Mimi Jakobsen (CD), 1999-10-13:
Om det seneste indlæg - dermed mener jeg selvfølgelig hr. Thulesen Dahls ordførertale - vil jeg blot sige, at nok tror jeg, det står lysende klart, at hr. Thulesen Dahl lider meget af snæversynethed, men det skal han ikke være så frygtelig ked af, for han kommer da i hvert fald aldrig til at lide af indeklemt brok; han får det da ud i rigt mål.
Der var jo ikke en sætning om, hvad Dansk Folkeparti så vil.
Hvad kan vi bidrage med?
Hvordan kan vi påvirke?
Det var kun: Det vil vi ikke, og det er vi imod, og det er måske uden os, og det er vi bekymrede for, og så kan Europa sejle, og så kan vi hygge os i tryghed herhjemme.
Sådan siger vel at mærke hr. Thulesen Dahl.
Navnlig var jeg så utrolig glad for, at begge indlæg meget både interessant og spændende beskæftigede sig med, hvad der faktisk sker i det europæiske samarbejde, for det har jo stort set ikke præget debatten her, må man så sige. Ingen har følt sig særlig trykkede af det under selve debatten.
Den har drejet sig om forhold mest af interesse for møntsamlere, om, hvad der foregik på Socialdemokratiets årsmøde, hvor halvdelen af os andre i hvert fald ikke har været til stede, og andre delikate sager.
Ordførerne har, synes jeg, gjort et behjertet forsøg på dog at beskæftige sig med temaet, men jeg må da sige, at hvis det, der er foregået her i dag, skal være udtryk for den folkelige debat, vi skal have i gang, så håber jeg, den bliver kort, og det tror jeg befolkningen vil være helt indforstået med.
Kunne vi dog ikke få vendt dagsordenen nu, få en debat om, hvad der sker i det Europa, hvor vi bor og lever hvert eneste år og hver dag, og hvor intet sker, som ikke har en eller anden grad af påvirkning af os og vores dagligdag?
Kan vi dog ikke stoppe ligegyldige diskussioner om datoer og om afstanden mellem datoer for afstemninger og debatter?
Det er ikke nemt at sige noget nyt om det tema, det vedstår jeg gerne.
Det var et positivt chok, men det var også næsten lammende.
Men nu må lammelsen altså have fortaget sig.
Nu har vores nye gamle naboer været der i 10 år, og nu må det ikke vare længere, førend vi kan give det klare signal: Yes, vi er klar, kom an, velkommen til.
Vi har i den grad ustabile forhold, asociale forhold, i den del af verden.
Der er millioner af mennesker, der ser hen til at blive en del af fællesskabet, og vi må ikke få nogen af dem til at miste modet, for så er der alt for mange, der kan få et alt for stort spillerum til ting og sager, som bør være begravet, og som vi aldrig vil se i vores Europa mere.
Held og lykke, statsminister og udenrigsminister.
Vanten på, fart på, energi bag.
Det ved jeg, begge ministrene står for, og de skal vide, at det gør det danske Folketing også.
Og jeg tror, i hvert fald det store, brede flertal her er helt enigt: Vi må ikke trække det længere i ørene.
Skal man begrænse dagsordenen til det, der er strengt nødvendigt af hensyn til dagen og vejen og ikke mindst fremtidens vej med hensyn til udvidelsen af EU?
Så vil jeg i hvert fald bede regeringen om også at forstå hele den psykologi - det tror jeg regeringen gør - der ligger i det her med at have en kommissionspost til hvert medlemsland.
Det er jo ligesom en regering.
Alle poster er jo ikke lige tunge og lige vigtige, men jeg bruger altid som eksempel den forhenværende lille italienske, energiske kommissær, der hed Emma Bonino, som var en gæv dame, og som havde ikke mindre end tre væsentlige områder.
Hun havde fiskeriet, og det har dog aldrig været nogen særlig fredsskabende foranstaltning at beskæftige sig med det, hun havde forbrugerspørgsmål, et område, der har fået stigende betydning, og hun havde hele hjælpen til de ulykkeligt stillede lande rundt omkring i verden.
Naturligvis kunne det det.
Prøv at forklare, hvilken psykologi der ligger i det, ikke bare for Danmark, men også som signal til de nye lande.
Og det signal har vi ikke brug for at sende på et tidspunkt, hvor det netop gælder om at få budt velkommen.
Der er faktisk gode, saglige begrundelser for det også, men der er i hvert fald psykologi i det her, så det gør noget.
Om euroen: Ja, jeg skal ikke begive mig ind i rentespænd og alle de der mere eller mindre teoretiske diskussioner.
Dem synes jeg ærligt talt vi har hørt rigeligt af i dag.
Jeg tror, jeg vil fortælle to historier.
Den ene historie drejer sig om engang, da jeg var erhvervsminister, hvor vi havde et uformelt ministermøde i Frankrig et eller andet sted, og da det var et uformelt møde, havde vi ægtefæller med.
Og vi havde haft et kanonmøde, som det hedder
på godt dansk.
Det var et møde, hvor der i den grad var vilje til at lytte til hinanden og få talt ud om tingene, og vi kom rigtig godt rundt om mange ting: Nordisk pasunion, og jeg ved ikke, hvad vi sad og talte om.
Det var sådan et godt møde.
Alle var interesserede i, hvad hinanden havde af problemer, og det var sådan et, hvor det rigtig svingede, og nu skulle vi rigtig, vi ministre.
Og jeg kom så hjem, og jeg sagde til min mand: Uh, hvor var det et godt møde.
Og så siger han til mig: Ja, ved du hvad, det er da dejligt at høre, men har du tænkt over, om det overhovedet er dig og dine kolleger, der om 10 år sidder og styrer udviklingen i Europa, eller om det er nogle helt andre kræfter?
Det er det, jeg har så svært ved at forstå med den euro og modstanden, ikke mindst på venstrefløjen.
Her er dog tale om en demokratisering.
Her er dog tale om, at man kommer ind og får styret nogle ting, som jo ellers godt kan forekomme temmelig ustyrlige.
Og det kan intet land jo gøre alene, det kan kun en sammenslutning af lande.
Jeg skal også bare erindre om hele spørgsmålet om trygheden, som jeg er helt enig i.
Jeg synes, statsministeren både i åbningstalen og i dag kom med tre rigtig gode begrundelser.
Kør videre med dem, statsminister.
Jeg skal ikke gentage dem her, jeg er helt enig.
Den med trygheden er vigtig, for hvem er det, rovdyrene løber efter, når vi ser de der uendelig mange naturfilm, der ustandseligt spurter hen over skærmen?
Det er jo de der flokke af antiloper.
Hvem går rovdyret efter?
Enten den, der er syg, eller den, der er lille.
Og vi er ikke syge i vores økonomi, men store er vi altså heller ikke, og derfor er det fint, det, vi gør.
Jeg vil heller ikke sige, det er nødvendigt at sætte en bestemt dato på, men jeg glæder mig over, at euroen blev skabt på et tidspunkt, hvor det gik så godt i Europa, at vi kunne få den født.
Den euro kom lige på det rigtige tidspunkt, og så er det vores problem, at vi ikke er med endnu.
Den anden lille historie, jeg ville fortælle, har noget
at gøre med den suverænitet, som nogle hævder, at vi afgiver.
Jeg har så umådelig svært ved at forstå, hvordan man kan sælge æbler, hvis man kun har pærer tilbage i forretningen.
For suverænitet har vi i hvert fald ikke på det her område.
Tidligere finansminister Henning Christophersen fortalte historien om, da han var til møde på sin hollandske ministerkollegas kontor.
Telefonen ringede, og det var Bundesbank, der meddelte, at nu sænkede den renten ½ pct. Henning Christophersen kunne lige akkurat nå at gå hen til telefonen, ringe til nationalbankdirektør Hoffmeyer og sige: Det gør vi vel også?
Det var den suverænitet, vi havde.
Nogle af os havde for nylig lejlighed til at høre en fremtrædende tysk politiker, der sagde
: Jamen kære venner, internt i Europa ville det jo være D-marken, der kørte det hele, og i verden ville det være dollaren.
Og er det alternativet, vi gerne vil have?
ganske nylig.
Jeg og CD er utilfredse med, at regeringen ikke kendte sin besøgelsestid - det er jeg nødt til at sige - i foråret, da vi alle var opskræmte af følgerne af dette splittede Europa og så krigens rædsler.
Her skulle vi have været ude og sige: Det her vil vi aldrig se mere.
Det er det, der brænder allermest på.
Det eneste, jeg kan beklage i hele det her,
er alle de udtryk, som også hr. Buksti, statsministeren og udenrigsministerenen nævnte, om, at nu må vi følge situationen meget tæt, nu må vi være opmærksomme på udviklingen.
Ja, det er meget godt, men skal vi virkelig nøjes med at sidde og se hele Europas forsvarspolitiske fremtid på tegnebrættet, og så kan vi sidde og tælle nullermænd ude i sidelokalet.
Det er kedeligt.
Men ellers var det nogle gode redegørelser, og på med vanten, regering!