Anne Baastrup (SF), 2000-01-26:
Så tænker man sig om som ansættende myndighed, tager en grundig diskussion om: Hvad lavede du som 21-årig, og hvordan kan det være, at der er et hul i dit såkaldte CV i det år?
For det er jo også det, det handler om.
I SF's folketingsgruppe har vi diskuteret det her forslag grundigt, og det fremgik også, da vi havde debatten for et stykke tid siden omkring Børnerådets forslag, at derer dele af min gruppe, som synes, at Børnerådets forslag er fornuftigt.
Men det er mig, der er ordfører, og jeg har så fået til opgave sådan generelt at komme med samtlige folketingsmedlemmer i SF's folketingsgruppes synspunkter.
Det vil jeg så prøve at gøre på 5 minutter.
Der er ikke nogen af os, der under nogen omstændigheder ønsker, at børn skal risikere at blive udsat for overgreb af nogen art.
Vi ønsker at finde den rigtige vej til at beskytte vores børn.
Problemet er bare hvordan.
Nogle af de eksempler, som forslagsstillerne fremhæver i deres bemærkninger, ville stort set kunne fanges via en kontakt til Strafferegistret ved at få en straffeattest.
Men mange af eksemplerne, som vi har hørt igennem de sidste år, vil ikke kunne fanges af denne her kontakt, fordi de pågældende ikke er dømte, eller fordi de pågældende ikke er i et ansættelsesforhold, hvor der er nogen, der er ansvarlige. Det eksempel, der nævnes, nemlig den hiv-smittede kampsportstræner: Han er eller var, sådan som jeg husker sagen, pædagogmedhjælper på Frederiksberg, og den pågældende institution syntes, der ligesom var noget skidt ved ham og fyrede ham.
Han blev så pædagogmedhjælper i København.
Men det er ikke blevet oplyst, at han som pædagogmedhjælper i København overhovedet begik overgreb på nogen af børnene.
dér hvor han begik fejltagelsen, dér hvor han lavede det beskidte, var som selvstændig kampsportstræner, det var dér, han begik overgrebene på børnene.
Det vil sige, at et register over pædofile slet ikke ville kunne fange ham.
Et register, og også for den sags skyld sikkerheden ved at man indhenter en straffeattest, vil jo også kunne lulle de ansættende myndigheder ind, det vil kunne blive en sovepude.
Og vi kan risikere, at det får den konsekvens, at arbejdsgiverne ikke sikrer det arbejdsklima, som naturligt indebærer, at alle ansatte opnår evnen til at sige til og fra uden at blive usikre.
De historier, vi efterfølgende har hørt fra Gladsaxesagen, viste jo, at det var et af problemerne, nemlig at der ikke var nogen, der turde sige, hvad det var, de var nervøse ved.
Vi vil ikke have, at vores børn udsættes for overgreb, men vi skal sikre, at de metoder, vi anvender til at undgå dette, er tjenlige.
Og så skal vi også huske på, at i langt de fleste sammenhænge, hvor børn og unge befinder sig, er der en eller anden form for politisk ledelse, partipolitisk eller anden, idrætspolitisk ledelse, spejderledelse eller tilsvarende. Disse ledere har også et ansvar.
De har et ansvar for at sikre, at der er kontrol af og tilsyn med de aktiviteter og den måde, de udføres på.
Og så skal vi inddrage forældrene.
Forældre skal have grundig information om, hvordan de kan passe på deres børn, og de skal have ret til at give udtryk for deres bekymring på en måde, så der lyttes, uden at man derved får skabt en hetz, som bliver ukontrollabel.
Det oplever vi jo også i nogle
sammenhænge
Vi har brug for, at vores børn i deres opvækst har en god og tæt kontakt med mange mennesker - også mænd.
For selv om der er sager, hvor kvinder er involveret, må vi konstatere, at det er mændene, der mistænkes, og at det er mændene, der derfor afstår fra at søge ind på arbejdspladser, hvor de kan udsættes for anklager.
Men samtidig skal vi også sikre, at vores børn beskyttes mod overgreb, og det kan vi altså kun gøre ved at bruge den indvendige side af hovedet og ikke ved at lave et register, som formentlig slet ikke vil kunne opfange de problemer, som vi her taler om.