Lars-Emil Johansen (SIU), 2005-02-24:
Folketingsvalget i Grønland var en klar bekræftelse af, at selvstændighed er de grønlandske vælgeres ønske, og at Grønlands repræsentanter i Folketinget fortsat skal arbejde ud fra det koncept, som vi hidtil har arbejdet ud fra i den nordatlantiske gruppe, nemlig selvstændighed som mål for vort lands fremtid.
Men opgaven i relation til Grønland er vanskelig og kan ved første øjekast synes at udgøre et paradoks.
Den består nemlig af to umiddelbart ikkeforenelige størrelser.
På den ene side skal der arbejdes for en grønlandsk selvstændighed inden for en overskuelig fremtid, men på den anden side ønsker jeg for Grønland, at vore gode forbindelser med det danske folk og vore varme følelser for Danmark bibeholdes og fortsat sikres gode kår.
Med hensyn til det første er der allerede indledt et arbejde i fælleskommissionen for selvstyre i Grønland, men opgaven her bliver overordentlig vanskelig, dersom medlemmer af kommissionen skulle have den opfattelse, at Grønland og det grønlandske folk igen kan spises af med en luns kød bestående af en smule udvidet hjemmestyreordning.
Jeg er overbevist om, at fælleskommissionens arbejde kun vil kunne tiltrædes af et bredt flertal i det grønlandske folk, dersom det indeholder en anerkendelse af det grønlandske folk i folkeretlig henseende; en sikring af det grønlandske folks ejendomsret til landet og dets ressourcer; en igangsætning af en selvstændig økonomi; en gradvis nedtrapning af bloktilskuddet; en kompetence til de grønlandske politiske myndigheder til selv at indgå alle udenrigs- og sikkerhedspolitiske aftaler; udarbejdelse af en grønlandsk grundlov, der kan indføres efter almindeligt anerkendte demokratiske principper og danne basis for en fri associationsordning med Danmark, og endelig en sikring af, at Grønland og Danmark også i fremtiden kan fremstå som venner for ikke at sige tilhørende samme familie.
De to første spørgsmål beror, vil jeg vove at påstå, ene og alene på en politisk vilje fra den danske regering og det danske Folketings side.
Det tredje spørgsmål er hovedsagelig et anliggende for det grønlandske folk og dets politiske repræsentanter, nemlig i hvor høj grad vi fra grønlandsk side er i stand til at præsentere en samfundsøkonomi, der i langt højere grad end det nuværende system er uafhængig af de såkaldte bloktilskud.
Det arbejde kan den førnævnte fælleskommission formentlig også komme med bidrag til i form af forslag til en mere selvbærende økonomi.
Arbejdet med at tilvejebringe en mere selvbærende grønlandsk økonomi vil for mig at se bestå i en reduktion af de administrative udgifter og en stærk forøgelse af de erhvervsmæssige og uddannelsespolitiske aktiviteter.
Opgaven med at reducere de efter grønlandsk målestok tårnhøje administrative udgifter er et ren og skær grønlandsk anliggende.
Vi må ganske enkelt gennemføre revolutionære ændringer af den offentlige administration, som skal reduceres til en størrelse og et indhold, der er mere skræddersyet til de grønlandske behov og til de arbejdskraftressourcer, der forefindes i Grønland.
Vi skal altså med andre ord forlade den danske administrative model, som vi ved hjemmestyrets indførelse mere eller mindre ukritisk har overtaget og gjort til vores, og her vil det formentlig være en idé at hente inspiration fra Færøerne, der i løbet af de seneste år har gennemført bemærkelsesværdige forenklinger af den offentlige administration.
Opnåelse af en mere selvbærende økonomi og tilvejebringelse af egne indtægter vil for Grønlands vedkommende bl.a. kræve, at der opstartes vandproduktion med eksport for øje; at turismen får en kickstart i form af mere konkurrencedygtige billetpriser; at produktion og eksport af fisk og skaldyr styrkes; at der sættes gang i råstofudnyttelsen; at der etableres iværksætterkultur hjemme i Grønland, og at forskningen i arktiske forhold forstærkes.
Produktion af drikkevand burde være en smal sag at gå i gang med, hvis man griber det rigtigt an.
Jeg synes, vi skal koble de muligheder, der er opstået i forbindelse med Igalikuaftalen, altså den dansk-grønlandsk-amerikanske aftale, der blev underskrevet i Igaliku i august sidste år om et amerikansk-grønlandsk samarbejde, på dette projekt.
Vandressourcerne er enorme derhjemme, det amerikanske marked er stort, og den amerikanske knowhow i business og markedsføring er gigantisk stor, også i den slags sager.
USA skylder efterhånden Grønland en kæmpetjeneste, og f.eks. kunne leverance af rent drikkevand til den amerikanske hær i Mellemøsten være en fin løsning.
Grundlæggende burde det altså være a piece of cake at iværksætte en storstilet vandeksport fra Grønland til det amerikanske og det europæiske marked og ad den vej medvirke til at opstarte en ikkebloktilskudsafhængig økonomi.
At give turismen en kickstart i form af billigere billetpriser til og fra Grønland er en anden oplagt mulighed for at starte en ny økonomisk udvikling i landet.
Her vil jeg appellere til de danske og grønlandske myndigheder om at udvise mod og beslutsomhed og anvende alle de midler, der er til rådighed, herunder gerne en del af det eksisterende bloktilskud, til billiggørelse af billetpriserne til og fra Grønland.
Ud over de åbenlyse fordele for det grønlandske erhvervsliv vil et sådant initiativ gøre det langt mere overkommeligt for private personer på begge sider af Atlanterhavet at tage turen over Atlanten og på den måde være med til at give det såkaldte rigsfællesskab et tiltrængt konkret indhold ud over de rent finanslovmæssige relationer, der i dag stort set er det eneste, der antyder, at der er tale om et fællesskab.
Som systemet er skruet sammen i dag, er Danmark stort set den eneste indgangsdør til verden for Grønlands befolkning, og på grund af de vanvittig høje billetpriser mellem Grønland og Danmark begrænser persontrafikken sig stort set til rejsende, der får de offentlige kasser til at betale billetten.
Således udelukkes en stor del af den danske ungdom og den grønlandske ditto fra at lære hinanden bedre at kende.
Grønlandske unge har i dag heldigvis mulighed for at reflektere på nogle af de tilbud, der er om ophold på danske efterskoler.
Der er ingen tvivl om, at disse efterskoleophold er meget eftertragtede, og derfor er det nærliggende at råde regeringen og det grønlandske landsstyre til at drøfte muligheden for at etablere udvekslingsefterskoler i Grønland – skoler, hvor danske unge og deres grønlandske jævnaldrende kan lære hinanden bedre at kende og stifte venskaber, der i længden vil kunne føre til en positiv udvikling på mange områder.
Også dette spørgsmål vil jeg råde den danske og den grønlandske regering til at tage op ved førstkommende lejlighed.
I det hele taget synes jeg, der er nok af ting at drøfte mellem de to parter, som på en gang kan pege frem mod Grønlands selvstændighed og samtidig i virkeligheden styrke det fællesskab, som historien har skabt mellem vore folk og vore lande.
Men det kræver en målsætning, som er langt mere ambitiøs end den, vi finder stuvet om i den absolut sidste afdeling af regeringens nye program.
Med næsten søvngængeragtig forudsigelighed fortsætter teksten i bunden af regeringsgrundlaget med at bygge på de begrænsninger, grundloven og det eksisterende rigsfællesskabs rammer sætter, på de løftede pegefingre og på ansvarsområder, alt ledsaget af økonomiske forpligtelser, som vi hele tiden har kendt til hudløshed, og som ikke er nødvendige.
I den nordatlantiske gruppe har vi allerede ved hjælp af internationale og uvildige eksperter påvist, at de spærringer, som den danske regering forsøger at sætte op for Færøernes og Grønlands frihed ved hjælp af grundloven, ikke alene er påtvunget os under falske forudsætninger, men også er fuldstændig unødvendige.
Hvor er f.eks. det grundlovspoliti, som vil gribe ind og arrestere de danske folketingsmedlemmer, hvis de en skønne dag skulle blive grebet af den samme liberale ånd, som f.eks. Hollands eller New Zealands parlamenter for længst har udviklet?
Og hvem forbyder kreativitet i et samarbejde, der bygges oven på den grundlov, som Danmark har udviklet for danskerne og aldrig for os?
Hertil kommer en stadig stigende påvisning af, at hele det økonomiske grundlag for forholdet mellem Grønland og Danmark igen og igen bliver fremstillet, så enhver spindoktor ville blive grøn af misundelse.
Et stadig mere ubønhørligt virkelighedsbillede af monetære strømme på vej ud af Grønland og danske jonglørers forvandlinger af bloktilskudskroner til sydeuropæiske ejendomme trænger sig på.
Det truer i disse dage med at ødelægge det ellers så veltilpassede billede af gode danske skatteborgere, der af deres hårdt optjente løn må øse strømme af skattekroner ud i et stort hul til utaknemlige nordatlantiske undersåtter.
Hvis det billede bliver ødelagt, og sandheden viser sig at være, at de danske skatteborgere faktisk har både glæde og nytte af den økonomi, der skabes via forholdet mellem Grønland og Danmark, kunne det måske være, at vi fremover slap for den slags løftede økonomiske pegefingre, som siden den socialdemokratiske regerings afvisning af Færøernes ønske om selvstændighed har præget de danske regeringer.
Den nordatlantiske gruppe i Folketinget vil sætte lige så hårdt og effektivt ind på at afsløre den rette sammenhæng mellem pengestrømmene mellem Danmark og de nordatlantiske besiddelser, som vi gjorde i spørgsmålet om Grønlands og Færøernes folkeretlige status i sidste samling.
Vi vil gøre alt, hvad vi kan for at skaffe et sandt og uvildigt billede af pengestrømmene hen over Nordatlanten, både de synlige og de skjulte.