Niels Helveg Petersen (RV), 2000-08-24:
Allerførst et par bemærkninger til de stillede ændringsforslag.
Det første ændringsforslag stillet af Dansk Folkeparti og støttet af SF og Enhedslisten vedrører muligheden for udtræden af den fælles valuta, og det samme gælder det tredje ændringsforslag stillet af Enhedslisten støttet af SF og Dansk Folkeparti.
Det er regeringens synspunkt, at de to forslag bør afvises.
Regeringen har i besvarelsen af en lang række spørgsmål og i samråd udtalt sig om muligheden for at udtræde af den fælles valuta.
Dette spørgsmål må siges at være fuldt belyst, meget grundigt belyst.
Jeg vil her især henvise til det ganske omfattende notat fra Udenrigsministeriet af 8. marts 2000 om muligheden for at udtræde af den fælles valuta og til besvarelsen af udvalgets spørgsmål 257, der resumerer en række af de besvarelser, der er givet.
Grundloven sikrer, at Folketinget til enhver tid kan tage afgivne beføjelser tilbage.
Jeg vil gerne takke hr. Jann Sjursen, som jo er nejsiger, for hans betragtninger om dette emne, hvor han lægger de oplysninger og de synspunkter, regeringen har redegjort for, til grund.
Da det jo er en statsretligt given ting, at Folketinget kan tage givne beføjelser tilbage, så er forslagene overflødige.
Regeringen har givet udtryk
for, at skulle den situation opstå, at Danmark træffer beslutning om udtræden, er det utænkeligt, at de øvrige medlemslande i øvrigt vil modsætte sig en aftale om det.
Og lad mig gøre opmærksom på, at det altså ikke er almindeligt, når vi indgår forpligtelser i forhold til andre lande, at vi har den type bestemmelser med.
Det andet ændringsforslag, jeg vil kommentere, er stillet af Dansk Folkeparti og tiltrådt af SF og Enhedslisten.
Det går ud på, at der skulle afholdes en vejledende folkeafstemning i Grønland og Færøerne på samme dag, som der afholdes bindende folkeafstemning i Danmark om den fælles valuta.
Regeringen kan ikke støtte ændringsforslaget.
Det forholder sig jo sådan, at lovforslaget ikke finder anvendelse for Færøerne og Grønland, der afgives ikke suverænitet for disse områders vedkommende, der overføres ingen kompetence, og derfor afholdes der heller ikke folkeafstemning i de nordatlantiske områder.
Det er jo ganske logisk, og den færøske lagmand og den grønlandske landsstyreformand har da også erklæret sig ganske enige heri.
Det er, hvis lovforslaget vedtages, op til det færøske og det grønlandske hjemmestyre at vælge, om man vil fastholde kronen eller gå over til den fælles valuta, og i tilfælde af det sidste skal der indgås ordninger med regeringen og med EU herom.
Derfor må jeg sige, at jeg også finder dette forslag aldeles overflødigt og jo altså heller ikke i overensstemmelse med ønskerne på Færøerne og i Grønland.
Jeg har lyst til at gøre nogle få betragtninger gældende om dette med at føre fastkurspolitik.
Om et land fører fastkurspolitik eller ej - eller kan gøre det - afhænger i sidste ende i høj grad af markedets tillid til, at det pågældende land er fast besluttet på at forsvare sin valuta.
Det er også en tillidssag.
Hvis markedet ikke ved og har tillid til, at man forsvarer valutakursen, så har man ingen fastkurspolitik.
Og man kan ikke have 90 pct. tillid
til nogen; tillid er noget, man enten har eller ikke har.
Det, der altså kræves for at føre en fastkurspolitik, er en fast politisk vilje til at gøre det, også når det er besværligt.
Derfor må jeg sige, at jeg forstår ikke ganske de synspunkter, der gøres gældende af hr. Holger K. Nielsen og af hr. Thulesen Dahl: Ja, vi siger nu ja til fastkurspolitik, men det kan jo da være engang ved lejlighed, at vi får brug for at lave om på det.
Det er jo det samme som at signalere, at man ikke selv har tillid til sin egen politik, og så vil markedet heller ikke have det.
Nu gør det ikke så meget, undskyld betragtningen, at hr. Thulesen Dahl og hr. Holger K. Nielsen - for slet ikke at tale om Folkebevægelsen mod Unionen og hr. Keld Albrechtsen og Enhedslisten - skaber tvivl om fastkurspolitikken.
Det gør ikke så meget, for der er jo ingen, der tror på, at denne gruppering i dette, skal vi sige, ulige partnerskab, får mulighed for at bestemme det.
Vi er jo da heldigvis mange i Folketinget, som er fast besluttet på under alle omstændigheder at føre fastkurspolitik. Når jeg alligevel drager det frem, er det, fordi jeg synes, det afslører, at de ikke til bunds har forstået, hvad fastkurspolitik er.
Det er nemlig en forpligtelse til at forsvare kursen, også når det er besværligt.
Og så er det ikke noget, hvor man bare trækker skruenøglen op af lommen.
Hvis man har den holdning til det, bliver der ikke en fastkurspolitik ud af det.
Et andet synspunkt har været dette med Danmarks indflydelse.
Hr. Jens-Peter Bonde, som jo er, kan man sige, nejbevægelsens tænketank, fremhæver ustandselig, at vi i virkeligheden ville få meget mere indflydelse, hvis vi sagde nej.
Den professionelle nejsiger mener, at man kan sammenligne med situationen i 1992.
Det kan man altså ikke, der er ingen paralleller til situationen i 1992.
I 1992 var situationen den, efter at Danmark havde sagt nej, at det var nødvendigt at finde en løsning; det var det for de 11, og det var det for Danmark, og det fandt vi.
Maastrichttraktaten kunne jo ikke være trådt i kraft, hvis ikke alle kunne ratificere.
Nu i år 2000 eksisterer euroen.
Er der et dansk nej til euroen, betyder det ikke, at euroen ikke eksisterer; den fortsætter sit liv aldeles som hidtil.
Derfor kan jeg slet ikke se ræsonnementet i, at et nej skulle skaffe os en mirakuløs indflydelse.
Jeg vil sige, at det tværtimod vil betyde, at de andre siger: Nå, danskerne vil altså stadig væk ikke være med, men euroen fortsætter jo, samarbejdet er aftalt, og omvekslingen i år 2002 til mønter og sedler vil foregå fuldstændig som planlagt.
Det har også spillet en rolle i diskussionen, hvorledes Central- og Østeuropa ser på dette her.
Der er ingen som helst tvivl om, at de central- og østeuropæiske lande i dag ikke opfylder betingelserne for at være med i euroen.
Lige så lidt tvivl er der om, at det er det, de ønsker sig, og det er det, de planlægger. Jeg vil gøre opmærksom på, at for de første fem lande - gruppe 1 - hvor forhandlingerne har været åbnet om medlemskab, er kapitlet om euroen for så vidt færdigbehandlet. De pågældende lande har været kapitlet igennem sammen med os andre og har ikke haft ønsker om særordninger, overgangsordninger eller andet.
De ønsker medlemskab, så snart det kan lade sig gøre, så snart de selv opfylder betingelserne.
Det forholder sig faktisk sådan, at de ikke beder om den fleksibilitet eller den smidighed for deres vedkommende, som nogle taler om.
De beder ikke om det.
Ja, det er endda sådan, at de jo i det hele taget ikke er tilhængere af, at vi skal udvide bestemmelserne i Amsterdamtraktaten, således at der bliver en øget adgang til et såkaldt forstærket samarbejde.
De beder ikke om det, for de har den frygt, at hvis man indfører noget sådant, kan de risikere at blive andenklassesmedlemmer, blive henvist til ikke at være med helt og fuldt, og det er det, de ønsker.
Det er jo ikke mærkeligt, at de ønsker det, de kan jo se, at andre fattige lande, som er med i EU, har haft en voldsom og bemærkelsesværdig økonomisk fremgang.
Det har de gamle medlemmer, det har Danmark, det har Finland, men det har især de fattige i klassen, Irland og Portugal,
som har haft en bemærkelsesværdig og meget fin økonomisk fremgang, som også giver dem mulighed for at udvikle deres sociale velfærd.
Central- og Østeuropa ser jo nøje på dét.
Den udvikling, som de fattige EU-lande har gennemgået, ønsker de også at gennemgå for deres eget lands vedkommende, og det kan jeg godt forstå. Hr. Holger K. Nielsen havde det særlige ræsonnement i forhold til Østeuropa og dette med et forstærket samarbejde,
at dér skulle vi så lave nogle alliancer.
Jeg synes, jeg vil gøre hr. Holger K. Nielsen opmærksom på, at netop Sverige og Storbritannien - som hr. Holger K. Nielsen i øvrigt læner sig op ad, for vi står jo ikke alene i eurodiskussionen - er lande, som er meget skeptiske over for ideen om et såkaldt forstærket samarbejde.
Et par bemærkninger om regeringskonferencen: Der forhandles nu.
Lad mig gøre det fuldstændig klart, at den danske regering ønsker et resultat af forhandlingerne under fransk formandskab, og vi gør konstruktivt, hvad vi kan for at tilvejebringe et resultat.
Hvorfor?
Fordi der er enighed om, at denne regeringskonference med en relativt begrænset dagsorden skal gøres færdig, således at EU kan gøre sig klar til udvidelsen.
Det er det, der er afgørende for Danmarks indsats i regeringskonferencen.
Vi ønsker den færdig, således at EU kan gøre sit arbejde færdigt og være rede til at optage nye medlemmer fra slutningen af 2002.
Der føres disse forhandlinger, men ændrer situationen sig her, hvis Danmark siger nej?
Overhovedet ikke.
Forhandlingssituationen for regeringskonferencen er nøjagtig den samme, og derfor er jeg oprigtig forbavset over, at nogle siger, at ved et nej ændrer den forhandlingssituation omkring regeringskonferencen sig pludselig.
Hvordan skulle den det?
Der er ikke noget ændret i forhold til bestemmelser om flertalsafgørelser eller stemmevægt i Ministerrådet eller sådan noget.
Der ændres ikke en tøddel ved det, hvis Danmark skulle gå hen og sige nej.
Den eneste ændring, der vil ske ved et dansk nej, er - hvad jeg ville frygte - at Danmark får ringere mulighed for at påvirke det samlede resultat.
Det er den ændring, der vil ske ved et nej på regeringskonferencen.
Der er blevet spurgt igen i dag fra flere: Bliver der en folkeafstemning om traktatresultatet fra Nice?
Svaret er, som jeg har sagt det flere gange her i Folketinget - ja, mange gange, igennem mange måneder - at en endelig beslutning om, hvorvidt der skal være folkeafstemning eller ej, kan vi selvfølgelig ikke træffe, før juristerne har haft mulighed for at vurdere det endelige resultat.
Men hvis regeringskonferencen ender med noget, som det tegner sig, omkring kommissionssammensætning, stemmevægt, flertalsafgørelser og det, der kan tænkes med hensyn til forstærket samarbejde, så er der intet i det, der nødvendiggør en folkeafstemning, og så er det ikke regeringens synspunkt, at der skal være en folkeafstemning.
Det har jeg sagt mange gange, og der er ikke noget nyt i det; det er fortsat regeringens synspunkt.
Hr. Holger K. Nielsen havde det ræsonnement, at det jo går fantastisk godt med vores økonomi, og derfor kan vi lige så godt vente med at træffe beslutninger.
Det er i strid med en meget god leveregel, ikke mindst i økonomisk politik: Man skal gøre de rigtige ting i rette tid.
Man skal udvise rettidig omhu.
Man skal lade være med at gribe ind, når det er for sent.
Det kloge er at træffe beslutningerne, når det går godt; så kan det lade sig gøre.
Vi har gang på gang set, at det gør mere ondt at træffe beslutninger, hvis man skal træffe dem en dag, hvor det ikke går godt.
Ja, men jeg må sige, at det gør vi jo også.
Det er da at tage befolkningen alvorligt at lægge denne afstemning ud til en folkeafstemning.
Det er hver enkelt vælger, der har andel i den afgørelse, der skal træffes, når vi går til folkeafstemning den 28. september.
Vi tager befolkningen alvorligt.
Jeg vil godt sige til sidst, at modstanderne af dette her priser den europæiske mangfoldighed - vi skal bevare mangfoldigheden i Europa.
Jeg kunne ikke være mere enig.
Vi danskere har lyst til og vil forblive danske, og sådan er det for alle de andre nationer; de ønsker at være portugisere og franskmænd og svenskere og englændere, og hvad de nu ønsker at være.
Det er et fælles træk ved os alle sammen.
Modellen er et fællesskab af nationalstater, som vil løse fælles problemer og gøre det i fællesskab. Det er somme tider, når denne diskussion går på, at det fra nogle i nejsiden nærmest lyder, som om Danmark ikke er et europæisk land.
Vi er en del af Europa.
Jeg vil endda sige, at efter udvidelsen mod nord er vi et mere centralt placeret land i Europa, end vi har været tidligere i vores tilværelse inden for EU.
Hr. Keld Albrechtsen bragte jo morsomt nyt ind i diskussionen ved at sige, at nejet lå til venstre - efter at vi nu har diskuteret med hr. Kristian Thulesen Dahl en halv eftermiddag og dokumenteret over for alle, der har set på det, at nejet jo altså også ligger til højre.
Sandheden er jo, at nejet ligger på fløjene.
Ser man efter, hvorledes de nynationalistiske strømninger ser på EU, vil man se, at de absolut ikke bryder sig om det.
Det står i vejen for, at man ensidigt og hensynsløst kan forfølge rene nationale interesser - og heldigvis for det.
Til sidst: Hr. Anders Fogh Rasmussen var - og det synes jeg er fortjenstfuldt - inde på visionerne i europrojektet. Jeg er enig i det, som hr. Anders Fogh Rasmussen sagde om devalueringer, og som også økonomiministeren og andre har været inde på, at devalueringer jo er en metode til at smøre vanskelighederne af på naboen.
Den del af visionen er jeg enig i; det skal vi væk fra.
Det er et fremskridt.
Jeg er også enig med dem, der har sagt, at det er en del af visionen, at vi skal skabe tryghed for vores valuta, for den er lille.
Vi skaber en meget større tryghed ved at være sammen med de andre i en fælles valuta.
Her og nu, hvor alt går godt, har vi ikke brug for denne tryghed, kan man sige.
Trygheden har man brug for, hvis det går hårdt til, hvis det bliver stormvejr; så er det godt for en lille valuta at være en del at et større fællesskab.
Men derudover er der en politisk vision i euroen, som i allerhøjeste grad er min. Jeg opfatter euroen som et af de instrumenter, et af de redskaber, som er nødvendige for på lang sigt at få Europa og ikke mindst et udvidet EU til at hænge sammen i et fredeligt samarbejde.
Vi har flere instrumenter i værktøjskassen til det, men den fælles valuta er et meget, meget vigtigt redskab til, at vi kan udnytte den enestående chance, som Europa netop nu på dette tidspunkt i Europas historie har for at skabe rammerne, for at skabe betingelserne for, at Europa kan hænge sammen i et fredeligt samarbejde og ikke falde tilbage til, at man smører vanskelighederne af på hinanden, og ikke falde tilbage til ufredelighed, som det europæiske kontinent har været så rigt på leverandører af.
Derfor: Der er også en vision om, at den fælles valuta medvirker til stabilitet, at vi kan arbejde fredeligt sammen,
og det er en vision, hvor Danmark skal være på den rigtige side af diskussionen.