Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-05-25:
Med formandens tilladelse: Det er nu en særlig fornøjelse, at det bliver éns tur.
Jeg synes, det har været en god debat, som har holdt sig i et jævnt leje, megen jævnstrøm, ikke så meget vekselstrøm og uden lynnedslag undervejs, og sådan skal det nok også være, når vi taler om alvorlige emner, som vi jo har gjort det i et antal timer.
Hr. Hans-Pavia Rosing var inde på en opfordring.
Der blev sagt: Lad os springe berøringsangsten over, og lad os indlede en dialog også om Grønlands og Danmarks fælles fremtid.
Jeg opfattede det som en opfordring til danskerne, til danske politikere ikke mindst, om at blande sig, byde på vores fælles fremtid.
Det takker jeg for, det tager jeg til mig, og jeg synes, det er en helt rigtig opfordring at komme
Det ligner også hr. Hans-Pavia Rosing netop at byde op til debat og til dans om den fælles fremtid.
Jeg synes i det hele taget, jeg må sige, at den måde, man har grebet tingene an på i Grønland, når det gælder den fremtidige ordning og debat, med nedsættelse af en selvstyrekommission inden for rigsfællesskabets rammer,
er en klog disposition, og jeg skal ikke laste hr. Hans-Pavia Rosing for de seneste mislyde, men blot sige, at det vil vi gerne, den handske vil vi gerne tage op. Jeg har læst meget om Grønland, og måske ligger der indirekte i det, hr. Hans-Pavia Rosing siger, også en fundamental overvejelse om: Hvilke lande skal egentlig holde sammen i fremtiden?
Og er det i grunden ikke sådan, at Grønland, Færøerne og Danmark skal holde mest sammen i fremtiden, fordi vi kender hinanden godt, fordi vi respekterer hinanden, fordi vi på en måde har et skæbnefællesskab, fordi vi ikke ønsker at dominere hinanden?
Jeg vil også gerne sige om Thule og Dundas, at jeg håber, at de forhandlinger, der nu er i gang med USA, kan føre til afklaring, at det gamle land kan komme tilbage til det gamle land, at Dundas kan komme tilbage til Grønland.
Jeg mener, det hører hjemme dér, og jeg synes egentlig, at meget tyder på, at forhandlingerne med amerikanerne kan føre til et resultat.
Med lidt fælles håndelag og lidt fælles sammenhold tror jeg det kan lykkes.
Hr. Hans-Pavia Rosing spurgte mig direkte, om Danmark vil yde sin maksimale støtte til Grønland under de pågående forhandlinger om fiskeriet i forhold til EU, og hertil kan jeg svare ganske klart: Ja, det vil Danmark.
Jeg har en meget direkte fornemmelse af Grønlands behov og forhandlingspositioner, og jeg kan kun forsikre, at både udenrigsministeren og jeg selv vil gøre alt, hvad vi kan, for at støtte Grønland i de vigtige forhandlinger.
Jeg mener også, at vi fra EU skal se et vidsyn, et udsyn også i forhold til Grønland, som kan håndteres og bør kunne håndteres.
Jeg kan også bekræfte, at Romano Prodi, Kommissionens formand, og jeg kommer til Grønland her til sommer, og mon ikke vi får lejlighed til at veksle ord med landsstyreformanden og med politikere i Grønland i øvrigt?
Det ved jeg er planlagt, og dér vil det være helt naturligt, at vi også kommer ind på dette vigtige emne.
Også her er der gode bud at hente, og jeg har haft lejlighed til at orientere landsstyreformanden herom.
Jeg deler hr. Hans-Pavia Rosings optagethed af miljøforholdene og Arktisk Råds fremtid, og jeg kan melde, at man også i det nordiske samarbejde tilsvarende tillægger det arktiske samarbejde i Arktisk Råd ganske afgørende betydning.
Fru Ellen Kristensen var inde på spørgsmålet om den økonomiske situation i Grønland.
Jeg kan sige til fru Ellen Kristensen, at det rådgivende udvalg vedrørende Grønland peger på, at den økonomiske udvikling igennem de senere år faktisk har været positiv i Grønland.
Efter en pæn økonomisk vækst i 1998 og i de foregående år sker der en vis afdæmpning i 1999, men atter i år 2000 regner økonomerne med en positiv om end beskeden økonomisk fremgang i Grønland.
Jeg hørte næsten fru Ellen Kristensen finde, at det var en højst kritisabel udvikling, men mon ikke jeg har hørt forkert?
Jeg mener, at Grønland også har brug for en god økonomisk udvikling, og jeg ser da også, at det lidt længere nede i redegørelsen hedder: »Den fortsatte vækst gennem flere år har bidraget til, at arbejdsløsheden er faldet, og at presset på arbejdsmarkedet er øget væsentligt.«
Jeg vil også sige til fru Ellen Kristensen, at spørgsmålene om penge til ICC vil jeg notere mig og tage til mig, og jeg skal sørge for, at der bliver boret i sagen, og at vi får ekspederet forholdet.
Det skal naturligvis bringes i orden, så hurtigt det overhovedet er praktisk muligt.
Og endelig kan jeg over for fru Ellen Kristensen bekræfte, at spørgsmålet om den fælles valuta, euroen, i forhold til Grønland, ja, den sag skal selvsagt sag håndteres hensynsfuldt - jeg tror, det var det udtryk, fru Ellen Kristensen brugte - og med fuld respekt for de grønlandske politiske myndigheder også og folks selvstændige stillingtagen.
Jeg mener, at fru Ellen Kristensen her rammer noget meget centralt, også noget, der ikke er let at løse.
Jeg vil selv gerne gøre opmærksom på problemerne vedrørende retspsykiatrien og de psykisk syge patienters muligheder for behandling i Grønland frem for i Danmark. Det er ikke et punkt, vi kan sige vi har løst, apropos fri diskussion og væk med berøringsangst.
Vi har en stor opgave her, som jeg naturligvis godt ved først og fremmest skal løses i Grønland, men jeg vil blot her også bekræfte socialministerens tidligere tilsagn om, at vi gerne bistår.
Der er frygtelig mange tragedier, og der er frygtelig mange unge mennesker og børn, som trænger til en professionel og hjælpende omsorg, og vi vil gerne her yde, hvad vi kan af ekspertise.
Fru Ellen Kristensen peger derudover på et mere generelt problem: uddannelse af læger og lærere i Grønland.
Jeg kan kun sige, at det er jo desværre et projekt, som ikke klares fra i dag til i morgen, men et projekt, som vi må hjælpe hinanden med at få mere hold på.
Det tager tid, og jeg hører fru Kristensen sige, at der her er brug for et grønlandsk arbejdskraftengagement.
Vi vil gerne også her sige: En positiv grundholdning, og lad os tilrettelægge en langsigtet uddannelsesprofil; det bidrager vi meget gerne til også fra dansk side.
Hr. Jóannes Eidesgaard og hr. Óli Breckmann beskæftigede sig selvsagt begge intenst med de forhandlinger om en suveræn statsdannelse på Færøerne, der pågår, og jeg vil gøre et par bemærkninger til hr. Óli Breckmann og hr. Jóannes Eidesgaard, i den rækkefølge.
Jeg vil sige til hr. Óli Breckmann: Ja, vi har påbegyndt de praktiske forhandlinger nu, men der pågår ganske meget afklaringsarbejde og forhandlingsarbejde.
Det gælder myndighedsudøvelsen, det gælder statsborgerskabsforhold, det gælder de økonomiske spørgsmål, herunder det monetære spørgsmål euro, som ikke bare er et ja eller nej, men i høj, høj grad også er en gennemgang af de økonomiske krav, der nu stilles, og en håndtering, en leven op til de nye krav.
Det gælder selve traktatkonstruktionen, hvor hr. Óli Breckmann godt ved, at vi tidligere har sagt fra dansk side: Lad os nu forhandle indholdet først, før vi giver barnet navnet.
Skal det være en associeret statsforbindelse, eller skal det være noget andet?
Jeg har tidligere under forhandlingerne sagt, at de associerede statsforbindelser, vi kender, ikke er forbindelser, der umiddelbart kan sammenlignes med forholdet mellem Færøerne og Danmark.
Mikronesien tror jeg er et eksempel, og det er i en anden relation, det er et udviklingsland.
Det kan vi jo som bekendt bestemt ikke benævne Færøerne som. Nuvel, vi går til sagen.
Vi forhandler, og vi møder velforberedt til næste forhandlingsrunde.
Vi har aftalt at udveksle diverse arbejdspapirer, som ikke mindst justitsministeren og jeg selv, økonomiministeren og en række andre ministre er i fuldt sving med, og jeg ved, at der tilsvarende på Færøerne er forberedelser i gang.
Så stillede hr. Olí Breckmann mig et meget principielt spørgsmål.
Hr. Breckmann sagde: Er det nu sådan, at hvis vi bliver i rigsfællesskabet, så falder bloktilskuddet også bort, eller gør det?
Se, det spørgsmål har jeg også fået stillet under forhandlingerne, og jeg har sagt, som jeg gerne vil gentage: Vi kan ikke forhandle begge spor på én gang.
Enten forhandler vi en suveræn stat, eller også forhandler vi et udvidet selvstyre inden for rigsfællesskabets rammer.
Og nu forhandler vi så en suveræn stat, og det holder vi os til.
Det er derfor også det, jeg vil svare på og koncentrere mig om.
Hr. Olí Breckmann refererede til Island og 1918.
Må jeg minde hr. Breckmann om, at i 1918 var det nordiske samarbejde ikke helt så udbygget, som det er i dag, og derfor er vi simpelt hen i en anden situation, når det gælder vores samarbejde vedrørende statsborgerskab.
Vores nordiske konventioner er der; det er et af de afgørende forhold.
Jeg vil sluttelig gerne bekræfte over for hr. Olí Breckmann, at sådan som vi ser forhandlingsforløbet, skal alt være afklaret, og med alt mener jeg både substansindholdet i en traktat om en suveræn stat, formuleringerne, en eksakt tidsramme og en folkeafstemning, som skal være besluttet på forhånd, og som afholdes på Færøerne.
Med tidsramme mener jeg naturligvis også, at når vi så har for os en økonomisk overgangsordning, som jeg på regeringens vegne har præsenteret den, jamen så holder vi os til det åremål, så venter vi ikke 10 år med at starte det.
Så til en forhandlings resultat hører også en ganske bestemt tidsramme for ikrafttrædelse og en tilrettelæggelse af en folkeafstemning.
Til hr. Jóannes Eidesgaard vil jeg gerne sige, at jeg har megen sympati for det at skelne mellem den formelle, politiske frihed og den reelle, personlige frihed, og jeg synes, at hr. Jóannes Eidesgaards ræsonnement over det reelle selvstyres indhold og den gradvise opbygning af det har meget for sig, når man betænker, at de, der først og fremmest bliver berørt og skal leve med og fungere i et selvstyre, naturligvis er det færøske folk som individer, som folk og som nation.
Og jeg synes, det er umådeligt vigtigt, at det bliver sagt igen og igen, også i dag, at hr. Jóannes Eidesgaard i virkeligheden siger: Er det ikke det, der er basis, er det ikke derfra, vi skal starte?
Og jeg må bekræfte: Jo, sådan ser vi også på det. Jeg blev stillet et par spørgsmål om delegationsprincippet og to, tre andre principper om mulighederne i forhold til rigsfællesskabet, og dér vil jeg gerne bekræfte, at vi mener, at vi kan finde rimelige løsninger på spørgsmålet om delegationsprincippet og uigenkaldeligheden vedrørende de kompetencer, som det er aftalt skal overgå til landsstyret og til Lagtinget, kompetencer, som ikke senere kan tages tilbage.
Jeg vil også gerne i spørgsmålet om den udenrigspolitiske kompetence bekræfte, at lagmændene på de områder, der vedrører forhandlinger om udenrigsspørgsmål, som alene har betydning for Færøerne, kan tillægges en sådan kompetence.
Det kan aftales, at der kan overføres en sådan kompetence.
Jeg har noteret mig interessante synspunkter vedrørende en ny redegørelse, Retspolitisk Institut har formuleret, og jeg tror, at jeg også kan nikke til hr. Jóannes Eidesgaards pointe om: Lad os vise lidt opfindsomhed under de videre forhandlinger.
Men som sagt: Vi er tilbage ved vort udgangspunkt.
Jeg har respekteret, at landsstyret har ønsket en forhandling om en suveræn statsdannelse, og det er så det, vi samler os om i denne fase.
Så til en række partier i det danske Folketing: Fru Ulla Tørnæs varmede i sit første indlæg op med velkendte toner.
Fru Ulla Tørnæs nævnte i starten af sin ordførertale en række såkaldte skandalesager.
Fru Ulla Tørnæs kom ganske langt omkring, vistnok både til smeden og til bageren, for nu at bruge det billede.
Jeg synes nu ikke, at dagen i dag skal ende med mudderkastning.
Jeg kunne naturligvis godt afsøge fortegnelsen over Rigsrevisionens rapporter fra den forrige regerings tid og liste en række sager op, men jeg vil sige til fru Ulla Tørnæs, at det skal vi jo ikke, det skal vi ikke.
Næ, lad os hellere krydse klinger om det faktuelle, om politikken, om holdningerne, om retningerne, og her hæftede jeg mig ved et par væsentlige ting, for det første det med skattetrykket: Fru Ulla Tørnæs sagde, at smertegrænsen er nået, at skattetrykket er steget, at vi har fiflet med de grønne afgifter, og at det i virkeligheden er gået forfærdeligt alt sammen.
Her skal jeg bare gøre et par
ganske, ganske få bemærkninger, og jeg ved godt, det er trættende, men sådan er det, når man selv lægger op til dans: For det første er skattetrykket steget fra det herrens år 1982 til 1993 fra 44,6 pct. til 50,8 pct., hvis vi korrigerer for bruttoficeringen.
Skattetrykket steg altså under borgerlige regeringer, hvorimod skattetrykket reelt er faldet under den regering, fru Ulla Tørnæs så udmærket kender, under Det Radikale Venstres og Socialdemokratiets ledelse.
Faktisk er skattetrykket reelt faldet med 1,3 procentpoint fra 1993 til år 2000, når vi korrigerer på samme måde som før.
Og det er jo også sådan, at skattetrykket - måden, vi måler det på - er præcis det samme som dengang under, ja, vi kan jo næsten ikke huske det, men dér i løbet af 1980'erne; opgørelsesmetoden er den samme.
De grønne afgifter påvirker derfor ikke i sig selv ændringerne med hensyn til skattetrykket.
Sådan har jeg også forstået mine gode kolleger skatteministeren og erhvervsministeren.
Jeg skal ikke gå længere ind i det, men bare sige, at jeg tror ikke, man når langt ved sådan at slå hinanden med skattetrykket.
Det ligger, som det ligger, med en svagt faldende tendens, og det synes jeg egentlig er ganske imponerende i kraft af, hvad vi ellers bruger pengene til, når det gælder den udbyggede service på en række områder.
Fru Ulla Tørnæs var ikke så glad for regeringens sociale profil.
Lad mig nævne et par enkelte kendsgerninger, som alligevel gør, at det er gode tider for Danmark:
På 10 år - og her igen i en historiesammenligning -
På 7 år er det lykkedes den nuværende regering af nedbringe antallet af overførsler med godt 130.000 mennesker.
Det er dog en forskel, der er til at tage og føle på, når det gælder den sociale profil og optagetheden af at få mennesker i arbejde og den konsekvente sammensætning af den politik, der skal til. Årsagen til, at vi har færre på overførsler end i 1993, er selvfølgelig faldet i arbejdsløsheden.
I 1993 havde vi 350.000 ledige, i dag har vi knap 160.000 ledige.
Det er fantastisk.
Det er næsten 200.000 færre arbejdsløse
I 1993 havde vi 2.416.000 mennesker i ordinært, ustøttet arbejde, i dag har vi 2.650.000 i arbejde; det er 230.000 flere.
på Venstres ønskeseddel og samtidig ønsket om at nedsætte skattetrykket.
Jeg ser her i første kvartal år 2000 sammenlagt med andet kvartal år 2000 Venstres skøn eller rettere vores skøn og Venstres udgiftsønsker, og jeg kan sige, at det stiger og stiger og stiger, uden at mand og maskine bliver ét, men det stiger ret meget, efterhånden som kvartalerne skrider frem.
Det er lige fra
øgede forskningsbevillinger, hvad man godt kan argumentere for, til indførelse af naturfag, til udvidet patientbehandling, til indefrysning af ejendomsværdibeskatning, alt i alt en regning efter to kvartaler i år på 6,7 mia. kr. og ikke megen dækning
på finansieringssiden.
Jeg må sige til fru Ulla Tørnæs, at det, der går let, det kommer let, og det, der kommer let, det går let.
Vi er nødt til at sige, at pengene skal være der, før vi kan bruge dem. Til hr. Bendt Bendtsen og til fru Ulla Tørnæs må jeg sige, at jeg deler ganske betragtningerne om den fælles valuta.
Det håber jeg ikke kommer bag på de to politiske ordførere; jeg synes, det er rigtigt at påpege de sammenhænge, der er blevet påpeget.
Derimod er jeg ikke enig i hr. Bendt Bendtsens påpegning af, at den nuværende regering skulle have forvaltet samfundsøkonomien på en uhensigtsmæssig og forkert prioriteret måde.
Til hr. Bendt Bendtsen må jeg sige, at tager vi den seneste budgetredegørelse, så viser den, at de sociale udgifter i perioden 1992-1999 er steget med godt 20 pct., undervisningsudgifterne med godt 11 pct., sundhedsudgifterne inklusive sygehusvæsenet med godt 8 pct, miljø- og energiudgifterne med knap 3 pct. Så vi har bevidst opprioriteret sygehusvæsenet, undervisningsvæsenet og socialvæsenet. Og inden for det sociale område har vi givet allerallerstørst vægt til de allersvagest funderede og hårdest trængende grupper, herunder de psykisk syge mennesker og de sindslidende mennesker.
Hvis jeg erindrer ret, er der her tale om reelle udgiftsstigninger i størrelsesordenen 35-40 pct. sammenlagt - et område, som det i allerhøjeste grad var tiltrængt at tilføre nye ressourcer.
Men jeg synes, jeg skal sige over for påstanden om, at vi ikke prioriterer de offentlige udgifter målrettet, at det er ikke rigtigt.
Der foreligger faktisk her en meget klar og en meget bevidst prioritering til fordel for præcis de områder, som er vigtige at tilgodese.
Og i de sociale områder er også indeholdt ældreomsorgen, sådan som vi har været inde på det.
Til sidst en enkelt bemærkning om pinsepakken.
Vi har jo diskuteret det et par gange.
Jeg skal ikke gå i teknik om det, men bare gøre to sæt betragtninger:
Ja, jeg kunne godt ønske mig, at det gik lidt stærkere for Det Konservative Folkeparti igen, det er ikke sådan ment, men hvis vi holder os til samfundsøkonomien, har der selvfølgelig været perioder, hvor det gik lige stærkt nok, og hr. Bendt Bendtsen ved godt, at når det gør det, så skal man dæmpe det ned, ellers løber det fra os, og så kommer der flaskehalse, så kommer der inflation, så har vi møllen kørende. Hr. Bendt Bendtsen ved godt, at når pinsepakken blev gennemført, var det med det dobbelte formål at sikre, at samfundet holdt sig på sporet, men vel at mærke sikre, at vi brugte et værktøj, der var retfærdigt.
Alternativet havde været at gennemføre en samlet finanspolitisk stramning i størrelsesordenen 16 mia. kr. enten i form af offentlige besparelser eller i form af skattestigninger på anden måde eller kombinationer deraf.
Jeg kan få kuldegysninger, når jeg tænker på, hvor de 16 mia. kr. i offentlige nedskæringer skulle komme fra, og derfor vil jeg den dag i dag gerne fremhæve, at den pinsepakke bærer et meget stort ansvar for, at der i dag er styr på sagerne.
Den har bidraget til en retfærdig fordeling, den har fordelt goderne, og den har fordelt byrderne i forhold til de bredeste skuldre på en retfærdig måde.
Den har været en modig sag, der netop forudså, at det skulle ske på det rigtige tidspunkt, før tingene løb fra os.
I det hele taget har det jo været kendetegnende for denne regering, at hver gang der var udsigt til, at vi var ved at sejle ind i et isbjerg, eller hvad man nu kan bruge af billedsprog, så greb vi ind på forhånd, så det ikke skete, justerede kursen, tog lidt af i fart, løftede lige foden fra pedalen, så vi kom ned i tempo, så svinget ikke kom i vejen
Det er pinsepakken også et eksempel på.
Jeg synes ikke, vi politisk skal lade det stå uimodsagt og give danske boligejere det indtryk, at vi er på straffeekspedition efter dem.
Det er vi ikke.
Faktuelt kan vi se, at det er gået også boligejerne i Danmark ganske godt, men det er selvfølgelig gået godt, fordi vi netop tog højde for, at udviklingen ikke løb fra os. Jeg er enig i, at i den tilstundende valgkamp kan det gå to veje; det har hr. Bendt Bendtsen fuldstændig ret i, det kunne være et citat fra mig selv, og der er ikke andet at gøre end at overlade det trygt til vælgerne; de må træffe deres fortræffelige valg.
Til Fru Pia Kjærsgaard:
Jeg må sige, at det er den største trussel mod velfærdssamfundets fremtid.
Når man stiller Dansk Folkepartis forslag om nye ydelser og skattelettelser op på den ene side, løber det op i ca. 240 mia. kr., og problemet er, at Dansk Folkeparti kun har anvist en finansiering på ca. 70 mia. kr.
Der mangler altså 170 mia. kr. i statskassen, for at regnestykket kan gå op, og hvor skal de penge komme fra?
Ja, jeg spørger bare.
Det gjorde Bob Dylan også, det var han ikke helt klar over på det tidspunkt, men her kommer jeg til at citere ham: The answer is blowing in the wind.
Jeg kan måske hjælpe lidt til med at forklare, hvad effekterne af Dansk Folkepartis program er.
Vi har jo ikke diskuteret det så ofte, så jeg vil gerne udtrykke ros til hr. Frank Aaen for at have taget temaet op.
Selv med den mangel på 170 mia. kr., jeg før påpegede, bliver det alligevel dyrt
at være borger i Danmark, hvis Dansk Folkeparti får magt, som det har agt.
For en almindelig børnefamilie med et barn i vuggestue
stiger udgifterne til børnepasning fra 2.100 kr. til 8.000 kr. om måneden, for jeg forstår, at nogle ting skal nedtrappes eller afskaffes, og for en ufaglært kassedame betyder det, at hun kommer til at betale mere end halvdelen
af sin bruttoløn til børnepasning
Når a-kasserne skal privatiseres og finansieres fuldt ud af lønmodtagerne, vil a-kassebidraget variere mellem 4.000 kr. og 22.000 kr. om året.
Det er de lavtuddannede og personer uden uddannelse, der kommer til at betale mest, og hvis man er arbejdsløs og har brug for et kursus, kommer man selv til at betale.
Det siger sig selv, at det for meget store grupper i vort samfund ikke kan betale sig at arbejde, hvis Dansk Folkepartis politik bliver en realitet, og så er det, jeg spørger: Hvem er det egentlig til gavn for?
Samtidig foreslår Dansk Folkeparti, at skatten skal sænkes til 30 pct. for alle.
Nu har vi jo efterhånden her i Folketinget udviklet et standardeksempel, nemlig kassedamen, så lad os et øjeblik se på, hvad det betyder for en kassedame.
Hvis en kassedame tjener 140.000 kr. om året, vil hun få 12.100 kr. i skattelettelse om året, mens direktøren, der tjener 1,5 mio. kr. om året, får ca. 418.000 kr. mere til sig selv.
Er det den fordelingspolitik, Dansk Folkeparti står inde for?
Det er det åbenbart, og i så fald var det ikke så ringe, at hr. Frank Aaen i denne omgang rejste spørgsmålet om at få Dansk Folkepartis partiprogram belyst. Al politik, også fra Dansk Folkepartis side, bliver målt på, hvad det er, man siger, hvad det er, man foreslår, og hvad det er, man står inde for, og sådan er det også i ØMU-debatten.
Det er ikke nok bare at sige: Nej, det vil vi ikke.
Man må også sige, hvad det er, man vil, og derfor har det været en fornøjelse at høre hr. Frank Dahlgaards og hr. Frank Aaens og mange andre kompetente indlæg i debatten her i dag.
Hr. Keld Albrechtsen var inde på spørgsmålet vedrørende fleksibelt valutasamarbejde.
Økonomiministeren har allerede svaret på det, så jeg skal gøre det meget kort.
Det fleksible valutasamarbejde har vi prøvet med dårligt resultat.
Vi prøvede det i 1982, vi prøvede det i 1970'erne, og vi prøvede det under EMS-systemet.
Det brød sammen hver gang, og de sikre tabere blev de arbejdsløse, og derfor tror jeg ikke, Danmark er tjent med at vende tilbage til et fleksibelt valutasamarbejde.
Hvis alle kan køre i alle mulige retninger, går det galt, så opstår der trafikuheld, og det gør der altså også i det fleksible valutasamarbejde.
Jeg siger ikke, at det ikke bliver besværligt i praksis at forhandle de nye betingelser om, hvordan det skal foregå, men hvis vi taler om den principielle ret til at trække sig ud af samarbejdet, er det folkeretligt og statsretligt fastslået som en kendsgerning.
Det vedstår hr. Romano Prodi, ligesom lederen
af det portugisiske formandskab, statsminister António Guterres, gør det. Jeg kan ikke lade være med at sige - det er ikke for at genere hr. Keld Albrechtsen - at jeg synes, hr. Keld Albrechtsens argumentation for et nej i betænkelig grad ligner Dansk Folkepartis, og det gør mig virkelig trist.
Jeg hører forkerte tal, og jeg hører nationalistiske toner i noget af det, hr. Keld Albrechtsen siger.
Jeg hører indsigtsløse anklager mod folkene nede i Bruxelles i stedet for en redegørelse for, hvem det er, vi samarbejder med, med ansigter, lande og navne.
Hvorfor dog beskrive EU som et kastel, et mystisk sted, som vi skal være bange for?
Hvorfor kan man ikke tale om, hvem er det, vi samarbejder med?
Det er jo folk i Frankrig, Tyskland, Belgien, Holland, Luxembourg, Sverige, Norge og England og alle mulige andre steder.
Det er ikke en mystisk konstruktion, vi her har at gøre med.
Det er ikke nogen særlig stærk konstruktion, men det er et velment, politisk bestemt samarbejde, som jeg stadig ikke fatter, at Enhedslisten ikke kan tilslutte sig. Jeg blev endnu mere trist, da jeg hørte hr. Keld Albrechtsens indlæg vedrørende Europahæren.
Hr. Keld Albrechtsen må tale mod bedre vidende.
Hr. Keld Albrechtsen har studeret tingene i en årrække, så han burde vide, at det fremgår ganske klart af konklusionsteksten fra topmødet i Helsinki i december sidste år, at der ikke er tale om en Europahær, men om et samarbejde vedrørende krisestyring.
Jeg skal gerne forklare, hvorfor det ikke er en Europahær.
Det er såmænd et fornuftigt samarbejde, der tilsigter at løse nogle konflikter, som NATO ikke fuldt og helt vil kaste sig ind i, og det er ikke sådan, at Danmark eller andre på nogen måde er forpligtet til at deltage.
Det er noget, hvert enkelt land selv afgør hver for sig, og hvis vi her i Danmark så beslutter at deltage, indgår vi i et fælles kommandosystem.
Men tingene sker altså i den rækkefølge, og derfor er det skræmmende at høre hr. Keld Albrechtsen.
Det ligner en skræmmekampagne, men det vil ligge mig fjernt at påstå det, så jeg vil anlægge en venlig linje og sige, at det kan skyldes mangel på information.
Men skal vi ikke få tingene på det rene i dag? Hr. Keld Albrechtsen sagde generelt om ØMU-projektet: Hvad kommer ØMU-projektet egentlig en antikapitalistisk dansker ved? Bør vi ikke blot passe os selv og i øvrigt modarbejde den internationale kapitalisme?
Hvad det første angår, er pointen i den fælles valuta faktisk, at det er umuligt at passe sig selv i vore dage.
Det at kunne skabe velfærd for dem, der bor i Danmark, afhænger faktisk af, at vi gennem deltagelse i den nye økonomi skaber den fornødne velstand for andre og for os selv.
Væksten i den nye økonomi betyder, at der skabes et potentiale for velstand i lande, der i dag er lige så fattige, som Danmark var for 50 eller 100 år siden.
Ligesom kampen i forrige århundrede stod om, hvordan gevinsten af den økonomiske vækst kunne fordeles internt, står kampen nu om, hvordan vi i fællesskab kan løfte opgaverne.
Lad mig slutte med tre pointer til hr. Keld Albrechtsen.
For det første: Deltagelse i den fælles valuta er en garanti mod valutaspekulation, og det må Enhedslisten da have en grundlæggende interesse i, for Enhedslisten ved jo, at når det går galt internationalt, og vi bliver ramt, er det de svageste, dvs. de arbejdsløse og lavindkomsterne, der bliver ramt hårdest. For det andet: Jeg kan ikke forstå, at nejsigerne, f.eks. hr. Keld Albrechtsen, foretager en politisk-økonomisk analyse, der er så forældet.
Man tror åbenbart, at kapitalismens hovedmålsætninger ligesom for 30-40 år siden udspiller sig på den nationale arena, og det er jo ikke tilfældet, for den ansigtsløse, internationale markedsøkonomi udspiller sig jo netop nu på en helt anden måde end dengang.
Det handler overhovedet ikke om at afgive suverænitet på det pengepolitiske område, for den er væk for længst.
Vi kan ikke tabe noget, der for længst er væk, men vi kan vinde noget ved at gå ind i et samarbejde, og det er det, der er problemstillingen.
Det handler om at skaffe sig blot et mindstemål af indflydelse over kapitalbevægelserne, der er så stærke, at selv de største lande kun kan adlyde dem blindt, hvis de står alene.
Jeg vil blot fremhæve disse enkle kendsgerninger.
Så vil jeg sige til hr. Jann Sjursen: Ja, det er gode tider for Danmark, men dermed være ikke sagt, at vi ikke kan gøre det bedre for en række befolkningsgrupper her i landet, som også hr. Villy Søvndal og andre var inde på.
Det er jeg enig i, og jeg vil godt række hånden frem til samarbejde i dette efterår, også til hr. Kim Behnke og andre.
Lad os se, hvordan vi kan forstærke indsatsen på en række felter. Hr. Kim Behnke var inde på fire kerneområder og stillede spørgsmålet: Hvorfor diskuterer vi de kerneområder nu?
Ja, det gør vi jo hele tiden, men jeg var glad for at høre hr. Kim Behnke sige, at det hele er ikke et spørgsmål om penge alene, det er også et spørgsmål om at organisere og tilrettelægge tingene bedre.
Et konkret eksempel: Jeg tror, der er brug for en forstærket uddannelsesindsats på mellemlederniveauet og på en række centerlederområder i forbindelse med personalepolitik, driftslederskab osv. osv.
Det er bare et eksempel på, hvor vi kan gøre det bedre i et bredt samarbejde, ikke alene her i Folketinget.
Hr. Villy Søvndal havde en række betragtninger om de gode tider i Danmark.
Jeg opfattede dem ikke som polemiske, men jeg hæftede mig alligevel ved et par betragtninger.
For det første er Danmark det land i verden, der har den stærkeste fordelingspolitik overhovedet, og det håber jeg vi er enige om.
Man kan måle det på flere forskellige måder, men OECD bruger Gini-koefficienten, og den bekræfter, at sådan forholder det sig.
For det andet er der ikke 817.000 personer i Danmark, der står udenfor og skal indenfor.
De, der er på barselsorlov, er ikke en del af problemet, men derimod en del
af løsningen.
De, der er på uddannelsesorlov, er heller ikke en del af problemet, men også en del af løsningen, og jeg går ud fra, at vi ikke skal forstyrre de mennesker, der har valgt at gå på efterløn, i deres videre livsforløb, medmindre de selv træffer beslutning om at vende tilbage efter indførelsen af den nye ordning, der er mere fleksibel end den gamle. Jeg vil sige om det holdbare samfund og hr. Villy Søvndals refleksioner over udgiftsbehovene: Lad os også i dette efterår diskutere, om det kun er et spørgsmål om penge, eller om det ikke, som hr. Kim Behnke var inde på, også er et spørgsmål om at nyorganisere.
Til allersidst en filosofisk refleksion: Vi skal også passe på, at vi ikke betragter alle som de rene tabere.
Jeg tror, at der i hvert eneste menneske, næsten uanset hvor hårdt et liv man har været igennem, er en ressource, en kraft og et talent, der skal have mulighed for at udfolde sig, og det er vores opgave at prøve at hjælpe til med det og skabe rammerne for det.
Jeg tror, at man kan tage hvert eneste menneske om skuldrene og sige: Ved du hvad, nu gælder det om at komme i arbejde, og vi vil gerne hjælpe med til, at det sker.
Jeg vil appellere til, at man ikke tager dette udgangspunkt: Du er fortabt, og derfor gælder det kun om, at du skal have flere penge - men at man derimod tager et andet udgangspunkt: Vi tror på, at du kan noget, og vi vil gerne hjælpe dig.
Dermed være ikke sagt, at vi ikke også skal kigge på de pensionister, der alene har folkepensionen.
Det har jeg ikke sagt, jeg har bare angivet den filosofiske tilgang til tingene.
Hr. Holger K. Nielsen havde mange tænksomme og veldokumenterede betragtninger og en konstruktiv indfaldsvinkel til både Europadebatten og den samfundsøkonomiske udvikling.
Jeg mener dog ikke som hr. Holger K. Nielsen, at den danske regering har ført en slingrekurs i udlændingepolitikken.
Det er muligt, det ikke altid er slået helt igennem på mediesiden, men lad mig bare slå to ting fast: Den danske regering har fra starten været fuldstændig overbevist om, at vores udlændingelov og integrationsarbejdet måtte gå på to ben: For det første et klart og kompromisløst menneskesyn, og for det andet en lige så klar optagethed af at tage fat om de reelle problemer.
Gør vi ikke det første, svigter vi det andet, og gør vi ikke det andet, svigter vi det første.
SF er heller ikke uenig i, at indvandrerne skal lære dansk, og jeg ved også, at hr. Holger K. Nielsen har bekræftet i mange interview, at vi skal sørge for, at de nye danskere får ordentlige boligforhold og kommer i arbejde, men at vi også stiller nogle grundlæggende krav om respekt for vore kulturelle værdier.
ikke noget at gøre med diskrimination, det har noget at gøre med, at vi må sige fra, når der er noget, der skal siges fra over for, for ellers gør vi mødet mellem kulturerne en dårlig tjeneste.
Så kommer der ikke sød musik og ny konstruktivitet ud af det, så derfor mener jeg, at der er nogle grundlæggende værdier, som vi i alles interesse skal forsvare og slutte op om. Så vil jeg sige til hr. Holger K. Nielsen, at med hensyn til den økonomiske udvikling i Danmark og Socialforskningsinstituttets seneste analyser mener jeg, vi gør os selv den bedste tjeneste ved at tage hånd om de langvarige kontanthjælpsmodtagere, fordi vi ved, at ved en relativt målrettet og individuel indsats kan vi få de mennesker i arbejde igen.
Det gælder den enlige mor med to børn, hvor vi kan se, at der muligvis kun skal en smule ekstrauddannelse til, før vedkommende kan få job i social- og sundhedssektoren.
Hr. Holger K. Nielsen var inde på, om der måske har været en periode, hvor vi har drevet vores ret og pligt-system for langt ud.
Vi havde lejlighed til at drøfte spørgsmålet i Aalborg ved den seneste nationale høring, og jeg vil ikke afvise, at der er eksempler på, at vi måske har drevet det for langt ud, uden at jeg dog af den grund mener, at vi skal opgive det fundamentale princip om rettigheder og pligter.
Det tror jeg er fuldstændig afgørende, og derfor opfordrer jeg til lidt frisk tænkning.
Jeg er enig i hr. Holger K. Nielsens understregning af, at fra starten er det klogeste at afkoble - jeg tror, det var det ord, der blev brugt - folkeafstemningen den 28. september fra alle tanker om folketingsvalg.
Lad det være sagt straks, at jeg deler den holdning, og at jeg er enig i, at det skal slås helt fast.
Jeg vil også gerne invitere til fornuftige og konstruktive finanslovdrøftelser til efteråret.
Jeg går ud fra, hvis jeg kender partiet ret, at SF også forbereder sig grundigt til tilsvarende forhandlinger, og invitationen skal gå til både SF og andre partier, der er interesserede i at påtage sig et konstruktivt ansvar. Så vil jeg gøre et par afrundende bemærkninger om det europæiske samarbejde og først om EU's udvidelse: Jeg har foranlediget en opdatering om de aktuelle forhandlinger, især vedrørende de lande, der just er kommet ind i klubben som de første, nemlig Estland, Polen, Ungarn, Tjekkiet, Slovenien og Cypern.
Jeg må sige, at jeg synes, det ser rimeligt positivt ud.
En lang række kapitler i det europæiske acquis communautaire, som det hedder på jysk, er allerede lukket, og en række andre kapitler i forhandlingerne om optagelsen er nu åbnet.
Jeg vil betegne forhandlingerne om udvidelsen som positive, konstruktive og i en god gænge, og jeg tror ikke, det er urealistisk at regne med, at vi inden for et års tid kan se realitetsforhandlingsfasen folde sig ud - og hvem ved: Måske kan vi som kronen på værket, når det danske formandskab kommer i andet halvår af 2002, se det danske formandskab gøre, hvad det kan for at sikre den sidste, afgørende fase om realitetsforhandlinger vedrørende udvidelsen.
Jeg synes, det er et spændende perspektiv.
Så har jeg et punkt vedrørende Europa og diskussionen
med hr. Holger K. Nielsen, som jeg godt vil opholde mig et sekund ved, og det er vedrørende harmonisering.
Det er hr. Holger K. Nielsens pointe, at der sammen med den fælles mønt må komme en harmonisering - ikke uvægerligt, men man kan ikke udelukke det.
Til det må jeg sige, at hvis vi ser på de erfaringer, vi har fra de forløbne 25-28 år, er det jo ikke noget, vi har kunnet spore.
Jeg synes ikke, man kan sige, at medlemslandene i EU er blevet mere ens og er blevet mere harmoniserede i deres opbygning.
Vi kan heldigvis spore en ensartetgørelse af de grundlæggende, sunde økonomiske principper, landene skal bygge på, men jeg ser anderledes på det end hr. Holger K. Nielsen, og jeg vil gerne prøve at forklare det.
Jeg tror, at resultatet af at have en fælles valuta, som 11, 12, 13 eller 14 lande tilslutter sig, ikke er en politisk harmonisering, men lige præcis den økonomisk-politiske struktur, vi nu er i gang med at opbygge i disse år.
Jeg tror i virkeligheden, at amerikanske økonomer og professorer og andre, der har prøvet at forstå den fælles valutas idé og filosofi, har glemt, at den fælles mønt ikke alene hører hjemme i Den Europæiske Centralbanks regi, men som sit modsvar har et meget gennemtænkt og godt gennemført økonomisk-politisk samarbejde.
Med andre ord: Svaret på, om der kommer harmonisering eller ej, findes i det økonomisk-politiske samarbejde.
Netop fordi man har det, og netop fordi man i det har indbygget en række principper, man forpligter sig til at overholde, behøver man, om jeg så må sige, ikke at harmonisere.
Man kan sige, at den økonomisk-politiske målsætning og strategi træder i stedet for en harmonisering af EU-landenes samfund, eller sagt billedligt: Fordi vi nu har besluttet os til som i trafikken at holde til højre på vejen, behøver vi jo ikke alle sammen køre i den samme bil, og lige præcis sådan er det også med spillereglerne, der knytter sig til den fælles valuta.
Vi har en række fælles spilleregler i fælles interesse, men derfor kører vi ikke alle sammen i den samme bil.
Vi er meget forskellige, og det er netop det, der er det geniale, og det, hvorpå dynamikken beror.
Det er derfor, dysterne går mellem Frankrig og England og Tyskland og Danmark osv.
Vi er ikke ens, vi bliver heller ikke ens, og det er heller ikke meningen, at vi skal blive ens.
Meningen er at bruge hinandens ressourcer til fælles bedste.
Til slut igen noget om netop harmonisering: Jeg er helt sikker på, at under det franske formandskab her i efteråret vil vi høre den franske statsminister i sin egenskab af præsident tale om det sociale Europa eller på jysk L'Europe Sociale.
Jeg er lige så sikker på, at hr. Keld Albrechtsen vil sige, at det er ren harmonisering, og her må jeg igen sige, at udtrykket »Det sociale Europa« er tænkt som en modsætning til den amerikanske model og ikke som en total harmonisering.
Det er tænkt som en udveksling af gode erfaringer, som vi kender fra Lissabon, men ikke som en harmonisering af de gode erfaringer.
Jeg forudser en god, konstruktiv debat om at bruge hinanden på en konstruktiv måde uden at harmonisere hinanden, og ærlig talt - dette være sagt til SF og Enhedslisten og også til Venstre og De Konservative: Hvad kæmper vi egentlig for?
Hvad er meningen?
Jamen er meningen ikke, at vi ikke alene her i vort eget land gerne vil se et harmonisk samfund, hvor der er plads til, at alle kan udfolde sig, men at vi også vil se noget tilsvarende i vore nabolande? Hvis det skulle blive et problem for os, at også andre lande nu begynder at vedstå sig de samme grundlæggende værdier som os, er det da virkelig os, der har et problem.
Min pointe er, at det har vi da en interesse i, så jeg forudser et samarbejde på nogle fantastisk spændende områder i de år, der ligger foran os, og jeg byder op til samarbejde og dialog herom, også i Danmark.
Fru Elisabeth Arnold havde som så ofte før et meget spændende indlæg om dansk identitet og kultur og i virkeligheden også nogle grundlæggende eksistentielle spørgsmål om, hvor det egentlig er, danskerne vil hen.
Jeg vil tage det op sammen med fru Mimi Jakobsens lige så spændende indlæg om holdninger og om, hvad det er, der er ved at ske med danskerne, og det skal være mit sidste punkt. Fru Mimi Jakobsen spurgte: Er det sådan, at balancerne mellem det materielle, altså reglerne, og det menneskelige er ved at komme ud af trit med hinanden?
Er det sådan, at danskerne i kraft af, at de har fået flere penge mellem hænderne, i virkeligheden har glemt deres eget ansvar og engagement i et samfund, der engagerer sig for dem?
Ja, man er presset og stresset i sin dagligdag, og vi politikere har måske ikke altid den følsomhed, der skal til for lige præcis at kunne kommunikere med det enkelte menneske.
Jeg tror, fru Mimi Jakobsen brugte ordet massebetegnelser, og jeg vil gerne gå lidt tættere på og sige, at jeg opfatter det på en måde sådan, at udfordringen er: Hvordan får vi folk til at genopdage samfundsengagementet og fællesskabsfølelsen?
Hvordan kan det lade sig gøre?
Jeg har ikke noget endeligt svar på det, men jeg tror, en del af svaret er nogle af de folkehøringer, vi har sat i gang, ikke blot på nationalt, men også på regionalt og lokalt plan.
Jeg tror, en del af svaret også er at finde i det svar, jeg gav til hr. Holger K. Nielsen om i højere grad at indrette systemet efter den gruppe mennesker, vi kan få fat på, men jeg tror også, det hænger sammen med noget andet.
Jeg ved af erfaring, at ethvert fremskridt altid har sin pris.
Når livet bliver bedre, bliver det også mere krævende, og de valg, vi skal foretage, bliver mere krævende, når vi bliver rigere, fordi vores ansvar bliver større.
De internationale kræfter, der påvirker os i disse år, er mere langtrækkende og ansigtsløse, end vi tidligere har været vant til, og samtidig er vores materielle velstand blevet større, og vores rejsefrihed og frugterne af vores egen arbejdsindsats er blevet noget vigtigt. Alt dette har fundamental indflydelse på mennesker og familier, og alt dette deler os op i dem, der er usikre over for fremtiden, og de skråsikre, der nok mener at kunne magte det.
For politikere og regeringer i hele verden åbner der sig nu nogle horisonter, vi skal prøve at få styr på, og må jeg sige afslutningsvis, at politik nu er noget globalt.
Hvis vi virkelig skal sikre det bedste for vort folk, er vor politik også international og europæisk politik, og vores vision er - sagt til CD og fru Mimi Jakobsen - et samfund, hvor vi har frigjort alle evner og talenter og har rustet alle mennesker til at kunne klare sig i de nye globale forandringer.
Jeg håbede, da jeg fik ordet, at jeg kunne komme hele vejen rundt, og jeg siger tak for debatten.