Peter Duetoft (CD), 1998-09-08:
Det er ikke en specielt spændende finanslov.
Det er vel stort set det, man kan kalde en bogholderilov, men det lægger jeg ikke noget negativt i.
Vi synes, det er glædeligt, at regeringen i finanslovforslaget øjensynlig lægger op til et samarbejde med de borgerlige partier i Folketinget.
Vi synes, det er godt, at regeringen understreger det med erhvervslivets forhold, der er et af de instrumenter, man kan bruge i indsatsen for at forbedre betalingsbalancen.
Vi ser forslaget om selskabsskattens nedsættelse som et led i, at man godt ved, at et velfungerende dansk erhvervsliv er det, der kan være med til at trække betalingsbalancen i den rigtige retning, og vi kan vel i finanslovforhandlingerne komme ind på andre områder i forbindelse med erhvervslivet og se, om vi kan gøre noget dér.
Men netop med den grundholdning, netop når det er indfaldsvinklen i regeringens politik, er det, vi advarer imod, at man lægger op til et forlig, hvor det er venstrefløjen, og hvor det er blokpolitikken, der i givet fald skulle slå igennem.
Vi håber, vi har læst regeringens finanslovforslag på den rigtige måde, og vi håber da, at vi i de forhandlinger, der nu snart går i gang, rent faktisk kan se, at regeringen mente det alvorligt.
I finanslovforslaget er der selvfølgelig ting, vi kan lide, og ting, vi ikke kan lide.
For så at starte med det sidste må jeg sige, at den allerede forudsagte besparelse på forsvaret, som der lægges op til, vil vi gerne allerede nu vende os voldsomt imod.
Man kan så frygte, at det er Det Radikale Venstres fingeraftryk, men det bliver ikke med CD som deltager.
På et tidspunkt, hvor jeg går ud fra, at et stort flertal her i Folketinget stadig væk er enig om, at den internationale indsats er central for dansk forsvar, er tiden altså ikke inde til besparelser.
Vi skal være sikre på, at de mænd og kvinder, vi sender til udlandet, er folk, der er uddannet så godt som muligt og har så godt et materiel som overhovedet muligt.
Derfor tror vi ikke på, at der kan foretages besparelser på forsvaret, og i øvrigt er vi heller ikke vildt fascineret af De Radikales kongstanke om en nedlæggelse af hjemmeværnet.
Det er en anden side af den internationale indsats, og det er vores opfattelse, at jo mere vi gør internationalt med den mere eller mindre professionelle del af forsvaret, jo mere nødvendigt er det at have hjemmeværnet med på banen.
Det andet, jeg godt vil nævne - og jeg er glad for, at trafikministeren er inden for om ikke rækkevidde så dog høreafstand - er selvfølgelig de besparelser, der ligger på motorvejene.
Der må vi sige, at i modsætning til hr. Jes Lunde mener vi faktisk, at de løfter, der er afgivet, og de forlig, der er indgået, skal holdes.
Derfor et meget firkantet og meget klart nej til en udsættelse af de nordjyske motorveje og også et nej til en nedprioritering af motorveje andre steder i landet.
En række af den slags ting bygges faktisk op over en infrastruktur, dele af landet har forventet i ganske mange år, og derfor mener vi, at det vil have nogle voldsomme lokale virkninger, hvis de aftaler, der er indgået, og de løfter, der er givet, ikke bliver holdt.
Jeg håber, at man i salig hr. Risgaards gamle parti vil huske, hvad det var for aftaler, man dengang indgik, og jeg går også ud fra, at trafikministeren tidligere i dag har fået at vide, at det er CD's holdning.
Til gengæld vil vi så gerne være med til at kigge på, om vi kan hjælpe lidt med finansieringen nogle steder, så det ikke er trafikministeren, der alene sidder med smerten.
Jeg ved godt, at trafikministeren har andre ting, der er væsentlige, f.eks. er vejvedligeholdelsen naturligvis også et meget væsentligt punkt.
Lad os nu se, hvordan det går, men ministeren skal vide, at udgangspunktet er et nej til en udsættelse af de ting, der er i gang.
I forhandlingerne vil vi ellers koncentrere os om den yderligere indsats mod administrativt bøvl for virksomhederne.
Det er en kamp, der har stået på i flere år, og regeringen lægger jo i høj grad op til at trække i den rigtige retning.
Vi vil naturligvis også koncentrere os noget om justitsministerens område.
Vi håber jo både for kriminalforsorg og bestemt også for politiet, at der kan komme nogle ordentlige løsninger, men den melding, der var i medierne for ikke så længe siden om, at der skulle være færre betjente, er ikke lige en, der står på CD's ønskeseddel.
Lad os også kigge på det og se hvordan og hvorledes.
I den lidt mere langsigtede side vil jeg da gerne nævne, at den debat, som statsministeren og jeg havde før sommerferien om indsatsen mod historieløsheden i Danmark med udgangspunkt i en holocaustdiskussion, vil vi selvfølgelig også tage op under finanslovdrøftelserne, ligesom vi er nødt til at få en afklaring af en række af de puljer, der ligger, f.eks. med hensyn til de sindslidende, hvor vi jo har en gammel diskussion, der går på, om den renoveringsplan for de lukkede afdelinger på sygehusene, der løber ud med den kommende finanslov, skal fortsætte lidt mere.
Pinsepakken var jo bestemt ikke vores kop te, det meldte vi jo meget klart og meget tidligt, og selv om der var smil på begge sider, var regeringen og vi klar over, at det kunne ikke gå anderledes, end det gjorde.
Det var selvfølgelig delvis boligejernes situation, som vi var meget bekymrede over, og den bekymring er jo ikke blevet mindre i sommerens løb. Vi kan se, at der kommer nogle meget store stigninger i vurderingerne i de kommende år, og det betyder jo, at både lejeværdien og grundskatterne rent faktisk vil stige ganske pænt for mange mennesker.
Vi vil i finanslovforhandlingerne inddrage spørgsmålet
om grundskyldens højde og
om det loft, der i øjeblikket ligger over grundskylden, ligger det rigtige sted, eller det er nødt til at blive sænket lidt.
Det er altså et emne, vi i al fald sætter til diskussion.
Regeringen er jo blevet skældt meget ud for, at trafikkens CO2-tal ikke rigtig holder.
Jeg er glad for de meldinger, der er kommet fra regeringen om, at den ikke mener, at man skal gøre det fuldstændig umuligt at bevæge sig rundt i dette land.
Det ville også være i strid med regeringens arbejdsmarkedspolitik, vil jeg da gerne sige, hvis man ødelagde mobiliteten, og jeg er da glad for de meldinger, der er kommet om, at man ikke fuldstændig vil forhindre trafik.
Men vi er jo nødt til at kigge lidt på det CO2, og der vil jeg bare i stilfærdighed minde om, at CD jo hele tiden har fastholdt, at vi ikke kan løse alle verdens problemer i Danmark, og derfor skal vi bede regeringen om endnu en gang at overveje, om ikke en del af vores indsats omkring CO2 i virkeligheden kan foregå mere internationalt end i dag, altså efter devisen, at det kan være vi får mere for pengene i udlandet, og gør dog CO2-indsatsen dér, hvor vi får mest for pengene.
Om de andre partiers forslag vil jeg bare gøre et par enkelte bemærkninger.
Jeg mener, at både Venstre og Det Konservative Folkepartis sparemål er aldeles urealistiske.
At rende rundt og lege med omkring 10 mia. kr. i besparelser tror vi ikke på er muligt, og den melding må de partier meget gerne få allerede her i dag.
Det er ikke noget, nogle politikere hverken i amtsråd, kommunalbestyrelser eller i Folketinget har opfundet, det er jo ikke os, der har siddet og lavet en lang ønskeliste om, hvad vi nu kunne finde på at bruge penge til, sådan at man kunne tampe mennesker med deres skatteprocenter.
Sandheden er, at det, det offentlige system gør, sker efter inspiration fra borgerne, der ønsker forskellige tilbud, men så bliver borgerne jo også nødt til at betale for det.
Derfor er det noget gøgl at gå rundt og sige, at de her store sparemål kan gennemføres, uden at det får følger for mennesker i deres hverdag.
De vil faktisk miste nogle ting, som de meget gerne vil bibeholde, og jeg er overbevist om, at hvis danskerne - og det viser undersøgelse efter undersøgelse jo også - får valget mellem lidt skattelettelse hist og her, mod at de mister en række ting, eller den fortsat høje skat og stadig væk det serviceniveau, vi kender i dag, tror jeg, at de fleste danskere er tilfredse med serviceniveauet og også gerne vil betale for det.
Så pas lidt på med alle løfterne om, hvor meget man nu kan spare.
Med hensyn til forslagene om at skære på ulandsbistanden vil jeg gerne sige det så firkantet, jeg overhovedet kan, at CD opfatter det som utrolig fattigt, at stakkels mennesker i diverse ulande skal betale for, at Danmark er i en omstillingsproces og måske skal finde nogle penge på en konto til andre ting, vi gerne vil.
At det er de menneskers sult og fattigdom, at det er muligheden for at forebygge flygtningestrømme, der skal betale for vores velfærd,
vil CD simpelt hen ikke være med til. Så kan man sige, at det jo ikke er ret store beløb, og at det ikke er det ene og det andet.
Enhver, der har diskuteret det her med folk fra FN-systemet, ved, at det, der er det afgørende i den danske holdning, er signalværdien.
Hvis Danmark, der er en af de største donorer rent procentvis, begynder at skære ned, giver det lande, der yder en dårligere støtte og måske har lidt mindre vilje til at støtte ulandene, en god undskyldning for også at gøre det.
Vi sætter en dominoeffekt i gang.
Derfor må jeg sige, at det ikke bliver den slags besparelser, der får CD's støtte i finanslovdrøftelserne og ved den endelige afstemning.
Jeg har bemærket, vil jeg så sige, at der i dag er væsentlig forskel på De Konservatives krav og Venstres krav, og skal man overhovedet nærme sig det her område, må det vel være med en model, der ligner Venstres, for dér ødelægger man da i det mindste ikke det, der allerede er.
Men grundlæggende må vi sige, at det ikke er det signal, vi ønsker at sende ud i verden.
Så har hr. Estrup og jeg jo i fællesskab her i sommerens løb boltret os lidt i Finansudvalget i spørgsmålet om effektiv brug af statens midler i forbindelse med en række store overskridelsessager både vedrørende bygninger, trafik og muligvis også edb-systemer, og den kampagne står et samlet Finansudvalg bag.
Jeg vil bare i dag sige, at det måske også er en vurdering, der skal ind - måske ikke i selve finanslovdiskussionen - men vi er nødt til at sørge for, at vi får nogle styringsinstrumenter, og at vi får en generel vurdering af, om statens måde at kontrollere store projekter på er god nok.
Jeg siger ikke, at det skal privatiseres, og hvad ved jeg, men jeg mener, at ministrene bør have valgfrihed med hensyn til, om de vil bruge deres eget offentlige system eller udlicitere styringen af de her ting, og hvad der så er mest effektivt.
Jeg er meget spændt på at se, når vi til sin tid får rapporterne, om det skyldes løn- og prisstigninger, om det skyldes dårlig styring, eller det skyldes andre ting, at de her kæmpeoverskridelser er kommet.
Se, hvor jeg nu tillod mig at starte med at sige, at finansloven som sådan var lidt kedelig, fordi den kommer i en pro-tid, så er sidediskussionerne måske dem, der bliver de centrale i de kommende måneder, og sidediskussionerne er så diskussionen om efterlønnen, diskussionen om førtidspensionisterne, og - som nu statsministeren har spillet på banen - om unge og andre måske skal til at arbejde noget mere.
Jeg vil gerne til sidst komme med nogle synspunkter
om de tre ting, men blot starte med at sige, at CD's generelle synspunkt er, at vi ikke er med til at fjerne ordninger, som mennesker i Danmark har behov for, og som er velfungerende, men vi vil meget gerne sætte alternativer op, der er attraktive.
Mennesker skal ikke gå på efterløn eller blive tvunget på førtidspension, fordi der ikke er noget alternativ, men de skal ikke miste muligheden for at gå på efterløn eller få førtidspension, hvis de har behov for det.
Det er vores hovedindfaldsvinkel, og derfor vil vi opfordre til,
at den diskussion, der nu kommer i de kommende måneder, i højere grad koncentrerer sig om alternativerne og stiller de muligheder op, der skal lokke mennesker væk fra ordningerne, i stedet for en ørkesløs diskussion om, at ordningerne bare skal fjernes. For at starte med efterlønnen: Et fleksibelt arbejdsmarked er nødvendigt for, at alle mennesker ikke skal gå på efterløn.
Vi ved jo, at der er mennesker, der ikke »holder sig væk« fra efterlønnen, fordi alternativerne er for bureaukratiske eller slet ikke accepterede.
Vi vil gerne være med til at tænke i den retning, som HK var inde på forleden dag, nemlig højere efterløn ved at vente.
Lad os endelig få den diskussion også.
Den holdning, at man stadig væk som over 50-årig er velkommen på arbejdsmarkedet, har tilbud, har jobudvikling, har udfordringerne, er fundamentet for det her.
Det kan ikke hjælpe noget, at politikere i Folketinget og andre steder bliver ved med at tale om, at mennesker ikke må gå på efterløn, hvis det, de mennesker rent faktisk får at vide, når de er ude i det virkelige liv, er: Ved du hvad, nu er du blevet 57, så du kan godt skride!
Det samme gælder for førtidspensionisterne.
Jeg må sige både til finansministeren og andre: Min telefon har ringet nok én gang om dagen det meste af sommeren fra mennesker, der sidder grædende i den anden ende og er skrækslagne ved tanken om, at diskussionen omk førtidspensionen skulle gøre, at de blev tvunget til at tage et job.
Vi er nødt til at lukke den diskussion, sådan at mennesker rundt omkring, hvad enten de har et fysisk eller et psykisk handicap, ikke går rundt og tror, at de nu bliver tampet ud til nogle job et eller andet sted, som de ikke kan klare.
Udgangspunktet må være, at mennesker, der har behov for førtidspension, ikke skal tvinges til at være på arbejdsmarkedet.
Til gengæld skal de mennesker, der har en mulighed for at være på arbejdsmarkedet og har lyst til det,
bruge den mulighed.
Vi vil gerne være med til at tilskynde til, at man opretter job i det private.
Jeg har allerede tidligere over for finansministeren nævnt, at den »Fountain House«-model, der er for de sindslidende, hvor de har en jobgaranti, er meget velfungerende, og jeg håber, at vi kan få indført noget bredere end det her.
Jeg mener også, det er vigtigt, at mange af de førtidspensionister, der skal have lov til at bruge noget af deres tid på arbejdsmarkedet, opfatter sig som ægte medlemmer af arbejdsmarkedet.
Det vil sige, at vi er nødt til at sige, at de skal have en rigtig løn; om man så skal have en ordning med virksomheden, der så modregner det, kan vi jo diskutere.
Vi er også nødt til at tage fat på de folk, der har en delvis arbejdsevne, men som falder uden for systemet, hvis de bliver arbejdsløse.
Mennesker, der ikke kan få jobtilbud,
mennesker, der ikke kan få efteruddannelse, fordi de ikke er 37 timer om ugen på arbejdsmarkedet, kan i dag ikke få det, som andre kan, selv om de udfylder den arbejdsevne, de har, ét hundrede procent.
Lad os dog betragte dem som 100 pct.-deltagere i arbejdsmarkedet og også lade dem blive der.
Når nu daghøjskolerne har været nævnt nogle gange i dag, kan jeg ikke lade være at spørge: Skulle vi ikke også se på, om stramningerne omkring daghøjskolerne ikke er gået for langt?
I dag er det rent faktisk sådan, at man ikke kan komme på et daghøjskoleophold, hvis man ikke går ud i et ustøttet, fuldt arbejdsjob.
Man kan f.eks. ikke gå på en daghøjskole og træne sig selv til et skånejob, hvilket bl.a. giver de sindslidende nogle store problemer.
Jo det kan man godt, hvis man kan få kommunerne til at betale.
Goddaw do, vi ved alle sammen, hvordan kommunerne står i kø for at undgå at betale den slags ting.
Derfor skal man lade være med at påstå, at man kan nedlægge daghøjskolerne, eller at man kan stramme og stramme
og stramme.
Vi har allerede ramt den gruppe ganske hårdt, som man ellers render rundt og snakker om, at man så gerne vil hjælpe tilbage på arbejdsmarkedet.
Mennesker, der kun kan arbejde på halv tid eller på en tredjedel tid, har også nogle ressourcer, som de både for deres skyld og for samfundets skyld bør udnytte fuldt ud. Med hensyn til de enlige, der vil arbejde mere, skal jeg bare minde om vores gamle forslag om, at man som ung skal have lov til at spare op til, at man senere kan tage en børneorlov, altså at man arbejder hårdt som 20-årig og så bruger nogle af de penge, man har sparet op til børneorlov, som 32-årig.
Det tror vi vil være med til at ordne nogle af de problemer, der er i det, statsministeren sagde.
I det hele taget er det fleksibiliteten, vi skal kigge på, om systemet er for stift.
Det samme - og det skal være min slutbemærkning - gælder hele sygehusdiskussionen.
Jeg ved godt, at regeringen gerne vil sende nogle flere penge ud til sygehusene, og jeg ved godt, at mange andre også gerne vil det.
Jeg tror ikke på, det hjælper en døjt, for jeg tror, at det er systemproblemer, at det er arbejdstider, at det er alle den slags ting, der er et problem i sygehussystemet.
Vi kan sende hundredvis af millioner, ja, milliarder af kroner ud i det, uden at det løser noget som helst.
Det er også en diskussion, vi er nødt til at have i løbet af de kommende måneder.
Alt i alt håber vi, at man når til en meget bred enighed
om finansloven.
Vi håber det, fordi det vil give lyst til at planlægge.
Det vil give lyst til at investere, det vil give lyst til at tage en chance og løbe en risiko.
Sandheden er jo, at det, der skal til, for at det danske velfærdssystem kan overleve, er, at mennesker tør noget, vil være med til at slide og slæbe for det danske velfærdssystem, sådan at vi i virkeligheden kan bibeholde det i de rammer, som vi alle sammen har det bedst med.
Forudsætningen for, at mennesker vil det, er, at de tør gøre det, og det tør de kun, hvis der står et bredt flertal bag en finanslov.
Så held og lykke til finansministeren med at få samlet det flertal sammen.