Keld Albrechtsen (EL), 1998-04-14:
Jeg synes, at debatten i dag har været nyttig forstået på den måde, at vi under debatten har fået kortlagt en række spørgsmål, som tilhængerne af Amsterdamtraktaten efter min mening ikke har været i stand til at besvare, og som jo altså vedrører det vel nok tungeste og vigtigste afsnit overhovedet i Amsterdamtraktaten.
Jeg vil igen prøve at nævne de vigtigste spørgsmål, som står utilfredsstillende eller helt ubesvaret tilbage efter denne debat, således at ministeren får endnu en chance for at komme op og svare. Hvad sker der, hvis det er således, at man på det overstatslige område i de andre lande indfører nye regler om grænsekontrol, om flygtningepolitik, om familiesammenføringer el.lign.?
Hvis man f.eks. indfører nye regler, som jeg nævnte, for, hvordan der skal kontrolleres i lufthavne og kystbevogtes?
Så har ministeren ikke forklaret, hvordan det skulle kunne lade sig gøre for Danmark at opretholde særlige danske regler i en fælles ordning for ydre grænsekontrol.
Det eneste, vi har fået at vide, er, at der så skal holdes et møde, hvor der skal diskuteres »passende foranstaltninger«.
Vi må altså inden folkeafstemningen den 28. maj have at vide, hvad der forstås ved disse »passende foranstaltninger«, og hvad der vil ske, hvis Danmark fortsat nægter at indføre de ting, som de andre har besluttet. Ministeren var så inde på spørgsmålet om den eksisterende K 9 i Maastrichttraktaten, og det er jo rigtigt, som ministeren oplyste, at netop i spørgsmål om asyl, grænsekontrol, flygtningepolitik osv., altså de områder, som i Amsterdamtraktaten førtes over til det overstatslige område, havde Danmark en vetoret, som Danmark også håndhævede, og en del af det, som blev vedtaget af vælgerne ved folkeafstemningen den 18. maj 1994, var altså, at Danmark netop havde vetoret over for at overflytte områder til det overstatslige.
Der var intet i Edinburghaftalen, som på nogen måde forpligtede Danmark til at acceptere et sådant såkaldt søjlespring.
Det nye med Amsterdamtraktaten er altså, at man nu vil lave denne overflytning og afgive noget af det, som man altså havde lovet befolkningen i 1994.
Så vil jeg gerne spørge ministeren, ligesom jeg også spurgte fru Elisabeth Arnold, hvad tilhængernes visioner og tanker omkring udviklingen af politisamarbejdet egentlig er. Nu indfører man jo disse afgørelser, og dér vil jeg godt bede ministeren bekræfte, at afgørelser har samme retsvirkning som direktiver.
De har ikke umiddelbar retsvirkning, de skal omsættes i national lovgivning, men det er altså i realiteten direktiver, vi snakker om.
De kan også indbringes for EF-Domstolen, der kan afgøre tvistigheder og dermed underkende Danmark, så det er direktiver, vi snakker om.
Hvad er det, man vil bruge disse ting til?
Hvor langt vil man gå?
Vil man give Europols medarbejdere beføjelser til at drive efterforskning i de enkelte lande?
Det er da enkelt at besvare, om man vil det eller ej.
Hvorfor vil tilhængerne ikke ud af busken og sige, hvad de vil bruge denne traktat til?
De mener selv, det er sådan en god traktat, men de kan ikke forklare, hvad den skal bruges til.
Jeg synes da, man skylder befolkningen at meddele, enten om man vil have et vidtgående politisamarbejde med efterforskning på tværs af landegrænserne med Europolmedarbejdere rejsende rundt i København, i Kolding, i Vejle, eller om man vil lægge sig fast på, at Danmark skal bruge en vetoret i forbindelse med rammeafgørelser og afgørelser.
Befolkningen kunne da godt have krav på at vide, hvad det egentlig er, tilhængerne forestiller sig, at denne traktat skal bruges til.
Nu vil jeg da i hvert fald give ministeren endnu en chance for at komme herop og give et sådant bidrag til debatten.