Morten Bødskov (S), 2004-05-06:
Vi diskuterer to beslutningsforslag, B 150 og B 151, og jeg tager dem i den rækkefølge.
Vedrørende Dansk Folkepartis forslag, B 150, skal der ikke herske nogen tvivl om, at vi selvfølgelig mener, at pædofili og for den sags skyld også både seksuel omgang med og overgreb mod børn er afskyeligt.
Man kan vel næppe forestille sig nogen mere modbydelig form for kriminalitet, en kriminalitet, som alt tyder på betyder, at ofrenes, nemlig børnenes, liv er ødelagt, inden det knap nok er begyndt. Beslutningsforslaget fra Dansk Folkeparti pålægger regeringen så vidt muligt, som der står, at søge Pædofilforeningen opløst ved dom, i første omgang via et foreløbigt forbud efter grundlovens § 78, stk. 3, med prøvelse ved en efterfølgende retssag, som der også står i grundloven. Socialdemokratiet støtter intentionerne i forslaget, men vi vil også gerne rejse en debat om netop intentionerne, for vi mener, at de jo som sagt berører mere principielle spørgsmål om foreningsfriheden i relation til grundlovens § 78.
Vi mener, der er behov for, at man indleder en debat om grænsedragning for foreningsfriheden, vi ønsker tydeligere at få beskrevet grænsen for foreningsfrihedens rækkevidde.
Hvordan det i praksis kunne lade sig gøre, kunne eventuelt tilrettelægges efterfølgende i Folketingets Retsudvalg.
Grænsen for foreningsfriheden trænger til at blive trukket op i denne sag.
I spørgsmålet om Hizb-ut-Tahrir, i spørgsmålet om rockerklubberne Hells Angels og Bandidos har grænsen været til debat.
Typisk har det været to spørgsmål, der har præget debatten: Hvornår skal medlemmernes kriminelle aktiviteter have konsekvenser for foreningens eksistens?
Og hvornår er en forening, som enten samler eller i høj grad består af personer, der bedriver kriminalitet, i øvrigt ofte meget omfangsrig kriminalitet, ifølge grundloven et problem? Også internationalt løber denne her debat.
I Tyskland er Hells Angels eksempelvis forbudt i Hamburg.
Her er lovgivningen meget vidtgående, skal det siges, og forbuddet er sket med henvisning til en foreningslov, der forbyder foreninger, hvis aktivitet strider mod straffeloven. I Danmark har Rigsadvokaten på det seneste et par gange udtalt sig om dette spørgsmål, og hver gang er den meget vidtgående fortolkning af foreningsfriheden faldet ud til fordel for foreningens fortsatte lovlighed og eksistens.
Men det er ikke uden debat, som det også er skrevet i bemærkningerne til forslaget, at dette er sket, og Rigsadvokatens fortolkninger er til debat i juridiske kredse. Spørgsmålet om foreningsfriheden er principielt, det giver sig selv, og i årevis har debatten løbet om forskellige foreningers lovlighed.
På den baggrund mener vi, at afsættet for den videre debat om dette principielle spørgsmål kunne rejses i Folketingets Retsudvalg, og en indledning til den debat kunne være et responsum fra justitsministeren over debatten, som kunne afklare den nærmere grænsedragning for foreningsfriheden efter grundlovens § 78.
Det spørgsmål, vi synes kunne være interessant at få afklaret som afsæt for en videre debat, er, hvornår medlemmers kriminelle aktiviteter kan eller skal have konsekvenser for foreningens eksistens.
Gentagne gange er det jo dokumenteret, at visse foreninger samler et endog meget stort antal kriminelle medlemmer.
Det rejser det naturlige spørgsmål om medvirken, og hvornår foreningen som sådan kan siges at have et medansvar for denne aktivitet.
Derfor medvirker vi som sagt gerne til en fortsat drøftelse i Folketingets Retsudvalg af intentionerne i beslutningsforslaget.
Dermed har vi også sagt, at vi ikke finder den fremgangsmåde, som man har valgt i det konkrete beslutningsforslag, hensigtsmæssig.
Eksempelvis mener vi ikke, det er en god fremgangsmåde, at man starter med at forbyde en forening, som man så efterfølgende vil undersøge lovligheden af.
Denne snart mangeårige debat om det spørgsmål har berørt forskellige foreninger.
Om grænsedragningen for foreningsfriheden skal føres og afgøres ved domstolene, mener vi er justitsministerens afgørelse, og om det skal ske på baggrund af en sag vedrørende Pædofilforeningen, Hizb-ut-Tahrir, Hells Angels eller Bandidos, må det også være justitsministerens opgave at vurdere.
Man kan sige, at inden for hver af de tre grupper, der her er nævnt, er der jo enten iværksat undersøgelser, eller også er der faktisk også på det seneste indtruffet hændelser, som kunne udvide eller medvirke til tilføjelser til allerede afleverede undersøgelser.
I Socialdemokratiet håber vi således på, at det her beslutningsforslag kan være afsættet for en debat, hvor grænsedragningen for foreningsfriheden kan blive tydeligere.
I samme øjemed er det også væsentligt for Socialdemokratiet at få understreget, at grundloven for os at se ikke er tænkt som en beskyttelse af hverken rockere eller andre kriminelle gruppers aktiviteter, ej heller vil vi i Socialdemokratiet acceptere, at det danske samfund bringes i en situation, hvor grundlovens § 78 bliver en stopklods for effektiv indgriben over for kriminelle aktiviteter begået i ly af en forening.
Derfor mener vi, det er væsentligt, at vi sikrer politiet de bedste muligheder for at efterforske sager om pædofili og selvfølgelig også sager, som har berøring med det her emne, og det gælder selvfølgelig også salg og besiddelse af børneporno.
Det handler om forældelsesfrister, som min næste tale skal vise vi også er klar til at se på.
Endelig handler bekæmpelsen af pædofili og seksuel omgang med mindreårige jo også om en effektiv behandling af folk, der indrømmer at have disse tilbøjeligheder.
Som det er fremgået, støtter Socialdemokratiet, særlig her i forlængelse af det sidste, ethvert initiativ, der kan forstærke indsatsen mod pædofili og seksuel omgang med mindreårige.
Når det drejer sig om det konkrete forslag, så deler vi som sagt intentionen, men vi kan ikke støtte fremgangsmåden, vi mener ikke, den er hensigtsmæssig.
Vi er interesseret i en længerevarende debat om det her meget principielle spørgsmål, og vores opfordring er, at justitsministeren indleder en sådan i Folketingets Retsudvalg.
På den baggrund kan Socialdemokratiet ikke støtte det foreliggende forslag.
Når det handler om beslutningsforslag nr. B 151 om forældelsesfrist for seksualforbrydelser mod børn, så er der også her endnu en gang god grund til at understrege, at seksuelle overgreb mod børn vel er noget af det mest voldsomme, man kan forestille sig.
Det er klart, at behandling, i de sager vi ser i dag, kan være et plaster på såret, men skaderne efter den type overgreb er det unægtelig meget, meget svært at gøre noget ved.
At melde overgrebet, ja, det ligger ikke lige for, fordi et barn har svært ved at overskue en strafferetlig proces og også er fanget i et dilemma i forhold til den person, der har begået det pågældende overgreb. Det var i al korthed nogle af begrundelserne for, hvorfor vi udvidede forældelsesfristen i vores regeringstid, sådan at den i dag først regnes fra, at barnet er fyldt 18 år, og altså ikke længere fra gerningstidspunktet. Det er rigtigt, som det er anført i bemærkningerne til beslutningsforslag nr. B 151, at der kan være problemer, og at der har vist sig problemer.
Vi er nødt til at have lidt mere fast grund under fødderne, inden vi bevæger os ind i det her spørgsmål.
Der er det jo selvfølgelig væsentligt at understrege, at en retssag jo ikke bliver nemmere at vinde, jo længere tid der går, og det er væsentligt, at vi ikke stikker blår i øjnene på de personer, de ofre, som vi potentielt nu giver muligheden for at rejse en retssag på en anden måde end tidligere.