Carsten Koch (S), 1998-06-12:
Det er jo noget af en mundfuld at skulle redegøre for hele situationen på sundhedsområdet, og jeg vil derfor først og fremmest holde mig til to punkter, der er angivet som særlig væsentlige, nemlig ventelisterne og de små sygehuse.
Dette skal ikke tages som udtryk for en fornægtelse eller en nedprioritering af ventetidsproblematikken, men jeg mener godt, at man kan sætte tallet frem, for at debatten kan få et vist perspektiv.
Jeg er helt klar over, at ventetiden for mange mennesker er en meget stor belastning med alvorlige personlige konsekvenser, og det er også derfor, det glæder mig at konstatere, at de seneste ventetidstal viser, at man nu begynder at kunne se regeringens og amternes fælles indsats udmøntet i resultater.
Som bekendt er der især ventetid for de kirurgiske patienter.
Ser vi derfor på alle patienter indlagt på kirurgiske afdelinger fra 1994 til 1997, kan man konstatere et fald i den gennemsnitlige ventetid på 9 pct.
På hjerteområdet, som ofte har været særligt i fokus, er aktiviteten forøget markant i samme periode.
Det er ikke, fordi luften her skal fyldes med tal, men jeg synes nok, at det er vigtigt at fremhæve, at tallene taler deres tydelige sprog.
Tendensen er, at vi er på rette vej mod lavere ventetider i sygehusvæsenet, og det bekræfter, at de initiativer, som regeringen har taget for at reducere ventetiderne, bærer i den rigtige retning.
Dermed ikke sagt, at de kan stå alene, eller at de er tilstrækkelige.
Ventetidsproblemstillingen er ikke, i modsætning til hvad nogle måske går rundt og tror, let at løse.
Vi har at gøre med et meget kompliceret kapacitetsproblem, som bl.a. skyldes den negative vækst, som sygehusvæsenet oplevede under den borgerlige regering.
Fra 1988 til 1992 faldt de samlede offentlige sygehusudgifter med godt 3 pct. Siden regeringsskiftet i 1993 er ressourcerne omvendt vokset.
Ved udgangen af 1997 forventedes den samlede vækst siden 1993 at nå op på næsten 11 pct. Det synes jeg er værd at huske, at noget så kompliceret som ventetidsproblemstillingen ikke er en problemstilling, som løses fra det ene år til det andet.
Regeringens midler til at gå ned på acceptable ventetider er en fortsat kapacitetsudvidelse i det offentlige sygehusvæsen samt de forslag til kvalitets- og effektivitetsforbedringer, der blev fremsat af Sygehuskommissionen.
Det er grundlaget, og det er netop, hvad der gennem de sidste år er aftalt med amterne i de årlige økonomiforhandlinger, og det har også været et centralt emne i dette års forhandlinger.
Med Sygehuskommissionens rapport blev der givet en række forslag til, hvordan kvalitet, effektivitet og service kan forbedres i sygehusvæsenet.
Nogle forslag vedrører ventetidsproblemerne mere eksplicit end andre.
Det gælder bl.a. forslagene om elektive enheder, der kun varetager planlagte operationer.
Det drejer sig om elektronisk booking
til fastsættelse af behandlingstider, og så drejer det sig om differentierede ventetider. Med elektive enheder er det muligt at adskille akutte og planlagte operationer.
Derfor forstyrres de planlagte operationer ikke af akutte indlæggelser, og aflysning af planlagte operationer kan i langt højere grad undgås.
Det betyder videre, at ventetiderne kan nedbringes, fordi arbejdsgangene kan tilrettelægges mere hensigtsmæssigt, og fordi kapaciteten generelt kan udvides.
Flere steder har elektive enheder allerede medført kvalitets- og effektivitetsforbedringer.
Varetagelse af elektive operationer kan også ses som en mulig fremtidig opgave for nogle af de små sygehuse, der står over for en omstillingsproces, og som skal finde en plads i den fremtidige sygehusstruktur.
Det vil jeg lige vende tilbage til lidt senere.
Ud over selve ventetiden finder mange patienter det frustrerende, at de ikke får klar besked om, hvornår de kan blive behandlet.
Den uvished kan afhjælpes, hvis man via elektronisk booking kan give klar besked om behandlingstidspunktet.
På finansloven for 1998 er der derfor afsat 20 mio. kr. til fremme af anvendelsen af elektronisk booking og til at opbygge et landsdækkende informationssystem med aktuelle ventetidsoplysninger.
Indsatsen på dette område sker med udgangspunkt i rapporten fra Sundhedsministeriets udvalg om ventetidsoplysninger og elektronisk booking fra marts i år.
Udvalget kortlagde i foråret 1997 udbredelsen af elektronisk booking.
Resultaterne herfra peger på, at indførelse af elektronisk booking bl.a. medfører bedre service for patienterne med hurtig og præcis information om ventetid for den enkelte patient, der også kan inddrages i beslutningen om behandlingstidspunktet.
Det er disse individuelle og fremadrettede ventetider, der efterspørges af patienterne.
Der er også grund til at pege på, at forbedret udnyttelse af sygehusenes ressourcer gennem ændret arbejdstilrettelæggelse kan være en stor forbedring.
Det har medført flere operationer på de afdelinger, der har indført elektronisk booking.
I takt med at sygehusene indfører elektroniske bookingsystemer,
Det vil blive foreslået som en ændring af sygehusloven i næste folketingssamling.
Et andet aspekt ved ventetidsproblematikken er, at nogle sygdomme kræver hurtig behandling, medens andre bedre kan vente.
Derfor anbefalede Sygehuskommissionen, at den generelle målsætning om maksimalt 3 måneders ventetid afløses af differentierede ventetidsmålsætninger.
Disse ventetidsmål skal afspejle alvoren i den enkelte sygdom og også de kapacitetsmæssige muligheder og begrænsninger.
Der er allerede udmeldt ventetidsmål for behandlingen af iskæmisk hjertesygdom og brystkræft, og Sundhedsstyrelsen arbejder i øjeblikket med at fastlægge ventetidsmål på yderligere to områder, lungekræft og tarmkræft.
Det forventes, at der kan komme en udmelding for disse sygdomme i løbet af denne sommer.
For fortsat at sikre, at disse og andre af Sygehuskommissionens forslag bliver ført ud i livet, er der nedsat en særlig opfølgningsgruppe.
Den skal opstille en handlingsplan for opfølgning af Sygehuskommissionens forslag og løbende følge handlingsplanens gennemførelse.
Afsluttende i forhold til sygehusventetiderne vil jeg fremhæve tre ting: For det første, at det går den rigtige vej; ventetiderne falder.
For det andet, at regeringen fortsat vil følge området meget tæt og tage de nødvendige initiativer, og for det tredje, at det vil ske i tæt samarbejde med amterne, bl.a. i forbindelse med de aktuelle forhandlinger om amternes økonomi.
Den anden del af spørgsmålet, de små sygehuses fremtid, giver mig anledning til at slå fast fra starten, at jeg ikke, som nogle har fået opfattelsen af, har tanker om at slagte de små sygehuse.
Sygehuse skal kunne nedlægges, selvfølgelig, men kun nedlægges, hvis der ikke er behov for dem, og det er der.
Der er faktisk behov for mange af de små sygehuse.
Men problemet, når vi taler om de små sygehuses fremtid, er, at diskussionen ofte tager udgangspunkt i holdninger til, hvad der er den mest korrekte sygehusstørrelse, og det synes jeg ikke er smart.
Udgangspunktet skal selvfølgelig være, hvordan vi uanset sygehusstørrelse sikrer, at der er kvalitet i behandlingen, og at sygehusdriften er rationel og fornuftig med hensyn til ressourceudnyttelsen. To målsætninger, som det først og fremmest er en opgave for det enkelte amt at opfylde gennem en hensigtsmæssig planlægning, er netop det at sikre kvaliteten og sikre, at ressourcerne udnyttes rationelt.
I debatten fremføres det også, at den stigende specialisering truer de små sygehuses eksistens.
Det er da rigtigt, at der i dag skal flere specialister til for at dække et behandlingsfelt og for at udnytte behandlingsteknologien bedst muligt - det er vigtigt - og det er en udvikling, som mange mener vil medføre en alt for stor centralisering af behandlinger på færre sygehuse, fordi ressourcerne skal udnyttes bedst muligt.
Men en samling af opgaver på færre sygehuse behøver nu på ingen måde at være den eneste mulige løsning i forhold til udviklingen.
Sundhedsstyrelsen og de lægefaglige specialeselskaber er netop kommet med et oplæg til, hvordan sygehusvæsenet ud fra en faglig vurdering kan tilrettelægges.
Udgangspunktet er, at den enkelte læge skal behandle tilstrækkelig mange patienter for at opnå en vis rutine og ekspertise i behandlingen.
Det er for at sikre kvaliteten i behandlingen.
En af hovedkonklusionerne er, at sygehusene skal være meget bedre til at samarbejde, bl.a. for at opnå et tilstrækkelig stort patientgrundlag.
Jeg ved, at mange amter allerede har taget hul på denne omstillingsproces.
F.eks. samarbejder flere større sygehuse med ét mindre sygehus om særlige opgaver, men også i de øvrige amter eller på tværs af amterne mener jeg at der er muligheder for at styrke samarbejdet.
En funktionsbærende enhed skal sikre, at der er det nødvendige patientunderlag for de enkelte behandlinger.
Enheden kan udformes og fungere på mange forskellige måder, f.eks. som et samarbejde mellem flere sygehuse om de fælles funktioner.
I enheden kan skadestuen og andre akutfunktioner f.eks. placeres på ét større sygehus, mens de mindre sygehuse varetager planlagte operationer, undersøgelsesfunktioner eller ambulante kontrolfunktioner.
Der er altså ikke tale om, at de små sygehuse skal nedlægges, især ikke hvis de varetager særlige funktioner, som de er gode til, inden for et samarbejde med et eller flere større eller mindre sygehuse.
Derimod mener jeg, at vi er nødt til at se i øjnene, at de små sygehuse ikke skal tilbyde behandling af mange forskellige sygdomme.
Det vil nemlig forudsætte, at mange specialister og megen teknologi skal spredes ud på mange sygehuse, hvilket afgjort ikke er en særlig rationel måde at udnytte ressourcerne på, og - endnu værre - det vil gå ud over kvaliteten.
Jeg vil afslutningsvis medgive, at indholdet i begrebet den funktionsbærende enhed ikke er helt nyt.
Mange amter har allerede taget initiativer i samme retning.
Men jeg er også overbevist om, at vi nu har fået sat ord på en model, der kan anvendes mere generelt, og som fremover kan være et meget nyttigt redskab i mange amters sundhedsplanlægning.
Jeg er meget spændt på at se, hvilke forskellige udformninger af funktionsbærende enheder der vil blive udviklet lokalt. Forhandling