Bertel Haarder (V), 2006-03-03:
Det er regeringens mål, at 95 pct. af en ungdomsårgang skal have en uddannelse efter folkeskolen, og det er et delmål, at 50 pct. af en ungdomsårgang skal gennemføre en videregående uddannelse.
De mål skulle gerne være nået i 2015.
Samtidig er det naturligvis målet, at kvaliteten af de videregående uddannelser skal kunne måle sig med kvaliteten hos de bedste, og at jobrelevansen skal være i top.
Det vil sige, at uddannelserne skal dække samfundets behov for velkvalificerede medarbejdere, både for så vidt angår den offentlige og den private sektor.
Uddannelserne har mange kvaliteter, sådan som de er.
Vi har mange velfungerende institutioner, lærerne er generelt dygtige, der er mange engagerede studerende, og mere end halvdelen af de unge begynder i dag på en videregående uddannelse.
Problemet er, at frafaldet er for stort.
De mellemlange professionsuddannelser har en særlig funktion og berettigelse.
Uddannelsen fører til beskæftigelse, bl.a. fordi der er denne tætte forbindelse mellem teori og praksis.
Der blev i 2005 optaget 17.400 elever på en mellemlang uddannelse, og det vil sige, at 40 pct. af alle studerende på de videregående uddannelser meldte sig på en mellemlang uddannelse.
De øvrige meldte sig henholdsvis på kortere videregående uddannelser og på universitetsuddannelser, altså længerevarende videregående uddannelser.
Man kan også sige det på den måde, at 11,3 pct. af den samlede befolkning i aldersgruppen 15-69 år har en mellemlang uddannelse.
Og hvis vi ser, hvor mange af de uddannede der er i beskæftigelse, er tallet 96,7 pct., hvilket bekræfter det, jeg sagde om uddannelsernes praktiske nærhed og anvendelighed ude i det virkelige liv.
I øjeblikket er disse mellemuddannelser i hovedsagen rettet mod den offentlige sektor.
Det har man også set i andre lande, hvor det imidlertid er på vej til at ændre sig.
I Holland er man således nået frem til, at næsten 60 pct. af de mellemlange uddannelser nu retter sig mod den private sektor, efter at man har ændret uddannelsesstrukturen, og en sådan udvikling tror jeg også vi vil se i Danmark.
De mellemlange videregående uddannelser står altså stærkt i forhold til beskæftigelsesgrad, gennemførelse, praktik samt regional dækning af uddannelsesmuligheder.
Uddannelserne har således en række styrkepositioner.
Et godt eksempel er diplomuddannelserne.
Diplomingeniørerne er et godt eksempel på en professionsbacheloruddannelse med stor betydning for danske virksomheder.
Der er brug for, at man også på andre områder udvikler tilsvarende uddannelser, som kan støtte og styrke vækstpotentialet i dansk erhvervsliv.
I øjeblikket er det sådan, at de mellemlange videregående uddannelser udbydes på 22 centre for videregående uddannelser, som har i alt 90 afdelinger.
Og ud over disse 22 med 90 afdelinger er der 19 enkeltstående institutioner.
En række professionsbacheloruddannelser udbydes stadig i små og smalle faglige miljøer.
Regeringen vil derfor arbejde for at skabe en bedre institutionsstruktur som ramme om fremtidens studiemiljøer.
Jeg vil godt i den forbindelse sætte en tyk streg under, at regeringens tanker ikke går i retning af centralisering af uddannelsessteder, men nok centralisering af ledelser.
De færre ledelser skal have nye forpligtelser og nye muligheder.
Den vigtigste forpligtelse er at uddannelsesdække regionen, altså ikke svække uddannelserne i regionen, men styrke uddannelsestilbuddene i regionen, herunder også uddannelser der sigter på den private sektor.
Ledelserne skal sikre, at uddannelserne bliver et led i de regionale vækstlag.
Ledelserne skal være ligeværdige partnere bl.a. for forskningsstederne.
Vi taler om forskningstilknytning, men der er ikke tilstrækkelig realitet i det.
I fremtiden skal mellemuddannelserne være så stærke, at der kommer indhold i begrebet forskningstilknytning.
De skal ikke selv forske, men de skal være i tæt og inderlig forbindelse med dem, der forsker, bl.a. i forbindelse med efteruddannelse, men også i forbindelse med uddannelse af de lærere, der underviser på mellemuddannelserne.
Så vil det være naturligt, hvis sådan nogle ledelser også har videnscentre at trække på og måske også ad åre iværksætterhuse.
Hvorfor skal det kun være universiteter, der har scienceparker?
Mellemuddannelser, hvis de bliver tilstrækkelig brede og stærke, kan naturligvis også have så vel videnscentre som iværksætterhuse.
Jeg vil godt understrege, at disse større og stærkere og bredere institutionsledelser jo ikke behøver være ens på alle punkter, de skal blot have en vis bredde og styrke.
De skal helst have både merkantil, teknisk, pædagogisk og sundhedsfaglig ekspertise, og de skal helst have en struktur, som på visse måder minder om universiternes med deres fakultetstruktur.
I andre lande ser man, at universiteterne og universitetsbyerne så at sige æder det hele med deraf følgende centralisering af ledelsen.
I Danmark skal vi forsøge at gøre mellemuddannelserne til stærke og brede vækstlag for regionerne, sådan at flere byer bliver uddannelsesbyer, uden at vi samtidig spreder forskningen og udvander ekspertisen.
Det er den vision, regeringen har.
Vi har beskrevet den i et oplæg til Globaliseringsrådet, men Globaliseringsrådet skal jo ikke afgøre sagen, det er naturligvis Folketinget.
Man kan ikke på en gang bebrejde regeringen, at den er for dårlig til at lytte, og samtidig bebrejde os, at vi har etableret et lytteorgan, hvor vi prøver at skabe enighed mellem mange forskellige parter i det danske samfund.
Vi er meget glade for Globaliseringsrådet, drøftelserne om disse ting har været meget, meget frugtbare, men det endelige ord har man naturligvis her i salen.
Forhandling