Bertel Haarder (V), 2003-12-16:
Det er, som jeg sagde, sådan, at 90 pct. af de danske adoptioner vil føre til, at de pågældende børn får nøjagtig samme rettigheder, som om de var født her i landet.
Hvorfor så ikke sige: Lad os tage de sidste 10 pct. med; lad os gøre som forslagsstillerne ønsker og sige, at alle adopterede ligestilles?
Betænkeligheden består i, at det jo ikke er alle landes familiemønstre, der er ligesom det danske. Man kan udmærket forestille sig en endnu større trafik end den, der allerede findes, med børn, som ikke har de forældre, som det siges de har osv.
Så det er det ene.
Det andet moment er spørgsmålet om rimeligheden, for vi skal jo sammenligne disse børn med nogle, som er kommet med deres forældre fra et andet land, og som måske har været i Danmark i længere tid end dem, der er adopteret.
Der kan også være tale om et rimelighedsargument.
Så der er et et muligt misbrugsargument og et rimelighedsargument.
Så kan man med rette sige, at det sikkert er uendeligt få, det drejer sig om.
Ja, det, vi taler om her, er under alle omstændigheder uendeligt få børn.
Jeg har anslået, at det måske drejer sig om tre personer i løbet af ti år, som overhovedet kommer til at mærke, at det kan være anderledes at være adopteret end ikke at være adopteret.
Det er jo, fordi lovforslaget handler om en lempelse.
Vi fjerner tilknytningskravet for alle, som har været statsborgere i 28 år eller har været her i Danmark fra barnsben i 28 år.
De eksempler, vi taler om, er altså tilfælde, hvor der er en, som er adopteret efter det fjerde år, som derefter emigrerer, og som derefter vil emigrere tilbage med en udenlandsk ægtefælle.
Det er kun i det tilfælde, der kan blive et problem.
Og det er altså ikke nogen stor sandsynlighed.
Så skal jeg lige føje til, at det jo kun er et problem, hvis vedkommende vil emigrere tilbage meget tidligt, for hvis vedkommende har været her i 28 år efter adoptionen, er der jo ikke noget problem.
Skal de stilles så meget dårligere end en, der blev adopteret i 17-års-alderen?
Det bliver de jo, hvis vi følger forslagsstillerens argumenter.
Så et eller andet sted skal grænsen gå. Regeringspartierne har altså aftalt med Socialdemokratiet og Dansk Folkeparti, at vi sætter grænsen
ved disse 4 år, hvilket løser næsten alle problemerne.
Og jeg vil gerne takke Socialdemokratiet og Dansk Folkeparti for et rigtigt godt samarbejde om det - man kan næsten kalde det det nationale kompromis om udlændingepolitikken.
Vi taler om tilfælde med fire hvis'er: Hvis der er tale om et adoptivbarn, som bliver adopteret efter 4-års-fødselsdagen, hvis dette adoptivbarn derefter emigrerer, hvis dette adoptivbarn derefter vender tilbage, og hvis dette adoptivbarn i mellemtiden har giftet sig med en fra det land, som vedkommende emigrerede til, så opstår relevansen af det, vi taler om.
Fire hvis'er skal være opfyldt, før det bliver relevant at tale om det.
Her har vi så ændret lovforslaget, sådan at 90 pct. af alle adoptivbørn fuldstændig betragtes, som om de er født her i landet.
Det ville ikke være rimeligt at sige, at alle adoptivbørn skulle betragtes på den måde.
Det ville være urimeligt over for dem, der er kommet sammen med deres forældre i 2-års-alderen og 3-års-alderen og 5-års-alderen. Så hvis man vil hævde, at dette her er en urimelighed, så kan jeg forsikre, at vi får en større urimelighed, hvis vi følger det ændringsforslag, som er stillet.
Nu håber jeg, at jeg har været så pædagogisk, at vi snart kan afslutte debatten.