Lene Espersen (KF), 2006-01-26:
Jeg vil gerne indlede med at takke for, at der trods visse ordføreres indlæg dog stadig tegner til at være et bredt flertal for at gennemføre udvidelsen af den såkaldte elektroniske fodlænkeordning, som allerede er etableret, så den fremover også kommer til at omfatte unge under 25 år, der idømmes fængselsstraf i indtil 3 måneder, og personer, der begår færdselslovovertrædelser og samtidig overtræder anden lovgivning, men hvis samlede fængselsstraf ikke overstiger 3 måneder.
Jeg vil meget gerne her i dag præcisere nogle af de ting, der er kommet frem undervejs i debatten, og jeg takker naturligvis samtidig både hr. Karsten Nonbo og hr. Tom Behnke for de meget positive bemærkninger til samtlige lovforslagets elementer.
Fru Lissa Mathiasen rejste, bl.a. på baggrund af de høringssvar, der er indkommet, det spørgsmål, om der ikke bare er tale om en ny strafferetlig sanktion.
Det er et alternativ til en almindelig ubetinget frihedsstraf, typisk i åbent fængsel, at give mulighed for at tilbyde elektronisk fodlænke efter en visitationsordning, hvor Kriminalforsorgen vurderer, om den pågældende er egnet til at blive tilbudt ordningen.
Jeg vil gerne her i dag også komme nærmere ind på, hvorfor regeringen mener, det er rigtigt at tage dette skridt.
Der har gennem mange år her i Folketinget været en debat om, hvorvidt Danmark skulle tage dette skridt, som mange andre lande, bl.a. vort naboland Sverige, har taget, og etablere en elektronisk fodlænkeordning.
I Sverige har man i en lang årrække især benyttet ordningen over for færdselslovovertrædelser og med meget stor succes, fordi det har påvirket recidivtallet i den rigtige retning, altså at færre er faldet tilbage i kriminalitet.
Da regeringen for nogle år siden besluttede at forsøge at etablere ordningen, var vi enige om, at da der er tale om en ny ordning, en ny teknik osv., var det klogt at starte med kun at lade den omfatte en ret veldefineret gruppe, som også var nem at afgrænse.
Derfor faldt valget på spritbilister, der typisk får en korterevarende fængselsstraf på op til 3 måneder.
Ordningen har nu været i gang i et stykke tid og er velfungerende, men ikke så udbredt, som man måske gerne kunne ønske.
Det er stadig kun et fåtal, der er omfattet af ordningen, og derfor synes vi, at efter at ordningen nu er veletableret og fungerer fint, vil det være rigtigt allerede nu at fremsætte et lovforslag, der udvider ordningen.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at for mig har det været helt afgørende, at vi bliver bedre til at udvikle de tilbud, der er i kriminalforsorgen, og de muligheder, kriminalforsorgen har for at tilbyde afsoning.
Sagt med andre ord: Jeg synes, det i sig selv er en pointe at forsøge at forhindre unge, der måske første gang får en ubetinget frihedsstraf, i at komme i kontakt med kriminelle, der har et omfattende generalieblad og kan være med til at påvirke de unge i en forkert retning.
Det er en af hovedårsagerne til, at jeg synes, den elektroniske fodlænkeordning nærmest er skræddersyet til at blive målrettet de unge, og derfor vil jeg også i dag bekræfte over for fru Lissa Mathiasen, at der er tale om en alternativ afsoningsform.
Det er det, ordningen handler om.
Fru Lissa Mathiasen rejste også spørgsmålet, om ordningen er slået for stort op, og om der på et tidspunkt kan blive mangel på pladser.
Det er ikke vurderingen, at den kommer til at skabe en ny venterkø, nu hvor venterkøen til såkaldt almindelig afsoning er afviklet.
Det er ikke Kriminalforsorgens opfattelse, at vi kommer til at opleve et så voldsomt pres, at der kommer et problem.
Jeg vil selvfølgelig gerne besvare spørgsmål om dette under udvalgsbehandlingen, men det er altså ikke min opfattelse, at vi vil få utilfredsstillende forhold, fordi nogle, der egentlig er velegnede, ikke kan tilbydes ordningen, fordi al elektronik er optaget.
Det er ikke min forventning, at vi kommer i den situation.
Vi bliver jo dygtigere og dygtigere til at videreudvikle Kriminalforsorgen, og vi vil selvfølgelig følge udviklingen og også tilpasse kapaciteten efter det behov, der måtte være.
Fru Lissa Mathiasen spurgte til det, og derfor er det en af de ting, jeg gerne vil fremhæve.
Hr. Kim Christiansen kom i sit ordførerindlæg – egentlig ganske overraskende synes jeg –
ind på temaer, som jeg nok ikke havde ventet vi skulle drøfte her i dag
Jeg tager altid en god politisk debat, men jeg kunne forstå på hr. Kim Christiansen, at det næsten er en overraskelse for Dansk Folkeparti, at vi behandler dette lovforslag i dag.
Til det vil jeg sige, at jeg ved godt, at vi ofte siger spøgefuldt, at de ting, man siger i Folketingssalen, er de bedst bevarede statshemmeligheder.
Men dengang fodlænkeordningen i sin tid blev etableret, blev det meget ofte fremhævet her fra talerstolen under debatterne, at såfremt teknikken fungerede, ville den næste gruppe, som blev taget med, være unge under 25 år, så derfor bør det ikke komme som nogen overraskelse, at lovforslaget bliver behandlet her i dag.
Hr. Kim Christiansen rejste spørgsmålet, hvorfor i hvert fald den væsentligste del af udvidelsen alene omfatter unge under 25 år.
Til det vil jeg sige, at hvis vi skal se på, hvilke målgrupper der skal lægges ind under ordningen, synes jeg altså, at unge under 25 år er den mest oplagte gruppe.
Men jeg vil da ikke udelukke, at ordningen kan udvides yderligere på et senere tidspunkt.
Hr. Kim Christiansen spurgte også, hvorfor grænsen lige præcis er sat ved 3 måneder.
Hvorfor ikke 6 måneder eller 12 måneder?
Det er i og for sig et lidt overraskende spørgsmål fra hr. Kim Christiansen, men ikke desto mindre synes jeg da, det er godt, det bliver stillet.
Der er blevet foretaget en afvejning: Lad os se på den almindelige retsfølelse i samfundet.
Hvis en person er idømt en ubetinget frihedsstraf, hvor skal grænsen så gå for, at man kan sige: Nej, den pågældende skal ikke i et almindeligt fængsel, den pågældende kan afsone med elektronisk fodlænke?
Her har i hvert fald regeringen fundet, at 3 måneder var den rigtige grænse, set i forhold til strafniveauet for de lovovertrædelser, som kan give op til 3 måneder eller mere.
Jeg udelukker bestemt ikke, at der senere kan ske en yderligere udvidelse af ordningen, men jeg tror bare, det også af hensyn til den folkelige forståelse og accept er vigtigt, at man tænker grundigt over, hvilke grupper der er velegnede til at komme ind under ordningen.
Hr. Simon Emil Ammitzbøll rejste et mere lovteknisk spørgsmål, der gik på, hvorfor i alverden dele af dette lovforslag er udformet som en del af en bemyndigelse frem for at være indskrevet i lovteksten.
Det skyldes, at der er en bemyndigelse allerede i dag, og derfor ville det komme til at se yderst mærkeligt ud, hvis man fraveg det grundlag, der er i dag, nemlig en bemyndigelse, og gik over til at skrive noget direkte ind i lovteksten.
Det er altså sådan set for at videreføre det, vi allerede har i dag, nemlig en ministerbemyndigelse ved udgangsbestemmelsen.
Nu hvor vi er ved diskussionen om udgang, har jeg også noteret mig, at både hr. Poul Henrik Hedeboe, fru Line Barfod og hr. Simon Emil Ammitzbøll har stillet sig ganske skeptiske over for den sanktion, der her bliver introduceret, og som kan medføre, at personer, der ikke møder op til afsoning, ikke får tilladelse til udgang i et tidsrum af 3 måneder fra indsættelsen.
Til det vil jeg sige, at det jo ikke er overraskende, at folk fra fængselsvæsenet i høringssvarene giver udtryk for, at det kan skade de familiemæssige relationer, hvis man ikke får udgang.
Ja, det kan det, men meningen med sanktionen er jo lige præcis, at den gerne skal medvirke til, at den alt for høje procentsats, vi fortsat har, falder yderligere.
Godt nok er procentsatsen af udeblivere faldet fra godt 24 pct. til godt 20 pct., men det er altså stadig sådan, at over en femtedel af de mennesker, som har lov til at være på fri fod, indtil de skal afsone deres dom, ikke møder op, når de skal afsone.
Det er en alt, alt, alt for høj procentsats, som er krænkende for almindelige menneskers retsfølelse, og det skaber store retshåndhævelsesproblemer, når politiet må køre rundt og lede efter de pågældende personer, og Kriminalforsorgen ingen muligheder har for at planlægge kapacitetsudnyttelsen på en hensigtsmæssig måde.
Jeg er klar over, at bestemmelsen har en negativ virkning for de personer, der bliver ramt af den, men forhåbentlig kan den medvirke til at skabe en adfærdsregulering hos den gruppe, som ikke kan finde ud af, at man skal møde op på et bestemt tidspunkt og afsone sin dom.
Bl.a. fru Line Barfod rejste spørgsmålet, om det ikke var mest hensigtsmæssigt, hvis lovforslaget blev delt i to.
Godt nok vedrører lovforslaget alene ændringer til lov om fuldbyrdelse af straf, men jeg mener nu stadig, lovforslaget har en sådan identitet, at man kan samle tingene i det, selv om det vedrører to forskellige aspekter af fuldbyrdelse af straf.
Jeg bør måske komme med den kommentar, at jeg sådan set synes, det er helt fair under en debat som den i dag også at rejse den slags lovtekniske spørgsmål.
Men hvis vi altid skulle følge den linje her i Folketinget, skulle der jo behandles overordentlig mange lovforslag om året.
Hvis der kun kunne behandles ét emne i et lovforslag, skulle vi måske behandle 1.500, 2.000 eller 3.000 lovforslag om året, og det ville ikke være hensigtsmæssigt.
Men jeg mener altså ikke, man sagligt set kan sige, at det er helt forkert, at dette lovforslags to elementer bliver behandlet i det samme forslag.
Jeg ser frem til den kommende udvalgsbehandling og er naturligvis fuldstændig rede til at svare på de spørgsmål, der måtte være – også spørgsmål, der vedrører, hvordan ordningen har fungeret hidtil.
Jeg fornemmer i hvert fald en ret stor opbakning blandt Folketingets partier til, at det er en ordning, der med tiden skal udvides endnu mere.