Christine Antorini (SF), 1998-10-22:
I SF er vi meget enige i regeringens ambitiøse målsætninger om at sætte uddannelse højest på den politiske dagsorden, sådan at ikke mindre end 95 pct. af en ungdomsårgang skal have en ungdomsuddannelse og 50 pct. en videregående uddannelse.
Det er nogle penge, som vi kan se af finanslovudspillet fra regeringen ikke er blevet sat af.
Der lægges op til, at man sparer omkring 200 mio. kr. på de videregående uddannelser i 1999 og i de efterfølgende år.
Og det er nogle besparelser, der skal ses i lyset af, at universiteterne har været udsat for konstante besparelser siden 1992.
Taxametrene er blevet beskåret, fordi løn- og prisstigninger ikke er blevet indregnet, og derfor er der en skjult besparelse på 1,4 pct.
Forskningen er også blevet beskåret med 1,1 pct, og det sker i en situation, hvor vi har set, at universiteterne har været nødt til at føre næsten 200 mio. kr. fra deres forskningsmidler over til undervisningen, for at de overhovedet synes, at de selv kunne være deres egen undervisning bekendt.
I de seneste år er antallet af uddannelsespladser øget
markant på universiteterne på baggrund af de finanslovaftaler, som regeringen har lavet sammen med SF.
Og vi er også glade for, at man nu endelig kan se, at antallet af afviste unge til en videregående uddannelse er faldet, selv om det selvfølgelig stadig væk er helt uacceptabelt, at 14.000 unge er afvist til at kunne tage en videregående uddannelse. Men samtidig lyder der også en enslydende melding fra alle universiteterne, at de ganske enkelt ikke kan presse flere studerende ind.
Studiemiljøet er elendigt, der er overfyldte lokaler, bygningerne forfalder, og hvis det var sådan, at arbejdsmiljøreglerne også gjaldt for elever og for studerende, er jeg sikker på, at flere af bygningerne ville blive lukket.
Det har desværre ikke været muligt for SF endnu at gøre noget ved det på trods af, at vi et par gange har fremsat beslutningsforslag om, at arbejdsmiljøregler selvfølgelig også bør gælde på den slags institutioner, men vi håber da, at der efterhånden kommer noget lydhørhed hos regeringen.
Undervisningsministeren har udtalt til Information den 14. september: »Der er betydeligt mere i diskussionen om kvalitet i uddannelsessektoren end blot spørgsmålet om de økonomiske ressourcer
Regeringen fører en ansvarlig økonomisk politik og må derfor prioritere på alle områder, men det behøver ikke at gå ud over kvaliteten.«
Jeg vil derfor gerne spørge undervisningsministeren, om der ikke er en sammenhæng mellem kvalitet og ressourcer, når universiteterne af økonomisk nød overfører forskningsmidler til uddannelse, og når de studerende proppes ind i elendige og for små bygninger.
Jeg mener også, at man kan sige, det er en kvalitetsforringelse, når universiteterne i stigende omfang ansætter eksterne undervisere, som ikke er forskere og derfor er væsentlig billigere i drift, og som heller ikke har den pædagogiske eller forskningsmæssige erfaring.
Samtidig er alle enige om, at vi skal værne om den forskningsbaserede undervisning.
Jeg synes, det er tankevækkende, at regeringen har en målsætning om, at vi skal have verdens bedste uddannelsessystem, samtidig med at Danmark kun ligger på en tiendeplads, når det kommer til investeringer i videregående uddannelser.
I SF er vi helt med på, at man kan sætte mange initiativer i gang for at forny og forbedre uddannelsernes kvalitet, uden at det nødvendigvis koster penge, men jeg har meget svært ved at se, hvordan enderne skal nå sammen, når man både ønsker at få væsentlig flere unge ind på en videregående uddannelse, samtidig med at man sparer penge og oven i købet mener, at man kan øge kvaliteten af indholdet.
Derfor ligner det også mere end en tanke, at der har været luftet en række forslag her hen over sommeren, som mere har haft et effektivitetsudgangspunkt end været oplæg til en diskussion af, hvordan vi får de bedste medborgere gennem uddannelsespolitikken.
Først kom der en prøveballon om at nedsætte SU'en for at spare 400 mio. kr., så kom der et forslag om at ændre hele SU-systemet, så unge blev straffet økonomisk, hvis de ikke startede lige efter gymnasiet og gennemførte på normeret studietid.
Senere kom så redegørelsen om kvalitet i uddannelsessystemet, som vi så allerede har diskuteret en del i dag, og som i hvert fald De Konservative har bakket op, fordi de synes, der ligger mange spændende tanker i forlængelse af konservativ uddannelsespolitik.
I SF vil vi hellere prøve at snakke visioner om den gode elev og den gode student.
Finansministeriet og undervisningsministeren mener åbenbart, at en ung bør tage den lige vej gennem uddannelsessystemet med 9 års skolegang, 3 års ungdomsuddannelse og herefter en videregående uddannelse, for så kunne vi i teorien have langt flere færdiguddannede unge, inden de fylder 25 år, og ikke som i dag, hvor en del unge er i nærheden af slutningen af tyverne.
Man kan selvfølgelig godt ud fra et teoretisk skrivebordsregnestykke konstatere, ligesom redegørelsen gør, at unge ville være nogle år ekstra på arbejdsmarkedet, hvis de blev tidligere færdige, og derfor ville tjene nogle års ekstra penge hjem til samfundsøkonomien.
Men spørgsmålet må være: Får vi de bedste studenter og dermed de bedste medarbejdere på denne her måde?
Hvis jeg ser på mig selv, så er jeg en af dem, som Finansministeriet i hvert fald ville have bremset, fordi jeg var alt for dyr rent samfundsøkonomisk.
Jeg må indrømme, at jeg var 29 år, da jeg blev færdig med min uddannelse.
Mens jeg studerede, var jeg næstformand for SF, og jeg fik to børn, jeg tog noget barselorlov, og der var også en periode, hvor jeg arbejdede i en kommunal forvaltning. Der er også mange andre unge, der vælger at skaffe sig deres egne erfaringer undervejs i studieforløbet, f.eks. ved at tage nogle års studenterarbejde, rejse til udlandet, tage på højskole eller noget andet, frem for at tage den slagne vej på skolebænken.
Er det skidt for fremtidens arbejdskraft, at man har de erfaringer med sig i bagagen?
Tværtimod tyder undersøgelser på, at unge danskere faktisk klarer sig vældig godt kompetencemæssigt sammenlignet med andre landes unge, bl.a. fordi de er dygtige til at sætte sig ind i nyt stof, dygtige til at samarbejde, dygtige til at omstille sig i en meget omskiftelig verden, samtidig med at fagligheden er høj. Berlingske Tidende havde den 27. oktober 1998 undersøgt regeringsministrenes samlede studietid, og vi var nogle i SF i hvert fald, der ikke kunne lade være med at smile bare en anelse, fordi vi kunne se, at radikale ministre i snit var 7 år om at blive færdige med deres videregående uddannelse.
De socialdemokratiske ministre var dog de værste med et gennemsnit på 9 år, før de blev færdige med en videregående uddannelse. Det interessante var, at ingen af dem mente, at de havde spildt tiden eller været en samfundsøkonomisk belastning.
Så måske skulle vi have lidt mere tillid til, at unge mennesker godt kan styre deres studie- og erhvervsvalg selv, så det bliver lysten, der driver værket, frem for pisken igennem uddannelsessystemet på rekordtid.
Forslagene om at spare på SU'en må også ses i en større sammenhæng.
Som udeboende får man ca. 3.600 kr. om måneden
, der skal beskattes.
SU'en er derfor på et niveau, der forudsætter, at studenterne har noget erhvervsarbejde ved siden af.
Og alle unge kan maksimalt få SU i 6 år, så man kan ikke bare i årevis gå og dandere den i uddannelsessystemet på det offentliges regning uden at blive færdig.
Derfor har det også været en helt bevidst prioritering fra bl.a. SF's side at give unge uanset deres sociale baggrund mulighed for at studere.
De kan ikke leve af deres SU, men den giver et økonomisk sikkerhedsnet.
Det er rigtigt, at SU'en sammenlignet med, hvordan det er i andre lande, ligger højt, men det har været ud fra et bredt politisk ønske om, at så mange unge som muligt skal have en uddannelse, fordi velkvalificeret arbejdskraft er Danmarks vigtigste ressource.
Reform af SU-systemet er et centralt punkt i redegørelsen.
Ministeren har endnu ikke taget initiativ til at indkalde forligspartnerne for at drøfte ændringer, men vi er da meget interesseret i at vide, hvad ministeren selv mener om SU-tankerne fra redegørelsen.
Til gengæld har ministeren varslet en reform af den såkaldte kvote 2.
Færre unge skal åbenbart have mulighed for at blive optaget på den måde.
På grund af de manglende studiepladser er der høje adgangskrav til mange uddannelser, og her er kvote 2 en mulighed for de unge, der har andre relevante erfaringer, som også kan gøre dem studieegnede, hvis de har været så uheldige, at de lige manglede 0,1 eller 0,2 i kvotienten for at blive optaget på et mere eller mindre tilfældigt karaktergennemsnit, som adgangsbegrænsningen jo er baseret på i dag.
Så er der andre uddannelser, hvor langt de fleste optages via kvote 2, og heldigvis for det.
F.eks. hvis man skal være socialrådgiver, børnehavepædagog eller lærer eller arbejde inden for andre områder, der kræver menneskelig modenhed og erfaring ud over fagligheden, synes vi, det kan være værdifuldt også at give plads via kvote 2.
Igen må man stille spørgsmålet: Giver det mere kvalitet i uddannelsessystemet og bedre medarbejdere inden for disse fag at begrænse kvote 2-optaget?
Vi har svært ved at se det i SF.
Der er brug for en kvalitetsdiskussion, men lad os diskutere det i et lidt bredere samfundsmæssigt perspektiv og ikke kun i det snævre økonomiske.
Vi mener bestemt, der er brug for reformer, der giver et mere fleksibelt uddannelsessystem og mere kvalitet i indholdet.
Så kan vi, efter at vi har taget den kvalitetsdiskussion, så også kigge på den økonomiske ramme.