Mimi Jakobsen (CD), 1999-10-07:
Det er jo nok rigtigt, at politik er en blanding af drømme og rugbrød, og skal jeg karakterisere statsministerens tale, som er svær at holde i år, så var der nok lidt rigeligt med rugbrød.
Jeg havde sådan håbet, at netop dette århundredskifte og årtusindskifte kunne give statsministeren anledning til at være lidt dristigere, lidt mere, jeg skal gerne kalde det visionær, for jeg er godt klar over, at taler man om drømme i det her hus, så bliver man jo regnet for rablende vanvittig eller totalt useriøs; det må man jo ikke kalde det, men så visioner da.
Kan det glide ned?
Jeg fandt for nylig - nej, det var for øvrigt allerede i går, hvor jeg gik og ryddede op i nogle, viste det sig, meget gamle avisbunker, der lå - en overskrift i Berlingeren, der hed: »Regeringen vil øge levealderen med 2 år«.
Og da jeg sad og skulle gennemgå talen her til i dag, så tænkte jeg: Ja, gud ved, om det nu er regeringens egen levealder, den vil forøge med 2 år, eller om det i virkeligheden også omfatter - ja, oppositionen vil det jo omfatte i hvert fald, men går nu bestræbelserne videre end det?
Når jeg spørger på den måde, er det selvfølgelig ikke, fordi jeg er blind for, at skatteministeren er klar med nye, friske forslag om livsstilssygdommene og alt det grimme, vi går og foretager os alle sammen, men dér, hvor jeg så gerne ville prøve at dreje debatten hen, var på noget andet.
For ja, vi drikker sikkert for meget rødvin, og ja, vi ryger for mange 'garer, og det er ikke godt noget af det, og colaer og bvadr.
Og hvorfor bliver vi mere ligeglade med, hvad det er for mad, vi spiser, i hvert fald i vide kredse i befolkningen?
Hvorfor bliver nogle federe og federe, dårligere og dårligere ernæret?
Hvorfor er der så mange skæve ting?
Og skal man i virkeligheden imødegå det med nye regler?
Eller skal man tage drøftelsen af: Hvordan er det nu, når vi skal over i et nyt århundrede og årtusind, det egentlig foregår i det daglige i vores samfund?
Hvad er egentlig dagligdagen for de allerfleste?
Og jeg snakker ikke om penge, hvis det må være tilladt for et øjeblik at finde et helle, hvor der ikke tales om penge.
Vi er et effektivt samfund, og det skal vi være.
CD mener ikke, vi kan leve af hverken hønsestrik eller kartoffeltryk.
Naturligvis skal vi være helt fremme, når det drejer sig om effektivitet, dygtighed, kvalitet og det hele.
Jeg spørger bare mig selv, om det, vi i øjeblikket måler effektivitet på - vi skal løbe hurtigere, og de skal løbe hurtigere, og alle skal løbe hurtigere, og der skal være mere sagsbehandling, der skal være mere rugbrød, og der skal være mere, osv. - i virkeligheden er et utrolig kortsigtet effektivitetsmål, for det bliver jo ikke nemmere for alle at hænge på arbejdsmarkedet, når det foregår på den måde.
Det bliver sværere og sværere.
Vi bruger større og større ressourcer på at finde udveje og bagdøre for dem, der så ikke kan være med.
Og de, der så er tilbage, jamen jeg snakker ikke om, hvor mange penge de tjener, det er jeg faktisk ligeglad med lige nu, men det, jeg spekulerer på, er: Jeg tager mig af og til til hovedet, når jeg hører, at de faglige organisationer ønsker en 6. ferieuge.
Vi ved jo alle sammen, at vi er ved at blive gakkede af de unger og det der familieliv, når der er gået 3 uger i sommerferien.
Hvad skal vi dog med det?
Næ, det, vi har brug for - for selvfølgelig ligger der noget bag det ønske - er noget mere luft i det daglige, at man er knap så udaset, knap så irritabel og knap så kort for hovedet, når man kommer hjem, knap så indstillet på at sætte automatpædagogen på og lade computeren og tegnefilmene køre videre for at få fred, har knap så dårlig samvittighed, som ellers udløser den der ekstra halve flaske rødvin, eller hvad det er, fordi man ikke orker at rende til forældremødet, fordi man ikke orker ditten og datten, og skal man nu sidde og høre dem læse op af lektierne, og orker man at hjælpe med det og det, osv. osv. osv. Og det her har ikke noget med regler og love at gøre, men det har noget at gøre med en overvejelse: Hvad er egentlig et effektivt velfærdssamfund?
Hvad er egentlig moderne ledelse?
Det nærmer sig jo det her.
Enhver moderne leder i en virksomhed i dag interesserer sig for det, der hedder de såkaldt bløde værdier.
Jeg kan ikke holde udtrykket ud, jeg synes, det er forfærdeligt, men nu hedder det altså sådan: de bløde værdier.
Men hvad er det så, vi gør i vores samfund?
Vi gør det sværere og sværere, og det er blandt andet derfor, jeg vil sige til statsministeren, at der vil være meget delte meninger om sundhedsministerens forslag om mindre røg og alt det der.
Det er der altid i CD's gruppe, og det vil der blive ved med at være, det kan jeg love for.
Men det er slet ikke det, der er interessant.
Det, der er interessant, er: Kunne man forestille sig et effektivt velfærdssamfund, der byggede på nogle andre former for effektivitet?
Og her kommer så f.eks. det ind med de ekstra hænder.
Nu har jeg haft lejlighed til at tale en del om det
under korte bemærkninger i dag, men jeg vil gerne gentage det: Hvad ligner det, at vi også i den offentlige sektor skal have nedslidning, erhvervssygdomme, folk, der jo ikke gider have de job mere.
Lønningerne er jo heller ikke i top, for at sige det mildt.
Hvad ligner det, når vi har folk, der kunne gå ind og tage fra?
De kan ikke alle sammen blive sygeplejersker, det skal
de heller ikke.
De kan ikke alle sammen blive hjemmehjælpere, det kræver uddannelse og dygtighed.
Nogle kunne måske nok, men ekstra hænder rundt omkring, så der ikke står to sygeplejersker, der skal passe 51 gamle i løbet af en nat.
Og det er på den baggrund, at jeg så gerne havde hørt nogle ord fra statsministeren om den offentlige sektor.
Jeg maler ikke fanden på væggen.
Jeg synes stadig væk, vi har et godt samfund.
Men den offentlige sektor er både investeringsmæssigt, altså nyanlæg af veje og reparationer og sådan noget, og indholdsmæssigt ved at blive lidt lurvet, let lurvet.
Det gælder alle de steder, hvor vi færdes, og det fremmer jo ikke tingene.
Der kommer mere og mere maleri og hærværk og graffiti og skidt og kanel rundt omkring, hvor der er lurvet i forvejen, det ved vi.
Og denne smålurvethed synes jeg vi skal prøve at tage fat i.
Vi har ikke engang noget at lade hinanden høre, og det er slet ikke noget, der behøver at være et politisk stridsspørgsmål.
Men er det sådan, vi ønsker det, når vi samtidig pøser ressourcer ud til sjove, mærkelige ting for at holde folk beskæftiget med alt muligt andet?
Vi har sådan en arbejdstitel på noget, vi drøfter meget i øjeblikket i CD's folketingsgruppe.
Indtil videre hedder det »Et rarere samfund«.
Og den går jo slet ikke, fordi hvordan kan man forklare, hvad det er?
Men det er et samfund, hvor der er mere luft, hvor effektiviteten måske, tror jeg, bliver større, hvor der er flere, der tager fra, og hvor der er opgaver, som blev løst »i gamle dage, da jeg var en lille dreng«, som det hedder.
Dengang jeg var en lille dreng, var der altså to i sporvognene; der var en, der billetterede, og en, der kørte.
Og i dag har vi buschauffører, der på stribe får hjertekvababbelse og mavesår osv. osv.
Var det gammeldags?
Det var på tidspunkter, hvor Danmark havde sin største stigning i velstand, i 1950'erne og 1960'erne.
Da kunne vi have de job.
Da havde vi 300.000-400.000 gode servicejob, som folk var glade for.
Det var ham på stationen, der kunne give den ældre dame hjælp med kufferten.
Det var dér, hvor man kunne henvende sig til et levende menneske og købe en billet.
Man kunne gå hen og bede
om en billet, man skulle ikke stå og have udvidet ledvogterprøve i de der elendige automater, som så ikke virker alligevel.
Man turde køre med tog eller bus, fordi der var flere mennesker med, togbetjente, der gik med.
Jeg ved, at man taler om det her, men det går så langsomt, det går så langsomt, og vi har folk nok til det.
Det er sådan nogle ting, vi ville kalde et rarere samfund.
Vi vil her specielt fokusere på de grupper, vi kalder »Dem uden hornorkester«.
Det er også en arbejdstitel: »Dem uden hornorkester«.
Det er dem, der ikke har de store organisationer, der kommer rendende og råber op.
Hertil regner vi også børnene.
Jeg er så bedrøvet over, at regeringen ikke kunne få snøvlet sig færdig med et ordentligt, gedigent forslag om det med arbejdsmiljøet i skolerne og blandt de unge under uddannelse.
Det vil CD komme med.
Det er muligt, ministrene har noget i kogegryden et sted, det ved jeg ikke, men det har vi lige stillet spørgsmål om.
Jamen man kan ikke bede om effektivitet og interesse og engagement i folkeskolen eller andre steder, når de sidder 28 i et lurvet lokale og går ud til et frikvarter, der består af en asfaltbane og et basketballstativ, der gik i stykker for 6 år siden.
Jamen hvad er det for noget?
Det er jo ikke os andre halvgamle nisser, der kommer til at bestemme i næste århundrede eller i næste årtusind.
Det er dem med det der basketballstativ, der er så lurvet.
Det er dem, og det snakker vi ikke om.
Vi skal have nogle bedre vilkår for folkeskolen.
Det er noget af det, CD vil arbejde meget på, også i de kommende finanslovforhandlinger.
Vi ser jo meget gerne en bedre skole, og der er meget på vej rundt omkring.
Vi fik en anden overenskomst.
Der er åbnet mulighed for noget.
Nu skal den bare ikke misbruges til, at det hele bare bliver sparet væk. Nu skulle vi prøve at få den skole, der er det samlende kvalitetssted for børnene i løbet af dagen.
Danmark har verdensrekord i udgifter til pasning af børn, men vi har europæisk bundrekord, når det drejer sig om udgifter til uddannelse af børn.
Hvorfor ikke vende det om og sige: Udvikling, uddannelse på skolen dagen igennem, og det er lige fra ekstra matematik til elektrisk guitar eller computernørderne på tværs af alder, der går et andet sted hen og lærer noget mere, osv. osv., en skole, der samler alle disse aktiviteter og giver de børn en langt bedre dag, der er interessant, der gør dem interesseret i noget.
Det er det, det kniber med i folkeskolen: Interessen, det, at man kan blive nysgerrig.
Og så er det jo næsten håbløst at sige noget om folkeskolen; den er så forskellig, så det skriger til himlen.
Andre steder er det fuldstændig, som da vi andre gik i skole, og det er næsten ikke til at bære.
Så jeg vil spørge statsministeren, hvordan vi får det gjort.
Jeg ved det ikke.
Vi kunne starte med at være enige om, at børnehaveklassen blev gjort obligatorisk.
Kunne vi dog ikke få det besluttet i hvert fald - det er vi vel enige om - og så prøve at gå ind og sige: Hvad kan vi gøre for at tilskynde kommunerne til at bruge de nye aftaler med lærerne positivt og godt?
Det er slet ikke det, det drejer sig om.
Det drejer sig om at få skabt en helt anden udvikling og uddannelse af de børn og unge, som vi skal til at overlade det hele til.
Og det, vi andre kan gøre i mellemtiden, er vel stort set bare at prøve at få truffet nogle fornuftige dispositioner, som ikke er helt håbløse, og så prøve at drømme lidt på deres vegne.
Men vi ved da godt, at vi jo ikke rammer helt.
Børn og unge manglede jeg i den grad noget om, og jeg synes, vi må i gang med det her.
Vi kan ikke byde dem de nedslidte rammer, vi kan ikke byde dem den nedslidte skole, som de har. Og det gælder hele vejen op.
Så vil jeg godt nævne et andet initiativ, som dog har mere at gøre med rugbrødet, for vi er jo ikke drømmere hele vejen igennem.
CD vil nu gerne tage initiativ til en forespørgsel om brugerbetaling.
Vi synes, vi trænger til den, og det har ikke noget at gøre med det aktuelle forslag vedrørende hjemmehjælp, som vi ikke støtter, men det er en anden side af sagen.
Det har ikke noget med det at gøre.
Vi mener, det er 35 mia. kr. om året, der opkræves i alle mulige former for brugerbetaling.
Skulle vi ikke prøve at interessere os lidt for principperne?
Hvornår?
Hvordan?
Hvilke områder?
Hvad synes vi?
I stedet for hele tiden at falde over et eller andet forslag, og så bliver det enten båret igennem eller ikke båret igennem, og så kan vi alle sammen hidse os op over det.
Lad os dog prøve at diskutere principperne for, hvor det kan være godt med brugerbetaling, og hvor vi ikke vil have den.
Og hvad er vores politiske holdninger til det?
Her tager CD initiativ til en forespørgselsdebat meget snart.
En anden forespørgsel, som vel ikke kommer bag på så mange, er vores om administrationen af flygtningeloven og integrationsloven.
Det ligner ikke noget, at vi hører om mangelen på ingeniører, når der sidder knalddygtige folk, der har et sjovt efternavn, og som kunne klare de job.
Og det er jo endda i den akademiske ende af skalaen.
Vi bakker meget gerne op bag initiativer her, og det kunne man måske i anledning af forespørgslen også fokusere lidt på.
Det var det rare samfund, det var dem uden hornorkester.
Jeg behøver ikke nævne, at vi er tilfredse med de 750 mio. kr., der er afsat til de psykisk syge, men vi vil også gerne stilfærdigt sige: Vi er glade for det med de fysiske rammer, men der er også nogle, der skal tage sig af dem, og der skal stadig væk være garanti for, at disse sindslidende ikke bliver udskrevet til ingen verdens ting og tuller rundt.
Der er lang vej endnu, for vi kommer langt nedefra.
Men aftalen er der jo, og det er helt i orden, og de 750 mio. kr. er mange penge, men lad os også diskutere prioriteringen, og hvor er det nu, man hører, at den er gal rundt omkring?
Det glæder vi os til at deltage i.
Det vil vi være meget interesserede i. Et andet område for dem uden hornorkester er selvfølgelig også - nu har jeg nævnt det flere gange i dag - de ældre ledige.
De føler sig altså så dårligt behandlet, vil jeg sige til statsministeren.
De føler sig nedgjort.
De siger, det er uværdigt.
De føler: Åh altså, bliver vi da slet ikke regnet for noget?
Og det er det dér system igen, hvor man i effektivitetens navn - og vi har også været med i arbejdsmarkedsreformen, det er jo ikke det - tromler af sted hen over dem, ham, der havde 2 måneder til sin efterløn og blev aktiveret alligevel og alt sådan noget.
Det er småting, det skal bare ændres, men vi skal have den dér grundlæggende fornemmelse af, at vi bygger videre på dig, fordi du er noget, du kan noget, og ikke bare stikke dem et eller andet ud, fordi det fylder godt i statistikken, hvor man så selvfølgelig tager dem, der er nemmest at få sendt af sted, for så bliver effektiviteten højere, og så får vi produceret mere rugbrød i dag, end vi ellers gjorde.
Vi trænger til at få det menneskelige aspekt ind i det
Og jeg vil så også sige, at når CD taler om at give job til nogle - for hr. Lunde havde jo helt ret i sit svar til hr. Bendtsen, og det fik jeg måske ikke sagt tydeligt nok - er der jo ikke tale om, at alle på aktivering skal ud og have job i den offentlige sektor; vi er jo ikke gakgak, men der er typer inden for de aktiveringsting, og der er områder inden for den offentlige sektor, der ville matche hinanden fremragende, og det ville være en god idé.
Men når de så får det, når der så står et job, så mener jeg også, at det må være fuldstændig klart, at så er der ikke noget, der hedder, at man ikke tager det.
Altså sådan leger vi jo heller ikke.
Så er det jo også en afprøvning af rådighedsretten.
Det er ikke derfor, vi laver den, men selvfølgelig må ret være ret.
Da vi jo har fået nogle tilsagn, i hvert fald sådan delvis, fra hr. Buksti om, at man vil gå ind i den her drøftelse, må jeg sige til statsministeren, at når vi nu skal i gang med den aktivering og tale om det, så må vi fra CD's side bede om at få taget hjemmeservice op igen.
Jeg skal ikke repetere, hvordan det er gået galt i de forhandlinger.
Vi mener, det er gået galt; vi mener, det forlig kan gøres bedre, og vi må inderligt bede om, at den sag hører hjemme i en ny runde under finansloven sammen med det med aktivering.
Det må vi altså indstændigt bede om.
Flere ordførere har beskæftiget sig med forholdet til Færøerne.
Jeg synes, det gælder meget om, at vi skal træde varsomt.
Ethvert valg har nogle konsekvenser, men vi skal også være opmærksomme på, hvilke konsekvenser det vil have på Færøerne, og at der også her kan være tale om sociale forhold, som vi skal være opmærksomme på.
Men det er klart, som det er sagt af flere ordførere, at færingerne naturligvis nu må gøre det op, og så har alt sine konsekvenser, men statsministeren sagde også, på udmærket vis synes jeg, at naturligvis skulle vi opføre os ordentligt over for hinanden, og det synes jeg er rigtigt. Vi får meget snart lejlighed til igen her i Tinget at få en EU-debat om euroen.
Jeg vil bare sige én ting om det - ikke at vi er for, for det er vi, det har jeg vist sagt rigeligt - jeg er så glad for, at vi nu er kommet væk fra den argumentation, der hedder, at vi skal ind i euroen, fordi vi så kan slippe for vekselgebyret på de 30 kr., når vi skal til Italien.
Den er væk, vil jeg sige til hr. Lunde.
Den er aflivet.
Den gider vi ikke høre mere fra nogen sider, hverken tilhængere eller modstandere.
Det er jo ikke det, det drejer sig om, men det drejer sig om, at vi snarest får en stor debat her, og det synes jeg er fint.
Jeg vil så gemme krudtet til den tid.
Men sagt til statsministeren: Vi vil såmænd gerne være med til mange ting i CD.
Kunne vi ikke få lidt flere drømme, lidt flere rettesnore til befolkningen om, at vi faktisk forstår, hvad det er, de gerne vil?
Rent ud sagt, når det gik så galt med den efterløn, så var det, fordi vi greb ind i deres drømme.
Man griber ikke ind i drømme ved at lave forhøjelse af bøderne på biblioteket, men det gør man, hvis man går ind og ændrer fremtiden for lillemor og mig, for vi har nemlig lagt planer, og så kommer de dér.
Pas på med drømmene.
De er ikke så ringe at have, og det er sjovt at snakke om dem.
Det er endnu sjovere, hvis man en gang imellem kan gøre noget ved det. Tak for opmærksomheden.