runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Bruno Jerup (EL), 1998-02-04:
Hr. Elmquist har ret.
Der står den bemærkning om, at det skal have undtagelsens karakter.
Hvis man kigger på den fordeling, der er imellem amterne i dag, og som der har været i en lang periode, hvor det også har været kritiseret og også offentligt, så kan man se, at der er nogle amter, hvor det allerede i dag har undtagelsens karakter.
Eller man kan i hvert fald sige, at der måske er en enkelt afvisning pr. år, som så fører til, at man har 2 procents afvisning, hvis man omregner det til procenter, hvis man altså overhovedet kan gøre det.
Der er så andre steder, hvor man har ganske mange afslag, og hvor det nogle gange når op i størrelsesordenen 17-18, og nogle år har det været på op til 25 pct. i nogle amter.
Og det er ikke sådan, at det svinger, så det det ene år er 25 pct. og det næste år 2 pct.
Der er amter, som konstant ligger højere.
Det, der er mit problem, er, at hvis man holder fast i det med, at det skal have undtagelsens karakter - det er jeg enig i - hvordan kan man så sikre, at de mennesker, som sidder i adoptionssamrådene, og som skal sidde og afgøre de her sager, ikke fortsætter deres praksis, for det er jo også efter denne lovs vedtagelse disse mennesker, som sidder der?
Hvilke muligheder har man for at ændre det, når man blot kører videre i det spor, når det nu er meningen, at det skal have undtagelsens karakter?
For det, som adoptionssamrådet skal gøre, er groft taget at udarbejde en personlig rapport, som skal bruges i det videre arbejde i forhold til donorlandene og i forhold til den proces, der skal være der.
Jeg har svært ved at se, hvorfor vi har brug for overhovedet at have den type adoptionssamråd til at udforme sådan en rapport, som i høj grad også skal udformes sammen med dem, der ønsker at adoptere.
Bjørn Elmquist (RV), 1998-02-04:
Jeg vil blot sige, at jeg mener, at denne type diskussion er velegnet til udvalgsarbejdet.
Jeg kan godt se, at det er svært at sige, om noget har undtagelsens karakter, da man er nede i meget små tal.
Det er meget små tal, og jeg kan godt se vanskeligheden, men lad os få gennemtygget det med den administrative struktur.
Jeg mener, at det forslag, som ligger her, har den fordel, at det er en relativ enkel model.
Men lad os kigge nærmere på det i udvalget.
Pia Kjærsgaard (DF), 1998-02-04:
Det er på høje tid, der sker en revision
af adoptionsloven.
Hvor har der været mange ulykkelige skæbner, når gode og kærlige hjem er blevet afvist til adoption på grund af alt, alt for restriktive regler!
Det er tåbeligt, at regler om aldersforskel, og hvor mange børn der kan adopteres, og andre krav har stået i vejen for, at børn kunne få et ordentligt hjem hos en familie, hvor man virkelig i ganske lang tid har ønsket at få et barn. I øvrigt mener vi generelt, at adoption burde være et alternativ til abort.
Med hensyn til forholdene her i Danmark synes jeg, at der bør ske en holdningsændring til, at abort næsten altid foretrækkes, når barnet er uønsket af de biologiske forældre.
Dansk Folkeparti er nok også lidt skeptisk over for forslaget med hensyn til, om det vil gøre det nemmere at adoptere, eller om det blot er en anden procedure.
Ministeren lægger op til, at det skal være nemmere, og det er også derfor, vi som udgangspunkt bestemt er enige i, at noget bør ske, og at dette forslag, måske med en lettere revision, bør vedtages og forhåbentlig bliver det, inden Folketinget går på sommerferie i år.
Dette forslag drejer sig om at gøre det nemmere at få gennemført en international adoption, og der er ingen tvivl om, at da langt, langt størstedelen af børn, der adopteres, bliver adopteret fra andre lande, er der et meget, meget stort behov for, at der sker en ændring.
Der har været talt meget om kursuset, som nu skal være obligatorisk, og der har været udtrykt kritik.
Dansk Folkeparti er enig i megen af den tvivl, der har været rejst om, hvorvidt det bør være et krav.
Dansk Folkeparti mener, at det bør være frivilligt.
Andre føler sig så godt forberedt, at de overhovedet ikke har behov for det.
Der stilles stadig væk nogle krav, bl.a. et alderskrav.
Dér bør der nok være en mere individuel bedømmelse af det enkelte par, og jeg skal i den forbindelse også sige, at vi synes, det er rimeligt, at det er par, der kommer i betragtning.
Sådan bør det være.
Det bør ikke blot være en anden procedure, men også en mere lempelig og rimelig procedure, og vi tror også på, at det er det, justitsministeren har lagt op til i sit forslag.
Bruno Jerup (EL), 1998-02-04:
Det problem, som jeg belyste i nogle af mine korte bemærkninger og også i mit ordførerindlæg, er det
Selv om ministerens forsikringer er dejlige at høre, og det er rart at se det i bemærkningerne til lovforslaget, kan jeg alligevel ikke helt komme fri af det inertiproblem.
Det svarer jo til, at vi i Folketinget, hvis vi synes, at nævningene i en domstolsinstans er for hårde, i bemærkningerne til et forslag skriver, at vi går vi ud fra, at nævningene for fremtiden dømmer lidt mildere.
Jeg har lidt svært ved at se, hvorfor det skulle føre til det, for de her adoptionssamråd har lidt den samme karakter.
Det er nogle folk, der er udpeget på grund af deres personlige kvaliteter af forskellig art, og så sidder de for en lang periode og bliver genvalgt og genvalgt og genvalgt.
Jeg har svært ved at forstå, når vi kører videre med det system, at de så lige pludselig - når de er vant til f.eks. at dømme 10-20-25 pct. af ansøgerne ud af banen, efter at de er blevet formelt godkendt, efter at de også har været på en række af de kurser, som man i øvrigt organiserer inden for Adoption og Samfund - at de så lige pludselig skulle vende helt om og sige: Vi har altid gjort det helt forkert.
For fremtiden godkender vi alle dem, vi ellers ikke plejer at godkende.
Jeg tror ikke på det, og derfor har jeg skitseret, at man skal gå den hårde vej at nedlægge dem og sige, at den personlige rapport, der skal skrives om hver enkelt - og som selvfølgelig er nødvendig for trods alt at have et papir i forhold til donorlandene, som kræver en redegørelse for, hvad det er for en person - er en rent formel sagsgang, som i princippet kan klares af statsamtet sammen med den eller de personer, der ønsker at adoptere.
Og så er det undtagelsen, at statsamtet siger: Det her går ikke, og så kan man anke afgørelsen.
Det synes jeg er en bedre model, og det giver også ligesom et skift i retssikkerheden for borgerne på det her punkt.
Frank Jensen (S), 1998-02-04:
Sådan som jeg forstår hr. Bruno Jerup, så lægger hr. Bruno Jerup sådan set allerede i den måde, han beskriver det på, det i det, at der skal være klageadgang til statsamtet.
Men sådan som lovforslaget er udformet, er det ikke sådan, at man skal til at sagsbehandle forfra, og det ville man i givet fald skulle gøre, hvis den myndighed lægges over til statsamtet, der altså så skal træffe en endelig afgørelse.
Det har altså undtagelsens karakter, at der gives afslag, når sagen er kommet til tredje fase, men hvis der gives afslag, kan det indbringes for Adoptionsnævnet, der derigennem også skal være med til at anlægge en ensartet praksis over for samrådene.
Jeg vil advare imod hr. Bruno Jerups model, men det vil jeg gerne gøre nøjere rede for i Retsudvalget.
Jeg tror netop ikke, at den model, hr. Bruno Jerup skitserer her fra Folketingets talerstol, vil indfri de forventninger, hr. Bruno Jerup har.
Jeg tror tværtom, at den model, jeg selv har skitseret, vil skabe en mere ensartet praksis ude i samrådene, og at vi er i stand til at kunne gennemføre nogle liberaliseringer på det grundlag.
Jeg tror, hr. Bruno Jerup ville komme til at skade sin egen sag med den model, han har lagt op til.
Men lad os ikke bruge så meget tid på det i dag.
Bendt Bendtsen (KF), 1998-02-04:
Jeg vil gerne kvittere for justitsministerens udtalelser om lovforslaget generelt, dog vil jeg igen prøve her under førstebehandlingen at sætte en lille smule fokus på ansøgernes helbredsforhold. Vi laver en opblødning på utrolig mange områder
, men når jeg læser bemærkningerne til lovforslaget, herunder om ansøgernes helbredsforhold, så holder man fast i det gældende regelsæt.
Man skriver bl.a., at det fortsat bør være gældende for samrådenes vurdering af ansøgere, der lider af fysiske eller psykiske sygdomme m.v.
Jeg mener nok, at når man tillader enlige at adoptere, burde man, når vi nu står over for en revision af loven, også tilkendegive, at selv om den ene del af et forældrepar ikke opfylder helbredskravene 100 pct., kunne der være mulighed for en opblødning.
Det kan ikke være rimeligt, at et ægtepar bliver afvist, fordi konen har en donornyre, mens vi kan sige, at hvis parret nu lod sig skille, var muligheden til stede for, at manden kunne adoptere som enlig, fordi han er 100 pct. rask og har et godt netværk.
Jeg mener, at det også er en sag, som vi nøje bør se på under udvalgsarbejdet, så vi får lempet på disse forhold.
Vi har taget det første skridt med de handicappede; vi kan godt tage et skridt mere.
Margrete Auken (SF), 1998-02-04:
Hvis ministeren lytter godt efter, vil han opleve det sjældne, at Folketinget i øjeblikket snakker så godt sammen, at vi nogenlunde kan enes med hinanden, og så synes jeg, jeg vil råde ministeren til at enes med.
Det, hr. Bendt Bendtsen sagde dér, er også noget, vi støtter meget, og spørgsmålet er, om vi ikke også kan komme forholdsvis langt.
Det tror jeg faktisk, hvad enten man skal kalde det objektive kriterier, målbare kriterier eller i hvert fald en norm, man kan arbejde efter.
Og så kan vi sørge for at få ordentlig ekspertise til at vurdere det. Jeg vil lige sige om den sag, som fik mig til at bede om ordet, at jeg vil godt støtte ministeren på det punkt.
Jeg synes, det er en god idé, at det er Adoptionsnævnet, der er klageinstans, og jeg mener oven i købet, at det skal være sådan nogenlunde fast, hvis der gives afslag, så vi ikke får en skæv praksis.
Altså gives der afslag i tredje fase, og det vil sige, at ansøgerne har opfyldt alle kriterierne indtil da, skal vi se på, hvad det var, der skete dér.
Til gengæld skal vi sikre, at det ikke også bliver Adoptionsnævnet, der skal føre tilsynet, for så begynder det altså at blive sådan fuldstændig selvsupplerende, så begynder man at kunne fodre sig selv hele vejen igennem.
Hvis der skal være et tilsyn, skal det ligge et andet sted, ellers må vi ophæve det.
Adoptionsnævnet laver reglerne, Adoptionsnævnet er klageinstans, og så må vi sørge for, at hvis der overhovedet skal være et tilsyn, skal det altså ligge et andet sted.
På det punkt tror jeg såmænd også godt, hr. Bruno Jerup og jeg kan finde hinanden, og jeg tror ikke engang, ministeren kan få fornøjelse af at spille os ud mod hinanden.
Jeg tror, vi kan enes og vil anbefale ministeren at tilslutte sig folket.
Bruno Jerup (EL), 1998-02-04:
Jeg vil bare benytte lejligheden til at sige, at jeg også er enig langt hen ad vejen med hr. Bendt Bendtsen og fru Margrete Auken.
Så kan det være, ministeren synes, at min model ikke er den rigtige, og det er jeg altid villig til at diskutere.
Jeg synes sådan set, man skal prøve at forholde sig til, at det reelt rummer en oplagt fare for inerti, at man fortsætter, som man plejer, og det kan man, uanset hvad man skriver i alle bemærkningerne.
Ministeren har jo nok svært ved at komme med garantier for, at det ikke vil gå sådan, og det forventer jeg sådan set heller ikke, men mit forsøg på at komme fri af den inerti drejer sig om at lave noget organisatorisk nyt i forhold til, hvad der foregår i dag, at vi simpelt hen, skal vi sige, skærer den gren væk, som jeg mener er usund i det her spil.
Frank Jensen (S), 1998-02-04:
Jeg tror også selv, jeg har bidraget til misforståelse, men lad mig vende tilbage til det. Det nye i det her er altså, at Adoptionsnævnet ikke blot som i dag er klageinstans for afgørelser, der er gået ansøgerne imod.
Nævnet vil nu få forelagt alle afgørelser, også de positive, de, der er faldet ud til ansøgernes fordel, hvor de har fået imødekommet deres ansøgning om at kunne blive godkendt som adoptivforældre.
Det vil sige, at her får Adoptionsnævnet altså mulighed for at føre tilsyn.
Det er en ankeinstans, det fører tilsyn.
Så kommer vi til dér, hvor jeg selv bidrog til forvirringen: Hvem udsteder så reglerne?
Det gør Civilretsdirektoratet, som er under instruks af ministeren.
Hvis Folketinget ønsker at få lavet noget om i regelgrundlaget, kan det kalde ministeren i samråd eller her i Folketingssalen, og så kan ministeren se, om ministeren er ved at have en administration, der bevæger sig væk fra at have et parlamentarisk flertal bag sig.
Det er dér, hvor demokratiet er sikret i lovforslaget.
Det folkelige demokrati er sikret ved, at parlamentet har adgang til at bruge ministeransvarlighedsbestemmelserne, og ved, at ministeren jo ikke kan administrere mod et tilkendegivet parlamentarisk flertal.
Når vi får diskuteret lovforslaget i detaljen med både hr. Bruno Jerup og med fru Margrete Auken, er jeg sikker på, at vi ender med at være enige om, at det ikke er tænkt så tosset.
Der er også mennesker, der har siddet og tænkt meget længe over at skrue det her sammen ud fra den målsætning, som vi netop deler her, at der skal ske en forandring i det nuværende system.
Jeg har prøvet at give dem her.
Jeg beklager, at jeg selv bidrog med en misforståelse.
Jeg håber, det er klaret nu, og at vi også under udvalgsarbejdet kan finde hinanden i en fælles forståelse af, at det her faktisk er godt tænkt.
Bendt Bendtsen (KF), 1998-02-04:
Jeg vil gerne bede justitsministeren svare på det, jeg spurgte om, nemlig om mulighed for lempelser for de ansøgere, der lever i ægteskab, men hvor en af parterne ikke har sit fulde helbred.
Inge Dahl-Sørensen (V), 1998-02-04:
Jeg sad med interesse og lyttede til ministerens tale, for Dansk Folkepartis fremsættelse af dette beslutningsforslag er ikke overflødig, for det står jo stadig væk hen i det uvisse, om det i dag er lovligt for en mand eller en kvinde, en dansk eller udenlandsk statsborger, som er gift her i landet, også at gifte sig i et land, hvor flerkoneri er lovligt. Så før Venstre kan tage stilling til dette beslutningsforslag, er det en forudsætning, at ministeren klart og utvetydigt fortæller, om det er strafbart eller det ikke er det; jeg kan ikke bruge ordet »muligvis« til noget.
Jørn Jespersen (SF), 1998-02-04:
Jeg vil også gerne spørge den socialdemokratiske ordfører om Socialdemokratiets stilling til den fremtidige levnedsmiddelkontrol.
Jeg forstod fru Tove Lindbo Larsen på den måde, at Socialdemokratiet støtter, at den centraliserede levnedsmiddelkontrol skal lægges ind under staten.
Hvis det er rigtigt forstået, vil jeg spørge om to ting.
For det første, om det virkelig efter Socialdemokratiets mening kan være rigtigt, at vi skal lave et system, hvor ankeinstansen er den samme myndighed, som har afgjort sagen i første led.
For det vil jo blive realiteten, at det er den statslige regionale kontrol, der har truffet en beslutning, og hvis man er utilfreds med den, skal man anke til den statslige myndighed, som har været direkte i spidsen for beslutningen.
Er det virkelig en dansk forvaltningstradition, Socialdemokratiet kan støtte, at man skal klage til den samme myndighed?
Det andet spørgsmål går ud på, om fru Tove Lindbo Larsen, i betragtning af at vi lige har set Fødevareministeriet være ni måneder om at forholde sig til en ny supersalmonellabakterie, føler, at det virkelig vil tilgodese forbrugerne, at det fremover er Fødevareministeriet, der er den eneste instans, der kontrollerer danske fødevarer.
Bent Hindrup Andersen (EL), 1998-02-04:
»Vil ministeren tage initiativ til at stoppe eksporten af levende grise og stoppe for importen af svinekød og svinekødsprodukter fra lande med svinepest, og i benægtende fald vil ministeren da alternativt udsende en opfordring til frivilligt at stoppe for denne handel?«
Jeg hører fru Lindbo Larsen sige, at forbrugerne skal kunne fravælge gensplejsede produkter,
så jeg vil gerne spørge fru Lindbo Larsen: Ligger der i det, at man skal kunne fravælge kødet fra en gris, der har ædt genmodificeret foder?
Og i bekræftende fald, hvis man skal kunne fravælge det som forbruger,
Det er den ene ting.
Den anden ting er, at fru Tove Lindbo Larsen taler om centralisering af kontrollen.
Kan fru Tove Lindbo Larsen give mig nogle eksempler på, hvad det er, der er galt, hvor det er gået galt med den eksisterende miljø- og levnedsmiddelkontrol?
Og kan fru Tove Lindbo Larsen sige mig: Hvad skal der ske de steder, hvor man, hvis fru Tove Lindbo Larsens forslag og holdning går igennem, splitter levnedsmiddelkontrollen fra miljøkontrollen?
Det er godt og vel halvdelen af de eksisterende enheder.
Hvorfor skal de splittes ad?
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Jeg vil godt bekræfte fru Jette Gottliebs udsagn.
Jeg synes også, det er vigtigt at slå fast i denne debat, og det vil den flaskehalsredegørelse, som jeg kommer med her i løbet af et par dage, fortælle noget om, at der faktisk ikke er sket nogen stigninger i lønningerne, og det er en følge af, at vi har overvåget arbejdsmarkedet så præcist, som vi har gjort det.
En meget stor del af problemet knytter sig også til gamle synder, nemlig at man ikke har uddannet pædagoger nok, at man ikke har uddannet sygeplejersker nok osv. osv., hvilket der så også er taget højde for med de seneste års finanslovforståelser og -aftaler med SF og Enhedslisten.
Jens Peter Vernersen (S), 1998-02-04:
Jeg vil godt spørge, om arbejdsministeren egentlig ikke finder det beklageligt, at det private arbejdsmarked ikke i højere grad selv er i stand til at regulere, således at der sikres den tilgang af arbejdskraft, der er så nødvendig for at sikre opsvinget også fremover, og her tænker jeg selvfølgelig først og fremmest på tilgangen af elever.
Uanset at arbejdsministeren siger, at der sker en stigning, er der altså stadig væk mange unge mennesker, der befinder sig i skolepraktik frem for at have en læreplads.
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Hvis der er noget, der er faretruende og flaskehalsfremmende, er det det faglærte arbejdsmarked, det er jern- og metalområdet, det er bygge- og anlægsområdet, og det er træindustriområdet.
Hvis virksomhederne ikke spiller positivt med, vil der klart være en risiko for flaskehalse, så derfor igen en appel til virksomhederne og også til andre partier om at spille med på uddannelseskravet og presse virksomhederne tilstrækkelig kraftigt.
Jan Petersen (S), 1998-02-04:
Venstres næstformand, hr. Anders Fogh Rasmussen, siger til Ritzau, at der er brug for at lave langsigtede reformer på arbejdsmarkedet.
Jeg formoder, at han ikke har læst flaskehalsredegørelsen, i og med at den ikke er offentliggjort endnu.
Fire fremtrædende økonomer siger samtidig til Morgenavisen Jyllands-Posten, at regeringen må sænke dagpengesatserne. Jeg vil gerne spørge arbejdsministeren, hvad det skulle hjælpe at sænke dagpengesatserne, når problemet er, at det måske kan knibe med faglært arbejdskraft i fremtiden.
Hvordan skal man få løst problemet, når det reelle problem er mangelen på faglært arbejdskraft?
Hvordan forestiller arbejdsministeren sig, at det andet skulle kunne hjælpe? Desuden peger de fire økonomer på, at både det offentlige og det private forbrug skal dæmpes, og det peger hr. Anders Fogh Rasmussen også på.
Kan arbejdsministeren forestille sig, hvorledes en sådan dæmpning af det offentlige forbrug skal ske inden for arbejdsministerens område?
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Det er klart, at hvis man med langsigtede reformer mener, at man skal nedsætte dagpengeperioden, nedsætte forsørgelsesgrundlaget og så kalde det reformer, er det ikke den type af reformer, som denne regering vil lægge navn til.
Det er jo lige præcis det, der er tale om, når Venstre og De Konservative taler om reformer, nemlig en forringelse af forsørgelsesgrundlaget, en forkortelse af dagpengeperioden med den konsekvens, at ca. 60.000 mennesker vil falde ud af dagpengesystemet.
Det er klart, at det ikke er svaret på de udfordringer, der er på arbejdsmarkedet.
Det er ikke svaret på, hvordan man skal sikre faglært, velkvalificeret arbejdskraft, der er mobil, og som er parat til at gå ind i jobfunktionerne.
Jeg skal ikke kunne sige, hvordan jeg kan bidrage til en strammere finanspolitik på dette område.
Det ved jeg finansministeren er dybt optaget af.
Aage Frandsen (SF), 1998-02-04:
Jeg vil godt spørge arbejdsministeren, om der er noget som helst i den tidligere flaskehalsredegørelse og i den kommende, der tyder på, at der er for ringe mobilitet af faglig og geografisk art på arbejdsmarkedet.
Og jeg vil godt spørge arbejdsministeren, om der med hensyn til at kunne få praktikelever og til at uddanne voksenlærlinge på noget tidspunkt er noget, der har gjort, at arbejdsgiverne støder på et loft, så de ikke kan få nok.
Er der noget, der tyder på det, sådan at der i virkeligheden er mangel på folk, der er interesseret i at få uddannelse?
Eller er det arbejdsgivernes manglende interesse?
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Sådan som jeg kan vurdere det, handler det meget om arbejdsgivernes manglende interesse for at påtage sig et uddannelsesansvar.
Når det drejer sig om voksenlærlingeforløb, var der i december måned 1.700 voksenlærlingeforløb, og der er plads til mange flere.
Der er i hvert fald ikke tale om, at der er nogen barrierer eller bremseklodser, heller ikke økonomiske.
Det er alene et spørgsmål om viljen fra arbejdsgivernes side, som desværre er lidt begrænset.
Så vil jeg godt medgive hr. Aage Frandsen, at vi nok har
den mest fleksible arbejdskraft i Europa.
Der er ikke noget, der tyder på, at der er grupper med en meget, meget høj ledighed ét sted, og at der er efterspørgsel efter dem i et andet område.
Der er meget, der tyder på - det kan vi også se af de mobilitetsbilleder, vi har - at vi faktisk har en meget mobil arbejdskraft og også en meget fleksibel arbejdskraft, som er parat til at flytte fra den ene arbejdsløshedskasse til den anden.
Det er jo et tegn på fleksibilitet.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Der er for mig at se ingen tvivl om - det er også noget af det, der har været afdækket i IT-udvalget, som lige har færdiggjort sit arbejde - at vores nuværende dagpengesystem bliver presset, hvis vi ikke er mere fleksible med hensyn til beregningen, mere fleksible med hensyn til kontrolleret og ukontrolleret arbejde.
Det hænger meget sammen med, at der vil blive flere og flere - man skønner, at mere end 200.000 mennesker vil arbejde på andre måder end at møde på en arbejdsplads og gå hjem på et bestemt tidspunkt.
Det vil være hjemmearbejde, det vil være telearbejde.
Derfor arbejder vi meget aktuelt med forslag om at få løst problemerne med det ukontrollerede arbejde, når man i øvrigt har en aftale i en overenskomst med fast arbejdstid.
Vi arbejder også med timeoverførselsregler, som skal være mere hensigtsmæssige i forhold til den udvikling, der er på arbejdsmarkedet.
Jan Petersen (S), 1998-02-04:
I den beskrivelse, som ministeren har givet Politiken, nævnes ikke de arbejdsmiljømæssige konsekvenser af hjemmearbejdspladser.
Jeg vil derfor gerne spørge, om der også på det punkt er forberedt et arbejde eller er initiativer på vej, således at arbejdsmiljøloven tager højde for, at flere og flere får arbejde i hjemmet, og at vi skal have løst en konflikt imellem på den ene side behovet for at beskytte vores hjem mod indtrængen udefra og på den anden side, at hjemmearbejde kan foregå sikkert og ordentligt i henhold til arbejdsmiljøloven.
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Jeg tror, den teknologiske udvikling og de virkninger, den får på arbejdsmarkedet, vil komme til at betyde mange ændringer af positiv karakter.
Men for at få de positive virkninger frem er det klart, at vi skal være opmærksom på, at uddannelsessystemet følger med, og at de ansættelsesretlige love er tunet godt nok ind, så også de, der arbejder med ukontrollerbart arbejde, er omfattet af ansættelsesretlig sikkerhed.
Der er tale om, at vi skal have kigget på reglerne i arbejdsmiljøloven, så arbejdsmiljøloven også kommer til at omfatte dem, som periodevis arbejder med telearbejde, med hjemmearbejde, og hvad det nu kan være.
Men rapporten bliver i øvrigt offentliggjort på fredag.
Så vil der blive afdækket mere om, hvilke forslag der er. Hermed sluttede spørgsmålet.