Per Stig Møller (KF), 2004-03-30:
Statsministeren har nu været inde på processen og nogle af de overordnede temaer i forhandlingerne om EU's forfatningstraktat.
Jeg skal derfor i mit indlæg navnlig fokusere på traktatens betydning for EU's globale rolle. EU's globale rolle har fra begyndelsen været det mest centrale tema i arbejdet med EU's forfatningstraktat.
Som der stod i Laekenerklæringen fra december 2001, er der en voksende forventning blandt borgerne om, at et samlet EU kan spille en stabiliserende og ledende rolle i en ny verdensorden og være et forbillede.
Hvis den forventning skal indfries, må vi skabe mere sammenhæng i EU's udenrigspolitik.
Det handler om, at EU må tale med én stemme.
Her leverer konventets udkast til en forfatningstraktat en væsentlig del af løsningen ved at indføre en EU-udenrigsminister.
Titlen på denne mand eller kvinde kunne efter min mening godt være mere retvisende, f.eks. udenrigsrepræsentant, for der er selvfølgelig ikke tale om, at EU får en regering.
Men lad os nu ikke distrahere af sprogbrugen. Der er fire væsentlige elementer ved EU-udenrigsministeren, som jeg vil fremhæve: For det første slås de udenrigspolitiske funktioner i EU sammen i ét embede i stedet for at vi, som i dag, har både en høj repræsentant og en udenrigskommissær.
Det skaber klarhed for omverdenen; EU får ét telefonnummer for nu at bruge Kissingers kommentar om, at man ikke ved, hvem man skal ringe til i Europa.
For det andet bliver EU-udenrigsministeren formand i EU-udenrigsministerrådet og er dermed en mere permanent koordinator og repræsentant for EU-landenes synspunkter i stedet for skiftende formandskaber.
Det vil give kontinuitet.
For det tredje får EU-udenrigsministeren initiativret
inden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik
, naturligvis ikke nogen eksklusiv initiativret, men han kan tage initiativer i overensstemmelse med den linje, der er lagt af Det Europæiske Råd og udenrigsministerrådet.
Det giver en ny dynamik.
For det fjerde får EU-udenrigsministeren ikke blot ansvaret for EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men også for at koordinere de andre aspekter af EU's optræden udadtil.
Det vil så give større sammenhæng.
Større klarhed, kontinuitet, dynamik og sammenhæng, det er, hvad der er brug for.
Det handler selvfølgelig ikke kun om institutioner, ingen tror jo, at alle problemer med den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik med et vil være løst, når EU-udenrigsministeren sætter sig bag sit skrivebord.
Det handler faktisk i høj grad om, at medlemsstaterne og institutionerne skal finde den fælles politiske vilje og afsætte de nødvendige ressourcer, men forfatningstraktaten skaber en bedre ramme, og det er jo ret vigtigt. Under regeringskonferencen i efteråret har vi forhandlet om de nærmere detaljer vedrørende EU-udenrigsministeren. Disse detaljer er nu stort set på plads og er faldet ganske rigtigt ud, set med vores øjne.
EU-udenrigsministerens forankring i Rådet er styrket, så det står klart, at EU-udenrigsministeren ikke vil være noget almindeligt medlem af Kommissionen, men vil stå til ansvar over for medlemsstaterne.
Dermed understreges også den grundlæggende mellemstatslige karakter af EU's udenrigspolitiske samarbejde.
Udenrigs-, forsvars- og sikkerhedspolitik vil fortsat først og fremmest være et nationalt anliggende, intet land kan påtvinges en udenrigspolitik, det ikke har.
Derfor har samarbejdet også en fundamentalt anden karakter end resten af EU-samarbejdet.
En stærkere global rolle for EU handler i høj grad også om sikkerheds- og forsvarspolitikken.
Det er et af de mest dynamiske områder inden for EU for øjeblikket, og forfatningstraktaten vil give mulighed for en yderligere styrkelse. Hovedhjørnestenen i europæisk sikkerhed vil fortsat være NATO og dermed samarbejdet med USA og Canada, men inden for den ramme bør vi styrke Europas evne til selv at forebygge og løse regionale konflikter.
Det er ved at kombinere civil og militær kapacitet, at EU virkelig kan komme med væsentlige bidrag inden for krisestyring.
Inden topmødet i december sidste år blev der opnået enighed om det nye traktatafsnit om EU's fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, men Danmarks forbehold udelukker os fra at deltage i det forsvarspolitiske samarbejde.
Alligevel må vi selvfølgelig være tilfredse med, hvordan forhandlingerne er faldet ud, for selv om vi ikke er med i dag, er det jo ikke irrelevant, hvordan traktaten ser ud i morgen.
Som bekendt ønsker regeringen at afskaffe forsvarsforbeholdet, når tiden er moden.
De fleste andre EU-lande har valgt både NATO og EU.
Danmarks fravalg af EU's forsvarsdimension medfører alene en svækkelse af Danmarks position i det europæiske samarbejde.
EU's globale rolle handler også om kampen mod terror.
Her er forfatningstraktaten også et fremskridt både med solidaritetsklausulen og med det styrkede politisamarbejde.
Og som vi fra dansk side gjorde opmærksom på under topmødet, så skal vi styrke og konkretisere samarbejdet om det civile beredskab, f.eks. med fælles kapacitetsmål.
Her ligger nøglen.
Derfor har EU haft og har EU så stor tiltrækningskraft
på de øvrige europæiske nationer.
Gennem EU kan vi forene vore bestræbelser og opnå resultater, der langt overgår, hvad noget enkelt medlemsland selv ville være i stand til at opnå. EU's forhold til omverdenen handler også om at stå sammen om at møde de globale økonomiske udfordringer.
Der skal mere skub i EU's økonomi, hvis vi skal bevare den.
Det viser både demografiske og økonomiske fremskrivninger.
Får vi ikke den dynamik, så sejles vi agterud ikke kun af USA, men på sigt også af BRIK-landene, altså Brasilien, Rusland, Indien og Kina.
EU skal fortsat spille en ledende rolle i WTO, altså Verdenshandelsorganisationen, som fortaler for frihandel og øget liberalisering.
EU har også en ledende rolle at spille for det globale miljø, ikke mindst når det gælder Kyotoprotokollen og klimaforandringer.
Også her stiller det krav til innovation, konkurrenceevne og økonomisk formåen at være bannerfører.
Derfor er Lissabonprocessen om at gøre EU til den mest konkurrencedygtige vidensbaserede økonomi i 2010 så vigtig.
Vi må ikke opgive de ambitioner.
Mange danskere vil nu spørge sig selv: Er en ny traktat virkelig nødvendig?
Svaret er faktisk enkelt: Ja, EU har brug for forfatningstraktaten.
For det første er det nødvendigt på grund af udvidelsen af EU og behovet for institutionelle reformer.
Uden yderligere reformer og mere kvalificeret flertal vil et EU med 25 eller flere medlemsstater miste handlekraft og beslutningsdygtighed, og uden et beslutningsdygtigt EU vil de store lande hurtigt finde det nødvendigt at gå sammen om at træffe beslutninger uden for EU's rammer.
For det andet er traktaten nødvendig for EU's legitimitet og den folkelige opbakning.
Lad mig blot nævne forslagene om forenkling af traktatgrundlaget, klarere kompetencedeling, styrkelse af nærhedsprincippet, større indflydelse til de nationale parlamenter, fuld åbenhed i lovgivningsprocessen og sikring af borgernes grundlæggende rettigheder i forholdet til EU.
I dagens folketingsdebat om EU's fremtid må vi ikke glemme, at vi i EU faktisk er enige om langt det meste i konventets traktatudkast, og at vi fra dansk side gennem en engageret indsats allerede fra konventets begyndelse har fået opfyldt en række mærkesager og dermed sat vores præg på fremtidens EU.
Forhandling