Søren Krarup (DF), 2004-02-17:
Det handler om grundloven i dag, den danske grundlov, første gang givet af kong Frederik VII i 1849, revideret i 1866, ændret i 1915 og sidst ændret i 1953.
Det er den danske grundlov, der er på dagsordenen i dag, og ikke uventet er det tre venstrefløjspartier, der er utilfredse med grundloven og vil have lavet den helt om. De møder med hver deres punkt, dels i form af et direkte nyt grundlovsforslag, dels i form af ønske om nedsættelse af en forfatningskommission eller i De Radikales tilfælde nedsættelse af et grundlovskonvent, men der er et fælles præg over alle tre forslag.
Det er i alle tre tilfælde det abstrakte skoleridt i forhold til den gode gamle danske grundlov, som ganske vist har holdt sammen på Danmark og det danske folk i mere end 150 år, men som nu kasseres til fordel for teorier og overnationale doktriner.
Jeg må tilstå, at jeg finder venstrefløjspartiernes niveau angivet i SF's omfangsrige og prætentiøse grundlovs § 14, der begynder med at kræve, som det hedder: »Enhver har ret til at tænke frit«.
Det er ikke et ubilligt forlangende, men jeg vil gerne spørge SF: Hvem kan forhindre et menneske i at tænke frit?
Det turde dog vist nok være det umuligste af alt at forhindre et menneske eller et folk i at tænke, lige præcis hvad man vil.
Selv i Stalins Sovjetunion, selv i Hitlers Tredje Rige var tankefriheden uantastelig.
Borgerne tænkte om Hitler og Stalin, præcis hvad de ville, og det turde derfor være en underlig paragraf at indføre i et grundlovsforslag
, at enhver har ret til at tænke frit.
Abstraktionerne eller slagordene er løbet af med forslagsstillerne.
Det er med Viggo Hørups ord det vitterlige vås.
Men når man sådan skal omskabe virkeligheden og i hvert fald ikke vil være ved den foreliggende virkelighed, så ender man meget nemt i dette vitterlige vås.
Det forekommer mig som sagt at angive niveauet i den grundlovskritik, vi i dag skal tage stilling til.
synes jeg også, at samme tendens gør sig gældende i hr. Niels Helveg Petersen og Det Radikale Venstres beslutningsforslag, foreløbig om nedsættelse af et grundlovskonvent.
Bl.a. taler den danske grundlov konsekvent om kongen, hvor »virkeligheden er, at det er regeringen, udgået af Folketingets flertal, der står for regeringens førelse«.
Der forekommer mig at være tale om den rene formalisme, eller det er en argumentation uden indhold og nødvendighed, endnu tydeligere udtrykt af SF, der i bemærkningerne til sit grundlovsforslag kalder den danske grundlov utidssvarende, en anakronisme på en række områder. Findes der, spørger jeg, en mere overfladisk, underlødig argumentation end den, der gør det tidssvarende eller det moderne til sit argument?
Her er der ikke blot tale om en sproglig fallit, men også om en form for intellektuelt sammenbrud, hvor man alene forholder sig til det ydre, til form og mode, mens det indre, sagen eller grundloven selv, lades uænset.
Som sagt, denne overfladiskhed, dette abstrakte skoleridt synes mig indholdet af den grundlovskritik, vi møder i dag, men afgørende må det dog være, om den foreliggende danske grundlov udgør et godt og brugbart grundlag for det danske folks tilværelse.
Tillad mig i denne forbindelse at konstatere, at det danske folks lykke historien igennem har været, at ikke drastiske brud og revolutioner, men sammenhæng og skønsomhed har været vores virkelighed.
I Frankrig huggede man hovedet af kongen og dronningen i 1793, og i 1830 og i 1848 drev man i nye revolutioner nye kongepar på porten.
I Danmark gik i marts 1848 nogle tusinde københavnske borgere op til kongen og bad ham give folket et fri forfatning i en situation, hvor oprøret i Hertugdømmerne truede Danmarks eksistens, og så svarede kongen fredsommeligt ja, og 15 måneder senere underskrev han en grundlov, der gjorde Danmark til et konstitutionelt monarki.
Ude på Slotspladsen har man nu stående en stor statue af grundlovens giver, som blev genstand for en folkelig hengivenhed uden lige, bl.a. fordi han sagde: »Folkets kærlighed min styrke«.
Dette er Danmark.
Det er vores historiske virkelighed, eller det er Danmarks lykke.
Det er bl.a. denne virkelighed, der går igen i vores nuværende grundlov, hvor man skriver kongen, men mener regeringen, for ved at sige kongen fastholder man den historiske sammenhæng.
Er dette uden betydning?
D.G. Monrad skrev den danske grundlov, og Orla Lehmann satte den i en klar og plastisk prosa, som gør den danske grundlov til en sproglig lise i forhold til forfatninger, der med piber og trommer rider en teori.
Naturligvis er også dette en årsag til, at kernen i vores grundlov er uforandret siden 1849.
Hvis der virkelig var mangler ved grundloven
, hvis det danske folk i sin hverdag ikke kunne leve med grundlovens ord og paragraffer, så kunne der være mening i en ændring.
Men sådan er det jo ikke.
Den danske grundlov har tværtimod været en rummelig og praktisk ramme for det danske folks liv i skiftende og ofte vanskelige situationer igennem halvandet hundrede år.
At ændre en sådan ramme radikalt, fordi man finder den utidssvarende og finder dens sprog gammeldags, forekommer mig slet og ret umodent.
Sådan behandler man ikke et land og et folk.
Men naturligvis er det netop Danmarks lykke, den gode sammenhæng i vores historie, som disse teoretikere er ude efter.
Det er dels kongedømmet, som de alle sammen vil begrænse, og som SF i dunkle vendinger ønsker erstattet af en republik, dels er det folkekirken, som de ønsker nedlagt og erstattet af den kliniske abstraktion, der hedder adskillelse af stat og kirke.
Vi andre svarer: Kongedømmet er vores virkelighed, som ikke på nogen måde står i vejen for en demokratisk praksis, og folkekirken er simpelt hen udtryk for den folkelige virkelighed, fordi folkets store flertal hører til den evangelisk-lutherske kirke.
Men hvilket indtryk gør det på venstrefløjsteoretikere, for hvem ideologien tæller langt mere end den konkrete, foreliggende, danske virkelighed?
Ikke sandt: Lad bare Danmark og danskerne forgå, hvis blot virkeligheden består. Dette er grundlovskritikernes synspunkt, men vi er nogle, der finder det danske folks lykke og virkelighed væsentligere end en idé, og den idé, venstrefløjsteoretikernes kæphest og idelig fremhævede begrundelse, er naturligvis menneskerettighedernes toneangivende abstraktionsapoteose.
For menneskerettighedernes skyld skal vi lave grundloven om, siger alle tre partier.
For at være på højde med de overnationale europæiske menneskerettighedserklæringer skal vi kvitte vores gode, gamle grundlov.
Vi andre spørger: Er der noget som helst i grundloven, der betyder en trussel endsige en ophævelse af Danmark som et retssamfund?
Er en ændring af grundloven nødvendig for at sikre lov og ret i Danmark?
Nej, naturligvis ikke, og det dokumenterer halvandet hundrede års danmarkshistorie.
Men jeg siger omvendt: Det menneskerettighedsprincip, som venstrefløjspartierne ønsker skal være overordnet grundloven og derfor gjort til grundlovens egentlige grundlag, betegner en trussel mod retssamfundet, især fordi det nægter at tage hensyn til de konkrete, historisk bestemte forhold i Danmark.
Det er en længere historie at komme ind på menneskerettighedernes baggrund og princip.
Jeg har gjort det andetsteds, og her vil jeg blot sige, at hvor den abstrakte lighed uden ringeste hensyn til de konkrete mennesker i det konkrete land er menneskerettighedernes idé
Kald det rettigheder, der ikke bygger på en lov.
Det er vejen til tyranniet, det har 200 års europæisk historie dokumenteret.
Ingen forfatning har været mere fyldt med menneskerettigheder end Stalins grundlov fra 1936.
Dette er tyranniets vej, og - tilføjer jeg - det gælder også, når en EU-forfatning vil sætte den gældende grundlov ud af kraft.
Retssamfundet bygger på gældende lov, som er blevet til i samklang med folkets og landets tradition og historie.
Den danske grundlov bygger i sidste instans på traditionen fra Jyske Lov og dermed på frihedsrettighedernes, på Edmund Burkes og - ja, lad mig blot sige - på kristendommens retstradition.
Derfor viskede man i 1848 ikke tavlen ren og lavede en fiks og færdig grundlov uden forbindelse med Danmarks historie og udvikling, men man skrev konge, hvor man mente regering, og man skrev folkekirke de steder, hvor man behandlede danskernes kirkelige og kristelige virkelighed.
Respekten for den situation, man som danske lovgivere stod i, respekten for det folk, man lovgav for, respekten for den danske virkelighed, som man ikke skulle nyskabe, som om politikerne var Gud og skabere, og respekten for skønsomhed - dette har været og er grundlovens adelsmærke, og det er denne skønsomhed og virkelighedstroskab, de tre venstrefløjspartier vil udslette med deres grundlovskritik, som i alle tilfælde bygger på den abstrakte ligheds foragt for det historisk givne.
Det er ud fra denne abstrakte menneskerettighedsidé, de vil forvandle Danmark til et historieløst, åndløst og rodløst samfund, hvor konge og folkekirke og alt, hvad danskerne kender og holder af, skal erstattes af abstrakte spøgelser og ideer.
Behøver jeg at bemærke, at vi siger klart nej til disse forslag?