Flemming Oppfeldt (V), 2002-02-08:
Venstre mener, at dette beslutningsforslag kunne ligne et beslutningsforslag om en miljølov for børn, men når man læser det nærmere igennem ligner det i virkeligheden et beslutningsforslag om en lov om bureaukrati og organisationer.
Der er nogle bureaukratiske elementer, der nævnes i forslaget: Der skal laves et nyt regelsæt, og man skal samle de nugældende regelsæt i ét samlet regelsæt.
Men det bliver så løsrevet fra den faglige sammenhæng, som disse regelsæt fungerer i, altså regelsæt for bygninger, bygningsreglementer og regulativer, regelsæt for arkitekter og de veterinære myndigheder osv.
Det vil man lave et nyt regelsæt for.
Så skal der lovfæstes regler for en masse detaljer helt ned til lim og maling, der skal etableres et nyt uvildigt tilsyn, og så skal der laves en pulje på 300 mio. kr., så staten rigtig får kontrol med det her og kan tilskynde de rigtige steder.
Det synes vi er en meget tung omgang.
Vi har vedtaget en social servicelov i Folketinget, og den fastslår jo netop, at det er lokalt, man skal sikre kvaliteten.
Det er i sidste ende kommunernes ansvar, at kvaliteten og sikkerheden overholdes, det er jo fastslået, og Venstre synes ikke, at vi skal vedtage noget i Folketinget, der svækker den stilling.
I den forbindelse har forældrebestyrelserne derude jo også et stort ansvar, for de skal rapportere til kommunen, de skal samarbejde med kommunen i det daglige om, hvordan det går i deres institution.
Hvad kan man gøre mere?
Der er selvfølgelig folk, der siger, at der er meget larm osv. i institutionerne i dag,
der er en overlæge i Jyllands-Posten, der har udtalt, at børn får kroniske skader på stemmebåndet, fordi de skal overdøve larmen ved at tale højere.
Spørgsmålet er, om vi altid bare sådan kan bygge os ud af sådant et problem, om man ikke lige kan stoppe op og reflektere over ikke alene den måde, man indretter institutioner på, den måde, man laver små rum på, den måde, man definerer små rum til børn på, eller om de selv er med til at definere deres rum, men også den adfærd, som man mellem institution, forældre og skole kan samarbejde om, f.eks. at der er en vis indfølingsevne, respekt for hinanden, at der gives plads til at lytte, at der er stilhed.
Nogle af de her ting kan vi få et meget bedre samarbejde
om, og der eksisterer jo, som det også er nævnt tidligere, et samarbejde i dag mellem kommunerne, Socialministeriet og de faglige organisationer om at udvikle miljøet i institutionerne.
Så bliver det nævnt i beslutningsforslaget, at det børnetal, der bliver presset ind ved merindskrivning i institutionerne, bl.a. er baggrunden for nogle af de her ting.
Det forholder sig vel nok nærmest sådan, at vi i 1990'erne fik flere børn ind i institutionerne, men at der også blev etableret flere pladser.
Kun inden for fritidshjemsområdet faldt antallet af pladser, men der blev mange flere skolefritidsordninger til at erstatte dem.
I øjeblikket er vi i den situation, at børnetallet falder lidt igen, så nu er det op til kommunerne at foretage
et valg om at lukke de dårligste, de mest trængte steder
Men det er jo en god situation, for så kan man faktisk skabe de bedst mulige rammer for børnene.
Vi kan selvfølgelig ikke vide, hvordan det går om 10 år med børnetallet, ikke engang den nye regering er helt herre over det, selv om den prøver at påvirke den side af sagen.
Som det ser ud nu, ser det ikke ud, som om vores institutioner i de kommende år er under pres.