Kim Behnke (FRI), 2000-12-13:
Finansministeren fravalgte muligheden for at lave finanslovaftale med os fra Frihed 2000, al den stund at vi ikke på noget tidspunkt blev inviteret til forhandlinger om finansloven for 2001. Det er jo et politisk valg.
Vi havde dog ikke forestillet os, at det politiske valg for regeringen ville blive så direkte og så markant, som tilfældet er blevet.
For de ændringsforslag, vi har til behandling i dag sammen med mange af de følgelove, der ikke mindst på skatteministerens område bliver en realitet, vidner jo om, at regeringen klart og entydigt har valgt en strategi, der går i retning af, at den offentlige sektor - ikke mindst staten - skal være større.
Det har flere steder været anslået, at inden for de næste par år skal der bruges omkring 10.000 ekstra medarbejdere i den offentlige sektor.
Det kan selvfølgelig se pænt ud på beskæftigelseskurven at ansætte en masse mennesker i den offentlige sektor, men problemet i øjeblikket er, at når det offentlige går ud og efterspørger nye medarbejdere, ja, så kommer det altså til at ske i konkurrence med den private sektor, al den stund at der for en lang række veluddannede medarbejderes vedkommende er mangel på folk og ikke folk i overskud.
Men hver gang man ansætter en medarbejder i den offentlige sektor, får vi jo efterfølgende de mange følgevirkninger.
Folk skal have et skrivebord at sidde ved, de skal have en computer, de skal have tag over hovedet, og alt sammen udløser meromkostninger.
Derfor vil konsekvenserne af de ændringsforslag, der bliver vedtaget i dag, ikke bare være nogle umiddelbare meromkostninger, næh, der bliver over de næste mange år et tilløb, for sagen er jo den, at der stort set aldrig sker afskedigelser, at der stort set aldrig sker indskrænkninger i staten.
Tværtimod er der en løbende udvikling, hvor man hele tiden ansætter flere og flere.
Ser man så på de statistikker, man producerer i Finansministeriet, ja, så vil man jo henholde sig til, at over de seneste 7-8 år har man også haft en vis afgang af medarbejdere, men renser man statistikkerne for de medarbejdere, der ikke længere bogføringsmæssigt er statsligt ansat, men nu ansat i halv- og helprivatiserede virksomheder, ja, så vil konklusionen være den, at når det gælder centraladministrationen og selve kernen i statens sektor, er der en fortsat stigning.
Det har så den konsekvens, at man specielt fra Socialdemokratiets side, men jo så sandelig også med de marxistiske samarbejdspartnere, man har valgt, finder det umuligt bare tilnærmelsesvis at gennemføre besparelser på finansloven. Jeg prøvede tidligere på dagen at få den socialdemokratiske ordfører i tale
omkring bare minimale besparelser på finansloven.
Lad mig blot - for at illustrere rækkevidden af, hvad vi efterhånden har opført på en finanslov - nævne ni konkrete eksempler.
Vi bruger på finansloven at betale ATP for udlændinge på introduktionsydelse.
I sig selv forekommer det absurd, at udlændinge, der er på introduktionsydelse, skal betale ATP, for der kan gå mange år, før de bliver ATP-berettigede, hvis de nogen sinde bliver det, men man vil ikke tage pengene af introduktionsydelsen, så det er en særlig statslig bevilling. Så har man Den Grønne Fond, en meget stor post på finansloven, hvor man giver penge til tryk af brochurer og forskellige økologiske aktiviteter rundtomkring osv.
Så er der Det Arnamagnæanske Institut, som igennem 40 år har været på finansloven, uden at der er kommet noget resultat ud af det.
Så synes man, det er en god idé at hjælpe til med at få eksporteret fisk fra Østeuropa, og opretter et selskab, der hedder East Fish, altså en aktivitet, som jo ikke ligger fjernt for østeuropæiske lande, som tidligere har haft det hele i statsligt regi, men hvor man kan spørge: Hvorfor i alverden skal det optræde på en dansk finanslov?
Så har man et forskningsprojekt om træk og skub - ja, det hedder det virkelig.
Så vil man ud i konkurrence med private restauranter
osv. og etablerer et Måltidens Hus. Som konsekvens af, at Folketinget vælger at vedtage en designlov, ja, så skal der straks udløses millioner til styrkelse af design, selv om det er et af de områder, hvor dansk erhvervsliv klarer sig allerbedst og heldigvis altid har gjort det.
Og for at nævne noget andet, næsten lige så absurd, udbetales der også tilskud til udvikling af økologisk fiskeri.
Om de ni eksempler vil de fleste tænke: Nå ja, men det kan vel ikke være alverden af penge, staten bruger på de her områder.
Jeg kan afsløre, at de ni konkrete ting på finansloven tilsammen koster skatteyderne over 300 mio. kr.
om året
Efter vores opfattelse i Frihed 2000 er det et eksempel på, at hvis man tager de konkrete udgifter på finansloven og tager en saglig diskussion om, hvorvidt de nu også fortsat absolut skal stå der, vil der for en lang rækkes vedkommende kunne etableres mulighed for at spare de pågældende steder.
Men det vælter jo ind med penge til finansministeren.
Selv på trods af og i forlængelse af de mange skatteforhøjelser og nye skatter, vælter det ind med penge.
Og i det seneste eksemplar af publikationen Budgetoversigt praler finansministeren da også med, at orkanen den 3. december 1999 har udløst en stigning i vores bruttonationalprodukt.
Jeg læste engang en amerikansk publikation, der hedder Economics in One Lesson - økonomi i én lektion - og i den publikation gøres der grin med klassisk keynesiansk økonomisk og socialdemokratisk tankegang.
Der bliver nemlig givet det eksempel, at hvis man vil fremme væksten i et samfund, kan man bare smadre butiksruder, for jo flere butiksruder man smadrer, jo mere skal glarmesteren lave, og så skal han ansætte nye folk, og der kommer rigtig gang i hjulene.
Det er et eksempel, der bliver brugt i denne publikation for at gøre grin med klassisk keynesiansk, socialdemokratisk tankegang.
Den form for aktiviteter ønsker vi ikke at bruge til at forøge det danske bruttonationalprodukt, og det er der to grunde til. For det første bruges der jo altså i millioner af kroner, som ellers kunne have været brugt til andre formål, til at rydde op efter orkanen. For det andet er det jo sådan - meget i forlængelse af den diskussion, der har været tidligere på dagen - at orkanen jo udløser, at Danmark skal betale mere i ulandsbistand.
For det forhold, at der er en orkan, der har pløjet ind over det sydvestlige Danmark, ja, så skal vi betale mere i ulandsbistand. Man kan spørge, hvorfor i alverden man har lavet den sammenhæng mellem betaling af ulandsbistand og så vores samfundsøkonomi.
Det er jo ganske absurd.
Der var nogle, der tidligere på dagen kom med eksempler om, at folk, der var syge, ville de hellere bruge pengene på end på ulandsbistand.
Jeg kan så fortælle dem, der er syge, at hvis de bliver kørt i en ambulance til hospitalet, stiger vores bruttonationalprodukt, og så skal vi betale mere i ulandsbistand. Så skal jeg love for, at der gik gang i ulandsdebatten: Hvad var nu det for noget, det var jo kun et vaccinationsprogram af små, sølle børn rundt i ulandene, og hver eneste krone, Danmark giver, er virkelig for at hjælpe mennesker i nød.
Jeg havde svært ved at holde tårerne tilbage, men tænkte, at jeg alligevel hellere måtte tjekke, om det, der blev sagt af ordførerne, nu også var rigtigt.
Derfor gik jeg op på mit kontor og fandt denne dejlige publikation frem, som hedder »Program- og projektorientering« fra Udenrigsministeriet, Danida.
Det er sådan et 5-binds værk, hvor man gennemgår alle de projekter, man bruger penge på.
Og det er jo sørgelig læsning.
Det er så sørgelig læsning, så vores statsrevisorer og Rigsrevisionen ofte finder anledning til at gribe ind.
Jeg har på min hylde fundet en håndfuld af de rapporter, som statsrevisorerne har afgivet om ulandsbistand i Nicaragua, og der er en om Uganda, og der er en om Sydafrika, og der er en om FN's udviklingsprogram, UNDP.
Statsrevisorerene skriver, at projekterne er præget og plaget af korruption og misbrug.
Der er tale om kritisable forhold.
Der er tale om uregelmæssigheder og misbrug og yderst mangelfulde forhold.
Bevares, de rækker et par år tilbage, men konklusionen er hver gang den samme: Dansk ulandsbistand går ikke kun til små, søde børn, der trænger til en vaccination. Mange af milliarderne går til: »korruption, misbrug og kritisable forhold.«
Og der er det, at vi fra Frihed 2000 ikke kan få svar.
Vi kan ikke se danskere i nød i øjnene og så sige til dem: Ja desværre, der er ingen penge til jer, for vi har vedtaget en finanslov, og der har vi bestemt, at vores ulandsbistand uanset hvad skal følge en bestemt procentvis takt.
Særlig fandt vi, at det forhold, at EU for et par år siden besluttede, at beregningsmetoden skulle ændres, og det i sig selv udløste 1,5 mia. kr. ekstra i ulandsbistand fra Danmark, vidnede om, at man ikke giver ulandsbistand ud fra, hvor der er behov, men bare for at opfylde nogle matematiske tal.
Der er jo nok af steder, hvor vi plager danskerne: Ejendomsskatterne er et godt tema.
Ikke fordi ejendomsskatterne specielt er berørt af ændringsforslagene, men det er de jo alligevel, for det, der sker, efter at vi har indført ejendomsværdiskatten, er jo, at ganske mange mennesker er kommet til at betale meget mere, end man tidligere havde forventet. Jeg kunne forstå på CD's ordfører, hr. Peter Duetoft,
at den dag, hvor den politiske mulighed er der, ja, så står i hvert fald CD ved løftet om, at de her ting skal ændres.
Og det glæder vi os til sker hurtigst muligt.
For konsekvensen af den måde, man beskatter folk med fast ejendom på, er efterhånden blevet sådan, så folk ikke længere har råd til at sidde i deres huse.
»Nej, det passer jo ikke, Kim Behnke.«
, stigningerne i antallet af tvangsauktioner er desværre begyndt at komme igen.
Det skyldes selvfølgelig også de mange andre udgifter, folk har, men det enkeltforhold, at ejendomsværdiskatten nu gør meget mere ondt, end de tidligere andre ejendomsskatter, gør, at ganske mange mennesker er kommet i økonomisk uføre.
Det synes vi faktisk er for dårligt, og derfor havde vi håbet på, at det var en af de ting, man ville tage fat på.
Men problemet er jo, at både for stat, amt og kommune vælter pengene ind på det her område.
At finde nogle politikere, der siger nej tak til de penge, er jo altså desværre meget svært.
Jeg kunne forstå, at hr. Duetoft er én af dem.
Så er der de forskellige forslag til skærpet beskatning
af erhvervslivet
Det er næsten ikke til at bære at være skatteudvalgsmedlem på den her tid af året.
Vi oplever den ene brancheorganisation efter den anden komme forbi Folketingets Skatteudvalg, og bevares, det er jo folk, der får løn for at komme og klage deres nød, vil nogle sige, men heldigvis er der også ganske mange, der kommer og repræsenterer sig selv og deres egen virksomhed.
Der sidder en mand for enden af bordet og fortæller, at for den virksomhed, han har, vil konsekvenserne af de opstrammede betalingstider for momsafregning jo altså betyde, at han enten bliver tvunget til at flytte virksomheden til Sverige, sådan at han kan nyde godt af de ændrede momsregler derved, eller også er han nødt til at begynde at afskedige medarbejdere, for den økonomi, han har, tillader ikke, at han skal lægge penge ud for staten.
Det er jo en af de fejlinformationer, der helt bevidst er blevet givet fra regeringen, nemlig at det er borgerne eller rettere sagt virksomhederne, der låner skat eller moms på sådan en slags gratis kassekredit.
I hans virksomheds tilfælde ville det blive sådan, at det fremover er skatteministeren, der har en gratis kassekredit
ude i hans virksomhed
Og ærlig talt, det burde være sådan, at vi alle gør, hvad vi kan for at holde gang i erhvervslivet og ikke er så optaget af statens likviditet.
Det viste sig også, at en af hovedgrundene til, at han får det momsproblem, er, at hans kunder primært er offentlige virksomheder.
Det vil sige, at det er kommuner og amter og andre offentlige virksomheder, som har strammet deres kreditregler op, så de ikke betaler pengene før efter løbende måned plus 30 dage.
Så kan man sige, nå ja, det går jo nok.
Men det er et symptom på den tankegang, der gør sig gældende i regeringen: Man er mere optaget af at bruge skattetallene som idéværktøj til, hvor man kan opkræve mere skat, end man er interesseret i, hvilke afledte effekter det har ude omkring i erhvervslivet.
Kigger vi så på mængden af ændringsforslag fra regeringen, er der noget, der har slået os den her gang.
Og det er, at utrolig mange ændringsforslag har som beskrivende tekst, at det er en konsekvens af aftalen om fordelingen af satsreguleringspuljen.
Det er ikke, fordi vi ikke er med i satsreguleringspuljepartikredsen, men vi synes faktisk ud fra et rent demokratisk syn, at det er et problem, at så store milliardbeløb bliver fordelt i en anden kreds end den i forbindelse med finanslovforhandlinger og ændringsforslag på normal vis, for det gør jo, at disse mange punkter allerede er aftalt, inden finanslovforhandlingerne går i gang, og det gør, at lige præcis på de punkter kan man ikke lave nogle ændringer, for det er bundet af disse forlig.
Det synes vi er en uskik, lige så vel som vi ved flere lejligheder har gjort gældende, at den lidt voldsomme brug af tipsmidlerne til at dække huller i statskassen synes vi heller ikke er særlig charmerende.
Så disse satsreguleringspuljer har efterhånden nået et omfang, hvor vi mener, de burde overflyttes til ordinære finanslovbevillinger, som er underlagt den normale finanslovbehandling.
Så vil man som den trænede læser kunne se, at fra Frihed 2000 er der ikke ret mange ændringsforslag denne her gang.
Og det er såmænd ikke, fordi vi er blevet ramt af arbejdsvægring, men det skyldes, at vi har lavet en simpel costbenefitvurdering.
Skulle vi bruge 200-300 timer på at lave lige så mange ændringsforslag, som vi tidligere har gjort, når det politiske landskab var, at regeringen har en fast aftale med det marxistiske flertal, og at der ikke på nogen måder var muligheder for at gå ind og påvirke noget som helst?
Svaret for os blev, at det syntes vi ikke
der var ikke brug for, især ikke, da de, der har brug for at læse, hvad vi mener, vil kunne slå op i Folketingets forhandlinger fra sidste år og se en meget detaljeret gennemgang af de ændringsforslag, som vi stillede dengang, og vi står ved hvert og et af dem igen i år.
Men et enkelt ændringsforslag synes vi alligevel vi ville bidrage med, og det er på nok så alvorlig en baggrund.
Vi måtte jo med undren konstatere, at man i EU-kredsen havde besluttet, at der ville blive gennemført en særlig kampagne for at få begrænset kogalskaben.
Men stik imod de råd, man havde fået fra de veterinære eksperter, har man altså valgt en fremgangsmåde, som var
langt mere vidtgående.
Og vores egen fødevareminister lagde ikke skjul på, at det var, fordi man ønskede at vise forbrugerne, at dem kærede man om, og man ønskede over for pressen at få en god omtale, altså langt mere, end der veterinært og fagligt var belæg for.
Hvis man havde nøjedes med at lave et indgreb, der veterinært og sikkerhedsmæssigt var krævet og påkrævet, jamen så er vores holdning den, at så må erhvervet selv betale for at rydde op efter de ulykker, der er, lige så vel som man har gjort det med andre former for zoonoser og dyresygdomme.
Men i det her tilfælde, hvor det altså er en rent politisk afgørelse, at man vil belaste erhvervene så voldsomt, må det også være en politisk opgave at udrede de tab.
Vi så derfor, at Landbrugsraadets præsident den 5. december anslog, at det samlede tab for dansk landbrug og følgeindustri og fredningsindustri kunne blive omkring 1 mia. kr.
Det er ikke sikkert, det bliver så meget, men vi mener, at det vil være et vigtigt signal for Folketinget at vise landbruget, at de tab, de kommer til at lide som følge af denne politiske og populistiske beslutning, vil der være dækning for på finansloven.
Så derfor har vi stillet ændringsforslag nr. 616.
Men en del af dem er jo ændringsforslag fra finansministeren, som er rent tekniske ændringsforslag, hvor skønnet i forhold til konjunkturerne osv. har ændret sig, og bevares, det kan vi da godt stemme om, men det forekommer lidt absurd, at Folketinget skal til at sidde og stemme om Finansministeriets skøn over, hvor mange biler der skal sælges ekstra, eller hvad det nu er. Så til en række af disse konjunkturbestemte ændringsforslag vil vi jo være nødt til at stemme ja, for det vil være usagligt at stemme nej.
Ikke, at vi af den grund nødvendigvis er enige i det, der ligger bag, men det andet vil være usagligt.
Så den samlede vurdering fra os i Frihed 2000 er ikke at finde i vores eget ene ændringsforslag, men det vil være at læse i de ændringsforslag, vi stillede sidste år, og så vil vi støtte de 149 ændringsforslag, som vi synes trækker i den rigtige retning, og de 140 ændringsforslag, der trækker i den forkerte retning, vil vi stemme nej til.