Pia Christmas-Møller (KF), 1997-12-18:
Kan man være glad for lidt, har man meget at være glad for.
Sådan lyder et gammelt mundheld, og set ud fra den nøjsomme betragtning kan man vel godt forstå det, hvis regeringen i morgen rejser glad på juleferie.
Men det er en regering, der stiller sig tilfreds med blot dette at administrere.
Det er en regering med et ambitionsniveau i gulvhøjde, og det er en regering, som er uegnet til at lede Danmark ind i et nyt årtusinde med de mange og de massive udfordringer, vi står over for.
Derfor er det også en regering, danskerne ikke kan være tilfredse med på den kommende valgdag, simpelt hen fordi Nyrupregeringen er de spildte muligheders regering.
Flere års massivt opsving er således ikke blevet udnyttet til at gennemføre de reformer, alle ved vi har behov for på bl.a. arbejdsmarkedsområdet, på skatteområdet og i den offentlige sektor, reformer, som kan gennemføres smertefrit i opgangstider, men som kan gøre ondt i nedgangstider.
Flere års massivt opsving er ikke blevet udnyttet til at forbedre uddannelseskvaliteten eller den private forskning
Flere års massivt opsving er ikke blevet brugt til at nedbringe gælden, tværtimod er ny gæld stiftet.
Flere års massivt opsving er ikke bleve brugt til effektivt at lette virksomhedernes byrde, tværtimod har regeringen lagt nye byrder, nye omkostninger i milliardklassen på de danske virksomheder, og man foreslår oven i købet, at endnu flere skal pålægges i 1998.
Det er, som om regeringen ikke sådan rigtig for alvor har indset, at vores alle sammens velfærd er direkte og uden omsvøb eller andre mellemregninger afhængig af vores virksomheders indtjeningsevne, og det er, som om regeringen ikke sådan rigtig for alvor helt inde på rygmarven er på det rene med, at virksomhedernes indtjeningsevne er stærkt afhængig af deres konkurrenceevne. Jeg må derfor i det spinkle håb, at regeringen dog en dag vil tage ved lære, minde om den gode gamle historie om æslet og bonden.
Bonden skal som bekendt have æslet til at bære hø hjem fra marken, og han siger: Kan du bære det strå, kan du også bære det.
Og det bliver han ved med, lige indtil et enkelt lille strå får æslet til at segne under den samlede vægt.
Denne lærerige lille historie bør regeringen repetere for sig selv igen og igen, hver eneste gang den overvejer nye byrder på erhvervslivet.
Til trods for at danske virksomheder konstant lige siden 1993 har tabt markedsandele, og til trods for at vi står over for nogle af de vanskeligste overenskomstforhandlinger, har regeringen skabt flertal for en række forslag, der i 1998 direkte vil forringe virksomhedernes konkurrenceevne.
Alene i 1998 har regeringen pålagt erhvervslivet nye byrder for næsten 4 mia. kr.
Dertil kommer en mærkbar likviditetsbelastning.
Regeringen har oven i købet sammen med venstrefløjen kreeret en særlig skat på beskæftigelsen og dermed på arbejdspladserne; en særlig sygeskat er det således blevet til.
Det er en helt ny skat, som ikke på nogen måde vil påvirke hverken de samlede sygedagpengeudgifter eller adfærden.
Der er ingen præmiering af sygdomsforebyggende initiativer eller lignende indbygget, nej, det er kort og godt en skinbarlig ny skat på arbejde.
Og her var vi nogle, der gik rundt og troede, at en af de vigtigste opgaver for det danske samfund var at bekæmpe arbejdsløshed, at skabe nye arbejdspladser og i det hele taget sørge for, at beskatningen på arbejde blev nedsat; men regeringen gør det stik modsatte.
Regeringens økonomiske politik er således på vej til at kunne beskrives med ét ord, nemlig afgiftspolitik.
12 nye skatter og afgifter er det således blevet til alene i 1997.
Lad mig i flæng nævne ny passagerafgift, forhøjelse af tinglysningsafgiften, forhøjelse af stempelafgiften, forhøjelse af punktafgifter, forhøjelse af afgifter på øl og vin, pesticidafgifter, ny sygeskat på arbejdspladserne, tvungen acontoselskabsskat, afkortning af kredittiden på moms og mange flere.
I alt har regeringen forhøjet skatter og afgifter med 3,2 mia. kr. i 1997.
Det danske samfund står over for store udfordringer i de kommende år.
Den internationale konkurrence er benhård, og den bliver kun hårdere.
Den rivende udvikling i Kina og det øvrige Asien og det konkurrencemæssige pres fra de nye demokratier i Øst- og Centraleuropa vil udsætte det danske samfund for meget omfattende omstillingskrav.
Nøglen til at udnytte disse udfordringer som nye muligheder har vi inden for rækkevidde.
Endnu kræves kun modet til at gribe den. Nøglen består i at gennemføre reformer på arbejdsmarkeds-, uddannelses- og skatteområderne.
Det Konservative Folkeparti har vist både modet, viljen og evnen til at fremlægge langsigtede forslag.
Det gjorde vi i foråret med vores oplæg »Nye tider, nye tanker«, som er et langtrækkende oplæg, der giver et sammenhængende bud på, hvad der skal til i de næste godt og vel 10 år.
Vi har sammen med Venstre omsat en række af forslagene
til konkrete bud på ændringer til finansloven for næste år, hvor meget kunne være påbegyndt, hvis altså ellers den politiske vilje blandt et flertal her i Folketingssalen var til stede. Regeringen fremlagde i foråret en glitrende pjece om ønskerne til Danmark år 2005.
Lige så farvestrålende billederne var, og lige så fromme ønskerne var, lige så matte og uigennemsigtige var midlerne, når de ikke ligefrem var totalt fraværende.
Alligevel gav den farvestrålende pjece en smule næring til optimistiske sjæle som mig.
Det var skuffende læsning.
Intet, intet var der her at finde, som kunne give indtryk af, at regeringen havde til sinds at følge de pæne målsætninger op med konkret handling.
Ikke engang på det overordnede plan kunne man se vilje til at udnytte opsvingets store muligheder.
Ingen reformer, end ikke en varsling om samme.
Også efter det færdige finanslovresultat må man konstatere, at regeringen ikke vil tage fat på de store spørgsmål.
Det er sandelig de spildte muligheders regering, vi har med at gøre.
Den finanspolitiske styring er direkte skuffende.
Allerede i april måned advarede Det Konservative Folkeparti om, at tingene var på gal kurs.
Vi så, hvordan økonomien var ved at løbe af sporet og krævede derfor en finanspolitisk stramning med et indgreb over for det offentlige forbrug.
Vi blev mødt med hånlige bemærkninger fra regeringen, men alligevel blev regeringen mindre end en måned efter selv tvunget til at gribe ind, men med de forkerte midler og med de forkerte partnere.
I stedet for at gribe ind over for det offentlige forbrug, gennemførte man traditionel afgiftspolitik sammen med venstrefløjen.
Igen i august advarede vi regeringen imod det alt for slappe finanslovforslag med et ambitionsniveau i gulvhøjde, og vi fremlagde sammen med Venstre et alternativt forslag, der med konkrete anvisninger viste, hvordan de langsigtede mål for økonomien skal kobles sammen med her og nu-initiativer.
Igen blev vi mødt med hån og stribevis af påstande med tilhørende fine plancher, som skulle vise, hvor godt det hele går.
Og igen mindre end en måned senere, ja, endnu før det nye folketingsår var begyndt, blev regeringen nødt til at varsle et nyt indgreb.
Og igen ville man ikke tage om nælden, nemlig det offentlige forbrug.
Ja, man sagde, at man nok ville spare yderligere 2 mia. kr. på finansloven, og det skal jeg vende tilbage til. At regeringen i et stadig stigende omfang ensidigt har valgt at føre den økonomiske politik med venstrefløjen
blev tydeligt under forhandlingsforløbet om finansloven.
De 2 mia. kr., regeringen maksimalt ville spare, viste sig at være mestendels budgettekniske ændringer og altså rent bogholderi uden egentlige konsekvenser for driftsudgifterne eller de offentlige udgifter i det hele taget.
Man kan således dårligt tale om regulære besparelser.
Det ville være misbrug af ordet.
Omvendt er der også tale om nogle ændringer, som ingen rigtig kan være imod, så derfor så folketingsmedlemmerne, at Det Konservative Parti støttede en række af forslagene i går.
Under finanslovforhandlingerne lagde Det Konservative Folkeparti sammen med Venstre særlig vægt på at få lettet nogle af byrderne på erhvervslivet.
Vi lagde særlig vægt på at få forstærket indsatsen mod de urimelige ventetider på sygehusbehandling, vi lagde stærkest vægt på at få styrket forebyggelsesarbejdet i forbindelse med de truende flaskehalse på arbejdsmarkedet, og endelig ville vi have forstærket indsatsen mod kriminaliteten.
Selv om det ikke lykkedes at løfte regeringens ambitionsniveau, fik vi ganske klart nogle små, men vigtige og rigtige indrømmelser på de fire nævnte områder, og jeg vil her i dag særlig fremhæve sygehusområdet.
Det frie sygehusvalg har længe været en hjertesag for Det Konservative Folkeparti.
Siden hen har vi måttet hive og slide i regeringen og ikke mindst i Socialdemokratiet for at sikre, at princippet også blev omsat til virkelighed for patienterne.
I den kamp har vi oplevet et overordentlig modvilligt Socialdemokrati.
Efter endnu en holmgang under dette års forhandlinger lykkedes det langt om længe at komme igennem med et krav om, at pengene skal følge patienterne på tværs af amtsgrænserne til det behandlende sygehus, og det er faktisk afgørende for at sikre det frie sygehusvalg.
For de fleste mennesker, der har deres sunde fornuft i behold, forekommer det nok helt selvfølgeligt og naturligt at indrette tingene sådan, at det behandlende sygehus skal modtage pengene for behandlingen.
Alligevel må vi konstatere, at det har kostet os flere års forhandlinger og sejpineri at få regeringen til at acceptere det.
Det er nu lykkedes, og det er godt.
Det er langtfra nok, men det er dog små bitte skridt i den rigtige retning.
I går fik vi så budgetoversigten, som igen bekræfter de foregående ugers rapporter fra økonomiministeren, finansministeren og vismændene.
Betalingsbalanceoverskuddet er skrumpet markant.
Sidste år ved denne tid forudså
økonomiministeren, at betalingsbalanceoverskuddet i år ville være på hele 13 mia. kr. I december i år lød prognosen på 6 mia. kr., men den prognose holdt kun i 2 timer, nemlig lige indtil Danmarks Statistik samme dag kom med et nyt skøn, som sagde, at nu forventede man kun et overskud på 4-5 mia. kr.
Budgetoversigten viser også, at regeringen heller ikke har styr på de offentlige udgifter, ikke en gang på statens egne.
De ministerielle udgifter stiger med 2,5 mia. kr. i forhold til regeringens egne skøn fra august måned.
Skredet er altså i størrelsesordenen 4,5 mia. kr. I det hele taget må man sige, at regeringen præsenterer nogle tal for statens økonomi, som er meget lidt imponerende.
Det er i gode tider, man skal lægge til side til dårlige.
Og Danmark rider på en bølge af højkonjunktur.
I 4 år har vi uafbrudt haft økonomisk fremgang, vækst, faldende ledighed og stigende skatteindtægter, ja, alene i 1997 har regeringen modtaget 74 mia. kr. mere i skatteindtægter end i 1992, og det er vel at mærke, når der er taget højde for prisudviklingen.
Uden dette salg ville vi have et underskud på 11,5 mia. kr. Ja, Nyrupregeringen er sandelig de spildte muligheders regering.