runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lene Espersen (KF), 2003-11-26:
I begrundelsen for sit spørgsmål har spørgeren henvist til den opgørelse fra Udlændingestyrelsen over antallet af afslag for ægtefællesammenføring for årene 2001, 2002 og 2003, som er gengivet i forslaget til ændring af udlændingeloven, L 6, der blev fremsat af integrationsministeren den 8. oktober i år.
Opgørelsen angår antal af afslag på ægtefællesammenføring under henvisning til, at det må anses for tvivlsomt, om ægteskabet er indgået efter begge parters ønske.
Jeg har noteret mig, at det spørgsmål, som jeg er blevet bedt om at besvare her i dag, er stillet den 17. november, og jeg er bekendt med, at integrationsministeren den 18. november, altså dagen efter, har besvaret en række spørgsmål fra Folketingets Integrationsudvalg, som vedrører samme tema.
Det drejer sig om besvarelsen af udvalgets spørgsmål nr. 1-4
over lovforslaget.
Integrationsministeren har i sin besvarelse af de nævnte spørgsmål bl.a. redegjort nærmere for de forskellige beviskrav, der i sager om tvangsægteskaber gælder ved henholdsvis udlændingemyndighedernes vurdering af, om der bør meddeles afslag på ægtefællesammenføring, og en strafferetlig vurdering af, om der er grundlag for strafforfølgning.
Integrationsministeren har endvidere redegjort for de regler og principper, der gælder for, hvornår forvaltningsmyndigheder har ret til eller er forpligtede til at indgive politianmeldelse mod private, og for de hensyn, der indgår i udlændingemyndighedernes vurdering af, om der i sager om tvangsægteskaber er anledning til at indgive politianmeldelse med henblik på en strafferetlig forfølgning i sådanne sager.
Af integrationsministerens besvarelse fremgår det bl.a., at Udlændingestyrelsen har foretaget en gennemgang af de 17 sager, hvor styrelsen i 2002 meddelte afslag på ægtefællesammenføring under henvisning til, at ægteskabet ikke ansås for indgået efter den herboendes eget ønske.
Det fremgår desuden af besvarelsen, at der ikke er fundet anledning til at indgive politianmeldelse i de pågældende sager, og besvarelsen indeholder samtidig nærmere redegørelser for baggrunden herfor.
Jeg kan alt i alt henvise til integrationsministerens udførlige besvarelse af de omtalte spørgsmål, men lad mig blot tilføje, at det naturligvis er en forudsætning for, at politiet kan føre straffesager om tvangsægteskaber, at politiet enten ved en anmeldelse eller på anden måde bliver bekendt med sagen.
Jeg vil i den forbindelse gerne sige, at der i integrationsministerens besvarelse af de omtalte spørgsmål efter min opfattelse er anført gode grunde for, at der ikke skete politianmeldelser.
Margrete Auken (SF), 2003-11-26:
Jeg går ud fra, at man i Kirkeministeriet kender offentlighedsloven og er opmærksom på, at man jo sagtens kan offentliggøre, og så har man pligt til at anonymisere forretningsoplysninger.
Men det er jo ikke det samme som at sige, at man har pligt til at anonymisere det hele, tværtimod.
Der har man faktisk en pligt til at undersøge mulighederne for mere offentlighed.
Her lyder det, som om at man har sagt, at bare det, at det er et privat brev, og der er noget med en forretningsting i det, så har man lukket for aktindsigt.
Jeg tror simpelt hen ikke, den holder.
Nu har jeg ikke været inde over sagen, men jeg har arbejdet i mange år med offentlighedsloven, og jeg vil godt sige til kirkeministerens undskyldning, at det er en skavank, mange ministerier kender.
Ministeren sidder i nærheden af én, hvor det jævnligt har været en plage, der har ramt dem derovre, så de har tænkt: Det behøver vi i hvert fald ikke at offentliggøre, kan vi ikke finde på et eller andet, som gør, at vi ikke lader os genere af væmmelige journalister?
Og der er armen blevet vredet om fra Ombudsmandens side hver gang, og så har de måttet offentliggøre.
Det ville da klæde kirkeministeren at sige, at den korrespondance, der indgår til os, den offentliggør vi naturligvis med respekt for det, som offentlighedsloven foreskriver der skal anonymiseres.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2003-11-26:
Jeg vil gerne gøre justitsministeren opmærksom på, at de 30 tvangsægteskaber, som myndighederne registrerede, er registreret, inden L 6 overhovedet trådte i kraft, dvs. inden den såkaldte formodningsregel trådte i kraft.
Og da gjaldt der altså nogle andre principper.
Under alle omstændigheder må det være et stort problem, at der er forskel på, hvad der defineres som et tvangsægteskab i Integrationsministeriet, og hvad der defineres som et tvangsægteskab i Justitsministeriet
, og det synes jeg regeringen skulle få rettet op på. Så synes jeg, det er meget, meget krænkende for vores retsbevidsthed, at der altså muligvis går forbrydere rundt i det her land, som har tvunget deres børn til at gifte sig mod deres vilje, uden at der bliver krummet et hår på disse forbryderes hovede.
Jeg forstår ikke, at justitsministeren med sit retsind overhovedet kan sidde sådan nogle forhold overhørig. Den 25. september siger integrationsministeren i en pressemeddelelse, tror jeg det er,
at regeringen nu vil skærpe straffen for at medvirke til tvangsægteskaber eller arrangerede ægteskaber, og at det, man bl.a. overvejer, er at sikre, at man kan smide udlændinge, der har bidraget til et tvangsægteskab, ud af landet.
Hvordan hænger det sammen med, at regeringen i virkeligheden synes, at det er synd at straffe de mennesker, der har gjort sig medskyldige i tvangsægteskab?
»Vil ministeren redegøre for, om og hvorledes regeringen agter at sikre, at der rejses sag mod de borgere, som mistænkes for at tvinge unge til at gifte sig mod deres vilje?«
Det undrer spørgeren, at det ikke har givet anledning til forsøg på retsforfølgelse af de eventuelt medskyldige.
Margrete Auken (SF), 2003-11-26:
Jeg har stadig en mistanke om, at finansministeren ikke aner, hvad det er, vi taler om.
Jamen hvorfor skulle de det, når vi nu har det sekretariat, der har fungeret så godt?
Det er blevet anerkendt af en konservativ minister, og konservative er selvfølgelig også pæne mennesker.
Han er vant til at vide, hvad et godt arbejdsmarked betyder.
Han ved af historien og traditionerne, at det ikke er lige meget, hvordan bunden af et arbejdsmarked behandles.
Det hører med til de konservative holdninger, men ikke til Venstres, som det også blev ganske klart, da vi hørte, hvordan hr. Troels Lund Poulsen udtalte sig.
Jeg har en mistanke om, at finansministeren ikke er helt så ideologisk, men bare fuldstændig blank med hensyn til sagen, når han siger, at industrien kunne jo også lave deres eget sekretariat.
Jamen hvorfor skulle de dog det?
Det andet sekretariat fungerer jo godt.
Det, man kunne overveje, var selvfølgelig at sige, at de har jo også ret mange milliarder, og nu er det alle dem, der har mange milliarder, der skal sørge for, at udgifterne bliver dækket.
Det er ikke længere regeringens opgave at sørge for det, selv om det er et centralt punkt i vores bistandspolitik.
Men overvejer ministeren, om der er nogen grund til at oprette et sekretariat for industrien, når der er så hårdt brug for det, fordi vi ikke kan få det, vi har, til at fungere?
Lene Garsdal (SF), 2003-11-26:
Nu ved jeg ikke, hvad man kan bruge det til, at ministeren er ked af det.
Man kunne vel have sat kraftigere ind, og så ville det have været muligt at skaffe de penge på finansloven.
Jeg skal naturligvis ikke gøre mig klog på det, men jeg vil spørge, om det ikke bekymrer regeringen med hensyn til de initiativer, regeringen vil tage fremover - en borgerlig regering er det oven i købet - at regeringen skaber vrede hos de arbejdsgiverorganisationer, som har meldt ud, at de er meget skuffede.
Er ministeren ikke enig i den problemstilling?
Tove Fergo (V), 2003-11-26:
Det er helt klart min holdning, at der skal være så meget åbenhed som overhovedet muligt om forvaltningen, og jeg er ganske udmærket klar over offentlighedslovens krav.
Jeg er i øvrigt også fuldstændig enig i de krav.
Der skal være så meget åbenhed, som der overhovedet kan være.
Men jeg er helt klar til, hvis der kan gives delaktindsigt i sagen, at så gør vi det, men allerhelst ville jeg jo have, at det var sådan, at vi kunne give aktindsigt i hele sagen, og det er baggrunden for, at vi har rettet henvendelse til de to forlag med en forespørgsel om, hvorvidt det er i orden for deres vedkommende.
Jeppe Kofod (S), 2003-11-26:
Det er igen en kommentar til det meget mærkværdige, der skete en sen nattetime ovre i Finansministeriet, hvor man målrettet gik efter en privat organisation, som måske havde et forkert tilhørsforhold set med regeringens øjne.
Man går pludselig ud og forsvarer beslutningen med, at der jo er masser af penge hos de faglige organisationer, og derfor kan Ulandssekretariatet selv betale de bistandsstrategier, som Folketing og regering vedtager.
Jeg vil bare spørge, om det virkelig kan være korrekt, at når der fremover skal bevilges penge til projekter, som udføres af danske ngo'er, altså private organisationer, skal det vurderes, hvor mange penge de har.
Hvis de har mange penge, skal de selv betale projekterne, men hvis de ikke har mange penge, kan de altså godt få støtte til deres projekter. Er det sådan det skal forstås?
Jeg synes, det svæver i det uvisse, hvad der ligger i de bemærkninger, som bl.a. finansministeren har fremsat.
Thor Pedersen (V), 2003-11-26:
Jeg vil ikke bestride, at det fremgår meget klart af hr. Jeppe Kofods indlæg, at han svæver i uvidenhed og uvished.
Når det gælder ngo'erne, indgår de i et meget væsentligt bidrag til den danske udviklingsbistand.
På finansloven for 2004 er der i alt afsat 850 mio. kr. til ngo-projekter, og Ulandssekretariatet kan søge på lige fod med alle andre ngo'er.
Der er 60 andre ngo-organisationer, der ikke har nogen rammeaftale med staten, men søger fra projekt til projekt, og det kan Ulandssekretariatet også gøre.
Det er rigtigt, som det står i spørgsmålet, at vi undersøger i regeringen, hvordan der som minimum måske skal være en folkelig forankring i forbindelse med ngo-arbejdet, så ikke alle midlerne kommer fra statskassen.
Dette at være uafhængig af en regering, som jo er tanken bag ngo, skal jo også indebære, at de midler, de forvalter, ikke alene kommer fra statskassen, for ellers kunne vi lige så godt selv klare det hele.
Med hensyn til Ulandssekretariatet er det sådan, som også statsministeren lige har sagt, at der er en formue på ca. 11 mia. kr. i de 12 største forbund, og så kunne man jo godt vise solidaritet, som vel betyder, at man giver noget af det, man selv har.
Sådan må det nu engang være.
Vi behandler altså Ulandssekretariatet på lige fod med andre ngo'er, der ikke har en rammeaftale.
Jeppe Kofod (S), 2003-11-26:
Når vi nu taler om uvidenhed, tror jeg, det er en udbredt misforståelse i regeringen, at fagbevægelsen ikke selv bidrager meget aktivt til en stor del af det faglige arbejde i den tredje verden.
Det gør man rent faktisk, og det kan vi dokumentere, hvis regeringen ikke ved det.
Det centrale i sagen her er, at Fagbevægelsens Ulandssekretariat byder på nogle opgaver, som regeringen mener er vigtige, og som vi i Folketinget også mener er vigtige, nemlig at fremme menneskerettighederne i den tredje verden.
Hvis de vurderes som godt i stand til at løse de opgaver, får de et projekt, som de skal udføre, og det bliver selvfølgelig vurderet, og det skal være kvalitetssikret, osv.
Jeg forstår ikke, at finansministeren siger: Jamen hvis den organisation, som byder på opgaven har mange penge bag sig, kan den jo bare selv betale.
Gælder det også Dansk Industri, der jo også udfører masser af erhvervsarbejde i den tredje verden?
Danske virksomheder er med i en masse erhvervssamarbejde i den tredje verden, og det er noget, som jeg synes er utrolig vigtigt for udviklingen og fattigdomsbekæmpelsen i den tredje verden.
Men gælder det også de organisationer og virksomheder?
De har jo også masser af penge, men skal det være sådan, at bare fordi de har penge, kan de altså ikke få lov til at udføre projekter for den danske stat og for Danida?
Er det det, der ligger i udtalelsen?
Margrete Auken (SF), 2003-11-26:
Jeg vil godt spørge videre i forlængelse af det, hr. Jeppe Kofod spurgte om.
Jeg er næsten overbevist om, at hvis man spurgte Dansk Industri, om de mener, at Ulandssekretariatets arbejde er vigtigt, ville finansministeren få at vide: Ja, det er et meget vigtigt arbejde.
Jeg synes ikke, det er helt meningsløst at sige, at vi kan godt se på, om vi kunne få nogle af de store organisationer til selv at finansiere en del af de faste bidrag.
Men selve det, der er sket, og som også kom frem i finansministerens svar, er, at nu skal de behandles som alle andre, der ikke har en rammeaftale, og i og med at de ikke har en rammeaftale, siger man: Kvæste, kvæle, væk, ud med jer.
I kan få lov til at komme med på det lillelillebitte niveau, der bliver plads til, men vi har ikke længere brug for som en fast del af regeringens ulandspolitik, at der bliver lavet et velfungerende arbejdsmarked for de allerfattigste.
Her må det altså være jungleloven, der råder.
Jeg kan forsikre, at Dansk Industri ikke vil bryde sig om, at det er jungleloven, der skal råde.
De fleste af dem er pæne mennesker, og de synes ikke, det er ét fedt, om man passer på lavtlønsområdet, på arbejdsmiljø og på børnearbejde og alle disse ting.
Jeg havde håbet, finansministeren havde sagt, at det ville være relevant, at de parter, der især har glæde af det arbejde, og det er altså ikke kun erhvervsprojekterne i ulandene, skulle være med til at betale.
Jeg synes, det er synd, at det ikke først og fremmest er en regeringsopgave og altså en statsopgave, men det ville dog give en vis mening, for det ville røbe, at regeringen havde opdaget, hvad det er, Ulandssekretariatet laver, og at det ikke er almindeligt solidaritetsarbejde.
Thor Pedersen (V), 2003-11-26:
Det er rigtigt, så vidt jeg har kunnet få oplyst, at der gives ca. 21 mio. kr. uden om Ulandssekretariatet til andre former for fagligt arbejde.
Det er det, sagen egentlig drejer sig om.
Om Dansk Industri og Dansk Arbejdsgiverforening skal oprette deres egne sekretariater, må de jo selv om.
Jeg ser gerne, at alle bidrager til solidaritetsarbejdet med deres egne midler, men her er der tale om, at sekretariatet udelukkende anvender statslige midler, og det kunne være rart at se, at de måske brugte deres egne midler.
Det er vel det, der er indeholdt i begreberne solidaritet og forankring.
Projekterne kan vurderes på lige fod med alle andre projekter.
Sekretariatet kan søge på lige fod med alle andre, der søger, og projekterne kan også komme i betragtning på lige fod med alle andre projekter.
Jeppe Kofod (S), 2003-11-26:
Det lyder jo meget fornemt, når finansministeren står her og siger, at de kan behandles på lige for med andre ngo'er og andre projekter.
Men sandheden er jo, at i en sen nattetime valgte regeringen sammen med Dansk Folkeparti lige præcis at slagte en rammeaftale, man havde med en organisation, og oven i købet en aftale, hvor ressortministeren - altså udenrigsministeren - et par måneder forinden forsikrede, at den kunne man ikke bare opsige.
Dels ville det være et brud på et ligebehandlingsprincip, og dels gjorde de et meget vigtigt arbejde for menneskerettighederne i den tredje verden, for nu at citere udenrigsministeren: menneskerettigheder i den tredje verden. Man kan sige, at det her handler ikke om ligeværdighed, for hvis det handlede om ligeværdighed, kunne jeg jo spørge finansministeren: Hvordan kan det være, at det er Ulandssekretariatet og ikke organisationer som Folkekirkens Nødhjælp eller andre, som også gør et fantastisk godt stykke arbejde, der bliver ramt?
Det er alene, fordi man i en sen nattetime sad og manglede 44 mio. kr., og så mente man, at dem kunne man tage fra de fattigste arbejdere og fra forkæmperne for menneskerettigheder i den tredje verden.
Det er det, det handler om.
Thor Pedersen (V), 2003-11-26:
Der ligger i det, som fru Margrete Auken siger, og også det ordvalg, hr. Jeppe Kofod bruger, at vi slagter, men vi slagter ikke noget sekretariat, overhovedet ikke.
Vi vil heller ikke blande os i, om der er et sekretariat, og i øvrigt er det jo ngo-enheden, der er sekretariatet.
Det, vi siger, er, at vi har en formodning om, at projekterne er så valide og så gode, at man kan søge på lige fod med andre ngo-organisationer om de i alt 850 mio., der er afsat.
Mig bekendt er der 336 mio. kr., der er frie, altså
ikke placeret, og det står dem frit for at gøre det.
Trods alt må man sige, at 11 mia. nok skulle danne baggrund for at finde de enkeltcifrede milliontal, man bruger i Bangladesh eller andre steder.
Det skulle nok være muligt at finde pengene, og det er solidaritet, at man først og fremmest vil bruge sine egne penge, før man bruger andres penge
Det er jo den måde, solidaritet opfattes på, og det kunne man passende udvise i fagbevægelsen.
Jeppe Kofod (S), 2003-11-26:
Finansministeren får mig altså ikke til at sige, at det ikke er vigtigt, at organisationer ikke bruger af deres egne penge.
Det er meget vigtigt, og det gør mange af de organisationer, som deltager i arbejdet i den tredje verden, faktisk også, og de gør det i øvrigt ved siden af deres almindelige aktiviteter i Danmark.
Jeg synes faktisk, man skulle rose dem for det i stedet for at skælde ud på dem, som jeg kan få fornemmelsen af at regeringen er i gang med.
Det handler om, at man bevidst diskriminerer en bestemt privat organisation, fordi den har sine rødder i fagbevægelsen, for ellers kunne man jo lige så godt have slagtet nogle af de andre organisationer eller lavet en generel besparelse på 44 mio. kr. på ulandsbistanden.
Det handler om, at man målrettet går efter fagbevægelsens sekretariat og dermed også efter menneskerettigheder i den tredje verden, for at bruge udenrigsministerens ord.
Jeg synes, det er en meget speget sag, men jeg mener at kunne konstatere, at finansministeren ikke er enig i det, som Venstres ordfører sagde til Politiken forleden dag, nemlig at
man ikke kan være en uafhængig organisation, når man får midler fra staten.
Det kan man altså godt.
Jeg håber, det er svaret på første del af mit spørgsmål, men jeg har ikke rigtig hørt finansministeren komme med et klart svar på det.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2003-11-26:
Nu bliver jeg ikke mere ked af det, fordi det er Dansk Arbejdsgiverforening eller Dansk Industri eller hvem, fru Lene Garsdal nu har kastet sin kærlighed på.
Det er da beklageligt, at vi ikke kunne fuldføre intentionerne i ordningen, men jeg bliver bare nødt til at fastholde - det håber jeg også at formanden kan bekræfte - at lovændringer kræver altså et flertal her i folketingssalen.
Men sådan kunne jeg altså ikke få det i denne sag, og det beklager jeg, for det ville have været det rigtige.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Thor Pedersen (V), 2003-11-26:
Jeg har da en formodning om, at der er tale om en uafhængig organisation, i og med at Ulandssekretariatet kan leve
videre.
Men hvis opfattelsen er, at Ulandssekretariatet ikke kan leve videre i bæredygtighed af sine egne projekter, men må søge på lige fod med andre, kan man diskutere, hvor uafhængigt det er.
Men jeg tror, det er uafhængigt, sådan som det skal være, og at det kan leve helt på lige fod med 60 andre ngo-organisationer uden en rammebevilling.
Jeg har fuld tillid til, at sekretariatet nok skal overleve med valide projekter og kan få andel i de frie midler, som går til ngo'er.
Ja, det er rigtigt, at hr. Jeppe Kofod er ude på et skråplan med den argumentation, som fremføres. Ulandssekretariatet kan leve videre, og det kan søge projektstøtte af de midler, der er afsat på finansloven til ulandsbistand - til alt godt, som kan måles.
Der er fri adgang.
Den mulighed, man yderligere har, er i virkeligheden selv at bidrage med nogle midler, og her kunne man forvente, at når man råder over 11 mia. kr. i Ulandssekretariatets bagland, så kan man nok selv i værste tilfælde finde de 44 mio. kr., hvis det er hele beløbet.
Men der er jo ikke nogen, der ved, om Ulandssekretariatet kan få 100 mio. kr.
Hvorfor er man så negativt indstillet og siger, at man ikke er i stand til at komme med projekter, der egentlig kan bære sig selv, når man søger på lige fod med alle andre, for her er jo ikke nogen øvre grænse?
Man kan også få 150 mio.
kr., så hvorfor er man så bange for, om projekterne kan køre videre, hvis man ikke har en rammebevilling?
Det burde jo ikke være sådan, at det er rammebevillingen, der er afgørende; det skulle gerne være de enkelte projekter, der var afgørende, og de må jo kunne bedømmes på lige fod med alle andre, så der er overhovedet ikke noget at være bange for med hensyn til Ulandssekretariatet, medmindre man mener, at det udelukkende kan eksistere på statslige bevillinger, og det tror jeg ikke på.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Lene Garsdal (SF), 2003-11-26:
»Vil ministeren oplyse, hvorvidt finanslovaftalen med Dansk Folkeparti om ikke at forlænge den hidtidige tilskudsordning for arbejdsmiljøcertificering vil indebære, at virksomheder, der gør en ekstra indsats for at forbedre arbejdsmiljøet gennem arbejdsmiljøcertificering, og som har haft en berettiget forventning om at opnå tilskud til dækning af udgifter til arbejdsmiljøcertifikat og arbejdsmiljøafgift, alligevel ikke opnår et sådant tilskud?«
Skriftlig begrundelse Af Beskæftigelsesministeriets hjemmeside dateret 23. juni 2003 fremgår, at fristen for at indsende ansøgning om refusion af arbejdsmiljøafgiften forlænges fra 1. juli 2003 til 1. juli 2004.
I medierne 13. november 2003 - bl.a. Jyllands-Posten - fremgår, at ministeren begår løftebrud, når han nu gennem aftale med Dansk Folkeparti beslutter, at tilskudsordningen i forbindelse med arbejdsmiljøcertificering ikke skal forlænges.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2003-11-26:
I spørgsmålet bruger spørgeren udtrykket, at der er begået et løftebrud i forbindelse med, at vi ikke kunne gennemføre lovforslaget om at forlænge tidsfristen for ansøgning af arbejdsmiljøcertifikat, men jeg vil godt skuffe spørgeren lidt ved at sige, at der ikke er tale om noget løftebrud i denne sag.
Det, der er tale om, er, at vi lever i et land med et demokratisk flertalsstyre, hvor der skal skaffes flertal for lovændringer, og et sådant flertal kunne ikke skaffes i denne sag.
Det er jo ingen hemmelighed, at regeringen gerne havde set, at fristen for tilskud til virksomheder, der får et arbejdsmiljøcertifikat, var blevet forlænget.
Tilbage i 2001 besluttede Folketinget, at virksomheder, der får et arbejdsmiljøcertifikat, kan få refunderet deres arbejdsmiljøafgift.
Afgiften blev ophævet den 1. januar 2003, og samtidig blev det besluttet, at virksomheder, der fik et arbejdsmiljøcertifikat inden den 1. juli 2003, fortsat kunne få refunderet den afgift, de nåede at betale i 2001 og 2002.
Det første organ, der kan udstede arbejdsmiljøcertifikater, blev imidlertid først godkendt medio 2002, og konsekvensen har været, at det reelt først har været muligt at få et arbejdsmiljøcertifikat fra medio 2002.
Det vil sige, at virksomhederne reelt har haft 1 år til at få certifikat, og derfor synes vi, det var rimeligt at forlænge fristen.
Men de politiske realiteter under finanslovforhandlingerne med Dansk Folkeparti var, at regeringen ikke havde mulighed for at skaffe flertal for forslaget, og derfor kunne fristforlængelsen ikke gennemføres.
Men sådan er de demokratiske spilleregler jo.
Lene Garsdal (SF), 2003-11-26:
Nu siger ministeren, at der ikke er tale om noget løftebrud,
men så vil jeg henvise til et svar til mig på et spørgsmål, jeg har stillet, nemlig spørgsmål nr. S 4497.
Her siger ministeren, at regeringen bakker op om certificeringen ved at fremhæve certifikatordningen og ved at offentliggøre virksomheder med certifikat på Arbejdstilsynets hjemmeside.
Det fremgår også, at regeringen vil fremsætte forslag om en forlængelse af muligheden for at få refunderet den tidligere opkrævede arbejdsmiljøafgift.
Mener ministeren så ikke, at der her er tale om et klart løftebrud?
Claus Hjort Frederiksen (V), 2003-11-26:
Som minister kan jeg jo desværre ikke gennemføre noget, uden at der er flertal for det i Folketinget, og i forbindelse med ophævelsen af afgifts- og tilskudsordningen på arbejdsmiljøområdet blev det fastsat i ændringsloven, at virksomheder, som erhverver certifikat inden den 1. juli 2003 og søger om tilskud inden den 1. september 2003, kan opnå tilskud til arbejdsmiljøafgift.
Derfor krævede det jo en ny lov for at få den frist udsat, og det kunne jeg desværre ikke få flertal for, så derfor kunne vi altså ikke få fristen forlænget.