Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-11-04:
Jeg synes i sandhed, det er et grotesk forløb, vi har med at gøre her.
Jeg synes, det er en grotesk debat, vi har om, hvorvidt der er tale om omvendt bevisbyrde eller ej.
Der foreligger jo ingen dom.
Der foreligger ingen dom derved, at en virksomhed bliver pålagt at indsende nogle informationer.
Når virksomheden indsender de her informationer, så er det jo, at konkurrencemyndighederne skal tage stilling til, hvorvidt der er grund til at skride ind over for virksomheden.
Så der ligger altså alene i regeringens oprindelige udspil og forslag til lov, at virksomhederne skal kunne pålægges at lægge informationerne åbent frem.
Det skriver ministeren også fuldstændig klokkeklart i forbindelse med fremsættelsen af lovforslaget, hvor der står, at således styrkes loven, uden at der gives køb på hverken retssikkerhed eller virksomhedernes muligheder for at ekspandere.
Ministeren var altså klokkeklar og gik netop ikke ind på det, Dansk Folkeparti ellers havde foreslået, nemlig at der skulle være omvendt bevisbyrde.
Ministeren havde i det oprindelige lovforslag skabt den nødvendige balance mellem på den ene side retssikkerhed på den anden side muligheden for at skride ind over for, at de store virksomheder trynede de små.
Efterfølgende sender ministeren så det her ud i en høringsrunde, hvori man kan læse, at industrien gør store indsigelser mod, at de kan pålægges at lægge informationerne åbent frem.
Herefter forandrer ministeren det igen og har nu følgende holdning til sit eget lovforslag, og jeg citerer fra ministerens udtalelser i Politiken: »Hvis man skulle have det, så svarer det til, at hvis du går ned i supermarkedet i eftermiddag og køber fire liter mælk.
Så skal du om en uge redegøre for, om du havde stjålet dem.
Det er helt normalt i Danmark, at det er myndighederne, der skal bevise, at tyveknægte er skyldige«.
Det er jo fuldstændig korrekt.
Jeg kan ikke helt forstå, hvordan hr. Bendt Bendtsen, som efter min bedste overbevisning har dygtige og udmærkede jurister til sin rådighed i sit ministerium, har kunnet fremlægge et forslag, som stred mod det her.
Jeg kan heller ikke rigtig tro, at det har været ministerens egen opfattelse, at ministeren havde fremsat et forslag omkring omvendt bevisbyrde.
Ministeren kan selvfølgelig selv redegøre for, hvad ministeren mente, der lå i det første forslag, og hvad det er, der har gjort, at ministeren har skiftet holdning og nu mener, der var tale om omvendt bevisbyrde.
Så vil jeg sige, at Dansk Folkepartis måde at agere på i denne her sag simpelt hen er såre typisk.
Når der kører en stor skandalesag i medierne, går Dansk Folkeparti ud med bål og brand og kræver, at lovgivningen bliver forandret.
Det er oven i købet dem, der kommer med det mest radikale løsningsforslag, nemlig at indføre direkte omvendt bevisbyrde.
I det øjeblik vi så faktisk får forslaget på bordet, hvad gør Dansk Folkeparti så?
Så agerer de fuldstændig anderledes i Folketingssalen og vil stemme fuldstændig anderledes end det, de først har gjort offentligheden bekendt med.
I den her sag står vi i en situation, hvor fru Colette Brix fra Dansk Folkeparti, der ellers plejer at stå heroppe og bryste sig af at ville beskytte de små og mellemstore virksomheder, står heroppe og beskytter de store virksomheders mulighed for at træde de små under fode.
Hun står og argumenterer for, at ministerens ændringer af det her lovforslag er en rigtig god idé, på trods af at selv fru Colette Brix må kunne forstå – om ikke andet må der være nogle i de små virksomheder, der ville kunne forklare fru Colette Brix det – at det her betyder, at de små virksomheder godt nok har adgang til at kunne klage, men dem, de klager til, har ikke skygge af chance for at finde ud af, om de klager faktisk er berettigede, fordi de ikke har adgang til de in formationer, der skal til, for at de kan løfte den bevisbyrde.
Det vil sige, at de små virksomheder reelt er sat i en situation, hvor de ikke kan komme videre.
De kan bruge penge, og de kan sætte deres forretningsforbindelser på spil for at klage, men har ikke nogen mulighed for at få klagen gennemført.
Det synes jeg er en mærkværdig måde at argumentere på.
Så vil jeg afslutningsvis sige, at vi i Enhedslisten finder det nødvendigt, at det her lovforslag kommer ud i endnu en formel høringsrunde.
Der har været et radikalt anderledes lovforslag til høring, og det har de høringsberettigede parter reageret på.
Efterfølgende har ministeren forandret lovforslaget, hvorved vi står med et lovforslag i dag, som ikke har været i formel høring - som ikke har været i formel høring.
Det her lovforslag har parterne ikke haft mulighed for at tage stilling til.
Eksempelvis har Forbrugerrådet, som var meget positivt indstillet over for det oprindelige forslag, ikke haft mulighed for at tage stilling til netop den paragrafforandring, som de var positive over for.
Det synes jeg er mægtig betænkeligt, og derfor ville jeg have ønsket, at man i det mindste for de borgerlige partiers vedkommende kunne have givet tilsagn om, at man ønskede en ny høringsrunde.
Men jeg kan sådan set godt forstå, hvis man har lidt røde ører blandt de borgerlige partier over, at man i den grad har lagt sig fladt ned over for den ene del af de høringsberettigede parter og derfor ikke har lyst til at modtage den kritik, som ellers er berettiget, fra den anden part, der oprindelig var glade for forslaget.