Per Stig Møller (KF), 2003-11-20:
Jeg vil lige supplere de sidste bemærkninger.
Jeg har en tekst her, som jeg så vil bede de tilstedeværende folketingsmedlemmer om at gætte hvem har skrevet: At Irak er en slyngelstat er hævet over enhver tvivl. Besiddelsen af masseødelæggelsesvåben, demonstreret vilje til at bruge dem, trusler mod nabolande eller andre, undertrykkelse af egne borgere eller særlige religiøse eller politiske mindretal er alt sammen noget, der karakteriserer Irak og andre lande. Jeg ved ikke, om nogen kan gætte, hvem der har skrevet
den tekst?
Hr. Villy Søvndal, det lød sådan her: At Irak er en slyngelstat er hævet over enhver tvivl. Besiddelsen af masseødelæggelsesvåben, demonstreret vilje til at bruge dem, trusler mod nabolande eller andre, undertrykkelse af egne borgere eller særlige religiøse eller politiske mindretal, er alt sammen noget, der karakteriserer
Så jeg synes ikke, der er meget grund til at tæske videre i den diskussion.
De valgte ganske vist ikke i SF at gå ind og fjerne den slyngel.
Ham valgte man at leve med, men sådan kan man jo have det med moralen i SF, som jo også spørger om, hvem der skal følge Sikkerhedsrådets resolutioner, og hvem der skal have lov at fortolke dem.
Jamen det er der kun én, der skal her i verden, og det er hr. Villy Søvndal.
Nu har FN så opfordret hele verden til at gå ind og sørge for at stabilisere Irak, og så siger hr. Villy Søvndal: Ja, det er jeg bedøvende ligeglad med, jeg vil ikke gå ind og hjælpe med Irak.
Så lad mig gå over til de mere principielle ting.
Regeringen forlod ikke FN-sporet.
Jeg vil godt rekapitulere.
Regeringen har under hele forløbet lagt vægt på, at den militære aktion skulle være forankret i FN, men vi sagde ikke, at der i marts måned skulle komme en ny resolution, for det stod der heller ikke i nr. 1441.
Der stod, at man skulle mødes igen for at vurdere situationen.
Det er klart, at vi hele tiden selvfølgelig fandt en ny og definitiv resolution politisk ønskelig, det har vi også sagt mange gange.
Man kan jo ikke altid få det, man ønsker her i verden, og så må man se på det, man har fået.
Og det, man stod med, var altså, at FN ikke kunne træffe en ny beslutning, og så gjaldt alle de gamle, fordi man i nr. 1441 havde opjusteret og opdateret de tidligere resolutioner.
Det vil sige, at det var ikke juridisk påkrævet.
En ny resolution, der havde ophævet nr. 1441 eller nr. 678 eller nr. 687, havde ændret situationen, men så længe man ikke ophæver dem, eksisterer de. Og så må man gøre sig klart, og det tænker jeg også på med SF's fremragende tekstbidrag til B 118, hvad der egentlig sker, hvis ikke man gør noget.
Ikke at gøre noget er også at handle, og der har hr. Søren Krarup jo ret i mellemkrigstidens analogi.
Man gjorde ikke noget, da Italien gik ind i Abessinien.
Man underminerede derved Folkeforbundet.
Man lavede nogle sanktioner, som man ikke holdt, og man reagerede ikke senere, da man skulle have reageret.
Det var også handlinger, som blev skæbnesvangre for Folkeforbundet.
Det er derfor, man i FN sagde, at det ikke skal ske igen, og at man skulle have sanktionsregi.
De, som så vil støtte FN, må sige, at man ikke kan få alle de resolutioner, der forlanger afvæbning, og at man samarbejder med våbeninspektørerne gennem 12½ år, og at verdenssamfundet, når man ikke efterlever dem, så bare skal sige: Nåh ja, slyngelstater, masseødelæggelsesvåben, demonstreret vilje til at bruge dem, trusler mod nabolande, ligegyldigt, ligegyldigt.
Det kan man da ikke.
Det er at sige, at man er ligeglad med det.
Jeg tror faktisk, og det har jeg sagt tidligere her i Folketinget i en debat med hr. Villy Søvndal, at alle de, som begyndte at løse op i nr. 1441, alle de, som begyndte at så tvivl om, hvorvidt det var sidste chance, alle de, som begyndte at diskutere, om ikke han skulle have flere chancer, gav signalforvirringen, som fremskyndede krigsbeslutningen.
De gav i virkeligheden krigsbeslutningen.
For det fik Saddam Hussein, der tidligere har aflæst signalerne forkert, derfor røg han jo ind i Kuwaitsituationen, den tro, at bare han kunne trække den ud, ville der ikke ske noget, så ville det komme ind i sommeren, der kunne man ikke føre krig imod ham, og så ville man komme ind i efteråret, og så var opløsningstendenserne blevet så udbredte, at så ville det ske som i 1998 - hvor SR-regeringen jo gik ind for det - at det ville gå i opløsning.
Der er det paradoksale ved det, at folk som hr. Villy Søvndal faktisk fremskyndede krigen med deres indsats i foråret.
Det var ikke hensigten, men det var virkningen.
Når et enigt Sikkerhedsråd, som i nr. 1441, truer med, at Iraks grove krænkelser skal få de alvorligste konsekvenser, så må truslerne også følges op med handling, når det står klart, at Saddam Hussein ikke vil bøje sig, ellers gentager vi Folkeforbundet.
Vi ønsker altså at styrke FN, vi ønsker, at beslutningerne bliver respekteret.
Det er også svar til hr. Søren Søndergaard om, hvad vi vil med sikkerhedsrådspladsen.
Vi vil fremme international retsorden og respekten for den.
Vores politik er ganske klar.
Og der er, som jeg sagde indledningsvis, sket store retlige fremskridt på området.
Det gælder især, for så vidt angår antipersonelminer og andre minetyper, men der vil i de kommende år være behov for yderligere tiltag i forhold til andre våbentyper.
Jeg har derfor netop i dag sammensat en forhandlingsdelegation til at deltage i årsmødet for 1980-konventionen, der mødes den 26. november i år.
Her vil regeringen arbejde for, at det igangværende arbejde under FN's våbenkonvention af 1980 vil lede til yderligere regulering vedrørende design og anvendelse af f.eks. panserminer og klyngeammunition samt til en ny international protokol om oprydning af efterladt ammunition.
Det er det arbejde, der køres den 26. november.
Så vil jeg godt rydde op i nogle af de misforståelser, der har været.
Der er blevet sagt, at den samtale, som jeg havde med Colin Powell, ikke blev givet videre til Folketinget.
Det er simpelt hen ikke korrekt.
Det skal ikke gives i Folketingssalen, sagt til hr. Jeppe Kofod, for det er en samtale med et andet land, og det foregår altid i nævnet.
Også i SR-regeringens tid var det i nævnet, at man meldte tilbage om samtaler med stats- og udenrigsministre.
Til sidst til hr. Morten Helveg Petersen: Jeg har svaret på, hvad vi vil med pladsen i Sikkerhedsrådet.
Vi vil fremme, at Generalforsamlingen bliver stærkere, at resolutionerne får indbygget sanktioner, respecting Smart Sanctions, at respekten for Sikkerhedsrådet og Generalforsamlingen øges, at ECOSOC bliver styrket, og at vi får fremmet en international retsorden.
Der synes jeg, at bidragene, på baggrund af det, der er sket i de senere år, fra Det Radikale Venstre og fra Kofi Annan er gode, og jeg har ladet mig inspirere af et brev skrevet af udenrigsminister Niels Helveg Petersen den 25. januar 1999 til DUPI, hvor han på baggrund af Kosovo beder om en redegørelse for de forskellige muligheder med hensyn til FN's rolle, uden for FN og med FN, og så skriver hr. Niels Helveg Petersen: Redegørelsen bør tage højde for, at konflikter i dag typisk er interne, og at konflikter mellem stater ikke længere er hovedreglen.
For begge konflikttyper gør sig dog gældende, at de i de senere år har været årsag
til alvorlige humanitære nødsituationer for civilbefolkningen
Jeg er helt enig i, at det var et godt initiativ, hr. Niels Helveg Petersen tog, og det var et godt arbejde, der blev leveret.
Men siden brevet af 25. januar 1999, hvor det typiske altså var interne konflikter, har vi jo fået en række tragiske erfaringer.
De er ikke længere interne, de er i meget høj grad grænseoverskridende.
Den fuldstændig tragiske og vanvittige
bombning i Istanbul i dag viser jo også, at vi står med en helt ny krigs- og fjendesituation, som også kræver en folkeretlig udvikling, som ikke kunne vides i 1999 og ikke er forudset af folkeretten.
Det gør bl.a., og erfaringerne med de ting, der er sket siden hr. Niels Helveg Petersens brev fra 1999, gør, at jeg synes, det er godt, at et stort flertal i dag er enig om, at bede DIIS om at videreudbygge de tanker.