Per Stig Møller (KF), 1999-11-23:
I betragtning af, at Danmark er det land i verden, som yder den største del af bruttonationalproduktet eller nu bruttofaktorindkomsten til bistand, og at der på den kommende finanslov er afsat 11 mia. kr. af regeringen i ulandsrammen til udviklingslandene, er det naturligvis afgørende, at pengene falder de rigtige steder, og at man får mest muligt ud af dem.
Rigsrevisionen påpeger desuden, at der er aflyste problemer, dvs. at der i for mange år slet ikke er kvalificerede projekter nok til pengene, og så føres pengene videre til næste år.
Den slår yderligere ned på, at strategierne er for overordnede og derfor utilstrækkelige til at styre indsatsen, og endelig nævner Rigsrevisionen, at hvert fjerde projekt er uden lokal forankring eller ejerskab.
Dette er jo temmelig alvorligt, fordi man så må forvente, at disse projekter slet ikke videreføres, når Danmark har trukket sig ud, selv om hele ideen jo er, at tingene skal leve videre uden os, efter at vi har sat dem i gang.
En anden ny undersøgelse er foretaget af det engelske firma INTRAC.
Dette firma har set på 45 ulandsprojekter fordelt over 24 NGO'er, og her er konklusionerne heller ikke alt for opløftende.
Der er således god grund til at standse op og spørge: Kan vi ikke gøre det lidt bedre?
Sådan kan regeringen jo lide at spørge.
Det kan vi naturligvis, og jeg forstod på ministerens redegørelse, at det er man også indstillet på.
Jeg synes i øvrigt, det var en god redegørelse og i øvrigt også nogle gode skriftlige svar, der er givet Folketinget.
Derfor vil vi meget gerne være med til at udvikle strategien for dansk udviklingsbistand efter år 2000, og her er vi enige i regeringens ønske om at se nærmere på rollefordelingen - sådan som ministeren også har sagt i dag - mellem statsligt udviklet samarbejde og NGO-bistanden, som jo stort set er statsfinansieret.
De politiske krav betyder også, at vi vil være og må være rede til at standse bistanden, hvis udviklingen i et land pludselig går i den forkerte retning, for denne forkerte retning skal vi jo ikke understøtte.
Ideen med udviklingsbistanden er jo ikke at gøre et land afhængigt af bistand, som nogle bistandslande er, men at hjælpe landet til at træde ind i globaliseringen som et selvhjulpet land.
Vi skal ikke behandle modtagerne, som var de under lavværgemål, men som myndige, der blot skal have hjælp til at komme op på benene; derefter må de kunne gå selv.
Det betyder, at vi skal stille krav til god regeringsførelse, som ministeren også nævnte, for uden den får man ikke gode, langsigtede virkninger, og uden den får
man heller ikke den private sektor engageret i samarbejdet med ulandene.
Og det er jo temmelig væsentligt, at vi er enige i PS-programmets betydning, for perspektivet heri er jo at opnå en varig forbedring af konkurrenceevnen igennem samarbejde med de danske virksomheder, også efter afviklingen af Danidas støtte, som de to forfattere og ulandseksperter, Degnbol-Martinussen og Engberg-Pedersen, netop med disse ord har skrevet i deres bog om bistand.
Sluttelig peger regeringen på behovet for at se nærmere på NGO'ernes folkelige forankring i Danmark, og den er jo ikke så stor, eftersom den først og fremmest er forankret i finansloven.
Men der skal ikke herske tvivl om, at NGO'erne gennemgående gør et fortræffeligt arbejde.
Vi kan ikke kritisere NGO'erne i ly af Rigsrevisionens kritik, fordi der leveres på kort sigt både en stor humanitær indsats og en væsentlig indsats inden for vandprojekter, sundhedsprojekter, rehabiliteringsprojekter.
Men det er vigtigt, at vi styrer i retning af nytteværdi, som er langsigtet, og som bygger på velforberedte og velovervejede indsatser, som forlods er gennemanalyseret sammen med ministeriet og med modtagerne.
At modtagerne vil have alt, hvad vi tilbyder, er jo en selvfølge.
Men så meget desto vigtigere er det, at vi tilbyder noget, der kan bære frem, og at vi ikke blot hælder penge ud, så længe penge haves, for så forsvinder de uden at have sat sig spor.
Og det ville være synd, både for modtagerne og for vore skatteborgere.