Elisabeth Arnold (RV), 2004-10-28:
Indledningsvis vil jeg gerne sige tak for redegørelsen fra ministeren for nordisk samarbejde.
Det er jo en redegørelse, som fremlægges en gang om året, og det er en omfattende sag med både store og små fællesnordiske projekter imellem hinanden.
Vi siger nu farvel til det islandske formandskab og goddag til dansk formandskab og venter selvfølgelig med spænding på programerklæringen, som vi får på sessionen her i næste uge.
Man kan jo konstatere, hvis man læser redegørelsen, at det nordiske samarbejde lever og har det godt.
Eller har det nu også det?
Der henvises flere gange i redegørelsen til begreber som dynamik, nytænkning, aktive initiativer osv. osv., men når man deltager i Nordisk Råd som parlamentariker, er det ikke altid dynamik og nytænkning, der står forrest på dagsordenen; så må man konstatere, at Nordisk Råd bruger enormt meget tid på at diskutere sig selv.
Nordisk Råd bruger fantastisk meget tid på at diskutere, hvordan det nu skal placere sig selv i international sammenhæng, hvordan Nordisk Råd skal sørge for at få nogle flere resultater, hvordan Nordisk Råd skal bevare den stilling, det har haft i mange år som en spydspids eller som et eksempel på internationalt samarbejde.
Nordisk Råd har jo haft utrolig indflydelse ved, at det har haft modelkarakter over for flere andre typer samarbejde.
Samfundsmodellen, som vi kender den i Norden, har dannet skole mange steder: samfundsmodellen med indbygget solidaritet over for svage grupper, samfundsmodellen med kvindernes ligestilling – som noget meget prominent – det har været Norden, der har været spydspids her, nordisk samarbejde på grænsepassageområdet har været mønsterdannende, det fælles arbejdsmarked har været mønsterdannende, politisamarbejdet har været mønsterdannende, udleveringsaftalen for kriminelle har været mønsterdannende.
Det, der er sket, er jo, at resten af Europa har kigget efter det nordiske samarbejde, har kopieret meget af det, og så er man jo ikke mere spydspids, hvis alle de andre haler ind på en og får de samme ordninger.
Det der tab af spydspidsstilling er jo noget, som Nordisk Råd kan mærke.
Det er, som om alle andre er blevet lige så gode, som man selv var engang, og det giver selvfølgelig et problem i selvforståelsen i det samarbejde, der har været toneangivende for alt muligt; pludselig ser man bare sig selv som en del af et mønster, og måske er man oven i købet på nogle områder blevet overhalet af de andre.
Så i stedet for at bruge meget tid på at diskutere sig selv, synes jeg hellere, at Nordisk Råd skulle se at få lært lidt af resten af det europæiske samarbejde, f.eks. med hensyn til beslutningsmønstrene, og sørge for, at man ikke altid skal henslæbe tiden i utrolige diskussioner om, at alle skal være enige om alting, men også prøve at få indført nogle flertalsafgørelser, som man har i andre dele af det internationale samarbejde.
Vi kan nævne sådan noget som grænsehindringerne, som det jo er helt latterligt at man efterhånden bliver ved med at snakke om, hvor man i andre dele af Europa har løst de her problemer ganske kontant ved at tage fat i nogle konkrete sager.
Jeg kan også nævne problemet med udvekslingsstuderende.
Jeg synes også, det er kedeligt, at vi stadig væk skal diskutere, om vi nu også har råd til at have udvekslingsstuderende i det omfang, vi har.
Hvordan ordner vi det her problem?
Det må vi da kunne løse, sådan at vi ikke ustandselig skal have diskussionerne om, hvorvidt det er hensigtsmæssigt eller ej at vi studerer hos hinanden.
Selvfølgelig er det hensigtsmæssigt, og vi skal overhovedet ikke have det her som et særligt problem, som kan nævnes i en debat som denne her.
Jeg vil til sidst nævne, at nogle af de ting, som det nordiske samarbejde har fået godt fat om, er noget af det, der også er nævnt tidligere, nemlig at vi har det helt unikke i den demokratiske proces her, at borgere fra de nordiske lande kan få en dialog direkte med ministre fra andre lande.
Nu tog jeg allerede skridtet fuldt ud og sagde, at det måske var noget, vi kunne eksportere til det europæiske samarbejde.
Det er jo virkelig noget, som er unikt for det nordiske, og som det europæiske godt kunne lære noget af.
Jeg tror, det ville være noget, der ville gavne den demokratiske udvikling i Europa, at vi prøvede at overføre den model til resten af det europæiske samarbejde ved at sige, at den dialog, man kan have som borger i ét land med en minister fra et andet land, måske kan åbne nogle øjne, lukke nogle døre op og få brudt nogle barrierer, nogle tabuområder, fordi det kan medføre nogle nybrud i diskussionen.
Det kan være lidt deprimerende at læse i redegørelsen, at man meget nøje beskriver, hvordan problemerne om f.eks. tvungen ormekur for kæledyr nu endelig er blevet løst, og at islandske børn måske engang i fremtiden i Danmark kan få lov at blive døbt -dottir eller andre traditionelle islandske navne.
Selvfølgelig er det godt, at vi kan løse hinandens små problemer på det helt detaljerede plan, men det skal jo ikke være det, der ligesom bærer det nordiske samarbejde videre.