Pia Christmas-Møller (KF), 1997-12-17:
Når man ser på dette års finanslovforslag og de ændringer, regeringen har forhandlet sig frem til, ja, så ser man resultaterne fra en regering, der har udtømt sin politiske dagsorden, for resultaterne er så tamme og uambitiøse, at ingen rigtig for alvor kan tro på, at regeringen har evne og vilje til meget andet end at administrere. Men hvad der er endnu værre, er, at regeringen tilsyneladende også har opgivet at styre økonomien, for
selv om dansk økonomi ikke er i krise, er man ved at falde tilbage til 1970'ernes krisepolitik, hvor man hoppede fra tue til tue, fra afgiftspakke til afgiftspakke, uden mål og med.
For vi så, hvordan økonomien var ved at løbe af sporet, og krævede derfor en finanspolitisk stramning med et indgreb over for det offentlige forbrug, men vi blev mødt med hånlige bemærkninger fra regeringen.
Men mindre end en måned efter blev regeringen selv tvunget til at gribe ind, men med de forkerte midler og med de forkerte partnere, for i stedet for at gribe ind over for det offentlige forbrug gennemførte man traditionel afgiftspolitik med venstrefløjen.
Igen i august måned advarede vi regeringen imod det alt for slappe finanslovforslag med et ambitionsniveau i gulvhøjde, og vi fremlagde sammen med Venstre et alternativ, der med konkrete forslag viser, hvordan de langsigtede mål for økonomien skal kobles med her og nu-initiativer, men igen blev vi mødt med hån og i stribevis af påstande med tilhørende glitrende pjecer og plancher om, hvordan det hele går fantastisk godt.
Men igen, mindre end en måned senere, endnu før det nye folketingsår var begyndt, blev regeringen nødt til at varsle
et nyt indgreb, og igen ville man ikke tage om nælden: det offentlige forbrug - jo, man sagde, at man ville spare yderligere 2 mia. kr. på finansloven. At regeringen i stadig stigende omfang ensidigt har valgt at føre den økonomiske politik med venstrefløjen,
blev tydeligt under finanslovforhandlingerne: Meget sent blev Det Konservative Folkeparti og Venstre indbudt til forhandlinger, og det viste sig hurtigt, at det var komplet umuligt at drive Nyrupregeringen til et højere ambitionsniveau. Det blev derfor også meget hurtigt klart, at der ikke på nogen måde kunne skabes et grundlag for et egentligt finanslovforlig.
Det var der måske heller ikke så mange der havde ventet, men det stod også hurtigt lysende klart, at der heller ikke kunne skabes grundlag for hverken delaftaler eller egentlige stemmeaftaler, for det kunne de småting, som vi forhandlede om, simpelt hen ikke bære.
Der var altså tale om rent bogholderi uden egentlige konsekvenser for driftsudgifterne eller for det offentlige udgiftsniveau i det hele taget.
Man kan således dårligt tale om regulære besparelser.
Det ville være misbrug af begrebet.
Omvendt er der tale om ændringer, som ingen rigtig kan være imod.
Det Konservative Folkeparti havde sammen med Venstre opstillet nogle hovedtemaer for forhandlingerne.
For det første ville vi have forbedringer af erhvervsvilkårene, og enhver forbedring af det finanslovforslag, der forelå, ville være et skridt i den rigtige retning.
Det lykkedes her at få lempet den skærpede goodwillbeskatning, som rødkløveret gennemførte med skattereformen i 1993: Vi fik udvidet afskrivningsperioden til 7 år - et lille og yderst beskedent, men godt skridt i den rigtige retning, som letter generationsskiftet.
For det andet ville vi have gennemført nogle initiativer til forebyggelse af de truende flaskehalse på arbejdsmarkedsområdet: Vi foreslog stramninger af rådighedskravene for ledige kontanthjælpsmodtagere, vi ville have gennemført en egentlig rådighedskontrol, og vi ville have effektiviseret reglerne for ledige på sygedagpenge. Det lykkedes at bevæge regeringen nogle små, men vigtige skridt i den rigtige retning på netop dette område:
Alle kontanthjælpsmodtagere, der kun har ledighed som problem, skal fremover tilmeldes arbejdsformidlingen, og det skal kommunerne sørge for.
Arbejdsformidlingen skal indberette kontanthjælpsmodtagerne til kommunen, hvis de afslår jobtilbud.
Og kommunerne skal foretage en rådighedsvurdering, og der skal etableres en rådighedsstatistik for kontanthjælpsmodtagerne.
På sygedagpengeområdet bliver der også strammet op: Kommunernes opfølgning af sygedagpengesager forbedres og fremrykkes.
Der skal foretages en skærpet rådighedsvurdering
af ledige, der tre gange har meldt sig syge i forbindelse med jobtilbud m.v. Der skal foretages en undersøgelse af udviklingen i lediges sygefravær i forbindelse med jobtilbud, aktivering og lign. Og hvis en ledig er sygemeldt i aktiveringsperioden, skal vedkommende aktiveres umiddelbart efter sygemeldingens afslutning.
Aktivering skal hverken kunne undgås eller kunne udskydes i evigheder, blot fordi man har haft en sygdomsperiode.
Det var godt nok.
Det tredje tema, vi ville have ind i forhandlingerne, var de urimelig lange ventelister til sygehusbehandling, og for Det Konservative Folkeparti var det afgørende at få et regelsæt, der kan sikre et reelt frit sygehusvalg, i første omgang på det offentlige område.
Og siden vi fik det knæsat, har vi måttet hive og slide i regeringen og ikke mindst i Socialdemokratiet for at sikre, at princippet også blev omsat til virkelighed for patienterne, og i den kamp har vi oplevet et overordentlig modvilligt Socialdemokrati.
Efter endnu en holmgang under dette års forhandlinger lykkedes det at komme igennem med et krav om, at pengene skal følge patienterne på tværs af amtsgrænserne til det behandlende sygehus.
Det er faktisk afgørende for at sikre det frie sygehusvalg på det offentlige område.
Alligevel har det altså kostet flere års forhandlinger og sejpineri at få regeringen til at acceptere det, men det er nu lykkedes, og godt for det.
Derudover bliver der afsat 10 mio. kr. til elektronisk booking, som sikrer, at patienterne får hurtig besked om behandlingstidspunktet.
Samtidig får man mere præcise opgørelser af de egentlige ventelister.
Og patienterne får en lovsikret ret til oplysninger om ventetiderne på alle landets sygehuse.
Der afsættes 10 mio. kr. til formålet.
Og amterne pålægges at følge Sundhedsstyrelsens maksimale ventetidsmål, som skal foreligge i 1998.
Endelig skal der afsættes landsdækkende differentierede takster for behandling af fritvalgspatienter.
Det styrker også det frie sygehusvalg.
Jo, vi er kommet et bitte, men vigtigt nøk i den rigtige retning også på dette område. På retsområdet blev indsatsen ligeledes styrket:
, så bekæmpelsen af kriminaliteten i storbyerne, menneskesmuglingen og den illegale indvandring m.v. kan styrkes.
Det er alt sammen udmærkede forslag, som bærer i den rigtige retning, men det er ikke forslag, som kan gøre det ud for bærebjælker i den økonomiske politik, og slet ikke forslag som kan tage højde for de massive udfordringer, vort samfund står over for.
Tværtimod belaster finanslovforslaget erhvervslivet med en negativ konkurrenceevneudvikling og det netop forud for nogle i forvejen meget vanskelige overenskomstforhandlinger.
Det er, som om det ikke rigtig er gået op for regeringen, hvor afhængig hele det danske samfund er af erhvervslivets indtjeningsevne, og det er dybt bekymrende, at regeringen tilsyneladende er fuldstændig upåvirket af, at Danmark lige siden 1993 hvert eneste år har tabt markedsandele.
I går fik vi budgetoversigten, som igen bekræfter de foregående ugers rapporter fra henholdsvis økonomiministeren, finansministeren og vismændene: Betalingsbalanceoverskuddet er skrumpet markant.
Sidste år
ved denne tid forudså økonomiministeren således i »Økonomisk Oversigt«, at betalingsbalanceoverskuddet i år ville blive på 13 mia. kr., men i december i år lød samme ministers prognose på, at betalingsbalancen ville indeholde et plus på 6 mia. kr., og 2 timer senere samme dag kom Danmarks Statistik med en prognose, der sagde, at overskuddet for i år kun ville blive sølle 4-5 mia. kr. Der er intet at give af!
Og budgetoversigten viser, at regeringen heller ikke har styr på de offentlige udgifter, ikke engang på statens egne: De ministerielle udgifter stiger med 2,5 mia. kr. i forhold til regeringens skøn fra august.
Og siden har man endda indarbejdet en besparelse på 2 mia. kr., som dårligt kan kaldes en besparelse.
Skreddet i de ministerielle udgifter er altså på hele 4,5 mia. kr. I det hele taget oplever vi nogle meget lidt imponerende tal for statens økonomi, når man påtænker, hvilken vækst og opgangsperiode vi er inde i, og når man påtænker, hvilken international højkonjunktur vi rider på.
På trods af 4 års uafbrudt økonomisk fremgang, vækst, faldende ledighed og stigende skatteindtægter opnår regeringen kun et overskud i 1998, fordi man sælger Tele Danmarks aktier.
Uden dette salg ville vi have et underskud
på hele 11,5 mia. kr. I stedet for at benytte årene med økonomisk vækst til at sikre overskud på statens budget for derigennem at kunne nedbringe statsgælden, ja, så har regeringen valgt at bruge sin energi på at opfinde nye offentlige udgifter og nye skatter og afgifter til borgerne.
Det er regeringen til gengæld også mester i, for her er en disciplin, hvor Socialdemokraterne aldrig svigter.