Villy Søvndal (SF), 2000-03-29:
I disse dage for et år siden var NATO-landenes bombardement af Jugoslavien 5 dage gammelt.
Fra SF's side advarede vi dengang kraftigt, så kraftigt vi kunne, imod krigen, som udenrigsministeren dengang valgte at kalde »en robust humanitær aktion«, og den var ganske robust, må man jo sige.
Vi advarede imod det med to sæt argumenter: dels det indholdsmæssige, kan man sige, i situationen i Eksjugoslavien og Kosovo - efter vores vurdering var forhandlingsmulighederne ikke udtømt, og man kan diskutere, om der overhovedet blev forhandlet i Rambouillet - og dels at vores vurdering var, at situationen på alle punkter ville forværre de problemer, som krigen hævdedes at ville løse.
Jeg så, at forsvarsministeren skrev en artikel i Berlingske Tidende for 2 dage siden, hvori han sagde, at militært havde aktionen været en succes.
Og det er ikke kun SF's påstand.
Hvis man ser, hvad eksempelvis Chris Patten og Javier Solana skrev i deres rapport til Europa-Parlamentet, er det vel lidt svært at beskrive den nuværende situation i Kosovo som en succes, tværtimod: Situationen i Kosovo i dag er på vej fuldstændig ud af kontrol, efter at den modsatte etniske udrensning har stået på siden krigens afslutning.
Serbien er bombet 50 år tilbage også miljømæssigt.
Milosevic sidder så sikkert som nogen sinde.
Krigen har skabt en farlig instabilitet i hele regionen.
Derfor nåede man ikke sit mål med krigen.
Den anden situation, som vi har i dag, drejer sig så om folkeretten.
Der var ikke noget folkeretligt grundlag for NATO's militæraktion, siger DUPI-rapporten.
Det kan også siges tydeligere: Aktionen blev sat i gang uden om internationale spilleregler.
Eller som regeringen siger i sin redegørelse, jeg citerer fra side 4 øverst: »Det må således konstateres, at der ikke forelå et klart sikkerhedsrådsmandat til intervention i Kosovo-konflikten ...«.
Det er nu - for at sige det diplomatisk - noget andre toner end i månederne før bombardementerne begyndte, hvor regeringen påstod, at der var fuld folkeretlig dækning for aktionen.
Hvorfor er den folkeretlige diskussion så vigtig, er det ikke kun for feinschmeckere, og betyder det noget?
Det er den af grunde, som regeringen selv nævner i sin redegørelse, igen på side 4, hvorfra jeg citerer: »Imidlertid kan sådanne interventioner udviske folkerettens almindeligt anerkendte forbud mod militær magtanvendelse mellem stater, hvis sådanne interventioner bliver almindeligt anerkendt som en del af folkeretten.
Humanitære interventioner risikerer altså at ødelægge det skrøbelige kollektive sikkerhedssystem, som FN-pagten bygger på.«
Regeringen skal roses for her at se meget klart, hvad risikoen er i det her.
Altså faren for, at de bliver almindeligt anerkendt, og at de ødelægger det kollektive sikkerhedssystem, er for høj en pris.
Gad vide om det er årsagen til, at det internationale samfund har været påfaldende tavst under slagterierne i Tjetjenien.
Eller hvorfor har man ikke lagt større pres på Rusland, når nu der var en humanitær ret til at intervenere? Men - siger regeringen så videre - det er ikke overladt til alle at træffe de her beslutninger.
Jeg synes, den mest centrale sætning i alt det her er på side 6, afsnit 4: »Overlades denne vurdering til andre - for eksempel en gruppe af stater eller en alliance - vil det betyde, at ikke kun stater med vores demokratiske og humanistiske standarder vil få ret til at gennemføre militære interventioner.« Det er dog en voldsom grad af selvtilfredshed.
Det udelukker, at hovedparten af verdens lande er med i denne her vurdering, og at det er de rige lande, som vi tilfældigvis tilhører, der kan foretage denne her vurdering af, hvornår man må intervenere.
Jeg vil godt sige, også for at rette en misforståelse op i forhold til nogle af de forudgående indlæg, at vi fra SF's side har været med til at stemme for en militær aktion i Bosnien.
Vi er ikke principielt modstandere af militære aktioner.
Vi anerkender også, at der kan være situationer, hvor humanitær ret er bremset af magtpolitik på en måde, hvor intervention for at redde menneskeliv er et uomgængeligt moralsk krav.
Det forudsætter spilleregler.
Det kræver et sæt af spilleregler for, hvornår nødretten er legitim.
Jeg hørte hr. Per Stig Møller sige, at sådan noget kunne man ikke stille op, man kunne ikke kodificere den type af regler.
Det er vel et rimeligt krav. Den anden lyder, at Sikkerhedsrådet skal være ude af stand til at handle.
Det er vel også et rimeligt krav.
Den tredje lyder, at magtanvendelse må være proportional og nødvendig.
Den fjerde lyder, at indsatsen skal være multilateral.
Det er vel også rimeligt.
Og den femte, at stater ikke må handle af egeninteresse.
Jamen er det ikke også ønskværdigt? Jeg vil så godt spørge udenrigsministeren om, hvad det betyder, når der i regeringens redegørelse står, at regeringen nøjes med at tage denne anbefaling til efterretning.
Hvad betyder det i virkelighedens verden?
Betyder det, at regeringen er enig?
Eller betyder det, at regeringen er uenig i DUPI's anbefaling?
Det er dog ganske centralt at få klarhed over i den her debat.
Jeg spørger derfor udenrigsministeren: Hvad betyder det, når man tager anbefalingen til efterretning om de her regler, som er universelle regler?
Betyder det, at man er enig i dem?
Eller betyder det, at man ikke er enig i dem?
Det forventer jeg et svar på.
Jeg opfattede det sådan, at DUPI lægger sig mellem status quo-strategien, nemlig intervention kun efter Sikkerhedsrådets bemyndigelse, men dog blandet sammen med ad hoc i nødretssituationer, altså i situationer, hvor Sikkerhedsrådet er blokeret.
Jeg tror, det blev nævnt af nogle af de forudgående ordførere, at det kun var Kina og Rusland, der havde den uskik at blokere, og det er jo ikke rigtigt.
Hvis man vil slippe for det, hvad gør man så?
Så må vi vel have en seriøs diskussion om, i hvilke tilfælde det er rimeligt at anvende vetoretten.
Den deltager vi meget gerne i, men det betyder jo igen, at vi stiler imod et sæt af internationale spilleregler for, hvornår nødretten må bringes i anvendelse, og det er det, jeg savner så katastrofalt i regeringens oplæg.
Jeg synes, det er bemærkelsesværdigt, hvor stor afstanden er mellem DUPI og regeringen i det her spørgsmål, og det er ikke kun mig, der synes det.
Ole Wæver, som har arbejdet med i DUPI-redegørelsen, er jo af samme opfattelse, som han gav udtryk for ved NATO-høringen.
Jeg synes, det ville være forholdsvis katastrofalt, hvis situationen efter Kosovo ender i, at vi opgiver at forsøge at finde et nyt sæt af spilleregler for at håndtere internationale konflikter. Regeringen siger jo selv, jeg citerer igen fra redegørelsen: »Efter regeringens opfattelse vil det imidlertid kunne gøre mere skade end gavn at udvikle mere bindende regler eller kriterier på dette område.
Bindende regler ville i sig selv i vid udstrækning medvirke til at skabe en doktrin for humanitær intervention.
Det forekommer mig at være en underlig bagvendt
argumentation.
Det er jo ikke en ny doktrin, vi søger efter, det var fem almengyldige spilleregler, f.eks. at der skal være et vist forhold mellem det indgreb, man laver, og de krænkelser, der har fundet sted, f.eks. at Sikkerhedsrådet skal have været ude af stand til at handle, f.eks. at det skal være en multilateral indsats, og f.eks. at landene ikke må have en egeninteresse.
Jamen er det ikke universelle kriterier, som vi alle har en interesse i? Er det et udtryk for en doktrin?
Betyder det så modsat, at lande, der har en egeninteresse, godt må blande sig?
Det må jo være meningen, hvis man afviser de her kriterier.
Jeg forstår det ikke, og jeg vil godt have udenrigsministerens svar.
man ser på folk, der studerer FN-systemet, f.eks.
FN-Universitetet, som består af en række internationale forskere, der er optaget af FN-spørgsmål,
er de af den modsatte opfattelse.
De efterlyser, at der er nogle fælles kriterier.
Så summa summarum: Jeg synes, det er dybt bekymrende, hvis regeringen med det her er på vej til at etablere en international orden, hvor grupper af lande i høj grad i virkelighedens verden kan fortolke frit, som der også var det amerikanske ønske, da man diskuterede den nye NATO-doktrin.
Den opmærksomme lytter ville have været opmærksom på, at de nye spilleregler, også i mit indlæg, ikke var de gamle spilleregler, men var et forsøg på at finde nye spilleregler, og jeg efterlyser: Er man villig til det, for så synes jeg, debatten har været nyttig og nødvendig.
Det helt afgørende i DUPI's pointe er, at man siger: Hvis man skal anvende humanitær nødret, så skal der opstilles nogle kriterier for, hvornår den skal anvendes, så den ikke kan anvendes ad hoc.
Regeringen skriver selv i sin redegørelse på side 4, at man ellers risikerer at undergrave den internationale ret.
Hvad siger regeringen så om det at gå over til de kriterier, som er den helt centrale pointe i DUPI's redegørelse?
Det afviser regeringen med en lidt underlig begrundelse, som jeg skal vende tilbage til i min ordførertale.
Derfor er der simpelt hen ikke overensstemmelse mellem det, regeringen siger, og det, DUPI siger.
Hvis man var i tvivl om det, skulle man have lyttet til, hvad professor Ole Wæver fra DUPI sagde, da vi holdt den store høring om NATO her i Folketinget for ca. 3 uger siden.
Jeg skal sige til hr. Per Stig Møller, at jeg ikke efterlyser en ny doktrin, jeg efterlyser nogle almennyttige kriterier.
Jeg er enig i, at det er svært at lave en doktrin, hvor verden lige præcis skal se sådan ud, hvis man skal intervenere, fordi nødret er uforventelig og derfor udefinerbar på forhånd.
Men jeg vil så modsat spørge hr. Per Stig Møller
: Hvilke af de fem kriterier, som DUPI har stillet op, synes hr. Per Stig Møller så har karakter af en doktrin, hvilke af dem er ikke rimelige?
Jeg behøver næppe at gentage dem, men det kan jo ikke være det, at man ikke skal have en egeninteresse.
Det vil jeg tro at hr. Per Stig Møller umiddelbart er enig i som et kriterium, også at der skal flere lande med.
Det er i øvrigt også al vores erfaring, hvad enten det var Bosnien eller Kosovo eller Albanien, eller hvor det var, at det var ønskeligt, at flere lande skulle med.
Det vil jeg også tro at hr. Per Stig Møller er enig i.
Også at magtanvendelse skal være proportional og nødvendig, at der skal være et rimeligt forhold i det, det må også være et konservativt grundsynspunkt.
Også at Sikkerhedsrådet skal være ude af stand til at handle, for ellers er det vel et ønske også i medfør af hr. Per Stig Møllers ordførertale, at det så går igennem Sikkerhedsrådet. Så jeg forstår ikke, hvori det doktrinære ligger i at indføre fem regler, der må siges at være af universel karakter, hvis vi skal styre en situation, hvor vi desværre i stigende grad ser grupper af landes villighed til at reagere selv.
Det er jo noget nyt, det er noget helt nyt, at vi ser, at den type af aktion, som vi har set i Irak og senest i Kosovo, gennemføres uden FN's Sikkerhedsråd.
Så jeg vil spørge helt konkret: Hvilke af de fem kriterier er det, der støder an i forhold til hr. Per Stig Møller?