Ole Stavad (S), 2000-03-17:
Til fru Mariann Fischer Boel: Jamen hvis det er sådan, at det her skal laves EU-medholdeligt - og det skal det selvfølgelig, ellers er det jo meningsløst - så betyder det selvfølgelig, at det er fælles regler, vi stiller op for de virksomheder, der henvender sig og vil lade sig registrere på det tidspunkt, hvor de ønsker at blive registreret hos Told og Skat.
Og derfor er det krav, vi stiller til en virksomhed, der har en udenlandsk oprindelse - også selv om det er en dansker, der står som ejer af den - det samme krav, som vi stiller til en tilsvarende dansk virksomhed.
Så derfor: Hvis der er nogen, som har oprettet eksempelvis et anpartsselskab med den lovpligtige indskudskapital på 125.000 kr., og hvis denne indskudskapital af en eller anden grund er forsvundet andre steder hen i perioden fra, at man har ladet sig registrere hos Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, og indtil man begynder at drive virksomhed i en form, så man skal registreres med hensyn til moms og A-skat osv., så skal man på samme måde stille sine garantier.
Hvis det er sådan, at man har en egenkapital på over 110.000 kr., så stiller vi ikke kravet, for så er vi inden for nogle bagatelgrænser.
Men det er vel også fair nok.
Hvis det er sådan, at det her er et problem, hvilket vi mener det er i forhold til udenlandske selskaber, så er
problemet vel lige så fuldt og regulært i forhold til danske virksomheder, og derfor har jeg da, vil jeg godt sige, ikke det store problem med, at det også i større udstrækning sikrer os i forhold til danske virksomheder.
Jeg mener også, at det her er en yderligere sikring af andre, der handler med den pågældende virksomhed, for det, at man for at kunne blive registreret hos Told og Skat skal kunne stille en sådan garanti, gør altså, at man ikke med 1.200 kr. på lommen kan starte en virksomhed.
Og det er da også en slags sikkerhed for andre, selv om garantien selvfølgelig er målrettet i forhold til de offentlige midler.
Nu er der også den forskel, at den kassekredit, man får hos Told og Skat og dermed hos det offentlige, er et tagselvbord.
Vi kan ikke afvise kunder, hvis vi ikke har lovgrundlag for det.
Hvis man henvender sig til en privat og ønsker en kredit, så har den private og også en anden virksomhed mulighed for at tage konkret stilling til, om vedkommende ønsker at yde kreditten. Hr. Kim Behnke har selvfølgelig ret i, at hvis man henvender sig direkte til kunderne, som man eksempelvis gør det gennem den elektroniske handel, har vi heldigvis dér nogle regler, der forhindrer, at man kan omgå danske skatte- og afgiftsregler og ikke blive registreret i Danmark.
Det kan godt være, at det bliver mere udbredt fremover, men det er ikke det, der bærer de udenlandske virksomheder i øjeblikket. Til hr. Frank Aaen må jeg sige: Jamen EU bestemmer jo ikke noget.
Der er 15 lande, der har ment, at det er hensigtsmæssigt, at man af hensyn til de 15 landes egne interesser laver nogle fælles regler om, at vi har fælles måder at opføre os på, så man kan operere på tværs af landegrænserne.
På det her felt som på andre felter kan man jo ikke administrere andre regler end dem, landene har tilsluttet sig, og derfor er forudsætningen for, at EU kan sige, at her bryder vi reglerne, at vi bryder nogle regler, som vi næsten altid selv har tilsluttet os og selv har været med til at udforme.
Så det er mere den generelle EU-diskussion.
Den tror jeg vi får masser af lejlighed til at tage i andre sammenhænge.