Jann Sjursen (KRF), 2003-01-23:
Jeg vil også godt indlede med at sige tak for en virkelig god debat, som også var en debat, der bar præg af gensidig respekt for de synspunkter, som blev udtrykt.
Det synes jeg nu altid er godt, når en debat kan foregå på den præmis. Jeg vil også godt sige tak til ministeren for en grundig besvarelse, som tog fat på de forskellige elementer, der både er i Kristeligt Folkepartis beslutningsforslag og SF's forslag.
Jeg vil godt understrege, at der ligesom er to elementer, der har været drivkraften i forhold til, at vi i Kristeligt Folkeparti har arbejdet meget med samværssager i de sidste par år og nu også har fremsat og fået behandlet vores beslutningsforslag i dag.
Det er for det første vores ønske om, at børnekonventionen bliver implementeret helt generelt i dansk lovgivning og altså også på det område, der regulerer spørgsmål omkring samvær.
Det andet er, at jeg, som jeg tror alle ordførere har, har fået bunker af henvendelser fra forældre om samværssager.
Det er ikke, fordi jeg altid giver forældrene medhold, det er ikke, fordi jeg sådan går ind i sagerne, for det føler jeg simpelt hen ikke jeg kan overkomme, og jeg føler heller ikke, at jeg har den fornødne viden til kunne gøre det, men det har for mig været et tydeligt signal om, at der på dette område er noget rivravruskende galt, for nu at sige det ligeud.
Jeg kan for vores vedkommende bedst karakterisere synet
på lovgivningen ved at gøre de ord, som kontorchef Anders Bille i Vejle Statsamt skrev i Tidsskrift for Familie- og Arveret nr. 4, august 2001, til mine.
Han belyser her, hvad der er sket på samværsområdet over de seneste årtier.
Han skriver: De sidste 30 år er der i Danmark sket store ændringer i samværspraksis.
Generelt var det tidligere hovedsynspunktet, at samvær ikke var godt for et barn, hvis forældrene havde stærke indbyrdes konflikter.
I dag er det opfattelsen, at et barns ret til at kende begge sine biologiske forældre bør sikres ved samvær, uanset hvordan forældrene har det med hinanden.
Ændringerne er ikke sket som følge af ny viden, men har været dikteret af politiske mål og ønsker.
I praksis betyder det, at der er fokuseret på de biologiske forældres ret til samvær.
Udviklingen kan beskrives som et udtryk for, at der er lagt stigende vægt på forældres ret til samvær og mindre vægt
på hensynet til barnet
I de seneste år har der imidlertid i Danmark som i andre lande været en stigende interesse for at undersøge, hvilke virkninger, positive som negative, samvær har på børnene.
Når jeg vælger at tage det forholdsvis lange citat med her, er det, fordi det for det første meget rigtigt udtrykker
, at der i lovgivningen, som den har set ud siden 1996, er blevet lagt mere vægt på forældres ret end på børns ret og på barnets tarv.
Samværslovgivningen er for os at se
i Kristeligt Folkeparti i høj grad udformet på baggrund af et voksenperspektiv og bliver ikke set fra børnehøjde.
Det andet er selvfølgelig også - det råder ministeren jo med de tilsagn, der er givet i dag, lidt bod på - at der ikke er nok viden om, hvad samvær betyder for børn.
Vi har brug
for flere undersøgelser på det her område.
Jeg vil godt kvittere for, at ministeren her i dag har taget tråden op dér, hvor den tidligere justitsminister slap, for han lovede faktisk allerede på et samråd i Retsudvalget, som jeg havde indkaldt til i marts måned 2001, at der skulle igangsættes undersøgelser. De er altså først for alvor nu ved at komme i gang, og nye kommer til med det, som ministeren i dag har tilkendegivet at Socialforskningsinstituttet er i gang med, og som Civilretsdirektoratet vil gå i gang med.
Der er jo meget fokus i debatten på forholdet mellem praksis og lovgivning.
Jeg vil godt klart tilkendegive i dag, at efter Kristeligt Folkepartis opfattelse er der en nøje sammenhæng mellem lovgivning og praksis, og lovgivningen skal ændres, hvis vi skal have en praksis, der i højere grad er i overensstemmelse med ønsket om børns rettigheder og de intentioner, der er i børnekonventionen, ikke mindst om, at børn under alle omstændigheder skal have mulighed for at blive hørt.
Jeg er i den forbindelse meget glad for hr. Helge Adam Møllers tilkendegivelser, når han siger, at han ikke er overbevist om, at det er hundrede procent indlysende, at vi lever op til FN's børnekonvention.
Jeg fornemmede både hos ham, hos Venstre og i partierne i det hele taget en meget stor imødekommenhed i forhold til at vurdere, om det ikke er lovgivningen, der til syvende og sidst må ændres, for at vi får en praksis, som vi synes lever op til det, der må være til barnets bedste, og som er det helt afgørende udgangspunkt, som alle ordførere også har taget i dag, hvilket jeg var glad for at høre.
Jeg var også glad for de tilkendegivelser, der kom fra den socialdemokratiske ordfører.
Uden at ville polemisere i unødig høj grad vil jeg alligevel tillade mig at sige oven på en fordragelig debat, at jeg synes, det er nye toner i forhold til det, som i hvert fald den tidligere justitsminister, hr. Frank Jensen, før har givet udtryk for.
Sådan som jeg husker de gange, hvor jeg har taget sagen op over for den tidligere justitsminister, var der sådan set
hverken noget galt med praksis eller med lovgivningen.
Her synes jeg, at den socialdemokratiske melding i dag var fin.
Der var ikke fuldt ud tilslutning til Kristeligt Folkepartis forslag, men man var villig til også på baggrund af de undersøgelser, der bliver iværksat, at se fordomsfrit på de forslag, vi har fremsat, og på, hvad undersøgelsesresultaterne måtte vise.
Tak også til ordførerne fra Det Radikale Venstre og fra Dansk Folkeparti; Dansk Folkeparti for den nærmest uforbeholdne støtte til Kristeligt Folkepartis forslag.
Der er rejst særlig kritik for så vidt angår to punkter i vores beslutningsforslag, hvor det første punkt er om en ny 3-års-regel, som flere ordførere oplever som meget firkantet.
Det kan selvfølgelig diskuteres, og også vi er selvfølgelig åbne over for at diskutere slige sager, men jeg vil sige, at jeg tror, at en sådan ny 3-års-regel vil være en klar forbedring i forhold til nuværende praksis.
Så kan man altid diskutere: Hvad er forskellen på den nuværende 5-års-regel og den 3-års-regel, vi foreslår?
Her tror vi, at det kunne gøre en forskel i den forstand, at der umiddelbart er adgang til i dag at få genoptaget en sag inden for de 5 år, og det synes vi altså uanset hr. Helge Adam Møllers forsøg på at problematisere ved et eksempel vil være bedre.
Men nuvel, det er jo noget af det, vi kan diskutere videre under udvalgsarbejdet.
Det kan vi også i forhold til det andet punkt, som var det, flere ordførere fandt der kunne være problemer i, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt kommunerne skal ind i billedet i forhold til at kunne regulere samværsregler.
Det har vi fundet var nødvendigt, for at man her og nu også fik mulighed for kommunalt at agere i forhold til det ansvar, der også påhviler de kommunale og sociale myndigheder.
Men nuvel, jeg har lyttet til argumenterne, og det er vi selvfølgelig også villige til at diskutere.
Så vil jeg knytte et par kommentarer til SF's forslag.
Jeg vil sige, at i hovedsagen er vi især enige om dette med at styrke barnets rettigheder og det med, at barnet skal høres.
For så vidt angår B 53, at Retsplejerådet skal gå ind og vurdere de her fogedsager, synes jeg dels som ministeren, dels på grund af det faktum, at Retsplejerådet måske ikke er det råd, der har den største børnesagkyndighed, uanset SF vil supplere rådet med to børnesagkyndige, at det ikke er stedet at gøre det.
Det er o.k., at ministeren iværksætter en undersøgelse, men ellers synes vi, at vi har dokumentation nok bl.a. fra Børnerådet, der kunne tilsige ændringer, og Børnerådet har jo bl.a. i et notat af 18. december fra sidste år foreslået, at fogeden kun skal kunne gennemtvinge samvær efter en samtale med barnet og efter en børnesagkyndigs vurdering.
Men også det må vi vende tilbage til og se på, hvordan det kan blive udformet i praksis.
Jeg vil godt sige, at for os at se skulle vi gerne derhen, hvor børn overhovedet ikke blev udleveret med tvang.
I L 115 er der nogle enkelte forskelle i forhold til Kristeligt Folkepartis forslag.
Jeg synes, at det kan være betænkeligt, at der skal fastsættes overvåget samvær, hvis barnet kunne være anbragt uden for hjemmet, hvis samværsforælderen havde været bopælsforælder.
I sådanne tilfælde bør samværet nogle gange helt ophæves og altså ikke bare fastsættes som et overvåget samvær.
Jeg tror også, at der i forhold til det at høre barnet kan være en risiko for en form for, skal vi kalde det overhøring i SF's beslutningsforslag, selv om vi altså er enige i intentionerne.
Så der er forskelle mellem SF's og Kristeligt Folkepartis forslag, om end hovedintentionerne absolut er identiske.
Lad mig afslutningsvis sige, at jeg er enig med de ordførere, der flere gange har sagt, at vi ikke kan løse alle de problemer, der er på området, ved lovgivning alene, men jeg synes alligevel, at vi som lovgivere har en stærk forpligtelse til, hvis såfremt ifald vi finder, at praksis ikke er god nok, at gå ind og ændre det, der kan ændre praksis, nemlig først og fremmest lovgivningen. Jeg vil i hvert fald takke for, at alle ordførere i dag helt utvetydigt har haft de samme intentioner, som vi har haft fra Kristeligt Folkepartis side.
Så kan det være, at vi havner på forskellige løsningsmodeller og ikke kan blive enige om den konkrete lovgivning, men det er vigtigt for mig, at vi er nået dertil i dag, for så tror jeg faktisk også, at vi med Justitsministeriets undersøgelser kan få ændret tingene og gerne inden al for lang tid.