Søren Kolstrup (EL), 1998-12-11:
Det var med nogen nervøsitet, jeg gik herned for at overvære den her debat, for man kan jo godt fornemme, hvor vinden blæser henad.
Joint implementation-folkene mener at have medbør.
Netop derfor var jeg så glad for at høre den socialdemokratiske ordfører, der fastholder den danske CO2-målsætning, der fastholder, at der skal præcise midler til, der fastholder, at der netop sagtens kan være en sammenhæng mellem at fastholde en CO2-målsætning og på længere sigt at løfte konkurrenceevnen op på et kvalitativt højere niveau.
Det var pointen i hr. Martin Glerups tale.
Og netop fordi jeg somme tider har været nervøs for, hvor Socialdemokratiet stod henne, fordi der ligesom er kommet en lille kurre på tråden, var jeg ekstra glad for den tale.
Der var også en mere, synes jeg, principiel afstandtagen fra joint implementation. Men når det er sagt, synes jeg, det er værd lige at spole en lille smule tilbage og erindre om, at lang tid før, vi snakkede Kyoto og de her CO2-skatter, var der faktisk i det danske Folketing, i hvert fald i 1992, når man går tilbage i annalerne, et klart massivt flertal i det danske Folketing spændende fra Venstre og over De Kristelige og så til Socialdemokratiet, og jeg mener også, at Fremskridtspartiet var med.
Man vedgik »Energi 2000«s miljømålsætning, man vedgik, at der kan gøres noget her til lands, og dermed at vi skulle have en reduktion på 20 pct. fra 1988 frem til 2005, og jeg skal selvfølgelig også sige, at man var enige om, at industrien skulle give sit særdeles betydelige bidrag, nemlig også en 20 pct.s reduktion.
Men nu er vi så i en ny fase, hvor man prøver på at løbe fra alt det her ved at finde et columbusæg, der hedder joint implementation, og lad mig straks sige, at Enhedslisten har én melding: svindel og humbug!
Det fører til, at det enkelte land bliver dovent, at man ikke gør sit ypperste, og derfor kan vi ikke skarpt nok afvise forslaget.
Jeg har en bemærkning til den borgerlige argumentation
Men de borgerlige er også en lille smule usikre på, hvordan de forholder sig til en grøn skat, og jeg kan meddele de borgerlige, at hvad angår argumentet om, at CO2-afgiften ikke må gøres til en rød skat, er jeg faktisk enig med de borgerlige.
Jeg ønsker også, at CO2-afgiften bliver gjort til en 100 pct. grøn skat, dvs. at de midler, der er ført ind i statskassen, selvfølgelig skal leveres tilbage så målrettet som vel muligt, så hver eneste krone går til elbesparelser, så hver eneste krone går til indfrielse af den målsætning, som vi i hvert fald engang har været enige om.
Jeg skal blot præcisere, at Enhedslisten på det skarpeste vender sig imod forslaget her, og vi vender os også mod argumentationen.
Vi mener, at når vi får en CO2-afgift, der føres målrettet tilbage, tjener det dansk erhvervsliv på lang sigt.
Jeg er udmærket klar over, at på kort sigt kan det gøre lidt ondt - det er lidt gennem lidelse til sejr - men man får altså ikke noget gratis.
Hvis vi får fremmet en teknologi, der lægger Danmark i front med hensyn til elbesparelser og med hensyn til at kunne indfri CO2-målsætningerne, er der en verden at vinde, og så har vi fremtiden for os.
Men Venstre og de øvrige borgerlige partier, der har fremsat dette forslag, er i virkeligheden utrolig angst for fremtiden.
De sidder fuldstændig fast i fortiden, og derfor kan man ikke skarpt nok afvise dette forslag, både af hensyn til miljøet, men såmænd også af hensyn til et kvalitativt spring inden for dansk produktionsliv.