Bertel Haarder (V), 2003-05-06:
Debatten har jo allerede været vidt omkring
under det foregående beslutningsforslag, og derfor kan debatten om de følgende måske blive lidt kortere.
Jeg vil gerne til dette beslutningsforslag sige, at vold mod kvinder i almindelighed og udenlandske kvinder i særdeleshed er et problem, som skal tages alvorligt.
Derfor fremlagde regeringen for mere end 1 år siden en national handlingsplan om vold mod kvinder.
Forslaget om, at udenlandske kvinder, som udsættes for vold, altid skal bevare deres midlertidige opholdstilladelse, uanset hvor kort eller længe de har været i landet, kan regeringen ikke støtte.
Men vi lagde meget vægt på, at vi, da vi forlængede 3-års-kravet til et 7-års-krav, før man får
permanent opholdstilladelse,
bevarede den hidtil gældende praksis for så vidt angår voldsramte kvinder, således at der ganske enkelt ingen ændring er sket på feltet.
Vi har altså ikke udsat det tidspunkt, hvor en voldsramt kvinde kan få permanent opholdstilladelse.
Det skyldes, at vi i regeringen var udmærket klar over, hvor vanskelige disse sager er, også for myndighederne, som skal udrede trådene.
Der blev lagt en praksis for nogle år siden, og den praksis er i sig selv en støtte, fordi den har gjort, at man nogenlunde ved, hvad man plejer at gøre i slige tilfælde.
Og den praksis vil vi gerne fortsat drage nytte af.
Denne praksis blev indført i 1996.
Den har ført til, at udlændingemyndighederne i ca. en tredjedel af de sager, hvor der har været tale om vold, tillader de pågældende at blive i landet trods samlivsophævelsen.
Så vil jeg i øvrigt gentage, at regeringen som nævnt under det tidligere forslag er positivt indstillet over for, at en person, som har været voldelig over for en ægtefælle, som er hentet hertil, må vente 10 år med at hente en ny ægtefælle.
Så er der spørgsmålet om adgang til tolkebistand og bisidder.
På det punkt vil forslagsstillerne give nogle nye rettigheder.
Jeg synes, det er unødvendigt.
Der bliver allerede i dag stillet tolk til rådighed.
Der er regler om bistandsadvokater.
Offentlige myndigheder er forpligtet til at vejlede og skaffe fornøden tolkebistand.
Det gælder også ved afhøring af politiet, som skal finde sted på et sprog, den afhørte forstår.
Alle voldsramte har ret til en bistandsadvokat og en uvildig bisidder.
Politiet har pligt til at vejlede den voldsramte kvinde om adgangen til at få beskikket en bistandsadvokat.
Der skal gives vejledning, inden den forurettede afhøres første gang, og denne vejledning skal gentages i forbindelse med og inden afhøringen.
Politiet drager omsorg for, at den forurettedes begæring om beskikkelse af en advokat indbringes for retten.
Endelig er der i alle politikredse etableret en offerrådgivning.
Jeg synes således ikke, at der er brug for ændringer på dette punkt, men jeg vil gerne understrege, at alt, hvad jeg her har remset op, er meget vigtigt.
Det skal efterleves, og det bliver efterlevet.
Med hensyn til punkt 3 mener regeringen ikke, at det er nødvendigt at igangsætte en oplysningsindsats over for politi- og sundhedspersonale for at indskærpe deres forpligtelse til at dokumentere kvindens fysiske og psykiske tilstand ved henvendelser som følge af vold.
Politiet har fået indskærpet denne forpligtelse.
Rigsadvokaten har skriftligt indskærpet, at det i sager om vold i parforholdet er af særlig betydning, at politiet hurtigst muligt får belyst skaderne på den forurettede og beskriver disse udførligt og præcist i politirapporten.
Hvis der er behov for lægebehandling, skal politiet yde den forurettede bistand til at komme til læge.
Og den forurettede bør i den forbindelse opfordres til at give sit samtykke til, at politiet indhenter en politiattest om skaderne.
Denne attest indhentes som bekendt af politiet hos sygehusvæsenet eller den praktiserende læge til brug for en eventuel straffesag til dokumentation af forurettedes skader.
Det er alt sammen for, at der ikke pludselig er nogen, som kommer ud for, at der var noget, de ikke vidste, og noget, de ikke fik gjort, fordi de ikke var klar over det.
Jeg synes, at netværket her omkring den voldsramte er ret så tæt, og at forpligtelserne er ret så klare for både politiet og andre, som vedkommende kommer i forbindelse med.
Der er for sundhedspersonalet allerede en journaliseringspligt.
Som opfølgning på regeringens handlingsplan om vold mod kvinder er der iværksat en oplysningskampagne rettet mod alle disse grupper af fagfolk.
Der afholdes således 26 temadage landet over, hvor der inviteres lokalpolitikere og fagfolk, herunder politi og sundhedspersonale fra alle grupper.
Der er ligeledes udarbejdet en materialesamling til fagfolk, ligesom der etableres samarbejdsfora for krisecentre og socialforvaltninger.
Til sidst punkt 4.
Kurset skal indeholde generel og overordnet information om forhold, som må anses for at have væsentlig betydning for forståelse af det danske samfund.
Kurset har til formål
generelt at oplyse om samfundet, men kan også omfatte spørgsmålet om beskyttelse og rettigheder i tilfælde af vold i ægteskabet.
Det gælder også oplysninger om adgangen til at få en tidsbegrænset opholdstilladelse forlænget.
Det er derfor min opfattelse, at behovet for at oplyse kvinder om muligheden for hjælp og om deres rettigheder snarere bør tilgodeses gennem en særlig målrettet oplysningsindsats, og det er netop grunden til, at regeringen har iværksat de initiativer, som jeg lige har nævnt.
Udlændingestyrelsen har i øvrigt udarbejdet en pjece om udlændingelovens regler om voldelige ægteskaber.
Pjecen henvender sig særlig til de kvinder, der udsættes for vold, og i pjecen beskrives de regler i udlændingeloven, der gælder for udlændinge, hvis ægteskab eller samliv ophører på grund af vold.
Den er på en række sprog, dansk plus fem fremmedsprog, og den er trykt i en million eksemplarer.
Så jeg synes, jeg med sandhed kan sige, at regeringen har været der, Folketinget har været der.
Vi har stillet det op, der skal stilles op på dette felt.
Nu gælder det om, at alle de redskaber og forpligtelser, som gælder, også bliver efterlevet.
Hvis Danmark ikke havde haft et forbehold, tror jeg, at vi havde kunnet ændre direktivet om familiesammenføring, sådan at de danske regler kunne rummes inden for direktivet.
Det er nemlig lykkedes lande som Østrig, Tyskland og Holland at få ændret direktivet, så deres særlige nationale kendetegn kunne rummes inden for det fælles direktiv.
Der kræves jo enstemmighed, og derfor havde Danmark i allerhøjeste grad kunnet få indflydelse på tingene, hvis vi ikke havde haft forbeholdet.
Derfor er der jo nok ikke den store effekt i Det Radikale forslag om, at de skal tale samme sprog, for det skal de i realiteten allerede efter gældende regler.
Men om vi i forbindelse med en eventuel revision af lovgivningen skal skrive det, som Det Radikale Venstre foreslår, har jeg da for så vidt et åbent sind over for det.
Så vil jeg sige til fru Gerner Nielsen og til fru Kornbek, som er gået, at det jo ikke er sådan, at vi ingenting gør for de familiesammenførte.
Sammenlignet med tilstanden, da fru Gerner Nielsen var minister, er det altså
som noget nyt blevet sådan, at man skal have gået til integrationsprogrammet med sprogundervisning for at få permanent opholdstilladelse og man skal bestå en ganske svær prøve for at få statsborgerskab. Jeg tror, at man i alle familier vil være meget interesseret i at sikre, at både mor og far kan få permanent opholdstilladelse og derefter statsborgerskab.
Så det tror jeg er en meget stærk ansporing.
Dertil kommer, at der som noget nyt er blevet støtte til kommuner, når de tilbyder familiesammenførte integrationsprogram.
Det er altså ikke sådan, at der ikke er sket noget.
Der er i allerhøjeste grad sket noget, som både lokker og skubber familiesammenførte i retning af at få lært dansk. Man kan selvfølgelig overveje at sige, at de skal tvinges.
Hvor meget godt er der egentlig kommet ud
af tvangsundervisning, hvor man skal sidde den af?
Mon ikke det er bedre, at der er en belønning for at kunne dansk?
Det tror jeg næsten.
Så vil jeg gentage, at tvangsægteskaber er forbudt.
Problemet er arrangerede ægteskaber.
Og det er rigtigt, at der måske også er andre, der arrangerer ægteskaber end udlændinge i Danmark, men den utilsigtede brug af familiesammenføringsreglerne skyldes jo familiesammenføringsarrangementer.
Det er det, der har skabt den store tilstrømning, som igen er årsag til, at vi fik hele ændringen af udlændingeloven.
Sådan hænger det jo sammen.
Så vil jeg til sidst sige, at indtil for få uger siden stod Danmark alene med 24-års-reglen.
Nu er ikke blot hele EU indstillet på en 21-års-regel i stedet for den hidtil gældende 18-års-regel, nu er også Det Radikale Venstre indstillet på en 21-års-regel, bl.a. med henvisning til EU. Jamen så kom både EU og Det Radikale Venstre jo halvdelen af vejen.
Jeg tror, at flere lande vil opdage, at de gør især de unge kvinder en tjeneste ved at sikre, at de kan få en uddannelse, før de eventuelt indtræder i det ægteskab, som forældrene desværre ofte arrangerer længe før, børnene overhovedet bliver myndige.