Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-02-04:
Jeg synes, som det lige er blevet sagt af hr. Jann Sjursen, at det har været en utrolig spændende debat i dag, næsten som et frirum fra de daglige trakasserier og en chance til at prøve at få lidt mere hold på helhederne, også når vi diskuterer med hinanden.
Det skylder vi
megen anerkendelse og megen forståelse.
Det giver mig anledning til at sige, at det stykke arbejde, som mange udfører i den offentlige sektor, også i dag skal have megen anerkendelse.
Der er jo utrolig mange mennesker, som indgår i alle vores diskussioner om, hvorvidt velfærden nu slår til, som faktisk knokler daglig for at gøre deres arbejde så godt, de kan.
Vi finder dem efter alt at dømme næppe heller til alles tilfredshed, men det anfægter jo ikke den kendsgerning, at vi skal huske de mange, mange hjemmehjælpere, som udfører et hårdt arbejde.
Det anfægter jo heller ikke den kendsgerning, at vi skal huske de mange, som er ansat på hospitalerne.
Det er jo ikke dem, der bærer alle årsagerne til, at det nogle steder ikke fungerer, som det skal.
Hr. Peter Duetoft beskæftigede sig meget med de fine ord og afstanden til praksis.
Til syvende og sidst skal de værdier, vi diskuterer, jo også smitte af og ses i praksis.
Hvad er det, der sker, når båndene mellem os ikke er, hvad de har været?
Hvad kan vi gøre for at genskabe dem?
Hvad kan vi gøre for at styrke dem?
Jeg tror ikke, vi kan gøre os forestillinger om, at vi kan rulle historien tilbage til, hvordan den var.
Men jeg tror, vi skal søge efter at styrke båndene mellem os, ellers går det galt.
Det fører mig over til hr. Jes Lunde og hr. Jann Sjursen, som begge beskæftigede sig meget med de norske erfaringer.
Nogle steder i det norske samfund kan vi se, at der er kommet
en debat i gang.
Andre steder er det ikke sket.
Atter andre steder kan vi se på den offentlige debat gengivet i pressen i Norge og den politiske debat i Stortinget
, at der nu er en tendens til at sige til værdikommissionen: Nå, hvad er det så egentlig, I mener, og hvad er det så helt konkret, der skal komme ud af det? Man kan godt en gang imellem frygte lidt, at effekten af en værdikommission kan blive en boomerang tilbage til os
: Var det bare det?
Var det de fine ord?
For dem kan vi jo alle formulere.
Et gennemsnit er jo ikke brugbart i en værdidebat, og derfor ser jeg heller ikke mulighed for, at en værdikommission kan nå frem til et gennemsnit af, hvad vi mener i partierne, og derfor er der ikke andre veje at gå end den, der altid har været karakteristisk for den demokratiske debat i Danmark: Værdierne skal findes i et åbent, demokratisk samtaleforum mellem partierne og frem for alt i de folkelige forsamlinger.
En kommission kan ikke skabe værdier.
En kommission kan ikke skabe båndene mellem mennesker.
Det må skabes af mennesker selv, af folk og partier i samklang, i modspil og medspil.
Jeg vil sige, at det forekommer mig, at vi på kanten af det her århundrede med al den rigdom, der er blevet bygget op, i hvert fald i penge, stadig skal huske, at det hele kun kan hænge sammen, hvis vi vedstår, at vi har et ansvar for os selv, men frem for alt for andre, at staten, samfundet, velfærdssamfundet, er en nødvendighed, et fundament, men at det til syvende og sidst aldrig kan erstatte omsorgen for hinanden og det menneskelige netværk.
At få har for meget og færre for lidt, ja, dertil er vi kommet, og vi er vel i dag det samfund, hvor der er mindre forskel mellem rig og fattig end i noget andet land i verden.
Alligevel er der fortsat nogle, der har brug for at få et bedre liv.
Det forekommer mig - uden at jeg skal gøre ordene mere langtidsholdbare, end de nu engang kan være - at det er rigtigt at sige, at det her samfund, den samfundsmodel, vi har i Danmark, er den bedst egnede model til at udvikle de værdier, som vi nu skal genfinde og styrke.
Jeg mener ikke, at vi behøver at tage til Tanzania -
vil jeg sige til hr. Frank Dahlgaard - det mener jeg faktisk ikke.
Jeg er af den grundlæggende opfattelse, at materiel velfærd, som vi kan dele med hinanden under trygge former, er det stærkeste springbrædt for de menneskelige udfoldelser.
Jeg kunne godt forestille mig afrikaneren, der sidder
under mangotræet, og den store industriherre, der er kommet til Afrika, og som spørger manden, der sidder i skyggen af solen under mangotræet: Nå, skal du ikke i gang med at dyrke dine jorder og skabe værdier?
Og afrikaneren siger: Hvorfor skal jeg det?
Så kan du jo dyrke endnu mere jord.
Ja, og hvad så?
Så kan du købe dig en traktor.
Ja, og hvad så?
Så kan du måske købe dig endnu flere traktorer og blive en rig mand.
Okay, hvad skal jeg så, når jeg er blevet en rig mand?
Ja, så kan du jo slappe af og sidde i skyggen af mangotræet.
Men det gør jeg jo allerede!
Jeg tror naturligvis, at den form for rigdom, som historien fortæller om, illustrerer, at der er noget, der er smalt, og der er noget, der er bredere, og jeg mener faktisk, at vi er på vej til at forene det smalle rigdomsbegreb med det bredere rigdomsbegreb.
Og jeg mener, at vi skal føre en fælles kamp imod al for høj børnedødelighed i Afrika, imod den tragiske aids, imod den gennemsnitligt alt for lave levealder og for en mere retfærdig verden, hvor rigdommen er fordelt ordentligt.
Og apropos rigdomsbegreb: Der er jo ikke tvivl om, at i forhold til vores ambition: at få har for meget og færre for lidt, som jeg sagde før, har vi i rigdom drevet det vidt og vundet.
Men spørgsmålet er, om kampen så er slut, og jeg føler på sin vis, at den først lige er begyndt.
Man kan sige, at nok er problemstillingen i dag en anden, idet de svageste er blevet de færreste, men det er jo ikke ensbetydende med, at de svageste, fordi de har fået nogle penge, nødvendigvis har fået det selvværd, som de skal have.
Og jeg har altid ment, at vi som politikere skulle ville noget andet og mere end at sikre velstand for de mange.
Jeg synes, vi skal have en stærkere ambition end blot at fjerne fattigdommen.
Jeg synes, vi skal bruge både traditionen og værdierne, men sandelig også det politiske mod.
For hvad er rigdom, hvis den kun kan gøres op i penge, og hvad er den så værd til syvende og sidst? Jeg vil blot med disse ord slå et lille slag for et nyt rigdomsbegreb, som vi vil have gode chancer for at introducere: Hvad er den enkelte persons rigdom værd, hvis der ikke er plads til en anstændig tilværelse for alle dem, der ikke har fået plads endnu?
Derfor skal det bygge på et ansvar for hinanden som en del af den danske folkesjæl.
Og derfor har den enkelte ikke alene et ansvar for sig selv, men for hele vores samfund.
Og derfor er jeg enig med hr. Henrik Svane og hr. Henrik Sass Larsen, som begge sagde: Den fordomsfrie debat skal vi ikke låse inde i en kommission og i et ekspertskab - i det hele taget kan man godt mene, at vi har overladt rigeligt til eksperterne på nuværende tidspunkt - men på en måde tage det på os igen som politikere og som folk og i fællesskab med folk.
Det, vi mangler, er en bredt accepteret vision om, hvad det vil sige at være solidarisk i et rigt land i en rig verdensdel, hvor de ringest stilledes problem ikke længere alene er materiel nød, men snarere mangel på selvværd udløst af udelukkelse fra samfundet.
Det er her, ressourcerne bør sættes ind.
Og kunne man samles bredt om dét, vil denne debat bestemt være en god start på en værdidebat.