Elisabeth Arnold (RV), 2003-01-08:
Jeg skal også tilføje endnu et led i den lange række af rosende taler, der har været til regeringen for den måde, den har håndteret formandskabet på.
Jeg vil selvfølgelig ikke undlade at komme ind på nogle enkelte områder, hvor jeg synes, resultaterne kunne have været bedre, men det altoverskyggende indtryk er, at formandskabet blev afviklet på forbilledlig vis.
Der var ro på topmødet, der kom de resultater, som var de vigtigste, og som man havde prioriteret meget højt, og den prioritering, der var højest, nemlig udvidelsen, er Det Radikale Venstre hundrede procent enig i.
Jeg vil også sige med et lille smil, at regeringen var jo også velsignet med en meget, meget venligsindet opposition på hele dette område i formandskabsperioden.
Det har ikke generet Det Radikale Venstres øre
at høre alle de mange skåltaler.
Det har faktisk været en opfyldelse af en gammel drøm, og vi er ikke misundelige over, at det ikke var os, der sad med på regeringsbænkene.
Vi er glade for, at det lykkedes, og vi synes også selv, vi har været med til at bære udvidelsen igennem på grund af de forarbejder, som er blevet foretaget helt tilbage fra 1993. Vi er også glade for, at regeringen har holdt fast i at give arbejdskraftens frie bevægelighed effekt fra den første dag, de nye medlemslande er kommet ind.
Det er en beslutning, der ligger et par år tilbage, altså fra den tidligere regerings tid, og vi er glade for, at den nuværende regering har videreført synspunktet vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed og ikke har ladet sig lokke af højrefløjens skræmmebilleder om horder af billige løntrykkere, der vil komme væltende ind fra syd og øst. Der er blevet skabt nogle aftaler med Bulgarien og Rumænien, som gør, at de kan intensivere deres bestræbelser for at kunne blive medlemmer af EU på et senere tidspunkt.
Vi er også tilfredse med den løsning, der er kommet på Tyrkietspørgsmålene, altså at Tyrkiet har fået gentaget, at de kan betragte sig som potentielt medlem, hvis det vel at mærke opfylder Københavnskriterierne, både de økonomiske og de politiske.
Jeg lægger også mærke til, at i den lille pjece fra det danske formandskab, der er skrevet om resultaterne, står der, at det jo ikke bare drejer sig om at få indført lovgivningen på de områder, der handler om retssikkerhed, demokrati, menneskerettigheder og minoritetsbeskyttelse.
Det handler også om at få den gennemført i praksis og naturligvis også om at få den gennemført i hele landet, og det er noget af det, der har været mest kritik af over for Tyrkiet.
Der er meget langt fra Ankara og Istanbul til de østlige landdistrikter, der grænser op mod Irak og Iran, så der er meget at gøre i Tyrkiet.
Men jeg synes, udviklingen er blevet hjulpet på vej af et regeringsskifte og et politisk skifte i Tyrkiet, som på mange måder tegner spændende, og vi vil fra radikal side gøre, hvad vi kan for at hjælpe til, at processen kan få et heldigt forløb. Hr. Holger K. Nielsen nævnte i sin tale, at vi må være forberedt på og åbne over for ansøgninger fra Balkanlandene i de kommende år, og det er helt oplagt, at fra Det Radikale Venstres side vil de også blive hilst velkommen.
Vi har jo allerede nu adskillige af Balkanlandene med i Europarådet, som sådan set er den første organisation, nye demokratier i Europa bliver medlem af.
Det drejer sig om både Kroatien og Makedonien, og Slovenien er jo allerede medlem af Europarådet, så der sker noget, og det er en god garanti for en demokratisk og fredelig udvikling, at man kan blive medlem
af en klub, hvor alle landene har den udvikling bag sig, og hvor man kan samarbejde med ligesindede lande om løsning af masser af fælles problemer.
I forbindelse med formandskabets øvrige opgaver, bortset fra udvidelsen som jo var den vigtigste, må jeg sige, at jeg ikke synes, at præstationen på det globale område i Johannesburg var fantastisk god.
Man havde selvfølgelig nogle vanskeligheder, bl.a. en modspiller fra USA, som ikke bidrog synderligt til noget.
Men det hjalp heller ikke ret meget, at statsministeren udtalte, at den slags møder er spild af tid, for det er selvfølgelig ikke noget, der holder gejsten oppe hos dem, der gerne vil have EU til at være en stærk, global aktør.
Resultaterne blev ikke, som vi kunne have håbet, men så må vi andre jo så meget des mere presse på fremover, for at de kommende møder og konferencer kan få et heldigt forløb. På landbrugsområdet synes vi faktisk også, at resultaterne var sørgelige, men det er ikke regeringens skyld.
Men det betød til gengæld også, at de uheldige landbrugsordninger låses fast i en del år, og det betyder igen, at vi ikke kan komme videre med den egentlige reform af landbrugsordningerne, som vi jo ved, der er stort flertal for i det danske Folketing.
De skal reformeres, for de er skadelige, og de er forvridende, og derfor må vi af med disse landbrugsordninger.
Men det er ikke blevet lettere efter den aftale, der nu er indgået mellem Tyskland og Frankrig.
Det er ikke regeringens skyld, men det er alligevel lidt ærgerligt, at vi nu skal føle, at vi på dette område går et skridt tilbage i stedet for et skridt frem.
På et andet område synes jeg også, der er grund til at være lidt kritisk, og det er på skatteområdet.
Der var lagt op til en skattepakke, der skulle være vedtaget under det danske formandskab, men den blev tabt på gulvet.
Der blev ikke aftalt noget.
Den er en utrolig vigtig konsekvens af kapitalens frie bevægelighed netop ved at beskytte skatteindtægterne for de forskellige medlemslande, så man f.eks. får beskattet renteindtægter fra forskellige medlemslande, så der ikke kan findes skattely eller andre former for unddragelser rundtomkring i EU-landene.
Derfor er det sørgeligt, at regeringen ikke prioriterede denne del af arbejdet højere, for det er mit indtryk, at der kunne være nået et resultat, hvis man havde brugt flere kræfter på det. Så kan vi ikke komme uden om at snakke om forbeholdene, som jo også har optaget en del af debatten i dag.
Det Radikale Venstre står ved sit ansvar som medarkitekter til forbeholdene efter folkeafstemningen i 1992.
De var vigtige, og de var nødvendige, fordi der var en politisk situation, hvor Danmark enten ikke kunne deltage overhovedet eller kunne blokere for hele det europæiske samarbejde.
Derfor var det vigtigt at lave nogle stopklodser for, hvad det danske Folketing og den danske befolkning ikke ville være med til. Jeg vil gerne sige her, og jeg har sagt det tidligere, at det er SF's fortjeneste, at vi overhovedet fik mulighed for igen at stemme om Maastrichttraktaten.
Det krævede et ikke ubetydeligt politisk mod at skifte fra en anbefaling af et nej til en anbefaling af et ja, men derimellem ligger selvfølgelig processen med de fire forbehold.
SF udviste et betydeligt politisk mod, som jeg også synes har båret frugt, og jeg synes også, SF stadig skal holde sig til i debatten om, hvordan EU skal udvikle sig, og hvordan forbeholdene eventuelt fortsat skal bestå.
Selvfølgelig kan Danmark godt leve med forbeholdene.
Hvis man ser på resultattavlen efter formandskabet, kan man jo læse side op og side ned, hvad der er opnået på f.eks. området med de retlige indre anliggender.
Men det, der ikke står på resultattavlen, er, at på en hel del af de områder, hvor der er opnået resultater, skal Danmark nu stå med hatten i hånden og bede de øvrige lande om parallelaftaler.
har lagt navn til i forbindelse med formandskabet
Jeg synes, det er et problem, at vi ikke kan sige: Lad os nu se på disse forbehold på ny og se, om der er nogle af dem, der skal fjernes.
Forsvarsforbeholdet har vi allerede talt om, og her mener jeg, at tiden nu er kommet, hvor man kan sige, at det er åbenlyst, at det danske forsvarsforbehold ikke tjener det formål, det tjente dengang.
I virkeligheden kan man sige, at EU på mange måder har bevæget sig i den retning, vi ønskede, og det var jo netop det, der var vigtigt ved forbeholdene: at beskrive, hvad det er for en udvikling, vi er bekymrede over.
En del af den udvikling kom ikke - måske på grund af forbeholdene, måske på grund af den debat, som Danmarks nej i 1992 affødte.
Det kan vi ikke vide, men sikkert er det i hvert fald, at især på det retlige område og på forsvarsområdet kom udviklingen til at tage en anden vej, end vi frygtede.
Det synes jeg godt man kan kvittere for, og det kan man også godt forklare befolkningen nu 10-11 år efter.
Til sidst vil jeg sige noget om de nye opgaver, der kommer, og som statsministeren nævnte i sin tale.
Der kommer en ny traktat.
Der arbejder et konvent i øjeblikket, og nu er det på høje tid, vi får konventsdiskussionen ind i Folketingssalen, får regeringen til at prioritere konventsarbejdet og også sørge for, at Danmarks synspunkter kommer med i konventet.
Men jeg er meget bekymret for, at man vil udskyde opgøret med forbeholdene og koble det sammen med en afstemning om traktaten.
Vi vil selvfølgelig til enhver tid støtte en ophævelse af forbeholdene, og det har vi også allerede bebudet, fordi vi har fremsat forslag om det for Folketinget.
Men jeg kan godt forestille mig, at der kan komme problemer.
Hvis en ny traktat bliver udformet på en sådan måde, at den i realiteten afskaffer forbeholdene, og man præsenterer befolkningen for en pakke, der hedder: Stem om traktaten og stem om de fire forbehold - ja, så stemmer befolkningen ja til traktaten og nej til at ophæve de fire forbehold, og så står vi med et problem, som bliver uendelig svært at forklare befolkningen.
og ideen om at begive sig ud i en sådan big bang-afstemning, som synes at være statsministerens foretrukne model
Inden man begiver sig ud i en sådan model, synes jeg, man skal overveje meget, meget nøje, hvad det er for nogle spørgsmål, man skal præsentere befolkningen for, og hvad man kan blive beskyldt for bagefter, manipulation og hemmelighedskræmmeri osv. osv., og for på en eller anden måde at prøve at snyde eller fifle med forbeholdene.
Jeg synes, det vil være mest ærligt at sige: Forbeholdene har tjent deres formål.
Nu har de bestået i 10 år, og vi har brugt dem, men vi behøver dem ikke mere, så vi kan afskaffe dem, og det hellere i dag end i morgen.