Søren Søndergaard (EL), 2003-05-26:
I diskussionen og vurderingen af vores holdning til spørgsmålet om missilskjoldet og i den forbindelse opgraderingen af Thuleradaren
har der hele tiden været to elementer, som vi har haft for øje.
For det første skulle missilskjoldet ikke have en negativ indflydelse på verdensfreden, stabiliteten i verden, og for det andet skulle Grønland godkende, at deres land blev inddraget i missilskjoldet. De to punkter har været og er afgørende for Enhedslistens holdning.
KL. 11.45 Hvad angår det sidste, spørgsmålet om Grønlands godkendelse, synes vi, der er sket et skridt fremad med principerklæringen.
Vi synes, at det er godt, den principerklæring er blevet lavet.
Den rummer noget elastik.
Meget kommer til at handle om, hvordan den bliver udmøntet.
Men det er bestemt et skridt i den rigtige retning, og det kan vi kun kvittere for.
Når man alligevel kan have en lidt loren holdning til det, så er det selvfølgelig, fordi det også kan trække i en anden retning.
Og i den forbindelse var det ikke nogen skøn opførsel omkring fremlæggelsen af flertallets forslag til vedtagelse, vi så.
Men det er godt, at vi har fået den principerklæring.
Det kan bruges som grundlag for at gå et skridt fremad, og det er fint.
Men så står det andet spørgsmål jo tilbage: at missilskjoldet ikke skal have en negativ indflydelse på den sikkerhedspolitiske situation i verden.
Og der må vi konstatere, at der er en række spørgsmål, som stadig er uafklarede.
For det første er der ikke blevet givet noget svar på, hvorfor et missilskjold skulle være det rigtige instrument til at imødegå udfordringer fra stater eller bevægelser, som måtte besidde masseødelæggelsesvåben.
Tværtimod, synes jeg, for al den dokumentation og al den debat, der kommer frem, viser, at det ikke er et særlig egnet instrument til det.
Der er masser af ting, som burde gøres i stedet for, og som i virkelighedens verden ikke bliver gjort, fordi der skal puttes enorme summer ind i dette missilskjold.
For det andet må vi jo konstatere, at missilskjoldet indgår i en amerikansk doktrin om forebyggende angreb, og at denne doktrin skal bruges til at cementere USA's militære overlegenhed.
Det synes vi er i sig selv et meget afgørende argument imod missilskjoldet, for det bliver altid fremstillet, som om det er et forsvarssystem, men virkeligheden er jo, at et forsvarssystem også kan bruges offensivt.
Hvis man har tilliden til, at man kan angribe andre lande uden at risikere selv at blive ramt, så kan det jo nedsætte tærskelen for, hvornår man er villig til at angribe disse lande.
I den forbindelse skal det ikke være nogen hemmelighed, at vi er dybt bekymrede over de seneste meldinger fra USA om, at man nu er i gang med at ophæve forbuddet mod at forske i udviklingen af atomvåben, hvor man lægger op til at gå i gang med at forske og udvikle forskningen i såkaldte små atombomber.
De spiller ind i hele det her spil som noget, hvor man fra USA's side går enegang, og hvor man ønsker at have en total militær overlegenhed på verdensplan.
Og det er så det, der vil kunne føre til - for det tredje - at man ser, at lande, som ligger i konkurrence med USA, f.eks. Kina, anskaffer sig våben til at kunne gennembryde sådan et missilskjold.
Det kan så udløse en oprustningsspiral i Sydøstasien, f.eks. i forholdet mellem Kina, Pakistan og Indien.
Det er interessant at se den udtalelse, der for nylig kom fra den indiske udenrigsminister, som i forbindelse med USA's og Englands og Danmarks angreb på Irak udtalte, at Indien havde meget mere ret til et forebyggende angreb mod Pakistan, altså hvordan det, at man havde lavet et forebyggende angreb mod Irak, lige pludselig bliver brugt af Indien til at sige: Det er også noget, vi kan gøre.
Vi har meget mere grund til at gøre det.
Det viser, hvor meget man skal passe på, og hvor negative denne her slags udviklinger kan være derude, hvor det ikke er hensigtsmæssigt med en atommæssig oprustning.
Endelig som et sidste punkt, jeg vil nævne her, er det altså også vores fundamentale opfattelse, at man risikerer at gøre Grønland til et bombemål.
Men det er selvfølgelig et spørgsmål, man først og fremmest burde tage stilling til på Grønland.
Vi have håbet, at den diskussion, der var her, udelukkende gik ud på at sende et signal ud om, at vi nu afventer en forhandling mellem Grønland, Danmark og USA.
Vi forstår, at der indirekte i den resolution ligger en godkendelse af missilskjoldet.
Og derfor føler vi fra SF's side og fra Enhedslistens side, at vi må stille et modforslag til det.
Hvis man forestiller sig, at ræsonnementet er korrekt, nemlig at en slyngelstat, som er i besiddelse af ét missil, eller en terrorgruppe, som er i besiddelse af ét interballistisk missil, vil rette det mod USA eller Danmark eller et andet sted, og at det, der forhindrer, at de rammer, at det missil går igennem, er missilskjoldet, som bygger på, at der er en radar, der fungerer på Thule, så er det selvfølgelig klart, at før man afskyder det ene missil, man har, vil man forsøge at sætte den radar ud af spillet, på den måde man nu kan gøre det. Jeg synes, det er fuldstændig oplagt, at det hænger sådan sammen.
Det vil da være højst besynderligt, hvis man lader det radarsystem, som kan forhindre, at det ene missil, man har, bliver brugt, stå.
Hvad vil man så have i stedet for, spørger hr. Skaarup.
Jeg er ked af, at hr. Skaarup ikke var på den konference, vi havde i Folketinget her for nylig, for der viste det sig jo, at truslen fra langtrækkende missiler rent faktisk er faldende.
Den er ikke stigende, den er faldende.
Den er ikke stigende, den er faldende.
Og det, der selvfølgelig skal være i stedet for, er bindende internationale nedrustningsaftaler, som forhindrer, at flere lande får langtrækkende missiler. Det er det, der er alternativet.