Søren Hansen (S), 1997-11-28:
Den kunstneriske frihed er grundlaget for den eneste ordentlige kulturpolitik, men der er et par forudsætninger.
Den ene er, at vi i praksis har evne til at stå politisk vagt om den kunstneriske frihed, og den anden er, at vi yder den økonomi, der skal til for at gøre begrebet om den kunstneriske frihed til en konkret størrelse.
I den forbindelse vil jeg gerne rose et flertal, et stort flertal, her i Folketinget, som trods hårdt pres med laserlysstråler og rådne svin i Esbjerg og skrotbunker på Kongens Nytorv, og hvad der nu ellers dukker op af gode eksempler på den kunstneriske frihed, alligevel har rygstykker store nok, ranke nok, til at stå imod presset.
Det er muligt, at der kan hæves gevinster på at hyle med i forargelsens kor, men gevinsten er ynkelighedens.
En aktiv kulturpolitik har man aldrig, tror jeg, kunnet tjene stemmer på, men der er det, der er bedre end stemmer på valgdagen.
Demokratiet har overtaget kunstmæcenernes rolle, kongernes, kejsernes, fyrsternes og kirkens rolle.
Nu skal demokratiet vise, at vi har kvalitet, at vi har styrke til at løfte opgaven, at vi har tilstrækkelig brede skuldre og en tilstrækkelig rank ryg til at løse opgaven ordentligt.
Vi er kun 5 millioner mennesker til at passe på den danske kunst, den danske kultur og det danske sprog.
Der er ingen, der hjælper os med at løse den opgave.
Tværtimod er vi under et hårdt pres fra bl.a. den amerikanske kommercielle medie- og underholdningsindustri.
De står ikke vagt om det danske sprog eller den danske kultur.
De vil give pokker i den.
De vil tjene penge på os i stedet for.
Det er nu, som det er, men de skal have modspil, skal de - et ordentligt, kvalificeret dansk alternativ, både når det gælder bøgerne, filmen, teatret, tv, radio og det hele.
Det er det modspil, vi skal yde i den kamp.
Nu viser det sig, at de unge ikke længere bare bruger 2 eller 4, 5 eller 6 men 7 timer om dagen foran skærmen på film, på tv-serier, på computerspil osv.
95 pct. af det, de sidder dér og får ind i hovedet, kommer fra den amerikanske medieindustri, og kun 5 pct. kommer fra os selv.
Hvis vi vil give dansk kultur og dansk sprog en chance, så skal der sættes ind på dette område.
En stor fond har været nævnt.
Jeg vil gerne rejse det som noget, vi bør interessere os overordentlig alvorligt for.
Et par bemærkninger om den aktuelle debat om finansieringsformen, lidt om vægtningen mellem støtten til kunstproduktion og formidling og så lidt om fornyelse: Fællesfinansieringen, altså dér, hvor stat og kommune tager hinanden i hånden for at løfte en opgave, har vist sig at være fremragende.
Mange eksempler er der på det.
Jeg tror f.eks. ikke, at det havde været muligt at få hele sagen omkring musikskolerne til at blive så lykkelig en historie, som det er blevet til, hvis ikke vi havde taget hinanden i hånden.
Landets meget, meget gode kulturminister i sin tid, Niels Matthiasen, sagde - blandt mange kloge ting - at en aktiv kulturpolitik er den bedste socialpolitik.
Musikskolerne er et godt eksempel på det.
Med hensyn til diskussionen om støtte henholdsvis til kunstproduktion og til formidling synes jeg, meget af den debat er en pseudodebat.
Uden det ene går det andet ikke og omvendt.
Det er hævdet, at når 75 pct. af befolkningen er brugere af et eller flere kulturtilbud, så skal vi være tilfredse, men der er jo altså 25 pct. tilbage, så jeg synes ikke, vi bare sådan uden videre kan være tilfredse.
Der er kun en tredjedel af befolkningen, der får fornøjelse af teatret, endnu færre af koncerterne.
Vi skal ikke stille os tilfreds med mindre end det bedste, selv om det bedste er svært eller måske helt umuligt at opnå.
Uden høje mål når vi kun halvt.
Kunsten uden kulturformidling betyder, at kunstnerne isoleres i deres høje, smalle elfenbenstårne kun til fornøjelse for de få udvalgte som i de gode, gamle dage
; men de gode, gamle dage var jo ikke så gode endda.
Vi vil have kunsten ud, for kunsten er så god, den er så vigtig, at vi alle skal have en reel chance for at nyde frugterne af dens indsats.
Jeg har ikke lyst til at forære fanden noget som helst og især ikke de sidste - og det er de sidste, han vil få, hvis ikke vi sørger for at tage ordentligt hånd om denne her opgave.
Så om fornyelse: Det er helt fint, det er helt fint.
Vi skal kigge efter i sømmene osv., men vi skal passe på, at vi ikke nedbryder ordentlige, gode ordninger i vores forsøg på bare at ville forny og forandre.
Jeg tror, vi gør en bedre gerning ved at passe på og værne i stedet for at bryde ned.
Jeg minder om Mozart, Carl Nielsen er heller ikke så dårlig, og der er mange andre gode eksempler på, at selv om man har nogle år på bagen, så kan man godt være god.
Det kan teaterforeningerne også; det kan kulturformidlingen; det kan kunstforeningerne, landsdelsscenerne, landsdelsorkestrene osv.
Rapporten om de skabende kunstneres indtægtsforhold bekræfter, hvad vi mente at vide i forvejen om deres elendige indkomster.
Nu gør vi oven i købet under næste punkt på dagsordenen et forsøg på at rette lidt op med iværksætterordninger og flere penge til Kunstfonden.
Men kunstnerne må også tage sig selv i nakken.
Det kan ikke nytte noget, de kommer rendende og beklager sig over manglende indtægter og samtidig beklager sig over, at de skal arbejde gratis med udstillinger osv.
Jeg vil henvise kunstnerne til, hvad smedene og murerne gjorde i sidste århundrede, da de ikke havde ordentlige arbejdsforhold.
Vel, det var besværligt, men de knyttede næven, og de rettede ryggen og sagde: Vi vil have ordentlige arbejdsforhold.
Det må danske kunstnere også gøre, selv om det kan gøre ondt i en periode.
Om København og provinsen: København gør meget godt og fornuftigt, men det gør provinsen også.
Havde nogen for 10 år siden forestillet sig, at vi kunne komme på verdensarenaen, oven i købet med noget så elitært som Wagners »Ringen«?
Men det kom vi, fordi der var Cristofoli i Århus, fordi der var et orkester, og fordi der var sangere.
Der var ingen, der havde troet det, men når vi kom det, så er det et godt lille eksempel på, at det, der spirer ude omkring, skal vi være være meget, meget opmærksomme på.
Er Schaufuss-balletten i Holstebro sådan et eksempel?
Og så til sidst et par korte bemærkninger: At Kulturfonden skal ændres til en udviklingsfond, er helt fint.
Om Det Kgl. Teater vil jeg gerne sige til Københavns Kommune: Tag nu og tænk jer ordentligt og grundigt om, inden I træffer en beslutning.
Flertal - også i dette hus - kan være skrøbelige; det ser vi så sent som i dagens aviser.
Øresundsregionen giver os en enorm chance for at markere denne del af landet og hele landet og Norden i forhold til Berlin, Hamburg og andre af de kulturelle centre.
Den skal udnyttes.
Og om de regionale kulturforsøg: Vi venter spændt på, hvornår forsøgskommunerne ofrer tilstrækkelig mange kræfter og tilstrækkelig meget mod, for ellers bliver der ikke noget ud af de forsøg.
Så om finansieringen: Vi skal være fantastisk varsomme med at sende kultur- og kunstkronerne ud uden at hegne dem ordentligt ind.
Vi har set, hvordan det går på biblioteksområdet, hvor nogle kommuner ryger helt i bund, når vi bare siger: Det er op til jer, det er op til de lokale beslutninger.
Det er godt nok nogle steder, og mange steder er det fremragende, men det går helt i bund andre steder.
Den går ganske enkelt ikke.
Det drejer sig både om kulturbevillinger, det drejer sig om biblioteker, og det drejer sig om andre ting.
De uligheder, der er tale om her, er ikke bare uligheder, det er uantagelige skævheder, som må give os anledning til alvorlige overvejelser.
Om bibliotekerne: Vi har lige fået den nye rapport, som viser, hvilke vanskeligheder vi står over for på biblioteksområdet.
Min melding skal være, at basisydelserne skal være gratis, og der bliver heller ikke noget med årskort som barriere for, at folk kan få oplevelser, viden og inspiration fra landets biblioteker.
Til gengæld er der ingen tvivl om, at for den del af biblioteksydelserne, som først og fremmest erhvervslivet kan gå ind og skumme fløden af, skal der betales.
Og så er der en gråzone, som vi er indstillet på at drøfte nøjere.
Kulturbevillingerne har bevæget sig i den rigtige retning gennem nogle år, gennem en hel del år faktisk.
Vi synes, at den linje skal fortsætte.
Når den kan fortsætte, så er der et par områder, der står i front.
Det er ikke mindst filmen.
Her har vi en række talenter, både når det drejer sig om instruktørsiden, og når det drejer sig om skuespilsiden, og de kan noget, som vi ville kunne udnytte langt, langt bedre, hvis de fik nogle flere økonomiske ressourcer, og hvis vi fik nogle flere indgange til filmområdet.
Det vil jeg nævne.
Mediepolitikken over for de unge er et andet af de områder, der er grund til at vi kaster os over.
Jeg vil meget hellere være med til, at vi retter blikket mod de områder, som er nye, som er uprøvede, frem for at vi retter kommaer i den eksisterende lovgivning.
Jeg vil koncentrere mig om det, der har med kunst og kultur at gøre.
Det er det, den her debat handler om.
Når jeg siger gale, så er det en hædersbetegnelse.
Der er grå mænd nok, der er grå damer nok.
Det er fra dem, der træder ved siden af, træder ud på kanten, vi skal hente det nye åndedræt.
Så når jeg bruger betegnelsen gal, er det en hædersbetegnelse. Vi har jo set eksempler i læssevis på, hvordan vi stak fingrene i ørerne, da Knudaage Risager skrev sin musik, da Carl Nielsen gjorde det, da Beethoven og Mozart gjorde det osv., og hvordan man brændte bøgerne af dem, vi nu forherliger.
Martin Andersen Nexø kunne ikke sælge sin »Pelle Erobreren« i sin tid.
Der er masser af eksempler på ting, som har fået kæmpestor betydning for os alle sammen - måske med få undtagelser, men for mange af os - som har vist sig at have kæmpebetydning for os.
Det er fint, at vi har styrke og kraft til at sige ordentlig tak til de mennesker, som har givet os gevinster på det lange sigt.