Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-10-05:
Jeg synes, jeg må starte med at minde om, at der i disse timer er 500.000 serbere på gaden i Beograd.
De har til formål at fjerne Milosevic, der har haft sin afgørende andel i fire krige på Balkan, som er ansvarlig for de mest uhyrlige krigsforbrydelser i nyere tid, og som nu forsøger at stjæle et valg, han forleden klart tabte til oppositionen.
Milosevics dage må være talte.
Det er først og fremmest op til det serbiske folk.
Demokratiet er som bekendt ikke en given ting.
Demokratiet har altid skullet vindes, men demokratiet har altid sejret i det lange løb.
Det er på tide, Milosevic også erkender det.
Det ville være vanvid, det ville være vanvid at sætte ind med vold og undertrykkelse mod de folkelige demonstrationer, som er i gang i disse timer.
Parlamentet er i brand.
Folk ønsker demokrati.
Det skal ske for dem.
Jeg håber meget, det lykkes.
Så til hr. Óli Breckmann og hr. Jóannes Eidesgaard
om Færøerne: Må jeg sige, at vi har forhandlinger i gang med det færøske Lagting og det færøske landsstyre.
Der er fortsat fremdrift i forhandlingerne.
På både Justitsministeriets område og på andre områder er der en række arbejdsopgaver, der arbejdes med for nærværende.
Det er vi parat til fra dansk side at fortsætte. Jeg må også sige, at da jeg lyttede til hr. Jóannes Eidesgaards indlæg om Rasmus Effersøe og hans og Færøernes historie, forstår jeg meget vel parallellen til nutiden.
Det er desværre ikke altid, at historien gentager sig.
Men vi kan godt lære af den, og jeg synes egentlig, det var kloge betragtninger.
Det med det hele eller ingenting har jo ofte ført os over i noget andet, end vi egentlig ønskede.
Jeg må sige om suverænitetsforhandlingerne,
at jeg har sagt til lagmanden, at vi er helt parat til at fortsætte forhandlingerne.
Vi har defineret nogle arbejdsopgaver.
Så har jeg samtidig sagt til hr. Óli Breckmann og til hr. Jóannes Eidesgaard, at jeg naturligvis også har fulgt meget nøje med i den færøske debat, mærket mig de forskellige signaler, der i den seneste tid er kommet fra Færøerne, også fra medlemmer af landsstyrekoalitionen.
Jeg ser dette som en del først og fremmest af Færøernes egen debat og dermed også en intern diskussion om afklaring af de vigtige spørgsmål.
Jeg har pålagt mig selv nogle begrænsninger for, hvor langt jeg kan gå i dag i debatten her, for
jeg kunne meget let komme til at gribe ind i den færøske diskussion.
Det vil jeg meget nødigt.
Jeg vil blot gentage den danske regerings tilsagn om at forhandle med det færøske landsstyre på de præmisser og på det grundlag, Lagting og landsstyre beslutter, og endnu en gang bekræfte, at det bedste for Færøerne og for os er, at der er bred samling, bredest mulig samling både i Lagting og i det færøske folk om den løsning, vi skal finde frem til.
Jeg finder ligesom hr. Jóannes Eidesgaard, at sproget, historien, Olai, og det at være færing naturligvis er uden for diskussion på Færøerne, går jeg ud fra.
Det var ikke helt uden for diskussion i den folkeafstemningsperiode, vi lige har været igennem, altså i Danmark, kan jeg sige til hr. Jóannes Eidesgaard.
Da var der næsten til tider en diskussion om, hvem der var mest dansk, og jeg var derfor meget glad for hr. Jóannes Eidesgaards bemærkninger, for danske er vi alle sammen, ligesom færingerne alle sammen er færinger på Færøerne - og her i øvrigt.
Det var et forfriskende indslag, fordi det også medvirker til at afdramatisere debatten om suverænitet og om det fremtidige samarbejde.
Jeg vil gerne bekræfte appellen om gensidig respektfuld dialog, forhandling og behandling.
Det ligger helt til vores egen ambition, og det vil vi bestemt bestræbe os for også i de videre forhandlinger, og det er både sagt til hr. Óli Breckmann og til hr. Jóannes Eidesgaard.
Fru Pernille Blach Hansen havde gode bemærkninger om mange ting.
Jeg vil især ud over fru Pernille Blach Hansens friskhed og hurtighed, præcision i forhold til den gode opposition, pege på to ting: lære- og praktikpladssituationen og regionalpolitikken.
Jeg synes, lære- og praktikpladssituationen fortjener den ekstra bemærkning, at det tillægger regeringen ret afgørende betydning.
Vi står jo snart foran nogle vigtige drøftelser med arbejdsmarkedets parter, og jeg synes, det er helt rigtigt at sætte det øverst eller meget højt på listen.
Fru Elisabeth Arnold var i sit indlæg inde på det samme tema, og som det jo hedder: Ingen kan rigtig forstå det.
I nedgangstider er der ikke råd, det er sin side af sagen, men så burde der være det i opgangstider, især fordi ungdomsårgangene bliver mindre, og erhvervslivets behov for veluddannede medarbejdere bliver større.
Vi skal satse, og vi skal forpligte hinanden, inklusive erhvervslivet, stærkere på den sag.
Regionalpolitikken var jeg glad for blev trukket frem, og jeg vil blot sige, at det, der jo er ideen i regeringens regionalpolitik, ikke er, at alle regioner skal være ens, eller at alle regioner nødvendigvis skal have en statslig institution, men det er, at vi i fællesskab med regionerne og nærområderne udvikler det talent og de særlige forudsætninger, som kendetegner netop den del af vores land med henblik på at få så ligelig en økonomisk og beskæftigelsesmæssig udvikling som overhovedet muligt.
Fru Ulla Tørnæs havde interessante betragtninger om det europæiske, og jeg hæftede mig især ved én central sætning, som fru Ulla Tørnæs understregede: Det er muligt, det er muligt, de andre kan undvære os, men vi kan i hvert fald ikke undvære de andre i EU.
Det synes jeg er fantastisk afgørende, og det sammenfatter jo på mange måder også vores aktuelle europapolitiske debat.
Vi kan ikke undvære de andre, og vi skulle måske en gang imellem også tænke på, at vi har også noget at bidrage med i det videre europæiske samarbejde. Må jeg blot sige til diskussionen om glidebanen og kompetencekataloget: Lad os tage os den fornødne tid.
Der er jo ikke tvivl om, at de fleste af os her i Folketinget er enige i, at vi skal prøve at få en større klarhed over den europæiske opgave og de nationale opgaver.
Jeg vil bare advare imod, at vi for tidligt lægger os fast på en bestemt løsningsmodel.
Lad os for alt i verden være offensive i arbejdet, lad os deltage aktivt i arbejdet og lad os frit behandle de forskellige ideer, der er kommet.
Der er kommet et kompetencekatalog, som vi skal se på.
Der er en videreudvikling af nærhedsprincippet, som vi skal se på.
Der er også den mulighed, som andre var inde på, fru Lene Espersen var inde på den, at videreudvikle nærhedsprincippets kontrolmekanismer, hver gang Kommissionen fremlægger et forslag.
Der er flere varianter her.
Lad os se på det med den åbenhed og tilgang, som jeg synes vi alle sammen har sagt ja til i dag.
Én ting skal vi i hvert fald være sikre på, inden vi sætter punktum for den diskussion, og det er, at vi ikke skaber en boomerang til os selv, at vi med andre ord ikke lander på en model, som kan skabe nye frustrationer i den danske befolkning.
Her tænker jeg på risikoen for, at det bliver den europæiske domstol, der eksempelvis skal trække stregen i alt for mange sager med det resultat, at den danske befolkning spørger: Hvor langt er vi så kommet? Men jeg vil gerne i dag sige, at jeg anerkender de mange gode indslag, der har været.
Tak for gode bidrag.
Lad os gå i gang med en konstruktiv proces.
Jeg synes også, det skal siges for klarhedens skyld, at det bliver jo et arbejde, som vi først for alvor kan tage fat på efter Nice.
I Nice skal vi koncentrere os om det andet, som udenrigsministeren var inde på i sit eget indlæg.
Fru Ulla Tørnæs var så ovre i den indenrigspolitiske afdeling, og der blev jeg selvfølgelig lidt ked af det
, da der blev sagt, at regeringen er blottet for visioner.
Det mener jeg jo ikke.
Havde Ulf Pilgaard været her, så ville han have sagt: Hvorfor står jeg egentlig her?
Og der må jeg sige: Jeg står her for at dokumentere, at vi faktisk har visioner.
Må jeg minde om afsnittet om vidensøkonomi og den konsekvente udlægning af en strategi, som både omfatter den offentlige sektor, den private sektor og en offensiv uddannelsesindsats som svaret på vidensøkonomien?
Må jeg minde om de fire kerneområder, som indtager en central plads i regeringens vision for det holdbare samfund?
Og må jeg minde om den praktiske håndtering, vi er i fuld sving med på de fire kerneområder?
Det bringer mig over i fru Ulla Tørnæs' kritik af sygehusvæsenet.
Jeg synes, fru Ulla Tørnæs i kritikken er meget barsk her. Hvis jeg var sygeplejerske, læge, portør eller sygehjælper, ville jeg simpelt hen blive frygtelig ked af det.
Jeg synes, at sygehusvæsenets øjeblikkelige karakteristik fortjener bedre.
Men det hører også med, som fru Pernille Blach Hansen var inde på, at vi tager os af mange flere patienter i dag, end vi gjorde tidligere, at vi får helbredt mange flere patienter i dag, end vi gjorde tidligere, at vores kræfthandleplan så småt er ved at blive fuldt iværksat nu - der kommer mere til, men det skal vi nok tage os af; det har vi aftalt med amterne - at vores hjerteplan fungerer i dag, at ventetiderne faktisk er forkortet i størrelsesordenen 20 pct., at vi nu i mit oplæg på regeringens vegne forleden understreger, at når egen læge har henvist en patient til sygehusbehandling, til undersøgelse, så skal det ske inden for 8 dage, at medicinske afdelinger skal lægge en plan for undersøgelse, behandling og pleje inden for det første døgn, efter at man er kommet ind
på sygehuset, at alle patienter skal have en sundhedsfaglig kontaktperson, der kan følge én igennem forløbet, at psykiatriområdet yderligere skal forbedres, at alle senest ved udskrivningen skal have en genoptræningsplan især for ikke mindst ældre mennesker, og at genoptræning for svært hjerneskadede skal styrkes med centre både øst og vest for Storebælt, og endelig at der skal ske en modernisering af alarmcentraler og akutberedskab.
Så fru Ulla Tørnæs må have mig undskyldt.
Vi er faktisk meget konkrete, og vi har en række vigtige visioner. Vi synes, vi har så meget arbejde, der skal gøres, at der er rigelig plads til gode aftaler og forhandlinger - også med fru Ulla Tørnæs' parti.
Så var der selvfølgelig en diskussion om skattetrykket, og når fru Ulla Tørnæs nu udtrykker sig så absolut, kan jeg jo ikke lade være med lige at erindre om et par kendsgerninger.
Jeg er nødt til at sige, at tanken om skattestoppet er ikke så klog, som den muligvis er tænkt.
På længere sigt risikerer vi med et skattestop at undergrave finansieringen af velfærdssamfundet, fordi den reelle værdi af de faste afgifter vil blive udhulet af prisudviklingen.
Et skattestop forekommer at være for stift i det dynamiske samfund, og det er stadig for os uklart, hvordan det så i øvrigt skal administreres.
Jeg skal så slet ikke gå ind i diskussioner om skattetrykkets stigning, for
det vil Venstre ikke være tjent med.
Men lad tallene nu bare ligge lige nu.
Lad mig slutte mine bemærkninger til fru Ulla Tørnæs' indlæg på den indenrigspolitiske front med børnepasningen, med pengene, der skal følge barnet og patienten:
Det er jo et tema, vi har diskuteret før, og derfor er jeg nødt til at præcisere det endnu en gang, når det gælder pengene, der skal følge barnet, og alternative behandlingsmuligheder for patienter i det offentlige sygehusvæsen.
Hvis vi nu bare tager pengene, der skal følge barnet: Jeg synes, jeg må slå fast, at hvis det forslag blev til noget - og jeg betvivler sådan set ikke Venstres gode intentioner og de målsætninger, man har, problemet er bare, at det virker modsat - så ville det betyde, at alt for mange kvinder enten ville blive i hjemmet eller ville gå tilbage til hjemmet, og det er jo det modsatte, vi har brug for i det moderne samfund.
Vi har brug for så mange mennesker i arbejde, vi overhovedet kan få, for deres egen skyld, og for at vores velfærdssamfund kan fungere.
Vi har også brug for, at vores samfund får øgede skatteindtægter i de kommende år
Derfor vil vi komme i den modsatte situation, hvis Venstres forslag blev en realitet, og dertil kommer så noget andet, som er dybt beklageligt, hvis det blev en realitet
Mødrene måtte jo i så fald betale dobbelt for at komme
tilbage til arbejdsmarkedet, dels daginstitutionsbetalingen, dels den skattefri eller skattebetingede betaling, som det offentlige yder. Man har et mål, men det er rent faktisk det modsatte, der bliver resultatet, hvis forslaget her blev en realitet, og det er derfor, vi synes, det er en dårlig idé.
Det fører så også til et skævere samfund, end man havde forestillet sig, men o.k., nu er forslaget præsenteret andet år i træk, og derfor blot disse ekstra kommentarer.
Jeg vil så til fru Lene Espersen også gerne gøre et par betragtninger og først sige tak til fru Lene Espersen for de europapolitiske betragtninger.
Jeg synes, det er vigtigt med det engagement, man kan mærke også i det langsigtede europæiske perspektiv, og jeg var glad for fru Lene Espersens understregning af, at ingen har patent på nejet.
Ingen har patent på nejet, folket har det, og der er formentlig mange, mange forskellige bevæggrunde, men det, vi har stemt om, som det blev sagt, er den fælles mønt: Ja eller nej til den fælles mønt.
Jeg glæder mig til at få en række konkrete debatter, og jeg vil umiddelbart sige - udenrigsministeren kommenterer det ikke, men jeg synes selv, det lyder som en god idé, fru Lene Espersen nævnte - at vi en gang om året i tilknytning til det europæiske budget har en debat, gerne her i salen og
gerne forberedt i Europaudvalget, for derved bliver debatten konkret.
Den bliver synlig også for befolkningen.
Den vil understrege, at vi bruger ca. 1,28 pct. dernede til det fælles af, hvad vi bruger herhjemme, og den vil også give befolkningen en mere velproportioneret tilgang til, hvad det europæiske samarbejde også konkret og i penge egentlig drejer sig om.
Vi skal have mere indholdsdebat og mindre institutionsdebat.
Vi skal have mere visionær debat og mindre paragrafdebat, og vi skal have mere politikdebat og mindre citatdebat.
Jeg vil så i øvrigt sige om fru Lene Espersens kommentarer til erhvervslivet og vores erhvervspolitik: Tro mig, vi mener virkelig det bedste for erhvervslivet, og erhvervslivet har da også klaret sig godt.
Det må man sige.
Det går dem godt, og når det går erhvervslivet godt, så går
det også samfundet godt.
Det er jeg enig i.
Den anden vej rundt gælder altså også, må jeg sige til fru Lene Espersen.
Et godt velfærdssamfund er en forudsætning for gode virksomheder og god indtjening i virksomheder og omvendt.
Vi er hinandens fælles skæbne.
Derfor synes jeg ikke, der er noget forkert i, måske snarere tværtimod, at vi har en pligt til at sige til erhvervslivet: I må altså påtage jer et større socialt ansvar.
I må altså også være parat til at bidrage lidt mere til samfundet, for samfundet leverer jo alligevel ganske meget til jer.
Jeg kan se, at hvis vi ser på erhvervslivets samlede beskatningsniveau og omkostningsniveau, som det offentlige har pålagt virksomhederne igennem de sidste 7-8 år, er det jo i virkeligheden en mindre stigningstakt end i ganske mange andre lande, så det er ikke sådan, at vi er det land, der ensidigt har pålagt erhvervslivet massive omkostninger, heller ikke hvis vi måler det absolut set.
Jeg skal ikke gå ind på andre områder end blot ældreområdet, som fru Lene Espersen opholdt sig noget ved.
Jeg synes også her, vi må sige, at den nye investeringsplan, vi er gået i gang med - finansministerens og økonomiministerens aftale i sommer med kommunerne - giver kommunerne et godt grundlag for at lånefinansiere, bygge flere ældreboliger, plejehjem, som der er brug for.
Jeg synes, at de initiativer, vi har lagt op til nu - på kort sigt med personlige tillæg, der, som fru Inge Refshauge var inde på, skal være ens over hele landet i forhold til medicintilskudsordningen og i forhold til andre for små indkomster vigtige servicefelter - er gode initiativer.
Jeg synes også, fleksibiliteten i hjemmehjælpen er et godt initiativ at tage, og jeg synes, socialministerens arbejde med at ansvarliggøre mennesker omkring det enkelte plejehjem er spændende og gode initiativer. Jeg vil gerne her også indbyde til samarbejde, også gerne samarbejde i forbindelse med de finanslovforhandlinger, vi nu så småt har taget fat på.
Det er sandt nok, at tonen var skarp og til tider endog barsk.
Jeg tror, at boksesproget blev taget i anvendelse en enkelt gang eller to.
Nu var sproget altså taget i anvendelse, men nu skal vi videre, og jeg vil gerne dele det ønske.
Lad os komme videre i de konkrete politiske drøftelser, forhandlinger.
Det er det, vi begge har som opgave.
Dermed også et tilsagn om ordentlige forhandlinger om den kommende finanslov, et tilsagn om forhandlinger på den indenrigspolitiske front hele vejen igennem.
Også et tilsagn om at dele den betragtning, der hedder, at penge ikke er alt, når det gælder kvalitetsløftet i samfundet.
Vi har i høj grad brug for at se på systemerne: Hvordan kan de forbedres, hvordan kan de bedre samarbejde, hvordan kan vi bedre løfte kvaliteten?
Begge dele er utrolig nødvendigt.
Må jeg så sige om det europæiske og om vores europæiske diskussion, at jeg har studeret SF's vedtagelsesforslag meget nøje, men jeg vil gerne nævne konkret, hvad jeg på regeringens vegne kan se, at der umiddelbart er en fælles holdning til: For det første er vi selvfølgelig enige i at tage nejet til efterretning, som SF starter med at skrive i sit forslag til vedtagelse.
Det har regeringen også gjort.
For det andet er vi enige i, som regeringen også har sagt det, at det er fuldstændig afgørende, at Danmark fortsat er offensiv, arbejder for sine interesser, engagerer sig i det europæiske spørgsmål, giver sine bidrag med sine erfaringer og sin vision.
For det tredje er vi enige om, at de danske undtagelser ligger fast, i den forstand at de kun kan ændres ved en folkeafstemning, og at sådanne folkeafstemninger ikke er aktuelle.
Vi er også enige i, som miljøministeren ofte har understreget det og vist det, at Danmarks engagement på miljøområdet skal have en fremtrædende plads.
Vi er enige i, at Danmark skal gå imod social og skattemæssig dumping.
Vi er enige i, at Danmark skal arbejde for at styrke EU's globale engagement.
Det har både udenrigsministeren og jeg selv ofte talt om.
Jeg vil også gerne understrege over for SF, at det, vi sagde før folkeafstemningen, er det samme, som det, vi siger efter folkeafstemningen.
Regeringen medvirker ikke til flere flertalsafgørelser på det sociale og arbejdsmarkedspolitiske område, hvis de på nogen måde undergraver eller har negativ virkning på den danske model eller den danske velfærd.
Det har vi sagt hele tiden, og det vedstår vi naturligvis.
Så vil jeg gerne sætte streg under det, udenrigsministeren sagde i indlægget umiddelbart før mig, og det er om selve Niceprocessen.
Jeg tror, det er meget vigtigt at erindre om de to linjer, jeg havde i min tale forleden.
Deri siger vi: Vi vil meget gerne invitere til et tæt samarbejde med Folketingets partier om det videre forløb i Niceprocessen.
Her er Europaudvalget et velegnet forum, og jeg ved, at udenrigsministeren da også selv har taget forskellige initiativer i den samtale- og drøftelsesproces, som han kommer tilbage til.
Vi er med andre ord villige til og indstillet på at lytte.
Vi er indstillet på en dialog, indstillet på drøftelser.
Lad os så se, hvad de kan føre frem til.
Lad os ikke forudskikke konklusionerne.
Drøftelser og dialog
skal der ikke være tvivl om. Om fleksibiliteten har jeg ikke meget at tilføje i forhold til det meget klare indlæg, som udenrigsministeren gjorde.
Jeg skal bare understrege, at fleksibiliteten er en realitet på forhandlingsbordet; en række lande har stillet forslag om det.
Nu må vi se, hvordan det kommer til at forløbe.
Det er vigtigt, at vi i vores egne overvejelser foretager nogle grundlæggende valg og også nogle fravalg.
Fleksibilitetsspørgsmålet må ikke have negative virkninger på udvidelsen.
Fleksibilitetsspørgsmålet må ikke svække vores ambition - som jeg bekræftede før - på nogen af de områder, vi var inde på.
Fleksibilitetsspørgsmålet bør heller ikke have udstødningseffekt i forhold til lande, der gerne vil være med i en offensiv proces.
Jeg betragter derfor fleksibilitetsdiskussionen som noget, der kommer oven i det, vi har fælles.
Lad os diskutere det, lad os finde ud af, hvor den danske vej er i den diskussion.
På bordet er den i hvert fald kommet.
Det er jo altid en fornøjelse at lytte til hr. Peter Duetoft, og jeg vil endnu en gang sige tak for hr. Peter Duetofts altid hjertevarme engagement i vores historie.
Denne gang i holocaustsagen, som vi jo deler optagetheden af.
Jeg er glad for, at vi hver gang, vi er inde på ømtålelige spørgsmål, aldrig mangler hr. Peter Duetoft til rank at sætte tingene ind i deres rette sammenhæng.
Den, der tier, samtykker.
Det var det, der var grundlaget for valget.
Man kan altid diskutere det kunstneriske indtryk, det ved hr. Peter Duetoft, og det ved jeg, men man kan aldrig diskutere, om man ønsker at stå ved sine holdninger i en konkret situation.
Jeg må så sige, at jeg var også glad for, at sagen blev løst, og at vi dermed fik løst den helt særlige situation, som den skulle løses.
Til det europæiske i øvrigt kan jeg kun bekræfte, at EU ikke er en superstat.
EU skal heller ikke blive en superstat.
Jeg opfatter i virkeligheden EU's konstruktion som en, der på en og samme tid er umådelig sårbar, fordi det netop ikke er en superstat, og som samtidig er meget effektiv, fordi det er et forpligtende samarbejde, man har.
Det er ikke en superstat, det er heller ikke en FN-organisation.
Det er noget lige præcis derimellem, som er skræddersyet, som passer til den europæiske historie, til det europæiske aktuelle politiske billede og til vores ambition. Om globaliseringen er der kun at sige, at den er der, uanset om vi har sagt ja eller nej, og jeg synes, at vi i vores bestræbelser i forhold til globaliseringen skal kunne samles om at hjælpe den danske befolkning til at klare den udfordring, der ligger dér.
Det handler om at have evnen til skifte job flere gange end tidligere, og det handler om at undgå, at folk bliver smidt af i svinget.
Det skal vi hjælpe hinanden med.
Må jeg om kompetencekataloget bare komme med en ekstra bemærkning.
Hr. Peter Duetoft var inde på begrebet forfatning, og jeg skal bare lægge til - jeg ved, at flere har været inde på det samme, både Venstres leder og Det Konservative Folkepartis leder - at ordet forfatning jo har en bestemt klang i Danmark, mens det har en anden klang i Tyskland eksempelvis.
Forfatningen i Tyskland blev jo bragt i anvendelse umiddelbart efter krigen, da man ville sikre sig, at nazismen aldrig nogen sinde mere skulle kunne samle centralmagten
Og derfor kom den tyske forfatning i virkeligheden til at omfatte den arbejdsdeling, vi taler om i europæisk politik.
Jeg tror ikke, at der er mange forfatninger, der i sig har indbygget, at centralregeringen har så meget magt, og Länderne har så meget magt.
Men det var jo den grundlæggende idé for at undgå, at det hele igen samledes centralt.
Derfor er det vigtigt at forstå, at den europæiske diskussion om en forfatning ikke er en grundlovsdiskussion, men i meget høj grad i virkeligheden handler om, hvordan vi i EU kan få noget, der er enklere og mere gennemskueligt for folk - en bedre traktat, en enklere traktat - og hvordan vi kan opdele arbejdsopgaverne, så menneskene i Europa kan se: O.k., det er altså ikke mere end så meget, vi skal samles om at løse, men det skal vi til gengæld også, og så er resten et nationalt anliggende.
Omvendt skal vi passe på, at det, vi skal løse, ikke bliver så fastlåst, at hvis der kommer en ny opgave, så kan vi ikke påtage os den.
Og her vil jeg bare minde om, hvordan den europæiske diskussion var for 10 år siden.
Jeg tror, at for 10 år siden var der ingen, der havde forestillet sig, at vi i Europa skulle prøve at løse flygtningeproblemer og visaproblemer, menneskesmugling og den slags.
I dag betragter vi det som noget mere eller mindre naturligt, naturligvis under fuld respekt for vores forbehold.
Jeg vil bare erindre om den historiske dynamik, også som en eftertanke, når vi skal til at tegne stregerne og tegne løsningerne til en arbejdsdeling.
På indenrigspolitikfronten vil hr. Peter Duetoft gerne kippe med flaget, når det gælder betragtningerne vedrørende det rummelige arbejdsmarked, seniorpolitikken og integrationsarbejdet.
Det er utrolig vigtigt og skal understreges.
Til fru Elisabeth Arnold: Også en tak for meldingerne om, at vi vil en anden model end den amerikanske.
Vi er i virkeligheden i færd med i de her år at svare på Jean-Jacques Servan-Schreibers »Le Défi américain« eller »Den amerikanske udfordring«. Vi er ved at finde vores svar som alternativ til den amerikanske konkurrence.
Tanken om at bruge nærhedsprincippet mere offensivt
skal jeg placere i den diskussion, jeg var inde på før, og jeg tror, at vi skal huske hinanden derpå.
Jeg vil blot lægge til fru Elisabeth Arnolds betragtninger, at det er jo egentlig ærgerligt, når alle de andre landes folk er ved at nå hen i retning af den velfærdsstat, som vi synes vi er ene om, og som vi i virkeligheden måske ikke er ene om, så bliver vi pludselig i tvivl.
Jeg mener: Mit gamle billede er jo, at i Øst- og Centraleuropa har de prøvet den ene model, den topstyrede kommunisme, i Sydeuropa har de prøvet fascismen, i Margaret Thatchers tidligere herredømme har de prøvet hendes system.
De har alle sammen sagt nej. Nu nærmer Europa sig en velfærdsstatmodel, som ikke ligger langt fra vores, skulle vi så tvivle på os selv?
Jeg synes det ikke.
Og jeg kan også mærke, at der er
bred forståelse for, at vi bør kunne holde fast ved den.
Så havde hr. Keld Albrechtsen et højt stemmeleje.
Det har hr. Keld Albrechtsen jo ofte.
Jeg vil sige: Tag det nu roligt, tag det roligt, det skal nok gå alt sammen.
Nejet den 28. september var ikke hr. Keld Albrechtsens nej.
Nejet den 28. september var heller ikke et nej til det billede, som hr. Keld Albrechtsen prøvede at tegne af Europa undervejs gennem folkeafstemningsperioden.
Det var det altså ikke, for det billede er jo ikke billedet af virkeligheden.
Nejet var befolkningens nej, som vi har diskuteret det, og derfor kan jeg heller ikke skrive under på, at et ja ville have ramt de svageste, ellers ville jeg aldrig have argumenteret for et ja.
Men lad nu det ligge, lad os i stedet for gå til sagen gennem fornuftige, fleksible forhandlinger og drøftelser, og det vil jeg som sagt gerne invitere til.
Hr. Jann Sjursen nævnte børne- og familiepolitikken og ældreomsorgen, og må jeg om klippekorttankegangen sige, at den enkelte kommune - vil jeg godt understrege - har pligt til at levere den hjemmehjælp, som den ældre er visiteret til.
Jeg mener derfor ikke, at vi skal acceptere, at de ældre skal til at kontakte nogle andre og ikke får den hjælp, som de står og har brug for her og nu.
Min bekymring over klippekorttankegangen er med andre ord, at vi risikerer, at det bliver en omvej, og vi risikerer, at der bliver et mindre pres på kommunerne til at levere den hjemmehjælp, der rent faktisk skal leveres i henhold til de aftaler, vi har.
Vi risikerer at gøre det vanskeligere at fastholde kommunerne på deres forpligtelser over for vores ældre.
Men ellers: Indbydelse til politiske forhandlinger med åbent sind.
Jeg ved, at hr. Kim Behnke også vil deltage i mødeaktiviteterne om ganske kort tid.
Så vil jeg gerne sige tak til to forfriskende indlæg fra Det Liberale Højre, det var virkelig gode indlæg.
Jeg takker hr. Mogens Andreasen og fru Inge Refshauge.
Jeg vil også sige tak for bemærkningerne vedrørende finanslovoplægget.
Det vidner om stor ansvarlighed, og jeg respekterer de betragtninger, der blev gjort også om erhvervslivets situation.
Og til fru Inge Refshauge
Og så vil jeg også tage stemmen om en vis forsigtighed i relation til kontanthjælpsmodtagerne, sådan som det blev understreget, til mig. Hr. Frank Dahlgaard havde interessante betragtninger om euroen og dollaren.
De var ikke nye og derfor måske heller ikke så interessante alligevel.
Alt i alt vil jeg gerne sige tak for en god debat og tage den som et positivt udtryk for, at vi nu går ind med realistiske og gode ambitioner om samarbejde, både på finanslovområdet, på det videre lovområde og på det europæiske område.