runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Pia Christmas-Møller (KF), 2003-01-24:
Altså fru Margrethe Vestager, jeg ved ikke rigtig - vi lever åbenbart i hver sin verden i dag - jeg har ikke sagt noget om, at det er fantastisk, at regeringen har lyttet til høringssvarene og også ladet sig påvirke af dem i op til 20 tilfælde.
Det har jeg ikke sagt, men det er bare en kendsgerning, og jeg fremdrager denne kendsgerning i en diskussion - i øvrigt med Dansk Folkeparti - om, hvorvidt vi overhovedet har været åbne eller vi har siddet og forhandlet det her gedulgt for nedrullede gardiner.
Det var sådan set den vej over.
Og jeg sagde, at det ikke var tilfældet; vi har været inde i en meget åben debat.
Jeg anerkender, at der netop i Folketinget af alle steder er god grund til, at man har forskellige politiske holdninger til forskellige politiske spørgsmål.
Fru Margrethe Vestager må vel også give mig lov til at have en anden holdning, end hun selv har.
Det må da være rimeligt.
Det Konservative Folkeparti har ret til at mene, at vi gerne vil have et ansættelsesprincip ind i ledelsesstrukturen på universiteterne, og det er klart, at i lige præcis det spørgsmål vil vi ikke give efter i forbindelse med nogle høringssvar.
Det er da rimeligt.
Vi er valgt til Folketinget, vi har et mandat fra vælgerne, vi har nogle synspunkter, og dem kæmper vi for, men det skal jo ikke fremlægges
, som om vi ikke er lydhøre.
Vi lægger os bare ikke fladt ned.
Det er vel i orden, at vi har det sådan?
Hanne Severinsen (V), 2003-01-24:
Der er noget, jeg godt kunne tænke mig at få uddybet lidt mere, nu hvor vi har haft den her interessante diskussion om forskningsfrihed.
I den her debat virker det efterhånden på mig, som om i hvert fald hr. Homann, men egentlig også fru Elisabeth Arnold, som var oppe før, mener, at akademisk frihed er lig med, at hvis vi tager et øjebliksbillede af alle universiteter og alle, der forsker dér, så skal de til evig tid blive ved med at sidde og forske i dét, og at det er akademisk frihed. Den overordnede bestyrelse skal jo kun bestemme overordnet, at nu vil man satse noget mere på nogle ting, og så vil der være nogle andre ting, som man vil satse mindre på.
Der vil jo hele tiden ske en omprioritering, men det er jo meget overordnet, det er jo ikke forskningsstrategi; det er jo noget af det, man skal sidde med i de enkelte institutter; det vil den bestyrelse jo aldrig nogen sinde komme til at beskæftige sig med.
Det er jo satsninger: Hvem skal vi f.eks. lave strategiske alliancer med?
Skal vi udbygge nogle lokaler i det område, eller skal vi satse på noget andet?
Det er noget meget mere overordnet.
Jeg vil godt lige høre: Er akademisk frihed noget med, at alle til evig tid skal sidde med det samme?
Jesper Langballe (DF), 2003-01-24:
Jeg vil gerne således belært spørge hr. Morten Homann, om hr. Morten Homann ikke kan huske fra de år, der er gået, de sidste årtier, nogle forskere, som virkelig ragede op, sådan nogle fyrtårne, som vi alle sammen kendte navnene på, fordi det var nogle, der ikke bare sad og forskede videre, trådte videre i de spor, andre havde trådt, men som vandt nyt land ind, og om hr. Morten Homann kunne prøve at foretage en sammenligning mellem den betydning, sådanne mennesker bør have for deres eget universitet, med hensyn til i hvilken retning forskningen går, eller om det skulle være sådan en overordnet bestyrelse.
Hvor vinder forskningen nyt land?
Vinder den nyt land gennem de forskere, der er originale og tænksomme, eller gennem bestyrelser, der laver overordnede strategier?
Morten Homann (SF), 2003-01-24:
Jeg vil sådan set kunne svare på begge spørgsmål i samme svar, tror jeg.
Nej, det har ikke været tanken nogen sinde
for noget universitet, at man skulle tage et øjebliksbillede, og så skulle folk fortsætte med at gøre det samme. Hvis fru Hanne Severinsen besøgte universiteterne, ville hun givetvis også have opdaget, at der har været en ganske rivende udvikling på universiteterne, og at universiteterne - også de danske universiteter - er ganske godt med fremme med hensyn til at udvikle nye forskningsområder.
Så det her billede af, at alternativet til den reform, der er fremsat forslag om her, skulle være, at så stod alting stille, har jeg meget svært ved at genkende. Jeg vil sige, at hvis man skal have en forståelse for, hvad forskning er for noget, så bliver man nødt til at anerkende, at forskning er en proces, som er umulig at planlægge.
Man kan godt diskutere, og man kan godt lægge en strategi for, hvilken vej den skal bevæge sig, men man kan ikke planlægge forskning, og hvis vi skal nå nogle virkelig store skridt fremad i vores forskning, og det gælder, uanset hvilken ende af forskningen vi beskæftiger os med, så bliver man nødt til at give friheden til, at nogen kan få de skæve ideer, så bliver man nødt til at give friheden til, at der kan prøves nogle nye ideer af.
Ellers var vi aldrig nået til det punkt, vi er nået til i dag.
Hvis ikke man giver den frihed, hvis ikke man giver den frihed til, at der kan trædes uden for de fasttrådte stier, så er jeg bange for, at forskningen gror fast, og jeg tror, det er den sti, man desværre er begyndt at bevæge sig ind på med det foreliggende forslag.
Hanne Severinsen (V), 2003-01-24:
Jeg synes, hr. Morten Homann burde være opmærksom på, at dér, hvor man netop giver sig til at satse på et universitet, er dér, hvor man har forskere, der rager op, og som netop får skabt nogle miljøer.
Det er nemlig noget af det, der skal være nogle, der kan hjælpe til med at få øje på, for ellers sidder man bare og gør, som man plejer.
Det er lige akkurat for, at man virkelig skal kunne understøtte dem, som rager
Er hr. Morten Homann opmærksom på, at for f.eks. Danmarks Grundforskningsfonds centre gælder det jo netop, at man finder ud af, at der er nogle personer, man skal give noget tillid, og det giver man så penge til, og så giver man også en leder, og det er jo nogle af de forskningsmiljøer, der er blomstret allermest op i de 10 år, ordningen har eksisteret.
Det er dér, vi virkelig har fået det, der rykker, og det har ikke været planlagt på forhånd, hvad der kom til at rykke, men man har satset på nogle forskergrupper og sagt: I får chancen, I får nogle muligheder.
Og det er man nødt til at gøre noget mere overordnet.
Morten Homann (SF), 2003-01-24:
Ja, og det er lige præcis det modsatte, man gør med det her forslag.
Der siger man ikke til nogle forskergrupper: Værsgo, nu skubber vi jer lidt frem.
Nej, man siger til nogle forskere: Her er noget, du ikke må forske i.
Man gør det stik modsatte med det her forslag.
Jeg tror, fru Hanne Severinsen og jeg må befinde os i forskellige verdener.
I den verden, jeg befinder mig i, foregår der også ganske udmærket forskning i Danmark, men man skulle tro, at man med den nuværende lov overhovedet ikke kunne lave forskning, ikke kunne lave fremragende forskningsmiljøer, ikke kunne få ganske enestående forskere.
Det kan godt lade sig gøre at skubbe dem fremad.
Det, jeg advarer imod, er, at man lægger låg på og begrænser forskere.
For sådan er forskningens natur, og det bør man forstå.
Hvis man vil vedtage en ny universitetslov, bør man forstå, at man, hvis man skal have fremragende forskning, så også bliver nødt til at løbe en risiko.
For hver ene geniale idé, som virkelig bringer os fremad, er der hundrede svipsere, hundrede vildspor, som man bevæger sig ud på som forsker.
Og hvis vi vil slippe af med de hundrede vildspor ved at lægge låg på, så risikerer man, at man slipper af med den ene geniale idé, og så synes jeg, man gør vold på selve forskningens væsen.
Nu har fru Hanne Severinsen selv talt om misforståelser og folk, der tilsyneladende ikke danner deres politiske holdning
ud fra fakta, men ud fra myter
Jeg vil tillade mig at læse op fra § 17, stk. 2, i det lovforslag, som vi behandler nu.
Der står, at institutlederen kan pålægge en medarbejder at løse bestemte opgaver, og så kommer det interessante: »I den tid, hvor de videnskabelige medarbejdere ikke er pålagt sådanne opgaver, forsker de frit inden for universitetets forskningsstrategiske rammer.«
Det vil sige, at en forsker, som vil forske uden for universitetets forskningsstrategiske rammer, ikke vil overholde den foreliggende universitetslov.
Det kan man kalde, at man vil lægge låg på, eller man kan kalde det begrænse, eller man kan kalde det indskrænke, man kan bruge mange ord om det, men pointen er, at på bundlinjen begrænser det forskerens mulighed for at forske frit, det begrænser forskningsfriheden.
Det er et meget indskrænket forskningsfrihedsbegreb, som ligger i det foreliggende forslag.
Helge Sander (V), 2003-01-24:
Det var hr. Morten Homann, der spurgte til det med forskningsfriheden og § 17, stk. 2.
Der vil jeg gerne sige generelt, at netop i spørgsmålet omkring forskernes rolle på universiteterne har vi jo også, som hr. Morten Homann garanteret har noteret sig, ændret i den endelige tekst, fordi vi rent faktisk har imødekommet Rektorkollegiet, der i sit høringssvar har ønsket, at institutlederen fortsat skal godkende medarbejdernes aftaler om eksternt finansieret forskning.
Det er altså akkurat, som det er tilfældet i gældende lov.
Derom ingen tvivl.
Til fru Margrethe Vestager
: Bestyrelsen er jo altså en kreds af mennesker, der skal træffe økonomiske og overordnede, langsigtede, strategiske beslutninger.
Jytte Andersen (S), 2003-01-24:
Det er lidt i forlængelse af det, hr. Ole Sohn var inde på, altså belæringen om armslængde.
Det er da prisværdigt, at ministeren kaster sig ud i det.
Vi kender det jo godt, men der kan være forskellige fortolkninger af det, og helt ærligt: Armslængdeprincippet er i hvert fald efter min bedste opfattelse indskrænket
kunstnerisk, hvis der som oprindelig foreslået er to kunstnere ud af otte i Kunstrådet og to kunstnere ud af fem i de faglige udvalg, mens resten er ministerudpegede.
Så er der i hvert fald en temmelig stor sandsynlighed for, at den politiske tolkning af kulturen og kunsten kommer til at stå stærkere end det kunstneriske og kulturelle.
Politikerne skal ikke blande sig direkte, men sådan som det blev lagt op af ministeren, kan man altså ikke undgå at få den tanke, at med ministerudpegning vil ministeren i høj grad indirekte kunne blande sig i sagerne.
Carina Christensen (KF), 2003-01-24:
af både Det Konservative Folkeparti og Venstre.
Det lovforslag, som vi behandler i dag, er formet gennem mange og konstruktive drøftelser mellem kulturordførerne og kulturministeren.
At samtlige partier i Folketinget står bag forslaget afspejler viljen og evnen til at finde den rigtige ramme omkring kulturstøtten og den relevante lovgivning.
Det bærende i forløbet har været en fælles opfattelse af det overordnede formål, nemlig at fremme udviklingen af kunsten i Danmark og dansk kunst i udlandet.
Med lovforslaget indføres der en enkel struktur på kunststøtteområdet.
De seneste 40 år har kunstområdet været præget af knopskydning med større og større acceleration.
Et hurtigt tilbageblik kan illustrere dette: Statens Kunstfond er oprettet i 1965, Statens Musikråd blev oprettet i 1971, Dansk Musik Informations Center i 1980, Teaterrådet i 1985, Center for Dansk Billedkunst i 1995, Litteraturrådet i 1996, Kulturministeriets Udviklingsfond i 1998, Kulturrådet for Børn i 1999, Internationalt Kultursekretariat i 2001 og Billedkunstrådet i 2001.
Det nye kunstråd får et helhedsansvar med mulighed for at skabe dynamik mellem kunstarterne og for at sikre kvaliteten.
Det er Kunstrådets opgave at tilgodese nye og tværgående genrer og sikre, at disse ikke falder ned mellem de etablerede kunstområder.
Det er ikke hensigten, at den nyskabende kunst skal have forrang uden skelen til kvalitet, men den skal tilgodeses, hvis den kan stå for en kunstfaglig kvalitetsvurdering.
Det er et stort ansvar, det er et ansvar for helhed og kvalitet, der hviler på det nye kunstråd og dets arbejdsudvalg.
Der har da også været meget stor interesse fra alle sider for at blive repræsenteret i det nye råd og i repræsentantskaberne, bl.a. blev det som et resultat af denne store interesse besluttet at etablere to selvstændige repræsentantskaber i stedet for et fælles for henholdsvis Kunstfond og Kunstråd.
I ordførerkredsen har vi udvist stor lydhørhed over for de mange indkomne forslag.
Det har ført til en række præciseringer i teksten og til en udvidelse af repræsentantskabet fra 25 til 36 medlemmer, en udvidelse på knap 50 pct.
I Det Konservative Folkeparti og i Venstre er vi glade for at få en forenklet struktur, men vi er også tilfredse med, at Kunstfonden fortsætter sin virksomhed.
Vi finder det positivt, at det statslige støttesystem er tostrenget, at der er mere end én dør at komme ind ad.
Men det er oplagt, at der er behov for et samarbejde mellem de to institutioner.
Louise Frevert (DF), 2003-01-24:
Det er så trist med al hr. Ole Sohns negativitet.
Jeg bliver simpelt hen så ked af at høre det.
Jeg synes, at det er sådan et strålende forslag det her, og det er ærgerligt, at der altid skal lyde så negative toner fra en ellers så velinformeret kunstnerisk personlighed som hr. Ole Sohn.
Jeg har også læst høringssvarene og har været dybt inde
i denne sag nu i flere måneder, men jeg vil gerne have nogle andre bud på, hvad det er ud over de tværgående initiativer og børnekulturen og en kompetence, der er blevet givet til fagudvalgene, som hr. Ole Sohn gerne vil have belyst i udvalgsarbejdet.
For skal jeg være helt ærlig, så har vi indgået en aftale, og jeg synes faktisk, at alle sten allerede på nuværende tidspunkt er blevet vendt i denne her sag.
Vi har diskuteret den næsten til døde under udvalgsbehandlingerne.
Ole Sohn (SF), 2003-01-24:
Jeg vil lige starte med at sige, at jeg ikke har diskuteret noget til døde i udvalgets behandling endnu, for det starter
først her.
Men nu har vi været engageret i sagen, og det, jeg sagde var, at der i høringssvarene er blevet meldt ud om en lang række ting.
Nogle kan vi ikke sige ja til, fordi vi har
Hvis ikke vi tager et udvalgsarbejde seriøst, så skulle pokker da stå i at fremsætte et lovforslag.
Man går ikke bare ud til højre og venstre og siger, at nu vil vi gøre dette og hint.
Det gør vi selvfølgelig heller ikke.
Det er derfor, jeg også nævner her, at vi vil se på de høringssvar, der er kommet, sådan at vi kan få den bedst mulige lovgivning. Når jeg ikke kommer med så mange roser til forslaget, er det, fordi jeg alene ser det som en strukturel ændring, og deri kan der ligge nogle gode ting. Men jeg synes, det er fantastisk vigtigt at understrege, at den flerhed, den pluralisme, det engagement, som en lang række kunstnere har lagt i musikråd, i litteraturåd, i teaterråd osv., osv.
og i et internationalt engagement, det indskrænker vi.
Og det er jo en politisk beslutning.
Det har vi ikke været enige i.
Vi er gået med, fordi alternativet var værre.
Louise Frevert (DF), 2003-01-24:
Ja, det var jo stadig væk kun jeremiader, der kom heroppe fra talerstolen om de dårlige ting og indskrænkninger, og jeg synes jo stadig væk, det er et godt forslag.
Men selvfølgelig skal der da i en demokratisk proces være plads til et kreativt udvalgsarbejde. Men grunden til, at jeg gik så indgående ind i dialogen med hr. Ole Sohn, er, at jeg gerne vil være forberedt til den debat, for de hjørner, der skal rundes i denne her sag, kan jeg ikke få øje på, og jeg synes, det er så rart, hvis man kan være forberedt til et arbejde.
Ole Sohn (SF), 2003-01-24:
Jeg vil sige, at i al beskedenhed tror jeg nok, jeg har været relativt tæt inde i forberedelserne af det her lovforslag.
Det tror jeg også ministeren vil nikke genkendende til, så det er ikke der, diskussionen ligger.
Jeg tænker på sådan noget, som når f.eks. Børneteaterrådet gør opmærksom på, at det mener, at man burde stramme formuleringerne op omkring sikring af, at børnekulturen får den centrale placering, som vi også i forligskredsen ønskede.
Hvis der kan være tvivl om, hvad vi har ment, og de kan se, at det kan strammes op, så mener jeg, vi skal gøre det.
Der er diskussion om, hvorvidt man kan sikre, at vi holder fast i armslængdeprincippet, så fagudvalgenes kompetence er intakt, og der ikke kan sås tvivl om, at vi skal kigge dem over skuldrene i form af handlingsplaner, og at vi kan gribe ind osv.
Den type sikkerhed og ro skal der være for de fagudvalg, der har kompetencen.
Det er dem, der har den faglige kompetence, ikke os.
Vi skal afstikke rammerne, vi skal ikke være dem, der politisk sidder og kigger kulturlivet over skulderen, for så ødelægger vi først den sprudlende energi, der kommer.
Naser Khader (RV), 2003-01-24:
Med forliget om Kunstrådet får dansk kulturliv en ny og forenklet organisering af kunststøtten.
Kunstrådet skal sikre dynamik mellem kunstarterne samt en kvalitet og helhedsorienteret behandling af ansøgninger om kunststøtte.
Kunstfonden med dens otte faglige tremandsudvalg beholdes og får fortsat til opgave at støtte den enkelte kunstner inden for de forskellige genrer.
Det lovforslag om Kunstrådet, som er til behandling, bærer præg af væsentlige ændringer i forhold til kulturministerens første udspil, som vi kritiserede kraftigt.
Jeg er glad for, at vi fik præciseret, at Kunstrådet skal overtage alle opgaverne fra Kulturministeriets Udviklingsfond og Kulturrådet for Børn.
Dermed bevarer vi fokus på den multikulturelle kunst og børnekulturen.
To vigtige områder, der ellers blot skulle nedlægges. Kulturlivet spiller en afgørende rolle i integrationen af nye danskere, og børnekulturen har krav på prioritering på grund af den store betydning for børnenes dannelse.
Ministerens første udspil indebar et indgreb på det kunstneriske områdes autonomi.
Der var simpelt hen ikke tilstrækkelig afstand mellem politikere og sagkyndige støtteuddelere.
Kulturministeren tog kritikken til efterretning og indgik i en konstruktiv dialog og udvidede antallet af medlemmer i Kunstrådet fra 8 til 10.
Heraf udpeger repræsentantskabet de 5, så der sikres en ligelig magtfordeling.
Endelig kritiserede vi, at udspillet indebar et fælles repræsentantskab mellem Kunstrådet og Statens Kunstfond.
Et fælles repræsentantskab ville resultere i overfladiskhed, indspisthed og centralisering.
Lovforslaget sikrer derimod to separate repræsentantskaber, og på baggrund af de omtalte forbedringer kan Det Radikale Venstre således stemme for forslaget til lov om Kunstrådet.
Ole Sohn (SF), 2003-01-24:
Det, der fik mig herop, var ministerens fortolkning af armslængdeprincippet.
Ministeren har selvfølgelig ret i, at hvis det politiske system bevilger en pose penge og udpeger en række personer, bliver der lagt et led ind imellem politikerne og pengene. Men det er jo ikke helt ligegyldigt, at det er et politisk flertal, altså en minister uanset partifarve, som udpeger dem, for personvalget vil selvfølgelig altid være påvirket af det, og dermed bliver der en indirekte politisk styring.
Det, der har været kendetegnende for den måde, armslængdeprincippet har været administreret på, er, at vi som politikere har givet en pose penge og bedt en række faglige fora vælge ud af deres midte, så vi er sikre på, at det er ud fra de faglige kriterier, pengene bliver forvaltet, og ikke ud fra nogle politiske kriterier.
I begge varianter af armslængdeprincippet er det selvfølgelig rigtigt, at der er et led imellem, men spørgsmålet er, om det skal være den politiske dirigeren eller den faglige vurdering, og jeg er mest tilhænger af det sidste.
Brian Mikkelsen (KF), 2003-01-24:
Jeg er ked af, at jeg forstyrrede harmonien en lille smule, for grundlæggende er det jo et forslag, som vi er nået frem til i fællesskab og ved en fælles ihærdig indsats af alle parter.
Alle har en del af æren for det resultat, vi har nået, nogle synes, det er blevet langt bedre end det, der først blev fremlagt, og jeg synes, det er et flot arbejde fra alles side.
Men årsagen til, at jeg blev nødt til at aflevere den lille pointe om armslængde, er, at jeg synes, det er vigtigt for den fremtidige kulturdebat i Danmark, at det bliver slået fuldstændig fast, hvilket ansvar det politiske system har, og hvad armslængdeprincippet betyder.
Armslængdeprincippet er, uanset hvad man siger, ikke til fortolkning.
Det er det ikke, det er ganske enkelt.
Politikerne træffer beslutningen om kunststøttens formål og organisering samt om, hvor mange midler der skal afsættes hertil, og så træffer sagkyndige organer beslutning om, hvem og hvad der skal støttes med disse midler inden for lovens formål.
debat.
Det er ikke et spørgsmål om, hvorvidt man fra politisk side kan udpege sin far eller sin mor eller sin bedste kammerat til et udvalg.
Det vil sige, at det heller ikke er et spørgsmål om, hvorvidt der sidder to ud af fem kunstnere i et udvalg.
Der vil sidde fem kunstnere i et udvalg uanset hvad, så her er der igen en misforståelse.
Nu sidder der tilfældigvis en minister, der hedder Brian Mikkelsen, men de mennesker, han udnævner, er altså kunstnere.
Det er ikke fodboldkammerater nede fra den lokale bodega, det er fem kunstnere, som vil sidde i udvalget.
I Danmark fortolkes det som en stor grad af kunstnerisk selvstyre, hvor kunstnerne og deres organisationer selv er med til at administrere den offentlige støttepolitik, og her vil jeg godt igen slå fast: Kunstorganisationerne udpeger 33 medlemmer til det ny kunstråd, ministeren udpeger 16, og denne ordning er helt enestående i europæisk sammenhæng.
Kunstlivet udpeger ikke medlemmer til de parallelle råd i Sverige, Norge, Holland og England osv, så det er helt enestående.
Jeg synes, det er flot, og at det er godt, men det er bare vigtigt at få den præcisering på plads.
Armslængde går ud på, at ministeren udpeger og også udnævner kulturfolk til de organer, som træffer de endelige fordelingsbeslutninger.
Pia Christmas-Møller (KF), 2003-01-24:
Det er tydeligt, at debatten i dag er meget præget af de bekymrede, og at visse af disse bekymrede - jeg skal bestemt ikke sige, det gælder hr. Homann - er bekymrede på et fejlagtigt grundlag.
Sådan har det også været i den offentlige debat.
Flere har jo sagt direkte her fra talerstolen, at de ikke har fået læst lovforslaget godt nok, og det er fair nok, for det er aldrig ondt at sige, at man har misforstået noget.
Men lige så snart vi får aflivet disse myter, kunne det jo godt være, at stemningen for lovforslagets indhold bliver lidt bedre.
Jeg er fuld af fortrøstning, når det gælder lovforslagets samlede indhold.
Jeg tror på, at man ude på universiteterne vil bakke op og vil tage imod den tillid, vi rent faktisk her fra politisk hold møder den verden med, og så vil man finde frem til at bakke op om den ledelse, som bliver aktuel på det enkelte universitet. Jeg vil ikke her fra Folketingets talerstol give det enkelte universitet karakter, det siger sig selv.
Det skal debatten ikke bruges til.
Ulla Tørnæs (V), 2003-01-24:
Som jeg håber det klart kom til udtryk i min besvarelse, er regeringen helt enig i, at vi bør finde en løsning på det problem, som rejses i det radikale beslutningsforslag.
Men der er fortsat en række uafklarede spørgsmål, som det radikale beslutningsforslag ikke giver svarene på. Og da det er et forslag, som vedrører SU, er regeringen naturligvis forpligtet til også at inddrage de øvrige partier bag SU-forliget, og det er præcis det, som jeg her fra talerstolen har tilkendegivet vil ske.
Margrethe Vestager (RV), 2003-01-24:
Jeg vil gerne have undervisningsministeren til at bekræfte, at forslaget faktisk ikke har noget med SU-systemet at gøre.
Det, som er hele pointen i forslaget, er at sørge for, at også handicappede studerende kan modtage SU, og at man kompenserer dem for ikke at have erhvervsevne eller arbejdsevne i forhold til almindeligt studenterarbejde.
Derfor kan det her løses helt uafhængigt af de, i øvrigt givetvis udmærkede, forhandlinger, der vil være på det samlede SU-område om de mange forskellige forslag, som er fremkommet dér.
Det står meget centralt for os, fordi dette her er et ligebehandlingsforslag, et ligestillingsforslag, som skal sikre handicappede studerende samme frie - eller ufrie for den sags skyld - valg, som ikkehandicappede studerende har. Derfor håber jeg meget, at vi, selv om de to forslag behandles sammen, kan få en diskussion af, om ikke det er rimeligt, at vi her forpligter hinanden på, at vi vil løse det problem og få sat det arbejde i gang.
Vi ved godt, at vi ikke svarer på alle problemer, det er derfor, beslutningen blot går ud på at få sat det lovforberedende arbejde i gang, og at regeringen skal fremsætte lovforslag i 2003-04.