Søren Søndergaard (EL), 2000-05-15:
Hvis jeg skal sammenfatte Enhedslistens holdning til revisionen af udviklingsstrategien, vil det lyde: Mere folkeligt demokrati både økonomisk og politisk og ikke profitjagt; det er vejen til social forandring.
For vi har den grundholdning, at underudvikling ikke skyldes slendrian, men nogle globale strukturer, institutioner, som fastholder de fattigste i fattigdom.
Det skal udviklingsbistanden bruges til at modvirke.
Selv om der er gode formuleringer, peger analysedokumentet, som det fremstår nu, efter vores mening på en række områder i den gale retning.
Strukturtilpasningsprogrammerne har længe været et marginalt emne i debatten, men spørgsmålet om Danmarks forhold til IMF og Verdensbankens politik på bistandsområdet er efter vores opfattelse helt centralt for strategidiskussionen.
Og kigger man på tidligere strategidokumenter, var der faktisk plads til bekymring for, hvad programmerne har betydet for fattigdomsorienteringen.
Den bekymring synes der ikke meget tilbage af i det foreliggende analyseudkast.
Debatten om strukturtilpasning er kun et hjørne af tidens store spørgsmål, nemlig globaliseringen.
Siden loven om ulandsbistand fra 1971 har det været officiel politik, at ulandene skulle integreres i verdensøkonomien.
I dag lyder sloganet, at vi skal støtte kapacitetsopbygningen i de mindst udviklede lande, for at de kan nyde fordelene af globaliseringen.
I den forbindelse er det jo påfaldende, at papiret er temmelig tavs om, hvad det er for en kapacitet, der skal opbygges.
For Enhedslisten er udvikling altid udvikling for den fattigste del af befolkningen.
Det klarer markedet ikke alene, tværtimod.
Så ud over at slås for fri markedsadgang for alle varer fra de mindst udviklede lande, må opbygningen af en solid offentlig sektor og ulandenes ret til at beskytte egen lokal produktion i almindelighed og fødevareproduktionen i særdeleshed være en central opgave.
Det må være en opgave for udviklingsbistanden at opbygge en modvægt til de multinationale selskaber, ikke at virke som en rambuk for de stærkeste på markedet.
Troen på markedets og det private erhvervslivs evne til at ordne næsten alle samfundsforhold fornuftigt og socialt synes at være mere markant i den forrige strategi, selv om vi allerede har set udslag af det i den forløbne periode.
For eksempel har Danmark støttet den offentlige telekommunikationssektor i Malawi og Nepal og samtidig arbejdet for privatiseringer på området.
Istandsættelse af offentligt drevne færger i Mekong-Deltaet er et andet eksempel.
Nogle offentligt ejede færger sættes i stand og privatiseres så i håbet om, at den private sektor kan yde en bedre service.
Men i lokalområdet er det frygten for stigende billetpriser og fyringer, som præger billedet.
For eksempel kan vi se det i det arbejde i landbrugssektoren i flere afrikanske lande, f.eks. Tanzania, hvor der har været støtteprogrammer til den private sektor.
Den slags tegn på, at den markedsdrevne bistandsmodel er på vej, har vi set flere af.
Det er efter vores opfattelse de reelle hvide elefanter, som eksisterer i dansk bistandspolitik, og det burde efter vores opfattelse evalueres, inden det færdige dokument ligger klar.
Vi tror i hvert fald ikke på, at det fremmer den folkelige forankring, hvis der jævnlig kan komme historier frem om, at det private erhvervsliv ude såvel som hjemme kan betragte Danida som en kasse, det gælder om at få snabelen i.