Thor Pedersen (V), 2003-09-09:
Altså vi kan jo starte en lang debat om beskæftigelse og ledighed.
Jeg vil blot sige, som mange har sagt, og som alle ved, at hver ledig er en ledig for mange.
Sådan må det være.
Derfor har enhver regering og ethvert Folketing altid ansvaret for at gøre, hvad man kan for at begrænse ledigheden mest muligt.
Det har regeringen også gjort, og jeg vil gerne sige, at det afspejler sig også i Folketinget.
Der er jo nogle, der mener, at vi gør for lidt, og nogle, der mener, at vi gør for meget. De skattelettelser, som er vedtaget og træder i kraft 1. januar 2004, på 5,7 mia. kr. og finanslovens indhold i øvrigt bidrager med ca. 10.000 flere i beskæftigelse.
Derudover har vi rykket, som vi også havde varslet, investeringer for ca. 1,5 mia. kr. fra 2004 til 2003.
Da tallene kom for forventet vækst i 2003 og var mindre end forudsat, og tallene for vækst i 2004 var større end forudsat, så glattede vi ud med de investeringer, som umiddelbart kan få aktivitetsvirkning i 2004, og det er ca. 1,2 mia. kr. til det støttede boligbyggeri og de 200 mio. kr. til trafik, veje og DSB-området, altså med aktivitetsvirkning i 2003. Der er mange, der siger, at den aktivitetsvirkning i 2004, som er udtrykt ved en finanseffekt, som alle uden for huset ved hvad er for noget, men som færre herinde ved noget om, af 0,4, er for stor.
De siger, at det, vi egentlig gør for at sikre beskæftigelse og bekæmpe ledighed, i virkeligheden er mere end det, vi burde gøre.
Det er stort set sådan, mange fagfolk udtaler sig, nemlig at der egentlig ikke er brug for at lempe finanspolitikken i forbindelse med det konjunkturforløb, vi ser, og med den fremtid, der venter. Regeringens holdning har bare været den, at det for så vidt ikke berører os, hvad man siger, for når vi følger en linje i den økonomiske politik, hvor der er dokumenteret rådighed, så gør vi, hvad vi kan, og bruger hver eneste krone, det er muligt, for at øge aktivitetsniveauet.
Det er det, vi har gjort. Derfor har jeg hele tiden sagt, at vi bevæger os lige til kanten, men vi er på den rigtige side af kanten, altså vi er fuldt ansvarlige, vi følger den linje, der er lagt, og vi bruger ikke penge, vi ikke har.
Vi sætter altså ikke fremtidens velfærd eller fremtidens beskæftigelse over styr.
Sådan er den virkelighed, som egentlig tegner sig for regeringens indsats for at bekæmpe ledigheden maksimalt.
Jeg vil da starte med at sige tak til hr. Lars-Emil Johansen for de betragtninger om grønlandske synspunkter, som hr. Lars-Emil Johansen også ved indgår i de overvejelser, vi har omkring finansloven, og jeg ser også fremtiden i møde med fortrøstning om, at vi også i år finder en god aftale med vores grønlandske repræsentanter og dermed også med det grønlandske hjemmestyre.
Jeg kan bekræfte, at de aftaler, vi indgår med hjemmestyret, overholder vi, og den aftale, der foreligger om bloktilskuddet for næste år, selvfølgelig også er det, der ligger til udførelse næste år.
Vi ved, at årsagen til bloktilskuddets uændrede størrelse jo var, at Selvstyrekommissionens arbejde ikke var færdiggjort.
Vi havde en forudsætning i fællesskab om, at den skulle danne baggrund for den fremtidige udvikling af økonomisk art i det grønlandsk-danske forhold.
Dertil er der at sige
, at hr. Lars-Emil Johansen vel også ved, at den danske regerings holdning er den, at det grønlandske folks fremtid bestemmes af det grønlandske folk.
Vi er tilhængere af rigsfællesskabet.
Vi mener, det har mange gode historiske, nutidige og fremtidige værdier, men det er klart, at ønsker det grønlandske folk det, der udtrykkes ved hjemmestyret, er det også det, som den danske regering agter at forholde sig til fremover.
Sådan er det nu engang.
Selv om vi også her mener, at der er store værdier i rigsfællesskabet, er det sådan, at det er det lokale folk, der selv bestemmer sin egen fremtid.
Det er det for så vidt også for det øvrige Danmark i rigsfællesskabet.
Det er det danske folk, der selv bestemmer sin fremtid.
Derfor har vi jo så i god ro og orden udarbejdet et forslag til finanslov, som jo er et forslag til forhandling.
Det er jo et oplæg til forhandling, som det altid har været, hvor det bedste og det mest duelige af den lovgivende forsamling vises som det færdige resultat.
Jeg må sige, at jeg er ikke overrasket over, at såvel Venstres folketingsgruppe som den konservative folketingsgruppe finder, at der er meget godt i regeringens forslag, og jeg lytter til, at der egentlig er en støtte fra de to regeringsbærende partier.
Jeg lytter også til, at der er en ansvarlighed i Dansk Folkeparti for, hvad dansk økonomi kan bære, hvordan vi sikrer fremtiden til fordel for alle danskere.
Jeg vil sige, at det havde egentlig været lidt mere bekymrende, hvis det havde været omvendt, at der her havde været modstand i Dansk Folkeparti, i Det Konservative Folkeparti og i Venstre og til gengæld lydhørhed i Socialdemokratiet, SF, Enhedslisten og Det Radikale Venstre.
Jeg synes egentlig, balancen er god nok.
Men i den balance indgår også, at opgaven jo bliver det muliges kunst.
Det, der jo måske så ikke bør overraske, er, at der er forskellige meninger.
Det er jo pluralisme for fuld udblæsning.
Vi er gået til valg ud fra forskellige synspunkter.
Det skulle gerne afspejles i de holdninger og det grundlag, der som udgangspunkt er for de forlig, der skal indgås.
Det, der måske kan ærgre lidt, er det, der ikke burde være usikkerhed om eller forståelse for kunne være grundlaget, at den forståelse ikke i et tilstrækkeligt omfang er til stede.
Nu skal man altid være varsom med at rose tidligere regeringer, men det har vi for så vidt i den nuværende regering gjort lige fra første dag og endda også før, nemlig ved, at vi var enige i den mellemfristede fremskrivning, »En holdbar fremtid - Danmark år 2010«, man foretog, for det var jo for så vidt et udtryk for, at man tog opgaven alvorligt, at man ser på den demografiske udvikling i Danmark og egentlig starter en proces forud for det, man overhovedet gør i andre lande i Europa, også de lande, vi sammenligner os med, og også EU, nemlig ser på, hvad mulighederne i Danmark er for et veludbygget velfærdssamfund. Hvad er det egentlig, man skal tage højde for, hvordan kommer man igennem den udfordring, der ligger i, at man for første gang i mange, mange år har et meget stort skift i den demografiske sammensætning, altså en stigning i antallet af de mere modne og et fald i tilgangen af yngre medarbejdere på arbejdsmarkedet?
Derfor producerede man jo et fagligt produkt om, hvordan man skulle forholde sig.
Det, der er det styrende, er for så vidt væksten i det offentlige forbrug og mulige skattelettelser.
Vi har sagt hele tiden, at de rammer, 2 pct. af BNP, var vi enige i.
Det ville så medføre, at man ud fra en given forudsætning om arbejdsstyrkens størrelse og beskæftigelse havde et overskud på den strukturelle saldo, vil jeg sige med det samme til hr. Morten Helveg Petersen, i et spænd i den rensede version, efter at Den Særlige Pensionsordning nu er blevet en reel opsparing igen, på mellem 1,5 og 2,5 pct. af BNP.
I det spænd skal den ligge.
Den kurs har regeringen sagt at vi vil følge, desuagtet at den tidligere regering selv var på afveje
, og på trods af at man sagde, man fulgte den, så egentlig accepterede nogle aftaler, der gjorde, at den offentlige vækst alligevel blev for stor.
Vi har sagt, at vi lægger os fast på kursen, for det er evident, at skal vi løse og løfte opgaven med at finansiere udfordringen i fremtidens danske velfærd, ja, så er der en grænse for vækst i offentligt konsum og alt andet lige en grænse for de skattelettelser, som man kan give.
Se, det har vi fulgt til punkt og prikke.
Så det overskud, der er på den strukturelle saldo, er fuldstændig inden for den ramme, der er lagt af den tidligere regering.
Hvis man spørger, hvordan det kommer til udtryk i dansk økonomi i forhold til verden omkring os, så kan jeg bare sige til dem, der måske ikke er opmærksom på det, at Danmark er det land i EU-fællesskabet, der har det næsthøjeste overskud på den offentlige sektors saldo, altså det næsthøjeste samlede offentlige overskud.
Det er kun Finland, der har et overskud, der er større, og det var, fordi man dér vidste, man skulle investere i gummistøvler.
Det kunne bringe meget godt med sig, selv mobiltelefoner.
Sverige er så det andet land, som har et overskud, ikke så stort som det danske, men der er et overskud.
Alle andre lande har underskud.
Vi har overskud på den offentlige sektors saldo, vi har overskud på betalingsbalancen, og vi styrer efter vækst.
Desværre er det sådan, at vi ikke kan undgå at blive påvirket af konjunkturforløb.
Sådan har det altid været, og sådan ved enhver ansvarlig regering at det altid vil være.
Man kan gøre, hvad man kan for at imødegå det, men man vil altid være påvirket af et konjunkturforløb.
Det er så til gengæld hele strategien bag den mellemfristede fremskrivning, at da det er en strukturel saldo, så er det, som det også blev sagt af hr. Lars Barfoed,
jo meningen, at man ikke korrigerer for konjunkturelle udsving.
Man strammer altså ikke op, når der er konjunkturtilbagegang, fordi der er styrke til at imødegå en konjunkturtilbagegang ved en rimelig aktivitet indenlands.
Det er hele ideen i at have det bånd omkring den strukturelle saldo for det samlede overskud i den offentlige sektor.
Man går altså ikke ind og korrigerer.
Den skattelettelse, som regeringen har aftalt med Dansk Folkeparti, og den vækst, der er i offentligt forbrug i 2004 på 0,7 pct., er nøjagtig den samme størrelse, som den tidligere regering havde indlagt til råderum for vækst i offentligt forbrug og skattelettelse.
Det betyder, at det er nøjagtig det samme beløb, der bruges til at nedbringe gælden, som det, der lå i den tidligere regerings år 2010-plan.
Gældsnedbringelsen er residualen.
Når man har styr på væksten i det offentlige forbrug, har givet skattelettelsen, så er det, der er tilbage, alene et udtryk for konjunkturforløbet, om det er mere eller mindre.
Når man spørger, om vi så finansierer i år 2004, så er sandheden ud fra to synspunkter, at vi finansierer.
For det første det, der gælder for en almindelig husholdning, at samtlige statslige udgifter, skattelettelsen og grænsehandelslettelsen, er fuldt ud finansieret i 2004.
Der er et overskud på statens budget på 5 mia.
Så ifølge den debat, der normalt finder sted uden for murene om, hvorvidt man har finansieret alle udgifter og alle lettelser, så er svaret: Ja, det har vi gjort. Er det så også finansieret på sigt, holder vi det inden for den ramme, der ligger i 2010-planen, det begreb, som hedder råderum, og som måske de færreste egentlig forstår hvad er, så er svaret også her: Ja, vi udfylder det råderum, der ligger i planen »En holdbar fremtid - Danmark 2010«, under de forudsætninger, der er opstillet i planen. Her vil jeg ikke stå og hovere over, at det finanslovforslag, som Socialdemokratiet har lagt frem, bryder med forudsætningerne i planen.
Her er en større vækst.
Enten lægger man den vækst, der ligger i forslaget, oven i de 0,7 pct., som regeringen har foreslået, så er man oppe på 2,5 pct. i 2004, eller man fjerner hele væksten, som den nuværende regering har lagt ud, hvad jeg ikke tror man gør, så er man nede på 1,8 pct.
Man foreslår altså en vækst, der er dobbelt så stor som den, man selv havde lagt frem, og som
man skulle følge
, men de gode radikale takter fra den tidligere økonomiminister, fru Marianne Jelved, om, at det var bindende nødvendigt, at man fulgte planen, følger man altså ikke i sit eget forslag.
Det skal jeg ikke her hovere over, men blot konstatere, at det er så den frihedsgrad, man har som opposition, når man ikke skal bære noget ansvar.
Sådan har det egentlig altid været.
For det andet er der fortolkningen af det offentlige forbrug, altså disse nedskæringer.
Nu har vi gennem 2002 hørt om drastiske nedskæringer i det offentlige forbrug: kommunemassakrer, massefyringer. Jeg har sagt gennem hele 2002: Lad os se, når året er gået, hvordan virkeligheden så var, hvordan tallene så ud.
Blev der ansat de 6.000, som regeringen foreslog, der var plads til i kommuner og amter?
Nej, der blev ansat 10.500 mere end det, der egentlig var lagt op til i aftalerne fra den tidligere regering med kommunerne - 10.500 flere ansatte - og derfor er det jo imponerende, at man stadig kan køre en debatform, hvor man siger, at det er en massiv nedskæring.
Der har ikke på noget tidspunkt tilbage i historien, aldrig nogen sinde, været brugt flere penge til offentlig service end i 2002.
Jeg vil gerne sige, at hvis man tror, at for at holde budgetterne i 2003, og det er jo det, vi beder kommunerne om, skal de afskedige personale i 2003, altså netto, er det ikke tilfældet.
De 10.500, der blev ansat i 2002 i numerisk antal, er der også plads til at aflønne i 2003 i de budgetter, der er godkendt.
Der er bare ikke plads til at få ret mange flere kolleger, fordi den vækst, der var lagt ind over 2 år, har man egentlig taget i det første år.
Men holder man budgetterne for 2003, hvad jeg forventer at kommunerne gør, ja, så er der tale om, at man også har den stigning i det samlede forbrug, som var forudsat i planen »En holdbar fremtid - Danmark 2010«. Så er der budgetåret 2004: Skærer vi ned her?
Er det det, vi lægger op til?
Nej, der er jo lagt op til, at der er et merforbrug på 2,7 mia. kr. i kommuner og amter, og det matcher en råderamme på ca. 3.000 yderligere ansættelser i kommuner og amter næste år.
Hvordan er det med staten?
Hvordan er det gået med antal ansatte i staten? Ja, i 2002 var der et ganske beskedent fald i forhold til 2001.
Det var en følge af de sammenlægninger, der fandt sted i ministerialsystemer, som måske var den største ændring i det ministerielle system i mange, mange år, men i 2003 vil der være lige så mange ansatte i staten, som der var i 2002, og i vores budget vil der i 2004 være lige så mange ansatte i staten som i 2003.
Der er altså ikke nogen reduktion, der er tale om, at vi holder et uændret niveau.
Hvorfor?
Fordi vi har sagt, at det råderum, der er til vækst, afleverer vi til kommuner og amter, til borgernær service, og så påtager vi os det ansvar at prioritere inden for den samme ramme på det statslige område.
Det kan godt være, at der er nogle, der spørger, hvordan det kan være, at vi går ind og gør os til helte, fordi der har været den tilvækst i antal ansatte i kommuner og amter.
Dertil er blot at sige: Det er nok realøkonomisk rigtigt, at der er ansat flere end det, der egentlig har været forudsat, men når vi nævner de tal, der så er virkeligheden, er det for at imødegå påstanden om, at man har skåret ned, at det er blevet sværere.
Jeg vil blot sige, at det budget for 2004 sikrer det højeste offentlige forbrug nogen sinde.
Ingen regering har tidligere afsat så mange penge til offentlig service. Til dem, der taler om ungdomsområdet, vil jeg også gerne sige, at der har heller aldrig nogen sinde været afsat så mange penge til det samlede ungdomsområde som det, der sker på finansloven og de kommunale budgetter for 2004.
Det, der er den politiske opgave, er med det bredest mulige flertal i Folketinget at sikre en velfærd, hvor der i virkeligheden er plads til mere velfærd.
Det er klart, at når man på statens område holder uændret niveau, så får det at prioritere en særlig betydning, for det betyder jo, at vi for at imødekomme ønsker om nutidige opprioriterede områder skal ud og finde midlerne andre steder.
Derfor er det rigtigt, som det også har været fremhævet, at når man taler forskning, så betyder det at holde niveauet på 9,5 mia. kr. rent faktisk, at hvis man vil give den sikkerhed over budgetoverslagsårene, de 4 år, så skal der fremskaffes ca. 4,1 mia. kr. i nye penge, og den skrantning, som vi overtog, fylder vi så op med 3 mia. kr. i nye penge, dvs. penge, der ikke har været afsat i den tidligere regerings budgetoverslagsår; de har altså været sat af på andre konti til andre formål.
Derfor er det en rendyrket prioriteringsopgave at finde de nødvendige midler til forskning. Når regeringen så er stor tilhænger af skattestoppet, som vel er noget af det bedste, der er vedtaget i hvert fald i de snart 20 år, jeg har været i Folketinget, så er det, fordi Danmark på alle områder har ligget i top med beskatning.
Der er jo ikke et område, hvor man kan sige, at her er beskatningen for lav.
Det er muligt, at der er nogle, der mener, at det er for billigt at bo i ejerbolig, selv om det er væsentlig dyrere end at bo til leje med samme boligkvalitet.
Der er nogle, der mener, at bilerne er for billige, at når man betaler for tre og får én, så skal man måske betale for fire og få én bil.
Der er nogle, der mener, at elafgifter, vandafgifter, afgifter på fyringsolie er for lave.
Der er nogle, der måske mener, at afgifterne på grænsehandelen er for lav.
Der er nogle, der i al almindelighed mener, at der nok er en anden virkelighed, der viser, at også de er for høje.
Derfor er realiteten den, at når vi på alle områder ligger helt i top med personskatter og afgifter, så er der reelt kun én vej at gå, nemlig at sikre, at nu er det nok.
Nu må politikerne påtage sig det ansvar, der også hedder at prioritere, at sikre, at de penge, vi råder over, som er et større beløb end i de lande, vi sammenligner os med, i og med at Danmark har det største offentlige udgiftsbehov og den største udgiftsprofil overhovedet, altså det, vi selv har lagt op til.
Det er også vores ansvar at sikre, at de penge, som vi råder over, anvendes optimalt.
Det er vores ansvar i Folketing, i regering, og det er det ansvar, man også har i kommune og amter.
Det er måske den nye virkelighed, at ordet prioritering får en anden betydning, fordi der skal være større ansvarlighed med andre folks penge, og det er det, vi lægger op til i finansloven.
Så vil jeg sige med det samme, at jeg tror, der kommer forlig.
Så må fremtiden jo eventuelt vise noget andet.
Men jeg tror, man vil se interessen for politi, for kriminalforsorg, for fortsat udmøntning af forskningsmidler. Vi har det omkring uddannelse.
Jeg tror også, vi vil se det senere, når vi kommer ind i den fase, hvor der skal laves en aftale om dansk forsvar.
Jeg tror, at man på næsten alle områder vil opleve et arbejdsdueligt Folketing.
Derfor tager jeg retorikken som det, den er, nemlig et udtryk for, at partier har forskellige synspunkter, men jeg tror alligevel, det ender med, at der er et arbejdende Folketing, hvor man godt ved, at indflydelse får man ved at sætte sig ved bordet, og dertil hører også, at man er villig til at finde en del af den finansiering, der skal dække de udgifter, som man er med til at beslutte.
Sådan gik det sidste gang, det vil jeg gerne kvittere for, og det gælder hele Folketinget, det gælder
Så jeg vil sige, at jeg er meget fortrøstningsfuld med hensyn til den politiske del af det arbejde, vi nu skal i gang med, og det bliver jo så, når Folketinget åbner her i begyndelsen af oktober, hvor jeg forventer, at vi har sættemøder i Finansministeriet, så sender vi det ud til ressortministrene til decentrale forhandlinger, og så vender det vel tilbage primo ultimo november måned, hvor vi kan få det samlede overblik og indgå de forlig, som vi forhåbentlig alle sammen - jeg må ikke sige du og De -
som Folketingets medlemmer forhåbentlig alle sammen kan bidrage til.
Det var så et oplæg til de fremtidige drøftelser, der ikke skulle virke provokerende.
Om det har virket provokerende, ved jeg ikke, men jeg har forsøgt at lade være ved ikke at gå ind i alt for mange af de debatter, der har været.
Jeg synes i virkeligheden, at alt stort set har været endevendt i løbet af dagen, som man også kunne forvente det.