Mogens Lykketoft (S), 1998-01-27:
Det bliver jo mest Venstre, som i denne debat systematisk og konsekvent har gjort vold på ord og mening i undersøgelseskommissionens beretning for at fastholde påstanden om magtmisbrug og magtfordrejning specielt fra min side.
Det bliver ikke mindre ubehageligt af, at hr. Uffe Ellemann-Jensen, som har været i stand til at holde sig så meget i ro her i salen indtil nu i hvert fald, synes, at han skulle skærpe den en lille smule i TV-Avisen og tale om lovbrud.
Meget ubehageligt.
Det, som det er værd at understrege en gang til, er, at de dér mange, mange sider, vi har fra undersøgelseskommissionen, ikke giver Venstre antydning af holdepunkt for deres manipulationsteorier.
Det er disse menneskers eget manipulatoriske livssyn, der har spillet dem et puds.
Jeg gjorde mig også umage med i mit indledende indlæg i dag selv at vise, hvor fuldstændig vanvittige slutninger man prøver at drage fra Venstres side.
Men det er åbenbart ikke nok at sige det en gang, to gange eller tre gange.
Man klamrer sig ynkeligt til sit eget opspind.
Hr. Anders Fogh Rasmussen sagde, at undersøgelseskommissionen fandt det godtgjort, at der var en aftale - 26. maj-brevet fra Peter Sylvest Larsen - og så kortsluttede han lige over til finansministerens politiske ansvar.
Og så kunne man føje til måske også en ekstra gang for Venstres skyld, at alt, hvad der måtte være lavet af kontakter og aftaler mellem embedsmænd og Finanstilsyn i løbet af maj måned uden ministres direkte personlige involvering, efter alt hvad der foreligger for os, på intet punkt er forkert, ulovligt eller et indgreb i Finanstilsynets muligheder for at varetage sin almindelige forretningsvirksomhed.
Det er opspind.
Så er der citatet om at skynde sig langsomt.
Ikke af mig.
Det er der heller ikke nogen der påstår hverken under afhøringen, endsige i undersøgelseskommissionens konklusioner.
til papir, fra møde til møde, fra baggrund og indhold af den samtale, jeg havde både med Erik Hoffmeyer og med Eigil Mølgaard
Det er jo i øvrigt meget, meget interessant, at samtidig med at Venstre første halvdel af dagen og langt op ad eftermiddagen har opbygget sit opspind omkring, at der skulle være mere i samtalen med Mølgaard, end han selv meget omhyggeligt har skrevet ned, så står hr. Jensby herefter som dokumentation for noget andet, han gerne vil vise, og læser det op stort set i sin helhed.
Nu har det pludselig fået en sandhedsværdi for hr. Jensby, men åbenbart ikke for resten af Venstre, for Venstre argumenterer for, at der skulle være foregået noget, som ikke fremgår af referatet.
Det er meget interessant, kan man sige, men det har vi jo oplevet så mange gange, at Venstre sandelig er et parti, der rider mange heste samtidig.
Pas nu på, at I ikke slider de heste op.
Pas nu på.
Det er jo interessant, at når vi har fået skåret af, kappet ned, helt fjernet sammenhængen mellem 26. maj-brevet, forberedelsen af forhandlingerne og min samtale med Mølgaard, er der om indholdet af den samtale Mølgaards omhyggelige referat og mit bidrag i afhøringerne.
Jeg synes endelig, man skal få en jurist til at vurdere, hvad der er mest holdbart, men betal det selv.
Gør endelig det.
, som jeg ikke havde noget som helst indtryk af, at noget medlem af Venstres folketingsgruppe havde nået at læse før debatten her i dag, hvor han blandt andet siger, at han afviser, at der skulle være blevet lagt pres på Mølgaard vedrørende tilsynsvirksomheden, hvilket er en meget indlysende konklusion, da emnet slet ikke var omtalt i samtalen, og det lægger undersøgelseskommissionen heller ikke til grund, at det var. Ja, hvad skal man mene om sådan noget?
Jeg kan godt blive lidt træt af det.
Man kan sige: Jeg mener ikke, at der er et holdepunkt noget sted i noget dokument i nogen sammenhæng for, at man, hvis man prøver at læse tingene i sammenhæng og ikke prøver at vride og misbruge dem, kan udlede, at jeg på nogen som helst måde skulle have tvunget en institution til andet end det, der er dens opgave.
Påstanden om en lighed med tamilsagen, ja, den er ikke bare helt og aldeles ubeføjet, hvad enten man taler om undertegnede eller om statsministeren, den er uden nogen form
for dokumentation.
Det minder mig mest af alt om det dér med at smide politisk napalm og så håbe på, at det klæber til kroppen på den, der bliver ramt af det.
Jeg kan ikke begribe, at nogen vil drive deres stræben
Jeg synes faktisk, det er direkte infamt. Så vil jeg sige om Nationalbankens likviditetsgaranti, som også har været et tema i diskussionen, og det er også en kommentar til hr. Thulesen Dahl, at det jo ikke var nogen løsning, vi dér forhandlede med Nationalbanken.
Det, vi forhandlede med Nationalbanken, økonomiministeren og jeg, var en sikkerhed for, at vi kunne bygge bro i forhold til eventuelle nye likviditetskriser, før en samlet refinansiering kunne forhandles på plads i slutningen af maj.
Der blev ikke brug for den garanti, som det også er fremgået af debatten.
Man har gjort meget ud af, hvorfor den skulle være hemmelig, og hvorfor man sagde til Nationalbanken, at vi først ville søge bevillingsdækningen for et eventuelt udestående, efter at vi var henne ved forhandlingerne med Færøerne igen.
Jeg vil godt sige til hr. Thulesen Dahl og andre, der har interesseret sig for det emne, hr. Kent Kirk bl.a., at det ikke bare var det med en folkeafstemning, som kunne berede ganske mange praktiske vanskeligheder for at håndtere en akut krise, men det var noget med, at man jo ikke kunne nå at tilrettelægge i ro og fred at gennemføre de mere omfattende forhandlinger med det færøske landsstyre, der skulle til for en refinansiering dels af det, der skulle ind i bankerne, og dels det, der skulle erstatte udlandsgælden, med det tidspres, der var fra andre emner op til folkeafstemningen.
Derfor måtte man have et sikkerhedsnet, hvis noget skulle gå galt, og risikoen for, at noget skulle gå galt, lå såmænd i, at færingerne blev ved med at tage penge ud af deres egne banker.
Vi holdt det hemmeligt, javel, også i en bestræbelse på ikke at fremkalde en ny, selvforstærkende panik, og såmænd også i erkendelsen af, at ud over det tidspres, som vi selv var under, var det at optage nye forhandlinger med det færøske landsstyre yderligere kompliceret af en regeringskrise på Færøerne, for lige præcis i de dage brød det daværende færøske landsstyre sammen.
Vi gav så, økonomiministeren og jeg, Nationalbanken et løfte om at søge dækning hos de bevilgende myndigheder i forbindelse med de politiske forhandlinger efter folkeafstemningen.
Der er ikke noget fordækt eller bevillingsretligt forkert i det.
Det var en flertalsregering, der gav det tilsagn, og Nationalbankens bestyrelse, hvor der i øvrigt også sad et enkelt medlem fra den borgerlige opposition, godkendte, at dette var i orden.
Så vil jeg sige to ting til sidst, og jeg kan godt se, at den røde lampe lyser.
Fru Kirsten Jacobsen og hr. Frank Aaen
Hvis jeg havde siddet med den viden, som jeg har i dag, og de erfaringer, som jeg har gjort på andre områder i de sidste fem år, ville jeg også, hvis sådan en situation kom op, lægge et større politisk pres på en bank, der kom med det udspil.
Det er noget af det, jeg har lært af det.
Så vil jeg sige en eneste ting til allersidst, og det er også lidt en kommentar til hr. Johannes Martin Olsen om tidstabellerne i det her.
Det er rigtigt, at landsstyret forholdsvis sent blev orienteret om, at Den Danske Bank ville nedtrappe, men landsstyret blev orienteret først om løsningsmodellen, før regeringen.
Det skete den 8. marts, og landsstyret godkendte løsningen den 22. marts.
Det var altså ikke over natten og med rygende pistoler, der var 14 dage, og der var også, som det fremgår af rapporten, en anbefaling fra de færøske embedsmænd, de færøske vismænd, til at støtte den konklusion hos landsstyret, ud over hvad regeringen argumenterede.