Kim Behnke (FRI), 2000-05-24:
Alle skatter er skrækkelige.
Alle afgifter er skrækkelige, men der er dog nogle, der er knap så skrækkelige, og nogle, der er knap så forfærdelige som andre.
Det er dem, vi vælger at kalde frivillige skatter.
Og hvis man efter at have betalt verdens højeste marginalskat, efter at have betalt verdens højeste moms og alle mulige punktafgifter, da vælger at gå hen og bruge 2 mio. kr. af sine penge på at købe en bil, hvor de 180 pct. er registreringsafgift, så burde de mennesker udstyres med et brev fra skatteministeren med en takkeskrivelse vedlagt et diplom, et diplom for at være nogle af dette lands allerbedste og mest fremmelige skatteborgere, fordi de fuldstændig frivilligt går hen og lægger et kæmpeprovenu i statskassen. Vi har fra de tabeloplysninger, vi har fået under udvalgsbehandlingen, kunnet se, at det jo er et kæmpemillionbeløb, der kommer ind på salget af ganske få, meget, meget dyre biler.
Det er altså mennesker, som vælger helt frivilligt at aflevere et kæmpebeløb i statskassen, i stedet for de kunne vælge den typisk danske, mellemproportionale, halvgrå løsning: købe en lille bil, betale sin indkomstskat og så i øvrigt lade et og to være lige.
De mennesker er altså med til at aflevere en voldsom rigmandsskat ned i statskassen.
Og den sammenligning, som Danmarks Radios udsendelse foretog, og som skatteministeren desværre har adopteret,
er en sammenligning, hvor man blander indkomstskat og bilafgifter sammen og så siger, at de ting passer sammen.
Det gør de naturligvis ikke.
Den indkomstskattebetaling, som man lod misundelsens øjne falde på, handler jo om, at de pågældende mennesker har betalt 180 pct. afgift af den bil, der bliver købt, altså langt mere end skatteministeren til dato har haft held til at forhøje indkomstskatten med.
Altså betaler de pågældende mennesker under alle omstændigheder et kæmpe skattebidrag til statskassen.
Nu ændrer man reglerne, fordi direktøren kan jo bare køre i en Folkevogn, hvis han ikke har råd til at betale
først 180 pct. afgift og derefter ekstra indkomstskat.
Hvis direktøren vælger at foretage dette valg, som Socialdemokratiets ordfører anbefalede, ja, så har det den fuldstændigt vanvittige konsekvens, at antallet af kroner, der havner i statskassen, falder.
Nu er jeg jo sjældent i den situation, at jeg taler for, at der skal afleveres flere penge i statskassen, men lige præcis når det gælder denne her type absolut frivillige skatter, ja, så er det jo at vende tingene på hovedet at give folk en ny lovgivning med det resultat, at antallet af disse meget dyre biler vil falde.
Så kommer det problem, som man jo har været lidt inde på, nemlig: Hvordan kan man så slippe for det her?
Ja, det er klart, firmaet kan købe bilen.
Firmaet kan ansætte en chauffør, give ham en kasket på, hvorefter direktøren, eller hvem det nu måtte være i firmaet, kunder og leverandører osv., kan blive kørt rundt.
Eller man kan vælge en løsning ligesom med ministerbilerne, hvor man også har chauffør på, og så er der jo slet ingen beskatning, fordi man har den fuldstændigt vanvittige opfattelse, at blot fordi der sidder en chauffør bag rattet, så bliver der jo nok ikke kørt private køreture, så henter ministrene ikke deres børn og får dem kørt i daginstitution, og hvad man ellers kender til, nej, nej, det gør man jo ikke, når der er en chauffør på.
Forskellen er jo den, at ministrene gerne vil køre på bagsædet af nogle af de dyreste biler, der importeres til dette land.
Men den fornøjelse må de mennesker, der gerne vil betale gigantiske skatter og afgifter, altså ikke længere få.
Så er der problemet med de biler, der er på vej, og der fandt Folketinget da heldigvis ud af en rimelig løsning, dengang man var ved at indføre den grønne ejerafgift.
Da kom leverandørerne i Folketingets Skatteudvalg og sagde: Hvis I vedtager de her regler, så koster det os så og så mange millioner kroner.
Jeg tror, det var en Suzuki-importør, der fortalte, at hvis man vedtog reglerne uændret, så kostede det ham 72 mio. kr., og han kunne gå hjem og fyre samtlige medarbejdere og lukke virksomheden.
Det gjorde dog trods alt indtryk på Folketinget, og derfor vedtog man dengang nogle rimelige overgangsregler, som betød, at de biler, der var bestilt fra fabrikkerne, de biler, der var på vej på en skibsladning fra Japan, eller hvor det nu var fra, jeg tror, det var Sydkorea i det tilfælde, naturligvis ikke var omfattet af disse afgiftsændringer.
Men i det her tilfælde er det jo ikke selve bilafgiften på de 180 pct., man er inde at ændre på.
I det her tilfælde er det på indkomstskatten for den enkelte.
Og så er man jo ligeglad med, at der er nogle bilimportører, som sådan set blot har passet deres arbejde og taget imod ordrer og bestilt tingene.
Fra det øjeblik, man afgiver købsordre på de her biler, går der flere år, inden bilerne bliver leveret.
Og hvad siger man til det: Ja, så må man jo bare annullere ordren.
Sådan foregår det ikke i denne verden.
Det er specialfremstillede biler, som man kun kan afsætte til anden side med et betragteligt økonomisk tab.
Og hvem er det, der skal lide det?
Er det den borger, som oven i at få et skattesmæk så også skal betale for en bil, de ikke får leveret?
Eller er det leverandøren?
Er det importøren?
Ja, for det er jo i hvert fald ikke skatteministeren, der har tænkt sig at udrede det økonomiske tab, som han med den her lovgivning pålægger nogle borgere, som bare har overholdt reglerne og gjort det, de troede var en god samfundsmæssig gerning, nemlig afleveret et kæmpeprovenu til statskassen.
Jeg håber ikke - jeg har det med i min aftenbøn - at det fald, der er sket i import af de store biler, det kæmpefald, der er sket, er en permanent tilstand.
For er det en permanent tilstand, ja, så må vi sige, at så vil det skøn, som bilbranchen har givet Folketingets Skatte- og Afgiftsudvalg om, at statskassen vil miste omkring 700 mio. kr. på det her, være i underkanten, og så får
skatteministeren et alvorligt forklaringsproblem over for Folketinget.
Men hvad gør skatteministeren så i den situation?
Ja, han går vel ud og beskatter kassedamen og de andre lavtlønsgrupper noget mere, sådan at det indtryk, man efterlod i tv-udsendelsen, af, at her var nogle rige, som skulle have én på kassen, at resultatet af det bliver, at den, der får en på kassen, det er hende damen, der sidder ved kassen.
Det er hende, der kommer til at betale gildet.
For at forestille sig, at den nuværende regering skulle gå hen og spare 700 mio. kr. på statens budget, ja, det er uden for enhver fantasi. Så det beløb, der kommer til at mangle, det kommer de dårligst stillede til at betale.