Tom Behnke (FP), 1999-03-02:
Ministeren sagde: Jeg glæder mig over, at sagen nu har fundet sin afslutning.
Jeg tror også, det er den glæde, ministeren har higet efter i meget lang tid.
Kunne denne sag dog ikke blive afsluttet?
Skal vi dog høre mere om denne sag?
Men jeg synes, måden, man har forsøgt at afslutte den sag på, har været yderst uheldig og mangelfuld.
Ministeren ville ikke kunne gøre det sagligt.
Det er det, der er sandheden, og derfor lader ministeren være.
Sagen er, at i denne Boneloc-skandale er der ikke sket en eneste konsekvens.
Der er ikke en eneste person, der er kommet til at stå til ansvar over for sine handlinger.
Sagen er, at de pågældende medarbejdere stadig intet incitament har til andet end at fortsætte, som de hidtil har gjort.
Jeg synes, det er uhyggeligt.
Jeg synes, det er uhyggeligt, at vi lever i et land, hvor sundhedsmyndighederne kan skalte og valte med patienternes ve og vel, uden at det samlede Folketing rejser sig og protesterer.
Tværtimod sidder et samlet Folketing - ja, med undtagelse af Fremskridtspartiet - bare tilbage og siger
: Kunne denne sag dog ikke snart blive afsluttet?
Det er uhyggeligt, og jeg må sige, jeg er noget skuffet over mine kolleger her i Folketinget.
Det her kan vi ikke være bekendt.
Vi er, om jeg så må sige, ansat af befolkningen netop for at holde øje med bl.a. ministeren og med styrelserne.
Vi er ansat på vegne af befolkningen for at holde øje med, at tingene foregår rigtigt og korrekt, så befolkningen kan have tillid og vide sig trygge, når den lader sig indlægge og behandle på landets hospitaler.
Alene det, at man i tusindvis af tilfælde har undladt at indhente samtykke fra patienterne og undladt at informere patienterne om, at nu går man i gang med at bruge et nyt produkt, som man slet ikke kender effekten af, burde få et samlet Folketing til at rejse sig og protestere højlydt og kræve reformer hele vejen igennem systemet.
Men det gør Folketingets partier ikke.
Man læner sig tilbage og siger: Kunne denne sag dog ikke snart blive sluttet?
Fra de mennesker, der er blevet behandlet med Boneloc, skal jeg hilse og sige, at de også sidder tilbage og siger: Kunne det dog ikke snart blive overstået?
Men for dem bliver det ikke overstået; de går stadig rundt med Boneloc'en i kroppen, de går stadig rundt og frygter den dag, deres knæ, deres hofte eller andre steder i kroppen bryder sammen, og de må ind og reopereres.
Det skaber utryghed i befolkningen.
Ministeren siger ganske vist, at det kommer ikke til at ske igen, for nu er EU jo kommet med et direktiv.
Så er spørgsmålet bare: Hvorfor i alverden skal man sidde og vente på, hvad EU kommer med af direktiver for, hvad vi skal gøre i Danmark?
Har man ikke haft 10 år til at gøre noget ved det
Det er en dårlig undskyldning.
Det er Boneloc-cementen, der er problemet, og jeg står helt uforstående over for, at Folketinget i øvrigt har denne opfattelse: Lad os nu se, om der er nogle, der får problemer, lad os nu se, om det hele bryder sammen, og hvis det gør det, må vi jo tage spørgsmålet op igen.
Det er ikke værdigt, for det er jo ikke et spørgsmål om, at det er folks hofter, der falder fra hinanden.
Det er Boneloc-cementen, der er ondet, og Boneloc-cementen er også brugt andre steder i kroppen.
Derfor burde det være Boneloc-cementen, der var kriteriet for, om man kunne få lov til at søge erstatning, og ikke om det specifikt var i hoften, den var blevet benyttet.
Når det gælder information af alle patienter, har denne forespørgselsdebat i hvert fald afdækket én ting
: alle ordførerne havde den opfattelse, at alle patienter var informeret.
Hvordan kan det være, at ministeren nu her til sidst går op og siger, at i forbindelse med fremsættelsen af lovforslaget vil man sikre, at alle patienter bliver informeret?
Jo, det er selvfølgelig nødvendigt, fordi ministeren nu erkender, at tidligere er alle patienter ikke blevet informeret.
Det fremgår jo også af et notat fra Sundhedsstyrelsen af den 29. september 1998 til ministeren, at alle patienter ikke er informeret, og ministeren henholder sig til Sundhedsstyrelsens svar.
Ministeren er heller ikke interesseret i at informere alle patienter.
Og nu i forbindelse med lovforslaget vil man pludselig rette op på alt det, der ikke er gjort.
Men det kan jo ikke lade sig gøre, så et eller andet sted halter forklaringerne ganske, ganske alvorligt.
Jeg må sige afslutningsvis, at det er sørgeligt, at Folketinget end ikke kan blive enigt om de tre små, beskedne pinde, vi fra Fremskridtspartiets side har fremsat som forslag til vedtagelse.
Det kunne i hvert fald for patienternes vedkommende have været en værdig afslutning på denne sag, og jeg skal dybt beklage det.
Forespørgslen om Boneloc-skandalen blev indleveret allerede den 8. oktober 1998, men har af forskellige grunde været udsat indtil i dag.
Det betyder imidlertid ikke, at forespørgslen om Boneloc-skandalen er blevet uaktuel, tværtimod.
Siden forespørgslens indlevering har ministeren sikret sig en forligstekst, der betyder, at alle hoftepatienter behandlet med Boneloc kan søge erstatning efter patientforsikringsloven, uanset om de er opereret før eller efter den 1. juli 1992.
Forligsteksten, der blev forhandlet på plads uden om Fremskridtspartiet, har dog en række mangler, som Folketinget bør rette op på, og derfor er forespørgslen opretholdt.
Ministeren valgte bevidst at holde Fremskridtspartiet uden for forhandlingerne om forligsteksten og ikke nok med det, ministeren ville end ikke tillade Fremskridtspartiet efterfølgende at tiltræde en forligstekst, som et flertal af partier havde forhandlet på plads.
Det forekommer ganske provokerende, at ministeren på den måde udøver Berufsverbot mod Fremskridtspartiet, specielt set i lyset af at Fremskridtspartiet med fru Kirsten Jacobsen i spidsen er det parti, der har kæmpet allermest for at sikre de fejlbehandlede patienter en ordentlig erstatning og en værdig afslutning på Boneloc-skandalen.
Problemet med forligsteksten er jo, at den kun forholder sig til hofteopererede patienter og ikke til alle patienter behandlede med Boneloc, og spørgsmålet er derfor: Hvorfor løser ministeren ikke hele problemet med Boneloc nu?
Hvorfor omfatter forligsteksten kun hoftepatienterne og ikke alle patienter behandlede med Boneloc?
Hvorfor er alle patienter ikke blevet informeret, og hvad vil ministeren gøre for at sikre, at alle patienter bliver informeret?
Hvad skal der ske med de patienter, som allerede nu har haft udgifter til sagsomkostninger, fordi ministeren ikke på et tidligere tidspunkt sikrede lige ret for alle patienter til at søge erstatning efter patientforsikringsloven?
Det er de spørgsmål, som er relevante på nuværende tidspunkt, og som jeg håber ministeren vil være i stand til at besvare.
Besvarelse