Keld Albrechtsen (EL), 2000-03-30:
Man sagde i mange år, at der ikke skulle være nogen Europahær, men nu kommer der en Europahær.
Man har også sagt, at der ikke skulle være social harmonisering, men nu ligger forslagene om flertalsafgørelser på social- og arbejdsmæssige områder på bordet til regeringskonferencen.
Vi får en generel debat om alle de spørgsmål, men grunden til, at vi har foreslået et ret kraftigt skridt, nemlig et veto, er jo, at den forhandlingstaktik, som regeringen har tilrettelagt i denne sag, desværre ser ud til at slå fejl.
Problemet er jo - og det vil jeg godt bede ministeren bekræfte - at forhandlingspositionen set fra et dansk-svensk synspunkt er meget dårlig i denne sag.
Store sydeuropæiske lande er ikke tilhængere af og vil ikke acceptere
Vores forslag bygger altså på en meget præcis bedømmelse af forhandlingspositionen, og vores vurdering er, at hvis der overhovedet skal opnås fremskridt, skal der altså sendes ret kraftige advarselssignaler til de andre lande.
Det kan man selvfølgelig være uenig i, og ministeren har en meget optimistisk tro på, at han uden at komme med dette advarselsskud kan opnå fremskridt i løbet af forhandlingerne.
Jeg ved ikke, hvad ministeren bygger den tro på, for med det kendskab, jeg har til sagen, og ifølge dem, jeg har talt med fra andre lande, tyder det altså på, at det endda kan blive et problem at fastholde det makværk af et forslag, som Kommissionen har stillet.
Regeringen og Enhedslisten er enige om, at der må ske afgørende forbedringer af det forslag, Kommissionen har stillet, for at det kan blive acceptabelt; det er vi jo enige om.
Men jeg tror faktisk ikke, vi er enige i bedømmelsen af forslaget.
Ministeren hævder jo, at det alt i alt er et fremskridt, men jeg er mere enig i de bemærkninger, som hr. Knud Erik Hansen og hr. Thulesen Dahl har fremført, nemlig at der er en risiko for, at forslaget kan vise sig at indebære en forringelse i forhold til den retspraksis, som er opstået bl.a. på baggrund af The Guardian-sagen osv. Når det er sådan, skyldes det jo de alvorlige gummiparagraffer, som Kommissionens forslag er smækfyldt med. En af gummiparagrafferne er, at materiale, der kommer til Kommissionen fra tredjepart, altså f.eks. fra Danmark eller fra en stor virksomhed, kun er offentligt, hvis den pågældende part selv ønsker det.
Det vil betyde, at en meget, meget stor del af det materiale, der burde være offentligt, ikke kan blive det.
Det er noget, jeg vil kalde en lobbyistparagraf, for den er jo simpelt hen skruet sammen af hensyn til de store lobbyistorganisationer og de store, multinationale virksomheder, som på den måde kan sende et papir til Kommissionen og forlange det hemmeligholdt, når det kan have betydning for f.eks. at udelukke grønne organisationers muligheder for at følge med i de sager, som er under opsejling.
Derfor vil dette direktiv blive et stærkt instrument for de store lobbyister og for de store selskaber, især sammenholdt med, at Kommissionen jo selektivt udleverer dokumenter efter forgodtbefindende til udvalgte parter, altså til de samme lobbyister.
Man har nemlig i EU ligesom i Danmark det problem, at der arbejdes med det, der i USA kaldes selektiv information, dvs. at man giver information til nogle uden for Kommissionen, men uden at vi andre har ret til at se det.
Det er mig bekendt i strid med forfatningen i USA: Hvis et dokument er tilgængeligt for nogle i USA, så er det tilgængeligt for alle.
Den kombination af, at der er mulighed for, at folk, som sender papirer ind, kan kræve dem hemmeligholdt, og at Kommissionen samtidig kan udlevere papirer til nogle, men nægte at udlevere dem til andre, gør, at dette direktiv er skræddersyet til storkapitalen, mens det derimod vil blive et instrument til at holde mindre magtfulde kræfter væk fra indflydelse.
Derfor er det i den forstand et ægte kapitalistdirektiv, der her er tale om.
Derudover har det et hav af gummiparagraffer og muligheder for undtagelser.
En af dem er, at det bliver næsten umuligt at få udleveret det, som Kommissionen vil betegne som internt materiale.
I Kommissionen, hvor en stor del af lovprocessen pr. definition er intern, betyder det altså, at man stort set efter forgodtbefindende kan holde papirerne hemmelige, og i modsætning til den nuværende situation vil man ikke kunne opnå ret meget ved Domstolen.
Når først direktivet er vedtaget, er Domstolen nemlig nødt til at dømme efter det og ikke efter den hidtidige retspraksis. Nu bliver Enhedslistens forslag om et veto jo ikke vedtaget, og det vil sige, at Danmark stiller op i en noget sølle forhandlingsposition uden rigtig at have krudt i bøssen.
Ministeren skal komme med hatten i hånden og bede de andre lande så mindeligt, om der ikke kan ske nogen forbedringer, og det bliver en lang og trang vej.
Vi skal nok støtte ministeren alt, hvad vi overhovedet kan med hensyn til de forbedringer, han trods alt måtte forsøge at få igennem, men hvis han på forhånd stiller de andre lande i udsigt, at det her kan de godt slippe af sted med at få vedtaget, bliver resultatet altså meget ynkeligt.
Det tror jeg også ministeren selv godt ved, for han kender jo bedre end nogen den meget, meget dårlige forhandlingssituation, der foreligger.
Derfor synes jeg også, der var megen fornuft i det, hr. Thulesen Dahl sagde om fremgangsmåden i Europaudvalget: at vi nu følger op og får en redegørelse for, hvor der er muligheder for at opnå forbedringer, hvor Danmark kan sætte ind, og hvor kræfterne bør koncentreres, så også vi kan følge med i, hvis det ikke går, som det skal, og så tage en debat om det på et senere tidspunkt, hvis ministerens bestræbelser går i stå.
Det synes jeg var fornuftigt, og jeg vil i hvert fald medvirke til i udvalget, at vi får den fremgangsmåde.