Kim Behnke (FRI), 1999-10-13:
Det er betryggende.
Den debat, der foregår i øjeblikket, er jo en debat, der har foregået længe i offentligheden.
Og man kan sige, at det er på tide, den debat er flyttet ind i Folketingssalen.
Eller er det nu det? Efter min opfattelse er det sådan, at den danske befolkning med al ønskelig tydelighed har sagt klart og utvetydigt, at den eneste grund til, at man respekterede, anerkendte og stemte for Edinburghaftalen i 1993, var, at der fra det, der hedder bred politisk side i Danmark, blev givet den danske befolkning et løfte om, at Danmark nu havde fået fire forbehold på de punkter, som en kreds af partier havde udnævnt til at være de vigtigste.
Men o.k., der var fire danske forbehold.
Og når de fire danske forbehold blev gjort til genstand for en særskilt afstemning i 1993, så måtte det have en ganske særlig betydning.
Derfor har jeg siden da haft den opfattelse, at de fire danske forbehold var noget, der var værd at holde fast i.
Så kan man sige, at udviklingen jo er gået stærkt siden da, bevares; punktet om statsborgerskabet har jo lidt mistet sin betydning, efter at Amsterdamtraktaten blev en realitet.
Men ser man på de tre resterende forbehold, ja, så er udviklingen gået i retning af mere union.
Der er ingen grund til at involvere Danmark yderligere i Den Europæiske Union, og de muligheder, vi har for at bremse unionsudviklingen, skal vi benytte os af.
Men lad os tage de tre forbehold, som jeg mener i dag har relevans, ét ad gangen.
Der er det forsvarsmæssige.
Dér er det vores opfattelse, at det samarbejde, vi har i NATO, er værd at værne om.
Vi har med interesse fulgt de forsøg, der har været på at modernisere NATO-samarbejdet, og vil da langt hen ad vejen støtte denne modernisering.
Men vi ser jo også med bekymring på den udvikling, der er, hvor man fra tysk side, fra fransk side og for den sags skyld nu også fra engelsk side gør sig overvejelser om, hvorvidt man i Europa skal have en særlig rolle i forsvarsmæssig henseende.
Det ønsker vi ikke at være med til, og det tror vi ikke den danske befolkning ønsker at være med til.
Den danske befolkning er ganske godt tilfreds med, at vi har vores forsvarsmæssige samarbejde rodfæstet i NATO.
Så det forbehold er der ingen grund til at ændre på.
Så er der forbeholdet omkring det retlige samarbejde.
Og når der er nogle, der hævder, at dét heller ikke længere er aktuelt, ja, så er det lidt underligt, fordi det faktisk er de samme mennesker, som hævder, at da Danmark indgik i Schengensamarbejdet, betød det sandelig ikke noget i forhold til det retlige samarbejde i EU og det forbehold, vi havde.
Men nu bruges lige præcis Schengensamarbejdet som argument
for, at der ingen grund er til at opretholde forbeholdet på det retlige område.
Jeg var modstander af, at Danmark tiltrådte Schengensamarbejdet, og vi, der i dag kalder os Frihed 2000, er modstandere af, at der skal ændres på det retlige forbehold.
Tværtimod mener vi, det er overordentligt vigtigt, at man i stedet for at gøre sig den slags tanker i langt højere grad skal bruge kræfterne på at udvikle
selve det samarbejde, der foregår mellem de enkelte landes politimyndigheder, for et sådant samarbejde skal der naturligvis være. Men når først man begynder at traktatfæste, når først man begynder at operere med en overnational myndighed, så mener vi, at vi skal sige fra.
For vi skal fra dansk side have mulighed for at sige fra, når der foregår ting, vi ikke vil være med i, og vi skal have mulighed for at sige til, når der foregår noget, som er fornuftigt, og som kan foregå som et nationalt samarbejde mellem de enkelte lande.
igen synes jeg, at argumentationen, der kommer fra de såkaldte unionstilhængere, indimellem er problematisk.
for på den ene side bliver det hævdet, at danmark skal sidde med ved bordet, men lige så hurtigt dét bliver sagt, så bliver der sagt: I øvrigt er det naturligvis sådan, at Den Europæiske Centralbank skal have autonomi, og det er ikke en politisk beslutning, om renten skal sættes op eller ned.
De to ting kan ikke på samme tid være sande, og derfor mener vi, at argumentet om at skulle sidde med ved bordet, udelukkende er et argument, der bliver brugt over for den danske befolkning i et forsøg på at få danskerne til at føle, at der foregår et eller andet, som vi ikke er med i, og at det er usædvanlig vigtigt, at den danske økonomiminister får lov til at sidde med ved et eller andet bord.
Men uanset om vi nu er med ved det bord eller ej, uanset om Den Europæiske Centralbank har autonomi eller ej, så kan vi ikke se nogen som helst argumenter i dag for, at Danmark skal fravige sin egen nationale valuta.
Vi kan ikke se noget som helst argument for, at vi skal tilslutte os eurosamarbejdet og gå ind i det, man kalder
ØMU'ens tredje fase
Det kan vi ikke finde nogen argumenter for.
Det ville jo have glæde af det, og det anbefaler det.
O.k., hvis erhvervsvirksomhederne ville have glæde af det og anbefaler det, jamen så kan de bare bruge euroen som en selvstændig valuta.
De kan oven i købet få lov til at aflevere deres regnskaber i euro, og de kan foretage alle deres handler og have deres bankkonti osv. i euro.
Så det erhvervsliv, der så gerne vil have euroen, ja, det har muligheden for at tilvælge den.
Jamen det er også besværligt for folk, at de skal have forskellig valuta med, når de rejser rundt i Europa, siger man.
Jamen det skal de jo ikke længere, for de andre lande har besluttet sig for, at de vil have euro
, så nu er det kun et spørgsmål om, at vi har danske kroner, og så veksler vi til euro, hvis vi skal ud at rejse i den store verden - det gælder dem, der i øvrigt veksler valuta i vore dage, i moderne tid, hvor man jo i stedet for har et plastikkort med i baglommen, når man er ude at rejse.
Så vi hører ikke til dem, der anbefaler, at den danske krone skal flyde, og at vi bare skal håbe på det bedste.
Nej, den samarbejdsaftale, der findes i øjeblikket, er fornuftig, men vi skal ikke opgive vores nationale valuta, og slet ikke før vi har set, hvad eurosamarbejdet egentlig kommer til at medføre.
Vi har den privilegerede situation i Danmark, at vi kan lade de andre lande betræde ukendt land, vi kan lade de andre lande få lov til at afprøve det og se, om det overhovedet virker.
Min spådom skal være, at det vil give anledning til ganske mange problemer, når euroen skal realiseres og være andet end en børsnoteret valuta.
Jeg har godt set de propagandaudsendelser, der indimellem bliver bragt - de kaldes TV-Avisen og TV 2-Nyhederne - hvor man viser, hvordan prisskiltene i Bruxelles og andre landes hovedstæder for længst er ændret til både at være i belgiske franc f.eks. og i euro.
Men kommer man en lille smule væk fra hovedstæderne, tager man ud i små og mellemstore italienske og franske byer, ja, så tvivler jeg på, at befolkningen de steder overhovedet har opdaget, at deres pågældende lande har tilsluttet sig eurosamarbejdet, for dér er der ikke tale om dobbelt prismærkning på skiltene eller noget, der minder om det.
Ikke en gang hos internationale benzinselskaber osv. gør man sig den ulejlighed.
Så dette folkelige pres og denne folkelige opbakning, der skulle være i de andre lande, tror vi ikke på.
Det er et medieskabt billede for at efterlade det indtryk hos den danske befolkning, at der er noget, vi går glip af.
Så lad os nu lade eurosamarbejdet komme til, lad Euroland få lov til at udvikle sig i fuldt flor, så har vi det privilegium, at vi i Danmark kan se, om det overhovedet er noget for os.
Derfor anbefaler vi heller ikke, at der skal stemmes om de danske forbehold før tidligst - tidligst - engang i år 2003 eller noget lignende, når vi har set, hvad Euroland er, om det er slaraffenland, eller om det er fallitland.
Så konklusionen for os i Frihed 2000 er ganske klart, at de danske forbehold skal opretholdes, og skulle man alligevel vælge den situation, at man lægger dem ud til folkeafstemning, så vil vi anbefale den danske befolkning, at man stemmer nej til at opgive de danske forbehold.