Lene Espersen (KF), 2004-05-06:
Det beslutningsforslag, vi behandler i dag, går ud på at pålægge regeringen at fremsætte lovforslag om og foretage andre administrative ændringer, der måtte være nødvendige for det første for at kriminalisere prostitutionskøbere i Danmark og for det andet at forbyde udsendte i statens tjeneste at købe seksuelle ydelser.
Regeringen, vil jeg godt sige, er helt enig med forslagsstillerne i, at vi i videst muligt omfang skal beskytte kvinder, som udnyttes via prostitution. Prostitution er som oftest udtryk for og er også årsag til
sociale problemer, og det kan vi ikke bare se gennem fingre med
Det gælder derfor om at undgå, at personer, og det er jo oftest kvinderne, bliver rekrutteret til og fastholdt i prostitution.
Med henblik på disse kvinder lancerede regeringen i december 2002 en handlingsplan til bekæmpelse af kvindehandel.
Planen indeholder en række aktiviteter, der har til hensigt dels at forebygge kvindehandel, dels at støtte ofrene.
Efter regeringens opfattelse er vi imidlertid først og fremmest
Vi skal sætte hårdt ind over for bagmændene og ad den vej medvirke til at beskytte de prostituerede.
Der er allerede vedtaget flere lovændringer med henblik på at bekæmpe de ofte meget organiserede netværk, der står bag prostitutionsmiljøet i Danmark.
Således blev der i 2002 indsat en særlig bestemmelse om menneskehandel i straffeloven med en strafferamme op til 8 års fængsel, og i 2003 fik politiet mulighed for at foretage telefonaflytning i de såkaldte rufferisager.
Det fremgår af flere kilder, at der efter lovændringerne er sket et fald i gadeprostitution, hvorimod der ikke er dokumenteret et fald i den samlede prostitution.
I 2001 konkluderede politiet i Skåne derimod i en rapport, at der ikke var belæg for at fastslå, at prostitution som sådan var formindsket.
Det skyldes delvis, at kunderne og de prostituerede traf aftale om tid og sted pr. mobiltelefon og ikke på gaden.
Det fremgår endvidere af den skånske undersøgelse, at de prostituerede har fået en hårdere tilværelse, fordi det mindskede kundegrundlag har ført til øget konkurrence.
Denne konkurrence indebærer, at de prostituerede må acceptere lavere priser og dermed er villige til at tage flere kunder samt fristes til at acceptere at levere ydelsen uden brug af beskyttelse mod kønssygdomme.
For så vidt angår menneskehandel, fremgår det af rapporter fra 2002 og 2003 fra det svenske Rikskriminalpolis, at forbud mod køb af seksuelle ydelser efter Rikskriminalpolisens opfattelse har haft en positiv virkning.
Således har flere kvinder bl.a. fortalt, at menneskehandlere, som de har været i kontakt med, ikke anser Sverige for et godt marked, idet det er for vanskeligt at drive virksomhed.
Efter regeringens opfattelse er der mange betænkeligheder knyttet til at forsøge at komme prostitution til livs ved hjælp af en generel kriminalisering af kunder til prostituerede.
Det er imidlertid min opfattelse, at det kan opnås med andre midler uden at gribe til noget så vidtgående som kriminalisering af kunderne.
Effektiv efterforskning og strafforfølgning må for mig at se være det primære middel.
Dette kan suppleres med midler som f.eks. den annoncekampagne, der blev gennemført i forbindelse med handlingsplanen til bekæmpelse af kvindehandel. Gennemfører vi en kriminalisering af prostitutionskunder, vil det medføre en risiko for, at prostitutionen kommer til at foregå i det skjulte.
Det vil betyde, at det bliver meget sværere for de sociale myndigheder at komme i kontakt med de mest udsatte prostituerede, altså de prostituerede, der i allerhøjeste grad behøver vores hjælp.
Samtidig løses de prostitueredes sociale problemer ikke af, at kunderne straffes, tværtimod viser svenske erfaringer, at man risikerer, at de får en endnu sværere hverdag og udsættes for en større helbredsmæssig risiko.
Det bør også tages i betragtning, at håndhævelsen af et sådant forbud kan vanskeliggøres betydeligt på grund af bevismæssige problemer. Regeringen finder, at vi i stedet for at koncentrere os kunderne bør koncentrere os om at bekæmpe de bagmænd, som står bag udnyttelsen af de prostituerede, og regeringen kan derfor ikke støtte den del af beslutningsforslaget. Jeg vender mig så mod beslutningsforslagets anden del, nemlig om indførelsen af et forbud mod køb af seksuelle ydelser for udsendte i statens tjeneste.
Spørgsmål om almindelige vilkår for personer ansat i statens tjeneste hører som bekendt under Finansministeriet.
I den forbindelse har Finansministeriet over for Justitsministeriet peget på, at statsansattes adfærd allerede i dag til en vis grad er reguleret gennem det såkaldte dekorumkrav, som også kaldes værdighedskravet.
Dette værdighedskrav fremgår af tjenestemandslovens §
10, hvorefter tjenestemanden samvittighedsfuldt skal overholde de regler, der gælder for hans stilling og så vel i som uden for tjeneste vise sig værdig til den agtelse og tillid, som stillingen kræver.
Et tilsvarende værdighedskrav gælder for overenskomstansatte og andre, der ikke er omfattet af tjenestemandsreglerne.
Når man skal vurdere, om den ansattes adfærd er i overensstemmelse med værdighedskravet, ser man på den konkrete stillings art og indhold.
Kravene til den ansatte kan dog også variere efter de omgivelser, som tjenesten udføres i.
Typisk vil værdighedskravet angå tilfælde, hvor der er tale om en strafbar handling, men kravet kan også være tilsidesat, selv om handlingen ikke er strafbar.
Dette må som sagt vurderes i forhold til stillingens art og indhold samt i forhold til de omgivelser, som tjenesten udføres i. Afhængigt af de konkrete omstændigheder kan en bestemt type adfærd således være acceptabel i et tilfælde, mens samme adfærd i et andet tilfælde vil blive vurderet som uacceptabel.
Hvis en ansats adfærd er i strid med værdighedskravet, kan der blive tale om personaleretlige sanktioner, f.eks. en advarsel til den ansatte eller i grovere tilfælde afskedigelse.
På den anførte baggrund har Finansministeriet over for mig tilkendegivet, at de gældende regler om ansattes forhold i og uden for tjenesten efter Finansministeriets opfattelse må anses for tilstrækkelig til, at der kan tages højde for situationer, hvor der af tjenstlige grunde er behov for at regulere de ansattes adfærd, f.eks. i forbindelse med spørgsmål om køb af seksuelle ydelser.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget berører man også adgangen for udsendte i forsvarets tjeneste til at købe seksuelle ydelser.
Om dette spørgsmål vil jeg i det hele henvise til det, som forsvarsministeren netop har givet udtryk for, og regeringen kan således heller ikke støtte denne del af beslutningsforslaget.