Høgni Hoydal (T), 2005-10-06:
Jeg må sige, at jeg også altid lytter meget opmærksomt til fru Marianne Jelveds bemærkninger om hele det her forhold og heldigvis også har haft lejlighed til at diskutere det med hende ved flere lejligheder.
Og jo, jeg forstår meget godt den følelse, hvis man tror på, at det her såkaldte rigsfællesskab har været sådan et kulturelt fællesskab, og det er det jo blevet til, kan man sige, i historien, men jeg forstår stadig væk ikke, at dette fællesskab ikke skulle kunne bestå og blive bedre, hvis det var et virkeligt ligeværdigt fællesskab – altså hvor det var færøske folk, det grønlandske folk og det danske folk, der havde besluttet at være med i det og havde de samme rettigheder.
Det vil sige, at vi ikke kunne blive draget med i krig af et flertal i Danmark, at vi selv kunne føre vores udenrigspolitik.
Så kunne vi netop koncentrere os om det, der samler os, og ikke skændes om penge og tage del i udenrigspolitiske diskussioner, som vi ikke er inde i.
Så jeg forstår godt den følelse, men jeg forstår ikke, at det færøske selvstændighedsønske opfattes som et angreb på Danmark og på den følelse.
Statsministeren brugte op til et par gange i sin tale udtrykket en »moderne måde at føre politik på«.
Det synes jeg egentlig er et meget spændende emne at tage op, ikke blot i Danmark, men over hele verden.
Det er vel en gennemgående international tendens, at politik bliver mere og mere udvisket, at man forsøger at holde den politiske scene fri for de store ideologiske diskussioner, at man undgår de diskussioner, de tanker og de nødvendige ændringer, der gør ondt på ens egen selvforståelse.
Jeg har nogle gange kaldt det for viskelæderpolitik: Man visker gamle begreber ud og finder et nyt ord for det samme, man forsøger at udviske virkelige uenigheder og virkelige uligheder.
Siger eller skriver man noget, som ikke passer ind i den udgave af virkeligheden, som man ønsker at fremstille, ja, så kan man bare viske det ud igen.
Går man i krig på et forkert grundlag, så visker man det ud og opfinder en ny begrundelse og helt andre argumenter end dem, der lå til grund for beslutningen om at gå i krig.
Men nu er viskelæder jo ikke en særlig moderne opfindelse.
Det ville måske være mere på sin plads at tale om politik med mere moderne computerudtryk, og der vil jeg da sige, at det vel er Ctrl-knappen og Delete-knappen, der er herskende i moderne verdenspolitik i dag og også i dansk politik.
Ctrl-Delete-knappen bruges til at kontrollere udgaven af virkeligheden og til at slette det, der ikke passer til billedet.
Det er nu mere sjældent i moderne politik, at man bruger, for at blive i samme jargon, CtrlAlt-Delete-knappen – den knap, hvor man starter helt på ny og prøver at genstarte noget, der er slået fejl, hvor man prøver at revurdere hele det grundlag, som man hviler på, og de udfordringer, som ændringer rundt omkring os kræver af os.
Det skete dog på Færøerne for præcis 13 år siden i dag.
Den 6. oktober er blevet en dato, som aldrig glemmes på Færøerne, for den 6. oktober 1992 oplevede folk på Færøerne deres nok største chok i nyere tid.
Folk vågnede op til nyheden om, at bankerne på Færøerne havde været på vej mod fallit og var blevet rekapitali seret med offentlige penge, med færøske skatteyderes penge.
Færøerne var samtidig sat under administration af Danmark, og den færøske skatteyder blev med denne handling tvunget til også at betale den sidste del af en politik, hvor man igennem mange år havde reddet spekulanter og kapitalinteresser, og hvor man kan sige, at kapitalinteresserne havde styret færøsk politik, og færøsk politik havde forsøgt at styre erhvervslivet.
Den 6. oktober 1992 blev det klart, at det gjorde Danmark så også, når den færøske pris også ramte det danske finanssystem.
Så man fik også den færøske skatteyder til at betale den del af regningen.
Den historie tror jeg alle kender efterhånden.
Resultatet af denne 6. oktober blev, at man – efter en periode på 2-3 år – konverterede en gæld på 7 mia. kr., som havde været privat, til offentlig gæld, og at hele, kan man sige, samfundet langsomt kollapsede.
Jeg har så ofte sagt, at man skal have proportionerne for øje.
Det her svarer til, at man i Danmark på 2 år konverterede en privat gæld på ca. 800-900 mia. kr. til den offentlige kasse.
Men det var jo et helt politisk-økonomisk system, der kollapsede.
Fra den ene dag til den anden var alle de værdier og de begreber, man havde brugt om sit samfund, borte.
Alle de ting, der havde legitimeret systemet, viste sig at være rimelig værdiløse.
Vi levede jo egentlig ikke i et solidarisk samfund.
Det var kun de stærkeste, der blev reddet.
Der var ikke nogen social kontrakt, hvor Danmark, som mange havde troet, skulle rage kastanjerne ud af ilden for Færøerne, når det gik galt.
Det var også en dårlig tanke, men det var der mange der troede.
Det viste sig ikke at være rigtigt.
Tværtimod sikrede man de interesser, hvor det var den stærkeste, der herskede.
Men ligesom vi altså for 13 år siden oplevede dette fuldkomne kollaps i et helt politisk-økonomisk system, har det også været et økonomisk, politisk og menneskeligt greb af dimensioner at vende udviklingen på Færøerne, og det har været drevet frem af et virkeligt ønske om og en stærk vilje til selvstændighed.
Man indså, at man havde levet i en slags osteklokke, hvor det, der skete rundtomkring i verden, ikke påvirkede os, hvor vi kunne bruge tiden på at beskue vores egne navler, og hvor vi egentlig ikke tog et ansvar i verden.
Det tog Danmark sig af.
Hele dette kollaps førte midt i al miseren til, at man fik en ny slags selvstændighedsbevægelse, ikke en, sådan som man måske har opfattet det i Danmark, nationalistisk bevægelse, men en bevægelse, der sagde, at vi nu bliver nødt til at forhindre, at dette sker igen.
Vi bliver nødt til at tage ansvaret for både vores egen økonomi og vores relationer til omverdenen, så vi kommer til at leve i en åben verden, hvor vi reagerer på omverdenens krav og på, hvad der sker i det færøske samfund.
Det var baggrunden for den færøske selvstændighedsbevægelse, og det er derfor, man i 6-7 år har haft et meget klart flertal på Færøerne for fuld selvstændighed.
Det var derfor, vi forhandlede med den forrige danske regering om at lave en aftale om et frit fællesskab, hvor vi altså nu var rede til at sige: Færinger tager ansvaret for alle deres områder, og så samarbejder man i et frit fællesskab, en free association, hvor man altså har ansvaret for sig selv, men samarbejder om vigtige punkter.
Som bekendt lykkedes det ikke at opnå nogen enighed om en sådan traktat.
Der var fire forhandlingsmøder.
Jeg har jo kaldt dem for ét bryllup og tre begravelser, for der var egentlig kun et af møderne, der havde lidt fremdrift, hvor man egentlig forhandlede.
Resten var en uværdig og ret amatøragtig proces, hvor man kun slog hinanden i hovedet med økonomi og aldrig kom frem til en forståelse af, hvad der egentlig lå bag det klare færøske selvstændighedsønske.
Vi formåede så heller ikke at forklare det for den danske befolkning eller det danske Folketing.
Det skal siges.
Men på trods af det har det her opgør med de værdier, som vi troede eksisterede, og en revurdering af de værdier, som vores samfund bygger på, så fortsat, på trods af at man ikke blev enig med den danske regering denne gang.
Og som jeg flere gange har påvist, har man jo taget meget, meget store skridt i denne retning, ved at Danmark ensidigt nedskærer den danske blokydelse til Færøerne og Færøerne overtager nye områder og nedbetaler gæld.
Så det er store skridt, og det er vigtige skridt, der er taget.
Men den færøske selvstændighedsproces er jo også sendt til hjørnespark – desværre.
Det skete her før sommerferien, hvor vi jo over længere tid behandlede den såkaldte nye lovgivning mellem Danmark og Færøerne, henholdsvis en overtagelseslov og en udenrigspolitisk bemyndigelseslov.
Der var vi nogle, som nok blev opfattet som rabiate løsrivelseskanutter, og som forsøgte at advare imod det, der var ved at ske.
Det her var jo viskelæderpolitikken, Deleteknap-politikken, hvor man egentlig bare fandt nogle nye ord for det samme og har fastlåst det danske enhedsriges rettigheder over Færøerne og Grønland, og hvor man egentlig har indskrænket de handlemuligheder, Færøerne selv havde opbygget på det udenrigspolitiske område.
Statsministeren siger godt nok i sin tale, at denne nye lovgivning og dette såkaldte rigsfællesskab er inde i en slags rivende udvikling, og at det færøske og det grønlandske landsstyre har benyttet sig af denne her nye lovgivning.
Det er, må jeg desværre sige, direkte forkert.
For hen over sommeren kom det frem, at den her nye udenrigspolitiske lovgivning, som vi jo har diskuteret til hudløshed her i Folketinget, viste sig at være en stor begrænsning, en indsnævring, i forhold til hvad der var før.
For Færøerne havde allerede i 2003 lavet en vidtgående handelsaftale med Island, men det blev klart sagt fra den danske regerings og fra, hvad skal man sige, myndighedernes side, at denne aftale ikke kunne underskrives med hjemmel i den nye lov.
Så det er altså blevet fuldstændig klokkeklart bevist, at der var tale om et tilbageskridt.
Statsministeren nævner også, at man har underskrevet aftaler med hjemmel i den nye lovgivning.
De aftaler, der er underskrevet, er underskrevet på Færøerne med hjemmel i den gamle lovgivning – bare for at få det fuldstændig klart.
Jeg skal gøre en undtagelse fra det, jeg plejer at gøre, og blande mig lidt i dansk politik, men stadig væk med udgangspunkt i Færøerne.
For jeg har spekuleret både dage og nætter på, hvad det egentlig er, der gør, at vi ikke kommer videre i en dialog om forholdet mellem Danmark og Færøerne på et mere ligeværdigt grundlag, hvor vi, der taler for selvstændighed, ikke opfattes som nationalistiske, rabiate banditter, der ikke kan lide Danmark.
Det er jo fuldstændig forkert.
Jeg er kommet til det resultat, at det egentlig meget er den danske selvforståelse – måske også vores egen, det skal jeg ikke løbe fra – som jeg føler man rammer, når man fremsætter kravet om færøsk og grønlandsk selvstændighed.
Danmark føler det vel på en eller anden måde som et angreb på en forståelse af, at Danmark aldrig har været en kolonimagt osv., og at Danmark ikke har de interesser i Nordatlanten, som vi påstår Danmark har.
Det en blokering, som er utrolig svær at komme ud over, vil jeg sige.
Jeg forstår jo fuldt ud, at Danmark har sine interesser at røgte som stat.
På trods af globalisering og at vi taler om nye strukturer, er det jo stadig væk de gamle nationalstater, der i høj grad udøver sine interesser i verden i dag.
Det gør Danmark jo også.
Jeg synes ikke, det er så mærkeligt.
Jeg ville heller ikke være den statsminister, der i den optik mistede et stort territorium.
Men jeg synes, at det, der ødelægger dialogen, er, at man ikke indrømmer, at Danmark selvfølgelig også har interesser i det her forhold.
Jeg bliver irriteret og ked af, at man bliver ved med at pakke det ind i de her floskler om et såkaldt rigsfællesskab, som ikke er et fællesskab, så længe der ikke hersker ligeværdighed mellem parterne.
Bare ét eksempel: Danmark er gået i krig med Irak og har inddraget Færøerne og Grønland, selv om der var et klart flertal i begge parlamenter i Grønland og på Færøerne om, at vi ikke ville være med.
Så vi er også en besættelsesmagt i dag imod vores vilje.
Det er jo ikke demokratisk.
Jeg mener stadig væk, at Færøerne og Grønland kan være med til at tage deres del af ansvaret i verden, og at man bør se de færøske og grønlandske selvstændighedsbestræbelser som en af de visioner for en mere mangfoldig verden i globaliseringens tidsalder, så Færøerne og Grønland kan vokse og udvikle sig som små blomster i verdens mangfoldige have, og ikke at man bør se os som grene på et dansk egetræ.
Statsministeren siger jo selv i sin tale, at alle mennesker har krav på frihed og demokrati, og at man skal hjælpe den udvikling på vej.
Det vil jeg stadig væk opfordre til at man også gør i Danmark og i dansk politik.
Jeg nævnte den her danske selvforståelse.
Nu er jeg jo selv født i Danmark, min mor er opvokset i Danmark, så jeg har stor respekt og store fø
lelser for Danmark og det danske samfund
Jeg har altid set Danmark som et åbent, tolerant og demokratisk samfund i verden, et samfund, som bygger på grundlæggende værdier – hvilket også gentages – som lighed og solidaritet.
Jeg synes ikke, at det man i dag ser i dansk politik, er udtryk for disse værdier.
Jeg ser igen en tendens til en dansk selvforståelse, der er begyndt at være indadvendt og næsten gammeldags nationalistisk.
Det ser man, når man diskuterer EU, når man diskuterer indvandrere ikke mindst, og når man diskuterer grønlandske, altså danske statsborgere i Danmark, der pludselig skal behandles på en anden måde end andre danske statsborgere.
Vi ser det i mange lande i dag, og jeg forstår ikke, at det er kommet så vidt i dansk politik, at vi i dag hører, at forskellige samfundsgrupper behandles forskelligt, at man kan gifte sig, hvis man er under 24 år, hvis man er læge, men ikke, hvis man ikke er læge f.eks., og heller ikke, at man også har hørt disse ting fra nogle af de større partier – f.eks. det her med, at grønlændere skal miste sociale rettigheder på grund af deres sproglige og etniske forhold, kan man sige.
Så jeg håber – ligesom vi på Færøerne skal gøre det – at danske politikere og den danske regering også tør gå ind i en større selvransagelse og også ser, at de her såkaldte danske værdier måske er under stort angreb eller ved at smuldre mellem fingrene på det danske system.
Én god måde for Danmark at vise, at man også gik foran i verden på menneskerettighedsområdet, demokratiområdet, ville jo også være at vise, at man kunne være en nation, der gik foran med hensyn til at afkolonisere de sidste rester af det gamle danske imperium.
Jeg vil gerne slutte med at nævne, at der er en amerikansk historiker, der i et interview i Information har påvist, at Danmark måske aldrig har gjort op med sin imperialistiske og koloniale fortid.
Det er jo noget, man bør gøre, og også undervise om det i skolen, for ellers bliver det fortrængning, og man kommer ikke videre med at skabe et åbent og tolerant samfund.