Kristian Jensen (V), 2001-05-31:
Vi står her i dag med et principielt og vigtigt forslag, som egentlig burde have være delt op i to, så vi kunne slippe for den her sammenblanding af forskellige interesser.
Men afsnittet om øget adgang til mobilovervågning eller masteoplysninger rejser faktisk nogle store spørgsmål: Hvor går grænserne for myndighedernes overvågning af borgere, både mistænkte og ikkemistænkte?
Hvad betyder
borgernes ret til frit at bevæge sig uden overvågning i forhold til de samme borgeres interesse i, at forbrydelser bliver opklaret?
Hvilke perspektiver ligger der i mulighederne for overvågning som følge af øget brug af IT?
Og ikke mindst: Hvilke muligheder har borgerne for at beskytte sig selv mod overvågning og ulovlig aflytning?
Det er store og vigtige spørgsmål, som overhovedet ikke er blevet taget alvorligt i forbindelse med det her forslag.
I stedet for at benytte lejligheden til at dykke ned i problemstillingerne viser Justitsministeriets svar til Retsudvalget med al uønskelig tydelighed, at ministeren var sikker på at have et flertal hjemme og mere interesseret i at jappe loven igennem end i at bekymre sig om borgernes rettigheder.
Min holdning er krystalklar.
Det her forslag er et indgreb i danske borgeres menneskeret til frit at kunne bevæge sig, uden at deres gøren og laden bliver registreret af staten.
For mig er det en grundlæggende menneskeret, at borgere, som hverken er anklaget eller mistænkt for forbrydelser, ikke skal risikere at blive afkrævet en forklaring på deres færden.
Det skal være muligt at bevæge sig frit rundt
, uden at myndighederne pludselig dukker op og stiller spørgsmål om, hvorfor man har været forbi Istedgade eller på Niels Lykkes Gade i Nørresundby. Hvis vi gennemfører det her lovforslag, så tager vi endnu et skridt i retning af, at danskerne skal være klar til at redegøre for over for myndighederne, hvad de laver, og hvor de er.
Det er et indgreb i danskernes frihed, som slet ikke står mål med de muligheder for opklaring af forbrydelser, lovforslaget har.
Og det er også det, som Forbrugerrådet klart ville give udtryk for i deres henvendelse til Retsudvalget, en henvendelse, som et flertal desværre ser ud til at blæse på i dag.
Sagen er jo den, at brugbarheden af masteoplysninger til noget som helst er utrolig tvivlsom.
Et godt eksempel: Her er to ens mobiltelefoner.
Lad os sige, at de tilhører Børge Bøllebank.
De kan begge to sikre, at Børge Bøllebank kommer i kontakt med de mennesker, han vil.
De har en god lyd, og de er lette at bære rundt på.
Den her har Børge Bøllebanks simkort og hans mobiltelefonnummer, og hvis han bruger den, kan politiet spore ham. Den her mobiltelefon har præcis de samme muligheder som den første, men i den sidder et forudbetalt taletidskort, et såkaldt prepaid card, som ikke er registreret noget sted overhovedet, og det kunne som nævnt være købt på banegården, i Fona eller på en af landets benzinstationer.
Hvis Børge Bøllebank taler i den her telefon, så har hverken teleselskaberne, politiet eller justitsministeren nogen chance for at spore, hvor Børge er, når han taler i telefonen.
Hvilken telefon tror medlemmerne helt ærligt, at
Jeg håber ikke, at der er et flertal i Folketinget, der er så naive, at de tror, at han vælger den telefon, hvor politiet kan spore ham.
Et andet eksempel er, at hvis man står et sted, hvor den nærmeste sendemast er dækket af en bygning eller noget andet, der gør, at signalet er dårligt, ja, så vil telefonen skifte over og tage en anden sendemast.
Og dermed er der huller i det, både med hensyn til hvem der er i nærheden af sendemasten, og også med hensyn til at man i oplysningerne får nogen med, som har befundet sig langt væk.
Et tredje eksempel: Hvis Børge Bøllebank bare låner sin kammerats telefon, og kammeraten samtidig har et klippefast alibi på tidspunktet for forbrydelsen, er oplysningerne fuldstændig ubrugelige.
Når alt kommer til alt er forslaget bygget sådan op, at det rammer lovlydige borgere, samtidig med at forbrydere har alle muligheder for at slippe uden om loven.
Jeg savner en klar holdning til udviklingen i myndighedernes overvågning.
Jeg savner en klar holdning til grænserne for privatlivets fred.
Jeg savner en klar holdning
til, hvad der er det næste skridt i overvågning af borgerne.
Hvad ønsker regeringen f.eks. at gøre, hvis det lykkes regeringen at indføre en roadpricing, hvor det i stedet for telefonerne er bilerne, man følger?
Det her er det første skridt på en glidebane, som kan ende med at bryde de basale frihedsrettigheder.
Med præcis de samme argumenter, som tilhængerne bruger om det her forslag, kunne man sætte en chip i nakken af folk, og så kunne politiet hente de oplysninger, de havde brug for.
Hvilken betydning har det for borgerne, at de nu risikerer, at staten kontrollerer, hvor de har været på et givent tidspunkt?
Hvilke ændringer vil det give i borgernes adfærdsmønster?
Spørgsmålene viser, at der ganske enkelt er behov for, at vi graver et spadestik dybere, end der er gjort forud for denne her lov.
Der er brug for en høring, hvor vi får mulighed for at diskutere, hvor grænserne for overvågning og aflytning af borgerne går.
Jeg ville ønske, jeg tror endda, jeg vil sige, at jeg ville have forventet, at justitsministeren ville have taget et sådant initiativ.
Det gjorde han desværre ikke.
På vegne af et stort mindretal i Venstre skal jeg meddele, at vi ikke kan stemme for det her forslag, da vi ikke vil acceptere det indgreb i borgernes frihed, det lægger op til.