Keld Albrechtsen (EL), 2000-10-05:
Det tjener efter min mening den danske befolkning til uvisnelig hæder, at den ikke lod sig true af de skræmmekampagner, som blev iværksat fra regeringens side, fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, ja fra hele det magthavende lag i dette samfund.
Det er jo også fantastisk så at se, hvordan det gik bagefter.
Jeg står her med et Ritzautelegram, som viser, at kronen jo faktisk stort set aldrig har haft det bedre end efter det danske nej.
Vi fik rædselsberetninger om, hvor forfærdeligt det ville gå, og nu står vi så i den situation, at aktieindekser osv. faktisk aldrig har ligget højere, end de gør i dag. Vi hørte fru Elisabeth Arnold lige for et øjeblik siden.
Hun har åbenbart slet ikke opdaget, at der har været en folkeafstemning, og at den endte med et nej, og at det dansk-tyske rentespænd faktisk i går blev indsnævret.
Det blev indsnævret.
Fru Elisabeth Arnold gentog for et øjeblik siden den argumentation, som hun kørte med i ugevis inden folkeafstemningen: at et nej ville føre til et øget rentespænd.
I går blev rentespændet rent faktisk indsnævret.
Desværre tyder meget i den her debat på, at folketingsflertallet - det flertal, som jo desværre formentlig senere under debatten i dag vil stemme for regeringens forslag - tilsyneladende intet har lært af det, der skete sidste torsdag, den 28. september.
Statsministeren kom med garantier inden folkeafstemningen.
Jeg har lige læst et Ritzautelegram, der
kom nu her kl. 14.20, hvor man har gennemgået forløbet og de løfter, som statsministeren kom med
Han garanterede, at han ville nedlægge veto imod enhver indførelse af flertalsafgørelser på social- og arbejdsmarkedspolitikken, bl.a. de to artikelforslag, som nu ligger til behandling inden for socialområdet og inden for arbejdsmarkedsområdet. Det hedder artikel 42, og det hedder artikel 137.
Kategoriske løfter og garantier, som blev givet til befolkningen inden folkeafstemningen.
Statsministeren bekræfter i dette Ritzautelegram i dag, hvor statsministeren bliver spurgt: »Er du fejlciteret?«, at »Nej, nej, det synes jeg ikke jeg er, det synes jeg ikke«. Statsministeren vedstår sig altså i Ritzautelegrammet de løfter, som blev givet inden folkeafstemningen.
Det synes jeg er temmelig væsentligt at få fastslået.
Måske vil regeringen ikke stå ved sine løfter i dag, og de løfter er ikke indeholdt i det forslag, der er fremsat til vedtagelse her i Folketingssalen.
Dér er der indført en elastik, en gummiparagraf, så regeringen selv efterfølgende kan tage stilling til, om der alligevel skal indføres flertalsafgørelser på disse områder.
Og jeg synes, at hvis det er sådan, at regeringen ikke vil vedstå sig de løfter, som den kom med inden folkeafstemningen, så skylder den da i hvert fald at sige det rent ud og så sige til befolkningen: Vi sagde disse ting i et forsøg på at få et ja.
Det lykkedes ikke, og nu mener vi ikke mere det, vi sagde.
Det kan man så stå til ansvar for efterfølgende over for befolkningen.
Smukt er det ikke, men så er det da i det mindste en ren melding.
Men det fifleri, der ligger i det forslag til vedtagelse, mener jeg simpelt hen ikke går.
Derfor håber jeg, at statsministeren nu her, når vi er kommet igennem ordførerrækken, kan gå op og give en fyldestgørende og gennemgribende redegørelse for det, der står i det Ritzautelegram, det statsministeren sagde i Danmarks Radios afslutningsdebat, som vi har drøftet i formiddags, og så hvad det egentlig er, regeringen fremsætter nu, og hvad det egentlig er, der er regeringens grundlag i dag.
For jeg synes ikke, det kan være rigtigt, at den tvivl om, hvorvidt de løfter, regeringen har givet os, vil blive indfriet, skal henstå efterfølgende efter den her debat.
Så min opfordring til statsministeren er, at vi, inden denne debat er afsluttet i dag, får afklaret det spørgsmål til bunds.
Noget i den retning sagde
økonomiministeren.
Lige i hovedet på den danske befolkning tillader hun sig at påstå, at den danske befolkning har sagt nej til et helt og udelt Europa, at den danske befolkning har sagt nej til et socialt solidarisk Europa.
Jeg synes, det er en fornærmelse, økonomiministerens fornærmelse af den danske befolkning.
Og jeg håber faktisk, hun vil komme herop og fra talerstolen sige, at det mente hun naturligvis ikke.
For mange undersøgelser og diskussioner og erfaringer, vi har fra de mange debatmøder, tyder jo helt klart og entydigt på, at den danske befolkning med sit nej den 28. september sagde ja til internationalt samarbejde, sagde ja til demokrati, sagde ja til velfærd.
Og hvorfor stemte man nej?
Man stemte nej, lige netop fordi man siger ja til internationalt samarbejde, men man siger ikke ja til den forkerte form for internationalt samarbejde.
Man stemte nej, tror jeg - det er min erfaring fra utallige debatmøder - fordi man frygter en indskrænkning af demokratiet.
Man vil ikke overlade magten til embedsmænd og bureaukrater.
Man ønsker tværtimod indført mere demokrati i det internationale samarbejde.
Man stemte nej, fordi man har en ægte bekymring for velfærden, og man ønsker den sikret.
Jeg har hørt mange mennesker, også rundtomkring på møder og på uddannelsessteder osv., sige: Vi skal have et internationalt samarbejde.
Men ikke et internationalt samarbejde, hvor 12 eurolande bestemmer og trækker deres vilje ned over hovedet på resten af Europa, hvor en række kernelande, som de jo kalder sig, nu sidder og skruer traktater sammen og fremsætter forslag, som de så skal vedtage hen over hovedet på resten af Europas lande og befolkninger.
Det er, som om man intet har lært fra den danske regerings side, heller ikke på det punkt, fordi det, som befolkningen jo har sagt, tror jeg - det er i hvert fald, hvad jeg har hørt på utallige debatmøder - er, at afstanden mellem befolkningerne og regeringerne simpelt hen er blevet for stor.
Vi skal have en unionspause.
Vi vil ikke finde os i, at nu 15 lande sidder og skruer
en Nicetraktat sammen hen over hovedet på resten af Europa.
Hvorfor skal Frankrigs og Tysklands regeringer, som ikke spørger deres egne befolkninger, have lov til at sidde og diktere Europa en bestemt arkitektur, som måske passer for elitære franske og tyske kredse, der sidder på regeringsmagten i disse lande, og som ikke spørger deres befolkninger - hvorfor skal de have lov til at diktere Europas fremtid?
Og hvorfor skulle det være uartigt, at den danske befolkning siger: Vi vil have en unionspause, vi vil ikke være med i det projekt, og vi kræver, at tempoet bliver sat ned, så alle lande kan få mulighed for at følge med.
Det, som den danske regering burde gøre, var at opfordre de andre lande til også at spørge deres befolkninger, opfordre f.eks. Tyskland og Frankrig til at spørge deres befolkninger, om det er en god idé, at de har meldt sig ind i den euro.
Det kunne jo godt være, at den tyske og den franske befolkning havde en anden opfattelse end den tyske og den franske regering, ligesom det faktisk viste sig at være tilfældet her i Danmark.
Den danske regering burde efter min opfattelse indkalde samtlige regeringer her i Europa til en regeringskonference, hvor man diskuterede Europas fremtid, og hvor Ukraine også fik lov til at sidde med ved bordet.
Et fattigt land som Ukraine ser i dag ikke engang noget formål med at sende en ansøgning om optagelse i EU, for hvad er Ukraines fremtid i dette elitære unionsprojekt?
Næh, derfor har de ikke engang sendt en ansøgning.
Det er jo ikke umagen værd.
Jeg vil foreslå den danske regering, at den indkalder til en sådan konference for alle regeringer, hvor den siger: Nu gælder det om at få en debat, hvor vi sætter tempoet efter det skib, der sejler langsomst i konvojen, og hvor det ikke handler om, at et par enkelte skibe skal have lov til at sejle foran de andre i et tempo, så vi til sidst ikke kan se dem.
Vi vil møde frem hos regeringen, når der bliver forhandlinger om finansloven, med en række krav om øget velfærd og et løft for økologien og miljøet.
Dét ville jo også være glimrende i forlængelse af den debat, som vi har haft om euroen, en debat, hvor det jo er blevet slået fast meget klart og tydeligt både fra jasiden og nejsiden, at vi skal stå vagt om den velfærd, der er her i landet, og at disse ting skal forbedres.
Vi vil først og fremmest satse på at få højere ydelser
til dem, som har mindst at leve for i dette samfund: for de arbejdsløse, for bistandsmodtagerne, for førtidspensionisterne og folkepensionisterne, f.eks. også i forbindelse med en kommende ordning for de ældre om varmehjælpen, som har været nævnt, mere SU til de studerende med børn, lavere kontingenter til a-kasser.
Danmark skal ikke være et sted, hvor der er tvangsarbejde.
Danmark skal være et sted, hvor alle tilbydes muligheden for arbejde på ordentlige, overenskomstmæssige vilkår i rigtige job, og således, at de har mulighed for at organisere sig og have faglige rettigheder, sådan som Danmark faktisk også i forskellige internationale aftaler har skrevet under på, at vi vil leve op til, men som vi rent faktisk ikke i dag lever op til, fordi vi udsætter en del af befolkningen for tvangsvilkår, som strider imod de fundamentale grundsætninger for et samfund, der vil kalde sig selv et moderne retssamfund.
Vi ønsker grønne afgifter, ingen tvivl om det.
Men vi vil gerne foreslå regeringen, at man ændrer på dem, således at de bliver omlagt, så der bliver en slags socialt bundfradrag på de grønne afgifter, altså således at de mennesker, der har de mindste indkomster, og som i øvrigt holder sig på et energiforbrug, der er økologisk forsvarligt, ikke bliver straffet, men at man tværtimod så vidt muligt lægger afgiften på et overforbrug.
Jo mere man bruger ud over det, der er økologisk forsvarligt, jo mere kommer man så til at betale i afgift.
På den måde vil afgiftssystemet også få en selvforstærkende miljørigtig virkning og komme til at virke
netop selvforstærkende, således at det, der er det egentlige mål med miljøafgifter, opnås, nemlig at mindske presset på miljøet, mindske presset på ozonlaget og - skulle jeg måske indskyde på baggrund af eurodebatten - forhindre, at Københavns Lufthavn en dag kommer til at stå under vand på grund af temperaturstigningerne.
Så jeg tror, at det vil være nyttigt at se på, om man kunne lave en sådan omlægning, som på den måde kunne være både socialt og økologisk forsvarlig i samme manøvre.
Jeg vil slutte her med en opfordring til statsministeren, for jeg synes faktisk, at den her debat startede meget dårligt med, at Socialdemokratiets ordfører fremsatte et forslag til vedtagelse om EU-politikken og Nicetraktatforhandlingerne, som i realiteten var ensbetydende med, at man lukkede debatten, før den overhovedet var kommet i gang.
Man talte om, at nu skulle der bygges bro, nu skulle der være dialog, nu skulle vi alle sammen mødes med åbent sind for at gå i gang med nogle drøftelser.
Derfor indkalder statsministeren alle partierne til møde på onsdag, og vi var også i går glade for, at statsministeren havde imødekommet vores opfordring om at indbyde os til et sådant møde. Men så får vi altså den spand koldt vand - undskyld, vil jeg sige til fru Pernille Blach Hansen - i hovedet fra den socialdemokratiske ordfører, som kommer og fremsætter et forslag på regeringens vegne, der i realiteten betyder, at debatten slutter, før den overhovedet starter, i hvert fald debatten for så vidt angår folketingsflertallet her i salen, selvfølgelig ikke debatten i befolkningen, for den kan regeringen jo ikke kontrollere, heller ikke debatten blandt os andre. Men i hvert fald må vi jo stille spørgsmålet - og det vil jeg gerne også stille til statsministeren her: Hvad er det egentlig, man har forestillet sig, der er på dagsordenen, som vi skal diskutere, når vi møder frem på onsdag til mødet hos statsministeren?
Vi vil selvfølgelig fra Enhedslistens side medbringe vores holdning til, hvordan et Niceforhandlingsgrundlag skal ændres: Hvordan må der nødvendigvis i respekt for folkeafstemningsresultatet den 28. september ske de nødvendige ændringer i forhandlingsgrundlaget?
Hvordan kan vi sikre, at de løfter, som statsministeren og udenrigsministeren gav inden folkeafstemningen, også bliver fulgt til punkt og prikke, når de to ministre skal deltage i topmødet i Nice til december?
Og hvordan kan vi sikre en gennemgang af alle de desværre mange, mange forslag om mere union i Nicetraktaten, der ligger på regeringskonferencens bord?
Hvordan kan vi sikre, at alle partierne i Folketinget og i Folketingets Europaudvalg grundigt kommer til at gennemgå alle disse forslag, så der også bliver taget konkret stilling til dem, og regeringen ikke skal have det dér elastikmandat, men sådan at der bliver et præcist mandat, der tager stilling til hvert enkelt forslag politisk, grundigt og sagligt?
Jeg vil gerne høre statsministeren måske løfte sløret for, hvad det egentlig er for et møde, vi skal til på onsdag.
Og jeg håber da så, at den her debat måske alligevel kan afsluttes en lille smule positivt, hvis statsministeren vil være i stand til at forklare den sag om løfterne, og hvis den socialdemokratiske ordfører og statsministeren vil være i stand til at forklare os, hvorfor de mener, det er fornuftigt, at vi holder et møde på onsdag, når de alligevel sammen med Venstre og De Konservative på forhånd har aftalt det hele blandt japartierne og åbenbart ikke ønsker at vente og høre på, hvad de partier, der har anbefalet et nej, har at sige.