runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Frank Jensen (S), 2001-03-30:
Ja, jeg må nu indrømme, jeg havde forventet, at beslutningsforslaget var blevet trukket, inden vi var kommet til fredag, al den stund at jeg redegjorde for flagningen ved den dansk-tyske landegrænse i spørgetiden i onsdags
både for hr. Thulesen Dahl og hr. Peter Skaarup.
Beslutningsforslaget går altså ud på, at regeringen pålægges at sikre, at der stadig bliver flaget daglig med Dannebrog ved landegrænsen mellem Danmark og Tyskland, også efter den 25. marts i år, hvor Danmark trådte ind i det praktiske Schengensamarbejde.
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg fuldt ud støtter det ønske, der er i Sønderjylland, om at der fortsat skal flages med Dannebrog ved den dansk-tyske landegrænse. Selv om jeg således langt hen ad vejen er helt enig i, hvad der står i beslutningsforslagets målsætning, kan jeg alligevel ikke stemme for forslaget, og det skyldes jo, at det er realiseret. Allerede i slutningen af februar måned fik jeg en henvendelse fra amtsborgmesteren i Sønderjyllands Amt, hvori amtsborgmesteren meget venligt tilbød at medvirke til en praktisk løsning omkring flagningen ved grænsen.
På baggrund af den henvendelse bad jeg to politimestre i henholdsvis Tønder Politi og Gråsten Politi om sammen med amtet at finde en praktisk løsning, der sikrer, at der fortsat kan blive flaget ved landegrænsen.
Den løsning, som politimestrene sammen med amtet har fundet frem til, går ud på, at amtet står for flagning ved de tidligere grænseovergangssteder i Kruså, Pebersmark, Møllehus og Rudbøl.
Hertil kommer, at amtet også står for flagning i Havneby på Rømø.
Politiet står for flagning ved de tidligere grænseovergangssteder ved motorvejen i Frøslev og Oksevej i Padborg, indtil grænsepolitiet i løbet af sommeren flytter til nye lokaler i Padborg.
Herefter vil amtet også overtage flagningen ved disse grænseovergange.
Frank Dahlgaard (UP), 2001-03-30:
Der var jo nogle, der mente, det var et lavt niveau, og at man var for sent ude med det her forslag, og der var andre, der havde positive toner.
Sådan opfattede jeg Venstres fru Birthe Rønn Hornbech, og sådan opfattede jeg i høj grad også De Konservatives fru Gitte Seeberg og hr. Helge Adam Møller, som også støttede, at der altså er et problem, og især et problem for så vidt angår de voldsdømte.
Selvfølgelig en tak til hr. Peter Skaarup fra Dansk Folkeparti, som er klar over, at her er et problem, og her kan man sikre en ny praksis i fængselsvæsenet til styrkelse af retsbevidstheden, en praksis, som længe har været brugt i hospitalsvæsenet, på plejeområdet, og når det drejer sig om flygtninge og asylansøgere.
De kan stuves sammen.
Man må, i hvert fald på kort sigt, bruge den kapacitet, man har og prøve at få det bedst mulige ud af det, og så ligger folk på badeværelser og i gange i træk, og det er syge mennesker, og det er gamle mennesker, og det er en skandale.
Men den praksis benytter man altså ikke, i hvert fald ikke noget videre, når det drejer sig om raske voldsmænd, der skal ind og afsone.
Der skal sandelig være fuld service på og et værelse til hver.
Og hvis der er en overbelægning på over hundrede procent, ja, så skal det kun være i en kortere periode.
Men altså en tak også til Kristeligt Folkeparti, som i hvert fald, selv om jeg ikke fornemmede, at man måske ligefrem ville støtte forslaget, langt hen ad vejen havde en positiv holdning til det her forslag.
Jann Sjursen (KRF), 2001-03-30:
Jeg synes ikke helt, hr. Frank Dahlgaards sammenligninger holder.
Men hvorvidt vi har nået målet, sagde jeg i min ordførertale, at det mener jeg ikke vi har.
Vi er vist en halv procent fra, for at være helt præcis. Så det har jeg sådan set ikke på nogen måde lagt skjul på.
Det fremgik også af justitsministerens tale.
Det var måske ikke lige hovedsynspunktet i ministerens tale, men ikke desto mindre er det min holdning, at vi er på vej mod målet og altså dermed også på vej til at realisere de intentioner, der ligger bag hr. Frank Dahlgaards forslag.
Frank Dahlgaard (UP), 2001-03-30:
Tak til hr. Jann Sjursen fra Kristeligt Folkeparti for at have forståelse for forslaget.
Men hr. Jann Sjursen er vel klar over, at man ikke har nået målet, og at justitsministeren her for få minutter siden har bekræftet, at der altså stadig væk, selv om det efter justitsministerens oplysninger er nogle små procenter, er folk, der ikke afsoner begrundet i pladsmangel, og at det er provokerende og et problem, når det ikke er begrundelser, man bruger for f.eks. asylansøgere i Sandholmlejren.
Dér bliver sat flere senge ind, folk bliver stuvet sammen, og det er jo heller ikke en begrundelse, man overhovedet bruger på sygehusene.
Men den bruges altså, selv om det er oplyst, at det ikke er så meget mere, når der er tale om fængsler.
Er det ikke en mærkelig prioritering, at man skal tage hensyn til voldsdømte, men ikke til mennesker, der er syge eller er flygtninge?
Jann Sjursen (KRF), 2001-03-30:
Jeg tror, man må sige, at det er svært at være uenig på det overordnede principielle plan i det forslag, som hr. Frank Dahlgaard har fremlagt for Folketinget i dag.
I hvert fald er vi jo da fra Kristeligt Folkepartis side helt enige med hr. Frank Dahlgaard i, at det gælder om, at især voldsmænd får en hurtig afsoning, og at vi selvfølgelig også sikrer os, at der er en tilstrækkelig kapacitetsudnyttelse og kapacitet i det hele taget i landets fængsler og arresthuse. Jeg vil sige, at vi i lighed med det, som justitsministeren også indledningsvis redegjorde for, jo har taget skridt i retning af at nå de mål, som hr. Frank Dahlgaard opregner i sit beslutningsforslag.
Og selv om vi ikke er ved vejs ende endnu, er det dog blevet bedre, end det har været tidligere, så med disse få ord vil jeg sige, at vi ser positivt på intentionerne bag hr. Frank Dahlgaards forslag, men at vi rent faktisk også mener, at de intentioner er på vej til at blive realiseret i kraft af de beslutninger, Folketinget har truffet, og som vi fra Kristeligt Folkepartis side selv har taget del i.
Helge Bo Jensen (EL), 2001-03-30:
Danmarks indtræden i Schengensamarbejdet med opbygning af Fort Europa og øget overvågning af borgerne har en række alvorlige konsekvenser, og det her forslag berører jo ingen af de alvorlige konsekvenser.
Det er jo først ved baglandskontrollen, at Schengens grimme ansigt viser sig.
Vi ser derfor ikke nogen grund til, at Folketinget går ind i en detaljeret stillingtagen til, hvor der skal flages med Dannebrog.
Gitte Seeberg (KF), 2001-03-30:
Sådan som jeg har forstået sagen, er der faktisk tale om mange forskellige typer mennesker, der befinder sig i de her lokaliteter, og der er nogle af den slags, som hr. Peter Skaarup var inde på, men der findes også børn og unge, som er under 18 år og sandsynligvis også under 15 år.
Jeg mener, at man skal straffes for de forbrydelser, man begår, og man kan jo ikke bare sige, at fordi der befinder sig hærdede kriminelle, så betyder det, at alle, måske også en 15-årig, som i øvrigt ikke har begået anden kriminalitet, også skal straffes med fængsel.
Så det kan jeg ikke give noget svar på, det må afhænge af den kriminalitet, man har begået.
Men jeg synes, at det alene, at man opholder sig et sted, ikke skal give ubetinget fængsel.
Der er jeg enig med justitsministeren; der må en bødestraf være tilstrækkelig.
Det Konservative Folkeparti kan til fulde tilslutte sig det, justitsministeren allerede har sagt her fra Folketingets talerstol.
Problemet er jo heldigvis løst nu, og det er også vores indstilling, at det her forslag burde have været trukket.
Man føler sig næsten fristet til at komme med en indledende bemærkning til hr. Peter Skaarup.
Men når det så er sagt, vil jeg sige, at jeg synes, det er godt forslag, som Dansk Folkeparti her har fremsat.
Det Konservative Folkeparti er enige i, at der er tale om en alvorlig problemstilling; vi er også enige i, at der burde have været gjort noget ved sagen for lang tid siden.
Det er jo mere end 3 år siden, at de første spørgsmål blev stillet i sagen og problemstillingen kom frem. Om det så skal gøres præcis sådan, som Dansk Folkeparti foreslår, vil jeg gerne forbeholde mig ret til at vende tilbage til under udvalgsbehandlingen.
Men for Det Konservative Folkeparti er det afgørende, at der sker noget i sagen.
Vi har lyttet til justitsministerens redegørelse her fra Folketingets talerstol, og derudover har jeg så læst Berlingske Tidende i går.
Men umiddelbart vil jeg sige, at jeg håber, at justitsministeren vil fremlægge noget snart, så vi får denne her sag på plads, og hvis det ikke sker, vil vi i hvert fald stille os positive over for Dansk Folkepartis forslag.
Men som sagt, det afgørende for os er, at der bliver gjort noget ved problemstillingen, og detaljerne synes jeg vi må gemme til et senere tidspunkt.
Dem kan vi jo også se på i udvalget; det kan være, ministeren dér over for udvalget kan redegøre nærmere for regeringens tanker på området.
Villy Søvndal (SF), 2001-03-30:
Blot en enkelt faktuel oplysning om satspuljens rolle i forhold til at finansiere ægteskabs- og skilsmisserådgivningen, som vi jo har haft i en årrække.
Det er en klar forudsætning - sådan er hele grundkonstruktionen, som i hvert fald alle ordførere, inklusive alle dem, der har talt indtil nu, var enige i - at man ikke pålægger satspuljen varige projekter af den enkle grund, at så sander satspuljen fuldstændig til.
Derfor var der ingen, så vidt jeg erindrer, der på noget tidspunkt havde et ønske om, at vi skulle fortsætte på satspuljen.
Så en enkelt ting mere: Jeg synes, hr. Knud Enggaard gav udtryk for det rimelige standpunkt, at det er klogt at analysere områder, hvor ægteskabet straffer økonomisk, om jeg så må sige.
Det er jeg meget enig i.
Dét er klogt at analysere.
Jeg vil godt pege på, at vi savnede betydelig støtte fra Venstre i det synspunkt, da vi forhandlede det sidste eksempel, nemlig en førtidspensionsreform.
Da havde Venstre ikke det gennemgående synspunkt.
Havde Venstre haft det, havde der nemlig været et flertal for ikke at pålægge et ægteskab en lavere sats end ikkegifte pensionister.
Jann Sjursen (KRF), 2001-03-30:
Jeg vil gerne kvittere for Venstres og hr. Knud Enggaards indlæg.
Jeg synes, det var - med hr. Knud Enggaards egne ord - et yderst konstruktivt indlæg.
Jeg kunne måske godt tænke mig, at Venstre mere kontant forholdt sig til det forslag til vedtagelse, som Kristeligt Folkeparti nu har fremsat, og Enhedslisten har jo rent faktisk også fremsat et forslag til vedtagelse her i debatten.
Hvordan stiller Venstre sig til de forslag til vedtagelse, der er fremsat på nuværende tidspunkt?
Så vil jeg godt sige, at når vi fra Kristeligt Folkepartis side ikke har været mere konkrete denne her gang, end vi rent faktisk er med essensen i vores vedtagelse, nemlig at regeringen skal fremlægge en handlingsplan, der kan være med til at forebygge antallet af skilsmisser, herunder inkludere parrådgivning, så er det, fordi vi selv har arbejdet meget konkret en gang før i 1999, da vi fremsatte forslag om parrådgivning.
Derfor mener vi netop, at en handlingsplan kan være et godt instrument til også, som hr. Knud Enggaard foreslår det,
at kigge lovgivningen igennem, f.eks. også på socialministerens område, i forhold til, hvor den diskriminerer ægteskabet, og hvor den modvirker de intentioner, som jeg sådan set har følt, at ordførerne indtil nu har haft om, at vi så vidt muligt skal undgå skilsmisser. Men hvad er Venstres holdning til de fremsatte forslag til vedtagelse?
Jytte Andersen (S), 2001-03-30:
Som justitsministeren nævnte det, er der en lang række rådgivningsmuligheder, når der er familier med børn, og hvor der er problemer. Det, man ikke skal glemme, er jo, at der faktisk er ganske mange børn, godt og vel halvdelen af børnene, der ikke er i det, man kan kalde traditionelle familier med en far og en mor, og så kører det ellers, til døden skiller.
Sådan er familielivet ikke i dag.
Jeg synes ikke, at der er brug for en handlingsplan.
Jeg synes, der er rådgivningsmuligheder, som jeg har sagt nogle gange, og jeg har det i virkeligheden lidt dårligt med noget af den tone, der kan ligge i det her primært fra fru Aase D. Madsen, altså at det er noget specielt problematisk at blive skilt.
Det kan, som jeg sagde det, være en lykkelig udgang på et krisepræget samliv.
Jeg er nervøs for, at hvis vi alt for meget skal have handlingsplaner osv. omkring det her, så pålægger man måske dem, der faktisk bliver skilt, en skyld og en skam, som jeg og Socialdemokratiet ikke ønsker at pålægge folk, der bliver skilt.
Det kan som sagt være en lykkelig udgang på et krisepræget samliv.
Hvis blot de voksne, der er involveret, opfører sig ordentligt i forhold til deres børn, så behøver det sådan set heller ikke altid at være traumatisk for børnene.
Hvis de voksne ikke kan finde ud af at opføre sig ordentligt mod børn, så er der sådan set et regelsæt.
Der er nogle rådgivningsmuligheder allerede.
Så jeg har svært ved at se, at der måtte være behov for at opbygge nye, store offentligt finansierede systemer.
Jann Sjursen (KRF), 2001-03-30:
Jeg vil gerne sige til fru Jytte Andersen, der ikke er minister længere, at jeg bestemt også mener, at der er mange præster, der udøver et godt arbejde i forbindelse med rådgivning eller sjælesorg i forhold til par, som er i krise.
Men det er sådan lidt en anden debat i forhold til det, der er her i dag, nemlig: Hvad skal det offentlige tilbyde?
Fru Jytte Andersen lægger meget vægt på, at dér, hvor børn er involveret, dér, hvor børn kommer i klemme, har det offentlige ligefrem en forpligtelse.
Det udtryk brugte
fru Jytte Andersen.
Så er det, jeg siger: Når forældre er i krise, når forældre har problemer - de er ikke blevet skilt, de har ikke revet hovedet af hinanden endnu osv. -
tror fru Jytte Andersen så ikke, at det rent faktisk er sådan, at så er børn også i krise?
Som forældre, så deres børn.
Børn bliver påvirket af, hvad der sker inden for hjemmets fire vægge.
De bliver også påvirket af forældre, hvor samtalen måske er ved at være forstummet, og hvor det bliver til mere råberi end noget andet. Er det netop ikke grunden til, at man burde gå ind og sige: Jamen det er også en offentlig forpligtelse at sikre, at der er et tilbud om parrådgivning f.eks. i hele landet, hvilket der rent faktisk ikke er i dag?
Aase D. Madsen (DF), 2001-03-30:
Undskyld.
Mener fru Jytte Andersen, at der er behov for en handleplan, eller er der ikke?
Nu sagde fru Jytte Andersen lige, at det er tordnende ligegyldigt med økonomien.
Det er da udmærket.
Det kan vi da så gemme.
Jeg ved ikke, om så Dansk Folkeparti kommer ind i finanslovforhandlingerne, men det kan vi gemme i vore hjerter til en anden gang.
Hvis det er tordnende ligegyldigt med økonomien, vil det jo sige, at Socialdemokratiet og regeringen er indstillet på at give yderligere midler, måske til denne ægteskabsrådgivning.
Det er jo herligt at få at vide.
Så vil jeg lige spørge ganske kort og koncist: Mener fru Jytte Andersen, at der er behov for denne handleplan, som er skitseret i forslaget til vedtagelse?
Mener ministeren, der er behov for sådan en handleplan, eller er der ikke?
Jytte Andersen (S), 2001-03-30:
Vi er bestemt ikke ligeglade med, hvordan familierne har det, men dér, hvor vi i Socialdemokratiet ser vores primære forpligtelse i forhold til ægteskaber i krise, er der, hvor der er børn.
Det er der, hvor det gør ondt på børn.
Som justitsministeren har beskrevet det, er der en lang række rådgivningsmuligheder, som det offentlige stiller til rådighed, og som er et supplement til den rådgivning, man i øvrigt får i sin privatsfære, altså veninder, venner, søskende, familie, med andre ord det almindelige netværk.
Derudover er også det, som jo har været en del af dagens debat i Berlingske Tidende,
nemlig præsternes rolle.
Det kan man godt undre sig lidt over.
Jeg ved det ikke, men det er vel op til folk selv.
Men det er mit indtryk, at mange præster gør et udmærket stykke arbejde, hvis folk, som har nogle problemer i deres privatliv, kommer. Så vi er slet ikke uimodtagelige.
Vi er faktisk meget optaget af det her spørgsmål.
Men den politiske forpligtelse ligger primært dér, hvor børn er involveret.
Jeg synes, at spørgsmålet fra fru Aase D. Madsen om, hvorvidt man kan lave nogen som helst former for økonomisk kalkule på det her, er tordnende uinteressant.
Det interessante er, om folk får mulighed for selv at tage vare på deres liv, selv får lov at tage vare på deres samliv.
I det omfang, de ikke kan tage vare på det, og det går ud over børnene, er der en offentlig forpligtelse.
Den er der, uanset om det kan betale sig økonomisk eller ej.
Det er nogle rent menneskelige hensyn.
Aase D. Madsen (DF), 2001-03-30:
Nu siger fru Jytte Andersen, at der er rådgivningsmuligheder til stede, og det kan da muligvis være rigtigt nok, men der er jo altså ventelister andre steder, så der må jo være et eller andet sted, hvor det ramler sammen, når der kan være ventelister nogle steder.
Og det er jo meget væsentligt, at man får en hurtig indgriben.
Så vil jeg gerne spørge rent brutalt og kassetænkningsmæssigt: Er det ikke således, at for hver eneste skilsmisse, der bliver forhindret, så giver det et plus i statskassen i stedet for et minus i statskassen?
Lige bortset fra alle de følelsesmæssige ting, børnene osv., der følger med, så giver det set ud fra en ren økonomisk tankegang altså et plus i statskassen, fordi alle de sociale tilskud, der ellers skal gives til splittede familier, kan undgås.
Derfor er det, der er Dansk Folkepartis ærinde i det her, at når der er ventelister, så må der altså gøres noget og sættes ind.
Jann Sjursen (KRF), 2001-03-30:
Jeg har altså enormt svært ved at se, at man fratager nogen ansvaret ved at give dem et tilbud.
Det må jeg sige.
Og jeg har svært ved at se, at et tilbud om parrådgivning er et spørgsmål om, at man ikke længere lader folk selv træffe beslutning om, hvordan de vil leve deres liv.
Så siger fru Pia Christmas-Møller, at vi nødig skulle skabe en ny overordnet mode, hvor man nærmest render til parrådgivning i tide og utide.
Det synes jeg faktisk er lidt barsk sagt i forhold til de mange, som rent faktisk gør brug af parrådgivning.
Jeg tror ikke, de gør det, fordi de synes, det er vigtigt at være med på moden.
Jeg tror, de mange gange gør det af bitter nød.
For de har netop selv oplevet, at de ikke kan få tingene til at fungere, og at de måske rent faktisk kunne få hjælp gennem parrådgivning.
Så jeg må sige, at jeg synes,
det var nogle ret barske betragtninger, som fru Pia Christmas-Møller kom med.
Hvis det endelig er det økonomiske perspektiv og investeringslysten på andre områder, der er afgørende for Det Konservative Folkeparti, kunne man så ikke se sådan på det, at hvis man bruger måske 10 mio. kr. på det her område, så kunne man undgå en hel del skilsmisser, og så var der noget sparet til de mange investeringsformål, som fru Pia Christmas-Møller nævnte?
Jytte Andersen (S), 2001-03-30:
Det spændende er jo så, hvem der skal vurdere: Hvad er lykkeligt, og hvad er ulykkeligt?
Jeg vil gerne svare hr. Jann Sjursen: Nej, selvfølgelig er det ikke en offentlig involvering eller indblanding at stille rådgivning til rådighed.
Det er jo så også til en vis grad blevet støttet herigennem de sidste fire år.
Derudover er der jo på forskellig måde rådgivning i kommunerne, i kirken, i amterne, så det er jo ikke, fordi der ikke er rådgivningsmuligheder som sådan, som folk kan bruge og betjene sig af.
Jeg vil godt minde om, hvad forespørgslen stiller af spørgsmål til regeringen, nemlig hvordan man reducerer antallet af skilsmisser.
Så jeg mener faktisk, at denne her debat i meget høj grad er det, jeg vil definere som værende inden for privatsfæren.
Det, jeg svarede her, er i og for sig også et svar til fru Aase D. Madsen.
Der er rådgivningsmuligheder.
Jette Gottlieb (EL), 2001-03-30:
Jeg kan meget langt følge den socialdemokratiske ordførers betragtninger om, at det ikke er antallet af skilsmisser i sig selv, der er det væsentlige spørgsmål, men derimod antallet af ulykkelige skilsmisser, hvor folk i den grad savner rådgivning og ville have meget glæde af rådgivning.
Derfor vil jeg gerne på vegne af Enhedslisten fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
»Folketinget opfordrer regeringen til inden udgangen af 2001 for Folketinget at fremlægge en handlingsplan om forebyggelse af ulykkelige skilsmisser ved hjælp af bl.a. tilbud om parrådgivning.«
Aase D. Madsen (DF), 2001-03-30:
Jeg giver den foregående ordfører, hr. Jann Sjursen, fuldstændig ret.
Så det behøver jeg jo ikke at gentage.
Jeg håber, at fru Jytte Andersen har læst Berlingske Tidende i dag, hvor et højtlønnet journalistægtepar er gået til en psykolog, og det har reddet deres parforhold.
Så får jeg jo den tanke: Hvad nu med de mennesker, de familier, der ikke har råd til at tage denne psykologhjælp?
Og her kommer jo netop den rådgivende skilsmissehjælp ind.
Jeg har her en henvendelse, hvor der står, at der i øjeblikket er 64 par på venteliste.
Og det kunne jo være, at nogle af de her 64 par - de betaler jo kun en symbolsk betaling for at få hjælp fra skilsmisserådgivningen - så kunne få hjælp af den psykolog, der er ansat dér, i stedet for at skulle gå til en privatpraktiserende psykolog.
Mener fru Jytte Andersen så ikke, at det er værd at støtte den form for rådgivning, der er til gavn for dem, der er mindrebemidlede?
Jann Sjursen (KRF), 2001-03-30:
Der er mange af de betragtninger, som fru Jytte Andersen gjorde omkring skilsmisse og det, der kan foregå i tiden forud, som jeg er helt enig i.
Det springende punkt er lidt, om man synes, at det her
er en opgave, som det offentlige skal gå ind at finansiere eller ej.
Senest er man jo gået ind og har gjort det til en statsopgave at finansiere f.eks. madpakker, hvor jeg jo har den opfattelse, at det sådan set er forældrenes ansvar.
Men lad det nu være.
Det skal jeg ikke bruge mod Socialdemokratiet i den her sammenhæng.
Jeg vil godt spørge fru Jytte Andersen, om fru Jytte Andersen mener, at det, at man giver et tilbud omkring parrådgivning, er at gribe ind i privatsfæren.
Når det ikke er et spørgsmål om, at man laver et Big Brother-samfund, hvor man tjekker de forskellige par, om de nu opfører sig ordentligt også i forhold til deres børn, men når det ene og alene er spørgsmålet om, at man her laver et frivilligt tilbud, som folk kan tage imod eller kan lade være at tage imod, er det så virkelig at gribe ind i den enkeltes privatliv?
Jann Sjursen (KRF), 2001-03-30:
Men vi kender desværre også tilfælde, hvor man spørger sig selv, om dette dog ikke kunne og burde være undgået.
Det er ikke til at sige, om nogen af parterne er blevet afgørende lykkeligere efter skilsmissen.
Det er derimod let at konstatere, at skilsmissen har haft store omkostninger, både økonomisk og psykologisk.
Ikke mindst for de børn, der befinder sig som kasteskyts og syndebukke, ofte helt ufrivilligt adskilt i det daglige fra den ene af forældrene. Gode råd, der kan forhindre en skilsmisse, bør ikke være dyre.
Men det er et faktum, at mange par først opsøger en psykolog efter bruddet, når skaden er sket, netop fordi en tidlig rådgivning ikke eksisterer som et økonomisk overkommeligt og nærliggende incitament til at vurdere, hvor ønskelig og nødvendig skilsmissen egentlig er.«
Lederen giver gode begrundelser, ikke bare for beslutningsforslaget fra 1999, men også for, hvorfor Kristeligt Folkeparti finder det aktuelt at tage debatten igen.
Helt tilbage i 1994 fremsatte daværende justitsminister Bjørn Westh på regeringens vegne et lovforslag om frivillig parrådgivning af ægtepar, der stod umiddelbart foran en separation eller skilsmisse.
Lovforslaget led en krank skæbne: På trods af stor opbakning under førstebehandlingen kom det nemlig aldrig til anden behandling, og det er ikke siden blevet genfremsat - heller ikke i revideret form.
Spørgsmålet om parrådgivning har siden været bragt op i forbindelse med finanslovforhandlingerne.
Sidste efterår så
det en overgang ud til, at der kun blev afsat penge til rådgivning af forældre og børn i forbindelse med samvær efter skilsmisse, men at der ikke blev afsat én krone til parrådgivning før skilsmisse.
Derfor har Kristeligt Folkeparti bedt regeringen om nu at svare på, hvad den vil gøre for at nedbringe skilsmissetallet, idet vi går ud fra, at vi som samfund hverken af menneskelige eller økonomiske grunde kan være ligeglade med, om folk lader sig skille, uanset at skilsmisse også kan være løsningen på de ægteskabelige problemer.
Besvarelse