Lene Espersen (KF), 2004-05-06:
Inden jeg nærmere kommenterer forslaget, som jo går ud på at gribe ind over for foreninger som sådan, vil jeg gerne fremhæve, at seksuelle overgreb mod børn i sagens natur begås af enkeltpersoner og ikke af foreninger.
Selv om vi forbød nok så mange foreninger, herunder Pædofilgruppen, så er der ingen, der forestiller sig, at vi af den grund ville komme kriminaliteten i samfundet til livs, heller ikke når det angår seksuelle overgreb mod børn.
Den beskyttelse mod seksuelle overgreb, som samfundet skal sikre børn, må derfor i al væsentlighed tage udgangspunkt i de enkeltpersoner, der begår disse forfærdelige overgreb.
Når det er sagt og vi vender os mod indholdet af beslutningsforslaget, vil jeg pege på, at regeringen er meget opmærksom på, om der i særlige tilfælde kan være behov for efter grundlovens regler at skride ind over for visse foreninger.
Det er også baggrunden for, at jeg som oplyst over for Retsudvalget den 15. marts i år har bedt Rigsadvokaten om at undersøge Pædofilgruppens formål og virksomhed og vurdere, om gruppen bør søges opløst ved dom efter reglerne i grundlovens § 78.
Efterfølgende har Pædofilgruppen meddelt, at den har besluttet at ophøre med sine aktiviteter, herunder driften af gruppens hjemmeside.
Det ændrer naturligvis ikke ved, at Rigsadvokaten vil fortsætte sin igangværende undersøgelse.
På det seneste har der i øvrigt været optrykt nogle artikler i en række dagblade om, at medlemmer af gruppen har kopieret gruppens hjemmeside og lagt den på nettet under et andet navn.
Rigsadvokaten har oplyst, at også disse oplysninger naturligvis vil indgå i undersøgelsen af, om gruppen reelt er ophørt med at eksistere.
Rigsadvokaten har i øvrigt meddelt mig, at man umiddelbart forventer at have afsluttet undersøgelsen til efteråret.
Det er altså det grundlag, vi har her i dag, og jeg tror, at det, som regeringen allerede har iværksat, i vidt omfang tilgodeser det, som forslagsstillerne ønsker at opnå.
Der har herudover i forbindelse med de seneste dages debat været rejst spørgsmål om, hvorvidt regeringen allerede nu burde nedlægge et foreløbigt forbud på Pædofilgruppen.
Det gælder også i forhold til foreninger, der står for holdninger og synspunkter, som en meget stor andel af befolkningen vender sig kraftigt imod.
For det er jo i en vis forstand her, retssamfundet skal stå sin prøve.
Der er heller ingen tvivl om, at en regering, der skal overholde grundloven, ikke kan fare ud og nedlægge forbud uden at have et ordentligt bevismæssigt grundlag.
Noget sådant vil ganske enkelt ikke være lovligt.
Det ville svare til, at vi pålagde anklagemyndigheden at rejse en straffesag mod bestemte enkeltpersoner, uden at der forelå noget bevismæssigt grundlag for det.
Det er netop det grundlag, som Rigsadvokatens undersøgelse skal tilvejebringe. Jeg vil i den forbindelse, og det er sådan lidt uden for juraen, spørge, om der virkelig er nogen her, der ønsker
, at vi trækker foreninger som Pædofilgruppen for domstolene uden noget, der bare ligner et tilstrækkeligt bevismæssigt grundlag?
Det eneste, vi ville opnå, var et resultat, der let kunne opfattes som en blåstempling af domstolene af den pågældende forening.
Det er ikke noget, regeringen ønsker.
Men jeg vil gerne understrege, at regeringen er fuldt ud opmærksom på de muligheder, der er efter grundloven for at opløse ulovlige foreninger, og det er jo netop derfor, at jeg har taget initiativ til en undersøgelse i forhold til Pædofilgruppen, en undersøgelse, som vi af de grunde, jeg har været inde på, naturligvis er nødt til at afvente, inden vi kan tage nærmere stilling til, om foreningen skal søges opløst ved dom, eller om der i den forbindelse eventuelt skal nedlægges et foreløbigt forbud.
På den baggrund kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.
Også her vil jeg sige, at vi skal gøre alt, hvad vi kan for at beskytte børn og unge mod seksuelt misbrug.
Derfor har regeringen iværksat en række væsentlige initiativer på området.
Jeg kan nævne en lovændring i 2003, som indebar så vel strafskærpelser som processuelle ændringer ved gennemførelsen af straffesager om seksuelt misbrug af børn, samt regeringens handlingsplan om bekæmpelse af seksuelt misbrug af børn i august 2003.
Det er forslagsstillernes hensigt, at sager om seksuelt misbrug og udnyttelse af børn skal kunne rejses, uanset hvor lang tid der er gået.
Jeg har meget sympati for de overvejelser, der ligger bag forslaget.
Jeg er enig i, at man ikke kan forvente
Det særlige hensyn til offeret er der imidlertid efter min opfattelse taget hensyn til med de nuværende særregler om forældelse af strafansvar i denne type sager.
Forældelsesfristen afhænger efter straffelovens generelle regler af strafferammen for den enkelte lovovertrædelse.
Generelt regnes forældelsesfristen fra den dag, hvor den strafbare handling eller undladelse er ophørt.
Fristen afbrydes ved ethvert rettergangsskridt, hvorved den pågældende sigtes for overtrædelsen.
I 2000 blev der imidlertid indført en særregel for sager
Denne særregel indebærer, at fristen i disse sager først regnes fra den dag, hvor den forurettede fylder 18 år.
I tilfælde, hvor forældelsesfristen er f.eks. 10 år, indtræder forældelsen således først den dag, hvor den forurettede fylder 28 år.
I forarbejdet til denne særregel er der redegjort for de generelle problemer, der knytter sig til meget lange forældelsesfrister.
Der vil således ofte være betydelige bevismæssige vanskeligheder forbundet med at retsforfølge forbrydelser, der er begået mange år forinden.
Det gælder ikke mindst i de tilfælde, hvor der ikke foreligger tekniske beviser, men hvor beviserne i det væsentlige eller udelukkende består af vidneforklaring fra offeret.
Det er vigtigt at være opmærksom på, at kravene til bevisernes styrke er de samme, uanset hvor længe det er, siden forbrydelsen er begået.
Det er naturligvis helt afgørende i et retssamfund. Der er derfor risiko for, at effekten af helt at ophæve forældelsesfristen i praksis navnlig vil være, at sager, som tidligere blevet opgivet på grund af forældelse, i stedet blot må opgives på grund af utilstrækkelige beviser.
For så vidt angår de øvrige nordiske lande, kan jeg i øvrigt oplyse, at de har forskellige regler om forældelse, men at ingen af dem fuldstændig har undtaget sager om seksuelt misbrug af børn for forældelse.
Det er klart, at afskyelige forbrydelser, som vi her taler om, sjældent forsvinder fra offerets bevidsthed, selv om der er gået mange år, og selv om strafansvaret måtte være forældet.
De nuværende særlige forældelsesregler på dette område er imidlertid udtryk for en samlet afvejning af på den ene side at vise det særlige hensyn til offeret og samfundets interesse i, at disse forbrydelser bliver anmeldt, og på den anden side hensynet til at undgå omfattende efterforskninger af sager, der efter alt at dømme kun yderst sjældent vil kunne gennemføres.
Med de nuværende regler er der således på den ene side taget hensyn til det forhold, at ofre, som har været udsat for seksuelt misbrug, ofte kan føle sig presset til ikke at afsløre misbruget.
På den anden side er der opretholdt en yderste grænse for at undgå, at man ikke uforholdsmæssigt tit kommer til at stå i den situation, at anklagemyndigheden og offeret med den frustration, det medfører, må konstatere, at straffesagen ikke kan gennemføres på grund af utilstrækkelige beviser.
Efter regeringens opfattelse er der tale om en passende og nødvendig balance uanset den sympati, man som nævnt måtte have for forslagsstillernes intentioner.
På den baggrund kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.