Sandy Brinck (S), 2004-03-23:
Ønsket med det her beslutningsforslag har først og fremmest været at få debatten om hjemmehjælp til at handle om omsorg, om indholdet.
Vi har jo i de senere par år diskuteret metoden i et væk.
Diskussionen har rullet frem og tilbage om, hvad der nu var bedst, om der skulle stå et privat firma på personalets lønseddel eller et offentligt.
Det kan vi også stadig væk diskutere.
Vi synes bare, det er ærgerligt, at vi på den måde ikke får fokus på indholdet af den hjælp og støtte, der faktisk skal ydes vores ældre medborgere i hverdagen.
Jeg vil godt takke kollegerne for, at det har vi så fået i dag.
Vi synes, der er alt for lidt fokus på, at ældre borgere ikke alene kan være fysisk svækkede og have en fysisk funktionsnedsættelse, men at nogle borgere også er socialt svækkede, nemlig de mennesker, som ufrivilligt sidder alene med risiko for ensomhed og depression.
Vi er i hvert fald ikke i tvivl om, at både for menneskets livskvalitet og for i øvrigt at kunne holde sig i gang og være aktiv, være selvhjulpen, betyder sociale relationer uendelig meget.
Lysten til livet er afgørende for, om man også har evner til livet.
Vi forestiller os altså ikke, at ældre skal have en professionel kommunalt ansat ven, men derimod, at hjemmeplejen kan støtte borgeren i at opsøge aktiviteter i ældrecentre, kan motivere og hjælpe til, at borgeren modtager besøg fra frivillige besøgsvenner eller motiveres og støttes til og måske også øves i gåture og frisk luft, så det slet ikke bliver så uoverkommeligt at deltage i de heldigvis rigtig mange aktiviteter, som allerede foregår. Vores samfund er jo på godt og ondt blevet meget mobilt, og børn og børnebørn bor ikke nødvendigvis i nærheden, så uanset gode viljer er der ofte geografiske hindringer for, at familien kommer jævnligt.
Det betyder også, at ældre borgere i højere grad selv skal opsøge og selv skal skabe egne netværk, og det lykkes ikke for alle.
Men det glædelige er altså, at der findes utrolig mange pensionistfællesskaber, når blot man får øje på dem og opsøger dem.
Det er det, omsorgstiden skal bruges til.
Derfor foreslår vi, at vi kan visitere hjemmehjælpen til i en periode at have den sociale opgave med borgeren.
Det er en udvidelse af hjemmeplejen, det ved vi godt, og vi ved også godt, at det kan komme til at koste, men det er ikke nødvendigvis astronomiske beløb.
Vi synes, det er rigtigt at diskutere det principielle og politiske, før vi lader diskussionen forpeste af økonomiske beregninger - men blot i parentes bemærket har Ældre Sagen anslået et sted mellem 100 og 200 mio. kr.
De er dog til at finde, hvis vi vil.
Som overordnet ramme foreslår vi også, at synet på ældre ændres fra, at hjemmeplejen tager udgangspunkt i borgernes funktionsnedsættelse - hvad er det, fru Jensen ikke kan?
- hvilket jo ofte skæres ud i forskellige praktiske gøremål, til et fokus på det hele menneske: Hvad er målet? Hermed ændrer vi altså også holdningen om, at ældre bare er på vej ned ad en uundgåelig sliske, hvor det kun bliver værre og værre, og over til, hvad der både er mere værdigt og mere i overensstemmelse med virkeligheden: Hvad er det, fru Jensen kan eller kan komme til at kunne?
Man kan nemlig godt forebygge svækkelse, og man kan godt opøve færdigheder.
Ældre skal ikke bare sidde og vente på forfald.
Det er ikke værdigt og slet ikke, når vi ved, at det ikke passer.
Vi ønsker at vise større tillid til borgerne og til personalet.
Vi har sammen med mange andre her i salen arbejdet målrettet for at få personalet i hjemmeplejen til i højere grad at være faguddannet.
Det er ikke alle og enhver, der kan arbejde med pleje og omsorg over for ældre. Når den faglige kompetence nu er øget, så virker det paradoksalt, hvis vi ikke også tør vise den tillid, at de godt kan tilrettelægge deres arbejde sammen med borgeren på en fornuftig måde.
Det er i dag alt for styret af kontrol og mistillid.
Jeg kan jo godt regne ud, at vi ikke har flertal for forslaget, men jeg har noteret mig, at socialministeren erkendte, at ideen om udviklingsmål er god.
Ministeren havde så en række begrundelser imod det, som mest gik på at beskytte kommunerne.
Vores sigte er anderledes, for vi vil medvirke til at ændre synet på ældre til, at det er et mere positivt syn, et mere aktivt, mere livligt.
Jeg håber, at socialministerens ord om, at ideen er god, gør, at vi så også i fællesskab kan øge kvaliteten og skubbe til den holdningsændring omkring det at blive gammel. Hr. Flemming Oppfeldt var desværre derimod forarget over, at vi havde tilladt os at se på ældre som mennesker med udviklingspotentiale, hvor sygdom og svækkelse faktisk kan undgås.
Fru Pia Kristensen fra Dansk Folkeparti var positiv over for mange dele af forslaget, og det tyder jo på, at vi under udvalgsarbejdet kan nå hinanden, f.eks. omkring særskilt omsorgstid til at tage hånd om ældre borgeres potentielle ensomhed, for der er for mange, der har for få kontakter uden for hjemmet.
Fru Charlotte Dyremose hæftede sig ved, at kommunerne godt må tilbyde ældre hjælp til selvhjælp til at komme ud af ensomhed.
Det er jo korrekt; det må de godt.
Men det har på besynderlig vis ikke samme præcision i lovgivningen som det, at man skal have hjælp til rengøring, til praktiske gøremål.
Vi er af den opfattelse, at det kan være mindst lige så, hvis ikke mere slemt for ens livskvalitet, hvis man ikke har de sociale kontakter.
Igen, det er ikke et spørgsmål om at ansætte kommunale venner.
Det er et spørgsmål om at have fokus på det fra personalets side og hjælpe ældre til de mange steder, hvor civilsamfundet, frivillige og familie, faktisk er og yder en god indsats.
Så vil jeg sige tak til SF og Enhedslisten for tilslutningen.
Fru Line Barfod var dog lidt afsøgende over for begrebet udviklingsmål, og det synes jeg at vi skal diskutere indgående under udvalgsarbejdet.
Men kort kan jeg sige, at vores tanke er, at hjemmeplejen i højere grad også har et socialpolitisk mål, for vi synes nogle gange, at de socialpolitiske mål bliver lidt væk i rengøringsmidler og skemaer.
Vi tror faktisk på, at vi med udviklingsmål både kan være med til at skubbe til en holdning omkring det at blive gammel og også en holdning til det her med, at hjemmeplejen faktisk er en socialpolitisk foranstaltning og ikke en rengøringspolitisk foranstaltning.
Det Radikale Venstre pointerede det ændrede syn på ældre
og alderdom
, og jeg skal takke for, at fru Margrethe Vestager har læst dette helt korrekt.
Jeg håber virkelig, at vi med den debat, vi har haft i dag, har taget hul på en meget vigtig ændring og nuancering af synet på ældre og på alderdom.
Det hele menneske, alt det, vi har lært af høringerne om det aldrende samfund, er det på høje tid, at vi bruger til noget.
Jeg tror bestemt, at vi kan finde en fælles læsning af resten af forslaget, for sådan som jeg hørte fru Margrethe Vestager, så ligger vi ikke langt fra hinanden.
Det er måske mere et spørgsmål om mine manglende evner til at formulere mig korrekt, for der er bestemt ikke tale om »barnets bog« overført på ældreomsorgen.
Det er ikke det, der er hensigten.
Jeg har allerede i mine kommentarer til fru Line Barfods indlæg sagt lidt om, hvad der ligger bag ønsket om udviklingsmål, men jeg synes, at vi i en god debat kan nå frem til, at det ændrede syn på aldring og ældre medborgere også kan have en plads i lovgivningen.
Kristendemokraterne fremhævede naturligt og meget rigtigt familien.
Var der noget, jeg kunne ønske mig, så var
det, at alle ældre havde familien meget tæt på, og at der var alt det gode, som fru Tove Videbæk påpeger
Det er der heldigvis i mange, mange hjem, i mange familier er det sådan.
Men der er også nogle steder, hvor det ikke er sådan, og der er det blot, at vi siger, at der har vi fra samfundets side en pligt til også at være med til at hjælpe folk videre i livet.
De skal ikke bare sidde og vente på, at livet går på hæld.
Der er faktisk masser af gode oplevelser derude, som man kan deltage i.
Men også fru Tove Videbæk skal have tak
for en positiv tilgang til beslutningsforslaget.
utrolig spændende, hvis vi vil det.