Ole Sohn (SF), 2003-03-27:
I betragtning af hr. Lars Barfoeds seneste bemærkninger kan man selvfølgelig godt undre sig over, hvordan det hænger sammen, at Danmark, som traditionelt vistnok også ifølge de borgerlige partier i enhver sammenhæng har verdens højeste ydelsesniveau, faktisk også har verdens højeste erhvervsfrekvens; altså jo højere ydelse, jo flere i arbejde, jo lavere ydelse, som man kender det fra andre lande, jo flere arbejdsløse.
Hr. Lars Barfoeds argumentation hænger ganske enkelt ikke sammen.
Det var blot for lige at få den del sat på plads.
De lovforslag, vi her har til behandling, er alle inden for den samme ramme om forliget om »Flere i arbejde«.
En sådan overskrift tror jeg ikke at der er nogen der kan være uenige i, for det gælder om at få flest muligt i arbejde.
En del af reformen - det er også for at imødegå hr. Jens Vibjerg, som måske kunne finde på at spørge mig om det - indeholder faktisk nogle positive elementer.
Der sker nogle forenklinger, som SF i en lang periode har arbejdet på at få igennem.
Det er blevet til virkelighed; det anerkender vi.
Men jeg synes, der er nogle afgørende ting, som man ikke har taget højde for, da man lavede reformen, som viser sig nu.
Reformen er nemlig ikke er på højde med den aktuelle virkelighed, vi lever i, fordi reformen er lavet med udgangspunkt i det opsving, der har været i 1990'erne.
Det er en videreførelse af den arbejdsmarkedspolitik, som har været gældende op gennem 1990'erne med nogle justeringer og forenklinger, og den kører her videre ind i begyndelsen af det nye århundrede. Pointen i reformen er, at man siger, at folk jo dybest set selv kan skaffe arbejde, og derfor skal det offentlige ikke bruge midler på at hjælpe folk i arbejde.
Hele det grundlæggende regnestykke for reformen er, at vi kan konstatere, at 70 pct. af alle arbejdsløse op gennem 1990'erne selv har fundet arbejde inden for 1 år, så hvorfor skal vi dog så bruge offentlige midler på at sætte en uddannelsesindsats i gang for denne gruppe, når de alligevel finder arbejde?
Nuvel, det er rigtigt, det er jo tal, man ikke kan løbe fra.
Sådan er virkeligheden.
Men de 70 pct. har altså fundet arbejde, fordi der har været en opgangsperiode i samfundet.
Den opgangsperiode er slut, og den er ikke kun slut i kraft af dårlige internationale konjunkturer.
Der bliver på den måde brug for færre og færre i den offentlige sektor, og når der bliver brug for færre og færre i den offentlige sektor, og når det private erhvervsliv ikke kan tage over, bliver der flere og flere arbejdsløse og dermed et lavere forbrug, som skaber yderligere arbejdsløshed.
Det vil sige, at pointen med, at 70 pct. selv finder arbejde, ikke passer, når det er en nedgangsperiode.
Fra februar 2002 til 2003 er der kommet 22.000 flere arbejdsløse.
Det burde få regeringen og i øvrigt også forligspartierne til at spørge, om de så ikke har skruet reformen lidt forkert sammen.
Netop når det er en nedgangsperiode med stigende arbejdsløshed, er det, at samfundet har en unik mulighed for at sige, at nu kan vi efteruddanne arbejdskraften, uden at vi hindrer virksomhederne i at få den tilstrækkelige, nødvendige arbejdskraft, de har brug for.
Så burde man i stærkt stigende omfang sætte ind med kompetencegivende uddannelser, med voksenlærlingeuddannelser osv., for den arbejdskraft, der efterspørges og vil blive efterspurgt, når opsvinget forhåbentlig kommer igen, er ikke ufaglært arbejdskraft.
Det ved vi jo alle sammen.
Derfor burde man sætte ind med en opkvalificering af arbejdskraften og ikke sige, at det skal være en kvalitet i sig selv, at man skal være arbejdsløs i 1 år for at kunne få en uddannelsesmæssig aktivering.
Det er ganske enkelt spild af samfundets ressourcer.
Jeg ved godt, at der gives mulighed for, som der står i reformen, at starte på en uddannelse tidligere, men det kræver jo, at der også bliver bevilget penge til det.
Regeringen har jo haft som en selvstændig målsætning, at der skal bruges færre penge på aktivering, og den kan-bestemmelse har det lidt vanskeligt med at blive fulgt op, hvis der ikke følger flere penge med, for så har de regionale arbejdsmarkedsråd ingen mulighed for at efterleve bestemmelsen.
I øvrigt skal der også en politisk vilje til at udløse kan-bestemmelsen eller omdanne kan til skal.
Man kan så spørge sig selv: Er det ikke at gå for vidt at sige, at man skal lave en tidlig indsats?
Jeg husker i øvrigt før valget, hvordan SF stærkt sekunderet af hr. Jens Vibjerg og hr. Knud Erik Kirkegaard, de to daværende arbejdsmarkedsordførere for Venstre og De Konservative, bankede løs på den forrige arbejdsminister og sagde: Der skal en tidlig indsats til; erfaringerne fra Århus og Ringkjøbing Amter taler deres tydelige sprog.
Så kom der en ny minister, som ikke er en arbejdsminister, men en beskæftigelsesminister, og pludselig mener hr. Jens Vibjerg det modsatte af, hvad han gjorde før valget.
Sådan kan virkeligheden jo forandre sig.
Men virkeligheden er, at alt taler for, at en tidlig indsats på den rigtige måde er en fordel.
Specielt når vi som sagt har en nedgangsperiode og dermed en stigende arbejdsløshed.
Jeg synes, at der er behov for at få slået fast, at der i samfundet i dag ikke er mangel på arbejdskraft, men at vi helt sikkert vil komme i en situation - det ved vi med den demografiske udvikling - hvor der bliver mangel på arbejdskraft forstået på den måde, at der bliver mangel på folk med de rette kvalifikationer.
Derfor er det vigtigt, at vi også får arbejdskraften uddannet til at kunne springe ind på de pladser med de kvalifikationer, som efterspørges.
Så er der et par enkelte elementer i forslagene, som jeg godt lige vil berøre, og det er virksomhedspraktikordningen.
Det har været sådan tidligere, at den arbejdsløse lønmodtager og en arbejdsgiver kunne bruge få uger i en praktikordning til ligesom at prøve hinanden af og se, om det kunne gives anledning til et ansættelsesforhold.
Det er nu lavet om til, at man kan være i virksomhedspraktik i op til 26 uger på ydelse, altså uden løn og uden at være omfattet af overenskomsterne.
Det er i øvrigt en periode, der kan forlænges.
Enhver kan sige sig selv, at når der bliver åbnet op for en mulighed, som kan gøre, at virksomhederne kan få en billig arbejdskraft, skulle man da være en pokkers dårlig arbejdsgiver, hvis man ikke satte sig hen til regnestokken og sagde: Er det ikke noget, vi kan udnytte?
Det hænger sammen med det, vi var lidt inde på under den socialdemokratiske ordførers indlæg, nemlig spørgsmålet om, hvordan ville man kunne agere som andre aktører.
Jeg ved jo, at regeringen lægger meget vægt på, at andre aktører ikke er dem, der har mest forstand på det, altså a-kasserne, som er tættest på medlemmerne, men har givet mulighed for, at det skal laves til profitable foretagener, at man skal kunne tjene på at bringe andre i arbejde.
Dette betyder - jeg har ikke set i teksten, at det er udelukket - at private virksomheder kan gå ind.
Eksemplerne har været oppe tidligere i dag.
ISS, HORESTA eller andre kan gå ind at sige: Vi vil gerne medvirke til at bringe folk i arbejde.
Hvis det bliver tilfældet, vil de områder jo have et stærkt incitament til at sige, at de forlænger virksomhedspraktikordningen, som er ulønnet, som er uden udgift for arbejdsgiverne.
Hvor de i dag ville ansætte folk, fordi de har behov for arbejdskraften, vil de fremover kunne sige: Vi vil gerne have dig, men vi vil gerne have dig i 26 uger på virksomhedspraktik, for det er gratis for os.
Det er en økonomisk kalkulation, som naturligvis må tages i betragtning, hvis man ikke, når man nu skal til at udmønte spørgsmålet om andre aktører, sørger for at skrue bekendtgørelsen sammen på en sådan måde, at man helt udelukker de muligheder.
Det er den ikke i dag.
Men vi vil komme til at dyrke det en del under udvalgsarbejdet, så vi undgår, at vi kommer i en situation, specielt på områder inden for de ufaglærtes område, hvor vi vil kunne se et misbrug af en ordning.
En af de sidste ting, jeg vil sige som argument for, at SF ikke kan anbefale lovforslagene, selv om der i enkelte dele af dem kan være ting, som vi isoleret godt kan stå inde for eller støtte - det er jo sådan, at når der laves et samlet forlig, er det også et samlet forlig, man tager stilling til - er ydelserne.
En af de væsentlige ting, som jeg mener er helt forfejlet, er troen på, at man får flere i arbejde ved at tryne dem i indkomst, altså ved at sætte loft over ydelserne.
Hr. Søren Søndergaard har være lidt inde på nogle eksempler.
Vi ved allerede nu, hvilke konsekvenser det har, når man lægger loft over ydelserne.
Dels bliver den enkelte familie ramt endnu mere og skal bruge endnu flere ressourcer på overhovedet at få dagen og vejen til at hænge sammen og dermed endnu færre ressourcer på opsøgende initiativer for at skaffe sig job eller uddannelse.
Dels bliver kommunerne pålagt yderligere udgifter, fordi de må tage over og betale de ekstra ydelser, der skal til.
Så alt i alt, når man ser på lovforslagene, som de er skruet sammen, kan SF ikke anbefale forslagene.