Margrethe Vestager (RV), 1999-02-04:
Først og fremmest vil jeg gerne sige tusind tak for den fantastisk positive tone og for det store engagement, der har været i debatten i dag - et engagement, som viser, at vi fra Tingets side kan præsentere institutionerne og sektoren for en samlet forventning om deres arbejde i forhold til at indfri de overordnede målsætninger.
Det, som jo er kunststykket i forhold til den proces, vi står foran, er at forene det, at vi gerne vil styrke kvaliteten og give mulighed for, at stadig flere får en kort og en mellemlang videregående uddannelse og give muligheder for stadig uddannelse som videreuddannelse, samtidig med at vi fastholder den regionale forankring af de forskellige uddannelsesinstitutioner, vel vidende at det, at der ligger en uddannelsesinstitution, har meget stor både erhvervsmæssig og arbejdsmarkedsmæssig betydning.
At uddannelse er tilgængelig i alle dele af landet betyder meget for den unges valg af uddannelse og for, at man i det hele taget videreuddanner sig.
Den institutionsstruktur, som vi tager udgangspunkt i, er vokset frem i takt med de historiske muligheder og de historiske behov.
Folketinget og vekslende undervisningsministre har taget beslutninger om, hvor de videregående uddannelser skulle placeres.
Strukturen er dannet gennem knopskydning, beskæring, podning - nogle gange har der været brugt vækstfremmere - ikke ud fra en overordnet plan, ikke ud fra en masterplan om, hvordan strukturen skulle være inden for kongeriget, men tingene er vokset i forhold til den viden og det udsyn, der har været på det givne historiske tidspunkt.
Dermed er vor institutionsstruktur blevet en kompleks størrelse, som på én gang er udtryk for noget, vi har villet, men også er udtryk for en vis tilfældighed.
Den sektor, som vi taler om, skal rustes til flere studenter.
Og når vi skriver det i redegørelsen, så tilføjer vi, at det betyder, at der skal skabes attraktive uddannelsesmiljøer inden for de mellemlange og de korte videregående uddannelser.
Og hvorfor så det?
Jo, fordi vi forestiller os, at en stor del af ambitionen om, at 50 pct. af en årgang får en videregående uddannelse, skal rettes mod de korte og de mellemlange uddannelser.
Pointen er jo ikke at gøre alle til akademikere, men at give så mange som muligt den videregående uddannelse, som de og som samfundet har brug for.
Jeg tror ikke, at vi kan styre de unges søgning til uddannelserne.
Og jeg tror heller ikke, at vi skal forsøge på det.
Men jeg tror, at vi kan gøre de korte og de mellemlange videregående uddannelser så attraktive, at flere ønsker en sådan uddannelse.
Hvad kan jeg, hvis jeg vil videre i forhold til en kort eller en mellemlang uddannelse?
Og de skal på forhånd kunne se: Hvad er det for en vej, jeg kan gå i forhold til den uddannelse, f.eks. professionsrettet, som jeg opnår?
Først og fremmest skal de selvfølgelig kunne se, hvordan de kan komme videre med deres teoretiske kompetenceopbygning.
Uddannelserne skal give mulighed for videre uddannelse.
De skal fremstå som klare og være attraktive muligheder.
Og det tror jeg er en grundlæggende betingelse for, at vi kan opfylde vores ambition.
Men det er jo stadig væk givet, at vi må sikre, at både de korte og de mellemlange videregående uddannelser står som egentlige uddannelser og ikke som forskoler eller som meritgivende forløb eller som moduler, men som færdige uddannelser, som giver baggrund for at udøve en profession.
Men det er jo ikke kun strukturen, der får de unge til at søge en uddannelse.
Studiets tilrettelæggelse, studiemiljøet, de faglige udfordringer spiller en afgørende rolle.
Og derfor er kernen i debatten i dag, hvordan vi gennem tilrettelæggelsen af de overordnede rammer og strukturen kan gøre studieopholdet på en kort/mellemlang videregående uddannelsesinstitution stadig bedre.
En anden pointe i redegørelsen er, at vi ønsker, at det landsdækkende udbud af videregående uddannelser skal bevares, samtidig med at vi ønsker større uddannelsesmiljøer.
Som flere har nævnt her fra talerstolen, kan det umiddelbart synes modsætningsfyldt.
Men derfor understreges det også meget tydeligt som et af redegørelsens helt centrale elementer, at dannelsen af centre for videregående uddannelsesinstitutioner gennem fusioner ikke betyder nedlæggelse af uddannelsessteder.
Hverken uddannelserne, de unge, regionerne eller arbejdsmarkedet vil være tjent med en sådan udvikling.
Der skal være tilbud i hele landet af mange grunde, men især fordi der skal være liv, udfordringer og beskæftigelse i hele landet.
Jeg tror, at udbygningen af uddannelsestilbudet i regioner med begrænset erhvervsudvikling og befolkningsgrundlag kan være et udviklingspotentiale i sig selv.
Og derfor må vi ikke kun have uddannelsespolitiske vurderingskriterier i denne sag.
Vi må også respektere de regionalpolitiske, erhvervspolitiske og arbejdsmarkedspolitiske vurderinger, som også vil spille ind.
Det er efterhånden ved at være et stykke tid siden, at redegørelsen blev afgivet den 4. november 1998 - der er gået
nogle måneder.
Men der er arbejdet videre i mellemtiden.
Og som næsten alle ordførere også har noteret sig, er det en diskussion, som nu har en meget stærk rodfæstning i hele sektoren - på den enkelte institution, og hvor institutionerne mødes. Ministeriet har haft kontakt med de enkelte uddannelsesområder, deres interessenter, for at høre deres reaktioner på redegørelsen.
Og helt overordnet set: Der er ikke modstand mod redegørelsens grundlæggende tankegang.
Tværtimod har redegørelsen sat gang i så mange initiativer i sektoren, at den nuværende opgave for os er at sikre, at der er rammer, at der er perspektiv på processen, frem for at vi går ind og styrer på detailniveauet.
Vi har haft møder om perspektiverne på det pædagogiske uddannelsesområde, det sociale uddannelsesområde og sundhedsuddannelsesområdet.
Vi har besøgt ingeniørhøjskolerne for at høre om deres planer.
Vi har talt med vore råd, vore udvalg og de centrale foreninger, og vi har arbejdet med selve begrebet: center for videregående uddannelse.
Og endelig har vi bedt evalueringscentret om at indsamle data og udarbejde en rapport om internationale erfaringer med strukturreformer, herunder selvfølgelig også, hvordan de er tilrettelagt, reaktionerne på og især effekten af, hvad strukturen så er blevet.
Den rapport vil naturligvis indgå i de videre drøftelser. Arbejdet har gjort det muligt at sige noget mere konkret om, hvad vi kan forestille os, og det vil jeg også gøre.
Jeg synes, det vil være den mest passende måde at kommentere den meget store vilje, der har været blandt ordførerne til at fortsætte den proces, som er sat i gang, inden for nogle rammer og inden for en proces, som er baseret på frivillighed ud fra Tingets forventning.
Betegnelsen CVU - center for videregående uddannelse - er tænkt som et kvalitetsstempel, som en varemærke, og heri ligger, at der skal være visse betingelser opfyldt for at blive til et CVU; betingelser, der skal sikre kvaliteten.
Men til gengæld skal der også være knyttet retsvirkninger til at være et CVU, for målet er at etablere en struktur, som vil være attraktiv for institutionerne.
De foreløbige reaktioner i sektoren taler for, at det vil lykkes at opnå dette.
CVU'er skal fortrinsvis dannes gennem en organisatorisk samling af uddannelser i et center.
Et fagligt eller professionsmæssigt fællesskab vil som udgangspunkt, efter min mening, give det bedste udgangspunkt for kvalitetsudvikling, og det vil også give mulighed for nogle synergieffekter, fordi de enkelte uddannelsers egen identitet og egen faglige styrke i samvirke med andre beslægtede uddannelser kan gøre, at man kan skabe mere udvikling, men også et bedre studiemiljø og en studiefaglighed for de studerende. Derudover er udvikling af og samarbejde om efter- og videreuddannelse en helt central opgave, hvor man må sige, at der også er meget store tværgående behov i forhold til den faglige identitet, som den enkelte skaber sig i sin egen første uddannelse.
Et CVU kan f.eks. bestå af én eksisterende institution, som i sig selv opfylder betingelserne.
Den kan også bestå af flere institutioner ved en organisatorisk, juridisk sammenlægning, eller igen af en udskillelse af en del eller flere institutioner til et nyt fællesskab, som opfylder
betingelserne.
Vi kan overveje at stille kvantitative kriterier for et center for videregående uddannelse, f.eks. med et minimum af uddannelsespladser eller fagområder eller efter videruddannelsesaktiviteter, men kvantitative kriterier bør under alle omstændigheder kun bruges, hvis de giver udtryk for og underordnes kvalitative kriterier. Initiativ til at oprette et CVU kan både komme fra sektoren selv, det kan også komme fra Undervisningsministeriet.
Jeg synes også, at de bemærkninger, som er kommet i dag, netop bakker op om den proces, som redegørelsen lægger op til, nemlig i forhold til den forventning, vi har om kvalitet og om samarbejde; dér må processen være båret af en frivillighed og et ønske om at opfylde de forventninger om højere kvalitet, bedre faglige miljøer og bedre studiemuligheder for de studerende.
CVU-dannelsen både vil og skal indebære forandringer.
Det centrale i forandringsprocessen har vi i redegørelsen beskrevet som omstilling fra uddannelsesinstitution til videnscenter, og det er ikke tanken bare at lægge ting sammen, det er ikke tanken at fusionere noget for fusionens skyld.
Det er tanken, at der skal skabes noget nyt, og det nye må være den måde, som institutionerne kan se, at man kan tilrettelægge tingene på for at lave noget, som er stadig bedre.
Det vil være en central opgave for ledelsen af et CVU at prioritere ressourcerne mellem de mange typer af opgaver, som kan udvikle fagene og institutionen.
Det betyder, at det vil være en central opgave for et CVU at skabe en fast samarbejdsstruktur til relevante forskningsmiljøer.
Man kan forestille sig mange måder en sådan tilknytning kan tilrettelægges på, og i sidste ende vil det jo være afhængigt af, hvor interesseret forskningsverdenen er i at komme i dialog med den koncentration af professionsbaseret viden, som vil blive CVU'ets kendetegn.
Som minimum, eller i hvert fald som en begyndelse, må det overvejes, om CVU'erne skal have særlige økonomiske midler stillet til rådighed, således at de får adgang til at rekvirere særlig forskningsbistand.
Da udviklingsbasering er et af CVU'ets kendetegn, må der være adgang til at disponere over særskilte udviklingsmidler, og det kan jo være en af de ting, som gør, at man bliver enige om at indgå i et CVU.
Vi har haft sonderinger på flere forskellige områder.
Det gælder det pædagogiske uddannelsesområde, som flere har været inde på, det gælder ingeniørområdet, det gælder området for de korte videregående uddannelser, sundhedsområdet og det sociale område.
Jeg vil give de fem områder nogle ord med på vejen, så man har en fornemmelse af, hvordan processen er, og hvor det bærer henad.
Der har været en møderække med alle dem, der har interesser på det pædagogiske uddannelsesområde.
Den møderække har været gennemført under en overskrift, som handlede om som det ene mål at sikre en stadig bedre efter- og videreuddannelse for lærere, pædagoger og undervisere, som det andet mål at få en større forskning i: Hvad sker der, når man uddanner sig?
Hvordan kan vi få stadig flere metoder også i forhold til at benytte informations- og kommunikationsteknologi?
Der er lavet et oplæg til en struktur på det område, hvis nogle af ordførerne ikke har fået det, skal jeg beklage det og sørge for, at det sker. Oplægget er sendt ud til en høring hos interessenterne, og der er ikke taget stilling til det, men jeg håber, at vi i fællesskab kan finde en struktur, som kan opfylde de to målsætninger, nemlig at vi får forsket mere i, hvad det er, vi foretager os, når vi uddanner os, og at vi også sikrer, at den forskning giver sig udslag i en stadig bedre efter- og videreuddannelse af de mennesker, som skal lære fra sig.
Oplægget skitserer, som det også er blevet sagt, et forløb, hvor der oprettes en 4-6 regioner, regionale centre
for videregående uddannelse, med ansvar for videre- og efteruddannelse af lærere og pædagoger
Opgaven skulle løses i tæt samarbejde med lærer- og pædagogseminarier, men om det er den helt rigtige måde, som der jo også er kommet bemærkninger til i dag, eller om vi kan finde andre former, vil jeg lade stå åbent, også i forhold til den høringsrunde og de svar, som kommer tilbage.
Jeg synes, det er helt afgørende, at vi tager sektorens meget positive medspil ind i billedet.
ikke for at centralisere den, men for at sørge for, at vi ikke får for mange spredte miljøer, som ikke har kræfter nok til en forskning, der rent faktisk skal udnytte det kolossale potentiale, vi har i Danmark på basis af vores meget lange uddannelsestradition, på basis af vores meget høje prioritering af uddannelsen.
En sådan højere læreanstalt vil naturligvis også skulle udbyde ph.d.-kandidat- og masteruddannelser i tilknytning hertil.
Dermed bidrages til, at områdets forskningstilknytning sikres, og der bidrages også til, at vi får mere forskning på feltet.
Et andet meget interessant forslag, som vi er begyndt at undersøge mulighederne for at virkeliggøre, er ideen om et laboratorium for læring inden for det danske område, det, der hedder Learning lab Denmark.
Og ideen er jo, at man også knytter en forbindelse til de andre steder, hvor man lærer, nemlig via arbejdslivet, via de mest progressive virksomheder, som jo også inddrager det at lære og læreprocesser som en del af deres virksomhedsfelt.
Hvis vi i tilknytning til dette kan få et samlet løft af den måde, vi forholder os til uddannelse på, de metoder, vi bruger, sådan at uddannelse bliver en mulighed for stadig flere, så mener jeg, vi er kommet langt, og så mener jeg, vi kan være vores ambitioner bekendt.
Med hensyn til ingeniørområdet er det afgørende at sikre, at alle tilbageværende ingeniørhøjskoler bliver stærke institutioner uden for universitetssektoren.
Ønsket om at bevare diplomingeniøruddannelsen som selvstændig afrundet uddannelse taler herfor, og besøgsrunden har også peget i samme retning.
Det er min vurdering, at det vil være en god model på det område at etablere CVU'ere med ingeniørhøjskoler som umiddelbart grundlag, men med mulighed for at inddrage mellemlange videregående merkantile uddannelser og måske i visse tilfælde også korte videregående uddannelser på dette område.
På området for korte videregående uddannelser består kunsten jo i at skabe uddannelsesmiljøer, som er attraktive, samtidig med at vi bevarer det landsdækkende udbud.
Konsekvensen både af institutionsredegørelsen og KVU-reformens mål vil være, at antallet af institutioner med et udbud af KVU-uddannelser vil være lavere end de ca. 70, der er i dag.
Også inden for dette område kan der tænkes flere institutionsmodeller.
En model kan være en samling af en eller flere erhvervsskoler, som kan godkendes til udbud af KVU-uddannelser.
Vi kunne kalde dem akademier.
De kan så tilbyde at få lagt undervisningen ved en anden erhvervsskole.
En anden model kan være at etablere centre for videregående uddannelse, som ud over at udbyde mellemlange uddannelser også udbyder korte videregående uddannelser.
Valget mellem, hvordan vi organiserer os på det område, må afhænge af, hvordan de regionale fagområder og uddannelsesniveauer kan sammensættes, så der opstår attraktive og stærke uddannelsesmiljøer.
Erhvervsskolerne vil være naturlige løsninger i regioner, hvor der er stærke KVU-miljøer.
Her kan tages udgangspunkt i uddannelsens miljø, i fagområder, hvor sammenhængen mellem det adgangsgivende niveau på erhvervsskolerne er helt centralt at bevare.
Et CVU kan være løsningen i nogle regioner, hvor f.eks. KVU-uddannelserne i sig selv ikke kan bære et akademi
, men det forudsætter for mig at se, at der er et slægtskab mellem de korte og de mellemlange videregående uddannelser, som skal indgå i CVU'et, ellers tror jeg ikke, at det bliver stærkt nok.
Sådan et CVU kan f.eks. være konstruktørniveauet, informations- og kommunikationsområdet, og der kan naturligvis også udvikles nye KVU'er i et CVU-miljø.
Sundhedsuddannelsesområdet har været nævnt af flere, bl.a. fordi der er den strukturelle forskel mellem sygeplejerske- og radiografuddannelsen og de øvrige uddannelser på områder, nemlig at de to førstnævnte er amtslige.
For mig at se er det helt afgørende, at vi fokuserer på, hvordan vi kan styrke samarbejdet mellem de forskellige uddannelser frem for at begive os ud i en diskussion af, om det nu skal være i det ene eller det andet regi.
Som også hr. Hans Peter Baadsgaard noterede sig, er det en diskussion, som bl.a. føres i regi af opgavekommissionen.
Jeg har forstået på amterne, at der vil være en positiv opbakning til, at der bliver lavet den type af samarbejder, og at centerdannelserne og de problemer, der må opstå af, at der er flere ejere, må løses af ejerne, sådan at uddannelserne kan udvikle sig sammen, og sådan at der kan blive en synergi mellem den faglighed, som de forskellige uddannelser besidder.
De sociale højskoler har en bred og aktiv profil, og efter de sidste års meget kraftige vækst i optagelsen af studerende har de også en størrelse, som gør det muligt at udvikle efter- og videreuddannelse og løse opgaver med at få lagt undervisning uden for egen region.
På højskolerne indgår allerede i dag et bredt netværk med meget forskellige samarbejdspartnere.
Den type af institutioner medtænkes af mange, og det er jo klart, at det ikke vil være givet, hvordan det bliver.
Det er noget, som vi kommer tilbage til i forbindelse med drøftelse af den meritredegørelse, som kommer senere.
Jeg håber, at de meget positive tilkendelgivelser, som er kommet i dag, vil give os mulighed for at etablere professionsbachelorer, når vi har afklaret, hvad det indholdsmæssigt kræver i forhold til de nuværende uddannelser, og hvilke muligheder der skal være for videregående uddannelser oven på en sådan bachelor.
For jeg mener, at det er afgørende, at vi ved, hvad vi har med at gøre, før vi hæfter et BA bag ved læreruddannelsen eller sygeplejerskeuddannelsen.
Jeg synes, at institutionerne, som har lyttet til debatten i dag, og jeg, som har lyttet til debatten i dag, i fællesskab kan være meget opmuntret af viljen til at lade processen være baseret på frivillighed og også viljen til at lade mange forskellige modeller sameksistere
, fordi man dermed tager udgangspunkt i vores historie og vores struktur i stedet for et udgangspunkt om, at der må være orden i sagerne.
Orden er ikke nødvendigvis den bedste bedste grobund for en høj kvalitet i uddannelserne og for de mange forskellige muligheder, som bør være gældende for vores studerende.