Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-10-13:
Jeg vil gerne sige tak til initiativtagerne til denne forespørgsel, som jeg synes er fantastisk vigtig, som kommer på det rigtige tidspunkt, og som også bør komme med jævne mellemrum, fordi det lige nu går så stærkt i det europæiske samarbejde.
Sagen er jo, at vi står over for en meget tæt europæisk dagsorden i de kommende år.
Jeg behøver blot indledningsvis at nævne hovedoverskrifterne: EU's udvidelse, regeringskonferencen, euroen, retlige og indre anliggender og europæisk konfliktstyring.
Dagsordenen kan beskrives med ét eneste ord: politik.
Det handler om demokratiske, politiske beslutninger, så vi kan forme fremtiden på de betingelser, folk har valgt os til at forme den under og ikke på andres.
Det handler om demokratisk valgte regeringer i Europa sammen med deres parlamenter, der gennem et samarbejde skal finde frem til fælles svar på de udfordringer, vi står over for, for vi ved jo godt, at hvis vi ikke tager os af det, er der andre kræfter, der tager sig af det, og det er sjældent til gavn for de svageste i vore lande.
EU ser i dag meget anderledes ud, end de fleste forestillede sig i 1972; det er sandt.
På den ene side blev det ikke det Europas Forenede Stater, som modstanderne af det europæiske samarbejde fremmanede skræmmebilleder om; på den anden side blev samarbejdet heller ikke kun begrænset til praktiske økonomiske og handelsmæssige samarbejder, som mange tilhængere alene argumenterede for.
Det blev noget mere, og det har der sandelig været gode grunde til.
Først og fremmest ser verden og Europa meget anderledes ud nu end dengang, for 27 år siden.
Det andet er den omfattende økonomiske forandring i Europa og i verden, en globalisering og en international konkurrence, som siger sparto til, hvad vi har oplevet i årene forud. Det tredje er den store og omfattende politiske forandring efter den kolde krigs ophør og Murens fald.
Disse tre store forandringer - den teknologiske, den økonomiske og den politiske - påvirker almindelige menneskers dagligliv og hverdag.
Man ser det måske ikke så tydeligt i det daglige, stressede liv, men påvirkningen er der så sandelig, og vel at mærke en påvirkning, der går på tværs af vore landegrænser.
Hvordan sikrer vi folks fremtid i den ny verden, hvor påvirkningerne kommer til os udefra - påvirkninger, som vi nødvendigvis må finde politiske svar på?
Det gør vi ved at forberede os, ved at dygtiggøre os og ved at finde en del af svarene i et samarbejde på tværs af grænserne, for alene herved kan vi sikre vore samfunds fremtid.
Derfor er det, vi gradvis udvider samarbejdet i EU.
Vi har set udviklingen i øjnene.
Vi vender ikke ryggen til, for gjorde vi det, ville vi svigte.
Vi har indset, at vi - dvs. landenes regeringer og parlamenter - skal tage fat, og vi har indset, at hvis vi ikke tog fat, ville lobbyisterne og de vældige økonomiske markedskræfter bestemme alene, og så ved vi godt, hvem taberne ville blive.
og derfor har vi det indre marked, Europas hjemmemarked.
Vi har indset, at globaliseringen gør det nødvendigt at samarbejde om et trygt arbejdsmiljø, sikre sig mod forurening, sikre menneskeværdige vilkår for alle.
Derfor stiller vi fælles mindstekrav på alle de områder, der har betydning for mennesker i alle vore lande, så vi ikke konkurrerer på det ringeste, men konkurrerer på det dygtigste og det bedste.
Det projekt klarer vi ikke i morgen.
Der vil gå år, der vil gå mange år, og det vil sikkert forny sig undervejs.
Men jeg er ikke i tvivl om retningen, for alternativet er jo, at andre kræfter bestemmer tilfældigt og uden hensyn til de værdier, vi lægger så stor vægt på. Er der så noget, der er gået tabt undervejs i de 27 år, der er gået?
Det kunne man godt have frygtet, men jeg mener ikke, det er det karakteristiske i billedet.
Det europæiske samarbejde har jo udviklet sig, samtidig med at vi har bevaret, for ikke at sige styrket, vor egen bevidsthed om vort samfunds værdi.
Der er vel ingen, som med fuld ret vil påstå, at vi er blevet mindre danske, end vi var for 27 år siden.
Jeg ved godt, at der er nogle partier, der mener, at de er mere danske end andre, men det er jo en anden diskussion.
Vores velstand er blevet større, end den var dengang, vores velfærd er blevet mere omfattende, end den var dengang,
og vi må konstatere, at alle skræmmebillederne fra dengang ganske enkelt ikke holdt. Lad os da så kigge fremover og tage de hovedopgaver, vi står foran i de kommende år.
mest forpligtende for os som politikere, der skal tænke videre - ikke blot til i morgen, men også for næste generation - er udvidelsen, den udvidede medlemskreds, de nye demokratier, der skal være medlemmer af samme klub som vi. Hvis vi kan sige til børnebørnene og til andre, der spørger os, om vi nu traf de rigtige beslutninger, så vi havde lært af dette århundredes blodige krige, må svaret være: Ja, det gjorde vi - hvis vi samtidig kan sige, at vi har lagt os i spidsen for den udvidelse.
Derfor har Danmark i hele forløbet, lige siden vi i 1993 under det danske formandskab definerede Københavnkriterierne for at blive medlem af Europa, været frontløbere og fortalere, og den linje vil regeringen naturligvis holde fast i. Vi vil allerede på mødet i Tammerfors her i slutningen af denne uge argumentere stærkt for, at de resterende seks kandidatlande også optages i gruppen af lande, der nu er i gang med egentlige optagelsesforhandlinger.
Men det første skridt må vi prøve at tage i Tammerfors.
Det er ikke sikkert, vi når det fuldt og helt, men forsøget skal gøres, stemmen skal lyde, og arbejdet skal i gang.
Den anden hovedopgave, vi skal tage fat på, bliver den kommende regeringskonference.
Danmark har sagt det klart: Regeringskonferencen bør efter vor opfattelse samle sig om de spørgsmål, der er nødvendige af hensyn til udvidelsen, jeg talte om lige før.
Det var jo også det, vi ikke kunne blive enige om i Amsterdam.
Jeg synes ikke, vi skal komplicere dagsordenen med alt muligt andet.
De vigtigste institutionelle emner er Kommissionens sammensætning i fremtiden, stemmevægtene i Ministerrådet, flertalsafgørelsernes betydning og Europa-Parlamentets sammensætning.
Det lyder så let, men jeg kan forsikre for, at det bliver en kæmpeopgave.
kan nikke og bekræfte.
Ordene var tunge, og forhandlingerne var lange.
Der skal ikke herske tvivl om, at Danmark meget gerne bidrager til, at vi får løst de spørgsmål.
Vi er parate, det var vi allerede i Amsterdam, og det er vi også nu.
Fra Det Europæiske Råds møde i Köln i juni i år er der også lagt op til, at vi netop samler kræfterne om de spørgsmål, jeg har nævnt.
Det er også det, vi arbejder for, selv om vi - vil jeg gerne slutte med at sige her på dette punkt om dette emne - naturligvis skal erindre os, at ethvert land altid under en regeringskonference kan rejse et emne, kan få et emne sat på dagsordenen. Derfor kan ingen i dag garantere, at det kommer til at forløbe sådan, men det er det, vi helst og gerne ser.
Så til de europæiske spørgsmål, som har betydning for og relation til vore forbehold, og først om euroen: Det kommer formentlig ikke som det helt store chok, at jeg og regeringen mener, at vi skal sige ja til at gå sammen med de andre lande om euroen.
Vi må give os tid til at forklare og diskutere vore synspunkter ordentligt.
Vi må ikke koncentrere os om teknik og detaljer, men om de virkelige grunde, de store grunde til, at vi efter regeringens og min opfattelse skal sige ja, og ikke drukne befolkningen i teknik og i regnestykker.
Vi må tale ordentligt med hinanden om sagen, ordentligt og ikke skingert.
For mig er der tre grunde til, at Danmark er bedst tjent med at gå med i euroen.
Jeg har nævnt dem før, men de er afgørende at holde fast i.
For det første: Det handler om Danmarks tryghed og sikkerhed i fremtiden.
Euroen giver nu engang os danske de bedste muligheder for at tage udfordringerne fra valutaspekulanterne op.
Vi har set så sent som sidste år, hvor stærke kræfter vi er er oppe imod, og vi har set i både Sverige og England, hvor svag man egentlig bliver, når spekulanterne for alvor går i gang.
Vi mærkede det også, da det europæiske valutasystem brød sammen, og vi har selv set det på vore egne valutabeholdninger og dermed på den basis for vort velfærdssamfund, som vi er så afhængige af.
Vi er ikke uafhængige af påvirkninger udefra.
Hvis vore europæiske partnere bliver sat under pres, så kan vi også mærke det på vores eksport, på vores arbejdspladser.
Arbejdsløsheden steg i 1970'erne, fordi den steg i de andre lande, og hver gang begik de europæiske regeringer de samme fejl: Vi konkurrerede på devalueringer og nedskæringer i stedet for at konkurrere på at hjælpe hinanden ud af krisen.
Det må være slut nu.
Vi må lære af vore erfaringer.
Derfor handler det om tryghed og om sikkerhed.
Vi vil ikke acceptere, at valutaspekulanter skalter og valter med vores velfærd; der skal ikke kunne spekuleres mod den danske valuta og mod den danske velfærd.
Det er min første begrundelse.
Den anden begrundelse handler om danske arbejdspladser.
Vi er jo alle sammen enige om, at det er godt for dansk økonomi, at vi har ført en fastkurspolitik, og vi er jo enige om, at det har tjent os godt at føre en økonomisk politik, der bygger på de samme principper som det, vi kender inden for euro-området, inden for ØMU'en.
Derfor mener vi jo også, at dette land, Danmark, i de seneste 6½ år har dokumenteret, at sunde økonomiske
principper og god beskæftigelsesfremgang ikke er modsætninger, men måske i virkeligheden forudsætninger for hinanden.
Fastkurspolitikken og den økonomiske vækst og politik har givet os arbejdspladserne.
Den linje skal fastholdes, og den linje kan vi i endnu højere grad fastholde ved at sige ja til euro-området med stabil valuta, med stabil vækst, med blomstrende erhvervsliv.
Dansk økonomi er i superklassen, ja.
Vi har fået internationale topkarakterer, ja.
Der kan engang i fremtiden blive sat spørgsmålstegn ved vores kreditværdighed.
Det behøver ikke at være vores egen skyld, men i en international krise kan man ikke se bort fra, at de internationale investorer vil gå uden om os, alene fordi vi har valgt at holde os uden for euro-området.
Sådan er det nu engang: Når kriser brænder på, søger investorerne tilflugt i de store valutaer - det har vi set før - for dem kender de til bunds, dem er de trygge ved.
Så kan de danske virksomheder være nok så dygtige, og den danske økonomi kan være nok så stærk
, men er der virkelig fart på spekulationen, er der finansielle kriser under opsejling, så tror jeg, vi vil få det at mærke.
Det kan koste på investeringssiden; det kan koste arbejdspladser.
Mit andet argument er altså: virksomhedernes konkurrenceevne, beskæftigelsen, Danmark som attraktivt investeringsland.
Så er der mit tredje argument.
Det handler om at kende sig selv, kende sin politiske vej, sætte nogle mål for vores samfund og konsekvent følge de mål op overalt, hvor der træffes beslutninger, der har betydning for vores lands fremtid.
Det handler om Europas og Danmarks udvikling i de kommende 10-20 år.
Hvilken vej skal vi gå i Europa?
Hvad vil vi med vores land i den region af verden, vi hører til?
Hvordan varetager vi danske værdier
stærkest muligt?
Vi kan jo godt gøre en forskel.
Vi skal ikke gå i ét med tapetet med de andre.
Vores stemme og indflydelse beror ikke på at sige ligesom de andre, de store, men at være dygtige til at argumentere for vores sag.
Det har vi vist før.
Det så vi i Amsterdam, da vi arbejdede på at få beskæftigelsen og miljøet
Det fik vi, fordi argumentationen og dokumentationen var i orden.
Vi har noget at byde på; det er derfor, vi også skal være med.
Men det er også vigtigt for os at være med de steder, hvor der træffes beslutninger, der har betydning for vores lands fremtid.
Danmark skal være dér, hvor der træffes beslutninger om Danmark, direkte som her i Folketinget eller indirekte som betingelser for de beslutninger, vi træffer i Folketinget.
Det er min tredje begrundelse.
Så er der noget andet, der er vigtigt at holde fast i: Jeg tror, at den europæiske region kan gå hen og blive verdens lederskab, når det gælder menneskelige, sociale, økonomiske og miljømæssige værdier.
Det handler om at sætte rammer for markedskræfterne, bruge det bedste i de økonomiske markedskræfter, men samtidig undgå, at det slår ud på en forkert måde.
Det handler om at gøre sig gældende som europæisk region i forhold til OECD, i forhold til Central- og Østeuropa, i forhold til Verdenshandelsorganisationens kommende runder.
Jeg synes, vi skal tage de første skridt i den europæiske region til at lægge os i spidsen med et lederskab, der stiller krav om større respekt for lønmodtagerrettigheder, for miljøbestemmelser, for forbrugerbeskyttelse, for menneskerettigheder.
Alt det kan Danmark også være med til at præge, jeg ved godt ikke fuldt og helt og ikke dominerende, men vi kan være der, som vi har været der før, og vi har set, at vi kan gøre en lille forskel.
Det er også det, der er min begrundelse.
Dansk tilslutning til euroen er en stor beslutning, og som jeg sagde det, skal den ikke træffes, før vi har informeret grundigt og diskuteret grundigt og ordentligt. Sådan nogle store beslutninger
træffes nu engang bedst, hvis der er ordentlig tid og befolkningen har haft den fornødne tid. Vores holdning er klar: Vi skal have en folkeafstemning om euroen, og vi skal have den før næste ordinære folketingsvalg.
Der vil alene blive tale om gennemførelse af en folkeafstemning om ét tema: Danmarks tilslutning til euroen.
Regeringen respekterer naturligvis den danske befolknings beslutning og dermed de danske forbehold.
Alt andet ville være udemokratisk.
Regeringen vil ikke medvirke til at sætte spørgsmålstegn ved, om forbeholdenes fremtid nu er befolkningens afgørelse.
Det er de og alene befolkningens.
forsvarsforbeholdet og den europæiske dimension
Jeg tror, det er klogt en gang imellem at stille sig selv det spørgsmål: Hvorfor tog vi egentlig i sin tid det forbehold?
Det gjorde vi jo bl.a., fordi vi ikke ønskede et europæisk militær i konkurrence med NATO.
Der var faktisk rimelig grund til at tage det forbehold dengang, for der var jo kræfter og lande, der ønskede det.
Der var med andre ord både politiske og sikkerhedspolitiske grunde til, at vi tog det forbehold, og vi ønsker stadig væk at gøre det fuldstændig klart, at vi ikke ønsker en europæisk forsvarsmæssig udvikling uafhængig af eller adskilt fra NATO.
Derfor mener regeringen, at det, der er kernen i det danske forsvarsforbehold, stadig er et rigtigt synspunkt, og det tror jeg faktisk de fleste her i salen er enige med os i.
Vi ønsker en udvikling inden for NATO's rammer.
Hvad er det så, man taler om, når man snakker forsvarsdimension i EU?
Ja, lad os gå til biddet, lad os gå lige til kernen: Det er jo, at Europa lever op til sit ansvar og bliver bedre til at forebygge, gribe ind
, før det er for sent.
På en måde ville vi gerne se, at det hele ikke beroede på, at amerikanerne var hurtige nok til at komme og hjælpe os.
Jeg synes, forløbet i Kosovo demonstrerer klart for os alle sammen, at det er nødvendigt, at vi her i Europa bliver bedre til at tage vare på vores del af opgaverne og ansvaret i krisestyringen.
Både Europa og vores amerikanske partnere er enige om den tilgang til sagen.
Derfor er det, vi har fået ekstra gang i debatten om, hvorvidt vi nu har tilstrækkelig stor europæisk kapacitet til krisestyring.
Den debat har naturligvis en forsvarsmæssig dimension, ja, men den har sandelig også en civil dimension og en politisk dimension.
Tager vi den forsvarsmæssige eller militære side af sagen, så handler det ikke om oprustning.
Det handler derimod om, at vi i Europa bliver bedre til at arbejde sammen, at vi bliver bedre til at udnytte de ressourcer, vi nu engang har, at vi bruger vores forsvar klogere, og det handler om at få udfyldt en række huller i det samarbejde.
Det handler om at blive bedre til at samarbejde både i NATO og, inden for NATO, mellem de europæiske lande, og det handler altså også om, at Europa skal kunne påtage sig en opgave, vi kan løfte mere eller mindre alene.
Det, man forestiller sig i den sammenhæng, er, at Europa skal kunne indrette sin evne til selv at løse de mindre opgaver inden for krisestyring, altså det, man kalder Petersberg-opgaverne, eksempelvis visse humanitære, fredsskabende operationer.
Det vil tage tid, før Europa selv kan klare de opgaver, men at tale om en europahær i den sammenhæng er simpelt hen forkert.
Der er ikke tale om en europahær, som Danmark ser det, og vi medvirker ikke til at deltage i en europahær.
Ved en europahær forstår jeg en hæropbygning, der indebærer, at vi overgiver kommandoen over danske soldater til en fremmed instans.
Det gør vi ikke i dag, det vil vi heller ikke gøre i fremtiden.
Jeg tror personlig heller ikke, det kommer til at gå sådan, men jeg siger det for klarhedens skyld.
Så var der den civile side af krisestyringen.
Alle er jo enige om, at det er bedst at forebygge, at det er bedst at få løst konflikterne, inden de opstår.
Det handler om at få skabt en politisk samarbejdsform, som gør det muligt for de europæiske lande at træffe nogle beslutninger i tilstrækkelig god tid, på det rigtige tidspunkt, og derfor taler man også i Bruxelles om en permanent gruppe, som skal bygges op, så problemerne kan håndteres hurtigt.
Man taler om at etablere en politisk og militær ekspertise, så der bliver bedre grundlag for beslutningerne.
Alt det diskuterer man, forhandler man, arbejder man
intenst med i EU i øjeblikket
Køreplanen er fortsat, at disse drøftelser og forhandlinger skal være færdige i efteråret 2000 under det franske formandskab.
Der synes imidlertid også at være stemning for, at Helsingforstopmødet til december skal tage hul på nogle af de spørgsmål, jeg her har omtalt.
Det, man bl.a. kan forestille sig, er, at der oprettes nogle midlertidige organer, så EU allerede nu bliver bedre til krisestyring. Hvad der konkret vil blive foreslået, ved vi faktisk ikke på nuværende tidspunkt, det ved vi formentlig først engang i løbet af november måned. Må jeg sammenfatte det forsvarsmæssige område: Danmark har en klar interesse i at påvirke udviklingen; derfor sidder vi med ved bordet i EU og i NATO.
Vi har nogle klare krav på området:
For det første: Vi ønsker at fastholde, at det drejer sig om krisestyring, ikke om territorialforsvar.
For det andet: Vi ønsker at fastholde det tættest mulige samspil mellem EU og NATO, ikke at klippe forbindelsesledet over, men at udvikle et samarbejde som en del af NATO. For det tredje: Vi ønsker fuld gennemsigtighed i samarbejdet mellem de to organisationer, ikke konkurrence eller unødigt dobbeltarbejde.
Endelig for det fjerde: Vi ønsker holdbare løsninger
for de NATO-lande, f.eks. Norge, som ikke er med i EU, og for de EU-lande, der ikke er medlemmer af NATO, men som ønsker at deltage i den fælles indsats.
Det er disse fire krav, vi vil arbejde for bliver opfyldt i det samarbejde, der er gået i gang.
Det er de interesser, vi vil forfægte.
Vi kan ikke vide med sikkerhed, hvad det endelige udfald af drøftelserne bliver.
Når der foreligger resultater, er det klart, at vi vil gøre vores stilling op.
Selve topmødet i Tammerfors på fredag og lørdag er et ekstraordinært topmøde, ekstraordinært i den forstand, at det ligger ud over det almindelige topmøde, der først afholdes i december i Helsingfors, og ekstraordinært i den forstand, at den langt overvejende del af emnerne er samlet om udlændingespørgsmålet: asyl, immmigration og bekæmpelse af kriminalitet.
Grunden til, at vi koncentrerer os om netop det hovedemne, er indlysende.
Vi står foran et område, hvor vi har brug for et samarbejde.
I min åbningstale var jeg inde på globaliseringen og dens konsekvenser, inde på, at vi ikke kan isolere os, og det gælder sandelig ikke mindst her.
Flygtningestrømmene, de stakkels mennesker, der må bryde op fra det land og den egn, de er vokset op i, søger andre steder hen, og af gode grunde kan flygtningene jo ikke sige: Det og det land må vi hellere gå uden om.
De er i en nød- og tvangssituation og søger hjælp.
Det forhold, at flygtningestrømme ikke respekterer grænser, er en fælles udfordring, og den grænseoverskridende kriminalitet, vi også skal hamle op med, er en fælles udfordring.
Det er de problemer, vi skal samles om i Helsingfors; det er de problemer, vi skal udbygge samarbejdet om og træffe beslutning om retningen for i Helsingfors.
Når så retningslinjerne fra Tammerfors skal omsættes i konkrete retsakter på det retlige og det indre område, ja, så vil der selvfølgelig være nogle områder, hvor vi må stå udenfor, men det er ikke nu, det er ikke i Tammerfors.
Her og nu gælder det de overordnede principper og retningslinjer.
Dér vil vi selvsagt gøre vores indflydelse gældende.
Nu går vi så i gang med debatten om euroen.
Vi fremskynder og er i gang med at drøfte asyl- og retspolitikken, fordi samarbejdet i Europa fremskyndes.
Vi tager for alvor fat på debatten om krisestyringen, om regeringskonferencen, om udvidelsen.
Det stiller store krav
til dansk udenrigspolitik.
Her er ingen simple svar, her er ingen enkle løsninger, men der er én ting, vi skal holde os for øje: Der er et stærkt og et aktivt engagement, for kun på den måde kan vi varetage vores lands interesser som aktiv medspiller på den europæiske og den internationale scene.