Aage Frandsen (SF), 1998-06-24:
Jeg vil også som de andre ordførere tage udgangspunkt i det mere principielle og også mere generelle i det, som under ét kaldes pinsepakken.
Derefter vil jeg, da det trods alt er en anden behandling af ændringsforslag,
også forholde mig til nogle af de konkrete ændringer, der er kommet ind.
Og så vil jeg også undervejs, fordi det nu er blevet den der brede debat, forholde mig til nogle af de ting, som vi havde en diskussion af, og hvor jeg havde en med hr. Brixtofte om, hvor vidtgående det her er, og om det er socialisme.
Det vil jeg også vende tilbage til, for når man nu har et længere indlæg, kan man bedre gøre det.
Men altså først lige om det generelle.
Allerede under valgkampen sagde vi fra SF's side, at vi ønskede en række ting gennemført i forbindelse med en kommende skattereform.
Det var for det første, at høje indkomster skulle betale mere i skat, at lavindkomster og mellemindkomster skulle have skattelettelser, for det andet, at man skulle flytte skatten fra indkomst til skat på forurening og forbrug af knappe ressourcer, og for det tredje, at man skulle fjerne spekulationsmuligheder, som stadig væk findes i skattesystemet.
Det næste, vi også har sagt, er, at vi mener, at samfundsøkonomien i øjeblikket har det på en sådan måde, at man er nødt til at lave en opbremsning, og så er man nødt til at se på: Hvor er det, overforbruget er?
Er det i den private sektor, eller er det i den offentlige sektor?
Dér er det jo ligegyldigt, om man finder en socialistisk økonom, hvis man kan finde en sådan, eller en borgerlig økonom, og dem er der mange af, for de vil alle sammen sige, at der er problemer med det private forbrug.
Der er nogen, der har fået et stort forbrug, hvor der bl.a. takket være prisudviklingen på ejendomme og huse er blevet mere til privat forbrug.
Og vores udgangspunkt har så været, at man skulle se på det.
For det andet er det også noget med, at hvis man vil gribe ind, så må man se på, hvilken virkning det har, om man griber ind i forhold til det private forbrug, eller om man griber ind i forhold til det offentlige forbrug.
Her er det klart, at det er langt mere effektivt at gribe ind over for det private forbrug end over for det offentlige. Det tredje er, at vi ikke ønsker, at det offentlige forbrug, når det drejer sig om pleje af gamle, børnepasning, den kollektive trafik osv., skal forringes.
Derfor var det udspil, som regeringen kom med på de her punkter, selvfølgelig slet ikke SF's politik, men det gik da i den rigtige retning i den forstand, at der for det første var skattelettelser til lavindkomster, ikke meget, men de var der, det var sådan, at højindkomster kom til at betale mere i skat, ikke så meget, som vi mente var rimeligt i forhold til en solidarisk betragtning, men de var der da.
Der var også lidt flytning af skattebyrden fra indkomst til forbrug af ressourcer, selv om de grønne elementer efter vores opfattelse ikke var gode nok, og så var der endelig helt klare ændringer i skattelovgivningen, som fjernede nogle af spekulationsmulighederne. Så derfor var det udspil, som regeringen kom med, for os et udspil, som vi kunne forhandle om.
Med hensyn til det konkrete udspil har vi så for det første sagt til regeringen - det gjorde vi også under første behandling - at der er for lidt til lavindkomster
, for det andet, at det ikke er godt nok, og for det tredje har vi sagt, at nedtrapningen i værdien af rentefradraget og i de ligningsmæssige fradrag er for barsk - det sagde vi under første behandling - ikke så meget ud fra en social betragtning, men mere ud fra en betragtning om, at mennesker, der indtil nu havde disponeret på en bestemt måde eller måske var nødt til at disponere på en bestemt måde, havde gjort det i god tro, og derfor var det nødvendigt med lempelser i den her forbindelse.
Det pegede vi på under førstebehandlingen, og vi havde forskellige modeller til løsning af det. Så sagde vi også, at det, der lå omkring spekulationsmuligheder, var helt fint.
Det, som vi så gik efter på lavindkomstområdet, var for det første at finde en metode, hvor vi kunne få en reel skattelettelse til lavindkomsterne.
Det, vi er nået frem til, at bundskatten yderligere sænkes i forhold til det oprindelige forslag med i alt ½ procentpoint, er jo ikke alverden, men det var det, vi kunne nå til enighed om, og det synes vi så er et tilfredsstillende fremskridt.
Et andet punkt var så spørgsmålet om ATP-indbetalingen.
Jeg synes så godt, at man bare kan sige, at det er en ny måde at lave solidarisk politik på og samtidig begrænse forbruget, ved at man betaler ind til ATP i forhold til ens muligheder, ens indkomst, og man får udbetalt det på en solidarisk måde.
Det er en måde at omfordele på - det er vi tilhængere af - på samme måde som vi gør det gennem skattesystemet.
Udbetalingsmåden, som den er kommet i et ændringsforslag, er vi klart tilhængere af, og den indbetalingsmåde, som ligger dér, er også bedre, end den der var. Vi havde gerne set, at den var endnu mere solidarisk, men det var det, vi kunne nå til enighed om.
Vi mener også klart, at det er en fordel og det er rigtigt, at vi har fået hævet det skrå skatteloft.
Takket være nedsættelsen af bundskatten så bliver effekten af det skrå skatteloft selvfølgelig også mindre nu, fordi der bliver mere ro, og det er også med til, at man kan gøre det mere solidarisk i kommunerne, i forbindelse med at man eventuelt sætter skatten op eller regulerer på skatten.
Vi havde gerne set, at det skrå skatteloft var fjernet.
Det er det ikke, men lidt er bedre end ingenting.
Så er der udligningsordningen med hensyn til aftrapning
af værdien af rentefradrag, det ligningsmæssige fradrag, og her finder vi, at den i hvert fald tager toppen af de store problemer.
Det er en måde at gribe det an på, som Venstre og De Konservative ikke havde med, da de lavede deres reformer i 1980'erne.
Det vil så sige, at ud fra definitionen af en såkaldt socialisme så skulle det, vi lavede dengang, være socialisme, og vi gør det modsatte nu.
Men det har intet med det at gøre.
Når vi laver omfordeling i det danske samfund, så er det noget, man må gøre både ud fra såvel en liberal betragtning som ud fra en socialistisk betragtning.
Vi er ikke tilhængere af, at alle skal være lige.
Det er givetvis en opfattelse, som hr. Brixtofte ville udbrede sig om ude i forsamlingshusene på Fyn og i Farum.
Så kan man diskutere omfordelingens art, og man kan diskutere hvor meget.
Jeg har bemærket, når jeg læser bøger af liberalister, som jeg læser med fornøjelse - for man skal jo kende sine modstandere - at der blandt liberalister er store forskelle.
Også inden for Venstre er der meget stor forskel.
Jeg har med fornøjelse læst Venstres formand, hr. Anders Fogh Rasmussens, bog.
Man kan have forskellig opfattelse af, hvad
liberalisme er, og derfor mener jeg, det er meget vigtigt at skelne mellem forskellige grader af liberalisme.
Der er også en form for liberalisme, som ikke kan rummes i partiet Venstre.
Vel er Venstre rummeligt, men alligevel.
Sådan er det også blandt socialister, og det synes jeg hr. Brixtofte ved lejlighed skulle sætte sig ned og finde ud af.
Der er stor forskel på socialister; der er så stor forskel på socialister, at der er sprængt partier, også i nyere tid, ligesom liberalisterne har fordelt sig på forskellige partier på forskellige tidspunkter, og derfor er det at sige, at det dér er socialisme, og det dér er liberalisme, en forenklet måde at fremstille det på.
Hvis man endelig skulle se på, hvad der skulle være lavet, hvis der skulle have været noget socialisme her, var det slet ikke det, der ligger her.
Det her er et stykke fordelingspolitik og intet andet, og fremstillingen af, at vi f.eks. er imod, at folk ejer deres bolig, passer ikke.
Det er vi ikke imod, men vi er imod, at man skal præmieres, fordi man har valgt en bestemt boligform, og at man skal præmieres, fordi man i forvejen ejer noget; det er vi imod.
Vi er også imod, at man skal kunne udnytte skattelovgivningen til spekulation og andre ting, der ikke var meningen med den.
Vi har forskellige lovforslag her i dag, som netop fjerner nogle af de ting, men vi er da ikke imod, at erhvervslivet har sådanne vilkår, at det kan fungere, tværtimod.
Vi lever i et kapitalistisk samfund, som vi gerne vil lave om, men sådan som spillereglerne er i dag, kan vi ikke lige pludselig sige til erhvervslivet, at der ikke kan laves afskrivninger på det og det.
Men nogle af de afskrivninger, som vi får fjernet i forbindelse med pinsepakken, er klart urimelige, og jeg tror også, hr. Brixtofte - ikke mindst hvis hr. Brixtofte havde været skatteminister - kan se, at de er klart urimelige.
Men i den øjeblikkelige situation ved jeg godt, at der ikke er plads til nuancer, og så skal alt fra modparten fremstilles som noget skidt, og alt fra en selv er noget godt; men sådan synes jeg ikke det skal være.
Jeg vil gerne medgive, at der er nogle ting, jeg ville have gjort anderledes, hvis jeg havde indflydelse alene; men det har jeg ikke, og så synes jeg også, hr. Brixtofte skulle sige, at der er nogle ting her, som han måske også i en anden sammenhæng kunne tage ved lære af. Men nu er det hele sort efter hr. Brixtoftes opfattelse.
Hvis man endelig skulle fortælle hr. Brixtofte lidt om, hvad socialisme er, er det et spørgsmål om ejendomsret, et spørgsmål om dispositionsret, et spørgsmål om økonomisk demokrati og politisk demokrati.
Alt det kan vi være meget enige om, men det skal efter vores opfattelse udbredes noget mere, også på arbejdspladserne osv., så det enkelte menneske får større indflydelse, uanset økonomiske forhold.
Frihed inden for et fællesskab lægger vi også megen vægt på.
Det skal ikke være sådan, at fællesskabet skal tvinge én til noget som helst, sådan er vores socialismeopfattelse ikke.
Inden for fællesskabet skal man have nogle friheder, men man skal også respektere fællesskabet.
Selvfølgelig indgår fordelingspolitikken også som noget centralt ud fra det synspunkt, at hvis man ikke fordeler ressourcerne, kan man ikke skabe denne større mulighed for lige betingelser.
Ikke sådan at alle skal være ens, for det var dog skrækkeligt at forestille sig.
Jeg ville da være ked af, hvis hr. Brixtofte ikke eksisterede.
Det, vi har lavet i aftalen med regeringen, er efter vores opfattelse ganske almindelig sund fornuft: Vi fordeler ressourcerne mere rimeligt, og vi får en skattereformjustering, for det er jo kun det, der er tale om.
Vi justerer skattereformen fra 1993, som efter vores opfattelse helt urimeligt gav skattelettelser til de bedst stillede.
Jeg selv og andre, som tjener ganske godt, fik store skattelettelser, mens lavindkomsterne fik små skattelettelser - så små, at de takket være grønne afgifter og ikke mindst nødvendigheden af at sætte kommuneskatten op i virkeligheden fik et negativt resultat ud af 1993-skattereformen, og det er det, vi prøver at råde bod på.
Vi vil ikke påstå, at vi nu har omfordelt på en sådan måde, at de dårligst stillede får en hel masse penge, for det gør de ikke; men de får
flere penge, end de har fået tidligere, så de får mulighed for et lidt større forbrug.
De, der bliver ramt, fordi vi griber ind over for det overforbrug, samfundet har, er dem, der har råd til det.
Det er folk som hr. Brixtofte og mig, som tjener ganske godt.
Vi får heldigvis endelig en skattestigning, fordi vi har råd til det.
Det er det, der ligger i pinsepakken, og det er det, der har været vores mål.
Vi, der har bolig og har nogle begunstigelser takket være rentefradraget, får en lidt mindre begunstigelse; men det er en forholdsvis lille reduktion, og den er mindre end det, hr. Brixtofte var med til at lave i 1986 og 1987 med kartoffelkuren, så derfor skal man ikke fremstille det som om, at nu går hele verden under.
Effekten bliver også mindre, fordi vi gør det i en tid, hvor økonomien har det bedre og der er plads til det.
Alt i alt vil det sige, at med det, der er lavet nu, og med de ændringer, der kommer senere, gives der i højere grad lettelser til lavindkomsterne, og det hele bliver lidt mere grønt.
Vi ville gerne have haft noget mere, men vi har dog fået mere med i forhold til det oprindelige udspil; bl.a. har vi fået medtaget diesel - vi syntes, det var helt forkert, det ikke var med - og der kom også noget til den kollektive trafik.
Ikke meget, men lidt er bedre end ingenting.
Det har vi fået ud af at deltage i arbejdet, og jeg er glad for, at vi gjorde det - både fordi det er godt i sig selv, men også fordi alternativet var blevet så slemt, hvis hr. Brixtofte og hr. Flemming Hansen havde fået deres ønsker opfyldt.
Jeg tror, man må sige, at hr. Brixtofte og jeg ikke er helt enige om, hvad socialisme er for noget.
Når hr. Brixtofte ligefrem kan sige, at der var et element af socialisme i skattereformen i 1986, har jeg svært ved at genkende det.
Hr. Brixtofte skal tvinges til at læse bøger af socialister, for ellers kan vi ikke få en ordentlig diskussion.
Så vil jeg også bede hr. Brixtofte om at forholde sig til det, der nu foregår rundtomkring i kommunerne.
Det er jo ikke kun i Viborg, det sker også i andre kommuner.
Det er rigtigt, at det ikke kun er, fordi der sidder slemme Venstremænd, for der sidder også slemme Socialdemokrater og laver det. Det er jo en konsekvens af, at man nu vil spare i den offentlige sektor.
Er det Venstres vej, at vi må skære ned i den offentlige sektor?
For så går det altså ud over de gamle.
Hvis de overhovedet kan løfte røret på en telefon, kan de selv løse problemerne.
Er det hr. Brixtoftes måde på samme måde, som det er hr. Ulrik Wilbeks måde at gøre det på?