Anne Grete Holmsgaard (SF), 2006-03-29:
Det er et meget bureaukratisk forslag, og måske skulle jeg lige sige lidt om, hvad det egentlig går ud på.
Det går ud på, at ingen forskere på universiteter, sektorforskningsinstitutioner eller andre institutioner, der modtager offentlige midler, længere må have kontakt med private sponsorer.
Hvis man skal have private penge ind på universitetet eller i sektorforskningsinstitutionen, kan det kun gå en vej, nemlig gennem et nævn, som så skal sidde og indkalde ansøgninger fra alle institutioner på universitetet og sikre, overvåge og kontrollere, at de her ansøgninger er i overensstemmelse med de prioriterede områder, og derefter kan man eventuelt overveje at kanalisere de private midler videre.
Det bliver interessant, og der bliver næppe nogen midler at kanalisere videre, for det er klart, at på de her vilkår vil man ikke få private midler ind.
Det er meget svært for mig at forestille mig, hvordan man skulle få f.eks. stort apparatur, som mange universiteter får fra private sponsorer, heldigvis, ind på den her måde, for det er selvfølgelig bundet op på, at man har haft lange forhandlinger og drøftelser, og at man har tillid og har lavet kontrakter om, at det her ejer universitetet, og at man ejer det fuldt ud osv.
Men betyder det her så, at der slet ikke er nogen problemer?
Der kan godt være problemer, og jeg vil navnlig pege på to problemer, som jeg synes er de væsentligste problemer.
Det ene problem består i, at universiteternes frie midler er frosset fast, stort set, og det har de nu været i 5 år.
Det vil sige, at der, hvor universiteterne selv kan tilrettelægge deres egen forskning, er de fastfrosset på det niveau, de havde for 5 år siden, samtidig med at der er krav om medfinansiering, når man søger midler fra fonde, hvad enten det er i indland, altså her i Danmark, eller i udland.
Så det udhuler altså de frie midler.
Det er et meget stort problem, men det løses jo på ingen måde af det her forslag, som er en meget stærk bureaukratisering.
Det andet problem, jeg vil pege på, er noget af det, Enhedslisten selv skriver i bemærkningerne.
Lad mig sige det på en anden måde: Med jævne mellemrum popper der sager op i pressen om videnskabelig uredelighed.
Og her vil jeg gerne have, at ministeren lytter, for nu vil jeg gerne sige noget til ham.
Det handler nemlig om, at de regler, vi har til at kontrollere videnskabelig uredelighed i dag, er det, jeg vil kalde halve regler.
Der vil jeg sige det samme, som jeg sagde i januar under debatten.
Jeg mener, at vi har brug for en drøftelse af og en forhandling om at få lavet reglerne om videnskabelig uredelighed på en sådan måde, så de også dækker den private forskning.
Og jeg kan se, at der i perioden mellem januar og nu faktisk er store private firmaer, som har sagt til os, at det synes de også at de her regler bør omfatte.
Nu ved jeg ikke rigtig, om det er mig, der skal invitere ministeren til en forhandling, eller om det er ministeren, der vil invitere os til en forhandling.
I januar sagde ministeren, at han gerne ville forhandle, så vi skal bare få klarhed over, om det er ministeren, der tager initiativet, eller om det er mig, der tager initiativet.
Så vil jeg sige, at vores holdning er, at det er vigtigt at have private midler.
Det er vigtigt, og de bidrager til forskningen, men man skal selvfølgelig ikke være blåøjet, og netop derfor siger vi meget klart, at vi vil have reglerne om videnskabelig uredelighed udbredt sådan, at de også gælder privat forskning.
Men ellers vil jeg godt komme med nogle konkrete eksempler, hvor jeg tror at selv Enhedslisten vil have svært ved at tage sin egen medicin.
Vindenergi er en vedvarende energikilde, en ren energikilde og en meget vigtig energikilde for os, og i øvrigt er det en stor beskæftigelsesmæssig succes i Danmark og en stor eksportsucces.
Skal det virkelig være forbudt for en forskergruppe, der arbejder med vindenergi, at have direkte kontakt med private sponsorer, der gerne vil bidrage med økonomi til, at de kan fortsætte og/eller udvide deres forskning på det her område?
Det er jo sådan, at det her samarbejde mellem erhvervsliv, offentlig sektor og forskningsinstitutioner faktisk er vigtigt for, at man forstår hinanden og kan kommunikere på det samme sprog.
Ellers får vi nemlig for lidt af den viden, som kan nyttiggøres – det er jo ikke al viden, der kan det – ud i de dele af samfundet, hvor den skal omsættes i produkter, som vi faktisk har vældig meget brug for.
Det gælder ikke kun på energiområdet, men da i høj grad også på miljøområdet, sundhedsområdet og andre områder.
Derfor må jeg næsten tro, at det er sådan en smutter, når Enhedslisten skriver: »Da der imidlertid kan være behov for kontakt mellem et universitet og det omgivende samfund ...«
Det har man så et forslag til en løsning af.
Jeg tror sådan set, at Enhedslisten også godt er klar over, at det er vigtigt at have den kontakt.