Per Stig Møller (KF), 2003-05-07:
Siden 1993 er de fundamentale borgerlige og de sociale-økonomiske rettigheder erklæret ligeværdige.
Vi beskæftiger os naturligvis med dem alle sammen og vil også sørge for at få dem styrket, for vi fører nemlig en målrettet og principfast menneskerettighedspolitik.
Det går jeg ud fra at der er
bred tilslutning til her i Folketinget.
Regeringens menneskerettighedspolitik fokuserer på fem indsatsområder.
Regeringen vil styrke effektiv og uafhængig international kontrol med gennemførelsen af de internationale menneskerettighedsforpligtelser; regeringen vil aktivt fremme danske mærkesager såsom bekæmpelse af tortur og styrkelse af oprindelige folk; regeringen vil handle kritisk og konsekvent over for menneskerettighedskrænkelser i de enkelte lande; regeringen vil aktivt styrke demokratiseringer og respekt for menneskerettighederne i ulandsbistanden samt intensivere samarbejdet med civilsamfundet.
Beskyttelsen af menneskerettighederne er ikke nogen selvfølge.
Den globale sikring og udbygning af menneskerettighedsværnet møder ofte modstand.
Ofte må vi bruge mange kræfter på at sikre, at der ikke sker tilbageskridt i stedet for fremskridt.
Derfor skal der hele tiden en målbevidst indsats til, hvis vi skal skubbe udviklingen i den rigtige retning, og det vil vi jo.
Regeringen har derfor oprettet en menneskerettighedsenhed i Udenrigsministeriet, som agerer spydspids i denne indsats.
Som opfølgning af verdenserklæringen om menneskerettigheder af 10. december 1948 har FN vedtaget
seks centrale konventioner om beskyttelse af menneskerettighederne.
Det sker fortrinsvis ved, at medlemslande regelmæssigt rapporterer om konventionernes gennemførelse, hvorefter komiteerne gennemgår rapporterne og vedtager konkrete anbefalinger til staterne.
Flere af konventionerne åbner endvidere mulighed for individuel og mellemstatslig klageadgang, og Danmark har naturligvis ratificeret disse konventioner og accepteret klagemulighederne.
Endvidere har FN's Menneskerettighedskommission oprettet særlige opfølgningsmekanismer, f.eks. specielle rapportører, som påser overholdelsen af en resolution.
Det gælder både tematiske resolutioner, f.eks. den af Danmark fremlagte resolution mod tortur, som indeholder mandatet for FN's torturrapportører, og det gælder resolutioner om menneskerettighedssituationen i et bestemt land. Effektiviteten og uafhængigheden af disse kontrolmekanismer er imidlertid under konstant pres fra lande, som ikke ønsker at blive kigget i kortene.
I flere tilfælde får specialrapportørerne ikke adgang.
Tre nøglebegreber er vigtige i arbejdet med at forbedre kontrollen af overholdelsen af menneskerettighederne: tilslutning til traktaterne, ressourcer og opfølgning.
Sammen med andre lande presser regeringen på for at opnå universel tilslutning til menneskerettighedskonventionerne og til klagemulighederne.
Alle verdens stater skulle gerne kunne holdes ansvarlige for opfyldelsen af de samme standarder på menneskerettighedsområdet.
Mekanismerne mangler imidlertid ressourcer, f.eks. sekretariatsbistand, og det er betegnende, at 67 pct. af højkommissærens aktiviteter må finansieres af frivillige bidrag, typisk fra de vestlige lande.
Regeringen arbejder for en styrkelse af højkommissærens andel af det ordinære budget, men yder samtidig et betydeligt frivilligt bidrag til højkommissærens virksomhed.
Det danske bidrag er stort set ubundet, og det håber vi at andre lande vil lade sig inspirere af.
Lad mig i den sammenhæng tilføje, at regeringen har besluttet af følge op på det dansk-grønlandske initiativ, som har ført til oprettelsen af et forum for oprindelige folk i FN ved at yde et ekstraordinært bidrag på 1 mio. kr. til fondens virksomhed.
Inden for Europarådet har vi som bekendt udviklet et overordentlig effektivt system til sikring af menneskerettighedernes overholdelse.
Den Europæiske Menneskerettighedskommission med tilhørende domstol i Strasbourg repræsenterer en model, som vi meget gerne ser udviklet i andre regioner.
Regeringen lægger vægt på at sikre uafhængig opfølgning, både på det traktatregulerede område og uden for dette.
Vi ser således gerne, at komiteerne under menneskerettighedskonventionerne udpeger medlemmer til at holde øje med anbefalingernes gennemførelse i de enkelte lande, og vi modsætter os forsøg på at stække uafhængigheden af de specialrapportører, som er nedsat af FN's menneskerettighedskommission, f.eks. således at kun oplysninger fra de pågældende regeringer kan lægges til grund for deres rapporter.
FN's generalsekretær har indledt overvejelser om en mulig reform af komiteerne under de enkelte konventioner, og Danmark deltager i den sammenhæng aktivt i møderækker, som afholdes dels med komiteerne, dels blandt en række deltagerlande.
I dette arbejde er det vigtigt at holde sig to hensyn for øje: de respektive mekanismers autonomi må fastholdes, og konventionerne må ikke åbnes for genforhandling.
Risikoen for tilbageskridt ville være for stor. Det er imidlertid ikke nok at se på de eksisterende kontrolmekanismer.
Nye muligheder for at udbygge menneskerettighedsværnet må også udnyttes, og FN's generalforsamling har således i december vedtaget en valgfri tillægsprotokol til FN's strukturkonvention, som etablerer inspektionssystemer på nationalt og internationalt niveau, ligesom det er tilfældet inden for Europarådet.
Som det fremgår af beretningen til Folketinget, har Danmark ligget i front for at få vedtaget tillægsprotokollen, og regeringen arbejder aktivt for at opnå bred tilslutning til den. Ikke mindst når det drejer sig om beskyttelse af menneskerettigheder, gælder det, at tillid er godt, men kontrol er bedre.
Dialog er jo kernen i enhver demokratisk proces.
Som det fremgår af beretningen, indledte EU under det danske formandskab en menneskerettighedsdialog med f.eks. Irak.
En dialog bliver nemlig udsigtsløs, hvis der ikke sker forandringer efter dialogen, og i så fald må andre midler overvejes. Jeg vil herefter knytte nogle betragtninger til sammenhængen mellem FN's menneskerettighedskonventioner og dansk udviklingsbistand.
Fremme af respekten for menneskerettighederne, demokratisering, god regeringsførelse og folkelig deltagelse står centralt i regeringens udviklingspolitik.
Den tætte kobling mellem de udenrigspolitiske virkemidler såsom det internationale retsgrundlag og udviklingssamarbejdet giver os særlige muligheder for at støtte gennemførelsen af menneskerettighedskonventionerne i udviklingslandene.
Jeg bruger med vilje udtrykket »støtte«, for man må ikke glemme, at det er den enkelte regerings eget ansvar at sørge for, at menneskerettighederne respekteres.
Det er regeringerne, som med deres tiltræden af de internationale konventioner har forpligtet sig til at respektere menneskerettighederne.
God regeringsførelse kommer fra regeringen.
Denne danske regering har fra sin tiltræden gjort det klart, at vi mener det alvorligt, når vi understreger betydningen af, at det pågældende land respekterer menneskerettighederne.
Der skal være konsekvens i udviklingspolitikken, og derfor besluttede vi kort efter regeringens tiltræden efter en grundig analyse at indstille bistandssamarbejdet med Eritrea, Malawi og Zimbabwe.
Samtidig gennemførte vi reduktioner i bevillingerne til andre modtagere af dansk udviklingsbistand med menneskerettighedsproblemer - det gjaldt Bhutan, Egypten og de palæstinensiske selvstyremyndigheder - hvor vi i stedet søger at fremme den modgående proces ved at støtte demokratitiltag.
Svære vilkår præger situationen i udviklingslandene.
Det ved vi, og derfor er det samarbejdslandenes politiske vilje til at gøre noget ved situationen, der er afgørende for fortsat dansk engagement.
Mangler den politiske vilje, lukker og slukker vi;
er den til stede, vil vi gerne give en hjælpende hånd.
Vi kan give humanitær hjælp, men vi vil ikke give regeringshjælp.
Lad mig i det følgende give nogle eksempler på indsatser, der støtter konkrete udviklingslandes evner til at efterleve konventionerne.
Det kan give et indtryk af bredden
og dynamikken i vores arbejde med at omsætte de politiske målsætninger til praktisk handling.
Afholdelse af frie valg er en hovedhjørnesten i et demokrati.
Derfor bidrager Danmark løbende til valgovervågning med bl.a. udsendelse af observatører, og vi støtter også den nationale valgkommission i Nepal, vælgeruddannelse i Uganda og udarbejdelse af valglister i Benin.
Men valg er i sig selv ikke nok til at sikre demokratiet.
En velfungerende lovgivende magt er af lige så stor vigtighed for sikring af menneskerettighederne, og Danmark har på den baggrund støttet kapacitetsopbygning af parlamentet i f.eks. Nepal og på Gaza/Vestbredden.
Retsvæsenet er en af de helt afgørende brikker i kampen for at sikre respekten for menneskerettighederne.
Menneskerettighederne respekteres ikke, hvis der ikke er tale om et retssamfund, og Danmark har på den baggrund ydet støtte til retssektoren i bl.a. Bangladesh, Nepal, Nicaragua og Mozambique.
Danmark har også støttet ombudsmandsinstitutionerne i bl.a. Bolivia og Egypten.
Ud over regeringsinstitutionerne støtter vi en række vagthunde i form af civilsamfundsorganisationer på menneskesrettighedsområdet, bl.a. i Bolivia, Burkina Faso, Gaza/Vestbredden og Kenya, og gennem Udenrigsministeriets samarbejdsaftale med Institut for Menneskerettigheder støttes opbygningen af uafhængige menneskerettighedsorganisationer i en række udviklingslande.
En fri og uafhængig presse har også en helt central vagthundefunktion i forhold til myndighedernes respekt for menneskerettighederne, og de støttes i bl.a. Bangladesh, Bhutan, Burkina Faso, Kenya og Nicaragua.
Et lands evne og vilje til at overholde menneskerettighederne kan i særlig grad aflæses i dets behandling af dets sårbare grupper.
Danmark har på den baggrund støttet indsatser for etniske minoriteter og oprindelige folks rettigheder i bl.a. Bangladesh og Bolivia.
Børn er også en sårbar gruppe, og børns rettigheder har bl.a. stået på dagsordenen i samarbejdet med Ghana og Vietnam.
Respekten for kvinders rettigheder er et vigtigt indsatsområde, der dækker lige fra aktiviteter, der skal sikre kvinder mod vold, sådan som vi arbejder med det i f.eks. Bangladesh, til kvinders adgang til retssektoren, sådan som vi arbejder med det i Zambia.
Da regeringen tiltrådte, meddelte vi, at vi ville gøre en særlig indsats
for kvinder i udviklingsarbejdet og satte 70 mio. kr. af til ekstra indsatser.
Jeg kan oplyse, at 10 pct. af disse midler er gået til specifikke aktiviteter, der tager sigte på at styrke kvinders menneskerettigheder.
De nævnte eksempler lægger hovedvægten på de politiske borgerlige rettigheder.
Det er imidlertid vigtigt at huske, at udviklingsbistanden målt i kroner og øre for størstedelens vedkommende rent faktisk ydes på områder, der løfter modtagerlandenes evner til at efterleve de økonomiske og sociale rettigheder, som altså er ligestillet med de borgerlige rettigheder.
Når Danmark f.eks. støtter sundhedssektoren eller uddannelsessektoren i et af vore programsamarbejdslande, støtter vi samtidig landets evne til at overholde retten til sundhed eller retten til uddannelse.
Det samme gør vi jo i hele vores fattigdomsbekæmpelsestrategi
Det er også vigtigt at være klar over, at der ydes en stor indsats for at fremme respekten for menneskerettighederne som en integreret del af det generelle udviklingsarbejde.
I forbindelse med støtte til en række sektorprogrammer er der således indbygget komponenter, der dels skal sikre, at brugerne inddrages i beslutningsprocessen, dels oplyser dem om deres rettigheder.
Her kunne man også nævne de reformprogrammer, Danmark støtter i en række programsamarbejdslande, og som sigter mod at gøre den offentlige forvaltning mere åben og gennemsigtig.
Alt dette er tiltag, der er helt afgørende for, at borgernes rettigheder over for det offentlige respekteres, og deres mulighed for medindflydelse vokser.
Som nævnt er det helt afgørende for regeringen, at tingene bevæger sig, og at de bevæger sig i den rigtige retning.
En aktiv robust dialog med fokus på de reelle handlemuligheder skal sikre, at vi yder et reelt bidrag hertil.
Menneskerettighederne står således konstant på dagsordenen i vores udviklingsarbejde og drøftes f.eks. i forbindelse med årsforhandlingerne med de 15 programsamarbejdslande, og etableringen af en menneskerettighedsenhed i Udenrigsministeriet har styrket vores muligheder for effektiv overvågning af, i hvilket omfang vores samarbejdslande lever op til de forpligtelser, som de har påtaget sig i henhold til de internationale konventioner.
Lad mig runde denne del af med at konstatere, at også når det gælder menneskerettighederne, er udviklingsbistanden hjælp til selvhjælp.
Det er de enkelte udviklingslande, der skal bygge et nationalt ejerskab til de processer, der skal sikre en bæredygtig gennemførelse af de internationale menneskerettighedskonventioner, for der er ingen erstatning for lokal forankring.
Men når det er sagt, er det også klart, at vi har en bredere udenrigspolitisk interesse i disse spørgsmål.
Krænkelser af menneskerettighederne i udviklingslandene fremkalder før eller siden ustabilitet og politisk ekstremisme, mens fremme af respekten for menneskerettighederne i udviklingslandene ikke alene er til gavn for de mennesker, der får deres rettigheder, men også for vores egne nationale interesser.
Det er en god investering i en bedre og sikrere fremtid.