Per Stig Møller (KF), 2002-11-14:
Jeg vil godt takke for den brede tilslutning til redegørelsen og til regeringens politik over for Iran.
Jeg vil også godt takke for den enighed, der er i det danske Folketing om at afvise det, der foregår i Iran.
Det er fuldstændig uacceptabelt, hvad der foregår.
Det fremgår forhåbentlig også af min tale.
Det er uacceptabelt, at et ikkefolkevalgt, reaktionært præstestyre sidder og underkender de folkevalgte repræsentanter, som har 70 pct. af stemmerne bag sig, deres repræsentanters lovgivning, sådan som vi også ser kampen stå lige nu.
Vi kan i den situation så vælge to veje.
Den ene vej fører hen til en blindvej, hvor vi afviser at have mere med dem at gøre - bom, bommen ned, vejen er lukket.
Det betyder så, at Iran er et lukket samfund, hvor uhyrlighederne kan vokse, og hvor det kan blive mere og mere sort og mere og mere trist og mere og mere håbløst.
Den anden vej er at prøve at se den åbning, der er, og komme ind gennem den åbning, og via den åbning at få udviklet den spirende frihed, der trods alt også er.
Hr. Niels Helveg Petersen nævnte jo studenterdemonstrationerne, som trods alt har fundet sted til fordel for en mere liberal professor.
Så det har trods alt fundet sted og kan altså finde sted.
Hvordan åbner man normalt?
Normalt åbner man jo gennem kontakter - og nok så meget økonomiske kontakter, idet vi jo har den opfattelse, at en liberaliseret økonomi før eller siden fører til en liberaliseret politik.
Nu var der en stor åndelig diskussion før omkring kristendom osv.
historisk diskussion, og sige, at det, der præcis betød udvikling mod demokrati i Europa, hvis vi går tilbage til 1700-tallet - og vi er jo på mange måder tilbage i 1700-tallet, når vi taler om Irans optræden i dag - jo var åbningen af økonomien, som førte til, at man var nødt til i kraft af de mere liberale handelsforhold og forhåbningerne om at skabe nogle bedre økonomier at gennemføre et retssamfund, for ellers kunne man ikke få nogen til at investere.
Det er ikke sikkert, at man fra den ene dag til den anden kan nå det resultat, det tog jo også et stykke tid i 1700-tallet og frem gennem 1800-tallet, før man nåede til det.
Vi fik jo først grundloven i 1849, men det er den proces, der altså hver gang har vist sig at være den rigtige.
Klart totalitære regimer, som hr. Søren Krarup var inde på, er også i stand til at holde 78 pct. af befolkningen nede, det har man jo også set.
Men der har vi altså valgt at sige, hvis vi nu siger parallelitet, at vi ikke siger økonomi først og så måske menneskerettigheder siden, vi siger præcis parallelitet, parallelitet mellem de økonomiske aftaler og samhandel og menneskerettighedsdialog og politiske resultater.
Derfor kan vi jo også se, om vi får konkrete resultater, og det er jo det, vi vil vurdere, inden vi skal i gang med FN's Menneskerettighedskommission til foråret.
Der må jeg bare lige advare og sige, at denne Menneskerettighedskommission jo ikke er en, som hele tiden slås allermest for menneskerettighederne, og derfor skal man jo gøre sig nogle overvejelser om, hvad det er, man indskiber sig i.
Derfor sagde jeg meget bevidst i min tale »søge at skabe flertal«.
For at smække et resolutionsforslag på et bord, hvor det bliver underkendt, er det samme som en frifindelse.
Derfor skal man meget nøje overveje, hvad det er, man går ind i, men det, der er vores opgave, er at søge at skabe et flertal for den.
Men det er ikke så let.
Titlen FN's Menneskerettighedskommission er god, en dejlig titel, men den har altså meget tit ikke støttet det, vi opfatter som en nødvendig støtte til menneskerettighederne. Men vi skal prøve.
Den danske regering ville gerne have det prøvet under FN's samling her i efteråret, men der var altså et flertal i EU, som ønskede at sige, lad os nu give dialogen en chance, før vi fordømmer dem, vi har dialog med.
Det kan der jo også være ræson i.
Så jeg er glad for den enighed, der er i afvisningen af det reaktionære præstestyre, den enighed, vi har om at blotlægge alt, hvad der foregår af uhyrligheder derovre.
Denne barske diskussion om antallet af henrettelser siger jo også noget om, hvor forfærdelige forholdene er.
Politikens tal i dag kan jeg ikke få verificeret, men det er jo ikke for at bagatellisere situationen.
Jeg kan kun sige, at det tal, jeg har, er 90, det er det, der er verificeret, og det er mindre end i 2001.
Men det er jo en uhyrlig diskussion, det er 90 for meget, og det er fuldstændig uacceptabelt. Vi skal derfor arbejde med reformkræfterne.
Det Danske Center for Menneskerettigheder har f.eks. samarbejde i gang med Irans islamiske menneskerettighedskommission, det startede i fjor, det er også en åbning ind.
Vi skal have et samarbejde med reformkræfterne, og der er forhåbentlig flere reformkræfter i deres parlament derovre.
Ud over reformisterne, som vi kender, der har det store flertal, er der også religiøse og etniske grupperinger, man kan se på.
De tilhører ikke nogen af de to store blokke, men de har overvejende reformsympatier.
Der er også demokrater uden for Iran, som man, når det er relevant, kan have kontakt med.
MKO er på terrorlisten, men som jeg sagde før, er NCRI
ikke på terrorlisten, men der er ikke nogen andre EU-lande, der har kontakt med NCRI på regeringsniveau.
Hvor er det relevant at søge at få indflydelsen styrket?
Min vurdering er lige nu, når vi er gået i gang med det arbejde, at vi må prøve at styrke kræfterne inde i Iran og diagnosticere: Hvor er de kræfter?
Hvem kan støttes?
Og det er det, jeg har givet nogle eksempler på her. Det drejer sig jo om, som hr. Søren Krarup udtrykte det, frihedens og retssamfundets konsekvente nej, og dette konsekvente nej skal ikke druknes.
Det er derfor, den danske regering, da man i foråret diskuterede at lave en handels- og samarbejdsaftale med Iran, insisterede på, at den skulle kobles sammen med en menneskerettighedsdialog og en politisk dialog, ellers ville vi ikke acceptere den.
Det betød, at sagen gik om, og det endte så med, at der kom det nye forslag, hvor det var kombineret.
Det er meget vigtigt med paralleliteten, og den fremgår jo også af forslaget til vedtagelse.
Der står jo i den første pind: »forudsætter fremskridt i reformprocessen«, anden pind: »arbejder for konkrete resultater af menneskerettighedsdialogen«, tredje pind: »skal sikre, at de økonomiske forbindelser sker parallelt med fremskridt i det politiske samarbejde«.
Og det er også på områder som ikkespredning af masseødelæggelsesvåben; det er bekæmpelse af terrorisme; det er, at Iran ikke skal spille den negative rolle i konflikten i Mellemøsten, som tilfældet har været med støtte til Hizbollah; og det er menneskerettighederne.
Det er en styrkelse af reformprocessen, som skal ske igennem dialog og kontakter med repræsentanter for reformfløjene og relevante repræsentanter for oppositionen.
Så derfor føler jeg faktisk, at vi nu prøver at give Iran den chance, som reformkræfterne og oppositionsgrupperne imod de ikkefolkevalgte har krav på at vi prøver, og prøver metoden med at udnytte en åbning og derved se, om vi kan skabe en liberalisering og bedre vilkår.
Som jeg sagde, skal vi altså også have resultater, og vi skal se resultater, og det skal ikke vare for længe, hvis den økonomiske aftale skal fastholdes.