Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-02-23:
Jeg forstår da godt, det er et træls spørgsmål for fru Charlotte Antonsen, for vi ved jo, hvordan det foregår, og der er ikke noget ulovligt i det.
Selvfølgelig må partierne snakke sammen, som partierne ønsker.
Jeg synes bare også, det må være helt fair, at det står klart for befolkningen, hvordan EU-politikken fastlægges.
Der er nogle formelle fora, hvor man selvfølgelig skal mødes, og hvor alle skal deltage, og der er folketingsdebatter osv., og det skal der selvfølgelig også være.
Men så er der altså de særlige seancer, som vi andre ikke ser noget til, men hvor EU-politikken i virkeligheden fastlægges, så det mere eller mindre er en orienteringssag, når vi andre bliver involveret.
Det er det, jeg gerne vil have frem, og jeg synes også, fru Charlotte Antonsen har bidraget til at få det frem, og det synes jeg er positivt.
Men i og med at vi har fået konstateret, at regeringens udspil altså er meget uklart, vil jeg fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
Jeg vil godt sige til hr. Claus Larsen-Jensen, at jeg vil da glæde mig, hvis Dansk Folkeparti ikke er de eneste, der forsvarer danskheden og dansk selvstændighed osv.
Alle, der ønsker at bidrage til at bevare Danmark som et selvstændigt land,
vil jeg bestemt klappe i mine små hænder af.
Det kan man regne med også i Socialdemokratiet. Det er jo meget spændende at diskutere, hvad de der nye ansøgerlande egentlig mener: Nu et Malta et af de lande, som bliver nævnt, og det er et meget lille land, men jeg har forstået det sådan, at dér skifter flertallet hele tiden, om man ønsker medlemskab eller ej, og derfor skal man have ansøgningen kørt på plads og medlemskabet på plads på et bestemt tidspunkt, når det lige vipper rigtigt i forhold til befolkningens holdning til EU. Norge er et andet godt eksempel: Norge er blevet spurgt, om det ønsker være medlem, og det har stemt nej til medlemskabet.
Så et entydigt billede af, at befolkningerne ønsker medlemskab på de betingelser, der opstilles, kan man nok ikke give.
Men ja, der er da nogle steder, hvor befolkningen også reelt ønsker det, og dér har vi også sagt: Jamen dér har vi ikke noget imod, at de bliver medlemmer, men selvfølgelig skal vi da have lov til at diskutere, på hvilke betingelse de bliver medlemmer, også hvilke betingelser der kommer til at gælde for EU.
Så siger fru Elisabeth Arnold, at jeg skulle have sagt, at suverænitetsafgivelse afgiver man, hver gang man udvider.
Det behøver man jo ikke, men det, der er lagt op til efter vores opfattelse, er, at vi skal afgive magt fra dansk side, når EU skal udvides, i et mere integreret Europa, hvor der er stadig flere politiske områder, der afgøres ved flertal og ikke ved enstemmighed.
Det forholder vi os til.
Så kan vi godt diskutere, hvad vi kalder det, og jeg anerkender Justitsministeriets jurister, der siger, at man formelt set ikke kalder det suverænitetsafgivelse, når man overgår f.eks. fra enstemmighed til flertal på et politisk område.
Men jeg har altså fornemmelsen af, at vi afgiver indflydelse fra dansk side, når vi gør det, og det er det, det her handler om for os.
Det afgørende er, hvor beslutningerne tages - om de tages her i landet, eller de tages af et flertal, og at Danmark kan blive nedstemt.
Det drejer sig om under hvilke betingelser.
Så står der i øvrigt i Traktaten, at det er en klub for europæiske lande, og det er jo derfor, man også godt kan diskutere, om tyrkiet overhovedet kan være medlem ifølge eu's eget traktatgrundlag, men det tager man somme tider lidt løst på.
Så til fru Anne Baastrup: Jeg synes, det er en formålsløs debat at indgå i med fru Anne Baastrup at tale om, hvad Dansk Folkeparti gør om et år eller to.
Godt nok har vi da langtidsplanlægning og planlægger vort arbejde, men jeg kan ikke sige noget om, hvordan vores kampagner vil være om et år, og selv om jeg kunne, ville jeg ikke fortælle fru Anne Baastrup om dem.
Jeg kan bare sige, at det er ikke et korrekt billede, fru Anne Baastrup giver af, at vi skulle være modstandere af udvidelsen.
Det, vi taler om, er, på hvilke vilkår udvidelsen skal finde sted, og om vi skal have et mere fleksibelt Europa, hvor vi kan samarbejde om færre ting, eller vi skal have et mere integreret, centralistisk, ensrettet Europa.
Og er det det, vi skal have for at sige ja til udvidelsen, så ønsker vi det ikke.