Jan Trøjborg (S), 2000-05-04:
Folketinget havde i november 1993 en forespørgsel om oprindelige folk.
Det var den debat, der lagde grunden til vor nuværende strategi, som hedder Strategi for dansk støtte til oprindelige folk, og siden 1994 har det været retningslinjen for vores udviklingspolitik på området.
Strategien har tjent os vældig godt igennem de 6 år, men naturligvis skal gode redskaber også holdes ved lige, og det er nu tid for et planlagt serviceeftersyn af strategien.
Som Tinget vil vide, er vi netop i gang med en grundig gennemgang af den overordnede udviklingspolitiske strategi, og det er oplagt, at de to processer skal koordineres nøje.
Strategien for støtte til oprindelige folk dækker naturligvis kun et hjørne af den samlede udviklingspolitik, og derfor bliver kadencen i forløbet den, at når vi ser konturerne af den overordnede strategi, som vi kalder Partnerskab 2000, når den er klar senere på året, ja, så vil vi gennemføre en grundig gennemgang af strategien for støtte til oprindelige folk.
Strategien var i sin tid blandt de første og de mest progressive i det internationale udviklingsarbejde, og den dannede skole hos mange andre donorer, såvel bilaterale som multilaterale.
Det er vores hensigt at fortsætte med at være så nytænkende som muligt på området, lidt frækkere, om man vil, end vi måske kan tillade os at være på så mange andre områder af udviklingsbistand.
I stedet for at gennemføre en traditionel evaluering har vi derfor tænkt os at bede et hold af oprindelige folk selv gennemgå den danske strategi, så de kan fortælle os, hvordan vores strategi har virket set fra modtagervinklen.
Holdet skal bestå af en facilitator, der bliver ansvarlig for, at de konklusioner, der uddrages, kan omsættes i en praktisk opdatering af strategien.
Denne model afspejler karakteren af vores bistand til oprindelige folk; vi giver prioritet til projekter, der sigter på at styrke oprindelige folks selvorganisering og egne organisationer.
Først længere nede på listen finder man mere traditionelle bistandsområder som f.eks. uddannelse og sundhed.
Det er der naturligvis en klar pointe i, nemlig den, at hovedsigtet for strategien er at give oprindelige folk deres egen stemme, så de selv kan være med til at formulere krav til den udvikling, der ellers i mange sammenhænge kan true med at løbe dem over ende.
Jeg vil nu vende mig til den del af Folketingets spørgsmål, der gælder adgangen til dansk støtte til oprindelige folk i lande, som i bistandsmæssig sammenhæng betragtes som udviklingslande.
Lad mig tage det først.
Strategien dækker alene bistanden til lande omfattet af vores udviklingspolitik.
Normalt sætter vi jo grænsen, den arbitrært fastsatte danske grænse, til BNI pr. capita på 2.500 dollar om året, men netop for oprindelige folk-projekter er der gjort en eksplicit undtagelse fra denne regel, så vi godt inden for det rimelige kan gå over den ellers meget faste fattigdomsgrænse.
Men udviklingsrammen dækker altså stadig kun aktiviteter
i udviklingslande, og bistand til oprindelige folk i f.eks. de tidlige østlande falder derfor uden for
Det betyder imidlertid ikke, at dansk bistand til oprindelige folk i disse områder er udelukket.
Det stod allerede ved Murens fald klart, at de dramatiske og positive omvæltninger i østlandene gav en enestående historisk chance for at bistå befolkningerne i de tidligere diktaturer i omstillingsprocessen.
Jeg husker også selv tydeligt, at et flertal i Folketinget traf den særdeles fornuftige beslutning, at behovet for den nye øststøtte ikke skulle gå ud over de fattige, den skulle ikke tages fra bistanden til udviklingslandene.
I stedet bad vi danskerne udvise solidaritet, således at vi afsatte nye midler til de nye demokratier igennem de særlige øststøtteordninger.
Det er baggrunden for, at vi ikke kan og vil bruge udviklingsrammen, ulandsrammen til støtte til oprindelige folks aktiviteter i lande uden for den traditionelle kreds af udviklingslande.
Regeringen er naturligvis fuldt ud opmærksom på, at der blandt andet i asiatisk og arktisk Rusland findes grupper af oprindelige folk, det vil være relevant at støtte fra dansk side.
Jeg vil derfor gerne i det følgende gøre rede for, hvilke muligheder vi har i dette område.
I den danske bistand til vores naboregion i Central- og Østeuropa søger vi først og fremmest at bidrage til en generel demokratisering samt økonomisk og politisk stabilitet.
Dette har ikke mindst betydning for landenes evne til at iagttage og respektere deres befolkningsgruppers behov og rettigheder.
Det er naturligvis vigtigt, at de oprindelige folk ikke glemmes i denne indsats.
Et særlig vigtigt element vil i den forbindelse være de oprindelige folks muligheder også i den del af verden for at etablere og styrke deres egne organisationer. Som et eksempel på danske indsatsområder kan jeg nævne integration af mindretal, forbedring af marginaliserede befolkningsgruppers forhold, herunder blandt andet i relation til romabefolkningen, samt målrettet styrkelse af ikkestatslige organisationer.
Der er i alle tilfælde tale om målsætninger, der er relevante i forbindelse med støtte til oprindelige folk.
Støtte til konkrete projekter rettet mod oprindelige folk er således på ingen måde udelukket.
Jeg har hidtil beskæftiget mig med den danske støtte til oprindelige folk inden for rammerne af vores bilaterale bistand og vil derfor benytte den resterende del af min taletid til at sige lidt om det multilaterale arbejde.
Det helt centrale omdrejningspunkt i den forbindelse er FN-tiåret for oprindelige folk.
Tiåret har overskriften »Partnership in Action«, hvilket understreger ambitionen om, at verdens stater og oprindelige folk sammen skal søge løsninger på en række fælles udfordringer.
Der er udarbejdet et aktivitetsprogram for tiåret, og FN's Højkommissær for Menneskerettigheder er udpeget som dets koordinator.
Politisk har interessen især samlet sig om to opgaver, nemlig arbejdet med en verdenserklæring for oprindelige folks rettigheder og etablering af et permanent forum for oprindelige folk i FN-regi.
I opfølgning af FN's Verdenskonference om Menneskerettigheder i Wien i 1993 blev det vedtaget at udarbejde en erklæring om oprindelige folks rettigheder.
Udarbejdelsen af et udkast til erklæring er siden blevet henlagt til en arbejdsgruppe under FN's Menneskerettighedskommission, og denne arbejdsgruppe mødes en gang om året.
I en årrække skete der ikke særlig store fremskridt i dette arbejde på grund af uenighed om grundlæggende koncepter
i forholdet mellem kollektive og individuelle rettigheder, retten til selvbestemmelse
Nogle regeringer gav udtryk for det synspunkt, at erklæringen kun skulle fokusere på oprindelige folks individuelle rettigheder, idet det blev hævdet, at de internationale menneskerettighedskonventioner udelukkende er baseret på at fremme og beskytte individuelle rettigheder.
Siden 1998 har drøftelserne dog været præget af reel dialog og substans, ligesom der er en begyndende åbenhed hos visse oprindelige folk også over for ændringer i den tekst, der ligger til grund for arbejdsgruppens virksomhed.
Danmark har spillet en væsentlig rolle som forsøg på at bygge bro mellem regeringerne og de oprindelige folk.
Alligevel må det nok erkendes, at enighed om et erklæringsudkast fortsat har lange udsigter.
Etablering af et permanent forum for oprindelige folk er, synes jeg, et utrolig godt eksempel på dansk-grønlandsk samarbejde i internationalt regi.
Grønlands hjemmestyre fortjener at blive fremhævet for først at have lanceret ideen om at skabe en platform, hvor oprindelige folk inden for rammerne af FN-systemet kunne mødes og udveksle erfaringer i et ligeværdigt samarbejde med stater.
Vi præsenterede første gang ideen på Verdenskonferencen for Menneskerettigheder i Wien i 1993, hvor det lykkedes os at få sat spørgsmålet på den internationale dagsorden, ligesom vi fik sat punktet på aktivitetsprogrammet for FN's tiår. Siden har hjemmestyret og regeringen i et tæt parløb arbejdet for, at dette forum blev etableret.
Vejen har været meget lang, og den har bestemt også været trang fra tid til anden.
For at komme i gang med arbejdet blev der organiseret to internationale workshops, den første blev afholdt i København i 1995 og den anden i Santiago i Chile i 1997, herefter fulgte arbejdsgruppemøder under FN's Menneskerettighedskommission i Genève i 1998, og i februar i år, syv år efter at ideen først blev bragt op, kunne Danmark endelig fremlægge og så sent som i torsdags få vedtaget en resolution, hvor Menneskerettighedskommissionen anbefaler FN's Økonomiske og Sociale Komité, ECOSOC, at oprette et permanent forum under komiteen.
Der lægges op til, at det permanente forum vil komme til at bestå af 16 medlemmer, der i perioder af tre år med mulighed for at den forlænges i én periode, vil deltage i forum med deres personlige kapacitet.
Det egentlige nye i det permanente forum er, at medens halvdelen af medlemmerne skulle vælges af regeringerne, så vil den anden halvdel blive fundet blandt oprindelige folk selv.
Forum vil på observatørniveau desuden være åbent for alle oprindelige folks organisationer
, ligesom staterne naturligvis også vil have mulighed for at møde op.
Hermed får de oprindelige folk en platform højt placeret i FN-hierakiet, hvorfra de i direkte dialog med staternes repræsentanter kan præge den internationale dagsorden på de områder, der er af betydning for deres egen udvikling.
Etablering af det permanente forum vil være et stort skridt videre i den rigtige retning for oprindelige folk, og et skridt, som jeg godt tør sige ikke ville være taget, hvis ikke Danmark og Grønland i fællesskab fra starten havde taget føringen på området under hele forløbet og havde presset på for at skabe fremdriften i sagen.
Vi fortsætter naturligvis med at følge sagen til dørs.
Der er heldigvis i dag, skal jeg slutte med at sige, en betydelig interesse for oprindelige folks vilkår, internationalt såvel som herhjemme, og jeg synes, at der med mange træk i den aktuelle udvikling er tegn på, at tingene bevæger sig i en bedre retning, for så vidt angår de fremtidige muligheder for, at de oprindelige folk kan udfolde sig og sikres deres del af udviklingen.
Men det er ikke en lineær proces, så vi vil givetvis fortsat se tilbageslag, ligesom der stadig vil være oprindelige folk, der har brug for en håndsrækning.
Netop derfor er en fortsat dansk indsats på dette område højst påkrævet.
Forhandling