Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2002-01-10:
Der sættes pris på miljøet.
Det kan Det Radikale Venstre naturligvis kun være enig i.
Partiet støttede således varmt, at Det Økonomiske Råd fik udvidet sin opgave til også at omfatte analyser af forholdet mellem miljø og økonomi.
Det skete i 1994.
Siden har rådet i sine årlige rapporter haft et selvstændigt kapitel om samspillet mellem økonomi og miljø.
Man har bl.a. beskæftiget sig med temaer som transport, elmarkedet, miljøafgifter, bæredygtighed og biologisk mangfoldighed.
Så vidt jeg kan vurdere, er der tale om et sobert og videnskabeligt funderet arbejde, hvor man klart har formået at gøre rede for sine forudsætninger og de vanskeligheder, der er forbundet med at sætte tal på natur og miljø.
Formålsparagraffen for Det Økonomiske Råd lyder således: »Der oprettes et økonomisk råd, hvis opgave er at følge landets økonomiske udvikling og belyse de langsigtede udviklingsperspektiver og samspillet mellem økonomi og natur samt at bidrage til at samordne de økonomiske interesser.« Men også mange andre institutioner har beskæftiget sig med dette vigtige felt.
I et svar til Finansudvalget har miljøministeren opremset en lang række forskningsinstitutioner, som på forskellig vis har bidraget til den danske prioriteringsdiskussion på miljøområdet.
Forskningen på DMU og f.eks. Mikael Skou Andersens bidrag omkring grønne afgifter og deres virkning på miljøet og samfundsøkonomien er blandt mange gode eksempler.
Det glæder, at miljøministeren nu ønsker at fremme denne forskning og den ekspertise, der så sandelig er behov for i de kommende års vanskelige prioriteringsdebat.
Det glæder, at miljøministeren så åbenbart er klar over, at man skal vare sig for at smide eksperterne ud med badevandet, at det er nødvendigt med viden, hvis der skal tages kvalificerede beslutninger.
På den baggrund vil Det Radikale Venstre opfordre til, at regeringen med miljøministeren i spidsen sørger for at skaffe sig en samlet oversigt over al den forskning, som allerede bedrives inden for feltet miljøøkonomi.
Når man har den, kunne man passende lave en mangelliste.
Altså, hvor er det, vi mangler viden?
Jeg tror, at hvis man gjorde sig den umage, ville man finde ud af, at der er rigeligt med forskning, men at det kniber med at anvende forskningsresultaterne. Det sidste kan bl.a. skyldes, at den politiske proces ikke altid er rationel. Hertil kommer, at man ikke må bilde sig ind, at økonomi er en ren og objektiv videnskab.
De forudsætninger, som ligger til grund for et regnestykke, er et udtryk for menneskelige valg.
Det valg, de valg er fuldstændig afgørende for, hvad det er for resultater, man kommer frem til.
På den baggrund vil jeg spørge miljøministeren efter følgende: Hvad i alverden er baggrunden for, at man nu vil haste beslutningen om et nyt miljøinstitut igennem?
Hvad er det, vore gamle institutioner og forskere ikke kan?
Hvad er det f.eks., at Det Økonomiske Råd ikke kan, som det nye råd skal kunne?
Hvad siger de mennesker, som ved mere om dette felt
end lægfolk som en ny miljøminister og jeg selv?
Hvorfor skal de ikke spørges?
Hvorfor skal vi bruge 10 mio. kr. på en ny institution, når vi knap nok ved, om den ekspertise nogle institutioner har brugt år og dag på at bygge op, er tilstrækkelig?
Jeg nægter at tro, at svaret er, at miljøministeren bare har ønsket at etablere et ideologisk kamporgan, som kan hjælpe os af med al vores dårlige samvittighed over for fæ og fattige, som kan opstille det regnestykke, der legitimerer, at vi kan gøre nøjagtig, som det passer os.
Netop fordi det selvfølgelig ikke forholder sig på den måde, håber jeg, at miljøministeren vil give sig god tid til at lytte til de råd, nævn og institutioner, som vil kunne hjælpe ministeren og os med at træffe den rigtige beslutning.
Noget af det, jeg godt kunne tænke mig at vide, er: Kan vi nu være sikre på, at når det nye miljøinstitut muligvis kommer, vil det være sådan, at Venstres folketingsgruppe til enhver tid vil følge de råd, der kommer fra dette uafhængige institut? Hvis man nu kommer frem til, at den billigste måde overhovedet til at reducere kvælstofudledningen er en kvælstofafgift, vil Venstre så støtte det, så vi kan være sikre på, at der er fuldstændig sammenhæng mellem de anbefalinger, det nye institut kommer med, og det, vi forsøger at få gennemført her i salen?
Mikael Skou Andersen fra DMU siger netop, at en af grundene til, at både Vandmiljøplan I og Vandmiljøplan II blev så fantastisk dyre, var, at vi ikke lyttede til økonomerne, fordi det ganske enkelt ikke var politisk muligt bare at gøre det, økonomerne anbefalede os.