Ester Larsen (V), 1998-01-23:
Sundhedsvæsnets Patientklagenævn kan på sin vis kaldes en succes, i hvert fald hvis man ser på væksten i sagsmængden.
Den har været stigende siden starten.
At det forholder sig sådan, siger nu nok mere om tiden end specifikt om nævnet som sådan.
Nogle gange er utilfredsheden berettiget og andre gange ikke, men det er vigtigt, at man har mulighed for, at klager kan blive afprøvet.
Det er imidlertid beskæmmende, hvor ofte dårlig kommunikation afføder problemer.
På den baggrund må man glæde sig over og komplimentere lægeforeningen for, at den etablerer kurser i god patientkommunikation.
Og ekstra glædeligt er det, at der er meget stor interesse og ligefrem kødannelse ved disse kurser. Ser man på de mange ændringer og justeringer, der har fundet sted af nævnets virksomhed, siden det startede i 1988, ja, så fornemmer man klart en stakåndethed for at følge med sagsmængden.
Der blev foretaget ændringer allerede i 1989, så i 1993, så igen i 1996 og 1997, og nu er den så gal igen.
Vi mener således, at det er en mere radikal ændring, der skal til for at løse de tilbagevendende problemer, nemlig en decentralisering af opgaverne.
Da sundhedsvæsenet er decentraliseret, bør klagesystemet også være det.
Ikke forstået på den måde, at der skal oprettes 14-15 klageinstanser.
Vi forestiller os, at der skal oprettes et mindre antal klagenævn, som er fælles for en gruppe af amter.
Det relativt begrænsede antal nævn ville muliggøre den nødvendige erfaringsopsamling samt en samordning, der sikrer ens afgørelsesprincipper, samtidig med at arbejdsomfanget ikke vil blive større, end at unødige ventetider ville kunne undgås.
Det er skuffende, at ministeren ikke har villet beskæftige sig med en decentral løsning.
Man ser i lovbemærkningerne, at lokale nævn vil få relativt få sager.
Det må da sandelig afhænge af, hvor mange lokale nævn man arbejder med.
Hvis man følger vores tanke, bliver sagstallet overkommeligt, og vi vil undgå de enorme sagspukler.
Vi har jo gode erfaringer med decentralisering her i landet.
Vi har f.eks. fordelt arbejdet med etisk vurdering af forskningsprojekter ud på en række etiske komiteer.
Ministerens forslag går i den modsatte retning.
Det opbygger et stadig større centralt bureaukrati.
Nogle af de metoder, som ministeren ønsker for at fremme effektiviteten, byder os imod.
Ministeren ser tilsyneladende temmelig stort på retssikkerheden.
I lovforslaget indgår der nemlig den mulighed, at direktøren for Patientklagenævnet tildeles kompetence til at optræde som formand for Patientklagenævnet.
Hvilke andre steder i vores retssystem ser man et sekretariat, der har til opgave at belyse forhold, der er påklaget?
At de selv kan afgøre sagerne?
Det virker som en bekymrende nyskabelse.
Vi finder, at en forældelsesfrist på tre år er meget stram, den er meget patientuvenlig.
At reglen, som den foregående ordfører sagde, er klarere end den foregående, indicerer jo ikke, at den så også er rigtig.
Da lovforslaget har været så længe undervejs, kan man undre sig over, at der stadig er så mange uløste spørgsmål.
Ministeren har endnu ikke taget stilling til embedslægernes placering i klagesystemet, men har skudt problemet fra sig med en henvisning til, at embedslægernes opgaver bl.a. behandles i Opgavekommissionen.
Det havde dog været ønskeligt at få den ændring, som ministeren selv hævder er nødvendig, beskrevet mere præcist i forbindelse med behandlingen af dette lovforslag.
Efter de skitser, der er beskrevet i bemærkningerne, af alle de opgaver, som embedslægerne ikke skal udføre fremover, kan det faktisk være lidt vanskeligt at se ideen med deres fortsatte medvirken i klagesystemet.
Det kunne måske også være hensigtsmæssigt, om den foreslåede partshøringsmodel med anvendelse af agterskrivelser havde været en del af selve lovteksten. Vi har et stort forbehold over for lovforslaget, som vi som nævnt ikke finder den nødvendige, tiltrængte fornyelse af Patientklagenævnets virksomhed i.