Tove Lindbo Larsen (S), 1998-02-04:
Redegørelsen er omfattende, særdeles omfattende, idet den både omfatter fødevarepolitik, nationalt som internationalt, herunder EU-politikken, produktion og distribution af fødevarer, information og kontrol samt den overordnede ernæringspolitik.
Det er Socialdemokratiets opfattelse, at udgangspunktet ved planlægningen både internationalt og nationalt skal være hensynet til forbrugeren.
Fødevareministeren har netop i sin redegørelse sat forbrugeren i centrum.
Det er efter vores opfattelse heller ikke i strid med hverken producentens eller forarbejdningsindustriens interesser, eller burde ikke være det.
Socialdemokratiet har en klar forståelse for den eksport og beskæftigelse, der knytter sig til fødevareproduktionen, og for den nationaløkonomiske betydning for Danmark.
Men hvordan opnår vi dette i forhold til dansk produktion, i forhold til det indre marked med varernes fri transport over landegrænserne, med den øgede import fra landene uden for EU og den tidsmæssigt stadig kortere afstand mellem landene?
Hvordan får vi fortalt forbrugerne om produktets ernæringsværdi, om indhold og om kvalitet?
Har vi fulgt den grundlæggende ernæringspolitik op, som Folketinget vedtog for år tilbage ved at stemme for Socialdemokratiets beslutningsforslag?
Jamen det er det, vi skal tage stilling til under denne redegørelsesdebat, og den er i øvrigt grundlaget for en kommende fødevarelov.
For at kunne klare nogle af disse meldinger er det nødvendigt at behandle hvert område for sig, således som fødevareministeren har gjort det i sin redegørelse.
For at leve op til rene, uforfalskede produkter er det nødvendigt at stille krav både til producenter og til forarbejdningsindustrien.
Den stigning og indholdet i øvrigt af sygdomsfremkaldende mikroorganismer i fødevarer skal stoppes.
Rene fødevarer betyder salmonellafri kød og æg, ingen listeria, colibakterier osv.
Det er min overbevisning, at den begrænsede prisstigning vil forbrugerne acceptere.
Socialdemokratiet lægger stor vægt på arbejdet i Dansk Zoonosecenter, som skal forebygge og i givet fald opklare levnedsmiddelbårne sygdomme hos mennesker.
Agtpågivenhed hos de offentlige myndigheder er afgørende vigtig.
Også på dette område er en mærkning af fødevarerne nødvendig.
Både pesticidrester og medicinrester er uacceptable i madvarer, idet disse kan have skadelig virkning på mennesker. Medicin skal bruges til sygdomsbekæmpelse, og anvendelsesreglerne skal nøje overholdes. Forsigtighedsprincippet skal være grundliggende og ikke tillade pesticider og medicinrester, ligesom vækstfremmende produkter eller midler ikke hører hjemme i rene fødevarer.
Et forbud mod vækstfremmere bør gælde både nationalt og internationalt.
Nationalt kan vi jo gøre det selv, og hvis vi får en mærkning med oprindelsesland, er der jo en dobbeltgardering.
Der findes nogle mennesker, der skal tages
særlige hensyn til, og jeg tænker f.eks. på allergikere, diabetikere, coeliacipatienter og andre, og disse har et særligt behov for fuldstændig indholdsdeklarering, et rimeligt krav, der skal opfyldes.
Ministeren skriver i sin redegørelse, at en begrænsning af E-mærkning, altså en begrænsning af tilsætningsstoffer, er ønskelig, samt kvalitetsmærkning og naturligvis Ø-mærket for økologisk fremstillede produkter. Det er vi enige i.
Men jeg må sige, at hvis man ønsker en fuldstændig deklaration inklusive næringsstofangivelse og behov, er det en illusion at tro, at den kan gøres kort og klar.
Men selvfølgelig kan den gøres bedre og mere ensartet, bygget over samme læst; det vil vi da gerne.
At vi er enige om mærkning af genmodificerede varer kan ikke overraske nogen.
Vi ønsker, at forbrugeren skal have mulighed for at sige fra, hvis ikke de vil indtage genmodificerede produkter.
De økologiske varer fortjener en særlig omtanke.
Jeg mener, at den tilstedeværende interesse for de økologiske produkter vil stige, og derfor er regeringens politik rigtig med støtte til såvel produktudvikling som til økologisk fødevareproduktion. Det burde være en selvfølge, at alle offentlige kantiner og institutioner indkøber økologiske varer.
På finansloven for 1998 er der afsat penge til at fremme anvendelsen af økologiske produkter i det offentlige system.
Stat, amt og kommune skal vise vejen til kvalitetskost.
Min begejstring er ikke ubetinget.
Tværtimod.
At tilsætte kalk til morgenjuicen og droppe mælk og mælkeprodukter er ikke hensigtsmæssigt set ud fra et ernæringssynspunkt.
Man kommer nemt til at sjuske med den øvrige kost.
Derfor er det vigtigt fortsat at være restriktiv med anprisninger.
Giver man for slappe tøjler, er der ingen grænser for fantasien med hensyn til den slags tilsætningsstoffer.
Jeg kan godt forestille mig en ny konkurrence om at fylde på i forarbejdningsindustrien.
Rene, uforfalskede varer vil få trange kår.
Miljø og etik hører også med til en moderne fødevarepolitik med kvalitet som målsætning.
Vi forventer, at det udvalg, ministeren har nedsat, fremkommer med nogle gode forslag til forbedringer af dyrevelfærdet.
Det er tilfredsstillende for Socialdemokratiet, at fødevareministeren arbejder med dyrevelfærd i såvel Danmark som i EU.
Det gælder om at bevare og højne danske kvalitetsprodukter med skyldig hensyntagen til dyrene.
Og så til kontrollen.
Der er næppe nogen, der er modstander af levnedsmiddelkontrol.
Skal man leve op til fødevaresikkerhed, er kontrol en del af sikkerheden.
Der har i de seneste år været en omfattende debat om dette emne.
Der har været indskrænkninger i antallet af enheder, og der har været omlægninger også i forhold til Miljøkontrollen.
Enstrenget betyder, at man i tilfælde af godkendelse, autorisation og certifikatudstedelse kun skal ét sted hen, uanset om det drejer sig om fiskeprodukter, kødprodukter, frugt eller grønt.
Effektivitet
betyder, at der udøves en hurtighed og en åbenhed i kontrolsystemet, og at der er en forbrugervendt side.
Så må vi diskutere antallet af laboratorier og enheder samt ansvarsfordeling primærkommunerne og amterne og staten imellem.
Det drejer sig også om ressourceanvendelse, og det drejer sig om ansvar.
Forbrugerkravet er ens, uanset hvor man bor, altså ensartede regler.
Man kan sige, at der kan være tale om en kombination af centralisering og udadvendt kommunal virksomhed, amts- eller primærkommunal, som ministeren lidt blødt har skitseret og lagt op til i sin redegørelse.
Til slut et par ord om mit hjertebarn igennem mange år: ernæringspolitikken.
Danmark skal have et overordnet organ til at formulere landets ernæringspolitik og til at kunne danne et forum for en videnskabelig ernæringsdebat.
Dertil er et statsligt ernæringsråd, der sikrer en bredt funderet videnskabelig basis, nødvendigt. Det private ernæringsråd har gjort et godt stykke arbejde, som de skal have tak for, men opgaven er ændret, og behovet for et uafhængigt organ stiger.
Når det offentlige arbejder for rene, uforfalskede fødevarer, sættes sikkerhed og kvalitet i højsædet.
Og så skal der også sættes ind på forskning - det er ganske vist - og selvfølgelig også på oplysning til forbrugerne.
Forebyggelse og sundhedsfremme er væsentligt til imødegåelse
af sygdommes opståen og medvirkende til en høj grad af livskvalitet.
En ny og anderledes form i takt med tiden uden en løftet pegefinger vil fremme modtagelsen af budskabet.
Jeg går ud fra, at dette arbejde vil blive udført i samarbejde med Sundhedsministeriet - vi har netop haft en debat dér om forebyggelse - og med erhvervsministeren, som også arbejder med formidling af oplysning.
Et samarbejde må forventes frem for en overlapning.
Madkultur bliver der ikke meget tid til at omtale i de ti minutter her, men lad mig understrege betydningen af at holde fast i den ædle madkultur karakteriseret af det danske særpræg.
Det kan godt trives sammen med den rigtige fordeling af indholdet af protein, fedt og kulhydrater.
Ministerens redegørelse er et godt grundlag for en fremtidig fødevarelov til afløsning af den eksisterende levnedsmiddellov.
Vi vil gerne medvirke til en sådan.