Peter Duetoft (CD), 1999-05-27:
Det er jo en underlig afslutning i Folketinget i år, ikke kun fordi det er skatteministeren, man skal stå og tale til nu, men jo også, fordi der egentlig har været megen stilhed. Bortset lige fra debatten i dag, hvor de dér mængdevis af korte bemærkninger naturligvis har forlænget debatten voldsomt, så er det jo, synes jeg nok, underligt at komme til en afslutning på en folketingssamling, hvor man har haft fri om mandagen.
Normalt arbejder man jo stort set hele tiden i de sidste uger, og det har man så ikke gjort i år.
Det har jeg sådan set taget som udtryk for to ting.
For det første at regeringen i år ikke er kommet med et eller andet ubehageligt økonomisk indgreb, som man så skulle bruge ganske megen tid på at diskutere.
Det skal regeringen da have tak for.
Det andet er naturligvis det, der også har præget debatten i dag, nemlig krigen på Balkan, den krig, som har optaget debatten, som har optaget os alle, og som naturligvis også går tæt på os alle.
Jeg vil godt starte med at sige, at når hr. Jes Lunde lidt tidligere i debatten her i dag beskyldte mig for at være skråsikker i synspunktet i forhold til Balkankrigen, så tror jeg ikke, der er en eneste her i dette Folketing, der er skråsikker.
Hvis nogen vil forsøge at fremstille det, som om vi sidder med store smørrede grin, og nu skal den rigtigt have, det her er en computerkrig, og nu er det bare sådan hele turen, så tror jeg, at man må tænke om igen.
Der er ikke et eneste medlem af dette Ting, der ikke har taget situationen på Balkan dybt alvorligt.
Der er ikke et eneste medlem i dette Ting, der har stemt ja til bombardementer, har stemt ja til, at danske fly skulle i kamp - og nu kan jeg forstå, at de danske fly faktisk for første gang i krigen har været i gang med at bombe dernede - der er ikke et eneste medlem her, som synes, at det var en let beslutning.
Hr. Jes Lunde brugte altså udtrykket, at man var skråsikker.
Nej, man var ikke skråsikker, men man var nødt til at træffe en beslutning.
Det emne havde jeg den ære og fornøjelse at diskutere for en to-tre uger siden med et statsoverhoved i et asiatisk land.
Jeg havde fornøjelsen af at være ovre og besøge det pågældende land og kom til vedkommende og begyndte så at spørge til det lands og i det her tilfælde denne konges syn på, hvad der foregik på Balkan.
Han sagde til mig: Vi har ikke noget officielt synspunkt, for det er sådan, at vi vil ikke i dette land, der ligger i en anden verdensdel, tage stilling til europæisk sikkerhedspolitik.
Men jeg måtte jo svare tilbage, at det her ikke kun drejer sig om europæisk sikkerhedspolitik.
I virkeligheden er krigen i Kosovo ikke et spørgsmål om sikkerhedspolitik.
Nej, det er et spørgsmål om holdninger, og det er et spørgsmål om moral.
Spørgsmålet er nemlig, om vi i virkeligheden ikke rent sikkerhedspolitisk kunne have levet med det, der skete dernede.
I virkeligheden var det vel sådan, at hvis Milosevic var fortsat inden for sit riges grænser, jamen så ville det vel ikke true nogen direkte.
Jo, flygtningestrømmene ville give nogle problemer, og måske ville der være nabolande, der var bange for, hvad det kunne udvikle sig til dernede, men egentlig europæisk sikkerhedspolitik drejer det sig altså ikke om i første række. Det drejer sig om noget andet.
Det drejer sig om, om man i Europa i næste årtusind skulle acceptere et aggressivt, nationalistisk styre, der bygger på synspunktet om, at der er overmennesker og undermennesker; at der er mennesker, der har ret til at bo i dette land, og der er andre mennesker, der ikke har ret til at bo i det land.
I virkeligheden er det vel sådan, at vi i forbindelse med krigen i Kosovo og i Jugoslavien dér betaler regningerne for tidligere hændelser i Europas historie.
For det første betaler vi regningen for den etniske udrensning under Anden Verdenskrig.
I virkeligheden betaler vi den regning, som de vestlige demokratier var nødt til at få udskrevet, da man i 1920'erne glemte at sige nej til nazismen, da man 1930'erne glemte at sige nej til Hitler
, da man midt i 1930'erne glemte at reagere på Nürnberglove, da man glemte at reagere på Krystalnatten, da man glemte at reagere på Saarlandet, da man glemte at reagere på Tjekkoslovakiet og Sudetertyskland.
Jo, dengang man glemte alt det og begyndte først at gøre noget i begyndelsen af september 1939, da storkrigen brød ud.
Den lærdom har man nok ikke i andre verdensdele, men den har man i Europa.
Det er en meget, meget tæt del af de rødder, der ligger bag vores beslutninger nu.
Det andet er selvfølgelig den anden regning, nemlig
regningen fra Bosnien.
Den regning, der blev udstedt, da man glemte at håndhæve flyveforbudet.
Den regning, man glemte at indfri, da man ikke beskyttede de sikre zoner.
Alle de ting gør den europæiske historie, vores historie, vores fortid, vores moral, vores holdninger, vores holdninger til menneskerettigheder, vores holdninger til alle de fine ord, vi render rundt og udsteder erklæringer om i FN
og andre steder
Det er de regninger, vi betaler nu.
Det er uendelig let at holde de rigtige taler.
Det er uendelig let at sige, at man skal støtte menneskerettigheder. Det er uendelig let at love mennesker fred og lykkeligt liv, hvis man ikke selv vil tage konsekvensen. Jeg har sagt det før til hr. Jes Lunde, og jeg vil gentage det her: Vi har jo forsøgt alt.
Man har i 10 år levet med og accepteret en leder af et land, der har indgået aftaler og er løbet fra dem igen.
Man kunne sige, at vi har indgået den ene Münchenaftale efter den anden for så at blive i Chamberlain og andres sprog, og alligevel er det gået galt, for flygtningestrømmene var der.
Jeg hørte jo også hr. Jes Lunde komme til at sige det, der er i propagandaen, og som hr. Jes Lunde måske ikke mener
mere alvorligt end som sådant.
Det håber jeg ikke, for
det sætter jeg for stor pris på hr. Jes Lunde til.
Men han kom jo lige til at sige, at det var NATO's skyld, at der var flygtninge.
Nej, det er ikke NATO's skyld.
Det er der også folk uden for huset, mange uden for huset, der forsøger at gejle en stemning op om, at det var bombardementerne, og at det var NATO's indsats, der skabte flygtninge. Ja, vi har accelereret det, fordi man pludselig fra Milosevics og serbernes side satte endnu mere gang og fart i det.
Men flygtningestrømmene var der, umenneskeligheden var der, udryddelserne var der, tvangsforflyttelserne var der, den etniske udrensning var der.
At sige at den accelererede på grund af NATO vil svare til, at man sagde, at de allierede under krigen havde stoppet bombardementerne af Dresden og Berlin og Hamborg og de andre byer midt i 1943, fordi de var bange for, at man skulle fyre endnu mere op i gaskamrene og krematorierne, end man gjorde.
Jeg spørger bare: Ville det have reddet én eneste jøde, én eneste sigøjner, én eneste mentalt syg, én eneste, som Hitler havde sat sig for at udrydde?
Det er rigtigt, at han accelererede sin udryddelse efterhånden som krigen skred frem, men det skulle da ikke få os til at standse, for han skulle stoppes.
Det ville svare til, at man i dag siger, at man ikke skal gøre noget over for serberne, fordi flygtningestrømmene stiger.
Nej, man er nødt til at gøre noget for at stoppe, at der overhovedet er udryddelser og flygtningestrømme.
Den 9. april om morgenen åbnede jeg for morgen-tv og var lige ved at skvatte ned af stolen midt i morgenkaffen, for pludselig optrådte der en talsmand for en lille gruppe modstandsfolk, som i sin store visdom udredte, at den 9. april var værd at huske, for beviset var med krigen på Balkan, at vi ikke havde lært noget som helst af den 9. april.
Vi skulle nu have valgt fredens side.
Vi skulle nu have valgt samtalens side.
Vi skulle have vendt os mod militarismen og mod aggressiviteten, og hvad ved jeg, og vi skulle have været de store fredsengle i Vesteuropa, men nu havde vi valgt krigen.
Jeg skrev et indlæg til et par af de store morgenaviser, men ingen af dem fandt anledning til at bringe det.
Nu vil jeg så ikke læse det op her i dag, men jeg vil bare i al stilfærdighed sige, at modstandsbevægelsens folk kæmpede for Danmarks frihed, ja, men de må ikke glemme, at de også kæmpede for noget andet eller rettere, at de kæmpede mod noget andet.
De kæmpede imod en ideologi, hvis holdning grundlæggende var i strid med ethvert menneskesyn, der er i vores samfund.
Derfor er kampen, som modstandsfolkene førte under krigen, den samme som bliver ført i dag, nemlig kampen mod despoterne og kampen mod ideologier, der er umenneskelige.
Jeg har da også haft fornøjelsen af senere at have mødt mange modstandsfolk, som har givet mig ret, som har sagt, ja, det er vores fælles kamp, det er den samme kamp.
Så har jeg i øvrigt også haft den glæde at høre, at den pågældende repræsentant, som TV 2 brugte tid på, er talsmand for seks eller syv KFML'er, der så har dannet en forening og kalder den Aktive Modstandsfolk, eller hvad det nu er, de kalder den, og han udgiver sig som formand, så han taler heldigvis på ingens vegne.
Men det ændrer ikke ved, at man i modstandsbevægelsens navn fik sendt det signal ud, at det var kampen mod NATO, og at det var kampen mod indsatsen, der var forlængelsen af modstandskampen, og ikke det andet.
Og det synes jeg der er god grund til at gøre op med.
Så er det jo rigtigt, at når vi nu har et NATO-jubilæum - og tak for det og tak til NATO og tak til USA osv. for, hvad de har gjort for os, vores frihed og vores fred i så mange år - så har vi nogle diskussioner, der må følge efter denne krig, diskussioner om, hvilke opgaver NATO egentlig har, diskussioner om, hvornår de skal gribe ind, og selvfølgelig også en diskussion om, hvor langt rundt om i verden, man skal bruge NATO.
Her vil jeg godt melde, at det er min opfattelse, at NATO er et meget, meget godt instrument i Europa, men jeg forestiller mig i hvert fald ikke, at NATO skal til at drage rundt i verden og gøre alt muligt mellem himmel og jord.
Det er en regional organisation, og det, vi har første ansvar for nu, er at sørge for, at vores eget hus er i orden.
Det er selvfølgelig en diskussion, vi skal have.
Det er jo også en diskussion, vi skal have omkring EU, og om, hvor stærkt EU skal være, og hvordan EU's svaghed, som er en naturlig svaghed i en opbygningsfase, ganske naturligt må lede til, at vi spørger: Hvordan gør vi EU stærkere?
Er det ved at fjerne nogle danske forbehold?
Er det ved at bygge EU færdigt på forskellige områder?
Er det ved at gøre procedurerne bedre osv.?
Den diskussion er også en naturlig opgave her.
Det er CD's opfattelse, at et stærkt EU, et EU, der er åbent over for omverdenen, et EU, der både økonomisk og socialt hjælper, er den stærkeste sikkerhedsgaranti for et fornuftigt Europa.
Det har vi kæmpet for i mange år, og det er selvfølgelig også, hvad vi bliver ved med at kæmpe for.
Og så kan vi jo være lidt ærgerlige over, som fru Mimi Jakobsen også har sagt tidligere, at meget af debatten i forbindelse med EU-kampagnen handler om alt muligt ligegyldigt, i stedet for at det er en af disse linjer.
Jeg husker, at hr. Svend Auken - tror jeg, det var - i 1992 udtalte, at her gik man rundt og troede, at EU var det store monster i verden, og så fandt man ud af, at det i virkeligheden var et lille barn, som man skulle passe meget, meget på, for at det overhovedet kunne få en opvækst.
Jeg synes, det var en meget god og malende beskrivelse.
CD har været glad for her i årets løb at få afsat midler på finansloven til et holocaust- og folkemordcenter.
Vi glæder os til, at vi i samarbejde med regeringen får det stablet på benene.
Finansudvalget har jo sagt ja til, at vi får gjort det her i sommer.
Det skal dokumentere det holocaust, der var
både for jødiske ofre og for modstandsbevægelsen.
Det skal skabe oplysning, sådan at der i det danske samfund ikke kan være alle de fanatikerne, der render rundt og påstår, at de her ting aldrig har eksisteret, og så skal vi naturligvis forske i, hvordan man kan forebygge folkemord.
Der må vi jo rejse spørgsmålet, som er en del af den værdidebat, der også blev efterlyst i formiddag, om, hvordan sådan nogle ting kan ske her i et civiliseret Europa.
Hvordan kunne Holocaust ske?
Hvordan kan det på Balkan ske i en kristen verden?
Nu hørte jeg tidligere i aften, at fru Pia Kjærsgaard sagde, at vi var et kristent land, og derfor skulle alle de, der var anderledes, slet ikke være her, for de kunne stort set bare rejse ud.
Ja, så ved jeg ikke, om hun tænkte på de stakkels badende piger ovre i Esbjerg.
Kristendommen var åbenbart ved at nærme sig en intolerance så stor, at man ikke engang kan give folk lov til at lade være at gå i fællesbad i dette samfund.
Det er åbenbart blevet en stor skandale.
Jeg synes simpelt hen, at det at påberåbe sig et kristent synspunkt i den anledning er mest synd for kristendommen, for kristendommen er jo netop imod intolerancen, kristendommen er jo netop den, der siger, at det enkelte individ er så væsentligt, er så centralt, at man skal have respekt for det.
Derfor burde der ikke i et kristent samfund kunne opstå den intolerance, der ledte til Holocaust, den intolerance, der ledte til udrensningerne i Kosova eller til nogle af de ting, vi oplever her.
Jeg håber, at lærdommen her er, at man vil sige fra, når man møder intolerancen
, hvad enten det er, når unge mennesker render rundt og morer sig med at hive tørklæderne af de somaliske kvinder her i landet, uden at nogen stort set protesterer, eller man gør det, når det er daglig diskrimination, eller man gør det, når man møder både politikere og andre, der er fløjtende ligeglade med, hvordan mennesker har det andre steder i verden.
Den intolerance bør vi vende os voldsomt mod, ellers kan vi ikke være vores eget menneskesyn bekendt. Herhjemme er der naturligvis sket mange ting i årets løb
Vi glæder os meget over det forsvarsforlig, der er indgået.
Vi er tilfredse med, at forvaret nu er blevet, om man må sige, internationaliseret, at de omstillinger, der sker, som kommer til at gøre ondt nogle steder, javel, men som alligevel gør, at vi sikrer os, at der er effektivitet for pengene, at det danske forsvar kan fungere og bliver stillet om til de opgaver.
Jeg har set kritikere sige
, at forsvarsforliget var et udtryk for, at nu skulle vi have en international politistyrke, og der vil jeg sige: Hurra for det
Tænk engang, hvis man stadig væk troede, at forsvarets eneste opgave var at stå på Dybbøl eller nede ved Dannevirke eller et eller andet sted og sige, at her er vi, og så skal det ikke andet.
Det er jo opgøret med hele den snæversynede tankegang.
Nu viser det sig, at vi har et internationalt ansvar, som vores forsvar også skal være både materielt og uddannelsesmæssigt egnet til at gå ind i, og det er det her forsvarsforlig et udtryk for.
Her til sidst har vi så også haft sygeplejeskekonflikten, og den skal jeg ikke gå meget ind på, andet end at sige, at det jo var nødvendigt at gribe ind.
Det var det af hensyn til en række mennesker, der kom i klemme rundt omkring.
Jeg vil da godt her melde, at jeg synes, der er anden diskussion, vi skal have rejst nu.
Jeg kan godt forstå, hvis der er nogle på arbejdsmarkedet, der synes, det er underligt, at når de begynder at gå i konflikt, så ved begge parter stort set, at der går 8 dage, og så gribes der ind.
Det gør, at arbejdsgiverne kan lade være med at gøre noget som helst, og det gør, at de øvrige, nemlig lønmodtagerne, føler sig lidt snydt. Jeg synes, vi skal lægge op til her i fredstid, hvis man må bruge det ord i dag, at få en diskussion om, om man kan skrue tingene anderledes sammen, sådan at alle parter kan blive lidt gladere.
Det kan godt være, at man måske skulle vende tilbage til en ekstra betaling til nogle mennesker, der så ikke kan udnytte deres strejkeret i nogle situationer, eller hvad det måtte være, i al fald er det en diskussion, der er væsentlig, og som vi godt vil lægge op til.
I årets løb har der jo så også været reformen af velfærden.
Der har været efterlønnen, hvor sandheden jo er, at efterlønsændringen sikrede efterlønnen.
Alle de, der forestillede sig, at efterlønnen bare havde fortsat uændret, havde jo ikke ret.
Hvis den var fortsat uændret, var der jo sket det, at den var blevet fjernet af økonomiske grunde i løbet af få år, og derfor medvirkede vi til ændringen, men det betyder også, at vi rent faktisk har stået helt for de synspunkter, vi har.
Vi mener også, at man skal passe lidt på en gang imellem med at love for mange reformer, og jeg vil sige, at jeg synes, det er lidt kedeligt med førtidspensionsreformen.
Vi tør ikke, vi er bange.
Hvad er det?
Vi ændrer hele vores livsgrundlag.
Vi taler jo for en centralisering af sygehusvæsenet.
Jeg tror også, hvis vi gennemgår nogle af opgaverne ude i kommunerne, at ikke mindst de lidt mere udsatte grupper kommer i klemme i det system, vi har i dag.
Så vil jeg gerne opfordre statsministeren til - det plejer jeg jo at gøre i afslutningsdebatten, og sidste gang med holocaustcentret lykkedes det jo ganske godt - at vi også prøver at kigge lidt på, om man internt i systemerne kunne få en bedre dialog for at løse nogle problemer.
Det skal ikke være nogen hemmelighed, at statsministeren og jeg nogle gange har talt lidt om en dialogmulighed, f.eks. om de sindslidende, sådan at nogle af de store misforståelser, der nok bygger på traditioner, og vi har altid gjort, og det er også sådan osv. - det, der i virkeligheden giver nogle voldsomme problemer, både for patienter og for pårørende - måske kunne løses ved en eller anden form for dialog mellem systemets forskellige dele og de pågældende, en dialogmulighed, som vi var igangsættere af, sådan at man måske kunne få taget nogle af alle de ubehagelige situationer væk, som ellers er der.
Vi har været glade for de forlig, vi har lavet, hvor De Konservative, regeringen og CD er gået sammen.
Jeg skal nok lade være med at snakke om S-K-CD-regeringen, men bare sige, at det har da været meget passende at se, at med hensyn til Det Kongelige Teater og udviklingsrådet i København er det faktisk lykkedes at få skruet et system sammen mellem de 4 partier, og det synes vi da kan love meget for fremtiden.
Ellers vil jeg da gerne rose regeringen.
Det skal jo ikke blive for meget, men jeg vil da gerne sige, at når også borgerlige ordførere her i dag kan stille sig op og nævne en række store forlig, som Socialdemokratiet og De Radikale på den ene side og de borgerlige partier på den anden side har indgået, jamen så er det jo lige vores kop te.
Så det er jo noget, vi glæder os over, at regeringen i år - i modsætning til lidt tidligere - i mange, mange tilfælde har valgt at prøve at lave forligene med den borgerlige side. Det fører mig så selvfølgelig til her til sidst at sige, at det altså stadig væk er vores opfattelse, at velfærdsstaten kun overlever, hvis vi har en ordentlig økonomi og et velfungerende erhvervsliv.
Derfor skal vi gøre, hvad vi kan for at gøre det godt for erhvervslivet, men noget af det allerallerbedste, vi kan gøre i dette Ting for erhvervslivet, er at give politisk stabilitet.
Det er at sikre, at socialdemokrater og borgerlige samarbejder, at regeringen og de store borgerlige partier finder sammen.
Det er det, der fører samfundet videre.
Danmark er et samarbejdssamfund, ikke et modsætningssamfund, og det er det danske samfunds styrke, at vi har talt om tingene
Det har året i år da også vist, og jeg vil håbe for statsministeren og for Danmark, at det også i det kommende år bliver samtalen og samarbejdet, der bliver kendetegnende for Folketinget.