Hans-Pavia Rosing (S), 2001-05-31:
Som afslutning på et langt år har vi i dag været vidne til en form for valgkampstemning, måske lidt mat her og dér, men vi er vel alle lidt trætte på det her tidspunkt.
Som et af de efterhånden mange medlemmer, der ikke genopstiller ved næste valg, hvornår det så måtte blive, står man jo heroppe lidt i tvivl, om det nu er sidste gang.
Men overvejelserne om valgdatoen vil jeg trygt overlade til statsministeren.
I morgen stemmer vi ved tredjebehandlingen af bloktilskudsloven for Grønland formentlig enstemmigt for det resultat, som regeringen og Landsstyret tidligere i år er nået frem til, et bloktilskud, som gælder for årene 2002 og 2003.
For mig er konsensus vedrørende grønlandske spørgsmål gennem de snart 14 år, jeg har siddet herinde, blevet mere og mere fremherskende.
Det tager jeg som udtryk for et ønske om at bevare de bånd, der eksisterer mellem vore to lande.
Jeg opfatter det som betryggende, at Danmark - i hvert fald set med Folketingets øjne, og jeg er også ret sikker på med mange danskeres rundt om i landet - betragter vort land som et rigt facetteret aktiv for Danmark.
Verdens største ø med en befolkning på bare 56.000 sjæle, et arktisk samfund strækkende sig fra det sydligste meget grønne land med fåreavl, skov og landbrug hele vejen op til verdens nordligste beboede bygder, hvor årets første skib på grund af ismasserne først kommer med årets forsyninger i juli måned.
To isolerede beboelser på østkysten, men alt omkranset af hav og de evigt fascinerende isbjerge.
Det er jo egentlig en fantastisk kombination, Grønland og Danmark.
Det kæmpestore vilde arktiske land og det lille flade grønne land langt sydpå, hvor alt er sirligt ordnet i pæne firkanter.
Det burde ikke kunne lade sig gøre, men det har det så kunnet alligevel gennem snart 300 år.
Det kunne jeg filosofere en del over, men det vil jeg overlade til medlemmerne og andre, der måtte have sådanne lyster.
Lad mig også om bloktilskuddet oplyse følgende fakta: Den opnåede aftale indebærer, at Grønland de næste 2 år modtager ca. 2,9 mia. kr. pr. år.
Udenrigsministeriet udgiver hvert år en eksportredegørelse, som bl.a. indeholder en top 100-liste over lande, som Danmark eksporterer til.
I 1999 - det er det seneste tal, jeg har - lå Grønland som nr. 21. Vi har købt varer og serviceydelser i Danmark for 2,2 mia. kr. Alle, der besøger Grønland, vil kunne forvisse sig om sandsynligheden af dette beløb, da stort set alt, der sælges, fra kyllingemix til byggematerialer, må importeres.
En lille krølle på bloktilskuddet omkring beredskabet, som statsministeren også var inde på i morges: Det er en meget vigtig krølle i det arktiske område, at vi har fået beredskabet sat på plads. Jeg siger ikke, at vi i Grønland står i stampe, er ovenud tilfredse med vores økonomi - tværtimod, vil jeg sige.
Jeg har lige fået de sidste nyheder fra Grønland, hvor den grønlandske finansminister siger: De fede tider er forbi.
Så det er måske lidt på kant med det, statsministeren sagde i morges om den gode økonomi.
Vi har haft den, men den er desværre på vej ned.
Alle, der har lidt interesse for Grønland, ved, at vores økonomiske muligheder er meget sårbare.
Den grønlandske økonomi har egentlig fungeret tilfredsstillende, hvis vi kigger tilbage på de sidste 5 år.
Men nu begynder alarmklokkerne at ringe.
Konjunkturerne på det eneste marked, der for alvor har kreeret vores økonomiske formåen, fiskerimarkedet, specielt på det såkaldt røde guld, rejerne, er for alvor ved at krakelere, og det er virkelig noget, der kan mærkes på vores enstrengede økonomi.
Folketinget ved også, at vi satser på andre indtjeningsmuligheder.
Olie, gas og andre råstoffer ved vi findes i vores undergrund.
Mange forundersøgelser har været foretaget i næsten alle afkroge af landet, men hidtil uden en bæredygtig udnyttelse til følge.
Verdensmarkedspriserne er for tiden sådan indrettet, at det specielt i et arktisk område er meget lidt attraktivt at iværksætte projekter, endsige finansiere større råstofprojekter. Dog er der et lille bitte lys for enden af tunnelen.
Guldmineprojektet i det sydlige Grønland, nærmere betegnet Kirkespirdalen på dansk, ser for nærværende ud til at kunne blive realiseret inden for de kommende nærmeste år.
Så skal man starte et sted, er rigtigt guld jo ikke nogen dårlig tilsætning til det røde guld, ejerne.
Netop i dag afsluttes forårssamlingen i det grønlandske Landsting.
En intens og nødvendig debat har været ført i det politiske og økonomiske liv derhjemme gennem meget lang tid om principperne for privatisering, noget, som man måske hernede kun ville trække på skuldrene ad, da privatisering og markedsøkonomi jo er en fast del af den danske økonomiske kultur fra gammel tid, men set i vores histories lys er gårsdagens beslutning ganske gennemgribende, vidtrækkende og spændende. Nu mangler vi så at se konsekvenserne, ikke mindst hvad det vil betyde for den fremtidige strukturering af det grønlandske samfunds ressourcer og institutioner.
Europa-Parlamentet har for nylig godkendt den seneste fiskeriaftale med Grønland, den såkaldte fiskeriprotokol nr. 4, som skal gælde frem til udgangen af år 2006.
Aftalen vil på årsbasis betyde et beløb for Grønland i størrelsesordenen 300 mio. kr., ligesom vores toldfri adgang til EU-landene bevares.
Jeg tror roligt jeg kan sige, at forhandlingerne med EU har været de absolut mest vanskelige, siden vi meldte os ud af De Europæiske Fællesskaber midt i 1980'erne.
Den sidste forhandling har vist, at det bliver nødvendigt at revurdere aftaleformen, når vi næste gang skal forhandle. Det bliver sværere og sværere at forhandle fisk uden at drage en samlet vurdering af vores samfunds udvikling ind i billedet, og her regner vi bestemt med, at regeringen som altid vil bistå os i den næste runde af om muligt endnu vanskeligere forhandlinger.
OECD-ordningen er i øjeblikket under revision, et arbejde, som forventes færdigt til efteråret.
Med henblik på vore fremtidige relationer til EU har Grønland foreslået en nyskabelse, det arktiske vindue, inden for EU's nordlige dimension, og det planlægges for tiden at afholde en konference i Nuuk i efteråret næste år under Danmarks formandskab i EU. Statsministeren kan nok være enig med mig i, at statsministerens og kommissionsformand Romano Prodis besøg sidste sommer i Grønland trods alt har været nyttigt for de samtaler og forhandlinger, vi har været igennem. Jeg stillede for nogen tid siden, i øvrigt på linje med min grønlandske kollega, fru Ellen Kristensen, et par spørgsmål til statsministeren omkring den manglende danske ratifikation af FN's havretskonvention fra 1994, en konvention, som Danmark i øvrigt i sin tid var meget aktiv i udformningen af.
Jeg stillede spørgsmål på baggrund af, at specielt to andre lande med arktiske besiddelser, Norge og Rusland, efter deres ratifikation af konventionen allerede er i gang med at gøre krav på havområder i Polhavet.
Danmark-Grønland kan således risikere at miste store hav- og isområder, som på sigt kan have stor betydning for Grønlands økonomiske udvikling.
Statsministerens svar omkring afgrænsningsproblemer mellem Danmark og Polen, altså ikke Nordpolen, men Polen her i Europa, forstår jeg, men der kunne måske i dag være kommet lidt større afklaring på, hvornår Folketinget kan forvente at få omtalte konvention på bordet, således at eventuelle dansk-grønlandske krav snarest skal gøres gældende.
Lad mig benytte lejligheden til også at sige et par ord om Pituffik, Thule Airbase, og inughuit i Qaanaaq og omegn. Den dansk-amerikanske aftale om forsvaret i Grønland fyldte 50 år den 27. april, og det var ikke just en dag, som vi fejrede. I stedet foretog jeg sammen med andre en slæderejse næsten ad den rute, som de tvangsflyttede fanger og fangerkoner og deres børn fulgte, da de med få dages varsel måtte forlade deres boplads i 1953.
Blot gik vores slæderejse den anden vej fra Qaanaaq til Umanaq eller Dundas, som det hedder på dansk.
Man kan sige mange ord om Thuleboernes skæbne, og det har vi og andre sandelig også gjort.
Så blot to ting i dag.
For det første det snart gamle grønlandske ønske om en revision af den 50 år gamle forsvarsaftale.
Og for det andet at vi alle afventer Højesterets dom i sagen anlagt af den tvangsflyttede oprindelige befolkningsforening Hingitaq 53 med spænding
Som jeg bl.a. sagde under ceremonien i Umanaq i Dundas, er vi grønlændere et gæstfrit folk.
Men vi vil som andre folk selv gerne invitere vores gæster. Når talen er faldet på Thule, skal jeg jo også lige minde om de amerikanske missilforsvarsplaner og den russisk-amerikanske ABM-traktat.
For mindre end 1 måned siden havde vi herinde en større debat om missilforsvarsplanerne.
Jeg vil derfor henvise til mit indlæg ved den lejlighed, hvor jeg bl.a. sagde, at planerne efter min mening er et afsæt til en fornyet oprustning, en spiral, som ingen ende har.
Har den alligevel en ende, så kan den nok beskrives bedst som verdens ende.
Traktaten er indgået mellem to lande, og begge lande må være enige.
Arktisk Råd og Nordisk Ministerråd er også vigtige fora for os og for Danmark.
Arktisk Råd, som har de otte lande med arktiske besiddelser som medlemmer, besidder trods sin unge alder et stort potentiale som et samlingspunkt omkring vigtige fælles spørgsmål om miljø, handel, økonomisk udvikling samt kulturelle og sociale tiltag.
Forholdene er vidt forskellige i de otte lande.
Fra USA med Alaska som deres Arktis til Rusland med Sibirien.
Uden at gå ind i en redegørelse om hvert enkelt land vil jeg dog ikke undlade at minde om et meget aktuelt problem, ja, en katastrofe, som de danske medier i øvrigt interesserede sig en del for i løbet af denne måned.
I republikken Sakha eller Jakutien, som det også kaldes, hobede store isblokke sig op i Lenafloden efter en ekstremt hård vinter med temperaturer til op over 50 grader minus og forårsagede vandstande på op til 9 meter over normal vandstand.
Som vi har kunnet iagttage på tv, satte det russiske luftvåben bombefly ind for at bekæmpe ismasserne.
I disse dage indløber der fra Jakutien anmodninger om hjælp især til de oprindelige folk, som har været mest udsat, og som bor i områder, hvor de russiske myndigheder ikke umiddelbart magter at sætte ind.
Det er mit håb, at regeringen og Folketinget vil være med til at hjælpe disse mange katastrofeofre og ikke glemme dem.
Om 3 år kan vi fejre 25-året for Grønlands hjemmestyre, en milepæl i forholdet mellem vore to lande.
Som det fra Grønland er blevet sagt meget præcist, så trænger en så vigtig aftale til eftersyn med mellemrum. Vi har derfor nedsat en selvstyrekommission, som statsministeren var inde på tidligere på dagen.
Kommissionen arbejder, så derfor kan og vil jeg ikke gøre mig tanker her, i hvert fald ikke højt, om de resultater, som måtte komme ud af arbejdet, og som vil blive præsenteret for de grønlandske myndigheder, når tiden er inde. Jeg vil blot i dag fokusere ganske kort på den udenrigs- og sikkerhedspolitiske scene, som vi ser den for Grønland.
I marts måned løb det første sikkerhedspolitiske seminar af stabelen i Nuuk nogen sinde.
en nødvendig og tiltrængt indsprøjtning til den offentlige debat om disse spørgsmål, en debat, som i høj grad er blevet aktualiseret af de amerikanske NMD-planer, og den debat foregår rent faktisk på gadeplan derhjemme.
Det, der trods den levende grønlandske interesse for vores sikkerhedspolitik, kan bekymre mig, er vores begrænsede muligheder for at markere os på den internationale scene.
Som bekendt har vi altså ikke ret mange mennesker i Menneskenes Land og har derfor begrænsede muligheder for at være alle de steder, hvor vi burde være for at gøre vore interesser gældende internationalt. Jeg skal dog udtrykke glæde over, at regeringen i højere og højere grad tager landsstyret med på råd, når Grønland på den ene eller anden måde er involveret eller har interesser i internationale spørgsmål, men tiden er efter min mening moden
Vi er alle en del af ét rige, det danske rige, men vi er tre forskellige folk, tre forskellige sprog og tre forskellige kulturer.
Denne lille læresætning må vi holde os
for øje i vores fælles fremtid, hvordan den end måtte forme sig.
Jeg vil gerne slutte med et lille citat skrevet af et tidligere medlem af Folketinget, Nikolaj Rosing.
Citatet stammer fra et skrift fra 1973.
»Jeg går ind for en eventuel indførelse af en hjemmestyreordning, men det, der er afgørende for mig, er, at forudsætningerne eksisterer, nemlig befolkningens eget ønske og dens evne til at bære de forpligtelser, som en ordning som denne ville medføre«.
Måske ord at skrive sig bag øret, også når vi taler selvstyre.