Pia Gjellerup (S), 2002-03-20:
Efter Venstres jubelgris er det så min tur.
Jeg kan forstå på Venstre, at der er ikke noget, der kan slå skår i glæden.
Den bliver større, hvis man fortryder det onde, man ville gøre, og jeg skal såmænd bare notere, at det er stort set ligegyldigt, hvad Venstre finder på, så vil Venstre være glade for det.
Men sådan forholder det sig naturligvis ikke med os andre.
Vi vil se noget mere på, hvordan tingene ser ud, se på virkningerne og se på perspektivet.
Jeg vil begynde med den lidt mere principielle del, for detaljerne har vi under finanslovdiskussionerne, der jo har været mange af efterhånden, haft lejlighed til at få vendt
nogle gange.
Når man har et demokrati, former man sine meninger, lytter til andre og diskuterer med andre.
Jeg er blevet spurgt - og det har næsten været en kritik af Socialdemokratiet - hvorfor vi ikke ændrede vores holdninger og meninger efter at have været igennem et folketingsvalg, som vi tabte. Nej, når man har diskuteret med andre, har sagt, hvad man står for, og man ikke har fået bragt tvivl i forhold til grundholdningerne og i forhold til de afgørende prioriteringer, ja, så synes jeg faktisk, at det afgørende er at stå ved sine holdninger - også når man er i en anden position end før et valg. Vi samarbejdede før valget med andre, og vi samarbejder efter valget med andre.
Det blev hverken før valget eller efter valget ret meget med Venstre og De Konservative, fordi de ikke ønskede det.
De ønsker det sådan set stadig ikke ud over på områder, hvor det er helt utvivlsomt, at man ikke kan krybe uden om, at der er aftaler.
Vi vil fortsat, som det gælder i et demokrati, kæmpe for hvert et lillebitte skridt.
Vi vil selvfølgelig også kæmpe for de store.
Vi må også konstatere - sådan er demokratier jo også - at man kan få konkrete sejre og man kan få kontante nederlag.
Det sidste var jo noget af det, vi oplevede en hel del gange i går med en række ændringsforslagsafstemninger efter den meget, meget lange debat om ændringsforslagene.
Der var ikke meget af det, vi stod for af forslag til ændringer af en perspektivløs finanslov til en perspektivrig og fremtidsrettet finanslov, der fandt nåde for det fast sammentømrede Venstre-, De Konservative- og Dansk Folkeparti-flertal.
Nogle af de skillelinjer, som viste sig i ændringsforslagsbehandlingen, som har vist sig i debatterne her, og som også viser sig i en række af de forslag, vi behandler i Folketinget i øvrigt, var, at vi i Socialdemokratiet har meninger om et samfund byggende på anerkendelse af fællesskabet, af fundamentet, hvorfra den enkelte udfolder sig og sine talenter.
Vi er i Socialdemokratiet sat i verden for at udbygge den svages ret.
Vi havde lejlighed til under Venstres ordførertale og i debatten derefter at få forsøgt afæsket hr. Kristian Jensen -
det var Kristeligt Folkepartis ordfører, hr. Ole M. Nielsen, der forsøgte at spørge til det - om dette påståede opgør med det, man i Venstre kalder systemerne, og som jo er det fællesskab, der er opbygget, ikke netop er et opgør med dem, der værner den svages ret til også at få en plads, i stedet for at det alene er kræfterne, styrken, økonomien, grådigheden og magten, der kommer til at bestemme.
Så bliver det nemlig det, som Venstre hylder, det, som De Konservative
hylder, det, som Dansk Folkeparti hylder: Det bliver den stærke, der får ret.
Så kan det være, der er lidt tilovers, og det kan så blive til de svage.
Men ellers er der jo som bekendt en, der tager de sidste.
Vi har i Danmark ved den demokratiske proces, hvor Socialdemokratiet har været og vil vedblive med at være en ganske afgørende del, realiseret, skabt et Danmark, som er et
Det er et land med et meget stort udviklingspotentiale, med en hidtil stor international anerkendelse for dygtighed, ansvarlighed, engagement og medvirken, et land med en bomstærk økonomi.
Og så er det et land, der har bevist noget, som er enestående, nemlig at vi har kunnet bryde den, troede vi, ellers næsten naturlov, der var mellem økonomisk udvikling, vækst og så belastningen af vores miljø og vores ressourcer.
Vi har brudt den sammenhæng, og det er jo ikke noget, der er sket af sig selv.
Det er jo sket ved stædig kamp i dette Folketing, det er sket ved stædig diskussion, handling, påvirkning og bevidsthed i den danske befolkning, på danske arbejdspladser og danske virksomheder, og det gør, at vi i dag står med en helt anden holdning til det at tage vare på det, der er vores fælles, og det, man næsten kan sige vi kun har til låns af vore børn og børnebørn.
Det er nogle af disse punkter, der er kernebeskrivelserne af det land, som sagde farvel til 2001 for nylig.
Nu får vi et land, som kommer til at se anderledes
ud, men lad mig opholde mig lidt ved det land, som er der. Når vi ser på det udefra, vil vi nemlig af det, jeg lige har gennemgået, se på det, vi kan kalde fundamentet, det, vi kan genkende, det, der sådan set adskiller sig fra, hvad andre har realiseret.
Så vil vi opleve at have grund til at være forbavsende stolte.
Der er skabt meget, der er også skabt noget, der er unikt.
Det, der har drevet det danske samfund, har jo været, at vi aldrig har ladet os nøje. Vi har altid villet noget mere.
Men det fundament, der er bygget, er det, der gør, at vi kan ville noget mere.
Spørgsmålet er så nu: Er man med den finanslov, der bliver vedtaget, nu på vej til at rokke ved eller kløve det fundament, som det samfund, vi er stolte af, i hvert fald når vi er i udlandet, bygger på? Jeg tror desværre, at svaret er ja.
Der er dele af fællesskabet, som bliver sat til side.
Fællesskabet bliver skubbet væk, skal ikke blande sig, skal ikke tage ansvaret for, at der er plads til de svage.
De årlige statsbudgetter, som finder udtryk i finanslovene, handler jo om prioritering af gamle og nye opgaver, og det handler om finansiering.
Det handler om fordeling, økonomisk ansvarlighed, det at kunne bremse, når det går for hurtigt og hedt til, og sætte damp på kedlerne, hvor der måtte være svag økonomisk udvikling. For Socialdemokratiet har det altid handlet om at forsøge en prioritering og en påvirkning i en retning, hvor vi synes, samfundet bliver bedre, »bedre« beskrevet ved de syv punkter, jeg nævnte før: velstand, lige muligheder, velfærd, stort udviklingspotentiale og udløsningen af det, øget internationalt engagement og anerkendelse, bomstærk økonomi og miljømæssig ansvarlighed.
Der er jo ingen af disse elementer, man kan tage ud og sige: Det er netop dette, vi vil lægge særlig vægt på - eller: Pyt, det der kan vi godt undvære.
Sådan har finanslovene formet sig med respekt for alle syv elementer siden 1993, og sådan lagde vi også op til det med de ændringsforslag, vi præsenterede i går.
Vi kunne have fået en god finanslov.
Vi fik skabt et Danmark gennem konkrete sejre fra 1993 og frem.
I går blev det til nogle kontante nederlag.
Ændringsforslag blev stemt ned vedrørende uddannelse og vedrørende kultur, natur, regionalpolitik, erhvervsudvikling og den aktive arbejdsmarkedspolitik.
Det havde altså været muligt at få en meget bedre finanslov, en finanslov, som ville lægge op til et Danmark præget af mere uddannelse uden svipsere, uddannelse, som ville handle om folkeskolen, som ville handle om indsats i forhold til både de kortuddannede og dem, der har væsentlig længere uddannelser.
De kortere uddannede vil jeg gerne opholde mig lidt ved, fordi selv med den svipser, som regeringen fandt ud af, efter at et flertal havde sat den stolen for døren, må man sige, at der jo ikke er sket en tilbageførsel for de kortuddannede. Nej, aftenskolerne, daghøjskolerne, produktionsskolerne, den fri ungdomsuddannelse, arbejdsmarkedsuddannelserne, alle de steder lever svipseren i bedste velgående.
Det er de steder, hvor de mennesker, der har fået færrest muligheder, skal nøjes med endnu færre.
Vi kunne også have fået satset mere på videregående uddannelser i kombination med forskningen, hvor det jo, fordi regeringen var tvunget til det, endte med en aftale med os andre om forskning og it på baggrund af de værdier, som vi i fællesskab havde realiseret via salg af det, vi så smukt kalder UMTS-licenser, omsat i en plan, som regeringen - kunne vi så forstå i går - i virkeligheden beskyldte Dansk Folkeparti for at have bremset for kunne være blevet noget mere ambitiøs, men det viste sig i går, at det var en, jeg ved ikke, om man må sige nødløgn, men det er i hvert fald det, jeg tænker.
Det kunne have været mere ambitiøst.
Der mangler vi elementer, der er ganske afgørende for universiteternes udviklingsmuligheder og for regionale vækstmiljøer, og som ville indebære, at vi fik en udvikling af viden og anvendelse af viden i hele landet.
Vi kunne også have fået en finanslov, hvor vi fortsat kunne gøre en indsats for at passe på vores under alle omstændigheder sparsomme ressourcer, på vores natur, på vores miljø.
Men ord som økologi, miljø og energi har været fyord hos Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti.
Det har været et sted, hvor man har syntes man skulle spare og spare og spare.
Det er ikke kun grønthøstermetoden - det er målrettede øksehug. Vi har haft lejlighed til lidt tidligere på dagen at tale om op til 2 mia. kr., og jeg vil sige til hr. Kristian Jensen med det samme: Lad være med at blande Skatteministeriets del ind i det.
Det er rent 1,5 mia. kr. i direkte beskæringer af indsatsen i forhold til miljøet, i forhold til økologien, i forhold til energien.
Det, der yderligere kan lægges til, er, at der jo er klar målretning i forhold til, at der skal spares på Mifresta-midlerne, som også for en dels vedkommende er miljøorienterede.
Det vil sige, at der sker regulære besparelser på op mod i hvert fald 2 mia. kr.
Men det vil vi jo kunne se, bogføringen kommer jo, den har man ikke afskaffet; så vi vil kunne se, at det desværre er rigtigt, desværre også bliver rigtigt.
Det er meget dramatisk, fordi vi derved rokker ved hele den bevidsthed, der er bygget op, hele det medansvar, som hver enkelt dansker har haft lejlighed til at tage, som hver enkelt dansker daglig, hver enkelt virksomhed daglig, hver enkelt kommunalbestyrelse daglig tænker over, nemlig at der også er en miljøvinkel i det her.
Vi skal også passe på, at der er noget til dem, der kommer efter os, og vi skal selvfølgelig også sørge for, at der er ordentligt, mens vi er her.
Vi kunne også have skabt en finanslov, hvor vi fortsat kunne være ambitiøse på hele velfærdsområdet, både i det, der blev sagt, og i den måde, der blev handlet på, og i tilførslen af nødvendige ressourcer til den aktive arbejdsmarkedspolitik til forebyggelse, til sygehusbehandlinger, til integration, til de kommunale kerneopgaver: folkeskole, børneinstitutioner og ældreomsorg.
Lad mig lige opholde mig her et øjeblik, for vi har jo i debatten både i går og her til formiddag haft lejlighed til at runde: Hvad er det, der sker med de der kommunale penge?
Er det udtryk for en helt afgørende markant økonomisk ansvarlighed fra regeringens side, at man beder kommunerne spare, helt uspecificeret, 650 mio. kr., og at man i den samme aftale siger, at så vil kommunerne i øvrigt få 500 mio. kr., også uspecificeret?
Det er ganske vist de 500 mio. kr., som vi hele tiden har hørt skulle være til de ældre, til pensionisterne.
Men de 650 mio. kr., man tager, bliver jo også taget fra pensionisterne, de bliver taget fra ældreomsorgen, de bliver taget fra folkeskolen, de bliver taget fra børneinstitutionerne.
Det er nogle af kommunernes hovedopgaver, og det kan slet ikke lade sig gøre at komme uden om.
Så man tager med den ene hånd, og så giver man lidt mindre med den anden hånd, også uspecificeret.
Det er ikke 500 mio. kr. til ældreomsorgen.
Nej, det er 500 mio. kr. til kommunerne til fordeling og herunder selvfølgelig også til fordeling til ældreomsorgen, men det er helt uspecificeret.
Det eneste, der faktisk reelt er tilbage af det, der handler om ældre, er, at de 650 mio. kr., man tager, tager man i forhold til den måde, man nu reducerer bloktilskuddet på, mens det, man giver, sætter man i forhold til, hvor mange ældre der er i de pågældende kommuner.
Men det er kun i fordelingen af det her underlige »vi tager med den ene hånd, og det taler vi ikke så meget om, og så giver vi med den anden hånd, og det taler vi til gengæld meget om«.
Det eneste sted, de ældre optræder, er i fordelingsmekanismen.
Vi kunne også i går have besluttet os for at være et land, hvor vi opretholder et engagement i at tænde håb for verdens fattigste og for den internationale miljøudvikling, og hvor vi stadig ville kunne udvikle vores evne til at integrere de mennesker, der kommer hertil for at leve og for at overleve.
Det har vi jo diskuteret længe.
Det er ikke blevet smukkere at se på; det er desværre heller ikke blevet mindre, det, regeringen sammen med Dansk Folkeparti har villet, nemlig at trække os tilbage fra et ansvar, hvor vi har kunnet præge en verden med nogle af de værdier, som jeg hidtil har troet ikke alene var Socialdemokratiets og Det Radikale Venstres, Socialistisk Folkepartis og Enhedslistens, Centrum- Demokraternes og Kristeligt Folkepartis, nej, jeg havde også troet, at det var Venstres og De Konservatives, måske ikke Dansk Folkepartis, at vi skulle være med til at præge en verden med det lidt, vi har til rådighed, men alligevel i verdensmålestok ganske meget, fordi vi er så forbløffende rige i forhold til de fleste.
Og så er det dér, man vælger hårdt og kynisk at trække sig tilbage.
Man skal ikke vente på Danmark som foregangsland; så kommer man til at vente forgæves.
Vi kunne også have besluttet os for at blive ved med at være et land, hvor vi byggede flere boliger til unge, til børnefamilierne, til de ældre, og hvor vi havde besluttet os for at renovere og byforny, ikke alene i den private sektor, men i høj grad også ved at engagere os med en renoveringsplan i den almene sektor, hvor lejernes egne penge i Landsbyggefonden i løbet af de næste 20 år kunne have været brugt til en afgørende renovering af den meget store sektor.
Det var ikke af den grund en dag, man kunne glæde sig over.
Det er muligt, Venstremænd gør det, men Socialdemokraterne synes faktisk, at vi valgte en forkert retning.
Vi fik ikke en bedre finanslov, for der er et flertal, der hellere vil forfølge smarte slogans end tage det tunge slæb med at forme fremtiden.