Jette Gottlieb (EL), 2001-05-10:
Da vores ordfører på området, hr. Søren Søndergaard, ikke kan være til stede, vil jeg fremføre følgende: Enhedslisten kan godt give sin støtte til forslaget. Det er vores opfattelse, at retssikkerheden i asylsystemet lader en del tilbage at ønske.
Et af områderne drejer sig om Flygtningenævnet og dets funktionsmåde.
Grundlæggende er problemet, at man har lavet et system, som bliver fremført for offentligheden, som om det er helt i overensstemmelse med den almindelige retstradition, men det er det jo ikke.
Der er ikke, som det hævdes i dag, tale om et toinstanssystem, og det er det efter vores opfattelse heller ikke med de argumenter, som fru Elisabeth Arnold kom med.
Det ville have været tilfældet, hvis asylsøgerne under sagens behandling i Udlændingestyrelsen blev udstyret med den juridiske opbakning i form af en advokat, sådan som Enhedslisten har stillet forslag om
Men det er jo ikke tilfældet i dag.
Hvis det havde været tilfældet, ville det give lidt bedre mening at tale om, at Flygtningenævnets afgørelser skulle man acceptere som endelige og afgørende
, men som det er i dag, er det begreb, man er blevet nødt til at bruge, jo snarere det domstolslignende.
Det er noget miskmask, og selv om Højesteret har anerkendt, at nævnsafgørelser er endelige, så er det efter vores opfattelse meget uheldigt at have et system, som reelt ikke indeholder to instanser, ikke mindst i sager, hvor det kan dreje sig om liv eller død for de involverede personer.
Vi er som sagt generelt positive over for forslagets tanker om at forbedre retssikkerheden og skabe en ankeinstans for afgørelser i nævnet, når nu det ikke er muligt at få flertal for at gøre Udlændingestyrelsens behandling af sagerne til en reel førsteinstansbehandling.
Det er sandt, som det er sagt, at det her forslag har været fremsat før.
Og man kunne selvfølgelig have den naive tiltro
til, at når det har været fremsat før og i øvrigt er blevet positivt modtaget i salen, som det er blevet, at så havde det faktisk også haft indflydelse på den måde, som man har behandlet det f.eks. i ministeriet og andre steder.
Folk har jo ment, at det var vældig godt, at der overhovedet kom fokus på den debat, osv., osv., men sandheden er, at der ingenting sker, eller rettere, at det, der sker, er, at det går den gale vej.
Og det hænger selvfølgelig sammen med, at samtidig med at man laver pasningsgaranti, skaber man jo nogle kvantitative betingelser, der gør, at merindskrivning er den nemme løsning. Og det betyder, at dag for dag bliver forholdene for børnene i institutionerne værre. Vores formål med at fremsætte forslaget er jo i al sin enkelhed at sikre, at børn i vuggestuer, børnehaver, fritidshjem og skolefritidsordninger sikres et sundt og sikkert fysisk miljø.
Og det er uforståeligt for os, at der ikke er større opmærksomhed og større fokus på det fra regeringens side, al den stund de skader og de problemer, der kommer ud af det, er meget dokumenterede.
Først og fremmest er der alvorlige sikkerheds- og sundhedsmæssige problemer i mange institutioner.
Det er det, der gør behovet for et samlet regulerende regelsæt og et effektivt tilsyn helt akut, og det bliver som sagt stadig værre.
Det hænger jo blandt andet sammen med det store pres, der snart i mange år har været på området, det med at merindskrive børn i institutionerne.
Mange steder er grænsen for forsvarlighed simpelt hen overskredet.
Vi blev da glade, da vi kunne se, at regeringen i deres folkesundhedsprogram netop har børn, sundhed og trivsel
som et af hovedmålene.
Det er givet, at vi ved at forbedre hygiejneforholdene ved for eksempel at gøre hyppig håndvask til en naturlig del af dagligdagen og sådan nogle ting kan gøre noget, men det løser jo ikke de helt grundlæggende problemer, som især skyldes for dårlige fysiske rammer og ikke mindst alt for lidt plads.
Det er ikke tilfældigt, at begrebet burbørn har været fremført.
En undersøgelse i Ugeskrift for Læger forrige efterår bekræftede jo det, som vi alle sammen godt vidste i forvejen, at børn, der er stuvet sammen, oftere bliver syge end børn, der har mere plads i daginstitutionerne.
Et eksempel på, hvor slemt det kan være, er skolefritidsordningen Ellebo i Hadsten, der blev beskrevet af Politiken.
Der var 145 indskrevne børn i en institution beregnet til 60 børn, og der var ca. 1,4 m2 gulvplads pr. barn.
Institutionen rådede kun over fire toiletter til samtlige børn, ligesom ventilationen var fuldstændig mangelfuld.
I modsætning til vuggestuer, børnehaver og fritidshjem hører skolefritidsordningerne under skolevæsenet og dermed Undervisningsministeriet.
Undervisningsministeren udtrykte i foråret sidste år bekymring for forholdene på skolefritidsordningerne, men har samtidig sagt, at hun indtil videre ikke vil udstede minimumsbestemmelser på området.
For de børn, der tilbringer mange timer om ugen i skolefritidsordningerne, er det svært at forstå, at de skal have dårligere forhold end kammeraterne, der er så heldige at have fået en fritidshjemsplads.
Jeg tror altså også, det er svært at forstå for de forældre, der lægger børn til.
Selvfølgelig er der brug for ensartede minimumsbestemmelser
for de to ordninger.
I beslutningsforslaget skitserer vi, på hvilke områder der er brug for regler og normer.
Men det er jo ikke nok, at reglerne eksisterer.
Vi mener stadig, at det er vigtigt, at reglerne samles i én lov, sådan at forældre, ansatte osv. kan overskue indholdet af de gældende regler og kontrollere, at de overholdes.
Pjecen kan selvfølgelig være en hjælp, og vi er da også enige med Socialdemokratiets ordfører i, at demokrati er vigtigere end bureaukrati til at sikre sådan noget.
Men det hjælper jo ikke, når de fysiske rammer ikke er i stand til at honorere de krav, som man kan stille.
Der er et stort behov for en opstramning af tilsynet med børneinstitutionerne, som enten er lemfældigt eller ikkeeksisterende.
Eksempelvis er det jo kommunalbestyrelsen, der er tilsynsmyndighed for selvejende børneinstitutioner, og der kan man altså nemt som tilsynsmyndighed komme i en interessekonflikt mellem børnenes sikkerhed og kommunens økonomi.
Vi har lagt forslaget om tilsynet over i embedslægeinstitutionen, og det er jo, fordi den allerede i den nuværende lovgivning har en rådgivende og indstillende rolle, og derfor føler vi det naturligt at søge derhen med et forslag.
Men vi er da selvfølgelig åbne - og det er især sagt til SF - over for andre måder at lave et udefrakommende tilsyn. I dag er det sådan, at embedslægen alene kan anmode kommunalbestyrelse eller amtsråd om at udstede påbud eller nedlægge forbud.
Når det gælder institutioner, der ikke er kommunalt ejede, har kommunalbestyrelsen kompetencen, og for de kommunalt ejede institutioner har amtsrådet denne kompetence.
Sådan en ansvarsfordeling er ikke tilfredsstillende af flere grunde.
For det første kan et nødvendigt påbud eller forbud forsinkes unødigt, og for det andet har kommunerne ofte indirekte interesse i ikke at give de selvejende institutioner udgiftskrævende pålæg.
En opgradering af det fysiske miljø i vuggestuer, børnehaver, fritidshjem og skolefritidsordninger kræver betydelige investeringer.
Der er mange eksempler på, at økonomien forhindrer nødvendige forbedringer af forhold, der sætter børns helbred på spil.
Det gælder både generelle forhold som indendørs areal pr. barn eller støjniveauet, og det gælder mere specifikke problemfelter.
Københavns Kommune har f.eks. et problem med sundhedsfarlige kreosotholdige jernbanesveller, der er brugt på legepladserne.
Jeg tror ikke, det er ond vilje.
Jeg tror ikke, at kommunerne bevidst ønsker, at børnene skal skades, men de er hårdt presset økonomisk, og derfor er der brug for et økonomisk incitament, så de kan blive opmuntret til at rette op på miljøproblemerne.
Derfor foreslår vi, at der oprettes en statslig pulje, der kan medvirke til at løse problemerne.
Jeg forstår nu, at socialministeren igen vil tage fat på et udviklingsarbejde, der har betydning for børnenes forskellige pasningsordninger, men jeg synes, det kommer meget sent i forhold til de meget klart dokumenterede problemer, som vi nu ved for tredje gang at fremsætte forslaget har fået påvist her fra Folketingets talerstol.
Det er klart, at indsatsen er velkommen, men jeg kan ikke forstå, at man skal blive ved at udrede og udrede og udvikle og udvikle, når man rent faktisk er fuldstændig klar over, at problemerne er voldsomme og voksende, og jeg synes ikke, vi kan være bekendt at byde vores børn en dagligdag, der er præget af så dårlige fysiske vilkår, som vi gør. Derfor håber jeg selvfølgelig, at man vil gå meget mere
konkret til værks
Jeg hørte også udmærket, hvad Kristeligt Folkeparti sagde, at vi selvfølgelig i en gruppe partier kan nå frem til at komme med et forslag med større opbakning bag, men når vi fremsætter det her, så er det selvfølgelig en utålmodighed, som vi udviser på børnenes vegne.