Per Stig Møller (KF), 2003-03-19:
Ja, jeg undskylder, at jeg har bedt om ordet, men jeg synes, der har været så meget en diskussion om selve det tekniske folkeretspapir, som er kommet fra Folkeretskontoret, så jeg vil godt kaste lidt lys over det.
Hr. Aage Frandsen havde den venlighed at kalde det et bestillingsarbejde.
Det er det naturligvis ikke.
Det var heller ikke noget bestillingsarbejde, da hr. Niels Helveg Petersen byggede på sit Folkeretskontor i 1998 ...
Det tror jeg ikke hr. Aage Frandsen ville sige.
Men der er ikke tale om noget bestillingsarbejde.
Der er tale om, at man i Folkeretskontoret vurderer, hvad det rigtige er.
Vi har ingen glæde af politisk bestillingsarbejde.
Hvad glæde skulle vi have af det?
Vi har ingen som helst glæde af, at nogen kommer og snakker os efter munden.
Vi har jurister til at fortælle os, hvad de mener er rigtigt og ikke rigtigt.
Så jeg vil gerne have mig og mine juridiske eksperter i Udenrigsministeriet frabedt, at de skulle være under politisk tvang, må jeg sige til hr. Aage Frandsen.
Det var de ikke i 1998, hvor Det Radikale Venstres ordfører meddelte, at de naturligvis stolede på Udenrigsministeriets eksperter.
Det går jeg også ud fra at Det Radikale Venstre gør i dag.
Det er de samme eksperter.
Så til substansen for nu lige at sætte det på plads.
Substansen omkring dette med midlertidigheden, som den forhenværende justitsminister var inde på, forstår jeg godt kan virke lidt mærkeligt i papiret.
Der står jo ikke »suspendere« i resolution 1441.
Det, der er meningen med den tekst, er, at man henviser til afsnit 2, hvor der står: Sikkerhedsrådet beslutter med denne besluttende resolution at give Irak en sidste mulighed for at leve op til sine afvæbningsforpligtelser.
Det er denne sidste mulighed, der er til diskussion, og vi lover hinanden her i november, at vi ikke foretager os noget, før vi har set, om de udnytter denne sidste mulighed.
Mellem november og marts har der så været denne sidste mulighed, og selv om Sikkerhedsrådet har vurderet det mange gange, har de ikke været i stand til at afslutte vurderingerne med en beslutning.
Man skal jo bemærke, at »final opportunity« hænger sammen med afsnit 12, hvor der står, at man øjeblikkelig efter at have fået rapporten om, at der er brud på alle forpligtelserne fra Iraks side, skal mødes for at overveje situationen - »consider«. Det har man så gjort, og desværre løber det ud i sandet for Sikkerhedsrådet i mandags.
Vi havde da alle sammen helst set et enigt Sikkerhedsråd nå frem til en konklusion på sine vurderinger, det siger sig selv.
Den danske regering har i ugevis appelleret til Sikkerhedsrådets medlemmer - ikke mindst de europæiske - om at blive enige.
Vi havde møde i den europæiske kreds i går aftes, og det, der adskiller dem fra at blive enige, er tidsfaktoren.
Hvor lang tid er der mellem her og krigen?
I EU's erklæring for en måned siden står der, at det er det sidste middel.
Spørgsmålet er bare: Hvornår anvendes det sidste middel?
Hvornår er nok nok, som det er sagt?
Når så Sikkerhedsrådet er færdig med sit arbejde, som man kan sige, det var i mandags, for der stoppede de videre forhandlinger om det her reelt, skal man så tage stilling til resolutionen.
Så gælder resolution 1441, som den er, den sidste mulighed er udtømt.
Hans Blix siger jo også mange gange i sine rapporter: Der er ikke samarbejdet med os, som man skulle.
Som Hans Blix også skriver i rapporterne: Det er ikke os, der skal finde masseødelæggelsesvåbnene, det er Irak, der skal komme og vise os dem og destruere dem.
Det skriver Hans Blix også.
Der er heller ikke noget, der tyder på, at han har tilladt samtaler med videnskabsmænd, og der er ikke mig bekendt én samtale med en videnskabsmand i udlandet, som man har anmodet om.
Det er klart på baggrund af Blix' rapporter, at han selvfølgelig altid kan bruge mere tid, men det er Sikkerhedsrådets afgørelse, og der er i øvrigt ikke blevet samarbejdet, som der skulle.
Derfor gælder alle de henvisninger til tidligere resolutioner, som står i resolution 1441, og det er henvisningerne til resolution 678, hvor man opfordrer alle medlemslande til at bruge alle nødvendige midler for at få respekteret det ene og det andet.
Dernæst henviser man også til og fastholder resolution 687, der minder om, at man har påført Irak forpligtelser, og så siger man, at alle aspekter af masseødelæggelsesvåbenprogrammerne skal frem, og våbnene skal destrueres, og det samme skal missilerne.
Så der er tale om, at vi står i en situation, hvor man siger: Nu har vurderingen fundet sted, som den skulle, og Saddam Hussein har ikke udnyttet sin sidste mulighed.
Det er det, der ligger i suspensionen, vil jeg sige til hr. Frank Jensen, det er en kombination af »final opportunity« og det at vende tilbage til at vurdere situationen.
Og der kan man have forskellige opfattelser af, hvornår man skal afslutte de vurderinger.
Sikkerhedsrådet afsluttede dem i mandags.
Vi havde meget gerne set, at de havde kunnet nå til enighed.
Vi appellerede til den enighed.
Når de ikke kunne komme med nogen konklusion på deres vurderinger, så må hvert enkelt land jo vurdere, hvordan de vil leve op til opfordringerne fra resolutionerne 678 og 687, som jo er bekræftet og aldrig er blevet ophævet.
Er man villig til at hjælpe FN med at få dem respekteret?
Eller vil man sige: O.k., det gik heller ikke denne gang, og så kan han blive ved?
KL. 10.15
Det sidste, jeg vil sige, er: Hvad havde alternativet egentlig været, hvis alle i hele verden opførte sig, som S og R lægger op til i dag, og som S og R ikke gjorde i 1998, hvilket jeg respekterer?
Hvad nu, hvis alle lande siger: Vi giver mere tid?
Det har han haft masser af, 12 år og 4 måneder, men det har ikke hjulpet.
Blix siger, at han ikke har fået den hjælp, han skulle have.
Så går så alle hjem, og amerikanerne siger også: Nå, ja, vi går også hjem.
Han har givet indrømmelser, og alle, også Tyskland, erkender, at det er på grund af det militære pres.
Men det militære pres har altså også den virkning, at hvis det ikke kan føres helt igennem, risikerer man krigen, og det har ikke kunnet føres helt igennem.
Hvis alle gik hjem, sad han tilbage med de kemiske våben og med miltbranden - tusindvis af liter, som jo må være der, siden han ikke har påvist, at de er destrueret.
Det havde været meget let at påvise, at de var destrueret, hvis de var blevet det.
Det havde taget 2 minutter at aflevere papirerne og måske 2 timer at læse dem, og det har der været 12 år og 4 måneder til og nu senest i hvert fald 4 måneder.
De våben er der altså, må man gå ud fra, og det vil gøre regionen, Kuwait og efterhånden større og større områder af verden til farligere levesteder.
Man skal altså tænke på alternativet.
Når det nu er løbet ud i sandet, og vi ikke har fået en konklusion fra Sikkerhedsrådet - regeringen har aldrig bedt om en anden resolution, for det er Sikkerhedsrådet selv, der afgør, om de vil lave en anden resolution.
Det er ikke den danske regering, som skal afgøre det, og på trods af talrige spørgsmål har vi afvist, at det er relevant for Danmark at tage stilling, det er kun Sikkerhedsrådet, der tager stilling - er vi altså i den situation, hvor vi må sige, som hr. Helveg Petersen også sagde meget klogt i 1998: Hvis man bare lader tingene fortsætte, bliver det meget værre.