Bjørn Elmquist (RV), 1997-10-23:
Det kan være, at det er sidste gang, vor debat om finansloven foregår på denne måde, og det er måske meget godt et eller andet sted.
Der er jo forslag om, at vi skal til at have en ekstraordinær samling i første uge af september, umiddelbart efter at finanslovforslaget er fremsat.
I år kunne det ikke lade sig gøre af praktiske årsager,
bl.a. fordi en stor del af Finansudvalget var på rejse i Grønland på det tidspunkt.
Om det kommer til næste år?
Ja, det kan da godt være, det ikke falder så angebracht.
Hvis der skal være valg i slutningen af september, og vi er midt i en valgkamp, kan det være, at det må udskydes endnu et år, men i mit parti, Det Radikale Venstre, er vi meget optaget af den nye ordning.
Det ved jeg at andre partier også er, og jeg har lyttet til, hvad fru Pia Gjellerup sagde som Socialdemokratiets ordfører i sin indledning, hvor hun jo var inde på noget af det samme.
Et eller andet sted er det synd og skam, at der er så ringe - hvad skal vi kalde det - tilstedeværelse af Folketingets medlemmer og i og for sig også af pressen
, når vi drøfter finansloven.
Det tror jeg vil blive repareret ved den anden ordning, for dér vil finansministerens forslag være frisk fra fad, og alle de pressekommentarer, den presseinteresse, der er på det tidspunkt, vil så også kunne koncentrere sig om en debat her i salen, hvor Folketingets partier så kan fremsætte deres synspunkter.
Finansloven er meget vigtig derved, at den har med den politik, de politiske prioriteringer at gøre, som de partier, der står bag finansloven, i første række naturligvis regeringen og regeringspartierne, men også de, der får indflydelse på finansloven, har på de forskellige områder, og det er vigtigt, at man får snakket igennem, hvad pengene skal bruges til, og hvor de skal komme fra.
Overordnet var dette finanslovforslag i august præget af den stabilitet, som også har præget den finanspolitik og den økonomiske politik, som regeringen har ført, også da CD var med i den og lidt længere tilbage endnu, da Kristeligt Folkeparti var med i den, altså en rolig udvikling bort fra stop and go eller stop-go-politikken, hvor vi det ene øjeblik tramper på bremsen, det næste øjeblik på speederen, og når det så kører for stærkt, voldsomt over på bremsen igen. Jeg kan ikke lade være med at gøre den bemærkning, at de ændringsforslag, som man fra Venstres og De Konservatives side først og fremmest opererer med, og som jeg også kan forudse fra Fremskridtspartiets og vel også Dansk Folkepartis side, når vi når så vidt, jo i meget vidt omfang stadig væk bærer præg af den gamle tænkning.
I vore korte bemærkninger til V's og K's ordførere var vi noget inde på det, og især til V's tror jeg, vi nåede det mest, nemlig at snakke om den kraftige omkalfatring, man lægger op til.
Det er sådan set, ja, det er helt i orden, at man vil have samfundet skruet så meget anderledes sammen, som man lægger op til, men vi sætter altså fra radikal side spørgsmålstegn ved, at det kan gå så hurtigt som det, der lægges op til.
Da forslaget blev fremsat, var der flere, der var inde på også lidt a la sidste år, at dette forslag var lige ved at sætte danmarksrekord i kedsommelighed, og det opfatter vi et eller andet sted som en ros til finansministeren.
Det kan være, at finansministeren ikke bliver alt for glad for det, for det er jo rart at have underholdningsværdi, men finanspolitik må og skal ikke måles på underholdningsværdien. Den skal måles på sin seriøsitet, og at man fastholder det lange sigt, og det var det, man gjorde.
Der var også, da det blev fremsat og før fremsættelsen, tilkendegivelser fra regeringen om, at den var parat til, så snart der var de mindste signaler i den retning, at ændre, at præcisere og at stramme yderligere op.
Lovforslaget var i sig selv moderat opstrammende, men jo ikke iøjnefaldende eller dramatisk, for det var der slet ingen anledning til.
Der var en finanseffekt på minus 0,2 pct., så vidt jeg husker, og det vil altså sige, at man bremsede lidt på den økonomiske vækst.
Ved håndfast optræden af statsministeren og den øvrige regering endte det jo med, at vi i løbet af ganske få dage fik forhandlet et forsvarligt økonomisk indgreb på plads. Jeg skal ikke gå i detaljer med det, men sige, at det opfylder præcis det, som vi også fra radikal side mente var formålet med det.
Vores ordfører under åbningsdebatten, hr. Jørgen Estrup, talte om, at det var målet og proportionerne i indgrebet, der var vigtigt, altså at det især var det private forbrug, der skulle holde for med op til 5 mia. kr., og så var der lidt på den offentlige sektor, 2 mia. kr., så ud af de 7 mia. kr., man samlet får fat i, skal de fem syvendedele komme fra den private sektor i form af opsparing, og de to syvendedele fra den offentlige sektor.
Jeg vil takke Venstre og De Konservative for den konstruktive indstilling, de ved den lejlighed lagde for dagen.
Nu er det den konstruktive indstilling og viljen til også fra Venstres og De Konservatives side at samarbejde med regeringen, sådan at vi kan fastholde det overordnede økonomiske mål: en stærk og sund dansk økonomi til glæde for os alle sammen.
Ud over det, at finansloven har med det økonomiske sigte at gøre,
Det går på den sociale velfærd, som vi løbende, kontinuert og uden at stoppe holder under revision.
Der er ting og sager, der kan kravle ud ad en tangent og udvikle sig forkert, og dér går vi så ind og får det stoppet, og vi har under stadig overvejelse, hvordan vi kan fastholde grundlaget for dansk velfærd.
Der bliver opdateret, der bliver ændret, og jeg synes faktisk, man må sige, at regeringens ministre og de to regeringspartier hele tiden lægger stor kreativitet for dagen.
Der er nogle, der er utålmodige og synes, det skal gå meget stærkere.
Dem har vi også nogle af i mit eget parti og blandt vores vælgere, og det er jo altid spændende i pressen at berette om, at der nu er nogle, der vil skælde ud på deres eget parti.
Men vi mener, at den hastighed, det har her, er forsvarlig.
Det holder sig inden for vores regeringsgrundlag, og jeg synes også, vi skal markere ved denne lejlighed, at vi også med denne finanslov fastholder den reformlinje, som har været så klar og så typisk for denne regering.
Der er nogle, der undervejs har fået galt i halsen, at statsministeren talte om, at der skulle holdes en reformpause, og det har vi fået revet i næsen igen og igen.
Jeg skal da for god ordens skyld fastslå, at det, statsministeren talte om ved den lejlighed - og det har han selv forklaret igen og igen - var arbejdsmarkedsområdet, hvor vi jo havde lavet en aftale med De Konservative, og hvor vi så skulle have tid til, før vi kastede os ud i nye ændringer og revisioner på området, at få gennemført de ting, der var aftalt.
Vi tegner, som jeg sagde, et trygt samfund med dette finanslovforslag, et samfund, som vi her i landet kan være i, ligesom det er vores opfattelse i Det Radikale Venstre, at man kan færdes trygt på gader og stræder.
I den forbindelse kan jeg ikke lade være med at citere en klog dame, professor i statskundskab Lise Togeby, som jeg tror stort set alle partier efter udvalget for magtudredning, som var nedsat her i Folketinget, var enige om at sætte i spidsen for det hold af forskere, som skulle prøve at udrede videre, hvordan magtfordelingen var i Danmark.
Hun blev spurgt af Politiken forleden dag om nogle ting
i forbindelse med udlændingedebatten, men det er jo også noget, der kan gå på andre holdningsspørgsmål, f.eks. det dér med at kunne gå trygt på gader og stræder i land og by.
Hun sagde til Politiken den 21. oktober i år, at politikerne i debatten ofte reagerer på et ekko af de negative budskaber, som de selv har udsendt.
Og jeg skal citere hende lidt mere udførligt.
Hun siger: »Med vores undersøgelse ...«, og det var en undersøgelse, man foretog i 1995 af danskernes holdninger til flygtninge og indvandrere, »...påviste vi, at det i høj grad er medierne, der skaber en slags virkelighed ved at berette om såkaldte nyheder, som politikerne reagerer på.
Jeg mener fortsat, at det er tilfældet.
Meget tyder på, at politikerne for tiden handler på grundlag af stærkt overdrevne forestillinger om vælgernes synspunkter og reaktioner, som så cementeres af opinionsmålingerne.
Vi har at gøre med en spiraleffekt, som i høj grad er medieskabt.
Og det bliver alvorligt, når politikerne giver efter og handler på grundlag af nogle forestillinger, som der reelt ikke er belæg for.«
Lise Togeby, professor, i Politiken den 21. oktober d.å. Jeg mener, det er kloge ord, og at vi som politikere har
et ansvar for at udvise mod og fasthed.
Der er nogle i denne sal, der har det som yndlingsbeskæftigelse at skælde mit parti og min person ud for at være slapsvanse, at være for slatne på det ene og det andet område, men de selvsamme politikere har ikke mod og mandshjerte m/k til at stå op over for, hvad de tror er en folkebølge og sige: »Ved I hvad, det her er, hvad vi vil, og hvad vi kan stå inde for.«
Jeg siger ikke hermed, at vi som folkevalgte skal være fjerne over for, hvad der foregår og måtte foregå i befolkningen eller i dele af befolkningen, for det er ikke noget entydigt billede, men vi har som folkevalgte også en pligt til at stå op og sige: »Det her er, hvad vi mener, her er der en grænse for os,« og ikke bare løbe efter hinanden ud og ville spille højre wing, eller hvad det nu er, man kommer til at spille på det fodboldhold, som et folkevalgt organ udgør.
Der er anmeldt nogle besparelsesforslag fra Venstre og De Konservative, og vi ved jo også, at hr. Kim Behnke har skuffen fuld fra de andre år, og at vi igen i år fra Fremskridtspartiet vil se en lang, lang række forslag.
Fru Pia Kjærsgaard var inde på nogle talstørrelser i sit indlæg, og jeg synes, de var meget glædelige naturligvis for os alle sammen, håber jeg da, og ikke bare for regeringspolitikere.
I 1993, og det være sagt uden malice, hvem der havde regeringsansvaret, kom man op på et underskud på de offentlige budgetter på 35 mia. kr., og nu i 1998 forudser man, at vi når op på et overskud på 17 mia. kr., altså en forskel på 52 mia. kr.
Det er sket i en stabil, kontinuert udvikling, men alligevel er det jo ganske store beløb, der er blevet flyttet.
Jeg spurgte hr. Thor Pedersen efter hans indlæg, om han ville fortælle os, hvor mange offentligt ansatte der skulle væk, jeg brugte ordet fyres, som måske ikke er særlig rart, så vi kan da godt prøve på at kalde det noget andet, f.eks. fritstillelse, hvis det var det, der gjorde, at hr. Thor Pedersen ikke turde svare.
Hvor mange er det, der som følge af disse 23 mia. kr. skal væk?
Det vil vi sådan set godt vide, men ellers skal vi jo nok finde en lejlighed til at komme ind på det.
Dette års finanslov skulle gerne kunne blive vedtaget med et bredt flertal.
Det lykkedes jo sidste år, og tryllekunstneren, som nogle har kaldt vores finansminister, skal måske igen ud på slap line.
Det kan godt være, at opgaven i år ikke er så voldsomt besværlig.
Vi håber på konstruktive forhandlinger, i det omfang det bliver nødvendigt.
Vi kan dog sige, som jeg var inde på undervejs, at et eller andet sted er det måske startet meget godt.
I foråret var vi allerede i gang med venstrefløjen og fik lavet noget med SF og Enhedslisten, og nu har vi så lavet noget med V og K, og alt sammen bekræfter altså, at regeringen er handlekraftig og plejer at få sine resultater igennem.
Lad os se, om ikke også det skal lykkes med finansloven i år.