Elisabeth Arnold (RV), 1999-02-10:
Jeg vil gerne indledningsvis sige tak til de to ministre for deres svartaler på forespørgslens begrundelse.
Jeg synes, det er udmærket, at vi med jævne mellemrum får mulighed for at få en debat om, hvor langt og på hvilken måde samarbejdet på dette meget vigtige område skrider frem inden for EU.
Det Radikale Venstre er store tilhængere af internationalt samarbejde, og vi er også tilhængere af internationale aftaler.
Vi synes som udgangspunkt, at de åbne grænser i EU er o.k., vi synes, det er i orden, at man letter samhandelen, og vi synes også, det er i orden, man letter forholdene for persontrafikken.
Også muligheden for at pendle tværs over grænserne som arbejdstager er vi tilhængere af, og vi ser frem til, at det bliver lettere at pendle, når den faste forbindelse mellem Danmark og Sverige er blevet etableret.
Hele denne udvikling er vi ikke det mindste utilfredse med, selv om vi godt ved, at åbningen af grænserne åbner for fristelser og misbrug, både hvad angår kriminalitet, og hvad angår uønsket indrejse af folk, som vi ikke vil have ind i landet.
Der er ingen grund til at lukke øjenene for den bivirkning af de åbne grænser, men vi har blot ønsket fra Det Radikale Venstres side at sige: O.k., vi vil gerne have de åbne grænser, fordi de indebærer mange fordele, og vi må så prøve at tackle de ulemper, de fristelser og de problemer, der er ved at have de åbne grænser.
Alle andre former for problemer, der kan opstå, fordi borgere i de forskellige lande handler på bestemte måder og etablerer sig f.eks. som familier med børn osv., giver jo også anledning til, at man skal lave aftaler mellem de forskellige lande om, hvordan man tackler problemer, som opstår.
Problemerne kan fortrinsvis tackles på flere forskellige måder, nemlig gennem mellemstatslige aftaler, konventioner, bilaterale aftaler eller regionale aftaler i mindre kredse af lande, og så har vi endelig også den regulering, som vi kender fra EF-direktiverne, som er en helt speciel vedtagelsesform, og som har direkte retskraft for borgerne i de lande, som har indgået aftalen.
I Danmark har vi eksempler på alle typer af samarbejdsmønstre, og vi er ganske pragmatiske på det område og handler på forskellig måde, afhængig af hvad det er for en type aftale.
På skatteområdet har vi f.eks. bilaterale aftaler om dobbeltbeskatning.
Vi har på det nordiske område haft masser af aftaler om politisamarbejde.
Jeg vil blot minde hr. Kristian Thulesen Dahl om, at de åbne grænser, vi har haft i Norden i mange år, jo har medført et meget intensivt politisamarbejde.
Vi må gå ud fra, reglerne er i orden, men vi kender dem faktisk ikke i Folketinget, for vi har aldrig diskuteret dem.
Jeg ved ikke, hvor mange registre de har opbygget, men vi ved så meget, at hvis der bliver begået et bankrøveri i Umeå, så ringer det svenske politi ned til det danske og siger: Bankrøveren tog sydpå i en hvid Volvo, og vi er helt sikre på, at I kan finde den i Helsingør i løbet af et par timer.
Så der er jo et internationalt politisamarbejde dér, hvor man har åbne grænser.
En ganske naturlig konsekvens af, at man har åbne grænser, er, at man også må tage forholdsregler over for den kriminalitet, der selvfølgelig vil søge over, hvor det er muligt.
Hvad angår det retlige indre samarbejde som helhed inden for EU's område, så er det jo mange gange tidligere i denne her debat beskrevet, at vi har denne specielle konstruktion.
Det Radikale Venstre respekterer forbeholdet, som blev indgået ved Edinburghaftalen, og som efterfølgende blev bekræftet ved afstemningen i 1993.
Det er ikke nogen let konstruktion at forklare, men den er nødvendig.
Det er, hvis vi skal respektere det danske forbehold, nødvendigt, at vi har denne konstruktion, som gør, at vi ikke er med i samarbejdet på de samme vilkår, som de andre er.
Det Radikale Venstre må blot konstatere med en let omskrivning af Benny Andersen: »Det er besværligt med, men det er umuligt uden«.
Vi vil gerne have det internationale samarbejde.
Vi vil gerne havde de åbne grænser.
Vi også gerne havde det retlige og indre samarbejde i EU, og vi kan ikke få det under søjle 1, og vi vil så opretholde det på den måde, det er lavet nu, og det er den måde, vi skal gøre det på.
Der er ingen vej udenom.
Hvad angår selve fremskridtene eller ændringerne inden for det retlige og indre område, må man sige, at det går langsomt, og det gør det jo, fordi det er områder, som er utrolig følsomme for de forskellige lande, og fordi den måde, man vedtager tingene på, heller ikke altid er lige effektiv.
Jeg kan nævne f.eks., at Dublinkonventionen var 7 år om at træde i kraft, fordi der simpelt hen var meget langsomme ratifikationsprocesser i de forskellige parlamenter, men det er så lykkedes efterhånden at få den til at træde i kraft, og vi har da også i Danmark allerede haft nytte af denne konvention, som jeg i bund og grund synes er meget fornuftig.
Der er ingen grund til at tro, at der er ret meget, der løber fra os på det her område.
Fremskridtene eller - om man vil - ulykkerne, hvis man ser sådan på det, er meget begrænsede, og det er langsomme ændringer, som vi får
rig mulighed for at diskutere her i Folketinget undervejs
Jeg synes bare, det er vigtigt at slå fast, at vi skal have internationale reguleringer, skal have mellemstatslige reguleringer, fordi vi bliver mere omkringfarende alle sammen både i vores privatliv og i vores arbejdsliv.