Morten Messerschmidt (DF), 2006-11-30:
I øjeblikket er der i Europa, i EU, en tendens til at gøre menneskerettighedsdagsordenen væsentligere og væsentligere, at tillægge den større og større juridisk betydning.
Vi så det ved forfatningen, som faldt.
Hele forfatningens del 2, Charteret om Grundlæggende Rettigheder, handlede om at gøre menneskerettigheder til et EU-anliggende, at tage det ud af nationalstaterne, tage det ud af Europarådet og putte det ind i den føderale model under EU.
Det betragter Dansk Folkeparti som et alvorligt problem, netop fordi vi mener det alvorligt, når vi taler om, at der skal være en sikring af de basale menneskerettigheder, af de basale frihedsrettigheder, af de demokratiske spilleregler for alle borgere i Europa.
Det er jo fuldstændig rigtigt, som det har været fremført af fru Charlotte Antonsen, at der er en lang række europæiske lande, som har demokrati, og som er med i EU-samarbejdet, og for dem kan det måske være relativt ligegyldigt, om det nu er EF-Domstolen i Luxembourg, eller om det er Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg, der har det sidste ord at skulle have sagt, når det kommer til de grundlæggende rettigheder.
Men det er det altså ikke for alle de lande, som virkelig har alvorlige problemer med demokratiet, som virkelig ikke er i stand til at overholde de grundlæggende spilleregler, og som på dagligt plan på egen krop oplever de kontinuerlige overtrædelser af helt grundlæggende frihedsrettigheder, nemlig lande som Ukraine, Armenien, Aserbajdsjan, Rusland – eller tag bare Tjetjenien.
Det ønsker vi ikke.
Vi ønsker rent faktisk, at der skal være fokus på de her ting også for de lande, som ikke er med i EU.
Og derfor er hele den linje, der lægges op til her, katastrofal; den er katastrofal særlig for de lande, som ikke er inde og ikke i nær fremtid har nogen mulighed for at komme ind og få den beskyttelse af de demokratiske spilleregler, som egentlig er nødvendig.
Når det så er sagt og man vender blikket mod de lande, der rent faktisk er medlem af EU, er det også fuldstændig klart, at den menneskerettighedstyrannisering, som jo i øjeblikket foregår i EU og i andre kredse, vil blive forstærket af det, der sker med det her agentur for grundlæggende rettigheder.
Når man ser på, hvordan forfatningen opremsede en stribe områder, som hermed skulle være EU-anliggender i menneskerettighedernes hellige navn, må man forfærdes: Områder lige fra ægteskabsforhold, retten til uddannelse, ejendomsretten, lighedsspørgsmål, børns rettigheder osv. skal fremover være et EU-anliggende.
Det er fuldstændig uomtvistelig, at EF-Domstolen, som man har set det på område efter område, vil tage denne kompetence, tage de ord, der står i dokumentet, i charteret om grundlæggende rettigheder, og bruge dem, lægge dem ind i EF’s domskompetence og gradvis overtage de her centrale områder: børns rettigheder, uddannelsesspørgsmål, ejendomsret.
Den vil overtage dem fra medlemsstaterne og gøre dem til et politisk EU-anliggende.
Det er præcis det, vi har set ved det tyranni, som er udgået fra EUMC, Beate Winklers overvågningscenter i Wien, hvor man kontinuerligt over en årrække politisk har overvåget – og slet ikke har lagt skjul på det – de tendenser rundtomkring i Europa, som man ikke har brudt sig om.
Eksemplerne er rystende mange.
Et af de mest graverende har været det eksempel, hvor man simpelt hen tog rapporter, som ikke indeholdt det politisk korrekte budskab, man gerne ville kommunikere, og skubbede dem ind under gulvtæppet.
Sådan et center fortjener altså ikke at blive honoreret med at blive opgraderet fra at være center eller institut til at blive agentur.
Menneskerettighedsområdet skal ligge to steder.
Det skal ligge i Europarådet, som også dækker de lande, som virkelig har alvorlige problemer med at overholde de grundlæggende rettigheder.
Og jeg føler mig overhovedet ikke trøstet ved at høre, at der står et eller andet sted, at agenturet alene skal fungere komplementært, for hvis vi ser på, hvordan EF-Domstolen og EU generelt har udviklet sig i de sidste årtier, ved vi, at man ved en ekspansiv fortolkning vedvarende og vedholdende udvider EU’s kompetence.
Det vil gå ud over de europæiske lande, som ikke er med i EU, og det vil gå ud over de lande, som insisterer på, at menneskerettighedsområdet skal ligge begge steder, både i deres højesteretter og i Europarådet.