Peter Duetoft (CD), 2000-10-05:
Jeg vil gerne starte med at sige varmt tak, megen tak, tre gange tak til statsministeren for én sætning i åbningstalen, og det var hans fastslåen af, at Nicemandatet ligger fast.
I virkeligheden er det, CD anser som det allerallervæsentligste i den åbningstale, der var, at man altså ikke nu vil skabe utryghed og usikkerhed om åbningen over for de nye lande i Øst- og Centraleuropa.
ØMU-sagen, eurosagen, ja, det er jo vores eget problem.
Det er Danmark, der vælger for Danmark.
Det er Danmark, der vælger at sige, at her vil vi altså ikke være med.
Men hvis spørgsmålet om Nicetraktaten kom op, hvis der blev skabt usikkerhed om det, ja, så stillede sagen sig jo pludselig anderledes, for den traktat skal jo vedtages enstemmigt, og det vil sige, at her kunne Danmark blokere for alle de andre og dermed skabe usikkerhed om det måske allervigtigste projekt, der overhovedet er i Europa i øjeblikket.
Vi ville have forsinket udvidelsen, vi ville måske endda have ødelagt udvidelsen, hvis vi begyndte at stikke en kæp i hjulet på Niceforhandlingerne, og derfor var det afsnit i statsministerens åbningstale nok det allerallervigtigste. Euronejet skal være udtryk for en ny politik, hedder det i debatten.
Det gør det her i dag, det gør det udeomkring.
Ja, hvem ved egentlig det?
Jeg tror, at man skal være meget forsigtig med at tolke det nej.
Jeg kunne jo være fræk at sige, at tilhængerne af euroen i virkeligheden er det største mindretal i Danmark, for man kan jo ikke forestille sig, at Enhedslistens folk, dem, der støttede nejet ud fra det synspunkt, er enige med Dansk Folkeparti i dets nej.
I dag var det måske lidt vanskeligt at finde ud af, hvad hr. Holger
K. Nielsens nej var, men det lignede alligevel heller ikke helt hverken Dansk Folkepartis eller Enhedslistens. Sandheden er, at nejsiden jo er delt op i mange forskellige nejer, og dermed kan man ikke bare gå ud at spørge: Er det det nationalistiske nej, vi skal følge?
Er det frygten for den sociale nedtur, vi skal følge?
Er det det liberale nej, vi skal følge?
Nejet kan ikke bruges til noget som helst andet end spørgsmålet om dansk medlemskab af den fælles mønt.
Der kan ikke lægges andet i det, og det kan ikke få andre konsekvenser.
Men vi er i CD enige i, at der skal være en debat om den langsigtede EU-politik.
Vi synes, det er glimrende, at statsministeren indkalder til et møde i næste uge, hvor partierne kan diskutere den sag.
Vi er enige i, at en dialog og debat med befolkningen er flot.
Det er den jo altid.
Der er faktisk nogle af os, vel de fleste i dette hus, der farer land og rige rundt hver eneste aften og har dialog med befolkningen ved møder overalt, offentlige som ikkeoffentlige.
Ja, vi hører, vi lytter, vi forklarer, og vi får impulser.
Det foregår altså i forvejen.
Regeringen lægger op til folkehøringer som instrument.
Vi har intet problem med, at man er ude at debattere, og også at det bliver organiseret.
Når jeg i de seneste dage har været en lille smule skeptisk over for selve folkehøringsinstrumentet, så er det, fordi man skal passe på, at sådan nogle høringer ikke får et for autoritativt præg, at mennesker, der dukker op til høringerne så tror, at når de nu har været der og sige noget, så kan de også 14 dage efter opleve, at Folketinget vedtager det, de siger.
Det er faktisk ikke længe siden, at jeg flere steder i det nordjyske oplevede, at efter en folkehøring nede Aalborg, jeg tror, det var på socialområdet, kom der mennesker hen til
mig to måneder efter
og sagde: Jamen de sagde jo selv dernede, og hvorfor er der ikke sket noget?
Man skal passe på, at man ikke foregøgler, at det er mere, end det er.
Det betyder selvfølgelig ikke, at man ikke skal have dialogen, men man skal passe på, at man så ikke tror, at det er en form for folkeparlament, man er ved at bygge op om folkehøringerne.
Jeg synes, der var en god succes med, at Europaudvalget drog ud i marken og diskuterede, som det skete her ved afstemningen, og det synes jeg da det skulle blive ved med.
Når jeg siger Europaudvalget, så er det, fordi jeg er lidt bange for, at hvis fagudvalgene drager ud, så bliver det til almindelig fagpolitik.
Så kommer det ikke til at handle om EU
Men lad dog netop Europaudvalget, som kender
den danske politik, og som kender EU-vinklen, være langt mere opsøgende, end det har været før.
Men en ting er vel også vigtig i den her diskussion: at vi ikke glemmer visionerne, at vi ikke glemmer, hvorfor EU blev skabt, og at vi ikke glemmer, at EU er det eneste instrument.
Det er første gang i Europas historie, at man har fået opbygget et system, hvor man binder de store og binder hinanden til at gennemføre også det, som man måske ikke lige ser som egen interesse, men ser som helhedens interesse.
Det er jo det, der er det centrale i EU.
Forestiller man sig, at alle de ting, der nu igennem så mange år er bygget op i EU, blot skal lægges til side, og at vi skal sige, at det der bras kan vi ikke have mere, det skal bygges op på en ny måde, og vi skal nu til at starte forfra med nationerne og deres egeninteresser?
Det er vel ikke et realistisk alternativ.
Derfor er EU kommet for at blive, og derfor skal vi selvfølgelig også sørge for, at det kommer til at fungere ved ikke at spænde ben for det.
Problemet er måske i virkeligheden - og det var der måske ikke nok der sagde i valgkampen - at der ikke er union nok.
Det kan godt være, at der er områder, som ikke skal være omfattet af Unionen, men det ene af problemerne omkring EU og den opfattelse, man har af EU rundtom i det danske samfund, er måske, at EU alligevel ikke har været stærk nok til at løse en række af de problemer, som man havde forventet EU kunne klare.
Det er jo også derfor, at hr. Holger K. Nielsen i dag, synes jeg,
har utrolig mange problemer med at forklare, at han ikke vil have mere union, men han vil for resten gerne have flere flertalsafgørelser.
Jamen den modsætning ligger jo netop i, at man må have diskussionen om, hvad EU skal blande sig i, men når EU så blander sig, så må man naturligvis give EU de remedier, de redskaber, der er, for at det kan fungere.
Vi er også nødt til at fortsætte den diskussion, som allerede har løbet, men den må speedes op, og det er diskussionen om demokratiet i EU.
Vi kommer ikke uden om at diskutere, at når nu et af kritikpunkterne mod EU er for mange regler, når nu et af kritikpunkterne mod EU er en administration og et bureaukrati, som så i øvrigt ofte er skabt af nationalstaterne, hvordan får vi så bygget den politiske side af EU så stærk, at vi kan kontrollere administrationen og kan kontrollere, hvad der foregår de steder?
Jamen der er jo kun ét svar, og det ene svar er: Så må man styrke Europa-Parlamentet, sådan så det får flere muligheder for at kontrollere.
Kompetencekataloget har jeg gjort mig lidt kåd over i dag over for Venstre ved at sige, at det var dejligt, at de har skiftet mening fra dengang, de var imod det, og det er jo udmærket, men jeg synes stadig væk, at jeg er glad for, at Venstre og regeringen har meldt ud, at det er en vej at komme frem ad.
Jeg synes nu godt nok, at det der med, at vi skulle have et kompetencekatalog i Danmark, lød lidt pudsigt hos hr. Thulesen Dahl.
Et kompetencekatalog er vel et, der skal være i EU og være bindende i EU, og derfor skal det selvfølgelig være om ikke i Traktaten, så i hvert fald være lige så vanskeligt at ændre som en traktat. Men selve tankegangen om at diskutere, hvad det så er, EU skal beskæftige sig med, og hvad der er nationalstaternes, er rigtig.
Mit temperament er måske så til at kalde det begyndelsen til en forfatning.
Når jeg hører, hvad de taler om i udlandet, så er det faktisk det, der er indholdet, når de taler om en forfatning. En europæisk forfatning er ikke noget med en præsident eller en samlet regering eller alt det der sniksnak, man går rundt og påstår.
Jeg ved det, for jeg er vel i virkeligheden den eneste i det her Ting, der altid har været tilhænger af den føderalisme.
Men det drejer sig jo bl.a. om at få nogle klare spilleregler om, hvordan systemet skal fungere også i forhold til landene.
Så har vi jo den der debat om Østrigsanktionerne, som jeg nok synes nogle skamrider.
Ja, jeg synes, det er lidt synd, at den lokkede nogle partier til under valgkampen at have mere lyst til at kritisere regeringen end til at tænke på et ja.
Derfor blev det nok dagsordensat mere, end det var nødvendigt.
Vi er stadig væk nødt til at slå fast, at fordi noget er vedtaget demokratisk, behøver det jo ikke at være rigtigt. Man kan godt demokratisk vedtage noget, der virkelig strider imod hvad som helst.
Tænk engang, hvis et flertal vedtog, at 20 pct. af den danske befolkning skulle sættes uden for indflydelse, skulle være pariaer og ikke kunne få lov til at gå ind på Københavns Hovedbanegård!
Det er vedtaget demokratisk i Folketinget, men er det en god beslutning?
Det ville da være en rædsom beslutning.
Naturligvis kan man godt komme ud for et demokrati, der bliver skamredet af nogle politiske strømninger, der er ubehagelige, og derfor er det godt, at et politisk organ som EU kan reagere.
Det er jo det, vi har manglet i europæisk historie.
Havde man reageret over for Tyskland i slutningen af 1920'erne eller i begyndelsen af 1930'erne og fortalt dem, at det, der var under udvikling i det politiske system i Weimarrepublikken, nemlig at man gjorde det til en politisk sag i sig selv at sørge for, at befolkningsgrupper ikke kunne få lov at eksistere i samfundet, ikke gik, så havde chancen for, at Hitler ikke var kommet til magten, og chancen for, at vi havde undgået Holocaust og Anden Verdenskrig, været enormt stor.
Men nu sad omverdenen og sagde: Det er jo de interne forhold; det blander vi os ikke i.
Så var det i øvrigt pinligt, at halvdelen af landene formodentlig var enige med tyskerne, for dengang var det jo sådan, at de jo havde en kraftig økonomi, og det viste jo virkelig orden og alle de her ting.
Men man skulle have reageret.
Og op igennem tiden efter krigen er det på samme måde.
Bosnien var jo i virkeligheden et katastrofalt eksempel på, at vi holdt alle de flotte taler, og så sørgede vi for, at de sikre zoner for flygtningene kun var bevogtede af en række FN-soldater uden våben, og derfor kan man nu grave massegravene op i Srebrenica, for vi kiggede jo først til og gjorde ikke noget før til allersidst.
Så kom Kosovo, hvor man endelig fik taget sig sammen til at gøre noget og endelig sagde: Kære venner, nu er det gået for langt.
I mine øjne er Østrigsanktionerne og Kosovo et led i den samme politiske linje, nemlig at der er en grænse for, hvad man skal finde sig i foregår i et område - og så kan man kalde det internt eller ikkeinternt.
Undskyld hr. statsminister, men det var det.
Det var ikke statsministerens måde, men måden, hvor man startede med at lave sanktioner og så bagefter overvågning.
Det ville måske have været smartere først at have overvåget og så lavet sanktioner bagefter.
Det er ligesom den rigtige måde at gøre det på, synes jeg.
Jeg er så glad for, at man overhovedet gjorde noget.
Det er da altid et forsøg, som man så lærer af.
Derfor er jeg også tilhænger af, at man prøver at lave et charter eller får klare spilleregler ind i Traktaten om, hvornår man kan overvåge, og hvornår man kan gå videre.
Det er i fuld overensstemmelse med de europæiske værdier, som vi også altid har hyldet i Danmark, og det er i fuld overensstemmelse med de danske ønsker om, at menneskerettigheder og menneskeværd skal være i fokus.
Så lad os endelig komme videre ad den vej.
Så endelig til det med strukturen: Det er jo ikke en superstat, man bygger op.
Det er jo ikke den der store centralistiske model, der ligner USA's.
Jeg synes, at man skulle kigge lidt andre steder.
Man skulle kigge lidt til Schweiz, og man skulle kigge lidt til Canada, der har nogle samarbejdsformer, som man formodentlig udmærket kunne gøre noget ved i Europa.
Globalisering er kommet for at blive.
Det er ikke noget, der forsvinder i morgen.
Og det gør, at verden er forvirret.
Når vi ser på vores tv, jamen så er der mange forskellige ting, der vælter ind til os og med problemer, vi aldrig skulle tage stilling til før, og som vi aldrig har haft inde i vores dagligdag.
Og helt ned i det banale med en stor fusion i erhvervslivet for nylig.
Hvad var meldingen her?
Vi må fusionere for at klare den internationale konkurrence, og det koster i øvrigt lige 2.500 job.
Hvordan skal man elske det internationale, når den melding, man får, er, at det internationale koster job og dermed usikkerhed i vores land?
Det, man glemmer at sige, er så, at det internationale skaffede nogle andre job til landet, sådan så der er mennesker, der kommer i arbejde.
Det, der står tilbage i menneskers erindring, er: Puha, det, der kommer udefra, er noget slemt.
Derfor er det nødvendigt, hvis Danmark fortsat skal være aktiv ikke bare i EU, men også i det generelle internationale arbejde.
Og jeg er borgerlig, og CD er et borgerligt internationalistisk parti, og vi ønsker, at Danmark skal være med, men forudsætningen herfor er to ting: Den ene er, at vi tror på os selv, og den andet er, at vi får klaret nogle af de sociale og skæve problemer, der er i Danmark, sådan at der ikke er problemer i Danmark, at der ikke er udstødning i Danmark, at der ikke er dårligdomme i Danmark, som man så kan give det internationale samfund skylden for.
For der er en meget, meget tæt sammenhæng mellem indenrigspolitik og udenrigspolitik på de her områder, en sammenhæng, som vi nok ikke har kigget nok på.
På det kulturelle og uddannelsesmæssige område er det vigtigt, at vi får fastholdt vores arv og vores rødder, vores viden om det, forståelsen for det og troen på det, for sandheden er, at man må spørge: Hvem i himlens navn skulle tage dansk kultur fra os, hvis vi selv tror på den, selv lever op til den og selv bevarer den?
Det var jo tidligere tiders og nok min generations holdning, at alt det gamle skidt i dansk historie, og hvad ved jeg, skulle bare væk, og det er jo den regning, vi betaler i dag, for det giver rodløshed.
Vi skal også sikre de unges muligheder for at samarbejde med folk fra andre lande, sådan så de forstår det internationale samarbejde.
Og socialt skal vi skaffe trygge rammer for mennesker.
Det gør denne euroafstemning sværere.
Der er ikke så meget råd til at udvide de trygge rammer nu, som der var før.
Vi mener selvfølgelig på finanslovsiden, at regeringen bør lægge op til at sende det politiske signal til omverdenen, at et bredt flertal i det danske Folketing står bag den generelle, økonomiske linje i dette land, og derfor vil vi da stadig væk opfordre regeringen til at søge et forlig med Venstre, Det Konservative Folkeparti og os andre, for vi tror, at det vil være en politisk fordel.
Men så skal man jo også en gang imellem ud og forklare, at de ændringer, der sker i dansk politik, eksempelvis efterlønsændringen, jo heller ikke nødvendigvis skyldes EU eller skyldes det internationale.
Det er jo ikke EU's og det internationales skyld, at vi pludselig har mange flere ældre og færre yngre.
Det er jo ikke noget, de har skabt.
Det er et internt problem hos os.
Men der var det igen så let for modstanderne at sige, at det er det sociale pres udefra og det økonomiske pres, der fører til det.
Det er jo noget sludder.
Der er ikke noget i denne verden, der er så dårligt som at stå udenfor, og derfor er vi enige i det med det rummelige arbejdsmarked: at vi skal udnytte de menneskelige og uddannelsesmæssige ressourcer, der findes i vores land, at mennesker har en værdi, også selv om de ikke kan arbejde på fuld tid.
De har nogle ressourcer.
Det skaber netværk.
Der er mange ting, som statsministeren har nævnt omkring det rummelige arbejdsmarked, som vi er tilfredse med.
Jeg vil blot i en sidebemærkning nævne, at statsministeren måske også skulle bruge lidt tid på aldersdiskriminationen.
Ikke bare i kampagner, men kigge lidt voldsommere på det, for vi har ganske mange eksempler på det.
Det er ikke blot fra en tv-udsendelse i går eller i forgårs, eller hvornår det nu var, men faktisk igennem ganske lang tid, hvor mennesker bliver sat på gaden, fordi de har et forkert årstal på deres dåbsattest.
Lad os også kigge på det, for det skaber frygt for den verden, vi lever i.
Man kan ikke på én gang bede erhvervslivet gøre det, og så samtidig sige: I skal i øvrigt af med en masse milliarder kroner.
Den dobbelthed går simpelt hen ikke.
Internationaliseringen kommer jo også til os på andre områder.
Det har noget med retspolitik at gøre, det har noget
at gøre med, hvordan vi organiserer vores uddannelser.
Det er vigtigt at prioritere vores uddannelsessystem, så vores unge bliver bedst muligt uddannede, og det er vigtigt, at folkeskolen er med - vi har jo tidligere foreslået nogle ændringer på det område - og det er også vigtigt, at man holder fast i, at erhvervsstrukturen nok skal ændres.
Det betyder eksempelvis, at muligheden for hjemmearbejde bliver større, for det er en god måde for virksomheder at organisere arbejdet på og også en god måde for medarbejderne.
Men så er det ikke for snedigt, må jeg sige til statsministeren, at regeringen går ud og beskatter nogle af de ting, der er fundamentet for hjemmearbejdet, og det må vi jo kigge lidt på. Investeringen i ny teknologi og produktudvikling er jo også vigtigt for, at det danske samfund kan tjene penge, at vi kan klare os i den internationale verden, men igen: Hvorfor skal erhvervslivet så belastes med yderligere udgifter?
Endelig er der selvfølgelig trygheden i hverdagen, som handler om hjemmehjælp og ældrepleje, hvor vi har ting, der skal gøres.
Der er utryghed på mange plejehjem, der er ventelister på sygehusene.
Og jo, hvis det ikke kommer i orden, er forståelsen for det internationale samarbejde igen for lille.
På sundhedsområdet vil CD prioritere renoveringen af systemet, renovering af det fysiske system, uddannelsen og de flere og nye instrumenter højest, og vi mener - det må vi sige til Det Konservative Folkeparti - at det er uetisk at give flere garantier på sundhedsområdet, end man kan holde.
Vi er nødt til at sørge for, at de garantier, der er givet én gang, bliver opfyldt, og at der ikke begynder at vælte nye garantier ud, som vi slet ikke kan leve op til.
Hvis Danmark skal være en international medspiller, så kræver det, at der er en dialog og en debat i Danmark om de her ting.
Det betyder, at vi skal fjerne menneskers frygt, følelsen af urimeligheder i dagligdagen, frygten for, at man i morgen bliver mødt med ting, man ikke kan klare, følelsen af at stå uden for, følelsen af ikke at have nogen fremtid.
Det er først, når vi får fjernet det, at Danmark for fuldt tryk kan gå ind i den nye, globaliserede verden.
Dertil kommer så det, som vi naturligvis som politikere kan gøre i dagligdagen.
Vi kan sørge for, at der er en politisk stabilitet, vi kan sørge for, at der er en troværdighed over for udlandet i det politiske system, og vi kan justere vores samfund i det omfang, det er nødvendigt i forhold til de udenlandske udfordringer.
Det er jo faktisk det, det drejer sig om, for vinder vi ikke den kamp indadtil, så taber vi en anden kamp udadtil, og så bliver Danmark et eller andet lille frilandsmuseum, der ligger oppe mod nord, som har vanskeligt ved at overleve, som de andre ikke interesserer sig spor for.
Og det er vel også konklusionen i en EU-debat.
Man skal passe på ikke nu at bilde sig ind, at hvad der foregår i Danmark, og hvad der foregår ved en folkeafstemning i Danmark kan sætte en fuldstændig ny dagsorden i verden og skabe et helt nyt Europa, selv om alle de andre er i god gænge på vej i en retning, som vi i virkeligheden også burde være tilfredse med.