Jette Gottlieb (EL), 1998-10-22:
De forslag til en arbejdsmarkedsreform, som har taget udgangspunkt i trepartsforhandlingerne mellem regeringen og arbejdsmarkedets parter, er ikke et modsvar på de problemer, vi står i.
Som sådan synes arbejdsmarkedslovgivningen at have sit alibi i orden ved at have arbejdsmarkedets parter med.
Men vi har aldrig lagt skjul på, at LO efter vores mening har haft en lidet flatterende rolle i de forhandlinger.
Det er i hvert fald ikke de ledige medlemmer, der er i aktiveringsordningerne, man har forhandlet for, og heller ikke de medlemmer, som står over for truslen om en fyreseddel - sammenholdt med en virksomhedspolitik, der ikke tager ansvaret for videreuddannelsen.
SiD har sagt fra over for den her aftale, FOA har sagt fra, AC og FTF sagde fra med det samme.
Flere forbund, f.eks. RBF, Grafisk Forbund, SL, har sagt fra.
I LO Århus protesterede man, og sidst har LO Storkøbenhavn opfordret regeringen til at erkende, at aftalen er indgået på de falske forudsætninger om den evige vækst, og at man derfor vil anbefale regeringen at udsætte de to elementer i ændringerne, der mest umiddelbart vil sende folk ud af dagpengesystemet, nemlig nedsættelsen af dagpengeperioden og ophævelsen af særreglerne for de 50-54-årige.
Den stærkeste er som bekendt den, der tør stå ved at have taget fejl.
Vi må erkende, at Socialdemokratiet i sit knæfald for udlicitering og andre dele af Venstres program for tiden gør en ynkelig figur, men på den anden side vil vi også gerne sætte vores lid til, at det store Socialdemokrati i en periode i hvert fald har mulighed for at føre en mere aktiv politik.
Det kræver dog, at man tør hente sit bagland tilstrækkeligt langt nede i gulvet.
Lovforslagenes udgangspunkt holder ikke, og det gør det for det første ikke, fordi man laver en lovgivning, der bygger på en forudsætning om økonomisk opsving og stigende beskæftigelse mange år frem.
Konjunkturerne er begyndt at vende - de er begyndt at vende.
Børsen beretter f.eks. om virksomhedslukninger og fyringer, og alene i går meldte otte store virksomheder i Sønderjylland ud om massive massefyringer.
I en situation med god beskæftigelse har den minimal betydning.
Derfor er det naturligvis også taktisk klogt og i sidste øjeblik, at man skrider til handling, men for tusindvis af mennesker i Danmark kan den her stramning komme til at betyde rutscheturen fra a-kasserne ud i en alvorlig social marginalisering. Men det sker ikke, siger arbejdsministeren, for fremover vil vi sætte ind med en tidligere aktivering.
Fremrykket aktivering kan godt være et positivt tegn.
Vi mener heller ikke, at det er et samfund værdigt at lade folk gå i 3-4 år uden nogen form for hjælp til at komme i gang med uddannelse eller arbejde, men aktivering skaffer jo ikke i sig selv rigtige job.
Tværtimod så ved vi, at en lang række normale stillinger inden for kommunerne er sparet væk og erstattet af puljejob og andre ordninger.
Jeg vil godt citere fru Margit Vognsen, næstformand i FOA, der i en kommentar i Aktuelt den 24. september gør opmærksom på, at regeringens aftale med kommuner og amter om økonomien næste år vil føre til meget væsentlige personalereduktioner.
Hun finder det besynderligt, at regeringen i samme moment satser på, at der skal oprettes endnu flere puljer og fleksjob i den offentlige sektor.
På sigt producerer man således de ledige, der skal aktiveres, skriver hun, og jeg kan fuldstændig tilslutte mig den vurdering.
Derimod kan uddannelse og reel opkvalificering være en begyndelse til nye muligheder for at finde arbejde, og lige præcis her svigter regeringens lovforslag - ja, for jeg nægter altså at kalde det en reform og også en tredje reform som led i en plan.
Virksomhedernes vilje til at sikre medarbejderne systematisk efter videreuddannelsen er uhyre ringe.
Der oprettes trods arbejdsgivernes vedvarende påstande om begyndende flaskehalse alt for få praktikpladser inden for erhvervsuddannelserne, og arbejdsgiverne unddrager sig konsekvent ethvert medansvar for at integrere langtidsledige og medlemmer med særlige problemer på arbejdsmarkedet.
Lovforslaget indeholder en begrænsning af lediges mulighed for at søge uddannelse efter eget valg.
er i virkelighedens verden ufleksibel og bureaukratisk.
I øjeblikket venter f.eks. omkring tusind arbejdsløse nordjyder på et tilbud om aktivering inden 31. december i år.
Der kommer endnu 1.800 i aktivperioden, det viser arbejdsformidlingernes egne beregninger.
Hvis de skal opfylde deres forpligtelser, skal de sende 42 pct. flere i aktivering, end det er lykkedes dem at få plads til i det første halvår af 1998.
København har lige så store vanskeligheder med at skaffe de nødvendige tilbud.
Det siger mig, at vi har ret god grund til at frygte, at manglende ressourcer og pres på krav om aktivering reelt vil betyde en stopklods for de lediges reelle muligheder for at komme videre med uddannelse.
Det er positivt, at de ledige på uddannelsesorlov ikke længere skal stå til rådighed inden for de 6 ugers selvvalgte orlov, men 6 ugers orlov - det er ikke meget kompetencegivende uddannelse, man kan få på 6 uger, vil jeg sige til arbejdsministeren, og de 6 ugers orlov kan blive den eneste mulighed for uddannelse i et helt år.
Så er der en lille speciel ting, som ikke har haft megen opmærksomhed på sig: Man vil nu fratage kontanthjælpsmodtagerne muligheden for at modtage kursusgodtgørelse, så de skal leve af bistandshjælp.
En lille ting, men af kæmpebetydning for de folk, det kommer til at ramme.
Jeg kan give et eksempel:
En enlig mor på kontanthjælp forsøger at komme væk fra sin fastlåste situation.
Straks møder hun uoverstigelige økonomiske vanskeligheder.
Hun skal ud af bistandshjælpen selv svare transport, børnepasning, undervisningsmateriale og øvrige udgifter, der er forbundet med at gå på arbejde eller i skole.
Samtidig får hun en presset hverdag, hvor hun ikke længere har mulighed for at bruge tiden på at finde de billige madvarer, sy eller reparere børnetøjet osv.
Det er bare et tal på et papir, som bliver nedskrevet i en fart, når man alligevel er fremme med den store kniv, men det er noget, der har en afgørende betydning for de folk, det rammer.
Når man fremrykker aktiveringen, skaber man nogle uhensigtsmæssige problemer for folk, som har løsarbejde eller rettere bare mindre fast arbejde og er afhængige af vejrliget.
Jeg vil gennem konkrete spørgsmål undervejs i lovbehandlingen fokusere på nogle fuldstændig groteske situationer, der kan opstå inden for byggebranchen, hvor folk ved den første ledige dag er aktiveringsmodne.
Jeg vil gerne sige til regeringen, at det er helt igennem uklogt, at den fortsætter med at ramme de unge økonomisk med særligt nedsatte dagpengesatser, når de er under 25.
Det er uklogt, fordi de unge skal føle sig værdsatte og accepterede og ligeværdige, hvis de engang i fremtiden skal have mod på at ville forsørge de ældre og føle sig ansvarlige over for at indføre et solidarisk velfærdssamfund.
Jeg mener, vi i Danmark har valgret, når vi er 18 år, man kan blive sendt i krig i Bosnien, når man er 18, man kan forsikre sig i en a-kasse, når man er 18, men man har ikke samme ret til at få erstatning for arbejdsløshed, skønt man som 25-årig kan have både børn og alle mulige andre store udgifter. Man kunne stille spørgsmålet: Hvorfor har regeringen så sat grænsen ved 25 år?
Skal man være 40 år for at blive voksen, eller hvorfor ligger den netop på 25?
Hvorfor skal unge, der har taget en uddannelse, kun sættes ned på dimittendsatsen, og de unge, der i forvejen har en baggrund i uddannelsesnederlag og er endt som ufaglærte, få halveret dagpengene?
Er der nogen logik i de forskellige former for pisk, man giver de unge?
Er det, fordi ufaglærte skal vænnes til at have de dårligste ydelser?
Er det det, der er den socialdemokratiske politik? Sygdom af kortere varighed må ikke længere gælde som død periode.
Jeg opfatter nu sygdom omkring 4-6 uger som en alvorlig sygdom, og jeg kan ikke se, hvorfor en mindre operation, et trafikuheld eller skavanker efter arbejdsskader skal betyde begrænsning i folks rettigheder og bringe dem nærmere en usikker situation.
Næste gang er det måske 12 uger eller 3 måneder.
Sygdom er sygdom og ikke arbejdsløshed.
Er man syg, skal man ikke gå og bruge af sin optjente ret til understøttelse. Et af de alvorligste tiltag i de her lovforslag er, at man ikke længere vil beskytte de mennesker, som efter et langt liv på arbejdsmarkedet, ofte folk, som har knoklet siden 14-15-årsalderen, uforskyldt er blevet vraget i forbindelse med rationaliseringer og lukninger.
Vi er enige med regeringen i, at arbejdsformidlingen ikke har givet denne gruppe kvalificerede tilbud, Det er dem, som ofte er endt i de mest perspektivløse puljejob, men hvor er kilden til den form for diskriminering?
Hvor stammer det fra, og hvor i lovkataloget finder vi så kravene til arbejdsgiverne om at ansætte folk over 50 år?
Dem kan vi kigge i vejviseren efter.
Regeringen påstår, at ledigheden falder for de 50-54-årige, men det passer ikke.
Nye tal fra arbejdsformidlingen i Storkøbenhavn siger sort på hvidt, at sådan er det ikke.
Trods et generelt fald i ledigheden er den de seneste år steget for de 50-54-årige.
For akademikerne
med 5,2 pct., for KAD'erne med 8 pct.
Ledigheden var højere end 10 pct. for de 50-54-årige, der var inden for Blik og Rør, frisører, Grafisk, KAD, NNF, PMF, RBF og SiD.
Alle disse grupper havde større ledighed for de 50-54-årige.
Folk over 50 ryger bagest i køen, og især inden for fremstillingsvirksomhederne er der en kraftig tendens til, at det er dem, som arbejdsgiverne fyrer først.
Oven i købet er nogle jo beskyttet af forskellige anciennitetsbestemmelser, men trods det er der begyndt at ske brud på den slags, sådan at man faktisk fyrer de ældre først, selv om de egentlig var bedre beskyttet. Lovkataloget taler atter om skærpede rådighedskrav.
Nu ved vi ikke præcis, hvad det handler om, men det handler om større kvalitetskrav til a-kasserne, og man taler om at sammenligne deres indsats.
Jeg kunne høre på Venstre, at hvis det er et forhandlingsspørgsmål, så ved vi godt, hvad det drejer sig om.
Så er der tale om skærpede rådighedsregler.
Jeg er meget spændt på at se, hvad der kommer ud af det, men vi har tidligere peget på de mange stramninger, der skaber tvivl om medlemmernes retssikkerhed.
Vi havde en forespørgselsdebat i foråret, hvor vi stillede spørgsmål om retssikkerheden for de arbejdsløshedsforsikrede, og vi fik da at vide, at der snarest ville komme en rapport om det område.
Hvis det skulle være det, der kom i Danmark 2005-rapporten, ja, så synes jeg ikke, der ligger ret meget, der svarer på det spørgsmål.
På det her punkt er Socialdemokratiet i åben strid med den fagbevægelse, som mere end nogen anden ved, hvor skoen trykker, når det gælder arbejdsløshed og dens konsekvenser.
Jeg vil slutte med en udtalelse vedtaget af SiD's fællesledelse for Århus d. 1. oktober: »Vi ønsker arbejdsgiveren og det borgerlige Danmark til lykke med sejren og bøjer vores hoveder i skam over de af vores organisationer, der har lagt navn til denne aftale.«
Og så vil jeg slutte med at minde arbejdsministeren om, at den stærkeste er den, der retter en fejl.
Jamen jeg går da ikke ud fra, at der ligger den holdning i, at man sender folk i aktivering i 3 år, at det er, fordi de aldrig mere får arbejde, for hvis der gør dét, er det jo i den grad selvmodsigende, hvilken funktion aktiveringen skal have i jobskabelsen.