Ole Vig Jensen (RV), 1998-01-14:
Jeg vil gerne takke alle de ordførere, som har taget meget positivt og meget konstruktivt imod redegørelsen og dens indhold, og jeg kan takke alle ordførere, synes jeg, for den interesserede og engagerede indstilling til spørgsmålet om elevers og studerendes medindflydelse.
Der er grader af forskelle, og de er helt tydelige, på, i hvilken udstrækning man skal give elever og studerende medindflydelse og måske navnlig fuld medindflydelse på lige fod med dem, som de sidder sammen med, men det gennemgående træk opfattede jeg klart som et ønske om og en forståelse for betydningen af at inddrage vores børn og unge i de demokratiske processer.
Så vil det jo naturligvis altid være sådan, at det aldrig kan blive det samme i folkeskolens første klasse som i universitetets konsistorium, naturligvis ikke.
Jeg tager det næsten som givet, at vi ved, at det ligger der noget forskelligt i.
Men når vi her taler om demokrati forstået ikke bare som retten til at have indflydelse, men også som en livsform i måden, man omgås hinanden på og behandler hinandens synspunkter på, og det er der faktisk mange af ordførerne, der har gjort, er det naturligvis lige vigtigt at gøre det gældende, uanset hvor i uddannelsessystemet man befinder sig, og uanset hvilken alder man har.
Det har noget med selve, nogle brugte også udtrykket livsindstillingen, livsformen, at gøre. Redegørelsen her er jo blevet til som et led i det, vi fra regeringens side har kaldt en samlet og sammenhængende ungdomspolitik, hvoraf redegørelsen kun er en del af det, men
Jeg vil også godt pointere, at dele af indholdet og en række af forslagene har set dagens lys i en dialog med de unge.
Hr. Frank Dahlgaard nævnte bl.a. konferencen i Vingstedcentret, hvor jeg også erindrer, at de unge sagde: Vi vil tages alvorligt, og vi vil gerne have medindflydelse, fordi vi også gerne vil tage et ansvar.
Denne meget positive indstilling og holdning til disse spørgsmål synes jeg gør det helt rimeligt, at vi nu dels har denne debat i Folketinget, som jeg opfatter som meget positiv, men at vi også efterfølgende prøver at realisere det, i den udstrækning det er nødvendigt at tage nye eller ekstra initiativer.
Men at vi skaber rammer, så man har plads til at gøre sig gældende i den demokratiske beslutningsproces, synes jeg er vigtigt, og så påhviler der alle parter en forpligtelse til gennem dialogen og samarbejdet at skabe fælles resultater.
Jeg hæftede mig ved - og her tænkes der naturligvis i første omgang på børneskolen, men i en vis udstrækning vel også på ungdomsuddannelserne - at lederen af den enkelte institution har et ansvar for i virkeligheden at tage de unge alvorligt, men altså også for at inddrage dem i arbejdet på en sådan måde, at de på deres vej gennem uddannelsessystemet også oplever betydningen af demokrati i praksis.
Det er godt med de unges interesse og engagement, men jeg understreger gerne, som flere har gjort, lederens særlige ansvar. Jeg skal gøre nogle enkelte kommentarer til nogle af ordførerne.
Jeg synes, hr. Kim Nøhr Skibsted havde en meget positiv vurdering af redegørelsen, og jeg synes også et meget engageret og konstruktivt indlæg.
Hr. Nøhr Skibsted understregede netop det, som også er en del af redegørelsens indhold, nemlig at vilkårene for de unge inden for de forskellige uddannelser er så forskellige, at der er behov for at tage nogle initiativer.
Nogle initiativer kan formentlig tages rent administrativt, andre kræver lovgivning, og jeg forstod på hr. Nøhr Skibsted, at der fra Socialdemokratiets side faktisk var tilslutning til at søge at realisere samtlige punkter,
dog forstået sådan, som redegørelsen også lægger op til, og det har andre ordførere været inde på, at når det gælder den del, der knytter sig til de 12 universitetslovsinstitutioner, er der særlige forhold, der gør sig gældende, og det får vi en særskilt drøftelse af på et senere tidspunkt.
Hr. Anders Mølgaard havde i sin indledning en løftet pegefinger, det lagde jeg godt mærke til.
Men hr. Anders Mølgaard havde også hæftet sig ved de unges eget udspil til, hvordan de fandt, at de burde repræsenteres i vort uddannelsessystem.
Og her mener jeg faktisk at kunne konstatere, at der i det store og hele er overensstemmelse mellem de unges eget udspil og deres synspunkter, og hvad redegørelsen her indeholder, vel ganske enkelt affødt af, at det er noget, som vi i åbenhed har drøftet adskillige gange.
Hr. Anders Mølgaard hæftede sig særligt ved det, der måske ligger uden for selve redegørelsen her, men som jo er et led i den samlede indsats, kan man sige, nemlig bestræbelserne for i Danmark at etablere et internationalt akademi for uddannelse og demokrati.
Jeg var meget glad for den positive tilkendegivelse, der kom, og det er en sag, vi prøver at arbejde meget seriøst med.
Den er særlig interessant, fordi den faktisk har fået en meget stærk opbakning fra UNESCO og alle UNESCO's medlemslande.
Hr. Frank Dahlgaard tog det ikke uventede synspunkt
- jeg er faktisk enig - at for at kunne udøve demokratiet kræves der viden og indsigt, ikke mindst i et samfund, som er blevet ganske kompliceret, så hr. Frank Dahlgaard og jeg er fuldstændig enige om, at det er uddannelsessystemets hovedopgave at udstyre børnene og de unge med den nødvendige viden og de nødvendige færdigheder til at kunne agere i et samfund.
At hr. Frank Dahlgaard så svingede sig højere op, end jeg vil kunne følge med til, er en anden side af sagen, men jeg hæftede mig ved, at Det Konservative Folkeparti i det store og hele var enige i, at vi skal søge de 11 plus 5 punkter realiseret i løbet af den kommende tid, måske i forskellig udformning. Jeg mener ikke - det skal være en trøst til andre også
at vi skal bidrage til og ej heller ønske os en situation, hvor vi vender tilbage til tiden for ungdomsoprøret.
Jeg tror, det er rigtigt, at der dengang var behov for at skubbe ekstra på, men vi er jo nået meget længere siden, og jeg synes også, at de unge i dag har en helt anderledes positiv og konstruktiv indgang til at ville være med og drøfte mulige forbedringer.
Hr. Aage Frandsen var på én gang tilfreds, men også forbeholden på visse områder, og det noterede jeg selvfølgelig.
Hr. Aage Frandsen understregede også, at formelle regler ikke er nok, hvis de ikke føres ud i praksis, eller måske bedre sagt: leves ud i praksis både af dem, der har retten til at gøre sig gældende som valgte repræsentanter i denne sammenhæng i det formelle system, men også af dem, der har ansvaret for at drage dem ind på en fornuftig måde, nemlig lederne, og det tror jeg hr. Aage Frandsen også nævnte.
Jeg er klar over, at Socialistisk Folkeparti har en anden indgang til spørgsmålet om styrelsesbestemmelserne i universitetsloven, men det er en sag, som jeg går ud fra vi kommer til at drøfte på et senere tidspunkt.
, så det bliver en sag, som vi givetvis vender tilbage til.
Jeg er også glad for fru Dorit Myltofts understregning af, at det her ligger i smuk forlængelse af en række af de initiativer, der i øvrigt knytter sig til det samlede ungdomsudspil, hvor vi for nylig har haft fornøjelsen at præsentere 16 kommuner, som særligt har en forpligtelse som ungdomskommuner over en 3-års forsøgsperiode.
Hr. Jan Køpke Christensen sagde, at han og hans parti var tilhængere, hvis jeg har noteret det rigtigt, af alle former for brugerindflydelse, og derfor var konklusionen vel også ganske klart, at hr. Jan Køpke Christensen var meget positiv over for redegørelsen.
Hr. Bruno Jerup spurgte specielt om mulighederne for at give børnene og de unge de samme rettigheder på de selvejende institutioner særligt i forhold til bestyrelsen, som vi kender fra institutionerne under det offentlige.
Jeg vil gøre meget for, at vi kan give de unge en plads, som giver dem mulighed for realistisk at være med i arbejdet, men til selvejende institutioner knytter sig jo det helt særlige arbejdsgiveransvar, og her mener jeg, at vi skal være forsigtige med, at børn og unge skulle kunne pådrage sig et sådant arbejdsgiveransvar.
Det kunne få vidtrækkende følger for den enkelte, som de ikke kan være tjent med.
Så her er det mere et spørgsmål om at finde en form, hvorunder vi kan sikre, at de på samme måde tages alvorligt i forbindelse med det, som vi kalder den demokratiske proces, og som bør finde sted på enhver institution, og jeg ved da også, at mange af de steder, hvor der er en praktisk forhindring for den rent formelle indflydelse, tilrettelægger man tingene sådan, at det i praksis foregår gennem dialog og samarbejde på udmærket og tilfredsstillende måde.
Til fru Vibeke Kiil vil jeg sige, at det jo mere var en understregning af det uddannelsesmæssige indhold og betydningen af det, end det måske var en egentlig stillingtagen til en række af de forslag, der er, men jeg forstod godt, at CD vil være meget tilbageholdende med hensyn til at give de unge og de studerende øget indflydelse.
I hvert fald må det ikke føre til det, som hr. Nødgaard også understregede til sidst, nemlig nye endeløse diskussioner, som skulle gøre det vanskeligt at træffe beslutninger.
Det tror jeg også, at tiden er løbet fra.
Som jeg sagde: Der er hos de unge i vore dage en helt anderledes positiv, konstruktiv holdning til at tage et ansvar på sig.