Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-11-19:
Under arbejdsmarkedspolitiske debatter her i Folketingssalen, udtrykker de fleste af Folketingets partier som oftest stor tilfredshed med den danske arbejdsmarkedsmodel, hvorefter en væsentlig del af den nødvendige regulering af forholdene på arbejdsmarkedet er overladt til parterne, der som hovedregel gennem forhandlinger finder frem til gode løsninger. Forslagsstillerne til nr. B 18 har ikke med forslaget ønsket at sætte spørgsmålstegn ved værdien af den danske arbejdsmarkedsmodel, men efter langvarig og nøje overvejelse er vi kommet til den konklusion, at forholdene på arbejdsmarkedet, som vi øjeblikket kan se på Ikadan og på Brørup Maskinstation, er uacceptable i et retssamfund, der bygger på demokrati og foreningsfrihed, altså retten til både at melde sig ind i en organisation og retten til at lade være.
Et er fra arbejdstagersiden at anvende kollektive kampskridt for at opnå bedre løn- og arbejdsvilkår generelt på det danske arbejdsmarked eller på en enkelt virksomhed.
Noget helt andet er, som på Ikadan og Brørup Maskinstation, at bruge de kollektive kampskridt for som lønmodtagerorganisation at opnå en monopollignende status og på den måde etablere meget langvarige konflikter med omfattende skadevirkninger på virksomhederne og også skadevirkninger for de ansatte.
Det er meningsløst, det er skadeligt, det er uacceptabelt.
Rettænkende menneskers tolerancetærskel er simpelt hen overskredet.
Derfor foreslår vi, at arbejdsministeren tager pincetten frem og fjerner denne lille bitte tidsel fra den danske arbejdsmarkedsmodel.
Det vil ikke være til skade for den danske model, tværtimod.
Tilslutningen til tankegangen bag modellen vil være større uden tidsel end med.
Forandre for at bevare, sådan som jeg som konservativ vil udtrykke det.
En mere uddybende begrundelse for forslaget findes i beslutningsforslagets bemærkninger, og jeg kan i øvrigt henvise til de udmærkede indlæg, som har været holdt af mine medforslagsstillere fra Venstre og fra Kristeligt Folkeparti.
Jeg vil godt lige knytte en personlig bemærkning til sagen også.
Jeg tror, det var arbejdsministeren og en af ordførerne, som gjorde opmærksom på, at det var uforståeligt, at jeg som tidligere minister for arbejdsmarkedsområdet, kunne kaste mig ud i et forslag af den her karakter.
Jeg kan se, at arbejdsministeren nikker.
Jeg kan også godt røbe over for arbejdsministeren og meningsfæller, at det har ikke for mig været nogen let beslutning.
Konflikten har jo løbet i meget, meget lang tid, og jeg har forholdt mig passiv.
Men til sidst kom jeg til det standpunkt, at det var umuligt for mig at blive ved med at se gennem fingre med det, og hvis jeg skulle kunne se mig selv og andre i øjnene, var jeg nødt til at foretage mig noget.
Det har ikke været nogen let sag, men jeg synes ikke, jeg har haft andre muligheder end at gå direkte ind i sagen.
Jeg vil gerne sige tak til de partier, som har støttet forslaget.
Jeg kan jo konstatere, at der ikke er et flertal, som støtter det, men sådan som jeg forstod ordførertalerne, er der faktisk et flertal i Folketingssalen, der erkender, at det er et problem, som vi bør underkaste en grundig drøftelse i Folketingets Arbejdsmarkedsudvalg.
Her vil jeg meget gerne takke ordførerne for både CD og Det Radikale Venstre.
Jeg har naturligvis fuld respekt for, at man ikke kan støtte forslaget, men jeg takker for erkendelsen af, at der er et problem her, som vi er nødt til at forholde os til.
Det allerletteste var jo sådan set, hvis arbejdsministeren benyttede sine kontakter i SiD til at forklare, at det for alle tilfældes skyld nok var klogest at få det i Ikast og det i Bøvlingbjerg afsluttet i en fart.