Kim Behnke (FP), 1998-04-01:
Men de synspunkter, som Fremskridtspartiet havde dengang, gør sig fortsat gældende, så det, jeg vil bruge tiden på i dag, er at give Fremskridtspartiets melding på en række af de temaer, der har været oppe til behandling i dag. Det, vælgerne jo skal tage stilling til, er formelt det lovforslag, der nu hedder L 1, men det er jo reelt et spørgsmål om, hvordan vi ønsker, EU-samarbejdet skal udvikle sig. I den forbindelse skal de danskere, som til daglig sidder og er voldsomt utilfredse med den måde, EU-samarbejdet foregår på, stille sig selv spørgsmålet: Ønsker vi, at det skal fortsætte? Ønsker vi, at vi skal fortsætte ud ad den vej, eller vil vi hellere have, at vi bremser op og prøver at få EU til at udvikle sig i en anden retning?
Fremskridtspartiet anbefalede et nej til Maastrichttraktaten, og vi mener heller ikke, at de danske forbehold i sin tid var noget at råbe hurra for.
Men nu skal vi jo se på Amsterdamtraktaten, og der må vi konstatere, at overskriften for Amsterdamtraktaten vil være, at vi får mere union og mindre frihed.
Det er også blevet sagt, oven i købet af så prominent en person som kommissær Ritt Bjerregaard, at Amsterdamtraktaten er virkeliggørelsen af den socialdemokratiske drøm.
Det har man fra danske socialdemokraters side forsøgt at slå lidt hen i et forsøg
på at forhindre, at alt for mange borgerlige vælgere bliver skræmt til at stemme nej.
Det ville da være mærkeligt, om ikke Amsterdamtraktaten er et socialistisk projekt, al den stund 12 ud af 15 regeringsledere, som har siddet med pennen, har haft mulighed for at gøre det, som de gerne vil have det.
Havde vi været i den situation, at det var 12 Fremskridtsregeringsledere ud af 15, ja, så havde de selvfølgelig også sørget for, at Amsterdamtraktaten var en virkeliggørelse af Fremskridtspartiets politiske ønsker for Europa.
Det andet argument for, at Amsterdamtraktaten er dårligere, er, at vi får disse mange flertalsafgørelser.
På over 20 områder bliver det sådan, at man overgår til flertalsafgørelser, og det betyder, at vi kan komme i den situation, at de andre lande træffer beslutninger, som hele den danske befolkning, hele det danske Folketing, ja, selv måske endda hele den danske regering er modstander af.
Alligevel skal vi underkaste os disse afgørelser.
Så kan man sige: Jamen sådan er det jo i demokratiet.
Endelig er der spørgsmålet omkring Schengensamarbejdet.
Vi anbefalede, at Danmark lod være med at ratificere Schengensamarbejdet.
Det gør vi fortsat, og vi mener, at Danmark ved førstkommende lejlighed skal forlade Schengensamarbejdet - jo før, jo bedre.
Her må vi stille spørgsmålet: Bliver det nemmere eller bliver det sværere, i det øjeblik Amsterdamtraktaten er vedtaget?
Som jeg havde en meningsudveksling tidligere på dagen med Venstres ordfører om, er det vores opfattelse, at i det øjeblik Schengensamarbejdet bliver en integreret del af Amsterdamtraktaten, som det jo fremgår klart af Udenrigsministeriets dokumenter bliver tilfældet, så kan vi blive bragt i den situation, at vi er nødt til at forlade EU-samarbejdet for at slippe for Schengenproblemerne.
Det ønsker vi ikke, for det er Fremskridtspartiets opfattelse, at det fortsat er en fordel for Danmark at være medlem af et europæisk samarbejde.
Vi mener så bare, at samarbejdet skal foregå på et andet grundlag end det, der er skitseret i Amsterdamtraktaten. Så er det i dag også blevet fremført, at med Amsterdamtraktaten er beskæftigelsespolitikken endelig blevet sat på den europæiske dagsorden.
Ja, det skal jeg love for.
Da jeg læste Berlingske Tidende i går, var jeg lige ved at tro, at man havde optrykt en artikel et døgn for tidligt, nemlig noget, der først skulle have været trykt som en aprilspøg i dag.
Ikke desto mindre kunne man i går den 31. marts læse, at EU's arbejdskommissær nu vil indlede en kampagne mod sort arbejde.
Man går endda så vidt som til, at man fra EU-systemet vil anbefale strengere straf for dem, der udfører sort arbejde, og der tales om en »fremhævelse af deres asociale opførsel«.
Ja, det er nydeligt.
Hvad skal EU dog overhovedet interessere sig for det for?
Ja, alene definitionen af, hvad der er sort arbejde, er jo meget forskellig fra land til land.
I det puritanske Danmark kan selv det at gøre naboen en vennetjeneste søndag eftermiddag i de erhvervspolitiske redegørelser blive udhængt som asocial adfærd
, fordi man jo forhindrer en håndværker, som måske ellers kunne have gjort det tilsvarende, i at komme i arbejde.
Og så tager vi ned til Sydeuropa, hvor arbejdskommissæren konkluderer, at det nok er dér, der er de største problemer med såkaldt sort arbejde.
Alene hvis EU skal begynde at definere, hvad der er sort arbejde, jamen så går det jo galt.
Det skal EU overhovedet ikke beskæftige sig med.
EU har sat som mål at skaffe nogle flere arbejdspladser, men arbejdskommissæren har altså lagt ud med, at han har den opfattelse, at de mellem 10 mio. og 28 mio. mennesker, som i dag ernærer sig ved såkaldt sort arbejde, vil han hellere have overflyttet til at være på offentlig bistand, end at de dog har nogen arbejdsindkomst.
Jeg er nødt til at sige, at det projekt skal vi holde os langt væk fra, og jeg kan ikke forstå, at der er så mange unionstilhængere i Danmark, der er så begejstret for, at Amsterdamtraktaten lige præcis på det område skulle være bedre.
Jeg er bange for, at Amsterdamtraktaten gør ondt meget værre.
Så indledte statsministeren denne samling med at diskutere de danske forbehold.
Det kan jeg godt forstå, for der er jo grund til at mane unionsmodstandere og skeptikere til ikke at være alt for bekymrede.
Det har vi ellers grund
til at være.
Når vi ser på den måde, vores økonomiminister fører sig frem på omkring ØMU'en og indførelsen af euroen, ja, så er det jo bestemt ikke den måde et land, der har sagt nej tak til deltagelse i ØMU'en, skal føre sig frem på.
Vi burde have gjort det, der i sin tid blev stillet os i udsigt, nemlig at vi slet ikke deltog, heller ikke verbalt.
Når man har en økonomiminister, som bruger hver eneste dag til at fremføre det synspunkt, at det er en katastrofe, at Danmark ikke er med, og at vi skal med jo før, desto bedre, så er man ikke loyal over for en dansk befolkning, der har sagt nej. Så til spørgsmålet om forsvarssamarbejdet: Det er jo rigtigt, at Danmark formelt ikke deltager i det, der måtte blive besluttet på det forsvarsmæssige område.
Men vi har faktisk den opfattelse i Fremskridtspartiet, at EU slet ikke skal beskæftige sig med forsvarspolitik.
For os er det ikke bare et spørgsmål om, at vi fra dansk side vil stå med rene hænder og sige, når Vestunionen beordres til krigerisk indsats i Tchad, et andet sted nede i Nordafrika eller i andre områder, at så er Danmark jo ikke med, for EU skal slet ikke deltage i den slags, uanset dansk deltagelse eller ej.
Det vil være en historisk brøler, hvis EU skal ud og deltage i militære aktioner, og derfor skal de bestemmelser i traktatens artikel J 7 ikke vedtages.
Så kan man selvfølgelig stille spørgsmålet: Er det en dansk opgave at forhindre de andre lande?
Nej, men så må de andre lande gøre det i et andet regi.
De kan gøre det i Vestunionen, eller de kan danne et helt nyt samarbejde, hvis de vil ud og føre krig.
Det skal ikke være EU, som misbruges til krigsførelse, og slet ikke, når man tænker på, at dér, hvor forsvarssamarbejdet hører hjemme, er i det gode NATO.
Det er dér og ikke i EU, at det samarbejde skal foregå.
Så er der endelig det retlige samarbejde, og det fik vi jo også et dansk forbehold om i Edinburgh.
Så uanset at Danmark vil være i den situation, at vi inden for 6 måneder selv skal afgøre, om vi vil være med osv. osv., jamen så ved vi godt, hvad der sker, når vi har et Folketing med en meget stor majoritet af unionstilhængere: Så vil de love blive ekspederet, hvis det overhovedet er et spørgsmål om love. Vi kan frygte, at det udelukkende bliver et spørgsmål om afgivelse af mandater i Folketingets Europaudvalg, og så har vi balladen.
Derfor skal det retlige samarbejde ikke ind i traktaten, som det er planlagt med Amsterdam.
Det skal forblive, hvor det er, som et mellemstatsligt samarbejde, hvor Danmark har mulighed for at sige nej, når udviklingen går i den forkerte retning.
Så har vi lagt mærke til, at udvidelsesspørgsmål er noget, som unionstilhængerne virkelig lægger vægt på.
Unionstilhængerne skylder jo at forklare Folketinget, hvorfor det så ikke var nødvendigt med en ny traktat, da man udvidede med Sverige, Østrig og Finland.
Det foregik jo uden en ny traktat.
I Danmark foregik det på den måde, at vi har vedtaget en række forskellige love om momssamarbejde og alt muligt andet - så var Sverige, Østrig og Finland medlem.
Så bruger man en lidt stærkere argumentation, nemlig at Amsterdamtraktaten er fredens projekt, og det er derfor, det er så vigtigt, at Amsterdamtraktaten bliver vedtaget.
Se, hvis Amsterdamtraktaten er fredens projekt, må det jo betyde, at vi, der er modstandere af Amsterdamtraktaten, er modstandere af fred i Europa, og det er jo ærlig talt en grov udtalelse.
Både i 1992 og 1993 blev folk truet på deres job.
Det var der mange der lod sig skræmme af dengang.
Det gør man nok ikke denne her gang, for man fandt ud af, at det var en argumentation uden hold i virkeligheden.
Jeg kan godt frygte, at der er nogle mennesker, som denne gang stemmer ja, fordi de er bange for krig i Europa.
Men det er Fremskridtspartiets opfattelse, at Amsterdamtraktaten faktisk kan gå hen og gøre ondt værre, fordi de lande, man nu ønsker optaget i EU, for en dels vedkommende ikke er modne til optagelse.
Når man ser på de sociale uroligheder, det har givet i lande som Italien og Frankrig, at de skulle underkaste sig konvergenskriterierne for at være med i ØMU'en, kan vi godt være meget bekymret for, at der kan opstå social uro i lande som Polen, Ungarn, Tjekkiet og de baltiske lande, når de skal underkaste sig regler og forordninger for at blive en del af EU-samarbejdet.
Og vi har da gjort både de lande og Europa en bjørnetjeneste, hvis den sociale uro udkrystalliserer sig i, at man i de lande vælger gamle kommunister, i dag iklædt socialdemokratisk antræk, og så får magtbalancen ødelagt, væk fra en demokratisk udvikling og tilbage til gamle dage, hvor man havde totalitære folk ved magten.
Derfor er løsningen på spørgsmålet om de nye lande, at vi åbner Europa for fri handel med disse lande, og at vi tilfredsstiller de sikkerhedspolitiske behov, landene har, i NATO-samarbejdet gennem udvidelse af aftalerne om Partnerskab for Fred.
Så er der spørgsmålet om selve det folkelige, og der må man jo sige, at den beslutningsproces, der i øjeblikket lægges op til i EU, ikke gør det nemmere at være borger.
Ser man bare på nogle helt konkrete, nære ting, hvor vi i Folketinget inden for den sidste folketingssamling har kvajet os, nemlig med emballageafgiften, de gule plader osv., ja, så har vi det privilegium, at når vi nu opdager, at den er helt gal, kan vi ved tre behandlinger i Folketinget ophæve loven igen. I det øjeblik, noget er vedtaget i EU som et direktiv, er det altså ikke nok, at vi i Danmark opdager, at den er helt gal.
Derfor skal der ikke lægges mere magt, men mindre magt i EU-systemet.
Vi kan også være bekymret for, at det med denne afstemning bliver sidste gang, vi for alvor får en afstemning om hovedindholdet i EU-samarbejdet, for når først man har udvidet med flere lande, bliver det nok næsten umuligt at blive enige om væsentlige ændringer - så bliver det kun om småtterier.
Derfor anbefaler vi den danske befolkning, at de den 28. maj stemmer nej.