Rune Lund (EL), 2006-09-08:
Jeg er glad for, at hr. Morten Helveg Petersen er enig med Enhedslisten i, at vi har at gøre med en resolution, som ikke er afbalanceret nok.
Det er det, som dybest set er problemet.
Man kunne måske godt have stemt for det her, men så ville det have været vel vidende, at det ikke ville hjælpe.
Det er et plaster på et åbent benbrud, og det kommer ikke til at hjælpe.
Det er en meget bredere tilgang, man skal have, for at løse problemerne her.
Men jeg er glad for, at Det Radikale Venstre i hvert fald en del af vejen anerkender, at det er en ikke afbalanceret resolution, som er vedtaget i FN’s Sikkerhedsråd.
Det er på en alvorlig baggrund, at vi er her i dag.
Endnu en gang har krigen ramt Mellemøsten.
Israels angreb på Libanon var totalt ude af proportioner, tilfangetagelsen af to soldater blev brugt som undskyldning for det mest massive bombardement i Israels historie.
Broer, hospitaler, havne, veje og hele bydele blev lagt øde, klyngebomber blev kastet over civile områder.
Desværre har Danmark et medansvar for, at krigshandlingerne har kunnet fortsætte så længe.
I årevis har Danmark accepteret eksport af våben til Israel og stemt for, at Israel har en begunstiget handelsaftale med EU, selv om Israel i årevis har negligeret vedtagne FN-resolutioner.
Der burde for længst have været indført sanktioner.
Under de aktuelle kamphandlinger har Danmark undladt at gøre nok.
Regeringen har, da den blev presset, sagt det rigtige om våbenhvile og stop for kamphandlinger, men reelt har regeringen bakket op om USA’s forhalingspolitik, der har været med til at give Israel tid til at fortsætte krigen og bombardementerne.
Som sædvanlig har de civile været de største tabere i denne sag, både i Libanon og i Israel.
Enhedslisten fordømmer på det kraftigste – på det allerkraftigste – angrebene på de mange civile i Libanon og Israel, både når det gælder Hizbollah, og når det gælder de omkring 1.000 civile døde libanesere.
Der er dog ingen tvivl om, hvem der har begået de største forbrydelser.
Der er over ti gange så mange døde civile libanesere som døde civile israelere.
Israel tog sig ikke det besvær at skelne mellem Hizbollah og civilbefolkningen.
Antallet af civile dræbte taler deres tydelige sprog.
Israel undskyldte sig med, at Hizbollah gemte sig blandt de civile – noget, som siden er blevet afvist af menneskerettighedsorganisationer som det pure opspind.
Menneskerettighedsorganisationen Human Rights Watch har dokumenteret, at Israel har begået krigsforbrydelser i Libanon.
Det er det, som Dansk Folkepartis ordfører, hr. Søren Espersen, så poetisk har valgt at kalde for krigens pris – en udtalelse, der faldt efter bombardementet af Qana den 30. juli.
Vi har igen og igen hørt, at konflikten startede med Hizbollahs tilfangetagelse af to soldater, men reelt har konflikten meget dybere rødder, og det er også her, man skal tænke på at gribe fat, hvis man skal løse problemerne.
Som alle de andre krige i Mellemøsten handler også denne om territorier; den handler om Israels fortsatte besættelse af områder, der tilhører nabolandene, Golanhøjderne, Shebaa Farms, Vestbredden, Gaza.
Men Israel vil ikke forlade de besatte områder.
Israel vil have fred og besættelser, og derfor forsøger Israel hele tiden at løse konflikten militært for selv at kunne diktere freden.
Krigen fik lov til at trække ud, fordi USA ville give Israel lov til at fuldføre denne mission.
Israel ville overhovedet ikke høre tale om våbenhvile, og USA bakkede op – fred, javel, men ikke før Israel havde nået sine mål.
En måned efter begyndte Israel og USA imidlertid at ændre linje, fordi det blev mere og mere tydeligt, at Israel så at sige ikke kunne levere varen, og efter at have bombet Libanon sønder og sammen var det ikke så svært at få den libanesiske regering til at acceptere en våbenhvile og en resolution i FN’s Sikkerhedsråd, som er helt og aldeles ubalanceret til Israels fordel.
Reelt serverer resolution 1701 det, som Israel ikke kunne militært: Israel får sikkerhed på sin nordgrænse uden forhandling, uden indrømmelser og uden at opfylde FN’s resolutioner, f.eks. resolution 242, som handler om, at Israel skal trække sig tilbage fra de ulovligt besatte områder, trække sig tilbage bag grænserne fra 1967.
Jeg vil gerne nævne nogle eksempler på, hvordan man kunne have lavet en mere afbalanceret FN-resolution.
Hizbollah kræves afvæbnet, og det er ganske fornuftigt, men der er kun korte formuleringer om, at Israel skal opfylde internationale resolutioner og f.eks. forlade Golanhøjderne og Vestbredden.
Der står intet om krigsskadeerstatning i resolutionen, selv om Libanon er blevet bombet tilbage til stenalderen, og det burde Israel betale for.
Der er lavet en sikkerhedszone i det sydlige Libanon.
Hvorfor laves der ikke en sikkerhedszone i det nordlige Israel eller i det mindste en sikkerhedszone, der er ligeligt fordelt, så den ene halvdel er på den ene side af grænsen og den anden halvdel er på den anden side af grænsen?
Hvorfor er der ikke tale om, at de skyldige i krigsforbrydelser skal straffes eller komme for en domstol?
Det gælder både Israel, og det gælder folk inden for Hizbollah.
Vi snakker om våbenembargo – ja, fornuftigt over for Hizbollah, men hvad med våbenembargo over for Israel, som smider klyngebomber over civile områder?
Vi har da at gøre med en resolution, som er superubalanceret, og som ikke er i stand til at løse problemet.
Det var selvfølgelig et fremskridt, at det omsider lykkedes at stoppe kampene, men det er ikke nok.
Hvis der ikke kommer en retfærdig fred, bliver der blot tale om en pause før den næste krig.
Den indsats, der gøres nu, og det forslag, der ligger nu, kan vi ikke støtte.
Vi tror ikke, det kan bidrage til en retfærdig løsning af Mellemøstkonflikten, og vi vil opfordre regeringen til i stedet for at arbejde for en ny resolution, som forpligter Israel til at sætte sig til forhandlingsbordet med Syrien, Libanon, palæstinenserne og andre om en fred på grundlag af resolution 242 og andre relevante resolutioner.
Kun ved at løse de grundlæggende uretfærdigheder og gøre en ende på den israelske besættelse af Golanhøjderne og de palæstinensiske områder kan vi bremse tilgangen til de ekstreme bevægelser som Hizbollah i regionen og sikre en varig fred til fordel for alle befolkningsgrupper.
Vi ville gerne have stemt for dette forslag, hvis det havde været et afbalanceret forslag, der byggede på en afbalanceret resolution.
Jeg tror godt, SF ved, at Enhedslisten ikke er interesseret i, at der er nogen krigshandlinger, som skal fortsætte.
Det, som vi lægger op til, er, at der bliver en ny forhandling i FN’s Sikkerhedsråd, og det er det, som den danske regering skal arbejde for.
Med hensyn til at krigshandlingerne bliver stoppet, vil jeg sige: Det, der er tale om, er, at der er blevet en pause i krigshandlingerne.
Jeg kan garantere hr. Steen Gade for, at krigshandlingerne vil fortsætte.
Det er det, der vil ske.
Resolution 1701 stopper ikke krigshandlingerne, og samtidig er den meget ubalanceret.
Der er ikke balance i den, og det synes jeg at SF også skulle forholde sig til, for det er virkeligheden, sådan som virkeligheden ser ud.