runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1998-06-02:
Nu er det ikke første gang, forslaget har været på dagsordenen, men det er første gang, CD siger noget til det.
Så det kan vel siges at være på tide.
Man kan sige om forslaget og den måde, det indtil nu er blevet modtaget på, at forebyggelse generelt er et stedbarn,
medens behandling fra det offentlige er et ægtebarn.
Derfor mener jeg også, at fru Grete Schødts tog lidt let på det.
Jeg forstod godt, at ironien måske i højere grad gik på spørgsmålet om, hvorvidt det hørte til den ene eller den anden minister, men det er ét fedt for dem, der falder på gulvet.
Om forebyggelse er det jo også sagt: Hellere ti søm i gulvet end ti søm i hoften.
Men her drejer det sig om noget, der er meget værre.
Det er afsindig dyrt, det, vi taler om.
Det er livskvalitetsmæssigt meget dyrt for den enkelte, og man kommer ofte på plejehjem under anden foranstaltning, når ens hofte er gået.
Derfor ville det være en god idé at gøre noget ved det, hvor end forebyggelsen skulle havne henne.
Når forslaget er fremsat, hører det vel mest naturligt til i den sociale sektor.
Det ville også være fornuftigt nok, for hvorfor skal det kun være hjælpemidler til behandling?
Tænk, hvis vi tog os sammen og kiggede på hjælpemidler også som en forebyggende foranstaltning!
Det ville være en lille smal en at gå i gang med.
Det er til at overskue.
Jeg har i øvrigt også modtaget et sådant par, og jeg kan sige, at det ikke er nogen, man tager på, hvis man ikke synes, man har brug for dem.
Det er kun noget, man tager på, når man rigtigt har brug for dem.
Det kan man jo snakke med sin læge om, for så fikst er det jo heller ikke at gå rundt med dem på.
I hvert fald skriver Knud Overø i dag i Berlingske Tidende en lille artikel, hvor nogle af de tal, som er blevet efterlyst nu, er remset op.
Det, det drejer sig om, er 14.000 hoftebrud om året, og det betyder, at der hver dag året rundt køres 38 danskere på hospitalet med en brækket hofte.
Det betyder også, at der beslaglægges 33.000 sengedage om året.
Det er jo da alligevel en slat.
Hvis vi så sætter den rene kostpris for hver hofteoperation til ca. 40.000 kr., siger Knud Overø, og genoptræningen til 145.000 kr., så kommer man altså frem til, at de direkte omkostninger for samfundet ved denne sygdom er ca. 2,5 mia. kr. om året.
Det er jo da et regnskab.
Nu er det godt nok et slag på tasken, vi kan sikkert i udvalget få nogle bedre tal.
Og skulle vi så sætte, at 50 pct. af de udleverede hoftebeskyttere med bukser ligger derinde i skabet på hylden, så er der alligevel 50 pct. tilbage.
Og det var vel ikke nogen dårlig forretning at gøre, når man snakker forebyggelse.
Jeg synes, vi skulle tage det alvorligt og få de tal frem i udvalget og kigge på forebyggelse, også i den sociale sektor.
Anders Samuelsen (RV), 1998-06-02:
Fra Det Radikale Venstres side skal jeg også gerne understrege, at forebyggelse ligger os nær.
Det er en diskussion, som vi gerne vil have åbnet op for, og fra den vinkel skal vi også byde diskussionen i dag velkommen. Jeg skal med det samme også sige, at jeg vil godt med samme henvisning, som ministeren bruger, henvise til det arbejde, som pågår i øjeblikket.
Derudover vil vi også gerne, som andre har været inde på i dag, se nogle mere specifikke økonomiske beregninger over, hvad det her vil betyde.
Er der faktisk nogle penge at hente på det her område
, er der nogle besparelser, som man kan bruge som et ekstra argument over for det primære argument, som selvfølgelig også er at aflaste eller hindre lidelse, så synes vi, at det er meget interessant.
Med de her få bemærkninger vil vi i første omgang altså afvise forslaget, som det ligger her, men vi vil gerne understrege, at vi går positivt ind i at se på de oplysninger, vi kan få frem i det videre arbejde.
Karen Jespersen (V), 1998-06-02:
Det forslag, vi skal behandle her, drejer sig om muligheden for at få tilskud til de såkaldte hoftebeskyttere, som kan kan forebygge de hoftebrud, der følger af knogleskørhed.
Når jeg her på regeringens vegne vil afvise lovforslaget, er det ikke udtryk for, at jeg er uenig i, at det er godt at forebygge følgerne af faldulykker.
Men det er et spørgsmål om, hvor bred en gruppe der skal gives økonomisk støtte til, og om, hvorvidt det er et spørgsmål, der skal løses i den sociale lovgivning.
Det er traditionelt sådan, når vi snakker sygdomsforebyggelse, at det er et anliggende for Sundhedsministeriet, hvor anden form for social forebyggelse er et anliggende for Socialministeriet.
Dér, hvor Socialministeriet kommer ind i billedet, når det drejer sig om sådan noget som hjælpemidler, er, når det gælder hjælpemidler, som afhjælper en nedsat bevægelsesfrihed eller gener som følge af et handicap, men altså ikke, når det gælder hjælpemidler til egentlig forebyggelse.
Her er det altså sådan, at i det omfang man overhovedet giver den form for støtte, så ligger den i Sundhedsministeriets regi.
Nu er det sådan, at der er nedsat en arbejdsgruppe i Sundhedsministeriet, der lige præcis skal se på de forskellige måder, hvorpå man kan forebygge knogleskørhed og de ulykker, gener eller skader, der kan komme som følge af knogleskørhed.
Jeg har fået oplyst, at arbejdsgruppens rapport forventes færdig i løbet af uge 24 - det skulle jo så være næste uge - og jeg mener på den baggrund, at den helhedsorienterede indsats, der er behov for på området her, må bygge på den rapport fra arbejdsgruppen.
Det forventes, at arbejdsgruppen kommer med en række anbefalinger til generelle tiltag, der kan iværksættes for at forebygge konsekvenserne af knogleskørhed.
Og det fremgik også af arbejdsgruppens kommissorium, at man også skulle se på de økonomiske konsekvenser af de forskellige forslag, der bliver stillet.
Jeg mener derfor, at vi skal afvente, at Sundhedsministeriet på baggrund af rapportens anbefalinger og vurderingerne af de samfundsøkonomiske konsekvenser kommer med en samlet overvejelse om initiativer til forebyggelse på det her område, for det var jo lige præcis det, der var arbejdsgruppens kommissorium, nemlig en indstilling til Sundhedsministeriet.
På den baggrund vil jeg afvise forslaget her og afvente
et udspil fra Sundhedsministeriet på baggrund af den rapport, der vil foreligge om en uges tid.
Arne Melchior (CD), 1998-06-02:
Han sagde, at det ikke var nogen ligegyldig beslutning.
Nej, sådan noget giver vi os vel ikke af med her i huset i det hele taget og da bestemt ikke, når der er 30 mio. kr. på kant, og når det er et internationalt samarbejde.
Men det er nu besynderligt at høre ordføreren for det ene regeringsparti sige: Nu må vi lige se, og nu skal vi have noget mere at vide osv.
Hr. Estrup er jo bekendt med det Letter of Intend og Letter of Understanding, som udenrigsministeren på den danske regerings vegne har underskrevet om dette kommende korps.
Hvad er det, hr. Estrup ikke er bekendt med?
Han spiller ikke bare for galleriet; han spiller for en lille gruppe i sit parti, som forventer af ham, at han skal tage en hel masse forbehold i en sag, som jeg godt her i dag vil spå om, at hr. Estrup vil gå hundrede procent og helhjertet ind for den dag, sagen er til endelig afgørelse her i salen.
Mogens Andreasen (DF), 1998-06-02:
Enhedslistens og SF's forslag om en udvidelse af miljølovgivningen til også at omfatte elevers og studerendes arbejdsmiljø er en overbygning på de allerede eksisterende regler om det tilsyn med uddannelsesstederne, som er pålagt kommunerne, amterne, embedslægeinstitutionerne og Arbejdstilsynet.
Undervisningsinstitutionerne har igennem en årrække været genstand for undersøgelser, som er mundet ud i, at både kommunale skoler, gymnasier og andre læreanstalter har fået foretaget omfattende reparationer for at forbedre indeklimaet og fjerne sundhedsfarlige stoffer som asbest og for i øvrigt at sikre en så lille sundhedsfare som muligt.
Generelt må det fortsat være embedslægen og kommunerne og amterne, der fører tilsyn med undervisningsstederne, og det har da også vist sig, at der er blevet rettet op på miljøet i en sådan grad, at den overbygning på arbejdsmiljøområdet, hvor SF nu vil inddrage eleverne i sikkerhedsudvalgene, er uhensigtsmæssig. Dansk Folkeparti er naturligvis lydhørt over for en eventuelt manglende kontrol fra embedslægernes, kommunernes og amternes side, men med de oplysninger, der foreligger i dag, kan vi ikke støtte forslaget.
Arne Melchior (CD), 1998-06-02:
I SF har man haft en god idé, nemlig at der her er tale om det, som i bemærkningerne til nærværende beslutningsforslag kaldes en omvendt beslutningsprocedure.
Det var også det, hr. Mogens Andreasen fra Dansk Folkeparti lige har hæftet sig ved.
Men man skal være forsigtig med gode ideer.
Et gammelt mundheld siger, at vejen til helvede er brolagt med gode forsætter.
Jeg kan jo variere det til at sige, at vejen til parlamentariske nederlag tit er brolagt med gode ideer.
Der er mange gode ideer i alle mulige af livets forhold, som kan fås, så skal de overvejes et øjeblik, og så skal de droppes, for de er intet værd.
Og denne her gode idé er altså intet værd, når det kommer til realiteterne. Oprettelsen af det dansk-tysk-polske korps har bred tilslutning i Folketinget.
Det er forsvarsministeren fuldt ud vidende om.
Det er der også redegjort for, og han har gode grunde til at føle sig sikker.
Derfor er det kun rimeligt, at han på nuværende tidspunkt har taget det initiativ at komme i gang med arbejdet, således at de nødvendige bygninger kan stå færdige cirka på det tidspunkt, hvor korpset de facto er blevet oprettet.
Så når man kigger den gode idé lidt nærmere efter i sømmene, viser det sig, at den fører ingen vegne hen, og det har den også bedst af.
Vi kan støtte forsvarsministerens aktstykke.
Vi må afvise SF's beslutningsforslag.
Og jeg skal sluttelig oplyse, at Kristeligt Folkepartis ordfører, hr. Ole M. Nielsen, har anmodet mig om på sine vegne at meddele, at også Kristeligt Folkeparti afviser det foreliggende forslag.
Jens Heimburger (KF), 1998-06-02:
Det Konservative Folkeparti afviser både L 79 og L 80, som går ud på at forhøje ydelsen til børnepasningsorlov.
Jeg tror, at vi alle sammen er enige om, at der i forvejen er et enormt udgiftspres.
Nu kunne det så lyde, som om det var nogle af de forslag, som i virkeligheden ikke koster noget.
Det tror jeg ikke på, ganske enkelt.
Jeg tror, vi skal til at vælge: Hvem er det, der skal have noget mere?
Og jeg mener, at de syge og de gamle skal komme først.
Jeg mener i virkeligheden, at de forslag, som ligger her, vil omfordele yderligere til personer, der er raske, og som har valgt at have børn, og som har valgt at tilrettelægge et liv som familie, og som ikke er ekstraordinært i knibe.
Vi synes, at den nuværende ordning med 60 pct. er rigeligt.
Det er en tilkendegivelse af, at hvis man ønsker i en kortere periode af sit liv at prioritere sine børn højt, jamen så må man selv være med til at betale, men at den fælles kasse også gerne vil bidrage.
Det er sådan set det, der ligger allerede i dag.
Vi vil gerne have, der bliver mulighed for at have en mere fleksibel orlovsordning både til glæde for familierne og til glæde for arbejdsgiverne; især de mindre arbejdsgivere kan have et problem med de her orlovsordninger.
Vi vil gerne kigge på, om vi kan gøre noget inden for de eksisterende rammer.
F.eks. har vi foreslået, at man kigger på børnechecken, om man kunne lave en anderledes fordeling, sådan at man måske forhøjede børnechecken - i hvert fald op til 20.000 kr. - i 0-2-års-alderen, hvor presset på familierne er hårdest, og institutionerne er også dyrest i den periode.
Det er jo netop her fra 0 til 2 år, at etableringsomkostningerne er der.
Det er ikke til behandling i dag, men jeg vil godt nævne det som inspiration ikke mindst for regeringen, som jo kommer med et forslag her i denne uge.
Mogens Andreasen (DF), 1998-06-02:
Lad mig sige med det samme, at Dansk Folkeparti kan ikke støtte nogen af de to forslag, der er fremsat her.
Det er en omkostningsforøgelse, som gør, at vi i hvert fald ser det som en ulempe.
Der findes i dag orlovsordninger på en række områder som forældreorlov, uddannelsesorlov, sabbatorlov m.v., alt sammen områder, som kræver store økonomiske ressourcer.
I 1993 udstedte statsministeren en børnepasningsgaranti, som blev kastet over på kommunerne, hvilket har medført, at en række kommuner nu står med slunkne kassebeholdninger, som det ikke vil være muligt at genoprette uden skatteforhøjelser, større bloktilskud eller forhøjelse af selvbetalingen i børneinstitutionerne.
Nu er der forskel - stor forskel - på forældres opfattelse af, i hvor stort omfang man skal tage sig af sine børn, men jeg tror, det i høj grad er de mest ansvarlige forældre, der benytter børnepasningsorloven, også selv om ydelsen kun er på 60 pct. af dagpengesatsen, og jeg tror, det fortsat vil være tendensen, at disse forældre er ganske tilfredse med ordningen.
Derimod mener jeg, at et stort antal forældre, som er på børnepasningsorlov, ikke benytter muligheden for i tilstrækkelig grad at være sammen med deres børn, men i stedet forsøger at få dem anbragt enten på en institution eller i anden pasningsordning.
Det forvrider intentionen i loven, samtidig med at det forårsager, at forældre med et stærkt behov for en institutionsplads ryger på venteliste.
Dansk Folkepartis holdning til børnepasning er, at det er forældrenes ansvar og forpligtelse at passe deres børn, og der skal være en garanti for, hvis man skal på orlov, at de også bliver passet af forældrene.
Derfor vil vi meget gerne være med til at se på nogle fleksible ordninger på børnepasningsområdet, hvor der vil være mulighed for selv at vælge, hvordan man vil have passet sine børn. Vi imødeser derfor regeringens udspil til en børnepasningsordning, og vi vil, når vi ser det, være med til at behandle det fornuftigt i udvalget.
Men som sagt, vi kan hverken støtte forslaget fra Kristeligt Folkeparti eller SF, og vi deltager i det udvalgsarbejde, der vil være, når regeringen fremsætter sit forslag.
Ole Sohn (SF), 1998-06-02:
Det skal være en meget kort bemærkning.
Men jeg kan ikke undlade at spørge hr. Mogens Andreasen, hvad han mener med bemærkningen, at det er de ansvarlige forældre, der benytter sig af ordningen, og det vil de gøre uanset ydelsens størrelse. Jeg kan da meget vel forestille mig en enlig mor, fabriksarbejderske med meget lav indkomst, som er lige så ansvarlig som en højtuddannet akademikerfamilie, og som gerne ville have mulighed for at være mere sammen med sit barn, men simpelt hen ikke har det økonomiske fundament for at søge orlov, fordi ydelsen er så lav, at man ikke kan eksistere for den.
Mogens Andreasen (DF), 1998-06-02:
Det er jo netop de ting, vi skal se på, når vi får regeringens udspil til det her, om der er muligheder for den enlige også for at få en orlovsydelse til at passe børnene, og vi imødeser i hvert fald med interesse, hvad regeringen kommer med.
Susanne Clemensen (CD), 1998-06-02:
Jeg vil gerne sige, at CD støtter selvfølgelig, at børnepasningsorloven fortsat skal være der.
Den er kommet for at blive.
Men vi ser det ikke sådan, som jeg synes jeg læser i bemærkningerne til Kristeligt Folkepartis lovforslag, at børnepasningsorloven ved en forhøjelse af satsen nærmest skal være et alternativ til pasning af børnene i daginstitutioner.
Jeg mener ikke, at børnepasningsorloven skal være med til at løse kommunernes problem med at leve op til pasningsgarantien.
Jeg vil da gerne sige, at vi ser børnepasningsorloven helt klart som et pusterum i fortravlede børnefamiliers hverdag, men vi synes ikke, der er noget behov for, at den nuværende sats skal forhøjes, i hvert fald ikke hvis man skal se de her lovforslag isoleret.
Men det er klart, at hvis det skal indgå i et større perspektiv, er det muligvis noget, som vi må forhandle.
Isoleret set kan vi altså ikke støtte forslaget om at hæve den nuværende sats.
Vi mener egentlig, at pengene kunne bruges et andet sted, f.eks. på sundhedsområdet eller på uddannelsesområdet. Vi mener lidt ligesom Kristeligt Folkeparti, at det unge par, børnefamilierne, måske også skulle tænke lidt mere langsigtet.
De skulle motiveres til f.eks. at spare op, så man senere kunne få udbetalt midler.
Altså det, jeg taler om her, er en fleksskat, hvor man kan indbetale til en lavere skat og så få pengene ud, når man har brug for dem, f.eks. til afholdelse af børnepasningsorlov.
Ja - det var CD's ord.
Anders Samuelsen (RV), 1998-06-02:
Jeg skal på Det Radikale Venstres vegne sige, at vi ikke kan støtte forslagene om at hæve satsen til 80 pct. Jeg skal også starte med at henvise til, at der i løbet af ganske kort tid kommer en børnepolitisk redegørelse fra regeringen, som angriber feltet bredere end blot at slå ned på ét område, som der lægges op til her.
Det er for Det Radikale Venstre et vigtigt grundprincip på det her område, at der lægges op til, at det offentlige støtter i et vist omfang, hvis man ønsker at få en børnepasningsorlov, men at der også samtidig, f.eks. med en regel som denne med de 60 pct., klart lægges op til, at der også skal en investering til fra familiens egen side for at få tingene til at hænge sammen.
Det vil sige, at vi altså alene ud fra den holdning afviser forslaget.
Derudover er der et samfundsøkonomisk aspekt i det, som også er væsentligt at tage med, og dér synes jeg, at det selvfølgelig har været interessant at høre nogle af de bemærkninger, der har været i forhold til dengang, man indførte ordningen, sammenlignet med den situation, vi står i i dag.
Situationen har jo generelt ændret sig, hvis vi udelukkende skal se på det økonomiske, idet vi er kommet i en situation, hvor der er kommet et voldsomt pres på arbejdsmarkedet efter arbejdskraft, og det er også den slags ting, der spiller ind, når man samlet set skal vurdere den økonomiske konsekvens af et forslag som det her.
Vi vil godt se fremad, og det vil vi gerne gøre med udgangspunkt i den redegørelse, der kommer fra regeringen.
Vi håber meget i Det Radikale Venstre, at et nøgleord i den redegørelse bliver fleksibilitet, at indføre fleksibilitet og eventuelt andre muligheder for at benytte orlovsordninger.
Det er ordene fra Det Radikale Venstre.
Jette Gottlieb (EL), 1998-06-02:
Jeg synes, det er rart, at der er nye kræfter, som vil tage vores gamle temaer op igen.
Vi hilser forslagene fra henholdsvis Kristeligt Folkeparti og SF om at forhøje børnepasningsorloven til 80 pct. meget velkommen.
Vi deler i øvrigt SF's ønske om i nær fremtid at bringe orlovsydelsen op på den normale dagpengesats, men vi synes, det er o.k., at man prøver at få indført en hurtig økonomisk forbedring, der igen gør det muligt for børnefamilierne at udnytte ordningen i praksis til gavn for både børnene og forældrene.
Men jeg vil sige, at hvad angår fem ud af de seks forslag, vi foreløbig har behandlet i dag, beder regeringspartierne os om at vente enten på et nedsat udvalg eller på en kommende redegørelse eller lignende, og i dette tilfælde er det altså en lille smule mere grelt end ved de øvrige lovforslag, vi har behandlet.
Når man afviser at tage stilling til disse helt enkle forslag, som oven i købet udtrykker regeringens egen politik for få år siden, med henvisning til, at nu kommer man altså med en sammenhængende børnefamiliepolitisk redegørelse, så er man altså ude på tynd is.
Jeg synes, regeringen har et problem.
Et er, at man af andre grunde ikke vil støtte de her forslag, noget andet er, at det er da tyndt, hvis man i dag ikke kan løfte sløret for, hvad det er for nogle store reformer, man vil komme med på det her område.
Altså regeringen har forpligtet sig i sin egen fremlæggelse, i sin egen åbningstale, og regeringen er blevet forpligtet af Folketinget ved en forespørgselsdebat, hvor et enigt Folketing inklusive regeringspartierne stemte for, at regeringen skulle fremlægge et sådant program inden 1. maj.
Regeringen henviser så til, at der har været afholdt folketingsvalg.
Statsministeren er kaldt i samråd i morgen, hvor han skal komme med denne redegørelse, og så er der ikke nogen af regeringspartierne, der overhovedet vil løfte en flig for, hvad det er, man planlægger, hvad det er for nogle ideer, man har.
Ideen i at have en debat om det her er jo netop, at man kan lade meningerne brydes.
Men hvorfor i himlens navn kan man ikke forklare: Hvad er det for noget, der er planerne i det her?
Hvorfor bliver det hele tiden udskudt?
Jeg synes, det er meget bemærkelsesværdigt, at enten har regeringen altså ikke respekt for sine egne politiske udspil, eller også har regeringen ikke respekt for Folketinget, og jeg ved ikke, hvad der er værst af de to ting.
Thorkild B. Fransgaard (FP), 1998-06-02:
Fremskridtspartiet går ind for, at forældrene skal have mere tid sammen med deres børn.
Vi skal igen have det sådan, at det er forældrenes ansvar at sørge for børnenes opvækst og opdragelse og ikke som nu det offentlige.
Men det sker ikke med det lovforslag her.
Der er måske lidt flere forældre, der vil gå på orlov, når man kan få lidt mere ud af det økonomisk.
Men selve problemet med, at forældrene har en reel valgmulighed, løser dette lovforslag ikke.
Forældrene er presset så hårdt med skatter og afgifter, at de føler sig tvunget til begge to at arbejde, altså at komme ud på arbejdsmarkedet.
Var der politisk vilje, kunne det selvfølgelig ændres. Det er jo sådan i dag, at forældrene i virkeligheden betaler ca. 60.000 kr. til det offentlige pr. barn for at få det passet; ca. 42.000 kr. over skattebilletten og ca. 18.000 kr. i direkte betaling.
Fremskridtspartiet mener, at det var meget bedre, at de penge, det offentlige bruger på børnepasning, blev givet i skattelettelse til de forældre, der har børn i den pasningskrævende alder.
På den måde ville forældrene få en virkelig valgmulighed i modsætning til, hvordan det er i dag.
Det ville ikke koste det offentlige flere penge, og det ville heller ikke koste forældrene flere penge, men muligheden ville være der for forældrene til selv igen at passe deres børn eller ansætte en ung pige i huset til at passe dem.
Det offentlige skal selvfølgelig stille de børnehaver og vuggestuer m.v., som vi har i dag, til rådighed, således at de forældre, der ønsker at betale de ca. 60.000 kr. om året, skal kunne benytte dem.
I takt med at forældrene vælger selv at passe deres børn - og det tror jeg vil blive i et virkelig stort omfang, når forældrene finder ud af, hvor meget det sammenlagt koster at få børnene passet af det offentlige - vil der blive rigeligt med børnehaver og vuggestuer.
Dem må vi så selvfølgelig afhænde til andet formål.
Jeg ved godt, at det er meget firkantet sagt, det her, men det er muligheden.
Det er muligheden for, at forældrene igen kan få det virkelige valg.
Når vi ser et lovforslag i den retning, et lovforslag, vi muligvis selv kommer med, men desværre ved vi jo i dag, at der ikke er flertal for den slags i Folketinget - men så snart vi ser muligheden for det, vil vi komme med et nøjagtigt lovforslag, der går i den retning.
Det vil være det rigtige.
Det, der er fremsat her i dag, kan vi ikke gå ind for.