Keld Albrechtsen (EL), 2003-12-10:
Jeg synes, det er en interessant diskussion, der har været om spørgsmålet om en årlig erklæring.
Det er en tanke, jeg også selv har været inde på tidligere i forbindelse med nogle alvorlige tilfælde af vanrøgt af dyr, som vi havde ovre i Østjylland, hvor jeg kommer fra.
Jeg synes, det kunne være overordentlig positivt, hvis man i forbindelse med behandling af det her lovforslag kunne få vedtaget en sådan ordning.
Jeg har i hvert fald ved at lytte til debatten kunnet danne mig det indtryk, at der er et flertal af partier, der ønsker, at vi skal gøre noget ved spørgsmålet om at skabe instrumenter til at øge uafhængigheden mellem dyrlæge og landmand, og det kunne det her så være et redskab til.
Så jeg vil i hvert fald under alle omstændigheder håbe, at det kunne blive et resultat, som eventuelt kunne komme ind i forbindelse med et ændringsforslag.
Så stiller hr. Kristen Touborg den problemstilling op, hvad man mere grundlæggende gør ved spørgsmålet om den afhængighed, der er.
Der er jo både en afhængighed mellem dyrlægen og landmanden på den ene side og en afhængighed mellem dyrlægen og apotekeren på den anden.
Men der er jo samtidig også det problem, at apotekerne mildt sagt ikke opfører sig pænt.
Der er et system med provisionsaftaler og forhold, der gør, at vi har disse såkaldte motorvejslæger.
Jeg tror, hr. Henrik Dam Kristensen kaldte dem landevejsdyrlæger.
Det var nok et forsøg på at være venlig, det er jo hr. Henrik Dam Kristensens natur.
Jeg tror nu nok, de i almindelighed kaldes motorvejslæger, som hr. Touborg sagde, men det er nu lige meget.
Men i hvert fald er det jo et system, der gør, at f.eks. et enkelt apotek i Jylland i hvert fald en overgang kunne forhandle hovedparten af den veterinære medicin til dyrlægerne.
Hr. Touborg var inde på en overvejelse, som han ikke førte helt igennem, nemlig ved at spørge, om vi så skal indføre et system med offentlig kontrol.
Han konstaterede, at det nok ville blive for dyrt, men han tog jo ikke skridtet fuldt ud og sagde, at dyrlægearbejdet, for så vidt angår de bedrifter, jo så også måtte følge med.
Så ville det jo ikke blive uoverkommelig dyrt.
Tværtimod ville det sandsynligvis blive billigere.
Det ville simpelt hen sige, at vi ansatte de dyrlæger, der har med landbrugsbedrifter at gøre, ikke dem, der har med kæledyr at gøre, i offentlig tjeneste.
Det ville være det billigste og sandsynligvis også mest effektive
system.
Det vil sige, at det også ville være til stor fordel for landmændene.
Det ville næppe være til fordel for motorvejsdyrlægerne, og det ville næppe heller være til fordel for apotekerne.
Men det ville være til fordel for skatteyderne, og det ville være til fordel for landmændene, i hvert fald for de landmænd, der ønsker at overholde reglerne og have en god dyrevelfærd. Så jeg tror egentlig, at hr. Touborg skal fortsætte sin idéproduktion.
Han var lige ved at nå til den rigtige løsning, men så snublede han, lige før han kom til konklusionen.
Vi kan jo da i hvert fald i udvalget spørge, hvilke økonomiske fordele der vil være for alle parter ved en sådan ordning.
Nu er det jo ikke sådan, at regeringen går ind for offentlig drift, selv om det viser sig at være det bedste og det billigste.
Det har vi jo set i utallige tilfælde.
Så med den nuværende regerings deltagelse ville det jo næppe være meget sandsynligt, at vi kunne nå frem til sådan en ordning, men derfor kunne det jo være interessant nok at få det belyst, således at en eventuel kommende regering kunne tage et sådant skridt.
Vi har jo haft mange eksempler på, at privat drift har udviklet sig økonomisk og kvalitetsmæssigt dårligere end offentlig drift i de senere tid.
Det gælder inden for plejeområdet og ældreforsorg og mange ting, og det gælder sandsynligvis også på det her område.
Jeg synes, at vi, når vi ser på driftsformerne i det danske samfund, mere og mere konsekvent skal gå ind og få gjort op med den dér myte om, at privat drift altid er godt og offentlig drift ikke er så godt.
Og det her er et glimrende område at starte på.