Per Stig Møller (KF), 2004-03-31:
Vi havde gennem 10 år en statsminister, som sagde, når vi stod over for valget mellem at træffe en beslutning eller ikke træffe en beslutning: Lad os nu gøre modprøven.
Hvad sker der, hvis vi gør det modsatte?
Lad os nu sige, vi havde gjort det modsatte af det, vi gjorde i marts i fjor, altså at vi ikke havde grebet ind, men havde givet våbeninspektørerne længere tid.
Våbeninspektørerne havde alligevel ikke fundet noget, for
det har de jo ikke gjort endnu.
Så måtte de vende tilbage, og så måtte man også ophæve sanktionerne, for det siger jo sig selv, at når man ikke har fundet noget, skal man ophæve sanktionerne.
Og hvad så?
Så var pengene væltet ned i lommerne på Saddam Hussein, og det ville ikke være muligt senere at samle verden for at få ryddet ud i hans regime og få sikkerhed for, at han ikke havde masseødelæggelsesvåben.
Nu begynder alle de kloge hoveder at sige, at han havde programmerne, men han var klog nok til ikke at have våben, og det vil sige, at så ville han have penge nok og være i stand til at aktivere programmerne.
En af de stærke pointer, som er blevet glemt i den danske debat, er, at i FN's resolution taler man ikke bare om masseødelæggelsesvåben.
Man taler faktisk også om programmerne til at udvikle disse våben.
Det står i indledningen til 1441, og det står også i afsnit 3 på side 3.
Kritikerne glemmer, at man faktisk også skulle forhindre ham i at kunne udvikle disse masseødelæggelsesvåben.
Jeg har i hvert fald ikke indtryk af, at der er nogen, der er i tvivl om, at han havde programmerne, og det vil sige, at han meget hurtigt kunne aktivere våbnene.
Det er en vinkel, man glemmer.
Hvis vi nu laver modprøven, kunne man have bragt sig i den situation, at man havde stået med en dødsensfarlig diktator, der vidste, at nu kom verden ikke en gang til, og så kunne han udvikle alle de våben, han havde oprettet beredskab til at kunne udvikle.
Nu er det jo heldigvis sådan, at Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre har tidligere været forstandige folk.
Det var de, dengang de sad i regering, men der sker jo noget med folk, når de kommer ud af en regering.
De fulgte i 1998 og 1999 præcis den politik, som vi finder er rigtig: Der skal gribes ind og tages et ansvar, man kan ikke gemme sig under andre og sige, at man ikke vil tage noget ansvar, fordi der er gået skuddermudder i tingene, og så kan de andre bare myrde videre.
Det var præcis, hvad hr. Niels Helveg Petersen ikke sagde i 1998.
Dengang sagde han, at der skulle gribes ind.
Helveg
Petersen
talte ikke om masseødelæggelsesvåben.
Han talte, præcis som vi gør, om resolutioner, som er vedtaget i FN's Sikkerhedsråd, og slog fast, at det internationale samfund ganske enkelt ikke kan leve med, at en stat vilkårligt nægter at opfylde de krav, som efter grundige forhandlinger er opstillet af Sikkerhedsrådet.
Hr. Niels Helveg Petersen sagde også, og jeg er stadig helt enig med ham, for jeg synes, det er klogt sagt: Sigtet må være at ødelægge Iraks muligheder - det hedder programs i 1441 - for at producere og oplagre biologiske og kemiske våben og ødelægge Iraks muligheder for at angribe sine naboer med disse biologiske og kemiske våben.
Det er et sigte, som regeringen og jeg selv synes, vi godt kan være bekendt.
Jeg synes, hr. Niels Helveg Petersen havde ret i det, og det har han stadig ret i.
Det er den linje, som den daværende regering havde mod til at følge i 1998 og 1999, og som også den nuværende regering følger.
Dengang var det også manglende vilje til at følge Sikkerhedsrådet og respektere verdenssamfundet, som var det udslagsgivende, selv om der ikke var noget nyt FN-mandat og ikke nogen nyere beslutning i FN, som der var i marts i fjor, fordi man havde novemberbeslutningen.
Jeg kipper med flaget for, at vi var enige dengang.
Jeg er ked af, at vi ikke var enige i marts, men jeg er glad for, at vi senere er blevet enige om at følge FN i arbejdet med genopbygningen, for alternativet havde været værre end det, der skete, og havde skabt en stor fare for omgivelserne. Man kan spørge: Jamen når han nu ikke havde disse våben, hvorfor samarbejdede han så ikke?
Der er kloge folk, der har forskellige gætterier om, hvorfor han ikke samarbejdede.
Vi mangler at høre forklaringen, men når vi får retssagen mod ham, kan vi måske høre den fra hans egen mund, men Kelly har f.eks. vurderet, at hvis han kom til at afsløre, at han ikke havde disse våben, ville shiitterne og kurderne jo ikke længere være bange for dem, og det vil sige, at han foregav at have våben til fare for sine omgivelser, for ellers ville omverdenen, dvs. nabolandene, ikke være bange for ham, og så ville de begynde at røre på sig.
Hans Blix, som jo har sagt mange kloge ting, og som oppositionen også knytter sig meget til, han har en tredje forklaring, som jeg også mener er meget rigtig.
I metroXpress den 4. marts får han spørgsmålet: Forstod Irak først efter den 14. marts 2003, at en invasion ville blive virkelighed?
Han svarer: Noget må Saddam Hussein have vidst, da der lå et rimeligt stort pres på ham i forvejen i resolutionsudkastet.
Inden for kort tid skulle Irak opfylde fem nedrustningsmål, og måske troede han, at alle demonstrationerne rundtomkring i verden kunne redde ham.
Jeg vil sige, som jeg tidligere har advaret oppositionen om, at præcis ved den optræden, man viste i foråret, var man med til at fremkalde krigen.
Saddam Hussein regnede nok med, at i kraft af alle disse demonstrationer, den gryende uvilje, den spirende uvilje, den uvilje, der bredte sig mod at tage 1441 for pålydende, som tilfældet var med de foregående, kunne han håbe, at han slap af sted med det igen, som det skete efter 1998.
Derfor gjorde han ikke rent bord, og det vil sige, at man opnåede det modsatte af det, man ville, fordi man gav ham indtryk af, at han kunne slippe af sted med det, og det var en ret farlig spøg.
Men nu er han altså færdig.
Hans programmer er blotlagte, som de skulle være efter 1441, og vi ved, at de har været der.
Kelly påpeger, at de var der, og siger, at situationen viste sig at være langt farligere, end vi havde troet, og så var det jo godt, at den ikke nåede at blive så farlig, som oppositionen ville have fået den til at udvikle sig til.
Vi er i den lidt paradoksale situation, at der sådan set er stor tilfredshed med resultatet.
Det tror jeg også der er her, for jeg tror egentlig ikke, at hr. Søren Søndergaard, som nu markerer, kan bekræfte, at han gerne ville have haft Saddam Hussein til at blive og gerne ville spole tiden tilbage og have beholdt Saddam Hussein.
Ellers ville jeg da være interesseret i at høre det.
Det vil sige, at når man ikke vil spole tilbage og beholde Saddam Hussein, må man være tilfreds med slutresultatet, selv om man synes, vi nåede resultatet på den forkerte måde.
Men jeg tror bare ikke, hr. Søren Søndergaards måde ville have bragt os frem til det resultat, som det store flertal i Irak er tilfreds med, og mit indtryk er også, at det store flertal her i salen er tilfreds med, at også S og R er enige i at følge op på FN's beslutning om, at vi skal hjælpe til med opbygningen, netop fordi man ønsker at stabilisere og opnå et godt resultat.
Her følger man altså også FN.
Jeg kan ikke give meget for SF's snak om FN, for det er jo meget, meget selektivt.
Når FN beder om, at man griber ind og stabiliserer Irak, siger SF: Det er vi ligeglade med.
I virkeligheden vil SF jo overhovedet ikke gøre noget for nogen som helst.
De vil gerne drøfte det, men det er jo ikke det samme som at handle.
Jeg vil godt minde om, at med 1441 besluttede Sikkerhedsrådet i november helt præcist, at man skulle mødes igen for at drøfte situationen.
Det er rigtigt, som hr. Jeppe Kofod nævner, at jeg da gerne havde set en ny resolution, og det har jeg aldrig lagt skjul på. Men den kom ikke, og det var altså heller ikke nødvendigt, for 1441 taler ikke om, at der skal træffes en ny beslutning.
Den taler om, at man skal mødes igen og drøfte situationen.
Det gjorde man også, men vi ved ikke, hvad man ville være kommet frem til, for et par lande sagde, at de ville nedlægge veto, hvorefter seks lande meddelte, at så ville de ikke oplyse, hvad de mente.
Når nogle taler om flertal osv., er det altså gætteri, for vi ved ikke noget om, hvor flertallet ligger. Hr. Holger K. Nielsen havde en anden og væsentligere pointe: Er terrorismen blevet svækket eller styrket?
Det er det langsigtede, det er det fremadrettede, han rører ved her.
Man skal lige huske på, at den terrorisme, vi ser i Irak, selvfølgelig er rettet imod at få stabiliseret og opbygget Irak.
Det er dem, der ønsker fundamentalisme og islamisme og ikke vil have et demokratisk Irak, der rykker ind der.
Det er de gamle talebanere, det er den internationale terrorisme, der rykker ind, og så er det selvfølgelig dem, som vil have amerikanerne ud.
Men den terrorisme er indkapslet i Irak.
Den terrorisme, vi ser uden for Irak, tror jeg havde været der uanset Irak, for vi skal lige huske på, at World Trade Center og Pentagon blev faktisk ramt før Irakkrigen, og det var jo en ret så blodig terrorisme.
Man kan ikke med rimelighed sige, at Irak udløste den, og man kan heller ikke sige, at det er på grund af Irakkrigen, at Bali, Casablanca, Riyadh og Tyrkiet er blevet ramt.
Jeg tror, at terrorismen er et meget farligere, meget dybereliggende og meget mere langsigtet problem, og jeg er enig med hr. Holger K. Nielsen, at det problem løser vi ikke på lang sigt med militær magt.
Men vi må naturligvis være i stand til at gribe ind med militær de steder, hvor det er nødvendigt, og når vi kan få stoppet en terroristrede, som tilfældet var i Afghanistan.
Jeg er helt enig i, og det har vi jo også haft debat om, at der skal bruges bistandspolitik, og der skal bruges handelspolitik.
Kant, som vi jo begge to er glade for, sagde jo præcis, at det er gennem handel, man kan konsolidere den evige fred.
Hvis hele verden handlede sammen, ville vi alle sammen blive mindre krigeriske, og som Folketinget ved, arbejder vi derfor også for partnerskaber og for at få liberaliseret WTO-forhandlingerne.
Så har der været et par bemærkninger om Forsvarets Efterretningstjeneste.
Hvis man læser vores beslutningsforslag, B 118, er der ikke stukket noget under stolen.
Her står der - og det er en vurdering fra Forsvarets Efterretningstjeneste - at truslen om terrorangreb og angreb af biologiske og kemiske våben vurderes generelt som middel.
Det vil sige, at truslen må altså være der, for ellers ville den jo ikke være middel.
Så ville den være nul.
Videre står der, at ved indsættelse af lægehold i selve Irak er trusselniveauet højt.
Det er altså oplyst for
Folketinget.
Det var den oplysning, vi havde, og det var jo også derfor, der blev vaccineret mod Antrax, men det glemmer man jo helt.
Alle blev vaccineret mod Antrax, fordi man præcis vurderede, at det var nødvendigt.
Det var ikke noget, vi fandt på, for det har vi jo ingen forudsætninger for at vurdere.
Det skete, fordi man vurderede truslen fra Antrax til at være så stor, at der skulle vaccineres mod den.
Desuden var amerikanerne jo iført kampdragter mod biologiske våben, fordi man vurderede, at de var der, og der er også fundet irakiske kampdragter mod disse våben, fordi de kunne risikere at få dem tilbage i hovedet, hvis vinden blæste den forkerte vej.
Det vil altså sige, at det var en trussel, som alle parter vurderede var sandsynlig, og man skal jo vurdere ud fra, hvad der var den almene viden og den almene opfattelse på det aktuelle tidspunkt.
Vi kan ikke træffe beslutning ud fra en viden og en opfattelse, der eksisterer langt senere i historien.
Vi må træffe vores beslutning ud fra den viden og den opfattelse, der eksisterer på det tidspunkt, hvor beslutningen skal træffes, og det var jo en opfattelse, som mange delte.
Nu skal hr. Niels Helveg Petersen slippe for endnu et godt citat, men jeg vil tage hr. Mogens Lykketoft, som den 14. november 2002 sagde: »Jeg synes, det er værd at hæfte sig ved, at verdenssamfundet i helt usædvanlig klarhed og i helt usædvanlig grad står sammen nu om at sikre, at de beslutninger, der er truffet for længst, de forpligtelser, der er indgået for længst, også bliver håndhævet.«
Det ville man så ikke, da det kom til stykket.
Hr. Mogens Lykketoft sagde også, at vi er enige om, at det har varet alt for længe med at sikre, at Irak afvikler sine masseødelæggelsesvåben, og fru Marianne Jelved sagde den 21. marts under behandlingen af B 118, at Det Radikale Venstre ønskede at gøre op med Saddam Husseins tyranni, diktatur, masseødelæggelsesvåben osv.
Jeg tror også, hr. Holger K. Nielsen var enig i den retorik.
SF's betænkningsbidrag til B 118 er for resten også meget interessant historisk læsning.
SF fastslår i sit betænkningsbidrag, at det er hævet over enhver tvivl, at Irak er en slyngelstat, at det bringer Irak på linje med nationer som Kina, Libyen, Pakistan, Nordkorea etc., og at besiddelsen af masseødelæggelsesvåben demonstrerer, at de er villige til at bruge dem.
Det var altså den almindelige opfattelse, og så var spørgsmålet: Skulle man lade den usikkerhed, som våbeninspektørerne havde, vare ved?
Eller skulle man sige: Der er ikke samarbejdet øjeblikkeligt og betingelsesløst med våbeninspektørerne, og tør man løbe an på, at han skal slippe af sted med det igen?
Til hr. Niels Helveg Petersen vil jeg sige; Nej, vi afstemte ikke specielt vore argumenter efter andre regeringers.
Men hr. Niels Helveg Petersen ved jo lige så godt som jeg, at der afstemmes på en anden måde i det moderne, europæiske diplomati.
Vi drøfter og drøfter og drøfter problemerne i EU's udenrigsministerkreds
, så selvfølgelig har jeg drøftet dem med den engelske udenrigsminister Jack Straw, ligesom jeg har drøftet tingene med de Villepin og Joschka Fischer og alle de øvrige udenrigsministre, der sad på det tidspunkt.
Vi drøftede det mange gange, og vi drøftede det jo også, da Danmark havde formandskabet, f.eks. under det uformelle udenrigsministermøde i Helsingør, hvor vi med også tysk og fransk tilslutning lavede en erklæring, hvor vi understregede, at krig kunne være en mulighed.
Alle EU-landenes statsministre og alle EU's udenrigsministre understregede i januar eller februar 2003
, tror jeg det var, at krig var en sidste mulighed, der ikke kunne udelukkes, hvis Saddam Hussein ikke samarbejdede.
Det var altså en bred, europæisk opfattelse, og der, hvor vandene skiltes, var kun i spørgsmålet: Var nok nok i marts?
Eller skulle man køre længere?
Jeg mener, at jeg startede med at forsøge modprøven.
Jeg sagde: Det var vist godt, at vi sagde, at nok er nok i marts, for ellers risikerede vi faktisk at sidde tilbage med ham og med en endnu større trussel, end vi havde tidligere.
Som Kelly sagde: Situationen var værre, end man havde regnet med.