Thomas Krog (SF), 2006-06-01:
Det går virkelig godt, det er gode tider, sagde statsministeren både tidligere på dagen og her for lidt siden.
Han talte endda om et land, hvor alle får del i fremgang og tryghed.
Den deprimerende del er, at statsministeren faktisk beskrev Danmark som et land, hvor tryghed for alle er en realitet i dag.
I min daglige færden møder jeg et andet Danmark end det, statsministeren taler, om et Danmark, hvor tryghed og fremgang er mangelvarer, der skal kæmpes for.
Derfor har jeg i min tid her i Folketinget brugt mange kræfter på eksempelvis at hjælpe de tusindvis af mennesker, som i disse år bliver glemt og klemt i de kommunale systemer, fordi økonomien dér er mere og mere presset – mennesker, der helt uforskyldt og uberettiget får frataget det forsørgelsesgrundlag, som sygedagpengene udgør for dem.
Jeg har i al beskedenhed forsøgt at være talerør for det voldsomt stigende antal mennesker, der er blevet placeret på nutidens fattighjælp, ledighedsydelse, selv om der absolut ingen mulighed er for, at de kan få det dertil hørende fleksjob.
Jeg har rejst det problem, at forældre til handicappede børn, der i årevis yder børnene en uundværlig hjælp ved at passe dem i hjemmet og samtidig sparer samfundet for udgifter til institutionspladser, helt urimeligt står uden dagpengeret den dag, barnet eksempelvis dør, fylder 18 eller flytter på institution.
Sådan er der utallige områder, hvor mennesker ikke oplever statsministerens påstand om, at det går virkelig godt – områder, hvor mennesker er voldsomt økonomisk klemt og har så svært ved at få hverdagen til at hænge sammen, at de ikke orker at råbe op.
De har ikke kræfter til at gøre opmærksom på, at der også er et andet Danmark, hvor tryghed og fremgang er en udbredt mangelvare.
Men hver gang, jeg har prøvet at rejse spørgsmålet om alle disse menneskers behov for hjælp, har jeg jo fået det samme automatsvar fra de ansvarlige ministre: Der er ikke noget at komme efter.
Og er der så uomtvistelige problemer, bliver det i hvert fald slået fast, at det ikke er regeringens ansvar.
Tiden her i Folketinget har fået mine øjne op for, at statsministeren og regeringen på nationalt plan er ved at lave en Peter Brixtofte.
Når regeringen er ligeglad med argumenter, når al kritik bliver fejet af bordet som ubegavet, er risikoen for at fortsætte ud ad den forkerte vej overhængende.
Hvorfor skal man også lytte, når man alligevel aldrig kunne drømme om at ændre holdning?
Jeg har oplevet at blive skældt hæder og ære fra af en minister, fordi jeg her i Folketingssalen stillede spørgsmål til de sager, der blev behandlet.
Jamen klarere kan man da ikke understrege, at det ikke længere er god tone at diskutere med det herskende flertal.
Jeg har været til møder udeomkring i landet med eksempelvis førtidspensionisterne, de pædagogstuderende, lærerne og de rygmarvsskadede, møder, hvor de borgerlige hver gang har været inviteret, fordi det ville være lærerigt med en god debat.
Dialogen, debatten og muligheden for, at borgerlige politikere blev klogere på det andet Danmark, udeblev.
For Peter Brixtofte er enevældet jo foreløbig endt i retten.
Jeg tror, at det for regeringen her ender ved næste valg.
Danskerne finder sig nemlig ikke i at blive talt hen over hovedet af mennesker, der foregiver aldrig at tage fejl.
De mennesker, hvis oplevelse af hverdagen ligger milevidt fra statsministerens glansbillede, har også stemmeret.
Vi ser jo da også, at det begynder at gå fremad.
Folk har fået nok og går på gaden.
Buddene på et positivt og fremadrettet andet Danmark kommer fra flere og flere forskellige kanter.
I meningsmålingerne går det også markant i den rigtige retning.