Peter Duetoft (CD), 1997-10-23:
, fordi vi har fået lov til at komme ind nu.
Jeg vil så godt benytte denne lejlighed til at sige, at det viser lidt om, hvor venligt et hus det her i virkeligheden er.
Det er jo ikke altid det billede, der bliver skabt i offentligheden af Folketinget.
Det er et Folketing, hvor man altid slås og skændes, og hvad ved jeg, men sandheden er jo, at vi langt det meste af tiden faktisk også optræder som gode kolleger.
Og de ord vil jeg da gerne også sige her, hvor jeg nu har lejligheden til det.
Jeg vil også godt, når jeg nu er i roseafdelingen, sige til regeringen, at vi er godt tilfredse med den udramatiske finanslov, som regeringen er kommet med.
Vi er selvfølgelig specielt tilfredse med, at man har levet op til skattereformen f.eks. omkring det skrå skatteloft. Det havde vi egentlig også forventet, men i lyset af andre indlæg tidligere i dag kan det godt være, at det også skal siges.
Det skal da også siges, at vi er tilfredse med, at man i forslaget bebuder, at man vil ændre på knækket på lejeværdien.
Det kan man måske ikke få den nuværende regering til, men lidt psykologi i det er der vel.
Men i alt fald tak til regeringen, fordi man spiller ud på den måde.
Dansk økonomi er jo stærk.
Det er der sagt mange ord om i formiddag, sikkert også ord, der er sagt bedre end dem, jeg kan sige, så det skal jeg ikke gøre meget ud af.
Der er tryghed omkring dansk økonomi i udlandet.
Der er nogle justeringer i gang, startende under lidt dramatik, men nu kører det jo og styrker det image.
Der er ikke grund til at råbe og skrige.
Der er ikke grund til at tale om bål og brand.
Det går jo faktisk meget godt.
Derfor vil min startmelding være den, at det bedste, Folketinget kan gøre for dansk økonomi, er at lade være med at slås om en milliard kroner mere eller mindre på denne finanslov, men koncentrere sig om det, der virkelig betyder noget for dansk position i udlandet, men også i forhold til vores eget selvværd, og her tænker jeg selvfølgelig på, hvad der skal ske til næste forår i forbindelse med folkeafstemningen om Amsterdamtraktaten.
Det kan godt være, at vi kan få meget skuespil, og det kan godt være, at vi kan få megen medieomtale ved i de nærmeste uger at sige, at nu er der ultimative krav, og nu vil man det ene, og nu vil man det andet.
Men set i det store regnskab vil det, man eventuelt kunne vinde ved sådan et slagsmål, være minimalt i forhold til det, man ville tabe, hvis det fratog kræfter fra kampagnen for et ja til Amsterdamtraktaten og dermed en sikring af, at Danmark er placeret i Det Europæiske Fællesskab, og at vi er et loyalt og medarbejdende medlem af Fællesskabet.
Vi tror, det vil ødelægge dansk økonomi, hvis vi sagde nej, fordi det ville så tvivl om dansk placering.
Derfor kan man vel godt sige, at det bedste bidrag, man kan give til dansk økonomi, måske ikke engang er denne finanslov, måske ikke engang er regeringens økonomiske politik, men i virkeligheden er, at alle politikere, der er for Amsterdamtraktaten, bruger deres kræfter fra nu af og frem til 28. maj 1998 på at sørge for, at dansk placering i den sammenhæng bliver, som den skal være. Det er også derfor, vi jo glæder os over det lidt udramatiske, der er i finansloven, for den lægger jo ikke op til de store slagsmål, den lægger jo ikke op til, at nu skal hele verden revolutioneres, og det er vi godt tilfreds med.
For os er det stadig væk sådan, at skal velfærdssamfundet overleve, så kræver det, at vi har
et velfungerende, effektivt og veltjenende erhvervsliv.
Men omvendt kan erhvervslivet altså heller ikke klare sig uden velfærdssamfundet.
Vi kan ikke klare social ustabilitet, og derfor er det to sider af én sag.
Skal betalingsbalancen sikres - og det skal den selvfølgelig - så er det ikke kun forbrugsbegrænsninger, som er det nødvendige instrument, så er det også at gøre det godt for erhvervslivet, og derfor vil vi selvfølgelig i de forhandlinger, der nu kommer omkring finansloven, presse på for at få en bedre indsats mod det administrative bøvl i erhvervslivet, som gør, at nogle ikke går i gang, eller at nogle ikke udbygger.
Vi vil også forsøge at dæmpe de merudgifter på erhvervslivet, som finanslovforslaget indeholder.
Vi tror faktisk, at det er med til at gavne den danske økonomi og muligheden for, at velfærdssamfundet kan overleve, at man giver erhvervslivet de bedste forhold.
Betalingsbalancen kan jo også hjælpes f.eks. ved en øget indsats omkring turistindustrien.
Vi kan nok få mere indenlandsk turisme, og vi kan måske også tiltrække nogle flere udlændinge på et højere kvalitetsniveau.
Derfor kan det godt være, vi i de forhandlinger, der kommer, skal diskutere, om der skal afsættes nogle midler til nytænkning på det område, så vi satser på en egentlig produktudvikling i stedet for at satse på den masseturisme, som man har talt om i så mange år.
Flere ordførere har været inde på, at tryghed er et nøgleord i øjeblikket.
Jeg tror faktisk på, at politikere, der render rundt og fortæller, hvor dårligt alting er, selv om det ser pænt ud, måske nok skader mere, end de gavner, fordi de er med til at gøre mennesker mere tilbageholdende, også med hensyn til det, de vil satse på en fremtid.
For hvis man ikke kan tro på, at det går godt, når det går godt, har man jo skudt sig selv i foden.
Når vi snakker om optimisme og tryghed, ja, så ønsker CD også som andre en nyforhandling af politiforliget.
Vi ønsker en stærkere indsats omkring kriminalforsorgen og domstolene.
Der er blandt andet behov for at sætte ind mod den bandekriminalitet, som vi møder, ikke blot - som nogen så gerne vil fremstille det - hos udlændinge, men bestemt også hos danskere.
Der er f.eks. behov for at få has på den pukkel, der er i politiet med efterslæb for overarbejde i forbindelse med diverse ting og sager.
Vi går også ind for, som regeringen jo også gør det, en større opsøgende virksomhed over for en række af de grupper, som kommer ind i kriminalitet, så vi kan forebygge.
Det er et emne, som vi også meget gerne vil have inddraget i finanslovforhandlingerne, og vi ser da også med glæde, at regeringen har sat initiativer i gang, men jo også er villig til at se lidt længere frem. Stigningstakten i den offentlige sektor er dæmpet - ja, men den er der.
Det er godt, at den er mindre end stigningen i nyansættelser i det private.
Det er jo den rigtige retning at gå i, men jeg vil godt benytte dagen i dag til at sige, at man ansætter jo ikke mennesker i det offentlige bare for at ansætte dem.
Det er jo ikke bare, fordi nogle politikere nogle steder rundt omkring synes, at nu kunne det være skægt, at tallene var større eller udgifterne større eller skatterne højere.
De ting, som man ansætter de mennesker til, er jo et udtryk for et behov og et ønske i befolkningen.
Det er jo et ønske om, at man vil have ventelisterne ned, at man vil have bedre tilbud til vore ældre, at man vil have bedre tilbud til vores handicappede, bedre tilbud til de sindslidende.
Det koster hænder.
Tingene hænger ikke sammen.
Der er kun ét sted i Danmark, hvor man har været endnu dygtigere til at spille på to heste, og det er hos Ekstra Bladet.
Ekstra Bladet, der taler for sort arbejde, samtidig med at man brokker sig over, at de offentlige tilbud ikke er gode nok.
Hverken chefredaktøren eller andre har endnu fået forklaret hverken mig eller - tror jeg - mange af mine kolleger herinde, hvordan man først kan udhule det økonomiske grundlag for det offentlige og så i øvrigt bagefter brokke sig over, at det offentlige ikke gør tingene godt nok.
Nu er vi jo vant til, at Ekstra Bladet går i spidsen på de mærkeligste områder, men i lidt mildere grad er der jo også partier her i Tinget, som ikke rigtig kan finde ud af det dér med, at man ikke på én gang kan være mod det offentlige og så samtidig bede om, at tilbudene bliver ideelle.
Problemet er jo, at når man snakker om besparelser og nedskæringer, skal man huske, at det altså er konkrete mennesker, det rammer.
Af og til kan det herinde godt lyde, som om man bare kan spare 10 mio. kr., 50 mio. kr., 100 mio. kr., 1 mia. kr., eller hvor meget man er oppe på i øjeblikket.
Hvad er man oppe på i øjeblikket?
30 mia. kr. nogle steder, som man vil spare, og så rammer det i øvrigt ikke nogen.
Det synes jeg er en helt fantastisk opfattelse af verden.
Tryghed betyder også, at mennesker skal vide, hvad de har at rette sig efter, at de ved, hvad de kan forvente.
Derfor er vi godt tilfredse med, at regeringen ikke har lagt op til en ændring af efterlønsordningen.
Vi tror, at det, at man har rejst en uendelig lang række af debatter om f.eks. efterlønnen, har gjort, at flere er gået på den, og det kan jeg da godt forstå.
Jeg kan godt forstå et menneske på 60 år, der egentlig godt vil på efterløn som 63-årig, som så, når man hver eneste dag på forsiden af alle landets aviser ser, at man vil fjerne ordningen, siger: Så kan det jo godt være, at jeg skal tage den nu.
Det vil sige, at man faktisk presser flere ind i ordningen.
Svaret på, at vi gerne vil bevare mennesker længere på arbejdsmarkedet, er naturligvis, at vi gør arbejdsmarkedet mere fleksibelt, at vi giver nogle tilbud, at vi lokker mennesker til at blive længere.
Vi skal ikke tage muligheden fra dem, der har brug for at fratræde, men vi skal selvfølgelig lokke de mennesker, der har en mulighed for at blive der, til at blive der.
Det er den positive indfaldsvinkel.
Jeg ved godt, at erhvervslivet har gjort noget, men af og til må man jo alligevel sige: Kunne det ikke gøre mere for at fastholde de ældre medarbejdere?
Det er jo ikke kun et lovgivningsspørgsmål, det er ikke kun et folketingsspørgsmål; viljen rundt omkring til at bevare de ældre medarbejdere skal jo også være der, og det vil jeg da godt håbe kommer ind i debatten i højere grad, end det har været.
Jeg må sige til finansministeren - det er en gammel diskussion, vi har haft, jeg skal nok vende tilbage til den i anden sammenhæng - at det offentlige altså også skal sende nogle signaler ud på ældreområdet, der er tilfredsstillende.
Jeg ved ikke, om finansministeren kan huske det, men jeg har jo haft en lille sag kørende i Ålborg med en politimester, der søgte en parkeringsvagt, men parkeringsvagten måtte altså ikke være over 45 år gammel, og desværre har justitsministeren ikke villet gribe ind over for det.
Nu håber jeg så, at statens højeste mand på ansættelsesområdet vil have nogle meninger om det - ikke i dag, men vi kan vende tilbage til det.
Men tænk engang, at man kan gå ud og forklare mennesker, også i det private erhvervsliv, at man ikke kan være parkeringsvagt, hvis man er over 45 år.
Så spørger jeg bare: Hvordan i alverden skulle man så få de private virksomheder til at bevare deres ældre medarbejdere?
Ikke fordi jeg ser ned på parkeringsvagter, men jeg må sige, at når begrundelsen for ikke at kunne gøre det er, at man skal have dem så længe, at deres uddannelse kan tjene sig hjem, og at det tager mindst 20 år, så må jeg sige, at så har man en meget effektiv og meget dyr uddannelse for parkeringsvagter.
Deltidsarbejde for de udsatte grupper, fleksjob taler regeringen om.
Glimrende.
Man bygger så op omkring tilskud.
Jeg tror, at fleksjob er meget vigtige også for disse udsatte gruppers selvværd, det, at de kan være med i samfundet.
Men jeg vil godt bede ministeren og regeringen overveje på lidt længere sigt, om tilskud er den eneste måde, man skal gøre det på.
For jeg tror, at mange virksomheder holder sig tilbage med hensyn til at tage mennesker ind, der ikke er på fuld arbejdsstyrke.
Jeg tror, at man holder sig tilbage og siger: Jamen hvis de nu alligevel ikke kan arbejde f.eks. i nogle dage, hvad så?
Bliver jobbet så ikke udført?
Nu har jeg arbejdet noget med de sindslidendes forhold
Vi har i Danmark og i øvrigt flere steder i udlandet en model, der hedder en Fountain House-model.
Den skal jeg ikke gå nærmere ind i
, den har meget med sindslidende at gøre, men en af ingredienserne, der måske kunne overføres til andre områder, er en indbygget garanti for, at jobbet bliver udført.
Når denne institution laver en aftale med en arbejdsgiver, siger man: Tag vores medlem, vedkommende kan sagtens klare jobbet i en længere periode, men der kan godt være en dag i ny og næ, hvor det kniber; så sørger vi for, at jobbet bliver udført.
Arbejdsgiveren har garantien for, at jobbet bliver udført.
Det er måske ikke det samme menneske, der kommer lige den ene dag, men jobbet bliver udført.
Jeg tror, der er mange virksomheder, der siger: Jamen hvad skal vi gøre, hvis vi tager mennesker ind, som ikke har fuld arbejdsevne?
Hvad så?
Uddannelse er selvfølgelig både et nødvendigt fundament og vigtigt for Danmarks fremtid, og derfor er det godt, at regeringen vil diskutere nogle modeller og nogle muligheder, der gør uddannelsen i folkeskolen, men også i de videregående uddannelser, bedre.
Sundhedsvæsenet nævner regeringen jo selvfølgelig også.
CD tror, at sundhedsvæsenets problem i højere grad er et strukturproblem end et pengeproblem.
Et eller andet kunne tyde på det med alle de penge, vi faktisk har smidt i sygehusvæsenet inden for en årrække, og der er jo mange ting, der ikke er blevet meget bedre af det.
Jeg tror, der skal tages nogle nye initiativer.
Regeringen er på vej, men der skal nok tages nogle flere initiativer.
Her er der i alt fald et spørgsmål, som man måske kan rejse generelt: Er det klogt, har vi virkelig råd til både i sygehusvæsenet, også på universiteter, også andre steder, at lade de mennesker, der er fantastisk veluddannede til deres fag, sidde og administrere, når vi samtidig uddanner mennesker, der er dygtige til at administrere?
Jeg siger bare, at i en privat virksomhed er det jo ikke den dygtige administrerende direktør, der også nøjagtig ved, hvordan man nede ved samlebåndet skal skrue skruerne i.
Han spørger, hvordan det skal gøres, og hvad der skal til, for at det kan fungere effektivt, og så træffer han eller hun nogle beslutninger.
I det offentlige er det altså sådan, at overlæger eller professorer, eller hvad ved jeg, ofte bruger det meste af deres arbejdstid på at administrere.
Er det ikke spild af ressourcer?
os på sinde, om det offentlige kan gøre noget enten ved at gå ind i diskussionen med amterne eller ved at give nogle statstilskud til hospicesystemet.
Vi diskuterer meget, hvordan man kommer ind i verden.
Jeg synes også, man af og til bør diskutere, hvordan mennesker forlader verden.
Og den diskussion vil vi godt lægge op til.
Når det drejer sig om psykiatrien, glæder det mig selvfølgelig, at der er kommet en aftale med amterne, men det skal jeg ikke gøre meget ud af i dag.
Det gør jeg jo ellers så ofte, men jeg vil bare sige, at det ikke er nok.
Nu taler jeg ikke om penge.
Jeg taler om, at lige meget om man har lavet et forslag til en psykiatrilov, som er på bedding vel, eller om man giver flere penge, så har det ikke ændret de grundlæggende strukturer, som er et problem, bl.a. fordi man har en kassetænkning mellem amter og kommuner.
Derfor er man nødt til at se på strukturproblemet på det område også, men det håber jeg vi i anden anledning kan komme tilbage til.
Man taler om at tvinge folk til det ene og det andet.
Vi kan godt lide det afsnit i finansloven, hvor regeringen taler om, at man skal opfordre til brug af ny teknologi osv., og at det er en rigtig måde at gøre det på.
Men vi savner stadig væk den grundlæggende holdning, nemlig den, at vi måske kunne bruge de penge, vi bruger på miljøområdet, mere effektivt ved ikke at bruge dem i Danmark, igen ud fra synspunktet, at det danske niveau er så højt, at det er ekstremt dyrt at forsøge at få løst de sidste miljøproblemer i Danmark, mens en indsats for de samme midler i de baltiske lande, i Fjernøsten, eller hvor det måtte være, ville give en langt, langt større virkning.
Men jeg taler f.eks. om drivhuseffekten, CO2 og de her ting.
Danmark kan jo ikke løse problemet, og når vi så gør en indsats, kunne det godt være, at vi skulle gøre den andre steder.
For det, at vi bliver så utrolig dygtige hos os selv, har en uendelig lille virkning.
Til sidst vil jeg godt sige, at for CD er det utrolig vigtigt, at vi lever op til det internationale ansvar, som Danmark har.
Og her taler vi både om et juridisk ansvar i forhold til konventioner osv. og jo også om det moralske ansvar, vi har som et veluddannet, demokratisk, velnæret samfund i en verden, hvor der stadig væk er mange fattige, og i en verden, hvor der stadig væk er mange flygtninge.
også skal have forbedringer.
Vi kan godt begge dele.
Og der er intet i denne finanslov, der gør, at vi behøver at spare på den internationale indsats.
Prisen for at spare dér vil ikke bare være, at Danmark får et dårligere omdømme - det kan være hårdt nok i sig selv - men prisen vil også være, at det er et signal, dels til de lande, der er i krise, men jo også til de andre, der skulle hjælpe de lande, der er i krise, om, at så behøver vi nok ikke så meget længere at gøre noget ved det. Jeg synes, det er trist, at der er ved at komme en diskussion i Danmark, der siger, at bare vi ikke gør noget for flygtningene, eller bare vi gør det et sted, hvor det er så billigt, at alle de fattige lande klarer problemerne for os, eller hvis vi bare lader være med at give ulandshjælp i det omfang, som vi gør nu, så kan vi også få det bedre i Danmark, og så kan vi i hvert fald også klare vores økonomi bedre.
Det synes jeg er synd.
De problemer fra dengang er løst i vores samfund, men vi har nu et medansvar for, at de også løses i det internationale samfund.
Derfor må en finanslovsdiskussion ikke komme til at gå på, om det er »os« eller »dem«, der skal bøde.
Vi har nogle forpligtelser, og dem kan vi sagtens klare.
Min sidste bemærkning skal være til hr. Thor Pedersen, for jeg fik ikke en kort bemærkning tidligere.
Jeg synes, det er helt legitimt, at hr. Thor Pedersen og jeg er uenige.
Jeg synes, det er fint alt sammen, for ellers var der ikke forskellige politiske partier; så det er godt nok.
Men jeg kan ikke lide, at man stiller sig på Folketingets talerstol og bruger et usandt argument.
Og jeg skal bare sige, at hr. Thor Pedersen sagde i den korte bemærkning, jeg ikke kunne svare på, at pengene i Somalia-aftalen skulle betales til nogle mennesker nede i Somalia.
Det er ikke rigtigt.
De penge - og det stod der i aktstykket - skulle bruges til at fjerne miner, til el, til veje osv. - alt det, der var forudsætningen for, at mennesker kan vende tilbage.
Det var hverken flygtninge eller herligheder eller andre, der skulle have pengene.
Det var noget, der skulle administreres af internationale organisationer, der kan den slags.
Så skulle vi ikke lade være med at få den diskussion på et falsk grundlag?
Vi kan sagtens være uenige, selv om man siger sandheden.