Yvonne Herløv Andersen (CD), 1999-02-11:
...forslag til vedtagelse er det, ja.
Tak, formand.
Og det svarer ikke ret godt til det, som jeg så hørte i dag, nemlig at det ikke var så nødvendigt med indgreb, fordi man havde en tillid til, at kommunerne nok ville.
Det synes jeg ikke er det, man har set indtil nu.
Og så kan man spørge, hvorfor den debat så er kommet så fredsommeligt af sted.
Det må jo være, fordi den forargelse, man så rummede, er blevet brændt af i eftermiddags.
Forslagets fremsættelse er, som jeg sagde før, affødt af den usikkerhed, som serviceloven har efterladt.
Og jeg mener også, at med hensyn til den meget vide formulering, som i realiteten er i den lov, har det vist sig, at den kan man ikke forvalte ude i kommunerne.
Det har så ført til den her attak, først og fremmest på den praktiske hjælp.
Og bag ved det står så spørgsmålet omkring en brugerbetaling, og jeg er overbevist om, at det kommer frem igen i kommuneforhandlingen; det gør det.
For kommunerne skal også til at have de forhandlinger i juni måned, og her i efteråret ser vi kommunerne lægge budget igen, og det tror jeg kommer til at betyde det samme vedrørende området praktisk hjælp.
Så vil man igen bruge de ældre som en buffer i budgetmæssig retning.
Men når vi så har fået taget os sammen til at sige, at så skal praktisk hjælp så ikke være et kommunalt anliggende mere, så er det, jeg bliver så nervøs for, hvad der så bliver det næste.
Jeg er meget nervøs for brugerbetaling i det hele taget.
Skal vi gøre det, så skal vi tage det bredt, vi skal diskutere det bredt, både på sundhedsområdet og på socialområdet.
Er det dét, vi vil, og hvor langt vil vi gå med det?
For jeg har en opfattelse af, at vi har en solidarisk skattebetaling, og det er derover, man betaler for de ydelser, der bliver givet til de ældre.
For det første er der indtægtsgrænser på, hvornår man skal give praktisk hjælp, eller får vi vedtaget, at det ikke er en kommunal opgave?
Så er mit spørgsmål så, hvornår begynder vi så at kigge på, hvem der er svage nok til at få hjemmepleje, og hvem der kan klare at betale det selv.
Sådan er det jo.
Og ledsageordningen har jo ikke været nogen strålende succes, der er jo mange kommuner, der ikke har fulgt den op.
Så dét, det fører mig frem til, hvorfor jeg vil have et retskrav på det, er jo, fordi jeg vil være sikker på, at folk får det.
Måske skulle jeg bare have nøjedes med at koncentrere mig om hjemmeplejen, for jeg tror, at det er den, der kommer til at stå for skud næste gang.
Sådan er det, når man først tager fat i den ene ende, og med den iver, som Kommunernes Landsforening har for at fortsætte på området, da undrer det mig i hvert fald ikke.
Der er ingen tvivl om, at det kommer op her i kommuneforhandlingerne.
Og så er spørgsmålet så: Hvis ansvar er det, og hvor går grænsen for omsorgssvigt?
Ansvaret har vi jo valgt at dele herhjemme, men i sidste ende må det være ministerens, og det er derfor, jeg så gerne ville huske ministeren på, at vi havde et samråd den 22. oktober, hvor ministeren tilkendegav, at gik de her ting ikke på plads, så ville ministeren da være med til at gøre kommunerne det forklarligt, at sådan var det, være med til at gå ind og så stramme den lov, så man ikke kunne tage fejl af den.
Men måske er det mig, der har taget fejl, men jeg synes, at jeg lyttede ivrigt, for jeg synes, det er et væsentligt spørgsmål.
Jeg synes heller ikke, at det er rart, at man skal bruge ankesystemet til lovgivning.
Altså, vi laver med de bedste intentioner en lov, så sender vi den ud, så går der en lang periode, så skal vi til at rette den til
, fordi kommunerne ikke lever op til den.
Hvorfor tager man ikke initiativ til at sige, at sådan er det, og sådan har man fortolket det derude, og så må vi gøre det?
Det kommer til at tage lang tid, for de afgørelser, der ligger nu, de første 50 er jo ikke symptomatiske for de næste 100, og så skal man først til at rette det ind.
Hvorfor skal man lade folk komme igennem den dér ankemølle?
Hvorfor tager man ikke det initiativ at sige, at det var dét, vi mente med den?
Derfor skal det fra CD's side ses som et forsøg på at få ministeren til at komme med en tilkendegivelse; hvis det viser sig at være nødvendigt, hvis nu den sag, der er anlagt, går kommunen imod - hvad jeg håber den gør - vil ministeren så om nødvendigt stramme den her lov?
Der var et flertal på det tidspunkt også i Folketinget for at gå ind og klargøre, hvor smertegrænsen går for, hvad man kan tilbyde de ældre.
Jeg vil sådan håbe, at ministeren vil give mig et positivt svar.
Jeg forstår, at ministeren ikke sagde noget til mig i indledningen; det skal jeg måske være glad for, det ved jeg ikke, men det kan godt være, fordi det har været usikkert, hvordan det proceduremæssigt skulle foregå i dag.
Men jeg vil så inderligt bede om at få et svar på dette.
Jeg er sikker på, at ministeren sagtens kan finde et flertal.