Per Stig Møller (KF), 2004-05-27:
Så kan vi jo måske næste gang få en bredere opbakning omkring FN-politikken.
Jeg vil godt takke for den brede tilslutning til FN-politikken.
Jeg havde gerne set, at den var blevet lige så bred som den 28. maj sidste år, og jeg er lidt forundret over, at en række partier har ønsket at distancere sig fra FN-politikken med henvisning til en ulandsprocent eller bistand, som overhovedet ikke fastsættes i Sikkerhedsrådet, og som man heller ikke havde med i vedtagelsen den 28. maj sidste år, som SF stemte for og Kristendemokraterne stemte for.
Kristendemokraterne havde endda rejst forespørgslen, og der lavede vi så et forslag til vedtagelse, som vi seriøst nok slet ikke rodede den danske bistandsprocent ind i.
Det er så pludselig blevet hovedemnet i dag.
Jeg synes faktisk, det er at fordreje FN-debatten, for det er altså ikke Sikkerhedsrådet, der beskæftiger sig med bistanden.
Dertil kommer så også, at hvis Sikkerhedsrådet skulle gøre det, så er Danmark det land i Sikkerhedsrådet, hvis vi bliver medlem, som giver mest i bistand.
Så hvis nogen sagde, at vi stod svækket i Sikkerhedsrådet, så er det jo noget sludder og vrøvl.
Vi står som det stærkeste land i Sikkerhedsrådet i forbindelse med bistanden.
Så jeg synes faktisk, det er skuffende, at den seriøse debat, vi skulle have haft omkring arbejdet i Sikkerhedsrådet, i alle de spørgsmål og svar til ordførerne, som vi har hørt, har drejet sig mere om indenrigspolitisk drilleri end om at prøve at sætte Danmark ind på den store scene.
Men det skal jo ikke forhindre den danske regering og det flertal, der står bag regeringen, i at spille den rolle, som vi mener skal spilles.
Her vil jeg godt sige til hr. Morten Helveg Petersen, at selvfølgelig skal vi sørge for, at vi har en bred enighed omkring dansk udenrigspolitik, som vi hele tiden har arbejdet for, og som vi heldigvis også har.
Men vi skal bare være opmærksomme på, og det vil jeg godt sige til Folketinget, at Danmark jo er betroet et medlemskab af Sikkerhedsrådet for ikke alene at varetage Danmarks interesser.
Det vil sige, at vi altså også skal tage globale hensyn.
Det siger jeg kun for at sige, at vi må, ligesom da vi havde EU-formandskabet, være klar over, at det er en rolle, vi må løfte op over dansk indenrigspolitik.
Men selvfølgelig skal vi sørge for en metode og et niveau, hvorpå vi kan holde en dialog, så det ikke bliver fjernt fra hinanden.
Men vi er nødt til at være frie til at kunne træffe dispositioner i Sikkerhedsrådet efter bedste overbevisning.
Derfor har jeg jo også tidligere kritiseret de seks medlemmer af Sikkerhedsrådet, som ikke meldte ud omkring Irakkrigen, som også spillede en rolle her i dag.
Man er jo ikke medlem af Sikkerhedsrådet for ikke at mene noget.
Hvis man synes, det er rarest ikke at mene noget, så skal man jo holde sig væk fra Sikkerhedsrådet.
Og det synes jeg var en stor fejl af de seks.
Alle tager dem jo til indtægt, uden at nogen ved, hvor de ville ende.
Derfor vil jeg bare sige her til Folketinget, at vi er der for at mene noget, og vi skal selvfølgelig også sørge for at holde den kontakt, vi skal have.
Men Danmark er altså mere end Danmark, for hvis man kun var sit eget land, så skulle der være 180 medlemmer af Sikkerhedsrådet, og det er der jo ikke.
Så vil jeg godt kommentere nogle af ordførerindlæggene.
Hr. Jeppe Kofod taler om, at jeg burde have talt om splittelsen i FN omkring Iraksituationen.
Selvfølgelig var der splittelse i FN.
Der var enighed om slutmålet: afvæbning af Saddam Hussein.
Det var der hele vejen igennem.
Det, der var uenighed om, var tidspunktet, timingen, og der var uenighed om, hvor lang tid våbeninspektørerne skulle have.
Jeg synes faktisk, man er kommet videre end den uenighed, fordi man jo så med de efterfølgende resolutioner i enighed opfordrede verden til at komme ind og stabilisere.
Man sagde meget fornuftigt og klogt: O.k., der var vi uenige.
Vi har nu en situation, den situation skal vi løse til gavn for irakerne.
Der synes jeg faktisk, det har været glædeligt at se, at Sikkerhedsrådet f.eks. med 1511 i enighed gik ind og gav den opfordring, ligesom jeg jo også håber og regner med, at der bliver enighed om den resolution, som skal legitimere den nye irakiske regering.
Jeg synes også, det er vigtigt at understrege, at Sikkerhedsrådet altså også har nogle problemer.
Der var en, der var inde på vetoreglerne.
Det var hr. Holger K. Nielsen
, og jeg synes også, det var meget fornuftige betragtninger, hr. Holger K. Nielsen havde, for man kan jo komme i den situation, at Sikkerhedsrådet låser sig selv, og at en humanitær katastrofe så kan udvikle sig, fordi det låser sig selv med et veto.
Og jeg synes, det er fuldstændig rigtigt, at i forbindelse med reform af arbejdet skal man også se på, hvor meget vægt der kan ligge på et veto og vetoretten, for det lykkedes jo Rusland at nedlægge et veto, så Kosovoindsatsen for at sikre kosovoerne jo ikke fandt sted med FN, fordi Rusland havde nedlagt veto.
Her vil jeg godt gøre opmærksom på, at det indgår i high level-gruppens arbejde at se på den situation.
Og jeg vil minde om Kofi Annan, som den 23. september 2003 i FN's Generalforsamling, altså ved sidste års Generalforsamling, selvfølgelig vendte sig imod Preemptive Use of Force, altså at man brugte styrke, før faren havde krystalliseret sig og var blevet imminent.
Men så siger han, at det ikke er nok at afsværge eller gå imod unilateralismen.
Vi må vise, at disse bekymringer kan vi og vil vi løse så effektivt som muligt gennem kollektiv handling. Det synes jeg er nogle kloge betragtninger fra Kofi Annan, for man kan ikke bare ignorere, hvis et land siger, at her synes vi virkelig, vi har et problem, vi føler os faktisk meget utrygge.
For hvis man skal undgå, at det land så handler selv for ikke at blive løbet over ende, så skal man altså også i FN's Sikkerhedsråd være hurtigere til at lytte og tidligere ude.
Det indgår også i high level-gruppens arbejde, hvordan man får løst den situation, og jeg synes, det er nogle kloge betragtninger fra Kofi Annan. Hr. Jeppe Kofod var også inde på, at folkeretten skal ajourføres til moderne tid.
Det er FN i gang med, og det er vi enige i.
Folkeretten er jo faktisk blevet ajourført efter de erfaringer, man har fået i tidens løb.
Den blev også ajourført efter anden verdenskrig, og den blev ajourført efter Vietnamkrigen, og den trænger også til ajourførelse nu.
Så var der uenighed mellem hr. Jann Sjursen og hr. Jeppe
Kofod omkring fælles EU-politik i FN, og hr. Peter Skaarup var også imod den.
Jeg vil godt understrege, at dette betyder, at EU's medlemslande i New York skal forsøge at nå til en fælles holdning.
Kan man ikke nå til en fælles holdning, jamen så kan man ikke det.
Men det er faktisk ikke noget nyt.
Det har faktisk været sådan, vi har arbejdet hele tiden.
F.eks. under det danske formandskab var det en pligt for den danske EU-ambassadør i New York at prøve at få en fælles holdning skabt mellem de forskellige faste repræsentanter i New York.
Jeg synes da, det er udmærket, at hvis vi er flere, der er blevet enige, så vejer vi også tungere til, først med de danske, så med de europæiske synspunkter og holdninger.
Det kan vi da kun være interesseret i.
Forsøget gøres, men naturligvis er det ikke bindende, da udenrigspolitikken ikke bindes af andre, men det er da altid klogt at se, om man kan blive enige, før man møder den større forsamling.
Jeg tror også, man skal være opmærksom på - det var hr. Jeppe Kofod også inde på - ulandsbistanden og handelen, og det er jo fuldstændig rigtigt.
Nu er handelspolitikken ikke en del af Sikkerhedsrådet, men det er jo en del af Doharunden og WTO.
Der arbejder vi jo også for, at der skal komme et gennembrud.
For det første fik vi jo op til Monterrey
EU's ulandsprocent til at stige.
vi runder op med 0,1 pct. eller 0,15, eller hvor meget vi nu skal runde op med
Derfor fik vi den europæiske bistandsprocent, bl.a. ved en kraftig indsats fra Danmark, løftet til 0,39 i Monterrey, og amerikanerne lagde jo 50 pct. til også under indtryk af Monterrey.
Det, der er det afgørende her,
er at få øget den procent yderligere op mod de 0,7, hvor Danmark jo er et af de fem lande - fem lande i verden - som ligger over de 0,7.
Så er fru Pia Christmas-Møller inde på kvinder under konflikter.
Jeg synes, det er et meget vigtigt tema.
Det er et tema, som er meget væsentligt for regeringen, fordi vi i en række af vor tids konflikter kan konstatere, at kvindekroppen trods politiske, religiøse, etniske, geografiske, økonomiske og andre forskelle er inddraget som en del af slagmarken ved systematiske voldtægter, bortførelser og tvungne graviditeter uden efterfølgende retsforfølgelse.
Jeg kan nævne Rwanda, Bosnien, Østtimor og Sierra Leone som eksempler, og det er altså kvindernes position og den offerrolle, de kommer i under væbnede konflikter.
Det mener jeg faktisk man skal se meget alvorligt på, og derfor vil vi arbejde for, at internationale organisationer, altså også FN, lægger mere vægt på at fremme ligestillingsaspektet i forbindelse med deres humanitære bistand, inklusive støtte til særlige beskyttelsesforanstaltninger mod krænkelser af kvinders menneskerettigheder og andre forhold, der bringer kvinder i fare i krisesituationer.
Jeg synes, det er meget relevant, og jeg er glad for, at det er blevet taget op.
Til hr. Morten Helveg Petersens 55 forslag vil jeg sige, at der er vi jo i vidt omfang enige.
Jeg kan nævne den radikale bemærkning om failed states - fuldstændig enig.
Bemærkningen om formynderskabsrådet - fuldstændig enig.
Bemærkningen om verdensmiljøorganisationen - fuldstændig enig.
Jeg mener, UNEP skal opgraderes til at være en rigtig organisation, som så kan samordne og sammenfatte de forskellige miljødele af FN's virksomhed.
Og til sidst vil jeg svare hr. Søndergaard, som jo havde et konkret spørgsmål, resten var jo polemik: Hvorfor er det kun Afrika, der er nævnt, når jeg nævner millenniummålene?
Ja, det af den simple grund, at man kun kan regne med, at det er Afrika, der ikke når millenniummålene, og derfor ville det såmænd ikke være særlig begavet, om jeg havde nævnt alle dem, man regner med når millenniummålene, idet man regner med, at Asien når millenniummålene.
Så derfor siger vi, det er Afrika, der virkelig er et problem, som vi derfor også vil fokusere på i 2005-mødet.
Jeg takker for den brede opbakning.
Det er meget væsentligt, at vi fører en bred dansk udenrigspolitik på den globale scene, og jeg ser frem til samarbejdet med Folketinget, hvis og når vi bliver medlem af Sikkerhedsrådet.
Jeg kan ikke huske den konkrete debat, men det er ligegyldigt, for problematikken kan jeg godt. Det, det drejede sig om, var konkret at undgå, at kvinder bliver stenet i Iran.
Man har altså to måder:
Man kan lave en resolution, hvor man fordømmer det, og så kan landet blive rasende over det og sige, at det skal man ikke blande sig i.
Det er risikoen ved den ene metode.
Den anden metode er den diplomatiske metode, hvor man sikrer sig det måske som modydelse.
Nu kan jeg ikke huske den konkrete situation, men jeg kender problematikken.
Så udstiller man ikke Iran på verdensscenen, men Iran lover ikke at stene.
Iran har jo lavet moratorium på steningerne.
Hvis hr. Søren Søndergaard vil have flere detaljer, skal vi jo tage det et andet sted end her.
Men det, der har været det væsentlige, har jo selvfølgelig helt givet været at sikre de konkrete kvinder, som der var debat om på det tidspunkt, og så vidt jeg erindrer, sagt til hr. Søren Søndergaard, så lykkedes det at forhindre steningerne.