Lene Espersen (KF), 2006-04-21:
EF-Domstolen har for nylig ved en dom fastslået, at den danske produktansvarslov er i strid med det bagvedliggende direktiv.
Det er baggrunden for, at regeringen har fremsat det forslag om ændringen af reglerne om mellemhandleres produktansvar, som Folketinget behandler i dag.
Jeg vil gerne indledningsvis understrege, at regeringen ønsker det højest mulige forbrugerbeskyttelsesniveau.
Det afgørende for regeringen er, at forbrugerne sikres en nem adgang til at kræve erstatning for produktskader.
Regeringen ønsker derfor ved dette lovforslag at sikre, at skadelidte forbrugere i videst muligt omfang får adgang til at kræve erstatning af den person, som har solgt dem det skadevoldende produkt.
Sælgeren vil nemlig langt oftere end producenten befinde sig i lokalområdet, og det er regeringens opfattelse, at mange forbrugere vil opgive deres krav, hvis de skal henvende sig til en producent, der befinder sig i udlandet.
Lad mig så samtidig sige, at jeg gerne havde været denne lovændring foruden.
Jeg er faktisk yderst tilfreds med de gældende regler og mellemhandleres, herunder sælgeres, ansvar for produktskader.
Efter de gældende regler hæfter mellemhandleren uden begrænsning for producentens objektive ansvar, og denne ordning har i praksis vist sig meget velfungerende.
Regeringen har under retssagen ved EF-Domstolen argumenteret for, at de danske regler kunne opretholdes.
Domstolen fandt imidlertid, at reglerne er i strid med produktansvarsdirektivet, og det må vi tage til efterretning.
Lovforslaget vil sikre, at sælgere fortsat vil være underlagt et meget strengt ansvar for produktskader.
EF-Domstolen tvinger os til at lempe reglerne om mellemhandlernes hæftelse for producentens og tillige mellemhandleres produktansvar.
Det kommer vi ikke uden om.
Den foreslåede ændring er dog formuleret således, at mellemhandlerne pålægges et så strengt hæftelsesansvar, som det efter Justitsministeriets er muligt uden at komme i strid med direktivet.
Mellemhandleren hæfter således fortsat for producentens fejl og forsømmelser, og denne hæftelse er absolut ikke uden betydning.
Bl.a. vil en forbruger ved klare fabrikationsfejl i de fleste praktisk forekommende tilfælde kunne få erstatning fra mellemhandleren uden at skulle inddrage producenten.
Samtidig vil regeringen søge på anden vis at skærpe mellemhandlerens ansvar inden for direktivets rammer.
For det første indebærer lovforslaget, at mellemhandlerens ansvar for egne fejl og forsømmelser skærpes.
Det sker ved, at mellemhandleren pålægges en omvendt bevisbyrde ved produktskader.
Endelig og for det tredje vil regeringen opfordre EU-Kommissionen til at fremsætte forslag om en ændring af produktansvarsdirektivet, der vil muliggøre, at Danmark kan genindføre reglen om, at mellemhandlere uden begrænsning hæfter for producentens produktansvar.
Kommissionen har imidlertid endnu ikke fremsat et ændringsforslag.
Det er regeringens opfattelse, at der efter EF-Domstolens dom er et påtrængende behov for at ændre direktivet, og det agter regeringen at meddele Kommissionen.
Forbrugerrådet og relevante erhvervsorganisationer har over for Justitsministeriet tilkendegivet, at man støtter dette initiativ.
Ved det fremsatte beslutningsforslag, som vi også behandler i dag, foreslår forslagsstillerne, at regeringen pålægges at meddele EU, at Danmark fastholder reglerne om mellemhandleransvar på produktskader, idet disse regler dog fremover vil bygge på retspraksis.
Jeg er enig med forslagsstillerne i, at forbrugeren bør sikres den videst mulige adgang til at gøre produktansvar gældende over for sælgere.
Vi skal ikke lade forbrugeren i stikken.
De skal ikke bare henvises til at gøre deres krav gældende over for en producent, der eventuelt bor i den anden ende af Europa.
Når regeringen alligevel ikke kan støtte forslaget, så skyldes det, at det efter Justitsministeriets opfattelse vil rejse alvorlige spørgsmål om Danmarks manglende efterlevelse af dommen.
Hæftelsesansvaret efter retspraksis indebærer, at mellemhandleren også hæfter for producentens objektive ansvar, men EF-Domstolen har netop fastslået, at mellemhandlerne ikke må hæfte for producentens objektive ansvar.
Det er efter Justitsministeriets opfattelse ikke afgørende, om mellemhandleren pålægges ansvaret ved lov eller ved retspraksis.
Justitsministeriet forudsætter, som det også fremgår af forslaget til ændring af reglen om hæftelsesansvaret, at domstolene vil kunne tage udgangspunkt i retspraksis om hæftelsesansvar.
Men som det ligeledes fremgår af lovforslaget, må dette dog ikke medføre, at mellemhandleren reelt pålægges ansvar, der er lige så strengt som det objektive ansvar efter direktivet.
Det er således min vurdering, at en vedtagelse af beslutningsforslaget vil kunne rejse alvorlige spørgsmål om Danmarks manglende efterlevelse af dommen.
Regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget, men som jeg har omtalt, vil regeringen på en række andre punkter gå videre end beslutningsforslaget for at sikre forbrugeren en nem adgang til at gøre produktansvar gældende over for sælger.
Som tidligere nævnt foreslår regeringen således, at mellemhandleren pålægges en omvendt bevisbyrde ved egne fejl og forsømmelser, og desuden vil regeringen undersøge muligheden for at indføre et køberetligt garantiansvar for produktskader.
Endelig skal jeg understrege, at regeringen fortsat vil arbejde for at få ændret produktansvarsdirektivet, så forbrugeren kan opnå en endnu bedre beskyttelse.
Jeg håber på en velvillig behandling af det fremsatte lovforslag, og jeg stiller mig naturligvis til rådighed for spørgsmål under udvalgsbehandlingen.
Selv om det måske for dem, der måtte følge debatten i dag, lyder som lidt tør lovgivning at tale om digitalisering af tinglysningen, er der ikke desto mindre tale om et ekstremt moderne og fremtidsrettet lovforslag, som rent faktisk betyder – hvis vi ellers sikrer, at det kommer i gang og er velfungerende fra starten, som tidsplanen lægger op til – at vi bliver det første land i verden, der digitaliserer tinglysningen.
Som flere har været inde på, indeholder lovforslaget en lang række elementer, og ordførerne har med den sædvanlige kvalitetssans i deres ordførertaler været inde på noget af det, der er det centrale element, og måske også noget af det, der har givet anledning til en række spørgsmål i høringsrunden.
Noget, som næsten alle ordførere har været inde på, og som jeg gerne vil indlede med at komme med et par forhåbentlig beroligende bemærkninger til, er spørgsmålet om ikrafttræden.
Det er korrekt, og det fremgår også af lovforslaget, at såfremt lovforslaget vedtages af Folketinget inden sommerferien, så de planer, der allerede er meget langt fremme, kan blive gennemført, burde den digitaliserede tinglysning kunne igangsættes hen over påsken i 2008.
Jeg vil gerne sige til alle ordførerne, at systemet altså kun bliver igangsat, hvis vi er hundrede procent sikre på, at det fungerer.
Det er noget, jeg som minister er ekstremt opmærksom på.
Med andre ord er det ikke tidsrammen, men det, at systemet fungerer, der er helt, helt, helt afgørende, og derfor vil jeg sige, at hvis det ikke starter i påsken 2008, men først på et senere tidspunkt, mener jeg såmænd godt, vi kan leve med det.
Så hellere leve med en kraftig forsinkelse.
Så har flere været inde på, at bl.a. Datatilsynet har rejst spørgsmålet om cpr-numre og om, hvorvidt retsgrundlaget er klart nok.
Jeg mener bl.a., at fru Anne Baastrup rejste det i sin ordførertale.
Vi har jo i den kommenterede høringsoversigt allerede i hvert fald givet, synes jeg, nogle ret klare svar på, at vi ikke mener, der er en problemstilling.
Men jeg er enig med fru Anne Baastrup i, at vi skal have en sikkerhed for, at retsgrundlaget er klart, og derfor medvirker jeg gerne til yderligere under udvalgsbehandlingen at berolige Folketingets partier, så man føler, at også på det her punkt er tingene meget gennemtænkte.
Jeg er meget glad for de bemærkninger, som fru Anne Baastrup kom med, om, at SF også mener, at de retssikkerhedsmæssige aspekter er blevet meget, meget nøje gennemtænkt, således at vi har taget fuld højde for den enkeltes retssikkerhed.
Men ikke desto mindre gør det ikke noget, at vi er ekstra grundige, også når det gælder det her punkt.
For så vidt angår spørgsmålet om digital signatur, så er jeg også meget enig med fru Anne Baastrup i, at vi selvfølgelig også her skal gennemtænke det meget grundigt, herunder ikke mindst den fuldmagtsordning, der lægges op til.
For jeg er enig i, at selv om der skulle være en vis forsinkelse af selve ikrafttrædelsestidspunktet, så bliver der nok alligevel borgere i Danmark, der ikke selv vil have en digital signatur, men vil have behov for, at der er andre, der skal hjælpe i den forbindelse.
Det behøver jo ikke at være professionelle folk, det kan også være andre familiemedlemmer, hvis digitale signatur man giver fuldmagt til.
Til hr. Simon Emil Ammitzbøll og fru Line Barfod, som derudover også rejste spørgsmålet om tilgængeligheden: Jeg vil gerne lade det indgå i det videre arbejde.
For det er selvfølgelig helt afgørende, at folk, der af ene eller den anden grund har et handicap, også har adgang til det her syvmileskridt fremad.
Det her er noget, der giver meget store besparelser for alle, og det ville være helt urimeligt, hvis der var befolkningsgrupper, som ikke fik den samme adgang.
Så det medvirker jeg gerne til at få afklaret under udvalgsbehandlingen.
For pengeinstitutter, realkreditinstitutter og advokater vil det ligge i størrelsesordenen 200-300 mio. kr., for borgerne i størrelsesordenen 100-150 mio. kr.
Der er selvfølgelig nogle implementeringsomkostninger, men der er ingen tvivl om, at det her langsigtet er en meget stor gevinst og giver en meget stor sikkerhed for den enkelte borger.
Jeg er glad for de mange positive bemærkninger, og jeg ser frem til udvalgsarbejdet, hvor jeg håber, at bl.a. de ting, jeg har fremhævet her i dag, kan indgå i det videre udvalgsarbejde.
Hermed sluttede forhandlingen, og lovforslaget overgik derefter til anden behandling.
Afstemning