Jens Rohde (V), 2002-10-03:
Reklamer på tv kan faktisk i særlige tilfælde bibringe mere end blot et godt købstilbud.
Der er selvfølgelig de dårlige tyske oversynkroniserede reklamer, hvor det bagefter kræver en tang at få tæerne rettet ud.
Men der findes også de gode reklamer, reklamer med humor eller gode dobbeltbudskaber, som har til formål at få seeren til at tænke videre.
De fleste kender nok reklamesloganet »Lidt mere overskud i hverdagen«.
På sin helt egen diskrete facon viser den, hvordan man genererer lidt mere overskud i hverdagen til andre.
Godt nok handler reklamen dybest set om penge, men den handler også om, at det ikke altid behøver at koste det store at gøre hverdagen lidt lettere for hinanden.
Og budskabet rammer plet, for vi ved det jo godt.
At gøre vores hverdag bedre for hinanden behøver ikke altid at koste en masse penge.
Det behøver ikke nødvendigvis at være bevillinger på finansloven, der afgør, om vi kan gøre en forskel - hverken som regering, som amt, som kommune, som institution, som menneske.
Langt det meste af det, som forhindrer os i at forandre vores hverdag til det bedre, er udelukkende det, der sidder mellem ørerne på os.
Det handler dybest set om vores personlige ansvar.
At vi alle tager et personligt ansvar er helt afgørende, hvis en af vores største og vigtigste udfordringer for Danmark i de kommende år skal lykkes, nemlig at få flere i arbejde.
Regeringen har sat sig som mål, at beskæftigelsen skal øges med 87.000 personer i perioden frem til år 2010.
De 20.000 skal komme fra et fald i ledigheden, resten skal komme, ved at vi øger arbejdsstyrken.
Når man tænker på, at der de seneste mange år er blevet færre og færre hænder på arbejdsmarkedet, så er den udfordring gigantisk.
I dag er en fjerdedel af befolkningen i den arbejdsdygtige alder ude af arbejdsmarkedet.
Det er en enorm udfordring, men der er ingen vej udenom, det skal lykkes.
Alternativet er højere skatter, og det er dårligere offentlig service.
Det er et vilkår, som alle i samfundet må og skal forholde sig til, og der er ingen lette løsninger.
Alle, regeringen, Folketing, kommuner, amter, arbejdsgivere, fagbevægelse, arbejdsformidling, ledige, mand som kvinde, har vi et ansvar for at løfte den opgave, og der er brug for alle gode ideer.
Regeringen har fremlagt sit udspil, der skal bidrage til, at flere mennesker arbejder og skaber værdier for samfundet og dermed også for hinanden.
Overskrifterne er: 1. Vi skal satse på rigtig uddannelse til alle.
2. Der skal være enkle og effektive tilbud til de ledige.
3. Når vi aktiverer folk, skal de i rigtigt arbejde. 4. Ledige og ikke mindst indvandrerne skal have mulighed for at vise virksomhederne, hvad de duer til.
5. Vi skal sikre effektive rådigheds- og sanktionsregler.
De ledige skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet og søge de job, som de kan bestride.
Det skal også altid kunne betale sig at arbejde, og vi skal også sikre os, at vi skal blive bedre til at se og udnytte de enorme ressourcer, som den ældre del af befolkningen kan bidrage med i kraft af ikke mindst stor erfaring.
For iværksættere og virksomheder skal det kunne betale sig at skabe arbejdspladser.
Alternativet, ja, det er færre mennesker til at forsørge flere. Regeringen har påtaget sig en kæmpeopgave, og vi tager den meget alvorligt i regeringspartierne, men vi kan ikke løfte opgaven alene.
Det er i høj grad et personligt ansvar for alle, hvis vi skal nå målene.
Virksomhederne må spørge sig selv, om de gør nok for at holde på de ældre medarbejdere.
De må spørge sig selv, om de tager det rummelige arbejdsmarked alvorligt.
Fagbevægelsen må spørge sig selv, om man nu også gør de ledige en tjeneste ved at føre arbejdskamp i retten og forlange, at virksomheder skal betale erstatning, når de nu påtager sig et socialt ansvar.
Og de ledige må spørge sig selv, om de nu også søger de stillinger, der er, selv om de måske ikke lige svarer til drømmejobbet.
Der er brug for positive svar på de spørgsmål.
Det personlige ansvar er også helt afgørende for, om vi kan sætte skatterne ned. Regeringen arbejder utrætteligt på at gøre det muligt at sikre ægte skattelettelser på arbejde fra 2004.
Men det må stå soleklart, at skattelettelser kræver en evne til at holde igen på de offentlige udgifter.
Det er ikke kun politikernes ansvar, det er også befolkningens ansvar.
Alternativet, ja, det kender vi jo, er de evindelige små, men mange nøk med skatteskruen i opadgående retning.
Jeg vil gerne slå helt fast, at Venstres udgangspunkt er, at skattestoppet er kommet for at blive.
Men det forhindrer jo ikke, at skatten sættes ned.
Det eneste, som forhindrer skattelettelser,
er udgifterne.
Så enkelt kan det faktisk siges.
Så meget desto mere tankevækkende er det, at oppositionen nu pludselig kan noget, som den ikke kunne, mens den sad med magten i 9 år.
Eller kan den?
Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre bedyrer igen og igen, at skatten faldt under den tidligere regering.
Alligevel lancerer partierne deres skatteudspil med bemærkninger som: Det er grotesk, at skatten på arbejde i Danmark er så høj, og skattestoppet holder Danmark fast i et uhensigtsmæssigt skattesystem.
Samtidig påstår partierne hårdnakket, at et stop for stigningen i skatter og afgifter udløser en massakre på velfærden.
Enhver omprioritering bliver kategorisk afvist, og hvad værre er: Stort set ingen bliver anvist.
Men alligevel skal skatten ned.
Det hænger jo ikke sammen, og det ved danskerne også godt.
Venstre vil fastholde, at den samlede beskatning af danskerne ikke må stige.
Alternativet giver jo egentlig sig selv; det er skattehop frem for et skattestop.
Når man ser på, hvad skattestoppet får skyld for af ulykker, forekommer de mange krav til skattelettelser nu også en lille smule hule.
Se, nu sidder jeg jo selv i et byråd derude, hvor man siger, at virkeligheden er - og det er den skam også.
Virkeligheden, der hvor jeg sidder, er, at det absolutte socialdemokratiske flertal giver skattestoppet skylden for de besparelser for børn og ældre, som kommunen gennemfører, og det, selv om man slet ikke overholder skattestoppet, men hæver skatten.
Kassebeholdningen bliver fordoblet, der bygges scenetårn til store musikarrangementer, stadionhallen bliver udvidet, og vi har også svømmehal, musikskole, kæmpestadion ligesom mange andre kommuner.
Det er godt, og det er fint.
Viborgenserne er glade for det, vi er glade for alt, der bliver lavet i Viborg, og vi er stolte af det.
Jeg kan også godt forstå, at der er mange kommuner, som nu har de samme planer med alle de her stadioner.
Men man skal ikke komme og fortælle, at det er regeringens skattestop, der er skyld i besparelserne på kerneydelser.
Kommunerne har i forhold til år 2001 et merforbrug
samlet på 4,8 mia. kr. i 2003.
Det er sandheden.
Nuvel, der er kommuner, som ikke har så stærk en økonomi, men her har regeringen jo givet netop disse en kraftig saltvandsindsprøjtning, som jeg ved har vakt stor begejstring i de fattigste kommuner.
Endelig kan man jo også tage ved lære af de kommuner, som på glimrende vis har anvist veje til at få udgifterne på kontanthjælp, sygedagpenge og anbringelser af børn ned.
Se, skattestoppet får også skylden for de omlægninger, som man f.eks. laver på sygehusområdet i Århus Amt.
Men det er jo en stor misforståelse.
Ingen skattestigning vil kunne afhjælpe, at man i Århus Amt står og mangler f.eks. 100 specialister.
Sundhedsområdet er desuden blevet tilført 3,7 mia. kr. i år 2002 i forhold til år 2001.
De sygehusomlægninger, som finder sted ude i amterne, handler om noget helt andet, nemlig at sikre optimal kvalitet og international høj standard i vores behandlinger.
Vi må som danskere gøre op med os selv, om vi vil have sygehuse med alle funktioner i alle nærområder, eller om vi ønsker en behandling af høj international standard, som kan gøre flere folk raske.
Det koster menneskeliv i dag, at specialerne er spredt ud over alt for mange hospitaler.
Vi har sygehuse med specialer, der kun benyttes to-tre gange om året.
Men omlægninger er jo ikke nødvendigvis det samme som, at hospitaler behøver at lukke.
Nogle kan specialiseres, og andre kan fungere f.eks. som nærhospital for ældre medicinske patienter, for hvem 40-50 km er en stor afstand.
Vores sundhedsvæsen står over for enorme udfordringer i de kommende år.
Vi skal opbygge en fornuftig, rationel struktur med færre, men til gengæld stærke faglige specialenheder med stor kapacitet.
Alternativet er dårligere behandling, stigende ventelister, flere dødsfald og udhuling af tilliden til vores offentlige sundhedsvæsen.
Jeg ved godt, at det gør ondt at lave sådan nogle omlægninger.
Og jeg skal heller ikke blande mig direkte i amternes prioritering, men det er bidende nødvendigt, at hver borger gør op med sig selv, om man fortsat vil have, at det skal koste menneskeliv, at alle sygehuse skal rumme alle aktiviteter, eller om man vil, at behandlingen kommer helt i top.
Det er et personligt ansvar at træffe sådan et valg.
Det er også et personligt ansvar at udvise omsorg for de mennesker, som ikke kan klare sig på lige fod med andre.
Solidaritet og ansvarsfølelse for vores medmennesker er ikke noget, man bare kan parkere på finansloven.
Jeg ved godt, at socialisterne synes, det er sådan en dejlig ting at gøre, for så kan man ligesom måle sin egen godhed.
Ja, der skal også penge til - måske også mange. Heldigvis har vi også i dag fået dokumenteret, at alt tyder på, at indsatsen over for stofmisbrugere, hjemløse, prostituerede, sindslidende og alkoholmisbrugere faktisk øges i amter og kommuner.
Det er det uafhængige institut, Oxford Research, der for Rådet for Socialt Udsatte har fået foretaget en uafhængig budgetanalyse.
Vi må kunne forlange af hinanden, at vi som minimum tager et ansvar og er der for vores egne forældre.
De har givet os vores opvækst, ja, givet os livet.
Er det for meget forlangt, at vi midt i vores selvrealiseringsiver også selv tager et ansvar?
Er det for meget forlangt, at vi passer vores børn
Flere børnehaver måtte sidste år betale forældrene for at tage deres børn i ferierne, så man kunne afvikle ferie i institutionerne.
Også her har vi af reserven afsat ekstra midler til det initiativ, som kommer fra regeringen i de nærmeste dage, 65 mio. kr. som en start allerede i år.
I Venstre vil vi gerne sikre gode tilbud til vores børn, til vores ældre og til de svageste.
Men vi skal også turde sige til hinanden, at vi alle har et personligt ansvar for den måde, vi forvalter vores liv på - i forhold til os selv og i forhold til vores nærmeste.
Heldigvis er der mange, som hver dag gør en kæmpe indsats for de mest sårbare i vores samfund.
De påtager sig ansvar og skaber livskvalitet; de findes i både familier, institutioner og i frivillige organisationer; de viser hver dag vejen for os andre.
Måske vi alle skulle tænke på at betræde den vej lidt oftere.
At påtage sig et ansvar er i høj grad også det, det drejer sig om, når vi skal udvide EU og samle det Europa, som igennem hele min levetid i hvert fald og mere til har været opdelt i Øst og Vest - en opdeling, som bestod af dem og af os.
De gode og de onde med vekslende fortegn, alt efter hvilken side af Muren man nu så det fra.
Historien giver os chancen, og fremtidige generationer vil ikke kunne tilgive os, hvis vi ikke udnytter den nu.
Jeg forstår godt, at mange måske synes, at det kan være uoverskueligt.
Men jeg tror også, at mange af de mennesker, som gør knuder og vrider sig lidt ved tanken om, at vi skal udvide EU, give fri bevægelighed for varer, personer og befolkninger, rent faktisk glemmer den fare, der ligger i, at vi, der er født i 1970'erne, slet ikke opererer med krig som en risiko i vort billede af Europa.
Vores generation har aldrig oplevet krig i vores nærområde.
Derfor tror vi heller ikke rigtig på, at den kan opstå igen.
Vi, der har rejst i de tidligere Warszawapagtlande, ved også, hvad der var bag Muren.
Men det vil vores generations børn jo aldrig helt komme til at forstå.
Spørg bare de skoleelever, som vi fra tid til anden viser rundt her på Christiansborg, om de kan forholde sig til, hvad der egentlig skete, da Muren faldt.
Det kan de ikke rigtig.
Man kan sige, at det jo er et positivt tegn, for det fortæller noget om, at undertrykkelsen hører fortiden til.
Men vi må aldrig glemme, at menneskets historie først og fremmest er krig og udslettelse.
Tal, som man kan hente i FN, fortæller menneskets rystende historie.
Inden for de sidste godt 5.000 år har der været 14.500 krige, som har krævet 1.000.240.000 menneskeliv og kun levnet et pusterum på 292 år med fred.
Lad os se på vort eget århundrede.
Jeg vil springe over de to verdenskrige, den russiske og den kinesiske revolution, den spanske borgerkrig og gå direkte videre til vores egen tid.
Alene i tidsrummet mellem 1960 og 1982, som var en relativt fredelig periode, har der været 65 væbnede konflikter.
De har krævet ikke mindre end 11 millioner dødsofre, og hertil kan man jo så lægge krigen mellem Irak og Iran, Golfkrigen, borgerkrigen i Somalia, Afghanistan, Jugoslavien, Rwanda osv.
Hvis man samtidig lægger de godt 35 latente mindretalskonflikter i Europa oveni, har vi vel dokumentation nok for, at krig frem til nu har været menneskets forhadte, men også uadskillelige følgesvend.
Det er derfor, vi skal samle Europa, og det er derfor, vi skal udnytte den enestående chance, vi har nu, for i bogstaveligste forstand at binde os til hinanden, binde os til et fælles ansvar for det Europa, som vi har et skæbnefællesskab med.
Vi har siden 1989 talt om at genforene Europa.
Nu er det tid til handling.
Alternativet?
Ja, det kan man jo kun gisne om, men enorme frustrationer kommer vi i hvert fald ikke uden om, og man bør stille sig selv spørgsmålet, om man er villig til at tage ansvaret for et delt Europa.
Det er vi ikke i Venstre.
Det er stadig tid til forandring i Europa og i Danmark.
En lang række af de initiativer, som regeringen gennemførte i sidste samling, skal følges op.
Det er nu, vi langsomt skal begynde at kunne se resultaterne, og Venstre er hele tiden parat til at tage ansvar for nye reformer, der kan sikre, at vi når vores mål.
Resultaterne skal evalueres, og vi vil være parate til at foretage nødvendige prioriteringer og lovændringer som en konsekvens af det, vi siger, det, vi gør, og det, vi har gjort.
I Venstre følger vi nøje resultaterne af vores udlændingepolitik, vi følger nøje op på vores sundhedspolitik, og vi er parate til at videreudvikle modeller for det frie valg, og vi arbejder målbevidst på at smidiggøre den offentlige sektor.
Regeringen har allerede fremlagt godt 200 regelforenklinger i den private sektor.
Det arbejde fortsætter, men nu bør turen også komme til det offentlige.
Det er hårdt tiltrængt, at vi får gennemgået det enorme bureaukrati, den dobbelte sagsbehandling, overflødigt papirarbejde og dobbelt kontrol af de kommunale medarbejdere.
Al den tid, der bruges på at føre kontrolbøger og udfærdige evalueringsskrivelser, går fra plejen af de ældre, af vores børn og af de syge.
Det er ofte regler, som vi alle i dette Folketing har et ansvar for.
Nogle er opfundet af den ene side af Folketinget og andre af den anden side, men det er os, som har skabt dem.
Det er os, som har et ansvar for at gøre op med dem.
Alternativet er flere penge til mere administration og færre ressourcer til omsorg og pleje
Vi skal rive regelmurene ned og give ansvar og kompetence og tillid tilbage til de mennesker, som hver dag kæmper for at få tiden til at hænge sammen under bureaukratiets åg.
Det skal vi, fordi det er borgerne, det først og fremmest handler om.
Det offentlige er til for borgerne og ikke omvendt.
Men når det er sagt, er det stadig vigtigt at understrege det personlige ansvar hos hver enkelt dansker til at få tingene til at glide lidt lettere.
Lad mig sige det igen: Det behøver ikke altid at koste en masse penge at gøre tingene lettere og bedre for hinanden.
Livet består af nødvendighed og af mulighed.
Nødvendigheden er det, jeg ikke kan lave om på.
Muligheden er måden, jeg forholder mig til livets nødvendigheder på.
Og det er her, vores udfordring som mennesker ligger.
På trods af vejret.
På trods af systemet.
På trods af tiden.
På trods af de unge.
På trods af de gamle.
På trods af politikerne.
På trods af de umulige børn, den umulige mand, konen og elskeren.
Hvad kan jeg gøre, og hvordan får vi øje på, hvad hver enkelt
af os i Danmark kan gøre?
Alternativet er jo, at den menneskelige værdighed forsvinder.
Hvis du vil ændre verden, så start med dig selv.
Det vil vi gerne i Venstre, og vi glæder os til i den nye samling at tage fat på opgaverne sammen med alle Folketingets partier.