Kim Behnke (FRI), 2000-04-07:
I de år, jeg har været i Folketinget, har det jo ikke været hverdagskost at få så megen ros for et forslag, man har fremsat, så det kan jo gøre en helt usikker.
Men tak for de faldne ord, og det skal jo ikke være nogen hemmelighed, at jeg også skylder en tak til de folk, der har hjulpet forslaget undervejs.
Ikke mindst Folketingets Udvalgsafdeling har været rådgivende med hensyn til, hvilken form det skulle have, så det skulle kunne fremsættes her.
Det er jo ikke hver dag, vi ser sådan et forslag i Folketinget, og et eller andet sted kan man selvfølgelig også stille det spørgsmål, om det er Folketingets mindste partigruppe, der skal løfte en sådan opgave, eller det i virkeligheden var en opgave, som efter norsk forbillede burde ligge i regeringens regi.
Jeg synes med de bemærkninger, der er faldet her i dag, kunne konklusionen godt være, at man på et eller andet tidspunkt benytter sig af de erfaringer, nordmændene har fra 1963, og benytter en lignende fremgangsmåde i Danmark.
Hvorfor så det?
Fordi vi har et godt princip i Danmark.
Vi har princippet om, at loven skal være forståelig for alle.
Det er den jo ikke nødvendigvis, hvis den er formuleret på latin eller skrevet på gotisk.
De folk, der i øjeblikket bliver stoppet af en politibetjent ude på motorvejen for at køre 140 km/t eller mere, regner jo med, at når politibetjenten fortæller, at der står i færdselsloven, at de kun må køre 110 km/t, så er det rigtigt og korrekt, og der skal ikke være en retshistorisk diskussion om, hvorvidt den bestemmelse bare er et levn fra tidligere tider.
Det må være sådan, at de bestemmelser, der er, er nogle, man føler sig forpligtet af, og nogle, man også er parat til at overholde, for det er meget vigtigt i et samfund som det danske, at der er en høj grad af retssikkerhed.
Man kan selvfølgelig diskutere, hvordan en sag vil forløbe, hvis den bliver indbragt for domstolene og man så tager afsæt i bestemmelser fra 1600- eller 1700-tallet, men som vi har dristet os til at gøre opmærksom på i bemærkningerne, så er der faktisk en ikke uvæsentlig retstvist i øjeblikket mellem Finansministeriet, Københavns Kommune og Københavns Havn.
Vi har ikke turdet tage de bestemmelser med, gamle bestemmelser, kongelige forordninger,
om Københavns Havn, og som vi har skrevet i bemærkningerne, er det simpelt hen, fordi vi er bange for at blive en hund i det keglespil.
Læser man i de forskellige opslagsværker, er der jo tvivl om, hvorvidt de bestemmelser fortsat er gældende, men de kan altså komme til at være afgørende for en retstvist
mellem Finansministeriet, Københavns Kommune og Københavns Havn. Spørgsmålet er, om det egentlig var hensigten med en gammel bestemmelse, at den pludselig skal kunne dukke op til overfladen, når alle i mange år har betragtet den som værende uden betydning, i hvert fald tilstrækkelig mange til, at den i flere opslagsværker helt er faldet ud.
Hvad er så formålet med, at vi har fremsat dette forslag?
Der var nogle, der spurgte mig, da de så titlen og så antallet af bestemmelser: Hvorfor hedder det ophævelse af 100 love, når der er 136?
Hvorfor er det ikke strøget mål?
Det er det ikke, fordi vi godt er klar over, at der under udvalgsarbejdet naturligvis vil fremkomme eksempler på bestemmelser, vi alligevel ikke kan ophæve, og derfor vil vores ambition være, at vi bruger udvalgsarbejdet til at finde frem til dem, vi ikke umiddelbart kan ophæve, dem, hvor Justitsministeriet vil have voldsomt svært ved at nå at få sagerne afdækket, og dem, hvor der er begrundet tvivl, således at vi ved andenbehandlingen ved ændringsforslag tager de bestemmelser ud, og den rest, der så er tilbage, på 100, 102 eller 98 opnår så vedtagelse i Folketinget. Hvorfor skal vi have en bestemmelse om, at der i 1916 var en folkeafstemning om De Dansk-Vestindiske Øer?
Hvorfor skal vi have en bestemmelse stående om, at man nedlægger jernbanen mellem Middelfart og Strib, og at der ikke længere skal være færgefart over Lillebælt?
Hvorfor skal vi have en bestemmelse om, at der nu skal etableres færgefart over Storebælt?
Ja, alt sammen er jo et billede på den tid og på et behov, der var dengang.
Der er flere, der under debatten har været inde på, at det ville være hensigtsmæssigt, om vi i vores lovgivning, specielt i anlægslove, folkeafstemningslove og lignende, indbyggede en sidste paragraf.
Lige så vel som vi har overgangsbestemmelser, ikræfttrædelsesbestemmelser osv., kunne der sagtens være en sidste paragraf, som beskrev, at når jernbanestrækningen var anlagt, eller når folkeafstemningen var gennemført, så ophævede loven sig selv. Justitsministeren gør så opmærksom på efter den megen ros, at der kan være problemer, og justitsministeren går så ind i en diskussion om kongeloven og de problemer, der kan være i den anledning, lige præcis fordi en række af de her bestemmelser er meget gamle.
Til Socialdemokratiets ordfører, fru Else Marie Mortensen: Det var sådan set ikke i et anslag af kådhed, at vi skrev, at hvis man på universiteterne tog det her med i undervisningen, så synes vi, det var en god idé.
Men når jurastuderende på universiteterne skal lære at bruge de forskellige opslagsværker, Karnov, Retsinformation osv., så er det her jo en eminent opgave at dele ud til dem og sige: Prøv at tjekke!
Har Kim Behnke overset noget?
Det var kun på det niveau og såmænd ikke, fordi det skulle gøres til genstand hverken for ph.d.-afhandlinger eller andet.
Mere kådhed var der ikke i det ønske.
Så gør justitsministeren opmærksom på, at der kan være retssikkerhedsmæssige problemer i at ophæve nogle bestemmelser, hvor vi ikke er klar over, om de har videregående konsekvenser, end vi umiddelbart kan læse os til.
Det må vi så få afdækket undervejs.
Men jeg synes ikke, det er korrekt, når justitsministeren angiver som årsag til, at anlægslove bare bliver hængende, at det er, fordi det er der tradition for.
Nu har jeg af politiske grunde valgt kun at finde nogle eksempler fra den tid, hvor vi i denne her omgang har haft en socialdemokratisk styret regering.
Den 10. december 1998 fremsatte den daværende fødevareminister faktisk et lovforslag, nr. L 139, som ophævede en masse gamle bestemmelser, 11. februar 1999 var det nr. L 184, hvor man i en lov om færgefart ophævede syv gamle bestemmelser, og 7. oktober 1999 var det så nr. L 7 om nedlæggelse netop af en jernbanestrækning mellem Hobro Havn og Hobro Station.
Tre eksempler på, at den tankegang, der ligger til grund for en række af de bestemmelser, vi har medtaget, altså heller ikke er noget, der er regeringen fremmed.
Derfor synes jeg ikke, at argumentet om, at det har vi ikke tradition for, er helt så stærkt, når man kan henvise til de tre eksempler.
Justitsministeren gør så opmærksom på, at vi har skrevet, at der er mange flere bestemmelser end dem, vi har taget med i lovforslag nr. L 219.
Det er korrekt, og derfor har vi også fortsat arbejdet.
Der ligger på nuværende tidspunkt forslag nummer to fra vores hånd til behandling i Udvalgsafdelingen, og så er det vores ambition, at vi til efteråret laver et opsamlingsheat, hvor nogle af de bestemmelser, der måtte være gledet ud ved ændringsforslag ved behandlingen af det her forslag, samt hvad vi i øvrigt har på kistebunden, kommer med.
Så tror jeg ikke, at min energi og vores energi rækker til mere.
Så må andre tage over.
Hvis resultatet af det her bliver, at der bliver nedsat en kommission, et udvalg, eller hvad vi vil kalde det, som vil påtage sig at have den løbende indsigt i dansk lovgivning efter norsk forbillede, ja, så må jeg sige, at så har det bestemt også tjent sit formål.
Fru Else Marie Mortensen var bekymret, fordi vi antaster anvendelsen af grundlovens § 25, og dem, vi har været mest efter, er Kirkeministeriet.
Det er, fordi vi synes, det er uhensigtsmæssigt, når vi ligefrem har en bestemmelse i grundloven, nemlig § 66, om, at man kan ordne kirkens forhold ved lov, at så mange af Kirkeministeriets bestemmelser så er hjemlet i grundlovens § 25, som jo er en overgangsbestemmelse.
Det har vi syntes var underligt, og det er det, vi har beskrevet i bemærkningerne.
Der er såmænd ingen beskyldninger om, at Kirkeministeriet skulle have begået grundlovsbrud, slet ikke; det er mere, hvilket hjemmelsgrundlag det bruger for sine regler.
Tiden tillader ikke andet, end at jeg til sidst siger tak for de mange bemærkninger.
Vi glæder os til det udvalgsarbejde, der nu forestår, og vi vil anbefale en fremgangsmåde, hvor vi får afdækket, hvilke af bestemmelserne vi umiddelbart kan få ophævet; resten tager vi så i første omgang ud med ændringsforslag, og så kan de jo finde vej til nye forslag på et senere tidspunkt.
Men tak for en overordentlig glædelig og positiv første behandling!