Kim Behnke (FP), 1999-01-19:
Når Enhedslisten er så optaget af at få stoppet spekulation, må det være et ønske fra Enhedslisten, at befolkningen opfører sig som dumme skatteborgere, der bare betaler, uanset hvad der bliver præsenteret af Folketinget.
Se, i Fremskridtspartiet har vi den opfattelse, at pengene starter med at ligge hos borgerne, de starter ikke med at ligge hos staten.
Pengene starter med at ligge hos borgerne, og så betaler de helst så lav en skat som overhovedet muligt.
Det omvendte synspunkt, gående ud på at alle pengene som udgangspunkt ligger hos staten, og så skal borgerne tigge og bede om at få nogle af dem refunderet eller betale så lidt som muligt, tigge og bede om at have så lav en skat som muligt, er en forkvaklet måde at se tingene på.
At man udnævner det her forslag til at være et forslag, der skal stoppe en skattefidus, er simpelt hen, fordi to tredjedele af Folketingets medlemmer aldrig nogen sinde har været beskæftiget med at drive erhvervsvirksomhed.
De gør sig ikke de mindste forestillinger om, hvad det vil sige at starte virksomhed i Danmark, være virksomhedsigangsætter, virksomhedsejer, og de problemer, man står over for, når virksomheden vokser.
Man skal have mulighed for at ændre virksomhedens struktur til f.eks. selskabsform.
Man har en teoretisk forestilling om, at de, der sidder ude i erhvervslivet, er folk, der bare er ude på at snyde og bedrage.
Sagen er jo den i Danmark, at man skal være være mere end overordentlig heldig for overhovedet at få et overskud ud af det at drive erhvervsvirksomhed.
Men på et eller andet tidspunkt vil den virksomhedsejer naturligvis stå i den situation, at han skal overveje: Bliver det her ved med at gå i personligt ejet form, eller skal jeg overgå til f.eks. selskabsform?
Det erkendte Folketinget jo også, da vi for efterhånden mange år siden opfandt virksomhedsskatteordningen netop med det formål at kunne værne folk, så den dag, det gik galt for deres virksomhed, mistede de ikke hele deres personlige indkomst, formue osv.
Man forestiller sig altså, at disse virksomhedsejere, når de overgår til en anden form, nemlig selskabsformen, sandelig ikke må tage nogen penge ud af foretagendet.
Vi har med de heldigvis meget pædagogiske og velbeskrevne eksempler, som vi allerede har fået oversendt i Folketingets Skatteudvalg, fået beskrevet, hvordan virkeligheden er derude.
Det er et vrangbillede, hvor man minsandten udnævner det til at være skattesvindel, skattesvig, skatteunddragelse, når man trækker nogle penge ud af selskabet.
Som der gøres opmærksom på, går de penge altså til personbeskatning, og da selskabsskatten i Danmark heldigvis er lavere end den alt for høje personskat, så gør folk det jo ikke for at lave skatteunddragelse, men fordi de har brug for nogle penge til at leve for.
Hele den problemstilling, der ridses op i den første halvdel af lovforslaget, kan vi i Fremskridtspartiet overhovedet ikke nikke genkendende til, og de forestillinger, man gør sig om, hvordan man skal opgøre de her ting, ja, de svarer jo til, at man efter at have blandet koldt og varmt vand forestiller sig, at man med et par lovparagraffer kan adskille det igen.
Det kan ikke lade sig gøre, og der vil blive nogle absurde afgørelser, som folk så skal trækkes med op igennem skattesystemet, og i årevis skal de spilde tid, advokatbistand, revisorbistand osv. på at slås med skattemyndighederne, fordi de træffer en eller anden absurd afgørelse i deres forsøg på at skille det kolde og det varme vand igen.
De virksomhedsejere og de iværksættere burde bruge deres kræfter på at drive virksomhed og ikke på at slås med skattemyndighederne.
Den anden halvdel af lovforslaget, mulighed for at flerejede virksomheder uden skattebetaling kan overgå til selskaber, er nødvendig og fornuftig, og den støtter vi naturligvis.
Men vi håber sandelig, at udvalgsarbejdet kan få gjort forslaget langt mere erhvervsvenligt, end tilfældet er, som det ligger her.
Det her vil være at gøre det danske samfund en bjørnetjeneste.
Det er lidt tragikomisk, at vi i dag oplever 89 mandater i Folketinget, der støtter forslaget, og 89 der afviser det, underforstået, at det bliver et enkelt mandat fra Færøerne, der bestemmer, om det her forslag skal vedtages eller ej.
Det synes vi er både tankevækkende og også lidt deprimerende.
For hvad er det, det handler om?
Det handler om det budskab, som regeringen jo også i hvert fald ved festlige lejligheder annoncerer, nemlig at virksomhederne i Danmark skal påtage sig et større socialt ansvar.
Når det så kommer til konkret handling, når virksomhederne siger, at det vil de gerne, så må de ikke.
For det første bliver det ikke tilfældet.
For det andet er det sådan, at de argumenter, der så bliver brugt for at anskueliggøre, at sundhedsvæsenet skulle blive undermineret, ganske enkelt ikke holder.
Men lad os først tage, hvorfor det ikke bliver tilfældet.
Men lad os tage et eksempel fra en halvprivat virksomhed, Aabenraa Sygehus.
Hvad er det, der har gjort Aabenraa Sygehus til en succes?
Det er, at man på det sygehus kun har ét sæt overenskomster, at man på det sygehus har meget minimalt administrativt personale, hvorimod man på et offentligt hospital som Århus Kommunehospital har 60 personalegrupper med 40 forskellige overenskomster, og det virker ikke.
For når narkoselægen kommer, ja, så er der ingen portør til at køre patienten.
Og når portøren kommer, så er kirurgen gået hjem.
Og når der kommer en ny kirurg, ja, så er der ingen sygeplejersker osv. Vi fik det anskueliggjort for et par måneder siden i fjernsynet, hvor en meget ærlig kirurg på Esbjerg Sygehus fortalte, at den pågældende dag, hvor han blev interviewet, var det egentlig fra morgenstunden planlagt, at han skulle have foretaget seks operationer.
Men nu, hvor arbejdsdagen for ham var forbi, var der kun én, der var blevet gennemført.
De fem andre var ikke blevet til noget, fordi der var gået bureaukrati i tingene: Så manglede der en narkoselæge, så manglede der sygeplejersker, så manglede der portører osv.
Den form for manglende evne til at tilrettelægge arbejdet vil man aldrig, jeg gentager, aldrig opleve i en privat virksomhed.
For tænk, om vi havde det sådan ude i produktionsvirksomhederne - på Danfoss, på Lego, på Grundfos, i alle de store virksomheder - at medarbejderne ikke er der, når varerne skal produceres.
, så ville de virksomheder for længst være gået konkurs.
Men det kan lade sig gøre i et offentligt system, hvor man er mere optaget af at lave
nye regler og nye overenskomster, og af at læger og personale skal sidde og udfylde skemaer og holde personalemøder, end af den kø af syge og døende patienter, der venter på at komme i behandling.
De vil nemlig opleve, at i takt med at virksomheder betaler for at få behandlet forskellige former
for medarbejdere, bliver den kø, de står i, kortere.
Og det er ikke, fordi medarbejderen er blevet høstet væk fra den offentlige sektor, det er, fordi sundhedsvæsenet, sundhedssystemet i Danmark under ét, offentligt og privat tilsammen, får en større kapacitet, når arbejdet tilrettelægges på en bedre måde.
Så ser regeringen også fuldstændig bort fra den kendsgerning, at det koster skatteyderne, at det koster de offentlige kasser milliarder af kroner hvert år, at folk går på sygedagpenge.
Folk er sendt hjem i sofaen.
Virksomheden mangler en medarbejder til at producere de varer, vi skal eksportere og leve af, og samfundet har en udgift af at betale folk sygedagpenge.
Og de pågældende mennesker har lidelser som følge af, at de har smerter og ikke kan komme i behandling.
Det her forslag lemper ingen smerter.
Dette her forslag giver ikke i sig selv nogen behandling, men det åbner op for, at vi i Danmark tillader at få et system, hvor virksomhederne og den enorme interesse og vilje, der er for at have gode medarbejderforhold, får lov til at udfolde sig i fuldt flor.
Socialdemokratiets ordfører hæfter sig ved, at det her er et brud på gældende principper i Danmark
Jamen det er jo sådan set også et brud på de gældende principper, at 1,47 mio. danskere af 65 pct. beskattet lønindkomst vælger at købe sig til en fortsat sygeforsikring i Fortsættelsessygekassen Danmark.
Det er jo da i virkeligheden også en skamplet på det socialdemokratiske velfærdssamfund, at næsten 1½ mio. danskere køber en tillægsforsikring, for det burde den socialdemokratiske velfærdsmodel da have fanget op, så folk ikke havde brug for det.
Og det er jo også kun dem, der har råd til det; der er jo ikke skattefradrag for den kontingentbetaling.
Vi har en overdødelighed i Danmark f.eks. af brystkræft, så vi er på niveau med lande som Polen og de baltiske lande.
Hvis man kunne, kunne man spørge de kvinder, om de synes, at det socialdemokratiske velværdssamfund, om de grundlæggende principper, har hjulpet dem.
Svaret er n-e-j, og derfor er den fane, Socialdemokratiet holder højt i denne her forbindelse, ja, den er rød, men den er rød af en helt anden årsag end den traditionelt socialistiske.
Det er på grund af de patienter, som dør, fordi de ikke kan komme i behandling.
Jeg takker for støtten fra både Venstre og Det Konservative Folkeparti og har selvfølgelig forståelse for, at der er indgået en finanslovaftale, og at den selvfølgelig skal respekteres.
Så var SF's ordfører, hr. Aage Frandsen, meget præcis ved at sige, at det lovforslag, vi lige har behandlet, L 149, om alkoholafvænning, var grænsen for SF.
Det bliver spændende
at se, hvordan SF forholder sig, når der kommer forslag med hensyn til folk, der har problemer med pillemisbrug, narkotikamisbrug eller behov for tobaksafvænning, om SF så vil stemme nej.
Det tror jeg ikke SF vil gøre.
For det er jo unaturligt, at man har udnævnt alkoholafvænning som noget exceptionelt.
Det er da lige så forfærdeligt, hvis en medarbejder har problemer med pillemisbrug, eller hvis en medarbejder er så uheldig ligefrem at få et narkotikamisbrug.
Og de mennesker burde vi da støtte - vi burde støtte både dem og virksomhederne i at få dem afvænnet.
Jeg takker også for støtten fra Dansk Folkeparti og ikke mindst støtten fra CD, der jo har været bannerførere i forbindelse med det foregående forslag.
Så støttede Kristeligt Folkeparti også og tak for det, men jeg har svært ved at forstå, hvorfor Det Radikale Venstre er modstander af det her.
Sagen er jo den, at det jo er fair nok, at Enhedslistens hr. Frank Aaen mener, at det offentlige skal sidde på tingene.
Det gjorde det offentlige også i Østeuropa; da stod det offentlige også for fremstillingen af sko og madbutikker
I Danmark har det offentlige næsten monopol på sundhedsvæsenet, så der er kødannelser.
Det er jo ikke det, vi ønsker i Danmark. Og hvis vi f.eks. kigger på udbudet af butikker, så har hr. Helveg Petersen vel næppe forestillet sig, at det ville være sådan, at der var nok af butikker i Danmark og nok af medarbejdere i butikkerne, hvis det var Folketinget, der besluttede, hvor mange der skulle være.
Sådan er det selvfølgelig ikke.
Og derfor vil det også være sådan, at i det øjeblik, sundhedsområdet bliver givet frit, så sørger
markedsmekanismerne for, at der er nok af medarbejdere, og at der er en overflod af udbud og tilbud.
Det sidste, jeg vil sige, drejer sig om det paradoks, vi har i Danmark.
Hvis man på en virksomhed beslutter sig for at tegne en gruppelivsforsikring for alle medarbejdere eller kun for nogle medarbejdere - det er oven i købet også noget, der indgår i overenskomstforhandlingerne - så må arbejdsgiveren, så må virksomheden gerne medvirke til at betale for en livsforsikring. Men navnet er måske lidt misvisende, for det handler sådan set ikke så meget om, hvad der sker, mens man er i live, men derimod om, hvad der sker, når man er død.
Det må virksomheden godt engagere sig i og betale for gruppelivsforsikringer.
Dér har regeringen og ikke mindst Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre et alvorligt forklaringsproblem, og de har ikke engang formået at viske tavlen ren i dag.
Men tak for støtten fra 89 mandater og ærgerligt, at det er et enkelt færøsk mandat, der skal afgøre, at det her ikke bliver vedtaget.