Elisabeth Arnold (RV), 1999-10-13:
Det er jo meget passende, at vi her næsten på 10 års-dagen for Murens fald har endnu en af vores debatter her i Folketinget om Europas fremtid.
Der er jo ved at blive en tradition for, at vi holder mindst 4-5 forskellige debatter i løbet af året om dette meget, meget vigtige emne.
Så vi skal i hvert fald ikke fra radikal side sige andet end tak for den tradition; den synes vi er god.
En af de største forandringer i Europas historie er ved at finde sted i øjeblikket.
Udvidelsen af det europæiske samarbejde vil forhåbentlig for lang tid begrave de tendenser til voldelige konflikter, som har spillet så stor og så uhyggelig en rolle i Europas historie.
Fra radikal side mener vi, at udvidelsen er det allerallervigtigste, Europa er i gang med i øjeblikket, og vi mener, fuldstændig som fru Mimi Jakobsen sagde: Nu kan det altså snart ikke vente længere, nu skal det gå hurtigt, nu skal vi have de nye lande med.
Og vi håber, der bliver truffet nogle beslutninger om det på det kommende topmøde.
Udvidelsen er sat i gang, forhandlingerne er i gang, og den danske regering har heldigvis presset på for, at alle ansøgerlande bliver tilgodeset, så ingen føler, at de er blevet hægtet af i første runde.
Men det er jo ikke sikkert, det er jo ikke uden videre givet, at alle landene i Unionen har den samme holdning til udvidelsen.
Når man mødes med politikere fra de andre lande og ikke mindst fra ansøgerlande, så er det første, de spørger os om: Hvordan er stemningen hjemme i jeres land med hensyn til udvidelsen?
Der må vi så svare fra dansk side, at næsten uanset hvilken holdning man i Danmark har til EU, så er alle for udvidelsen.
Den holdning deles ikke af alle andre lande, men i Danmark tror jeg, den er fuldstændig universel; alle vil gerne have udvidelsen.
en udvidelse, forudsat at der selvfølgelig er en folkeafstemning, som vi har hørt så tit. Men i hvert fald, udvidelsen er i gang, og vi fra radikal side vil gøre alt, hvad vi kan, for at den også bliver en realitet.
Og så videre til forbeholdene.
Vi skal selvfølgelig huske på, hvorfor vi overhovedet fik forbeholdene: Det gjorde vi, fordi den danske befolkning stemte nej i 1992 til Maastrichttraktaten.
Det stillede den danske regering og den danske befolkning i en meget vanskelig situation over for medlemskabet.
Vi kunne vælge at sætte os tilbage med hænderne i skødet og lade det europæiske samarbejde stå fuldstændig stille, på trods af at de øvrige lande gerne ville gå videre.
Eller vi kunne finde en løsning, hvorved vi kunne fortsætte vores medlemskab, men med visse undtagelser i de dele af samarbejdet, der havde været størst modstand imod.
Det, der diskuteres mest i øjeblikket, er naturligvis det økonomiske og militære samarbejde, som nu er gået ind i sin tredje fase, hvor kurserne er fastlåste, og hvor der vil blive indført mønter og sedler i løbet af en fastlagt periode.
Dette samarbejde var der i mange år mange, som var skeptiske over for og simpelt hen ikke troede nogen sinde ville blive en realitet, Dette har vist sig at blive tilfældet.
Det har også vist sig, at samarbejdet faktisk fungerer forholdsvis gnidningsfrit.
Det bør vi naturligvis reagere på.
Det Radikale Venstre har på sit landsmøde besluttet, at vi er positivt indstillet over for det økonomiske og monetære samarbejde ved en kommende afstemning om medlemskab af dette samarbejde.
Vi vil selvfølgelig være med til at præge debatten og præge udviklingen frem mod den afstemning, der skal komme.
Men jeg vil godt sige om suverænitetsafgivelse, som har været diskuteret flere gange i løbet af debatten i dag, at det er jo påfaldende, at andre små lande end Danmark, lande som Finland og lande som Irland og Portugal, med åben pande og uden tøven overhovedet er gået ind i samarbejdet om den fælles europæiske mønt.
De føler ikke, at de har mistet suverænitet, tværtimod.
De føler, de har fået suverænitet.
For dem har EU-samarbejdet været en tilvækst til suverænitet.
Før blev de betragtet som et appendiks eller som en vasalstat til deres store naboland.
Alle disse små lande føler, at de har vundet i suverænitet ved at være med i det fulde europæiske samarbejde.
Vi skal blot lige huske på, når vi diskuterer den danske berøringsangst over for Den Økonomiske og Monetære Union, at der altså er små lande, der føler, at det her ikke er et spørgsmål om at tabe suverænitet, det er et spørgsmål om at få suverænitet.
Den ulykkelige krig i Kosovo viste, at Europa stadig væk har svært ved at påtage sig ansvaret for at løse konflikter, folkemord og brud på basale menneskerettigheder i vores del af verden.
Flere europæiske lande har sat gang i en proces
for at sikre et bedre samarbejde i udenrigs- og sikkerhedspolitikken i Europa, og naturligvis skal vi i Europa kunne styre nogle kriser og kunne modvirke nogle af de konflikter, der kommer.
Tempoet i denne proces har nok overrasket mange, og derfor er det meget svært at overskue, hvordan udviklingen kommer til at gå.
Men jeg vil blot sige, at fra radikal side er vi meget indstillet på, opsat på, at forsvaret stadig væk skal være forankret i NATO, og at krisestyringen skal være i FN, i OSCE
, men naturligvis skal Europa også selv kunne løse nogle opgaver, når vi får midlerne til det.
Vi skal bare ikke have konkurrerende organisationer, som træder hinanden over tæerne, og som laver dobbelt arbejde eller oven i købet kommer til at forstyrre tingene for hinanden.
Vi er parate til at tage en grundig debat om forsvarsforbeholdet, men vi må først se, hvad det er, der er på tegnebrættet i den proces, der står foran os.
Til slut vil jeg sige om det retlige og indre samarbejde: Vi har ikke lagt skjul på fra radikal side, at vi synes, det var meget vigtigt, at vi fik mulighed for fælles løsninger på mange af de problemer, vi har tilfælles i Europa.
Det gælder pludselig opståede flygtningestrømme, det gælder asylprocedurer, og det gælder selvfølgelig også samarbejdet mod den grænseoverskridende kriminalitet.
Det gælder meget af det civilretlige område.
Det er jo fuldstændig rigtigt, som SF's ordfører sagde, at vi sagtens kan indgå mellemstatslige aftaler om alle disse ting, det kan vi sagtens.
Det system har bare fungeret i mange år, uden at det kom ret langt.
Det er mere effektivt at samarbejde under første søjle, hvor der er en drivende kraft, nemlig Kommissionen, som stiller forslagene, og hvor ministrene fra de enkelte lande derefter kan arbejde med kompromiserne.
Det er jo kompromiserne, der skal til for at få arbejdet til at gå videre.
Der tales meget sjældent om alle de kompromiser, som bliver lavet i EU for at få det hele til at fungere.
Men det, der er vigtigt at lægge vægt på ved det europæiske samarbejde, er, at på trods af al den harmonisering og alt det fællesskab, man gerne vil lave, så er der alligevel fuldstændig fundamental respekt for de enkelte landes særpræg, for de enkelte landes traditioner.
Jeg havde i morges besøg af en international gruppe elever fra en højskole i Danmark, og en af dem var fra Ukraine.
Jeg skulle fortælle dem om de forskellige måder, man laver europæisk samarbejde på.
Så fortalte jeg, at vi i vores valgsystemer i Europa har mange forskellige måder at lave demokrati på.
Vi har forskellige spærregrænser: Danmark har 2 pct., Sverige har 4 pct., Tyskland har 5 pct., Holland har ikke nogen.
Vi har forskellige måder at danne regering på: Nogle steder er det en dronning eller en konge, der udnævner regeringen.
Andre steder er det præsidenten.
Nogle steder bruger man lang tid på at danne en regering.
Andre steder gør man det på en nat.
Så spurgte den her ukrainske elev: Hvorfor gør I ikke bare det hele ens?
Og det kan man spørge om, når man er fra et nyt demokrati, som lige har lavet sin forfatning for 5 år siden.
Men i lande som de europæiske, hvor vi har haft demokrati i op til 150 år, er det ganske naturligt, at vi har så meget respekt for hinanden, at vi siger, at vi ikke laver disse ting om.
Hvis hvert land er tilfreds med sine regler, så må vi lave de overordnede regler sådan, at vi alle sammen kan leve med de traditioner, vi har.
Det synes jeg er det smukke ved det europæiske samarbejde: at man på trods af forskelle i religion, i sprog, i politiske traditioner, i mange andre forhold, er i stand til at gennemføre et så tæt samarbejde, som man faktisk er.
Det Radikale Venstre støtter det fremsatte forslag til vedtagelse fra de fem partier.