Villy Søvndal (SF), 2006-12-05:
Nogle gange kan man spørge sig selv: Befinder statsministeren sig som det eneste menneske efterhånden på hele kloden i en fuldstændig anden verden?
Tony Blair blev interviewet på engelsk tv for nylig og blev spurgt: Er det rigtigt, at krigen er en katastrofe?
Han svarede: Krigen er en katastrofe.
Han svarede: Ja.
Dagen før han blev afsat som forsvarsminister, skrev Donald Rumsfeld et brev, hvor han gjorde opmærksom på, at planen for Irak havde slået fejl.
Så hører vi en dansk statsminister, der indleder med at sige, at der er opnået meget.
Undskyld mig, men jeg må sige til statsministeren, at det næsten er for meget.
Det er en fantastisk position, at vi har et menneske tilbage på den her klode, der er så stædigt –
jeg ved ikke, om man må anvende ordet dumstædigt fra Folketingets talerstol, men i hvert fald noget i den retning – at det er umuligt for det menneske at anerkende et nederlag.
Jeg anerkender, at statsministeren kan have den vanskelighed, at den amerikanske rapport først kommer i morgen, og at det derfor kan være svært at lægge en dansk strategi dagen før, men alligevel: Hvad var så statsministerens bud?
Jo, at de irakiske sikkerhedsstyrker skulle overtage stadig mere.
Statsministeren henviste selv til Forsvarets Efterretningstjenestes rapport.
De skriver på side 19, og jeg citerer fra anden spalte, næstsidste afsnit: »Det går trægt med at opstille den irakiske hær.
Hæren uddannes efter USA's og NATO's doktriner, men styrkernes effektivitet er hæmmet af infiltration for både militser, kriminelle og udenlandske efterretningstjenester.«
Det er altså det, der var statsministerens offensive bud på, hvordan man kommer videre, og det er det, der underkendes af den danske efterretningstjeneste.
Statsministeren gjorde så også rede for, at der skam var en plan for genopbygningen af Irak.
For nylig fik vi noget så sjældent som en kritik fra 12 danske officerer, der leverede en ganske bestemt kritik af den danske indsats og meldte, at der ingen plan var.
Der var ingen plan for genopbygning, som de kunne skimte, og forskellen på statsministeren og dem er måske, at de befinder sig ude i felten.
Derfor vil jeg endnu en gang opfordre statsministeren til at droppe det skønmaleri; der er ingen, der tror på det, for de fleste har adgang til at se tv, høre radio og læse både danske og udenlandske aviser.
Oktober var den fjerde mest dødelige måned for de amerikanske styrker under hele krigen.
70 pct. af alle angreb i Irak var rettet mod koalitionen.
Derfor synes jeg, man skulle droppe mummespillet.
Statsministeren henholder sig til fremskridt der, hvor Udenrigsministeriets egen rejsevejledning advarer folk mod at tage hen.
Derfor vil jeg spørge regeringen og Dansk Folkeparti: Kunne dagen i dag ikke blive dagen, hvor man erkender, at man har været med til at sætte noget i gang, som man ikke anede konsekvenserne af?
I det omfang regeringen og Dansk Folkeparti faktisk var advaret – og det var flertallet på mange og lange stræk – valgte man helt bevidst at sidde de advarsler overhørig.
Det er det, regeringen og Dansk Folkeparti skal stå til ansvar for, og det er det, de skal kritiseres for.
I en situation, hvor 655.000 irakere skønnes døde som følge af krigen og deraf langt de fleste som følge af vold, flygter 18.000 læger.
Hvis sundhedsministeren havde været til stede, kunne han muligvis have fortalt, hvad det betyder bare for ventelisterne, hvis der er lægemangel.
Men her er der tale om et land i krig, som mangler 18.000 læger.
Vil regeringen vedstå, at man som en del af koalitionen har ansvaret for overholdelse af Genèvekonventionen, herunder at sikkerhed og sundhed skal opretholdes, og at det påhviler besættelsesmagten at sikre dette?
Hvordan går det så lige i det kaos, i den katastrofe, som Irak står i i dag, hvor statsministeren selv nævnte de mange flygtninge?
Intet, vi gør i dag, vil formentlig være godt nok, men har den danske regering, som har været med til at sætte dette vanvid i gang, så meget som en eneste selvstændig overvejelse om, hvordan man kan stoppe det her voldsorgie?
Der var ikke et eneste bud i det, statsministeren kom med.
Det kan også være svært.
Bush siger: Vi bliver, indtil jobbet er gjort.
Og så gentager statsministeren på dansk: Vi bliver, indtil jobbet er gjort.
Når Bush siger, at irakerne har bedt os om at blive, siger regeringen det samme.
Når Bush taler om en fleksibel strategi, så gentager statsministeren det samme ganske få timer efter.
Denne regering fører ikke aktivistisk udenrigspolitik.
Den fører formentlig den mest aktive tilpasningspolitik, Danmark nogen sinde har ført.
Resultaterne ser vi i Irak.
I flere år har vi bedt regeringen om at forklare, at den situation med flere soldater og mere vold skulle kunne bremse katastrofen, når den hele tiden har gjort ondt værre.
Nu siger hele verden det samme.
20 lande har trukket deres tropper hjem fra Irak, senest Italien.
Alle taler om exitstrategier.
Flere og flere, selv George Bushs eget bagland, erkender fiaskoen og katastrofen.
Den danske regering og Dansk Folkeparti har gjort i nælderne; regeringen ved det, men den ved ikke, hvad den skal gøre herfra.
Derfor vil jeg spørge: Kan vi ikke godt få at vide under den her debat, hvad det er, den danske regering har af strategi.
Vi har tidligere budt ind med, at FN skulle ind i den bestemmende rolle.
Vi har tidligere budt ind med nødvendigheden af at forhandle med grupperinger i Irak.
Vi har tidligere budt ind med nødvendigheden af en langt mere omfattende civil indsats i forhold til landene.
Vi har også tidligere talt for en konference.
Man er også nødt til at forhandle med dele af den nationalistiske politiske modstand i Irak.
For det billede, statsministeren tegner, er jo ikke rigtigt, altså at det her er krigen, hvor det kun er terrorister, der går rundt og gør livet surt i Irak.
Så nemt er det ikke.
Hvorfor det?
Fordi hver 40. af dem er slået ihjel.
Nogle af dem har forældre, børn, søskende.
Det kan godt være, det er svært at forstå, at mennesker bliver rasende, når man slår deres pårørende ihjel, men jeg tror, det er et meget menneskeligt træk, også for irakere.
Derfor tror jeg, der er behov for at gøre op med hele naiviteten, som har præget regeringen og Dansk Folkeparti; den naivitet, der har gjort, at man har kastet sig i armene på den ideologiske dogmatisme og den moralske selvgodhed, som Richard Pearle, Dick Cheney, Donald Rumsfeld og George W. Bush har stået for, og har lænet sig helt op ad det alleryderste amerikanske højre og de kristne fundamentalister.
Det har bragt Irak til det punkt af vanvid, hvor det befinder sig i dag.
På et eller andet tidspunkt vil den siddende regering blive stillet til ansvar for, hvad den har været med til at forårsage i et land som Irak.
For hvad er det for en situation, vi står i?
Det er ud fra enhver målestok en situation, hvor man har bevæget sig fra det, der var slemt, til det, der var værre.
Det erkender man alle andre steder end i Danmark.
Jeg håber, den erkendelse også på et tidspunkt når den danske regering.
Jeg skal derfor runde af med på vegne af Socialdemokraterne, De Radikale, SF og Enhedslisten at fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse »Idet Folketinget konstaterer, – at Irakinvasionen blev startet i strid med folkeretten, – at begrundelserne for krigen har vist sig uholdbare, – at de sidste 3 år har medført ufattelige lidelser for det irakiske folk, og – at situationen i Irak dagligt forværres, – opfordrer Folketinget regeringen til – straks at trække det danske troppebidrag ud af Irak, – at bidrage til freds- og forsoningsprocessen i Irak, – at støtte opbygning af irakiske statsinstitutioner og civil genopbygning, og – at iværksætte en kulegravning af beslutningsgrundlaget for krigen.«