Mogens Lykketoft (S), 2002-05-30:
Statsministeren holdt et langt indlæg, hvor han - og det synes jeg da man skal kvittere for - ofrede Socialdemokratiet al den opmærksomhed, som hovedmodstanderen selvfølgelig skal have.
Det, der måske var lidt påfaldende, var statsministerens forsøg på at frakende mit indlæg ethvert konkret indhold.
Jeg vil sige, at jeg vil bestemt ikke påstå det samme om statsministerens indlæg.
Statsministeren har som en meget dygtig politiker og meget dygtig polemiker en sjælden evne til at gentage med de absolut samme ord de samme hule påstande igen og igen og igen og igen.
Så på et eller andet tidspunkt tror han måske oven i købet selv på dem.
Kl. 0.05 Jeg synes, det er en meget gennemskuelig manipulationsteknik.
Men det er da imponerende, at vi her har at gøre med en person, som er i stand til at tviste ethvert hæderligt menneskes synspunkter til ukendelighed.
Gratulerer med talentet!
Det er jo meget interessant og en meget gennemskuelig teknik, når man siger: Hvis vi bruger lidt energi på at påvise konsekvenserne af regeringens politik, forklare, hvad vi selv mener, forklare, hvorfor vi er imod regeringens politik på afgørende punkter, ja, så er vi sure og vrisne, så skal vi have vidtløftige udredninger om, at der nok er splittelse i Socialdemokratiet.
Den måde, statsministeren systematisk prøver at stemple sine politiske modstandere på og også det dér lille trick med at rose nogle andre lidt mere, jamen det er så gennemskueligt.
Vi ønsker et bredt samarbejde, vil jeg sige til statsministeren.
Vi kan ikke rigtig finde ud af, hvad statsministeren mener.
Det dér nysprog, der er blevet anvendt, er jo udtryk for, at hvor sproget for statsministeren tilbage i 1993 var en måde at udtrykke, hvad han faktisk mente, da er det nu blevet et middel til at skjule, hvad han faktisk mener.
Derfor har vi svært ved at finde ud af, om der er noget grundlag for at lave aftaler.
Vi har set alt det, der ikke blev sagt i valgkampen, og som er blevet gjort bagefter.
Vi har set de forlig, som man sagde man ville overholde, og som man har brudt.
Derfor har vi selvfølgelig en vis skepsis i forhold til, hvad vi kan lave af ordentlige aftaler med denne regering.
Så vil jeg godt gøre nogle bemærkninger om det udenrigspolitiske, som statsministeren også brugte meget energi på.
Det er rigtigt, at jeg også den 23. august sidste år talte om et modsætningsfyldt partnerskab.
Clintons udenrigsminister, Madeleine Albright, sagde forleden, at den nuværende amerikanske regering nok taler om international retsorden, men samtidig bekæmper den i praksis, når det gælder hvidvaskning af penge, biologiske våben, forbrydelser mod menneskeheden og indsatsen for at forbedre miljøet.
Man taler om frihandel, men samtidig beskytter man sin egen stålindustri.
Man taler om risikoen for slyngelstaters raketter, men man forsinker uden formål forhandlingerne om at reducere den trussel.
Man kritiserer mangelen af demokrati på Cuba, men hylder autoritære styrer i mange andre lande.
Sådan sagde fru Albright.
EU's udenrigskommmmissiær, tidligere britisk konservativ partiformand, Hong Kong-guvernør Chris Patten, giver udtryk for de samme stemninger, når han kritiserer USA's afvisning af Den Internationale Krigsforbryderdomstol, nej til mineforbud, nej til aftaler om mindre våbenkontrol, nej til kontrol med biologiske våben, nej til Kyotoprotokollen.
Han nævner også uenigheden omkring bl.a. brugen af dødsstraf.
Han nævner uenigheden om politikken i Mellemøsten, hvor Europa jo skal være dem, der holder fast i kravet om en afbalanceret løsning, der kan bringe den israelske kolonipolitik til afslutning og sikre skabelsen af en levedygtig palæstinensisk stat.
Se, hverken Madeleine Albright eller Chris Patten, som jeg er enig med, som Socialdemokratiet føler sig i overensstemmelse med, kan beskyldes for at være antiamerikanske, men de taler jo unægtelig om præcis et modsætningsfyldt partnerskab.
Jeg er enig med statsministeren i, at det, der forener, er stærkere, end det der skiller.
Det er jo slet ikke det, vi er uenige om.
Kernespørgsmålet i det her er ikke, om det, der forener, er stærkere end det, der skiller.
Kernespørgsmålet er, om man skal logre af begejstring over alt det, den amerikanske regering siger, eller prøve at påvirke ved at stille stærkt op i en europæisk enighed på de synspunkter, som skiller, så den amerikanske regering kan nærme sig vore.
Kl. 0.10 Så sagde statsministeren, at vi havde jo ikke fortalt noget om, hvad vi ville på en række områder.
Jo, jeg fortalte faktisk ganske meget om de pejlemærker, vi havde for uddannelse, for arbejdsmarked.
Og hvad angår ønskerne for finansloven for 2003, ja, der kunne vi med ærlig vilje fra regeringen omkring den vedtagelse, hr. Stavad fremsatte, måske være kommet frem til et fælles beslutningsgrundlag om noget, vi kunne blive enige om.
På udlændingepolitikken gav jeg meget klare svar.
Jeg tror ikke, statsministeren var her, da jeg gjorde det, så det kan være grunden til, at han ikke har hørt dem.
Bredt samarbejde havde været klogt, men en vetoret fra Dansk Folkeparti mod at rette fejl havde været meget uklogt. Så talte statsministeren om kredsen omkring Mogens Lykketoft.
Jeg går ud fra, at statsministeren i den forbindelse tænkte på Socialdemokratiet.
Holdning til skattestop: Statsministeren spurgte, hvad Socialdemokratiets holdning til skattestop var.
Socialdemokratiet og regeringen har, så vidt jeg er orienteret, samme mål for 2010 med hensyn til skattetryk.
Det er i hvert fald meget små nuancer.
Vi kender bare andre, som vi synes fortjener at blive lettet, end dem, regeringen letter, ikke folk med mange penge, men folk med hårdt arbejde og få penge.
Så er der kommunerne, og om dem vil jeg bare sige, at det, der er problemet, er, om statsministeren vil holde sit meget udtrykkelige løfte fra valgkampen om at betale for, hvad regeringen bestiller af forbedringer ude i kommunerne.
Hvis tiden havde tilladt det, kunne jeg læse en haglbyge af citater op fra hr. Ejgil W. Rasmussen, KL's formand, der præcis peger på det problem, at regeringen hverken vil anvise, hvor de skal skære, eller levere dækning for det, som regeringens medlemmer lover.
Med den voldsomme reklame, Venstres formand nu i årevis har gjort for Farummodellen, så var det mindste, man kunne forvente her i dag vel, at statsministeren som politisk leder for Venstre havde påtaget sig det politiske og moralske ansvar for Venstrekommunens fallit.
Det havde været i stil med den dér tale fra den 5. juni 2001.
Men statsministeren og jeg skal ud til grundlovstale på onsdag sammen, og så regner jeg med at få den dér vedkendelse af det moralske ansvar for det storslåede eksperiment i Farum.
Må jeg så sige til sidst omkring vedtagelserne: Det havde jo været rart med noget sagkyndig rådgivning om, hvem der var de dårligst stillede her i samfundet.
Men det ligger jo meget godt i tråd med regeringens holdning til sagkyndig rådgivning, smagsdommere, at sådan noget vil man ikke have. Man vil selv bestemme, hvem der er de dårligst stillede, og det ender så med at blive 200 millionærer, der skal have 100 mio. kr.
Det har vi jo prøvet her i foråret.
Jeg kan sådan set godt forstå, at regeringen kommer til denne her konklusion omkring vores forslag til vedtagelse.
Jeg har lidt sværere ved at forstå, at fru Pia Kjærsgaard ikke kan stemme for denne vedtagelse.
For jeg mener, at her først på eftermiddagen var fru Pia Kjærsgaard oppe og ligesom efterlyse, hvor vi kunne finde fælles berøringsflader om at gøre noget på det sociale område.
Og jeg efterlyste en liste over, hvad fru Pia Kjærsgaard kunne få lov til af regeringen.
Man kunne måske ud af et sådant udredningsarbejde have fået en sådan liste, så det er jo skuffende, det er lidt nedslående, at fru Pia Kjærsgaard ikke har grebet den her vedtagelse med kyshånd.