Jann Sjursen (KRF), 2003-03-19:
Kristeligt Folkeparti har for længst valgt side i spørgsmålet
om Irak.
Vi har valgt FN-sporet.
Og det troede vi egentlig også at regeringen havde gjort.
Vores opfattelse har i hvert fald været, at ikke mindst udenrigsministeren i lang tid har været på det spor.
Når vi fra Kristeligt Folkepartis side i dag ikke giver vores samtykke til, at danske militære styrker stilles til rådighed for USA's indsats i Irak, så er det først og fremmest, fordi vi ikke finder, at den beslutning, som regeringen lægger op til, har en forankring i FN.
Der er ikke truffet nogen ny beslutning i FN efter resolution 1441's vedtagelse i november måned sidste år.
Citater fra Udenrigsministeriets Folkeretskontor er brugt meget i den her debat.
Jeg hæfter mig især ved det, der står på midten af side 3: »Med hensyn til det juridiske grundlag for iværksættelse af militære forholdsregler over for Irak må det konstateres, at resolution 1441 ikke i sig selv indeholder den nødvendige bemyndigelse fra FN's Sikkerhedsråd til magtanvendelse, der er forudsat i FN-Pagtens artikel 42.
Resolutionen kan siges at udgøre et led i en flertrinsprocedure, hvorefter Sikkerhedsrådet i tilfælde af manglende irakisk efterlevelse som næste trin skal involveres på ny før eventuel magtanvendelse kan finde sted.
Der er med andre ord ikke på forhånd fastlagt nogen automatik med hensyn til magtanvendelse.«
Ikke bare juridisk, men det er også centralt i forhold til at forstå, hvad det var for drøftelser, der pågik sidste efterår, da FN's Sikkerhedsråd besluttede sig for at vedtage resolution 1441.
Det var jo netop, at der blev vedtaget én og ikke to resolutioner, men at der ikke var nogen automatik fra resolution 1441 til en militær afvæbning af Irak og Saddam Hussein.
Dette bekræftes jo nærmest af, at England og USA i de seneste uger, uden held ganske vist, har forsøgt at få vedtaget en ny resolution i Sikkerhedsrådet.
Men det betyder ikke, at der ikke har været andre muligheder, som ikke mindst Venstre og De Konservative har sagt her i debatten. Andre muligheder har været at tage våbeninspektørerne på ordet og prøve at følge op på den rapport, som Hans Blix afgav for nylig i Sikkerhedsrådet.
Det er jo det, andre lande i Sikkerhedsrådet har villet, og som formentlig kunne have vundet flertal, hvis ikke mindst USA og England havde bidraget aktivt hertil.
Det er vi selvfølgelig enig i fra Kristelig Folkepartis side.
Men hvem er det internationale samfund i denne her sammenhæng?
Ja, det er da i hvert fald ikke USA og England med få andre lande, heriblandt Danmark.
Det er da først og fremmest FN
Det er meget få lande, som vælger, i hvert fald som det ser ud i dag, at bakke militært op om den krig, som USA har varslet.
En lang række EU-lande er ikke med, de nordiske lande er ikke med.
Derfor er det vanskeligt at forstå, at regeringen og regeringspartierne kan svinge sig op til gang på gang i debatten at hævde, at nu må det internationale samfund reagere lige præcis på den måde, som USA altså foreslår at man skal.
Vi er fra Kristeligt Folkepartis side ikke modstandere af militær magtanvendelse.
Det har vi sagt god for før.
Men i denne her sammenhæng mener vi, at regeringen ikke bare er villig til at træffe en beslutning, uden at der er en solid forankring i FN, men også på trods af, hvad en lang, lang række lande i øvrigt har af holdninger til det, der nu sættes i værk fra amerikansk side.
Vi er heller ikke fjender af USA.
Vi er fra Kristeligt Folkepartis side faktisk venner af USA og har også meget at takke amerikanerne for.
Men også de kan tage fejl og har vel set fra Kristeligt Folkepartis side i de seneste år sat sig ud over det internationale samfunds spilleregler med indtil flere eksempler og på andre områder end det, vi også diskuterer her i dag.
Vi er altså imod regeringens beslutningsforslag, som vi må stemme nej til, når det kommer til afstemning på fredag.
Beslutningsforslaget er i virkeligheden et dobbeltbrud.
Det er et brud på FN-sporet, og det er også et brud på den tradition, der har været herhjemme for, at der var bred parlamentarisk opbakning, når danske soldater skulle sendes ud.
Den opbakning er der ikke i dag.
Vi kan ikke acceptere dette dobbelte brud og må derfor gå imod.
Vi er selvfølgelig glade for, at der i tilslutning til de ting, der er sagt her, også satses humanitært, men i forhold til det militære bidrag, så må vi sige, at det bryder afgørende med FN.
Det bryder med parlamentarisk tradition i Folketinget.