Svend Auken (S), 2000-11-16:
Jeg vil gerne sige tak til fru Anni Svanholt, fordi Socialistisk Folkeparti har rejst denne forespørgsel.
Jeg synes, det er godt, at Folketinget får lejlighed til at diskutere de virkelig store problemer, som konfronterer
denne verden.
Vi er jo tilbøjelige til at bruge meget af vores tid på, jeg indrømmer, vigtige detaljer i vores hjemlige politik, men ofte sker det jo på bekostning af, at vi ikke sætter tilstrækkelig kraft af til at diskutere de virkelig store udfordringer.
Udsagnet om, at alle taler om vejret, men ingen gør noget ved det, holder bestemt ikke stik.
Vi mennesker har siden industrialiseringens start gjort meget for at forandre de grundlæggende vilkår for klimaet.
Hvis vi ikke hører op, eller hvis vi ikke dæmper den påvirkning, kan det have katastrofale konsekvenser. Et aspekt af det er usædvanlige vejrbegivenheder.
Vi har set det i troperne.
Vi har set det med store oversvømmelser i Asien med stadig større kraft og hyppighed.
Vi ser det i stigende omfang også i vores egen verdensdel, hvor Europa i den seneste tid har oplevet helt usædvanlige oversvømmelser som følge af rekordnedbør i flere europæiske lande.
Det er heller ikke lang tid siden, at vi her i Danmark - ja, knap et år siden - oplevede den absolut kraftigste storm, vi nogen sinde har registreret, siden vi begyndte at måle for 125 år siden. Der er ingen, der kan bevise, at dette skyldes det, man kalder drivhuseffekten.
Der kan ikke føres noget endegyldigt bevis for det, men mistanken bliver stadig mere underbygget, og jeg var glad for det citat, fru Anni Svanholt brugte fra klimapanelets formand, den anerkendte amerikanske forsker Bob Watson, hvor han siger, at hvis vi venter, til det endegyldige bevis ligger der, så er katastrofen sket, så har vi endeligt ændret denne klodes klimatiske forhold.
Den engelske vicepremierminister, John Prescott, som i sit land er ansvarlig for transport- og miljøpolitikken, understregede denne sammenhæng meget kraftigt ved vores sidste møde blandt de europæiske miljøministre.
Englænderne ser en tydelig sammenhæng mellem oversvømmelserne og drivhuseffekten.
Oversvømmelserne i England er de værste af fire store oversvømmelser i 13 år, hvor der normalt kun er oversvømmelser - og mindre kraftige end den, vi nu har oplevet - med 30 års mellemrum.
Det Internationale Klimapanel - altså dem, som forbereder vores grundlag for at arbejde med disse ting, og som samler tusindvis af forskere fra hele verden - Det
Internationale Klimapanels tredje vurderingsrapport er i øjeblikket til bearbejdning ude i hovedstæderne.
Den ligger i udkast, og derfor vil dens endelige konklusioner først være kendt i begyndelsen af 2001, men vi ved alligevel fra formandens udtalelser en hel del om indholdet.
Som bekendt er det 4-5 år siden den sidste rapport fra klimapanelet kom, men der er desværre allerede i negativ retning en verden til forskel mellem det, der blev sagt for 4-5 år siden, og så det, forskerne siger i dag.
Det skyldes ikke bare, at klimamodellerne er blevet mere og mere præcise.
Vi ved jo, hvor mange tusinde variable sådanne modeller skal tage hensyn til, og hvilken derfor naturlig indbygget usikkerhed der knytter sig til den enkelte beregning, men modellerne bliver bedre og bedre, og forskerne bliver bedre og bedre til at kalibrere de enkelte elementer, der indgår i modellerne.
Klimamodellernes forudsigelser bliver også mere og mere sammenfaldende.
Rapporten ventes at slå fast, at den menneskeskabte opvarmning efterhånden ikke er til at komme udenom, fordi den ses i utallige og uafhængige observationer, og det historiske forløb svarer desværre meget til forskernes forudsigelser med hensyn til fremtiden.
Bob Watson, som jeg nævnte før, og som fru Svanholt var inde på, har sagt, at måske har vi på nuværende tidspunkt på kloden allerede det varmeste vejr, mennesker har haft de sidste 10.000 år.
Fortsætter vi uden at gøre noget, kan vi de næste 100 år på det globale plan se frem til temperaturstigninger med et globalt gennemsnit på 6 grader.
Der var forskellen på temperaturen i dag og ved ophør af istiden på 9 grader.
I Europa vil, ved vi fra andre forskeres forudsigelser, dette bl.a. lede til en betydelig forværring af ekstreme vejrfænomener, hyppigere storme og oversvømmelser fra stormfloder, decideret tørke og ørkenspredning i Sydeuropa, bl.a. i Spanien, alvorlige sundhedstrusler fra ændret udbredelse af insektbåret smitte. Bare et eksempel: Vinteren i Danmark vil stort set forsvinde. Det vil være vanskeligt at forestille sig, at vores børnebørn og oldebørn overhovedet kommer til at opleve at løbe på skøjter, medmindre det er sådan nogle - havde jeg nær sagt - elnedfrosne baner, eller kommer til at kælke.
Vinteren vil forsvinde.
Vi vil i vores del af verden få meget mere nedbør, mere ustabilt vejr.
I Sydeuropa vil de stærkt stigende temperaturer have konsekvenser med endnu større gennemslag. Af speciel interesse for Danmark vil klimaændringerne medføre en svækkelse af havstrømmen i Atlanterhavet, uden at vi mennesker i dag kan overskue, hvad konsekvenserne heraf er.
Det vil være vandstigninger op på til 0,8 meter og øget nedbrydning af vores kyster.
Desuden vil blot en 3 graders temperaturstigning på lang sigt føre til en total afsmeltning af isen på Grønland, og hvis vi ser på isen i Europa, gletscherne i Europa, er en af de forudsigelser, videnskabsmændene er kommet med, at 90 pct. af vores gletschere i Alperne vil være forsvundet i løbet af dette århundrede. Det kulstof, vi ophober i atmosfæren, kan ikke fjernes de mange hundrede år.
Det vil sige, at uanset hvor godt, vi gør det i Haag, og vi skal gøre det godt, så er det sådan, at vi kan standse processen, standse forværringen, men vi kan ikke genskabe situationen.
Det vil tage adskillige hundrede år for det kulstof, som vi nu sender op i atmosfæren, at forsvinde.
Det er kun at forhindre, at situationen bliver endnu værre.
Hvad er der så udsigt til af reduktioner i udslippene?
Er vi tæt på at have løst problemet?
Ifølge en endnu ikke offentliggjort rapport fra Det Internationale Energiagentur, vil det globale udslip i år 2010 være 42 pct. over udslippet i 1990.
Rapporten forudser, at industrilandenes, CO2-landenes udslip alene vil stige med 10 pct.
Der er med andre ord en reel risiko for, at industrilandene ikke når at leve op til den i øvrigt beskedne målsætning, der er nedfældet i Kyoto om 5 pct.s reduktion af de samlede drivhusgasser, hvis der ikke sker noget omgående.
Partsmøde 6, COP 6, som det hedder i jargonen, bliver derfor ekstremt vigtigt, og uden tvivl det vigtigste møde siden Kyotoprotokollen blev underskrevet på den tredje partskonference i december 1997.
COP 6 vil i allerhøjeste grad blive afgørelsens time.
For Danmark og for EU er det overordnede succeskriterium dobbelt: For det første skal den aftale, der indgås i Haag, kunne sætte afgørende skub i parternes ratifikation og dermed i, at Kyotoprotokollen bliver retligt bindende og træder i kraft senest i år 2002, tiåret for jordtopmødet i Rio.
Som jeg allerede var inde på ved åbningen i Kyoto, vil Danmark ikke være med til at indgå en aftale for enhver pris.
En aftale, der ikke gør en forskel for klimaet, er ikke noget resultat, vi kan acceptere.
EU har derfor fremhævet, og vi fører denne politik i fællesskab med vores europæiske partnere, at der under ingen omstændigheder må ske en underminering af Kyotoprotokollens miljømæssige integritet og troværdighed.
Efter disse mere overordnede bemærkninger vil jeg komme nærmere ind på de enkelte emner under protokollen, som tilsammen udgør dagsordenen i forhandlingerne på COP 6, og jeg vil pege på fire centrale emner: For det første er der spørgsmålet om, i hvilket omfang man kan trække CO2 fra i det samlede drivhusregnskab som følge af f.eks. skove, der binder CO2, også kaldet CO2-optag eller sinks.
Jeg tror, vi måske skal til at kalde det planteoptag.
Danmark vil sammen med EU fortsat arbejde for, at der ikke bør åbnes op for flere kreditter i den første budgetperiode, medmindre der er skabt fuld sikkerhed for, at det ikke ødelægger protokollens miljømæssige integritet og troværdighed.
Det synspunkt er i strid modvind fra de store skovlande i den såkaldte paraplygruppe.
Nye prognoser viser klart, at der på dette område er betydelig risiko for en miljømæssig udhuling af protokollen, f.eks. vil De Forenede Stater ved fuld kreditering få halveret sin reelle Kyotoforpligtelse uden at røre en finger. På grund af den store usikkerhed er det samtidig klart, at man f.eks. heller ikke bør kunne plante skov i udviklingslandene og så trække det fra i sin hjemlige forpligtelse.
Også her er Danmarks og EU's position helt klar: Ingen CO2-optag i klimaprojekter med udviklingslandene, det vil sige de projekter, vi også kalder de rene udviklingsmekanismesprojekter, altså CDM-projekterne. Et andet vigtigt punkt er spørgsmålet om supplementaritet, dvs. forholdet mellem de hjemlige foranstaltninger og de tre såkaldte Kyotomekanismer.
Ud over CDM, som jeg lige har nævnt, er der tale om handel med kvoter
og de fælles gennemførselsprojekter mellem industrilandene; det, vi også på sådan nudansk kalder joint implementation
Her har EU ikke hidtil mødt stor opbakning til sit konkrete forslag om, at mindst 50 pct. af indsatsen skal ske ved hjemlige foranstaltninger.
I Danmark tilsigter vi at klare det ved hjemlige foranstaltninger til 100 pct.
Det er regeringens målsætning.
Vi havde sagt, at 70 pct. ville være et fornuftigt gulv under Kyoto eller kravet til de hjemlige foranstaltninger.
Vi har lavet et kompromis på 50 pct., og det vil vi selvfølgelig stå fast på.
Der er fortsat meget stor afstand til paraplygruppen med De Forenede Stater i spidsen, men G77-landene har i stigende grad ytret støtte til EU's forslag, og EU fastholder sin position og sit konkrete forslag.
Spørgsmålet om hjemlige foranstaltninger - altså det, at man gør noget hos sig selv - er helt centralt for, om protokollen får gennemslag og har miljømæssig troværdighed, for hvis industrilandene udelukkende købte billigt ind af reduktioner i udlandet, så mister vi jo et incitament til at udvikle nye og renere teknologier, som ikke alene er fundamentet for at vende udviklingen hos os selv, men i allerhøjeste grad samtidig vores bidrag til en bæredygtig udvikling i udviklingslandene.
Omvendt er der, som Danmark viser, et enormt winwinpotentiale i en kontinuerlig hjemlig udvikling af eksport af rene teknologier.
I den sammenhæng kan vi roligt sige, at den danske vindkraft er et strålende eksempel. Et tredje vigtigt punkt på COP-dagsordenen er selve udarbejdelsen af reglerne for brugen af mekanismerne.
EU vil arbejde for troværdige regler for mekanismerne, og Danmark vil fortsat deltage i udviklingen af programmer, forhandle med kvoter og projektsamarbejde, for det bliver vigtigt at sikre, at indsatsen ikke reduceres til at forfølge rene papirreduktioner og eksportere forældet teknologi til andre lande.
Troværdighed er et nøgleord for en balanceret løsning på Kyotomekanismerne, og troværdigheden er tosidet.
Protokollens miljømæssige troværdighed må ikke sættes over styr af mekanismerne, og samtidig skal mekanismernes markedsmæssige troværdighed sikres. Et fjerde centralt element bliver, at der i en samlet løsning på COP 6 indgår et troværdigt overholdelsessystem.
Når det drejer sig om udviklingslandene, er det meget vigtigt, at vi imødekommer deres ønsker om teknologioverførsel og kapacitetsopbygning samt særlig støtte til de lande, der i særlig grad er udsat
for klimakatastrofer.
Den samlede forhandlingsløsning må også omfatte et ansvar i forhold til udviklingslandenes behov for en bæredygtig udvikling.
Præsidenten for partsmødet har bedt mig om, sammen med min sydafrikanske ministerkollega, at lede forhandlingerne i den gruppe, der beskæftiger sig med udviklingsspørgsmål.
Vi får en vigtig udfordring, når det drejer sig om at skaffe de nødvendige økonomiske ressourcer.
Man kan undre sig over, at ilandene, der har en så fundamental interesse i at gøre noget ved dette problem, er så karrige, når det drejer sig om at stille de fornødne økonomiske ressourcer til rådighed.
Lad mig sammenfatte forhandlingssituationen forud for COP 6: Konferencen sigter mod at gøre Kyotoprotokollen ratificerbar, og for at dette kan lade sig gøre, skal der i den samlede forhandlingspakke findes to grundlæggende balancer: For det første skal der opnås en balance mellem klimakonventionen og protokollens emner. Det vil sige på den ene side udviklingslandenes ønsker i konventionen om hjælp til en bæredygtig udvikling i form af teknologioverførsel m.v., og på den anden side industrilandenes ønsker om at kunne bruge protokollens mekanismer til at opfylde deres reduktionsforpligtelser.
For det andet skal der med hensyn til bestemmelserne om industrilandenes reduktionsforpligtelser findes en balance, der på den ene side opretholder protokollens miljømæssige integritet, og som på den anden side sikrer en økonomisk effektiv mulighed for at foretage reduktioner.
Det er ud fra disse hensyn, Danmark sammen med de øvrige europæiske lande deltager i forhandlingerne for at opnå et resultat i Haag, ikke bare en diplomatisk løsning, men en reel løsning, som giver et effektivt bidrag til at modvirke den katastrofe, jeg har skildret i indledningen til mit svar på forespørgslen.
Forhandling