Mogens Lykketoft (S), 1998-09-08:
Jeg vil gerne sige tak for en fredelig og naturligvis også på mange måder forudsigelig debat på 6 timer og 20 minutter.
Det er klart, at en svaghed ved den nye forretningsorden og en førstebehandling af finansloven her i starten af september er, at regeringen ikke på alle punkter har gjort sine tanker og forslag klar nu, så de kan indgå i debatten.
Det har også præget noget af ordvekslingen, og det forstår jeg da godt oppositionens interesse i.
Men der vil være en lang række initiativer, som også er udmøntninger af konti på finanslovforslaget, som først vil se dagens lys, når Folketinget mødes til oktober, og derfor vil jeg også indskrænke mig til nogle mere generelle kommentarer til punkter i debatten.
For det første vil jeg sige, at i bedømmelsen af den internationale konjunktur er der måske hos nogle i oppositionen en lille, djævelsk forhåbning om en global nedtur, der også kunne ramme Danmark.
Jeg erkender, at ingen af os kan vide, hvordan alle de vanskeligheder, en del af verden rammes af i øjeblikket, vil ende med at slå igennem, og det skal vi selvfølgelig have et mentalt beredskab til. Den verdensøkonomiske udvikling vil ikke foregå efter en snor
- det ved vi - der vil være konjunkturudsving.
Når vi laver fremskrivninger til år 2005, laver vi dem selvfølgelig efter en snor, men vel vidende at den faktiske udvikling vil forløbe som bugter ovenover - forhåbentlig da - og nedenunder den snor og selvfølgelig ikke lige hen ad den rette linje.
Jeg vil dog godt sige, at min vurdering lige nu er, at Danmark ikke i særlig grad vil blive ramt af uroen rundt omkring i verden.
Grunden til, at jeg er forholdsvis optimistisk, er, at vi får jo alle fordelene af det, som går galt andre steder i form af lavere rente, lavere råvarepriser og især lavere olie- og energipriser.
Vi handler ikke særlig meget med de lande, der er ramt hårdest, og udsigterne for de lande, vi handler mest med, specielt Tyskland og Sverige, er gode.
Det er også karakteristisk, at det er det vesteuropæiske område, hvor stabiliteten og vækstudsigterne er bedst overhovedet.
Det er givet, at det forholder sig sådan,
Det er der ikke noget sagligt grundlag for, og det ville være uklogt, for ikke at sige fædrelandsskadelig virksomhed, hvis man forsøgte at gøre det.
Jeg siger det, fordi vi alle sammen ved, at en meget, meget stor del af den uro, der kendetegner verdensøkonomien i dag, er af psykologisk natur, men at det kan få dybere realøkonomiske virkninger, hvis tilstrækkelig mange kommer i dårligt humør.
Derfor må det være en selvstændig bestræbelse at være - bevares - nøgtern i bedømmelsen af, hvad der kan ske, men ikke tegne et alt for sort billede, som kan blive selvbekræftende, fordi der er så megen psykologi med i det her.
Der har været mange betragtninger fra oppositionen om, at vi ikke gør det godt nok, og hr. Jan Petersen gav en del af svaret ved at sige: Hvad er godt nok?
Vi er bedst i EU med hensyn til forbedringen af de offentlige finanser.
Vi er det medlemsland i EU, der har de bedste offentlige finanser, og denne regering har fra sin start forbedret de offentlige finanser med mere end 50 mia. kr. om året.
Er det ikke godt nok?
De, der taler om, at det ikke er godt nok, skylder i hvert fald en forklaring på, hvordan vi ikke bare skulle være blevet bedst, men også skulle være blevet endnu bedre end bedst. Så har der været den sædvanlige diskussion om, hvor stor arbejdsløsheden er, og hvor stor arbejdskraftreserven er, og der har jo været store tal på bordet.
Hr. Thor Pedersen har gentaget sig selv ved at nævne den million danskere, der efter hans regnestykker er på overførsler, og hr. Frank Aaen var på et tidspunkt - det tror jeg nu var en fortalelse fra hr. Frank Aaens side - inde på, at der var 800.000, man kunne sætte i arbejde.
Tallet 600.000 har også været nævnt.
Også her mener jeg, det er fantastisk vigtigt, at man holder sig nede på jorden og er realistisk i sine forventninger om, hvad selv en nok så ambitiøs arbejdsmarkedsindsats, ændringer i vore systemer og ændringer i holdninger kan bidrage til med hensyn til at bringe folk i arbejde.
Vi er et af de lande, om ikke det land, der i forvejen har den højeste beskæftigelse, og den meget store del af de - ikke 1 million, men omkring 800.000 - der er passivt forsørget, har trukket sig tilbage eller er midlertidigt uden for arbejdsstyrken og under folkepensionsalderen i Danmark.
De er i en situation, hvor man ikke kan bringe dem i arbejde.
De er på barsel, de er ramt af sygdom, de er på førtidspension med svære handicap, eller de er i en situation, hvor de kun meget kortvarigt er uden arbejde på grund af korttidsledighed og sæsonsvingninger osv.
Derfor er der selvfølgelig grænser for, hvor langt vi kan komme ned.
Det ved alle, og derfor er det vildledende at tale om de meget store tal i den offentlige debat.
Det, der er og bør være retningsgivende,
er at koncentrere sig om det, vi kan gøre noget ved - tilbagetrækningsmønstret, at mobilisere alle de mennesker, der kan noget, men ikke det hele, og som gerne vil yde noget, men ikke har fået lov hidtil.
Vi skal arbejde på at få de unge mennesker til at gøre uddannelserne lidt hurtigere færdige, når vi nu har brug for dem, og vi skal også arbejde på at bekæmpe den sløsen med ressourcerne, der ligger i, at virksomhederne i kraft af vores dagpengesystem beslaglægger ganske mange mennesker, men ikke beskæftiger dem hele året igennem.
Alle de udfordringer er vigtige, og jeg hører trods alt i debatten en fælles vilje til at tage fat på dem på en positiv måde.
Men lad os komme væk fra den falske melodi om, hvad det egentlig er for en opgave, vi skal løse.
Så vil jeg godt sige som en kommentar til både hr. Jes
Lunde og hr. Frank Aaens betragtninger om, at vi ikke er ambitiøse nok med hensyn til fuld beskæftigelses-målsætningen, at vi er utrolig ambitiøse, og at vi ikke har nogen fast undergrænse for, hvor langt vi gerne vil ned.
Det, jeg vil påpege, er, at hvis man prøver - som det blev gjort i debatten - at drage sammenligninger mellem arbejdsløshedsprocenten i 1960'erne og nu, er der lagt lag på lag på lag af særlige muligheder for at gå på dagpenge i kortere perioder, supplerende dagpenge, dimittendsats, § 62 a osv. osv.
Alt dette gør, at det tal, der vil være sammenligneligt med 1960'ernes arbejdsløshedstal, under alle omstændigheder vil være højere, selv om antallet af mennesker, der står og mangler arbejde, er det samme.
Men alt det kan vi dyrke i den videre debat og i udvalgene osv. for at få en belysning af den forskel, der er mellem regelsættet fra dengang og nu, og som i sig selv betyder, at flere vil opholde sig kortvarigt i overførselssystemerne.
Vi har haft en velfærdsdebat - både forud for denne debat her i Folketinget og også lidt i dag - som i forbløffende ringe grad har opholdt sig ved, at der faktisk er sket det de sidste 5-6 år, at vi massivt har nedbragt antallet af mennesker på overførsler og dermed udgifterne til overførsler.
Til gengæld har vi opprioriteret løsningen af de centrale offentlige serviceopgaver på uddannelses-, sundheds-, børnepasnings- og ældreomsorgsområderne.
Den er ikke tilfredsstillende på alle punkter, og vi har en fælles opgave i at presse på for system- og organisationsændringer i det offentlige og for at få et bedre samspil mellem privat og offentligt for at få mere ud af pengene.
Alt det kan vi her i salen i fællesskab udrette ganske meget for.
, uden at nogen forholder sig til, at dér, hvor væksten i de offentlige udgifter har været allerstørst i de sidste fem år, er på sindslidende- og handicapområdet, personaleforbruget dér; det er den højeste vækstprocent, den næsthøjeste er på børnepasning, og så kommer undervisningen, sygehusene, ældreomsorgen.
Man forholder sig ikke til, at et stort flertal her i Folketinget og i det her samfund i det hele taget nærmest har insisteret på, at staten i begrænset omfang, men især kommuner og amter, faktisk har gjort noget ved det.
Der er en utrolig mangel på sammenhæng mellem det, man siger der skal være i orden i det her samfund, og så erkendelsen af, at det kræver nogle hænder, det kræver nogle ressourcer at få det til at virke.
Det skal ikke afholde os fra også at forstå, at den offentlige sektor nu har fået lov til at indhente et efterslæb, hvor den var blevet trukket ned, og hvor servicen på en række punkter var utilfredsstillende og dækningsgraden endnu mere utilfredsstillende i leveringen af nogle af ydelserne, og at det ikke kan fortsætte i samme tempo i de kommende år af den enkle grund, at vi ikke har det uddannede personale, og at vi ikke fra det offentliges side i en periode med små ungdomsårgange kan beslaglægge en så stor del af nettotilgangen til arbejdsmarkedet, som et uændret forløb ville stille krav om.
Derfor indgår det i kommuneaftalerne, at vi prøver at afdæmpe det forløb, men for at vi kan forene den afdæmpning med indfrielsen af befolkningens berettigede forventninger om ordentlig service, stilles der disse meget store krav om nytænkning med hensyn til, hvordan man løser opgaven.
Det mener jeg så også vi herinde nærmest er kontraktligt forpligtet til at hjælpe med til at bringe på vej.
Jeg skal ikke opholde mig meget længe ved hr. Thor Pedersens regnestykker.
Jeg har svært ved ikke at tro, at med den udmærkede indsigt, hr. Thor Pedersen i virkeligheden er i besiddelse af, så tror han heller ikke selv på dem.
Det er klart, at på den måde kan man udrette meget, også megen skade, men det siger noget om fantasien, når man skal belyse, hvad det egentlig er, der kunne være af ændret politik.
Pinsepakken har selvfølgelig været berørt.
Hr. Thor Pedersen var inde på, at der var for få rejer i rejesalaten.
Jeg vil spørge hr. Thor Pedersen: Er der måske hund i hundemad? Spøg til side.
Pinsepakken er udtryk for, at regeringen på to væsentlige punkter har holdt udtrykkeligt, hvad vi har lovet den danske befolkning, også i god tid før der var folketingsvalg i marts. Vi har sagt, at vi ønsker at fortsætte det, der lå i skattereformen fra 1993 med bredere skattegrundlag, lavere trækprocent, mindre fradragsværdi, større vækst for de grønne afgifter og lavere indkomstskatter.
Det har vi indfriet med pinsepakken.
Det har man kunnet læse sig til, det har man kunnet slå op i, det har man vidst var regeringens hensigt, hvis den fik lov at fortsætte.
Det eneste, man ikke har kunnet vide - det kunne vi heller ikke selv -
var, hvad doseringen skulle være for at holde dansk økonomi i et tempo, hvor arbejdsmarkedet kunne følge med og betalingsbalancen kunne komme i et sikkert overskud igen.
Det er klart, der kom nogle påvirkninger til os udefra, bl.a. rentefald, der gjorde, at det skulle være et noget stærkere indgreb, end vi havde forestillet os bare få måneder forud.
Det er klart, at det aldrig er populært at lave stramninger, heller ikke selv om stramningens indhold er, at alle gode danskere, der følger en normal lønudvikling, får en pæn reallønsfremgang de næste fire år. Så har der været den sædvanlige diskussion om betalingsbalancen, som jeg jo har kommenteret, i og med at vi efter min opfattelse har gjort det nødvendige med pinsepakken. Jeg kan ikke lade være med at sige: Det er næsten for patetisk at høre Venstre og De Konservative rose sig af det store betalingsbalanceoverskud tilbage i 1992-93.
Det er ikke nogen kunst at have et stort overskud på betalingsbalancen
, hvis man kan få folk til at lade være med at investere og lade være med at bruge penge og sørge for, at der er tilstrækkelig mange, der ikke er i arbejde.
Så kommer der et stort overskud på betalingsbalancen, men det er så også det eneste, der er rigtig positivt i et samfund, der har det på den måde.
Kunsten er at fastholde et solidt overskud på betalingsbalancen, samtidig med at mange flere mennesker kommer i arbejde, samtidig med at man holder styr på omkostningsudviklingen og holder renten nede og forbedrer statens finanser.
Den kunst har vi mestret hidtil.
Pinsepakken var et nødvendigt tillæg til den økonomiske politik, hvis vi fortsat skal mestre den.
Så er der det med byrderne på erhvervslivet.
Med det oplæg, der ligger omkring selskabsskatten, kan ingen påstå, at erhvervslivet får nye lodder på ryggen i de kommende år.
Og erhvervslivet kan - og det er det, der er vigtigst for erhvervslivet - regne med, at de har en regering, der vil holde dansk økonomi på sit spor med størst mulig sikkerhed
med hensyn til afsætningsmulighederne, renten og omkostningsudviklingen.
Jeg vil godt advare oppositionen en lille smule mod at tro, at vi i forhandlingerne om finansloven kan skrue nedsættelsen af erhvervsskatterne højere op, end regeringen har lagt op til.
Det mener jeg ikke der er nogen form for behov for, og jeg mener heller ikke, der fra oppositionens side er leveret nogen bidrag, nogen seriøse bidrag til at finansiere det, og af den grund ville det være en uforsvarlig finanspolitik.
I det hele taget er problemet jo lidt det - det gælder, både når man skal komme med bud fra Venstre og De Konservative på at finansiere endnu større erhvervsskattelettelser, og når man i øvrigt skal komme med spareforslag - at de er jo ikke så rasende konkrete.
De er lidt luftige.
De påstår, at de kan levere nogle resultater, som vi i hvert fald ikke tror de kan levere.
Men det er jo også et eksempel på elementer i debatten, som ligner sidste år, forrige år og forrige år igen.
I øvrigt mener jeg ikke, at der er noget behov, henset til vurderingen af den internationale situation, for en yderligere stramning af dansk, økonomisk politik end den, regeringen har lagt op til.
Dette var nogle kritiske bemærkninger.
Men jeg er alligevel opmuntret sådan af undertonen i debatten, især den fremadrettede del af den.
Jeg tror, der i en meget stor del af Folketinget er en interesse for og en vilje til at prøve at finde fornuftige løsninger, ikke mindst på sammenhængen mellem det at få vedtaget en finanslov - jeg havde nær sagt, at det kan vi jo nok under alle omstændigheder få - og også at få vedtaget nogle af de positive strukturreformer i forhold til arbejdsmarkedet, som i virkeligheden er den anden side af sagen.
I foråret fik vi klaret det med, at efterspørgslen, det private forbrug, ikke havde en sådan opdrift, at det fik arbejdsmarkedet til at bryde sammen og betalingsbalancen til at gå i røde tal.
I efteråret skal vi løse den opgave at sørge for, at udbuddet af kvalificeret arbejdskraft i de kommende år er tilstrækkeligt til, at vi ikke behøver en langvarig vækstpause i dansk økonomi, så at vi kan sørge for, at der er de hænder og de hjerner, der skal til, for at vi kan løse den opg ave, vi skylder næste generation at løse ved at få nedbragt gælden i et ordentligt tempo, og samtidig kan sikre de serviceforbedringer, de fleste i grunden ønsker vi skal sikre, uden at skatterne stiger.
Det kræver meget.
Det kræver også meget holdningsmæssigt, men det kræver noget af systemerne og ændringer i systemerne, som jeg fornemmer der måske nok er nogle væsentlige forskelle i opfattelsen af den konkrete udformning af, men samtidig dog en fælles vilje til at løse et godt stykke ad vejen.
Så således opmuntret vil jeg igen takke for den debat, vi har haft, og love, at regeringen, straks når vi mødes i det nye folketingsår, kommer med de bidrag, man har efterlyst, i hvert fald en række af dem, så vi kan være på mere sikker grund i vurderingen af, hvad vi skal snakke om i forhandlingerne.