Frank Jensen (S), 1998-12-10:
Dansk Folkeparti har i sin forespørgsel bedt regeringen oplyse om voldskriminaliteten, og hvilke initiativer regeringen agter at iværksætte for at få volden ud af Danmark.
Dansk Folkeparti er tilsyneladende upåvirket af, at vi her i Folketinget adskillige gange inden for de seneste ca. to år har drøftet disse problemer meget indgående.
Senest har vi her i salen den 19. november i år haft en længere debat om bekæmpelse af ungdomskriminalitet.
Jeg har i den forbindelse redegjort for den massive indsats, som regeringen har iværksat bl.a. med hensyn til voldskriminalitet, og jeg har også besvaret en lang række skriftlige spørgsmål om samme emne.
Jeg vil derfor ikke i dag trætte Tingets medlemmer med en lang og udførlig opremsning af de mange tiltag, som udspringer af regeringens særlige indsats på dette område,
ikke mindst i forbindelse med de to voldspakker, der blev vedtaget i henholdsvis 1994 og 1997
Jeg vil i stedet først og fremmest komme med nogle mere overordnede synspunkter om regeringens holdning til emnet.
Den retspolitiske debat i de seneste år illustrerer, at holdningerne til kriminalitetsbekæmpelse spænder vidt.
På den ene fløj har vi dem, der ser årsagen til enhver kriminel handling i opvækstvilkår eller sociale forhold.
I den anden grøft har vi bl.a. Dansk Folkeparti, som under temaet: »Tryghed nu - volden ud af Danmark« har iværksat en populistisk kampagne med bl.a. krav om strengere straffe for vold.
Regeringens holdning er, at kriminalitetsbekæmpelse skal baseres på en nuanceret og afbalanceret indsats, som tager udgangspunkt i en flerhed af initiativer, ikke bare på det retspolitiske område, men også gennem uddannelses-, arbejdsmarkeds-, social- og sundhedspolitiske initiativer.
Det fælles omdrejningspunkt i den koordinerede indsats skal og kan sammenfattes i tre overskrifter: Forebyggelse, konsekvens og ikke mindst ansvarlighed.
En indsats mod voldskriminalitet, der ikke rummer væsentlig forebyggende elementer, er en kortsigtet og perspektivløs symptombehandling.
Og der bliver taget fat.
Lad mig nævne det fireårige politiforlig, hvor et af de centrale mål netop er at forbedre og målrette den kriminalpræventive indsats.
Et konkret eksempel på denne indsats er den positive udvikling i København, hvor man bl.a. på Nørrebro og Vesterbro har konstateret et markant fald i antallet af sigtelser mod unge udlændinge under 18 år fra 1. halvår 1997 til 1. halvår 1998, en udvikling, der hænger nøje sammen med de målrettede tiltag fra politiets side i samarbejde med frivillige forældre- og fædregrupper og de sociale myndigheder.
Et fantastisk flot resultat: en halvering af antallet af anmeldelser på Nørrebro.
Det er et resultat, der er til at tage og føle på, og jeg håber også, at ordføreren for forespørgerne konstaterer de positive resultater.
Dem skal man ikke være ked af; dem skal man faktisk være ganske glad for.
Jeg vil også nævne, at vi i snart tre år har haft en særlig kriminalpræventiv pulje under Justitsministeriet, og derfra har vi støttet næsten 100 projekter rundt omkring i landet. Tværfaglighed og det lokale element i det kriminalpræventive arbejde udgør også fundamentet for det ministerudvalg, som regeringen nedsatte i forlængelse af voldspakken i 1997.
Udvalget består af socialministeren, undervisningsministeren og undertegnede.
Samtidig har vi etableret et sekretariat, det såkaldte Voldssekretariat, som løbende følger op på de mange initiativer i voldspakkerne fra 1994 og 1997.
En af de væsentligste opgaver er at styrke det kommunale SSP-samarbejde yderligere lokalt.
En kortlægning har i øvrigt vist, at næsten alle kommuner nu har eller er ved at etablere SSP-samarbejde.
Det er godt, og det skal styrkes.
Jeg er glad for at konstatere, at stort set alle i dag, både i den kommunale sektor og heldigvis også i stigende omfang i den private sektor, interesserer sig for at lave kriminalpræventivt arbejde og forebygge kriminalitet.
Det er en god udvikling, og det er jeg glad for.
Det er en positiv udvikling, som regeringen fortsat vil gøre sit for at støtte op om.
En forebyggende indsats er som sagt et væsentligt led i kriminalitetsbekæmpelsen, herunder ikke mindst i bekæmpelsen af vold.
Forebyggelse er det grundlæggende, men det forebyggende kan selvsagt ikke stå alene.
Der er på visse områder også behov for at udvise den nødvendige konsekvens i reaktionen over for dem, der ikke vil følge samfundets normer for acceptabel adfærd.
Man skal vide, at det ikke er ligegyldigt, hvad man gør, og navnlig, hvad man udsætter sine medmennesker for.
Dermed ikke sagt, at man så at sige kan straffe sig ud
af problemerne ved at hæve strafferammerne over en bred front. Fra tid til anden oplever vi imidlertid tilfælde af særlig brutal og rå afstumpethed, der kræver, at også strafniveauet må tages op til overvejelse.
Det er bl.a. baggrunden for, at regeringen har taget skridt til at skærpe straffen for bl.a. den groveste vold og ulovlig våbenbesiddelse, som blev vedtaget her i Folketinget inden sommerferien 1997.
Den præventive virkning af straffen er størst, når den iværksættes så kort tid som muligt, efter at forbrydelsen er begået.
Desuden vil hurtigere retsforfølgning mindske risikoen for, at gerningsmanden begår ny kriminalitet, inden han mærker reaktionen på den tidligere kriminalitet.
Og sidst, men ikke mindst kan det virke stødende for retsfølelsen, at gerningsmanden kan ses i sit lokale miljø lige efter forbrydelsen, uden at der er reageret fra samfundets side.
Ud fra disse betragtninger har regeringen i voldspakken i 1994 og 1997 opstillet nogle målsætninger for politiets, domstolenes og kriminalforsorgens sagsbehandlingstider i voldssager.
Jeg vil som tidligere lovet inden udgangen af dette år, og det vil sige i den kommende uge, orientere Retsudvalget om status med hensyn til disse målsætninger.
Konsekvens i form af en hurtig reaktion gør sig også gældende over for de unge.
Her er det særlig vigtigt, at politiet i tæt samarbejde med de sociale myndigheder griber ind med det samme og inddrager forældrene i løsning af problemerne.
Også på dette punkt har regeringen sat ind med en særlig indsats.
Det har jeg redegjort for over for Tinget så sent som den 19. november i år.
Den forebyggende indsats og konsekvensen i reaktionsmønstret fra samfundets side over for bl.a. voldskriminalitet hænger i bund og grund nøje sammen med ansvarlighed.
Vi har alle et ansvar for, at samfundet indrettes på en sådan måde, at kriminaliteten bekæmpes på effektiv vis, så effektivt som muligt, og at borgerne kan leve så trygt som muligt.
For den enkelte handler det om at tage ansvar for sit eget liv med de forskellige forudsætninger, vi hver især har.
Samtidig skal vi hjælpe hinanden og ikke mindst hjælpe dem, der ikke har forudsætningerne selv. Vi politikere har også et ansvar, et stort ansvar, i denne sammenhæng, og der må jeg sige, at Dansk Folkeparti ganske enkelt ikke lever op til sit ansvar.
Partiet gennemfører som nævnt i øjeblikket en kampagne under mottoet »Tryghed nu, volden ud af Danmark«.
Et kort blik på nogle af de debatindlæg og annoncer, som partiet har fået bragt i pressen som led i kampagnen, viser desværre, at der også er
en skjult dagsorden i Dansk Folkepartis kampagne.
Det er undertonen, der ligger i kampagnen.
Jeg finder det direkte uansvarligt at føre udlændingepolitik under falsk varemærke.
Det eneste, man opnår, er en polarisering i befolkningen, hvor en minoritetsgruppe hænges ud som hovedansvarlig for voldskriminaliteten i Danmark, og det er et forvrænget billede af situationen.
Når man i samme kampagne hævder, at voldskriminaliteten stiger, og at frygten for vold lurer om det næste gadehjørne,
så driver man reelt stemmefiskeri mod bedrevidende og tager befolkningen som gidsel i en afsporet fremstilling af virkeligheden.
Ja, og Folketinget oplever nu også at blive gidsel i kampagnen, fordi vi så kort tid efter, at vi den 19. november 1998 havde debat om netop samme emne, skal have den igen, alene fordi det er et led i Dansk Folkepartis kampagne.
Rigspolitichefens rapport om vold på gaden, i hjem og på arbejde fra januar i år viser jo netop, at risikoen for at blive udsat for vold er faldende inden for de seneste 10 år, og at det typiske voldsoffer er en yngre mand, der i beruset tilstand udsættes for vold i et værtshusmiljø, og ikke f.eks. et ældre menneske, en ældre medborger, som vi tit hører om ikke tør vise sig på gaden om aftenen af frygt for at blive overfaldet, som jo også ordføreren for forespørgerne i dag brugte sine indledende bemærkninger til at trække frem. Faldet i risikoen for at blive udsat for vold skal sammenholdes med, at den anmeldte voldskriminalitet generelt er steget fra 1990 til 1997.
Frem til 1994 har der været tale
om en stigning på 25 pct. og fra 1994 et fald i antallet af anmeldelser - en glædelig udvikling, som vi vil gøre alt for at kunne fortsætte.
Denne paradoksale udvikling, hvor anmeldelseshyppigheden stiger, men hvor risikoen for at blive udsat for vold reelt falder, skyldes formentlig til dels, at vi er blevet mindre tolerante over for vold og derfor ikke er så tilbageholdende med at indgive anmeldelse som tidligere.
Det er en god udvikling.
Jeg synes, at det er rigtigt, at vi ikke skal være tolerante over for folk, der har en voldelig adfærd, tværtimod.
Jeg har talt om ansvarlighed, og heri ligger naturligvis også en pligt til at støtte dem, der udsættes for voldskriminalitet - ofrene.
Jeg vil derfor nævne, at jeg har taget skridt til at etablere et landsdækkende net af offerrådgivninger. Formålet med ordningen er, at der skal være en frivillig, uafhængig og lettilgængelig mulighed for støtte og vejledning, hvis man har været udsat for en forbrydelse.
Der er nu udpeget og uddannet kontaktpersoner i alle landets politikredse, og de første offerrådgivninger forventes at begynde deres arbejde omkring nytår.
Vi har også iværksat et nyt og bredere forsøg med mægling i konfliktråd.
Forsøget er navnlig tænkt som en hjælp
til offeret, der kan møde og få talt ud med gerningsmanden.
Samtidig vil mæglingen kunne bidrage til at ansvarliggøre gerningsmanden over for sine handlinger.
Samlet er sagen altså den, at også med hensyn til bekæmpelse af voldskriminalitet er regeringen sit ansvar bevidst og har vist, at der ved en massiv indsats, der bygger på både forebyggelse og konsekvens, kan nås resultater.
Det samme er skærpet straf for ulovlig våbenbesiddelse, og der er etableret flere pladser på særlig sikre sociale afdelinger for unge.
Der er desuden iværksat en bred indsats på det sociale og kriminalpræventive område.
Det dækker over en lang række målrettede initiativer i forhold til kriminalitetstruede børn og unge, f.eks. opsøgende arbejde på gadeplan, fast støtteperson og udformning af individuelle handlingsplaner, så en uhensigtsmæssig adfærd effektivt kan stoppes.
Endelig er der nedsat et ministerudvalg vedrørende initiativer mod vold og etableringen af et sekretariat for udvalget, nemlig Voldssekretariatet.
af disse initiativer.
Regeringen har bl.a. udvidet ofrenes adgang til at få beskikket en bistandsadvokat, udvidet adgang til at tilkende ofrene for særlig grove forbrydelser en økonomisk godtgørelse for tort, taget skridt til etablering af et landsdækkende net af offerrådgivere og iværksat et udvidet forsøg med mægling i konfliktråd.
Og med hensyn til kriminalitetens omfang kan vi konkludere, at risikoen for at blive udsat for vold ikke er stigende, og at Danmark også på dette område er et trygt land at leve i. Det er regeringens klare opfattelse, at de iværksatte initiativer vil yde et godt bidrag til at dæmme yderligere op for yderligere vold og kriminalitet i det danske samfund, og jeg er overbevist om, at det også i fremtiden vil være muligt at samle et bredt politisk flertal og bred politisk støtte til regeringens fortsatte indsats mod voldskriminaliteten, en indsats baseret på et ansvarligt og sagligt fundament uden proportionsforvrængning og uden populisme.
Forhandling
Jeg kan kun beklage, at hr. Skaarup ikke hører efter, hvad det er, jeg siger.
Når jeg taler om ofrene og den store indsats, der nu bliver gjort i forhold til ofre for kriminalitet, så trækker hr. Skaarup alene et eksempel frem fra den store initiativpakke, nemlig konfliktrådet, og siger, at det er det store bærende i hele regeringens offerpolitik.
Nej, det er det ikke.
Offeret har i dag mulighed for at få en bistandsadvokat til at føre sin sag og være med i forløbet, når der føres en straffesag mod gerningsmanden, sådan at offeret har den retsstilling, at der er en på hans eller hendes side, der kan støtte, og som forhåbentlig i stigende omfang kan sikre, at spørgsmålet om erstatning bliver taget op i forbindelse med straffesagens førelse, sådan at det også bliver afklaret. Og vi har udvidet adgangen for offeret til at få erstatning for tort, sådan at man ikke alene kan få dækning for de faktiske omkostninger, der er forbundet med at være offer for voldskriminalitet, men også kan få erstatning for den tort, der er forbundet med det.
Og vi er i gang med at oprette et landsdækkende net af offerrådgivere, hvor det danske politi bliver fundamentet, og der er nu gennemført en uddannelse af folk i samtlige politikredse, som har været med til at starte det op.
Og det er rigtigt, at vi også har igangsat et forsøg med konfliktråd, men det er ikke det, der er det bærende.
Men jeg synes, det med al tydelighed fremgår, at
forberedelsen af denne debat fra hr. Peter Skaarups side har været sparsom, for ellers ville en enkeltsag som den, der knytter sig til den enkelte person, ikke have fyldt så meget i hr. Skaarups tale.
At tænke sig, at man kommer her i Folketinget og vil have behandlet en sag om en enkelt person og bruger sin taletid på dét, når det drejer sig om noget så vigtigt og så fundamentalt som kriminaliteten i vores samfund!
Jeg synes, hr. Skaarup godt kunne have sparet Folketinget for den måde at tage ordet på.