Kim Behnke (FP), 1998-06-25:
Vi har lagt mærke til, at ikke alene statsministeren, men en lang række af hans ressortministre har indstuderet et nyt ordvalg.
Hver gang der skal indvies en Storebæltsbro, hver gang man skal komme med politiske opgørelser, ja, så indleder man med sætningen: Vi kan gøre, og vi gør en forskel.
Og man må sige, at det er fuldstændig korrekt.
Nyrupregeringerne har gjort en forskel.
Nyrupregeringerne har på det seneste vist, at man også fremover vil gøre en forskel.
Man har nemlig aldrig før oplevet siddende regeringer afgive så mange løfter op til folketingsvalg og så hurtigt løbe fra de løfter.
Man har aldrig før oplevet en regering
først hævde, at den ville give skattelettelser, senere blev det til skatteudligning, og til sidst blev det til skattestigninger. Man må sige, at Nyrupregeringerne har formået at gøre en forskel.
Vi har nu de sidste åringer for alvor set, hvad det vil sige, når Danmark bliver ledet af en socialdemokratisk regering, og det er efter vores mening bestemt ikke noget at råbe hurra for.
Det burde være sådan, at den dag, vi er af med Poul Nyrup Rasmussens regeringer og der skal skrives danmarkshistorie, bør overskriften være »De brudte løfters regeringer«.
Hver gang det trækker op til valg, det være sig kommunalvalg, folketingsvalg eller for den sags skyld afstemninger, folkeafstemninger om EU, ja, så fyldes medierne med løfter.
Vælgerne bliver overhældt med valgflæsk, og på det tidspunkt, hvor sandhedens time melder sig, når forslagene skal fremsættes i Folketinget, når der skal stemmes om tingene, ja, så bliver det ikke til noget alligevel. Op til folketingsvalget blev de socialdemokratiske kandidater udstyret med et stykke papir under overskriften »Det kan gå to veje: vores vej, deres vej«.
I marts 1998 turnerede socialdemokratiske folketingskandidater rundt og holdt foredrag og fortalte om, hvor forfærdeligt det ville blive i Danmark, hvis man fik en borgerlig regering.
Der var ingen grænser for, hvor galt det ville gå.
Borgerne blev fyldt med trusler, alle mulige urigtige påstande om, hvad en borgerlig regering ville føre af politik.
Man fortalte den danske befolkning, at hvis man stemte på en borgerlig regering, ville huslejerne eksplodere.
Ja, man misbrugte oven i købet kammerateriet til at tømme boliglejernes konti for de opsparede midler og indrykkede annoncer i 40 mio. kr.-klassen i dagbladene og skræmte vælgerne til at stemme på Socialdemokratiet.
Hvis man var almindelig vælger og ikke har indsigt i de økonomiske tal, der ligger bag Socialdemokratiet, ja, så var det fristende at lade sig skræmme til et kryds på liste A. Aldrig så snart var valget overstået, før spekulationerne startede.
Skatteministeren udtalte den 25. marts: Der er ikke lagt noget som helst fast endnu.
Til trods for det hørte vi nøjagtig den samme skatteminister i går under debatten om pinsepakken fortælle og erkende, at lige så snart han havde sat sig i sædet i Skatteministeriet, ja, så var man gået i gang med at skrive de pågældende forslag til trods for offentlige udtalelser om det modsatte.
Den 26. marts var det økonomiministeren, der erklærede offentligt: Der er ikke grundlag for noget indgreb. Erhvervsministeren fulgte op med at sige: Der er ikke noget, der dokumenterer behov for et indgreb.
Alle disse løfter blev afsagt i slutningen af marts måned.
På nøjagtig samme tidspunkt sad den samlede embedsmandsstab, i hvert fald i Skatteministeriet, og skrev løs på pinsepakken. Der var jo et mål forude, nemlig at man skulle sikre, at den danske befolkning stemte ja til Amsterdamtraktaten, og der måtte ikke opstå politisk usikkerhed hos borgerne.
Selv om man havde skabt sig et regeringsflertal eller i hvert fald havde skabt sig en situation, hvor man mente, man kunne regere med et flertal, ja, så måtte der ikke skabes usikkerhed hos borgerne. Derfor gik man ud offentligt igen og igen og beroligede befolkningen, til trods for at vi i dag ved, at det var direkte usandt.
Kommer vi derimod til selve indholdet af den politik, der bliver ført, og som vi kan frygte og forvente vil blive ført i de kommende år, ja, så er der en tendens til, at når vi sidder herinde på Christiansborg, fortaber vi os i små og store detaljer, som vi mener er det, danskerne lægger vægt på i deres dagligdag.
Jeg tror, det ville være sundt for de fleste politikere,
hvis de bevægede sig ud, og derfor kan man håbe på, at folketingsmedlemmerne vil bruge sommerpausen til at snakke lidt med danskerne og høre, hvordan de opfatter det, der foregår.
Går man ud til en flok håndværkere, der holder frokostpause, og spørger dem, hvad det egentlig er, de frygter mest, hvad det er for nogle ting, de snakker om, hvad det er, der bekymrer dem, er det sådan, at det, der i øjeblikket snakkes mest om, er bekymring om deres egen private økonomi.
Det er noget, der ligger folk utrolig meget på sinde, og det er da helt naturligt.
Folk er usikre på, hvordan deres boligøkonomi vil være fremover.
De er usikre på, om de kan blive i det hus, de lige har købt.
De er endnu mere usikre på, om de har mulighed for at købe det hus, de måske havde planer om at købe, og hvordan deres økonomi i øvrigt vil være.
De er ikke helt så usikre på, hvordan deres biløkonomi vil blive fremover, for dér ved de af bitre erfaringer, at det bliver dyrere og dyrere at have bil, til trods for at det er den eneste mulighed for dem.
Når det gælder noget så væsentligt som folks opvarmning af deres lejlighed eller hus, forbrug af strøm til lys og madlavning osv., breder fortvivlelsen sig også, til trods for at man de senere år har sparet og sparet på strømmen.
Vores miljø- og energiminister turnerer i øjeblikket rundt i hele verden, i hvert fald i Århus, og praler med, at i Danmark har vi sidste år, i 1997, formået at have et fald i energiforbruget, til trods for at vi har haft vækst i samfundet.
Ja, der er selvfølgelig et fald i energiforbruget, for danskerne skruer ned for radiatorerne, de slukker for strømmen, og de lader være med at lade vandet løbe, mens de børster tænder.
Det har de lært nu igennem mange år, og til trods for det er den præmie, man opnår, at regningen stiger og stiger, og folk føler efterhånden, det er ganske og aldeles håbløst.
Så er der ganske mange danskere, som har lært, at de er nødsaget til selv at lægge lidt penge til side til deres pension, for uanset løfterne fra Folketingets talerstol er de godt klar over, at den dag, de bliver folkepensionister, ja, så er der måske en folkepension, men de ønsker, de har til en aktiv pensionisttilværelse, kan i hvert fald ikke blive tilgodeset med de offentlige pensioner.
Og dér har folk følt glæden ved at sætte penge til side, kunnet se, at det nyttede noget.
Men det er også slut nu. Vi er overbevist om, at den pinsepakke, der bliver vedtaget i morgen, og ændringerne på pensionsområdet vil udløse et vakuum.
Der vil blive en periode, hvor folk simpelt hen ikke tør sætte penge til side til deres pension.
De vil holde op, holde pause, afvente, at pinsepakken er fuldt indfaset, og se, hvordan familieøkonomien så er, hvad man har råd til at sætte til side til pension, og det uanset, om man har stor eller lille privatøkonomi. Og hvad sker der så i den periode?
Ja, for det første vil der ske det, at man får en faldende opsparing i det danske samfund.
Økonomer har peget på, at det er helt oppe i størrelsesordenen 6 mia. kr. i fald.
Men regeringen kan meget vel komme i den situation, at en del af de 6 mia. kr. vil blive omsat i et stigende privatforbrug. Fristelsen er jo stor til, når børnene gerne vil have en ny cykel, når man måske mangler et nyt og bedre lavenergikøleskab, eller hvis man har lyst til at købe en lidt dyrere ferie, og man ikke har sat pengene til side til pension, så at omsætte dem i privatforbrug.
Derfor skyder regeringen sig selv i foden ved at gøre det dårligere at spare op til egen pension.
Man skyder sig selv i foden, fordi pengene risikerer at blive brugt til at modarbejde den økonomiske politik, regeringen hævder at stå for.
Uanset om formiddagsbladene skriver med store bogstaver, er det en kendsgerning, at antallet af grove og voldsomme kriminelle overfald og indgreb i det danske samfund stiger og stiger.
Det er med til at gøre folk utrygge.
Folk bliver bange, ikke kun for sig selv, men de er bange for deres børn.
Folk, der bor ikke kun på selve Tingbjerg, men i området omkring Tingbjerg her i Københavnsområdet, ja, de er i øjeblikket bange for at lade deres børn være ude om aftenen.
Selv om det er lyse sommeraftener, er de bange for, at deres børn tilfældigvis skal stå på en gade, hvor en flok andengenerationsindvandrere kommer op at slås med hinanden eller bare har lyst til at smadre alle butiksruderne, og at deres børn så risikerer at komme i klemme. Den form for angst og usikkerhed og utryghed er med til at gøre tilværelsen alt, alt for dårlig for de mennesker, og derfor bør det være sådan, at hver eneste gang vi oplever kriminalitet og vold i det danske samfund, skal der slås
hårdt ned.
Så skal de pågældende voldsmænd fanges, de skal straffes, og det skal ske hurtigt.
Men den manglende indsats er også med til at gøre, at danskernes forhold til udlændingene bliver langt dårligere, end det måske burde være.
Danskerne oplever, at de halv- og helkriminelle andengenerationsindvandrere stort set kan få lov til at te sig, som de har lyst til.
Danskerne oplever, at når man i indvandrerfamilierne mangler penge til et nyt køleskab, jamen så bevilges det selvfølgelig af socialforvaltningen.
De oplever, at når børn af indvandrerfamilierne skal køres til specialundervisning i deres særlige etniske sprog og kultur, ja, så bliver der bevilget taxakørsel og lignende.
Det er med til at skabe misundelse.
Det er med til at skabe et samfund, hvor danskerne med rette føler sig tilsidesat.
Derfor bør de ting selvfølgelig laves om.
Så er folk også ganske alvorligt bekymret for deres eget helbred.
De er bange for at få sygdom, og de ser, at mange af de ældre i familien bliver behandlet dårligt.
Folk er bange for at blive syge, for hvad nu, hvis de bliver bragt i den situation, at det er dem, der kommer på venteliste, at det er dem, der ikke kan få operation, at det er dem, der ikke har mulighed for at vende tilbage til deres arbejdsplads, men risikerer at miste både arbejde og deres gode helbred, fordi de skal stå alt for længe på en venteliste.
De kan læse hver eneste dag i aviserne, at den mad, de spiser, i større og større udstrækning er fyldt med kemikalierester, er fyldt med bakterier.
Ja, vi så i går, at man omtalte iskager indkøbt i København som rene zoologiske haver.
Vi har verdensrekord i antal selvmord.
Vi har, som CD's ordfører var inde på, meget store problemer med, at danskere er ensomme.
Vi oplever stigende problemer med kriminalitet, hærværk.
Og det til trods for at vi altså har verdens mest udbredte omfordeling, verdens højeste skatter.
Og mit spørgsmål må være: Kunne det ikke tænkes, at der var en sammenhæng i de ting, at det rent faktisk er sådan, at yderligere omfordeling ikke er løsningen, men tværtimod er problemet?
Regeringen har i sin publikation »Godt på vej« på side 8 fortalt, at nu skal de rige ikke være helt så bekymrede længere.
Også på det punkt har regeringen brudt sit løfte med ændringerne i det skrå skatteloft.
Lytter man lidt videre til håndværkerne i frokostpausen, ja, så vil snakken hurtig falde på EU.
Men det, der bekymrer danskerne, er sådan set ikke mange af de detaljer, der bliver diskuteret her i Folketinget.
Det, der bekymrer danskerne, er, at EU-ansatte kan have gigantisk høje lønninger og slippe
godt fra det.
De betaler knap nok skat, selv om de er naboer til håndværkeren.
Danskerne oplever, at al den svindel og alt det fup, der foregår i EU, er der ingen der gider gøre noget ved.
Derfor må regeringen indstille sig på, at hvis ikke man snart lever op til de løfter, der er blevet afgivet, og hvis ikke man formår at overbevise flere end en socialdemokratisk kammerat fra Sverige om, at der skal gøres noget ved det, ja, så vil modstanden imod EU stige.
Det kan vi som modstandere af Den Europæiske Union selvfølgelig være tilhængere af, men på den anden side set må det også handle om, eftersom vi nok ikke får folkeafstemninger de første mange år, at EU-samarbejdet kommer til at foregå på anstændige vilkår.
Vi er indstillet på, at i de kommende år skal EU-kampen foregå her i Folketinget, og derfor vil det være sådan, at regeringen konstant vil blive stillet til ansvar for de mange løfter, så de ikke får lov til at blive brudt, uden at det bliver nævnt.
Vi har foreslået, at man til efteråret indfører en forsøgsordning, hvor vi har en månedlig EU-dag i Folketinget, hvor store og vigtige EU-spørgsmål gøres til genstand for debat, så det ikke bare sker i Europaudvalget, men her fra Folketingets talerstol.
Den pinsepakke, som vi nok må erkende bliver vedtaget i morgen,
har mange forskellige elementer, og der er også mange åbne spørgsmål.
Man har vedtaget en tekst, en formulering, der siger, at der skal lægges en ny og særlig CO2-afgift på aktiviterne på Nordsøen.
Det Radikale Venstre har sagt, at provenuet på ca. 150 mio. kr. om året skal bruges til at nedsætte selskabsskatten.
Regeringens økonomiske hjørnesten, hr. Frank Aaen, har straks erklæret, at det bliver der sandelig ikke tale om.
De 150 mio. kr. skal gå direkte i statskassen.
Uanset hvad man har tænkt sig at bruge pengene til, er det en underlig indstilling at have, at man vil lægge en CO2-afgift på produktionen på Nordsøen.
Den produktion, der foregår på Nordsøen, er hver eneste dag med til at sørge for, at vi har en selvforsyningsgrad i Danmark på over 100 pct. Ja, vi har faktisk så stor en produktion af både gas og olie, at vi kan eksportere.
Ministeren for betalingsbalance, økonomiministeren, kan hvert år glæde sig over, at aktiviteterne på Nordsøen, kulbrinterne, bidrager til den danske betalingsbalance med omkring 6 mia. kr. om året.
Vi kan godt lægge CO2-afgift på den danske produktion på Nordsøen, men til hvilket formål?
Skal vi hellere importere olien fra Mellemøsten igen?
Skal vi hellere importere naturgassen fra andre lande og belaste vores betalingsbalance og skade de danske virksomheder?
Nej, det skal vi selvfølgelig ikke.
Vi skal glæde os over, at visionære og investeringsvillige virksomheder som A.P. Møller og de andre i DUC stadig væk formår at gøre Danmark uafhængigt energimæssigt.
Den her afslutningsdebat har ikke drejet sig så meget om beskæftigelsessituationen, og det er nok, fordi det nu er blevet afsløret, oven i købet af OECD, at det, regeringen har kaldt for et jobmirakel, ikke er noget jobmirakel.
Der er ikke skabt væsentlig flere arbejdspladser i Danmark.
Det er primært orlovsordningerne, efterløn og flere offentligt ansatte, der bærer regeringens såkaldte jobmirakel.
Pinsepakken gør det jo ikke nemmere.
De ledige, ja, de får skattelettelser, som vi kunne læse om den 17. juni, mens de beskæftigede får skattestigninger, og forskellen mellem at være på dagpenge og være i beskæftigelse er nu kun 551 kr. om året.
551 kr. om året er, hvad man får ud af at gå på arbejde frem for at være på dagpenge.
Og det var vel at mærke det, regeringen havde erklæret som sit mål, at det skulle kunne betale sig at gå på arbejde.
551 kr. om året!
Der skal ikke smøres mange madpakker eller købes mange arbejdsskjorter til håndværkeren, før de penge er væk.
Derfor er det jo rigtigt, når økonomerne forudsiger, at pinsepakken i første omgang vil give et tab på 15.000 arbejdspladser.
Derudover har økonomerne gjort opmærksom på, at det sorte arbejde vil stige.
Så pinsepakken er bestemt ikke en fordel for det danske samfund.
Kigger vi så lidt på, hvad der skal ske fremover, må vi sige, at vi indtil videre holder vejret hen over sommeren.
Efteråret kan meget vel gå hen og give anledning til flere problemer, for regeringen har forpligtet sig til sammen med venstrefløjen at indføre en ny afgift på reklamer.
Alle embedsmændene har fornuftigt nok advaret imod det og sagt, at det kan ikke lade sig gøre, men man har forpligtet sig til sammen med SF og Enhedslisten at indføre en afgift på reklamer.
Så har man forpligtet sig til afgiften på Nordsøen, og endelig kan vi frygte, at man sammen med venstrefløjen vil skære ned på det danske forsvar.
Mens vi her hen over sommeren vil høre, når vi tager ud at bade, når vi tager ud i robåde, at det kun er en tåbe, der ikke frygter havet, er der for Fremskridtspartiet ingen tvivl
om, at danskerne til efteråret vil opleve, at det kun er en tåbe, der ikke frygter Socialdemokratiet.