Dorte Bennedsen (S), 1999-02-26:
Narkotikamisbrug er af mange grunde et stort og alvorligt problem.
Det er det, fordi det fortrinsvis opstår hos unge og yngre mennesker; det er det, fordi det for langt de fleste fører til en menneskelig og social deroute; og det er det, fordi det er så forbistret vanskeligt at komme ud af det igen.
Der har gennem mange år været gjort et stort arbejde af behandlere og socialmedarbejdere og mange andre for at bringe narkomaner ud af deres misbrug og tilbage til en menneskelig tilværelse i samfundet.
Og meget i denne indsats er da heldigvis lykkedes, men alligevel må vi konstatere, at vi ikke har haft held til at nå de mest belastede narkomaner.
Det kan vi aflæse af den barske statistik, som fortæller, at op imod 300 narkomaner dør hvert eneste år som følge af deres misbrug, på trods af at der i de senere år er gjort en vældig ekstraindsats på området.
300 dødsfald hos mennesker i 20-30-års-alderen er en barsk virkelighed, som vi anstændigvis ikke kan lukke øjnene for.
Det er også baggrunden for den debat, der i nogen tid har været ført om muligheden af at anvende lægeordineret heroin i behandlingen af de mest udsatte narkomisbrugere.
I Socialdemokratiet har der som, tror jeg, i alle andre partier været delte holdninger til et forslag om at anvende heroin i behandlingen, men i dag kan vi også konstatere, at ingen af os har været upåvirket af den diskussion, vi har været igennem.
Som bekendt har der været gennemført forsøg i Schweiz, ligesom man i Holland og visse andre steder er i gang med forsøg nu. Vi har endnu ikke fået den endelige vurdering af de schweiziske forsøg.
Den vil fremkomme fra WHO senere på foråret.
Men et af de argumenter, der har været fremført, er, at de gode resultater, der tilsyneladende er kommet, mere skyldes en massiv psykosocial indsats end selve ordineringen af heroin.
I den socialdemokratiske gruppe vil vi gerne afvente WHO's rapport, inden vi tager endelig stilling til, om der skal igangsættes forsøg med heroinordinering.
Det skal ikke være en videreførelse eller en udvidelse
af eksisterende initiativer, men derimod et helt fra grunden videnskabeligt tilrettelagt og kontrolleret forsøg. Detaljerne skal naturligvis diskuteres, men vi mener, at det er væsentligt, at det ikke blot kommer til at handle om en afrusning og en vis fysisk og psykisk rehabilitering, men at der bliver tale om en indsats i en længerevarende periode af formentlig 2-3 år, sådan at det er muligt at genetablere ikke blot den fysiske, men også den psykiske, arbejdsmæssige og socialt stabile situation for de pågældende narkomaner.
Med hensyn til et forsøg med udlevering af heroin vil vi som sagt gerne afvente WHO-rapporten, men vi vil bestemt ikke udelukke, at der kan være tale om, at en gruppe af meget hårdt belastede narkomaner kun kan nås ad denne vej.
Et sådant forsøg skal i givet fald ikke blot være skadesreduktion - selv om det i sig selv jo da er værdifuldt - men skal i høj grad være et led i en behandling.
Uanset de argumenter, der har været fremført i debatten, er det vigtigt at understrege, at der ikke gives universelle patentløsninger i bekæmpelsen af narkomisbrug.
Der er brug for at spille på alle tangenter, og der er brug for stadig nytænkning.
Derfor mener vi, at der er brug for at iværksætte forsøg med en psykosocial indsats, og derfor vil vi heller ikke afvise, at det kan være rigtigt på et tidspunkt at iværksætte forsøg med udlevering af lægeordineret heroin i forbindelse med en behandlingsindsats.