Kent Kirk (KF), 1997-10-21:
Gustav Wasa skrev et brev den 18. juni 1539, og heri skrev
han: Ingen fred længere end ens nabo vil.
Eller som han også senere fortolkede det: Ingen råder selv for freden.
Jeg tror, at vi alle sammen ved, at uanset hvor meget vi vil fred, så får vi, hvis vores nabo ikke også vil fred, ufred.
Og det er vel også det, der har været læren i den europæiske historie: når naboen vil ufred, så bliver man også inddraget i ufreden. Derfor synes jeg, at det er vigtigt, når vi diskuterer den nye traktat, Amsterdamtraktaten, at vi har med i vores baghoved, at da Jean Monnet, Schuman og Adenauer gik i gang med at få etableret det europæiske samarbejde, var der en ting, de alle vidste: Samarbejdet skulle være forpligtende, og for at et samarbejde er forpligtende, er man nødt til at lave nogle faste spilleregler, og man er også nødt til at fastsætte målet.
Man er nødt til at lave en traktat.
Jeg synes også, at tiden har vist, at det helt klart er i de små landes interesse, at man har nogle klare regler for samarbejdet, så der ikke kan opstå misforståelser om, hvordan og hvorledes beslutningerne skal træffes.
Det er også indlysende, at skal samarbejdet være dynamisk, skal man også være parat til at ændre på og justere reglerne, så man kan tage fat og løse nutidens udfordringer, og man skal også være parat til at ændre reglerne dér, hvor de har vist sig ikke at være gode nok.
Og det er nøjagtigt det, Amsterdamtraktaten gør.
Vores generations største udfordring bliver udvidelsen
af Den Europæiske Union med de baltiske og øst- og centraleuropæiske lande.
Uanset hvordan og hvorledes vi betragter os selv, så vil eftertiden måle os på, om vi har været i stand til at løse den opgave.
Det andet, vi står med, når det gælder Amsterdamtraktaten, er at få styrket vores spilleregler inden for det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område, inden for forsvarspolitikken, inden for kriminalitetsbekæmpelse, inden for flygtninge- og indvandrerspørgsmålet, miljøpolitikken, forbrugerpolitikken og så også svigbekæmpelse.
Jeg synes, det er meget mærkeligt, når jeg følger den danske EU-debat og lytter til EU-modstanderne, at man hører dem sige, at det slet ikke er nødvendigt med en ny traktat for at lave EU-udvidelsen.
Man hører også dem, der mest kritiserer det eksisterende samarbejde, sige, at det ikke er nødvendigt at styrke samarbejdet om f.eks. svigbekæmpelse; men det er de samme røster, der kritiserer EU for ikke at være effektiv nok på de områder! Jeg vil gerne understrege, at vi i Det Konservative Folkeparti under ingen omstændigheder opfatter den nye traktat som en yderligere udbygning af det europæiske samarbejde i retning af Europas Forenede Stater.
Alle, der påstår det, taler imod bedre vidende, bl.a fordi der i den nye traktat igen står, at Unionen skal respektere medlemslandenes nationale identitet.
Det lægger vi meget vægt på står i traktaten, for det viser, at vi ikke bevæger os i retning af et føderalt europæisk samarbejde.
Det andet, vi også lægger vægt på fra Det Konservative Folkepartis side, er den præcisering og udbygning, der nu sker af nærhedsprincippet.
EU skal kun beskæftige sig med det, som medlemslandene ikke selv kan løse, og EU skal kun lave rammelove.
Det mener vi er væsentligt at holde fast i, ligesom det er vigtigt, at man nu får det ind i traktaten.
Når jeg betragter, hvordan og hvorledes de forskellige EU-medlemslande opfører sig i forhold til EU, så synes jeg, det er slående at konstatere, at mange af medlemslandene opfatter EU-samarbejdet som et rent udenrigspolitisk samarbejde.
Men det er det jo ikke, for her taler vi om lovgivning, som har betydning i de enkelte medlemslande, og derfor er det selvfølgelig vigtigt, at de nationale parlamenter spiller en rolle, og at de spiller denne rolle i forhold til deres egen regering.
Vi havde gerne set, at man var gået længere, så man også skulle sende alle direktiv- og forordningsforslag frem til de nationale parlamenter, men det, at man nu skal sende hvid- og grønbøgerne frem til parlamenterne, gør, at de får en mulighed for at komme i dialog med deres egne regeringer.
Vi synes også, det er væsentligt, at de nationale parlamenter får en rolle i forhold til fortolkningen af nærhedsprincippet.
Hvordan vi skal gøre det, vil jo vise sig; det skal vi diskutere de nationale parlamenter imellem, men det, at man i Traktaten giver mulighed for at gå ind og være med til at fortolke nærhedsprincippet, synes vi er en klar forbedring i forhold til Maastrichttraktaten.
Som sagt er udvidelsen vores generations største udfordring, og jeg er ikke et sekund i tvivl om, at uden Amsterdamtraktaten får vi ingen udvidelse. Man kan vel også konstatere, at da vi skulle have udvidelsen med Spanien og Portugal, var det en forudsætning, at vi fik Fællesakten på plads, altså traktatændringerne med Fællesakten i 1985-86.
Da vi skulle have udvidelsen med Finland, Sverige og Østrig, havde vi også en traktatændring, nemlig Maastricthtraktaten fra 1991-92.
Med så mange medlemslande og med flere nye medlemslande, der skal ind, er det selvfølgelig nødvendigt, at man får den nødvendige justering af Traktaten, så arbejdet kan fungere efter en udvidelse.
Det ville være halsløs gerning at gå i gang med udvidelsen, uden at vi får vedtaget Amsterdamtraktaten.
Jeg er overbevist om, at skulle man fortsætte med Maastrichttraktaten og alligevel lave udvidelsen, så ville man efter nogle få år konstatere, at samarbejdet ville bryde sammen.
Det er formentlig også det, man i virkeligheden ønsker
fra modstandernes side: en situation, hvor det hele vil bryde sammen.
Men det er ikke det, vi ønsker i Det Konservative Folkeparti.
Vi føler en forpligtelse til at få ratificeret Amsterdamtraktaten, og vi håber, at medlemslandene og befolkningerne i de andre medlemslande føler den samme forpligtelse.
Hvad er perspektivet ellers?
Spørgsmålene om frihed, demokrati, respekt for menneskerettigheder og retsstatsprincipper forpligter medlemslandene sig til, og det vil de nye medlemslande også forpligte sig på. Derudover gør Amsterdamtraktaten også det, at hvis et medlemsland, efter at det er kommet ind i Den Europæiske Union, ikke respekterer disse grundlæggende principper, så kan det pågældende lands medlemskab suspenderes, og det er det nye med Amsterdamtraktaten.
Man får denne mulighed, og derfor er det ikke, som fru Annette Just siger, fuldstændig ligegyldigt, om man skriver det ind i Traktaten - det var det, fru Annette Just påstod - for vi har det jo i den europæiske konvention osv.
Det er vel første gang i Europas historie, at så afgørende demokratiske principper, som alle Folketingets partier jo tilslutter sig, bliver en forpligtelse for størstedelen af de europæiske lande.
Jeg vil også godt knytte en kommentar til spørgsmålet om udvidelsesforhandlingerne.
Det er afgørende vigtigt for Det Konservative Folkeparti, at udvidelsesforhandlingerne starter med alle ansøgerlandene på samme tid, og derfor var vi meget forvirrede, da den socialdemokratiske formand for Europaudvalget begyndte at melde, at det måske ikke var så realistisk og nødvendigt.
Vi mener, at den danske regering skal stå fast på det synspunkt, lige til den endelige beslutning er truffet.
Det har jeg også kunnet se at udenrigsministeren har været ude med; det støtter vi.
Vi finder også, det er nødvendigt, at vi med Amsterdamtraktaten får ændringer af institutionerne, for at udvidelsen kan komme på plads.
Der er jo ingen, der kan forestille sig et Europa-Parlament fungere med 1.200-1.400-1.500 medlemmer.
Derfor er det fornuftigt, at der nu sættes loft over ved at sige 700 medlemmer.
Vi synes også, det er fornuftigt, at man har lavet en aftale om - og det er jo en klar indrømmelse fra de store landes side - at der skal være en kommissær pr. medlemsland og de store skal afgive en kommissær, når man begynder at gå i gang med selve udvidelsen.
Vi er kede af, at man ikke fik løst spørgsmålet om stemmevægtene, men vi er ikke et sekund i tvivl om, at det spørgsmål skal vi nok få løst.
Det drejer sig bare om, at man opretholder den rigtige balance imellem de store og små lande, og det tror jeg også vil lykkes efterfølgende.
Kigger vi på den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, så har vi her et klassisk problem, hvor vi på den ene side gerne vil være effektive i vores beslutningsproces og på den anden side gerne vil bevare vores suverænitet.
Det er sådan set lykkedes med Amsterdamtraktaten at finde en løsning på det problem.
Vi har vores suverænitet, det har alle medlemslandene, i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men samtidig er det ikke sådan, at der er så meget suverænitet, at man kan blokere for alle de andre medlemslande, hvis det er noget, de er enige om.
Det er derfor vigtigt, at vi nu har fået den såkaldte konstruktive afståelse bygget ind i den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Lad mig også sige til dem, der påstår, at dette er Europas Forenede Stater, forbundsstaten, som er under opbygning, at var der et sted, hvor man skulle afgive kompetence, hvis det var forbundsstaten, man ønskede, var det på udenrigs- og sikkerhedspolitikken, men det er der jo ingen medlemslande som ønsker.
Hverken Frankrig, Tyskland, Italien, Storbritannien eller for den sags skyld
Danmark ønsker at afgive sin suverænitet på det område, og derfor fastholder man et ja til samarbejdet, også til effektivisering af samarbejdet, men et nej til at afgive suverænitet på området.
Det er en pragmatisk løsning, man har fundet, og jeg håber, at det vil vise sig, at den kommer til at fungere. Jeg synes også, at hele spørgsmålet om fleksibilitet, som nu kommer ind i Traktaten, er fornuftig.
Med 20-25 medlemslande vil der være situationer, hvor nogle ikke er parate til at gå ind i samarbejde på konkrete områder.
Men det kan jo ikke være rigtigt, at de kan forhindre andre i at gå videre, hvis det er sådan, at man respekterer reglerne om, at man ikke må undergrave de resultater, der er opnået.
Derfor er det vigtigt at få bygget fleksibilitet ind i den nye traktat.
Flere kvalificerede flertalsafgørelser er positivt.
Og jeg har svært ved at forstå, at man kan være imod, at man i spørgsmål om svigbekæmpelse nu kan bruge en kvalificeret flertalsafgørelse.
På det miljøpolitiske område synes jeg også, at man er kommet videre.
Det har været meget fint, at Kommissionen med den gamle traktat i hånden har skullet lægge forslag frem på højt beskyttelsesniveau, men hvad hjælper det, hvis Ministerrådet og Europa-Parlamentet ikke tilstræber at vedtage tingene på et højt niveau?
Det bliver de nu pålagt med Traktaten, og her vil Europa-Parlamentet efter min opfattelse virkelig få en knage, der kan bruges, hvis Ministerrådet vedtager tingene på et for lavt niveau.
Når det gælder området for miljøgaranti, synes jeg, det er fornuftigt, at man har fået muligheden for, at man kan påkalde sig miljøgarantien, hvis det er sådan, at man har videnskabeligt belæg for det.
Et er så, at modstanderne problematiserer det og siger, at det ikke virker, nu skal der gå seks måneder, inden Kommissionen skal godkende tingene osv., det er jo ikke en nyhed, at man altid vil problematisere tingene, men realiteten er, at der er sket en forbedring i forhold til Maastrichttraktaten - og forbrugerpolitikken er jo også kommet ind i selve Traktaten.
Må jeg så til sidst knytte nogle kommentarer til spørgsmålet om det retlige og indre anliggende.
Her er sagt meget om Schengensamarbejdet, og man har ført hele flygtningedebatten frem, men realiteten er, som det også er sagt her fra talerstolen, at vi har ratificeret Schengenaftalen, og det, der nu er tale om, er, at de andre medlemslande, hvis de ønsker at gå videre, kan gå videre, hvilket jo primært er i spørgsmålet vedrørende den fri bevægelighed. Jeg har altså svært ved at forstå, når man hører bl.a. hr. Kristian Thulesen Dahl være så kritisk, at det er noget negativt, at man har en fri bevægelighed for borgerne.
Jeg synes, det er fantastisk positivt, hvis man kan bevæge sig frit.
Der er 80 millioner ud- og indrejser fra Danmark om året, og hvorfor skal alle de mennesker kontrolleres
hele tiden, hvis man kan løse problemet med kriminalitetsbekæmpelse og illegal indvandring ad en anden vej?
Det er jeg nemlig overbevist om at man kan, hvis det er sådan, at man vil samarbejde om det.
Det har da også vist sig her i de seneste måneder, at det netop er ved at lave baglandskontrol og lign., at tingene begynder at virke.
Det er så et spørgsmål om, hvor mange ressourcer man vil sætte ind.
Men hvorfor skal man genere mennesker, hvis de vil bevæge sig over en grænse, for det er jo ikke nødvendigt?
Hvorfor skal alle, der har et legalt ærinde, ikke kunne bevæge sig frit i Europa?
Hvorfor skal de kontrolleres?
Jeg synes, at det er en helt fordrejet debat.
Det, det drejer sig om, er jo alene, at hvis de lande, som nu accepterer, at Schengen skrives ind i Traktaten, vil gå videre - vi har her vores forbehold - så har de altså aftalt en metode til, hvordan de kan gå videre: I de første fem år kan de kun vedtage tingene med enstemmighed, og derefter skal de være enige om, hvad der kan gå over til kvalificeret flertalsafgørelse.
Det er det, det drejer sig om.
Jeg har som sagt svært ved at forstå, at det skulle være noget negativt.
Til slut kan jeg sige til udenrigsministeren, at Det Konservative Folkeparti kan støtte lovforslaget. Vi vil være positive gennem udvalgsbehandlingen, og sker der ingen væsentlige ændringer af lovforslaget, garanterer jeg også for, at Det Konservative Folkeparti stemmer for lovforslaget ved tredje behandling.