Annette Just (FP), 1997-10-21:
Ingen bør være i tvivl om, at Fremskridtspartiet går ind for Det Europæiske Økonomiske Fællesskab.
Og da den daværende statsminister i den forbindelse sagde: »Unionen er stendød«, blev vi glade og troede faktisk - mærkværdigvis nok - på den konservative statsminister på daværende tidspunkt.
Det var også god tone at tro, at nu havde man fået det samarbejde, der kunne få økonomien til at eskalere i Europa, og som kunne få freden til at gro i hele Europa.
Men så skulle det ikke være: Når nogle statsministre samles for at tænke fine nye tanker, så finder de altså på den slags, og så kom Unionen! I 1992 lykkedes det dog med hjælp fra SF at få et nej til Maastrichttraktaten.
Men jeg vil vove den påstand, at SF'erne solgte deres sjæl, da de indgik det nationale kompromis, for det var intet andet end et lille stykke papir, som alle de andre regeringer kunne grine lidt af, og hvor de kunne sige: Nå ja, Danmark hopper såmænd nok med på de punkter lidt senere, men af indenrigspolitiske grunde skal de have lov til at skrive det - fuldstændig som hr. Ove Fich tidligere på dagen i denne debat sagde om Belgien: De skal af indenrigspolitiske grunde have lov til at lave en lille protokol; det har ingen betydning.
Det var sådan, de andre lande sagde om Danmark i Edinburgh efter 1992.
Nu står vi så med Amsterdamtraktaten, og vi må erkende - det må regeringen i hvert fald - at noget af det sådan set er blevet indskrevet i den, men at vi f.eks. på det retspolitiske område blot får lov til at vente i op til 6 måneder, før det alligevel bliver dansk lov.
Det er jo ret imponerende: De fine forbehold, som SF fik forhandlet igennem, er nu blevet reduceret til ligegyldigheder, hvor vi blot kan vente i op til 6 måneder, før vi alligevel må rette os efter, hvad de andre har besluttet! Og samtidig har vi jo sagt, at vi overhovedet ikke vil løfte en finger imod, at de andre går videre på de områder, og det vil sige, at vi bare kan blive tromlet ned, for vi kan ikke sige: Nej, det vil vi ikke. Vi har så i dag hørt fra alle de unionsivrige partier, at noget af det bedste af det, der står i Amsterdamtraktaten - og det er faktisk ikke mig, der har fundet på det, men bl.a. Venstre og De Konservative - er, at stort set alle enstemmige beslutninger nu bliver afskaffet.
, fordi der er nogle af områderne, hvor det først kommer til at gælde om op til 5 år.
Men 5 år går i historisk perspektiv utrolig hurtigt, og så er vi altså derhenne, hvor det hele kan vedtages ved hjælp af flertalsafgørelser, heraf nogle med kvalificeret flertal og nogle med rent flertal and so on.
Og hvad er det så, vi har?
Ja, som hr. Holger K. Nielsen sagde helt klart og tydeligt, så er det bare mere union.
Der er ikke meget selvstændighed tilbage.
Det, som med et fint ord bliver kaldt for suverænitet for nationen,
er nærmest væk. Man kan lave fine skrivelser, hvori der står, at suveræniteten som sådan ikke bliver angrebet i Amsterdamtraktaten, for det sker over 3 eller 5 år, men politisk set bliver beslutningen allerede truffet den 28. maj 1998 i Danmark.
Så behøver vi aldrig mere at stemme om det, så er det gjort.
Hvis der altså ikke sker det, at man i Danmark viser mod og mandshjerte nok til at sige nej, og det tror jeg vil ske.
Jeg tror ikke på, at danskerne vil sælge så meget ud af deres selvstændighed, at de vil gå med til, at der nu i EU skal være fælles udenrigspolitik, fælles sikkerhedspolitik og fælles forsvarspolitik, således som der bliver sagt og skrevet og gjort så meget for.
Vi ved alle sammen, hvorfor der har været fred i Europa siden Anden Verdenskrig; vi ved udmærket godt, at NATO har en meget stor del af æren, at NATO var stabilisatoren, der sagde: Niks pille, ingen skal røre ved disse lande, for hvis bare ét land bliver angrebet, er det pludselig hele det store, stærke NATO, der vil blive angrebet.
Men ikke desto mindre hører vi altså gang på gang regeringen sige, at det er EU.
Dengang var det altså EF, og det var faktisk i begyndelsen meget mindre, nogle få lande, nemlig de 6 lande, der startede det hele, men det er man ligeglad med.
Næ næ, nu er det EU's 15 lande, der har sikret freden i Europa siden Anden Verdenskrig!
Og hvis den danske befolkning ikke kan se, at det i den grad er manipulering med tal og tale, ja, så har den ikke fattet meget, og så får jeg det til - hvis det skal være efter hr. Ove Fichs bedømmelse - 03 på karakterskalaen.
Men jeg tror, den danske befolkning har fattet, at der for øjeblikket bliver manipuleret politisk, så det basker.
Og danskerne ønsker ikke at afgive deres selvstændighed.
Men de ønsker samarbejde.
Der er ikke én dansker, som ikke går ind for samarbejde.
Der er ikke én dansker, der ikke ønsker, at vi skal samarbejde med Europas nye demokratier.
Men er det det, der står i Amsterdamtraktaten?
Nej, ikke så meget som et eneste ord står der om det!
Der står i hele Amsterdamtraktaten siger og skriver en halv side om, at man skal gå videre med forhandlingerne pr. 1. januar 1998.
Og så er jeg lige ved at være uartig og sige: Vissevasse!
For det er faktisk, hvad man kan sige om Amsterdamtraktaten, for der står ikke noget som helst fornuftigt om udvidelsen. Fremskridtspartiet vil gerne have en udvidelse, men Amsterdamtraktaten er den forkerte vej at gå, for vi får blot mere union.
Der er faktisk kun én politik, der kan siges at være fuldstændig uden for traktaten, og det er kirkepolitikken, og det er jeg selvfølgelig glad for, men jeg kunne jo godt have forestillet mig andre politikker, hvor det ikke var nødvendigt at beslutte med kvalificeret flertal i Bruxelles, hvad vi skal mene i Danmark.
Og jeg kunne også have forestillet mig, at nogle begyndte at tale om respekt for de forskellige nationers egenart, respekt for, at vi er forskellige i Grækenland og Danmark og Portugal og England osv.
Og vi skal da have lov til at være det.
Vi skal ikke begynde at forlange, at arbejdsmarkedet skal fungere på præcis samme måde, hvad enten vi er i Italien, eller vi er i Finland, eller vi er, hvor vi er lige nu: i Danmark.
Her i Danmark har vi et system, som vi er stolte af og glade for, og som er opbygget gennem mange, mange år, og hvor det er arbejdsgiverne og arbejdstagerne, der indgår aftaler.
Den slags traditioner har man ikke i f.eks. Frankrig, Tyskland og Spanien.
Dér er det bestemt gennem lovgivning, og det er præcis det, vi nu er ved at komme til her.
Og det kan da godt være, at der er enkelte i Folketinget, der synes, at det kan være mægtig sjovt også at få magten over det område, men i Fremskridtspartiet er vi hundrede procent modstandere af at tilrane os den magt, som tilhører arbejdsmarkedet, og at mene, at vi skal bestemme over dem, der ved, hvordan arbejdet skal gøres. Så er der blevet talt en masse om Schengenaftalen i dag, og den har vi jo allerede inden sommerferien vedtaget at tilslutte os.
Der er dog nogle partier, som helst er fri for at tale om den, og det er såmænd meget fornuftigt af dem, og jeg kan også godt forstå, at Socialdemokratiet siger, at det har vi jo besluttet én gang for alle.
Og skønt man prøver på at glemme det, var det altså lige inden sommerferien.
Men sagen er, at nu er vi altså kommet dertil, hvor den er blevet indskrevet i Amsterdamtraktaten, og hvor den ikke mere bare er mellemstatslig, men bliver flyttet over til at være overnational, sådan at EU skal bestemme.
Jamen det er ikke helt rigtigt, siger man så, for Danmark har fået en lille bitte protokol, hvori der står, at det må vi godt vente en lille bitte smule med, når bare vi ender med at gøre, som de andre siger. Vorherrebevares!
Det er det eneste, man kan sige til det.
Og den eneste måde, vi kan slippe ud af det uføre på, er ved et klart nej.
Men hvad er det så, I vil gøre, er der flere, der har spurgt.
I står bare dér og siger nej, nej, nej, men hvad er det så, I vil?
Vi vil gerne være med til bekæmpe svig, og vi vil også gerne være med til at få et ordentligt miljø.
Men hvordan bekæmper man svig i forbindelse med de store fonde, hvad enten det er strukturfonde, landbrugsfonde eller samhørighedsfonde?
Hvordan bekæmper man det?
Gør man det ved at indføre yderligere kontrolforanstaltninger, således at der kommer endnu flere små smuthuller, og ved at tage nogle nye lande med ind, som i øvrigt er eksperter i den slags?
Nej, den eneste måde at sikre bekæmpelse af svig på i forbindelse med EU-midler er ved at fjerne de store kasser, som kun er til brug for en omfordeling mellem nationer og befolkningsgrupper.
Fremskridtspartiet er i det hele taget modstander af den måde, man har opbygget hele landbrugspolitikken på, og vi er de største tilhængere af Verdenshandelsorganisationen, WTO.
Det er måden at gøre det på: frihandel.
Og det kan landmændene her i landet godt tåle, for enhver god landmand vil klare sig og tilmed klare sig godt, men der er - og det indrømmer jeg - nogle, der vil bryde sammen på det.
Men det er måske også velfortjent, for hvis den eneste måde, som en landmand kan klare sig på, er ved at stikke sugerøret ned i en EU-lomme, så er det ikke en landmand, der har respekt for sig selv, og så er landbruget blevet en sugemekanisme og landmændene sociale tilfælde, der tilfældigvis bor på landet, og det er ikke danske landmænd værdigt.
Derfor vil Fremskridtspartiet gerne have Det Europæiske Økonomiske Fællesskab, og vi vil gerne være med til at få opbygget en økonomisk dynamo i Europa, som kan trække de nye frie demokratier op på et niveau, hvor de har råd til at klare deres egne sociale og strukturelle problemer, men ikke, hvis de blot skal stikke sugerøret i kassen og sige: Venner, hit med pengene!
Vi vil med andre ord heller ikke gå med til SF's fine idé, og derfor er jeg glad for, at hr. Holger K Nielsen endelig fik svaret på mit spørgsmål, for vi går ikke med til, at man, når nejet er kommet, bare stiller en lille protokol op, hvori der står, at Danmark vil have lov til at vente lidt med noget af det og så i øvrigt gerne vil have lidt mere miljø på sigt.
Lad os nu tage og tænke som fornuftige mennesker, der kan se, at det her er et spørgsmål om at få god økonomi ikke blot i Danmark, men i hele Europa, og ikke kun i EU-området, men i hele Europa.
Og derfor skal vi kæmpe videre for, at når nejet til Amsterdam er kommet i hus, så findes Amsterdamtraktaten ikke længere, og så må vi sende de 15 stats- og udenrigsministre tilbage til forhandlingsbordet og sige til dem: Fint venner, hvordan får vi nu lavet noget effektivt, som kan dække hele det demokratiske Europa i et frihandelsområde med åbenhed og nærhed, og som vil være til glæde for alle borgere i Europa?
Det er den måde, det kan gøres på, og ikke med det papiromsvøb, vi indtil nu har set.