Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-04-01:
Der er én ting, vi stort set kan være enige om indtil nu, og det er, at der ikke er blevet bragt meget nyt frem om partiernes holdninger til Amsterdamtraktaten.
Men det er jo ikke i sig selv særlig sært, i og med at der er tale om en genfremsættelse af et lovforslag, vi har set før, og som vi jo har diskuteret meget landet rundt indtil nu.
Det er måske heller ikke så sært af den grund, at det indtil nu har været svært at få en egentlig debat om Amsterdamtraktatens indhold, men at det mere har været en klargøring af partiernes standpunkter.
Debatten er jo for alvor i gang ude i forsamlingshusene rundt om i landet, hvor vi i højere grad forsøger at overbevise befolkningen om, at lige præcis vores standpunkt er det rigtige.
Sådan må det nu engang være, når vi har at gøre med et lovforslag, der handler om et emne, som skal sendes til folkeafstemning, og hvor det er befolkningens svar til Folketinget, der er afgørende for, om Danmark skal ratificere Amsterdamtraktaten eller ej.
Men det står dog klart - og det har været fremme fra mange tilhængeres side - at kodeordet i forsøget på at få befolkningen til at stemme ja er udvidelsen af EU med de øst- og centraleuropæiske lande.
Jeg synes dog, der er en ting, som nok kommer klarere frem for befolkningens øjne i den kommende tid, og som er gavnlig i den forbindelse.
Hvis hovedårsagen til, at man skal stemme ja, er udvidelsen, stemmer man altså ikke alene ja til Amsterdamtraktaten; næh, så stemmer man også ja til en fremtidig forpligtelse til at afgive magt til de store lande, bl.a. i Ministerrådet, hvor man afgiver stemmeindflydelse til de store lande.
Det ligger ganske klart i Amsterdamtraktaten, og specielt i ånden i Amsterdamtrakten, som fru Charlotte Antonsen var inde på tidligere, at det er sådan, løbet skal køre.
Det vil sige, at skal man stemme ja ud fra, at man vil have en stor udvidelse og ikke kun en udvidelse med de fem lande, som Amsterdamtraktaten giver mulighed for,
har man også en fremtidig forpligtelse til at afgive magt til Ministerrådet.
Det er så indbefattet i ja'et, og jeg synes, det er gavnligt, at det står klart i vælgernes bevidsthed, når de stemmer.
Der har været nævnt nogle plusord, og jeg vil også gerne på Dansk Folkepartis vegne sige, at plusord, som vi selvfølgelig føler os tiltrukket af, eksempelvis er, at vi har at gøre med et fredens projekt - hvem i alverden ville kæmpe for et ufredens projekt? - eller at vi skal hjælpe Østeuropa.
Hvem i alverden vil ikke gerne hjælpe Østeuropa?
Man bruger nogle fraser om EU-spørgsmålet og i særdeleshed Amsterdamtraktaten ud fra en tanke om, at befolkningen simpelt hen er dummere, end den har lov til at være, og at befolkningen skal hoppe på nogle fraser, som slet ikke handler om Amsterdamtraktaten.
Det er selvfølgelig også derfor, at vi i Dansk Folkeparti ikke hopper på dem og ikke bruger dem til at argumentere for et ja, men tværtimod argumentere for det nej til Amsterdamtraktaten, som vi jo arbejder for at få i hus ved folkeafstemningen senere her i foråret. Som vi ser det, er EU og bliver EU i et stadig stigende omfang en centralistisk, bureaukratisk union, hvor stadig flere beslutninger skal tages centralt, og hvor stadig flere beslutninger derefter er forpligtende for de enkelte medlemslande.
Det betyder også, at man laver en ensretning i Europa, som er langt fra det fredens projekt, som man påstår at ville skabe.
Et fredens projekt skaber man ikke ved ensretning og centralisme.
Et fredens projekt skaber man ved at respektere
de enkelte landes ret til at være forskellige og ved at respektere, at der for mange ting gælder forskellige regler i de forskellige lande. Det gør man ikke med EU-samarbejdet, og i særdeleshed ikke med den retning, EU-samarbejdet har hen imod en stadig snævrere union, en stadig mere integreret klods.
For os at se
drejer det sig om, at man respekterer, at der i hvert enkelt medlemsland i så høj grad som muligt skal gælde de regler for landets indbyggere, som landets indbyggere selv ønsker.
Det er på den måde, man sikrer harmoni mellem de lovregler, befolkningen skal efterleve, og befolkningen, og den harmoni skabes ikke gennem EU-systemet.
Den harmoni skabes kun ved, at man ikke anfægter de enkelte landes selvstændighed og suverænitet.
Man kan diskutere, hvor hurtigt man med Amsterdamtraktaten går frem, man kan diskutere, hvor stort det skridt, man tager, er, men man kan ikke diskutere, i hvilken retning det går.
Det går i retning af, at vi putter flere politiske emneområder over til EU-regulering.
Det bygger på, at flere af de områder, som EU skal tage sig af, skal kunne reguleres og vedtages med kvalificerede flertal og ikke med enstemmighed.
Retningen er der ingen grund til at tage fejl af, og derfor bliver afstemningen også i bund og grund en afstemning
om, hvorvidt Danmark skal afgive større suverænitet, mere magt til EU-systemet på bekostning af, hvad vi kan beslutte her i Danmark. Så er der nogle, der siger, at der sker jo mange ting i Europa, og at det er derfor, vi skal sidde med ved bordet, have indflydelse og alt det dér.
Det er utrolig forkert at komme med den påstand, men jeg forstår godt, hvorfor den kommer.
Derfor kan man også se, at de ivrigste tilhængere forsøger at gøre det til en afstemning for eller imod medlemskabet, og de ivrigste tilhængere siger endda, at stemmer vi nej, skal Danmark indlevere sin udtrædelsesansøgning den 29. maj.
Efter Dansk Folkepartis opfattelse forholder det sig helt anderledes.
Vi stemmer hverken formelt eller reelt om Danmarks medlemskab af EU.
Vi stemmer om, hvilken retning EU-samarbejdet skal tage, og vi stemmer om indholdet i Amsterdamtraktaten.
Hvis det ikke forholder sig sådan, er vi i en situation, hvor de andre lande ikke vil overholde de spilleregler, som gælder for det nuværende samarbejde, og jeg havde nær sagt, at hvis ikke de vil overholde de spilleregler, der gælder for det nuværende samarbejde, er det ikke en klub, vi ønsker at være medlem af.
Derfor vil de selvfølgelig overholde de spilleregler, der gælder,
som siger, at der skal være enighed om traktatændringer.
Derfor kan der jo sagtens komme et forløb efter et nej, hvor man kan forhandle.
Om der så er nogle andre ting, man kan blive enige om, og man kan forhandle om, hvorvidt Danmark vil acceptere, at de andre lande fortsætter med Amsterdamtraktaten, mod at vi får nogle andre ting,
det er en anden situation.
Men selvfølgelig er der ikke tale om, at vi stemmer om medlemskabet af EU; vi stemmer om indholdet.
Noget af det indhold, der er afgørende for, at Dansk Folkeparti anbefaler et nej til Amsterdamtraktaten, er selvsagt det retlige område.
Her har man jo lavet en ganske snedig konstruktion, sikkert et rent bestillingsarbejde fra tilhængerside, hvor man har ønsket den situation, at Danmark fuldt og helt kan være med i det retlige samarbejde, også det, der bliver vedtaget med kvalificeret flertal efter den her overgangsperiode, hvorefter det retlige skal reguleres i et overstatsligt samarbejde.
Man undgår at skulle spørge den danske befolkning direkte, om den ønsker at ophæve forbeholdet over for et overstatsligt retligt samarbejde.
En ganske, ganske snedig konstruktion, og man kan jo ikke andet end komplimentere tilhængerne for at have fået lavet en sådan konstruktion, men det bliver den jo ikke mere ærlig over for den danske befolkning af.
Sagen er i al sin enkelhed, at man har fået lavet en konstruktion, hvorefter Folketinget skal vedtage at følge alle de beslutninger, de andre lande vil træffe i det overstatslige samarbejde.
Det er jo ideen med det, for man ved, at dér, hvor EU-problemet for tilhængerne er i Danmark, er i forholdet mellem et flertal i Folketinget, der ønsker en stadig større integration - det kan ikke gå hurtigt nok - og en befolkning, der siger, at den ønsker at trække en grænse.
Derfor skal man have befolkningen sat ud på et sidespor.
Det gode ved det nationale kompromis, som blev indgået efter nej'et den 2. juni 1992, var netop, at man lovede hinanden og vælgerne, at hvis man skulle lave om på de områder, der er regulerede som de danske forbehold, skal man spørge den danske befolkning, om den er villig til det.
Det ønsker man ikke at gøre, for man ved, at spørger man den danske befolkning om, hvorvidt man skal ophæve det retlige forbehold, vil det blive et rungende nej.
Derfor har man altså ønsket at lave en konstruktion, hvorefter Folketinget med flertal kan vedtage at gå med på alt det, de andre lande laver i et overstatsligt retligt samarbejde, men hvor man formelt kan påstå, at vi stadig væk har suveræniteten liggende i Folketingssalen, hvorfor man ikke behøver spørge den danske befolkning.
En snedig konstruktion, men ikke en ærlig konstruktion over for den danske befolkning.
Det er med denne argumentation, vi siger, at der selvfølgelig er en sammenhæng mellem Amsterdamtraktaten og det overstatslige retlige samarbejde, i og med at Folketinget har vedtaget, at vi skal være med i Schengenkonventionen, og derfor skal danskerne også den 28. maj forholde sig til, om de bakker den konstruktion, Folketingets flertal har lavet, op.
Derfor er det overstatslige retlige samarbejde også et tema ved folkeafstemningen.
Vi mener selvfølgelig, at man skal afvise det overstatslige retlige samarbejde.
Vi mener selvfølgelig, at vi skal afvise Danmarks medlemskab af Schengenkonventionen, som jo bliver indskrevet i Amsterdamtraktaten, og det er således som også tidligere fremhævet her i debatten, at efter Amsterdamtraktaten kan vi ikke med et almindeligt flertal her i Folketinget melde os ud af Schengenkonventionen igen og f.eks. genindføre fuld grænsekontrol mellem eksempelvis Danmark og Tyskland.
Efter Amsterdamtraktaten er vedtaget, skal der en regeringskonference til, for at vi kan melde os ud af Schengenkonventionen, og det vil sige, at er man ikke tilhænger af Schengenkonventionen, er man ikke tilhænger af, at man skal afskaffe grænsekontrollen, er der ingen tvivl om, at man bliver nødt til at afvise Amsterdamtraktaten.
Vi synes, det er fuldstændig tåbeligt at afskaffe grænsekontrollen.
Vi mener i Dansk Folkeparti, at det er vigtigt, at man bekæmper international grænseoverskridende kriminalitet, og det gør man altså ikke ved at starte med at afskaffe kontrollen ved grænsen og lade den erstatte af nogle baglandspatruljer, som så kan køre en 20, 30, 40 km bag grænserne.
Så har der været spurgt, om vi ikke kan hænge vores hat på, at vi kan opretholde grænsekontrollen, indtil den ydre kontrol er tilstrækkelig.
Nej, det kan vi selvfølgelig ikke, for vi har ingen som helst sikkerhed for, at man vil vurdere de ydre grænser som tilstrækkeligt sikre, før man afskaffer grænsekontrollen.
Jeg har f.eks. svært ved at forestille mig, at man kan få en effektiv ydre kontrol af den 8.000 km lange italienske kyststrækning, før Folketinget afskaffer grænsekontrollen ved den dansk-tyske grænse.
Derfor vil vi uvægerligt få et stadig stigende antal illegale immigranter her til landet, og vi vil ganske givet få øget kriminel aktivitet både i grænselandet og længere inde i landet som følge af afskaffelsen af grænsekontrollen, hvorfor det selvfølgelig er hul i hovedet at gøre det.
Og det siger jo egentligt også sig selv; al logik tilsiger det.
Det mærkværdige argument, at vi nu skal øge samarbejdet imod den internationale grænseoverskridende kriminalitet, og at vi derfor starter med at afskaffe grænsekontrollen, er så selvmodsigende, som noget kan være, og det burde tilhængerne også erkende.
I og med at det altså har sammenhæng med Amsterdamtrakten, fordi Schengen er indskrevet i Amsterdamtraktaten, og på grund af de andre ting, jeg har været inde på, skal danskerne selvfølgelig stemme nej til Amsterdamtraktaten.
Nu tager vi så slagsmålet verbalt.
Vi går ud og argumenterer for vores ja eller for vores nej.
Vi håber i Dansk Folkeparti meget, at det lykkes os at overbevise den danske befolkning om, at den skal stemme nej.
Vi tror rent faktisk også på noget af det, hr. Frank Dahlgaard har været inde på, nemlig at det denne gang i et stort omfang er de borgerlige, der skal bære nej'et hjem.
Tidligere med Maastrichttraktaten var der ingen tvivl om, at det primært var socialister, der stemte nej, men i dag er det de borgerlige vælgere, der i et stadig større omfang bliver skeptiske.
Jeg tror, at modstanden mod EU blandt borgerlige er undervurderet, og derfor håber jeg også, at når det forhåbentlig bliver et nej den 28. maj, vil det blive den borgerlige dagsorden, der afgør, hvad der efterfølgende skal ske, og det er selvfølgelig at arbejde for at skaffe national selvbestemmelse, national suverænitet, så vi ikke får anfægtet Danmarks ret til fortsat at være et selvstændigt land og en selvstændig nation.