Martin Lidegaard (RV), 2006-01-17:
Folkestyret i Danmark har ikke vist sig fra sin smukkeste side i dag, og det har regeringen i særdeleshed heller ikke.
Vi mødtes i dag for at diskutere den måske største udfordring, vi står over for i Danmark: hvordan vi undgår, at vores land knækker over på midten i et trefjerdedelssamfund, hvor tre fjerdedele af befolkningen nyder godt af den økonomiske vækst, kan drikke bedre rødvin om aftenen, købe større fladskærme, hvad vi alle sammen under dem,
men ikke, hvis der samtidig er 25 pct. af befolkningen, der synker ned i stadig mere økonomisk, kulturelt og socialt armod og truer med at splitte det danske samfund ad.
Hvad gør vi ved, at 15 pct. af vores børn oplever omsorgssvigt i større eller mindre grad?
Hvad gør vi ved, at antallet af unge, der ikke kommer videre end folkeskolen, i regeringens tid er steget fra 17 pct. til 24 pct.?
Hvad gør vi ved, at antallet af danskere uden for arbejdsmarkedet i den arbejdsdygtige alder nu har rundet de 900.000, og at tallet fortsat stiger?
Især stiger tallet for de mennesker, der står helt uden for arbejdsmarkedet.
Hvad gør vi ved, at vi, siden regeringen kom til, har fået flere ledige kontanthjælpsmodtagere med anden etnisk baggrund og ikke færre, som vi ellers fik i perioden fra 1993 til 2001 – at integrationen med andre ord går den stik modsatte vej af, hvad den skulle?
Og hvad gør vi ved, at de særlig udsatte grupper i Danmark efter alle de efterretninger, vi har fået, tilsyneladende er blevet større, og at de har det værre?
Det var det, vi skulle diskutere i dag.
I stedet har vi fået en kasten rundt med aber, en mere eller mindre irrelevant debat om boligbeskatningerne i et fremtidsscenarium.
Vi har set et forsøg på, i stedet for at fokusere på problemet, at fjerne fokus fra problemet, og vi er faktisk kommet så vidt, at statsministeren ikke engang ønsker at anerkende, at der er et problem, ikke engang ønsker at anerkende, at der er 25 pct., der i dag er ved at blive sat helt uden for i Danmark.
Det kan skyldes, at statsministeren er sig pinligt bevidst, at de virkemidler, der skal til for virkelig at gøre noget ved fattigdommen og uligheden i Danmark, er virkemidler, som ikke mindst regeringens parlamentariske grundlag ikke bryder sig om.
Jeg skal her nævne tre eksempler på indsatsområder, hvor vi fra radikal side synes det haster med at komme i gang, men hvor vi bare må konstatere at regeringen er mere eller mindre handlingslammet.
Det ene er skatteområdet.
Regeringen bliver ved med at sige, at det skal kunne betale sig at arbejde.
Det gælder om at satse på at få ledige i beskæftigelse og ikke om lapperier.
Hvordan kan det så være, at det eneste, man notorisk nægter at diskutere, er at sænke skatten på arbejde?
Fra radikal side har vi minutiøst fremlagt et finansieret forslag til skattenedsættelser, der ikke samlet vil betyde, at nogen familier i Danmark skal betale mere i skat, men at skatten på arbejde kommer ned, sådan at det kan betale sig at arbejde for alvor, og sådan at efterspørgslen efter arbejdskraft stiger.
Det er noget, der batter.
Derfor skal vi have skatten ned på arbejde.
Lad mig nævne et andet eksempel.
Når man læser regeringens sidste skrift om, hvordan man vil bekæmpe den negative sociale arv, kan man da også læse, at den agter at sætte 400 mio. kr. af over de næste 4 år til at støtte socialt udsatte børn i daginstitutionerne.
Men man har altså lige besluttet at afsætte 2 mia. kr. om året til at begunstige de 75 pct. rigeste forældre her i Danmark ved at nedsætte taksterne i daginstitutionerne for dem, der i forvejen har penge nok.
Tænk, hvis man turde gøre det omvendte.
Tænk, hvis man turde sætte 2 mia. kr. af om året til rent faktisk at fokusere på kvaliteten i daginstitutionerne, på de socialt udsatte grupper.
Det ville batte noget.
Men det tør man ikke, for det er jo ikke kernevælgerne, så hvorfor skulle man bruge pengene på dem?
Lad mig endelig nævne det tredje eksempel, hvor en indsats virkelig er påkrævet, nemlig integrationsområdet.
Der er så stor forskel på, hvordan I løser opgaverne med integration, hvor mange indvandrere, I får i arbejde, hvordan I i det hele taget sikrer integrationen i daginstitutioner, i skoler og på arbejdspladser osv.
Vi vil gerne fremover have en slags resultatkontrakt med jer.
Hvis I gør jeres integrationsarbejde ordentligt, så får I de ekstra midler, som vi plejer at give herinde fra staten til jer.
Men hvis ikke I kan levere resultater og ikke kan levere den indsats, som I skal, så får I ikke de penge.
Så ville man pludselig få en incitamentstruktur, der battede noget, i stedet for at insistere på en starthjælp, som ikke virker, og som sandsynligvis har en direkte skadelig effekt på at få integreret folk og få flere folk i arbejde.
Jeg synes, det er kedeligt; jeg synes, vi skylder Danmark en reel debat om de problemer, vi har.