runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jan Køpke Christensen (FP), 1998-01-23:
Det er ikke, fordi jeg skal skabe signalforvirring om Fremskridtspartiets holdning til dette forslag - det er ikke DSB, der er skyld i, at jeg først står her nu; det er indenrigsflyene - men jeg hørte oppe på kontoret, lige da jeg kom ind, at ministeren kom ind på ventelistesituationen.
Man måtte være klar over, at vi ikke kunne afskaffe ventelistesituationen i Danmark, blev der sagt af sundhedsministeren.
Jeg vil godt i lighed med hr. Nødgaard kraftigt understrege, at jeg vil tage afstand fra hvilke som helst tiltag, hvilke som helst udtalelser, der mere eller mindre skal legalisere disse ventelister.
Jeg siger ikke, at sundhedsministeren har legaliseret ventelisterne med denne her udtalelse.
Men jeg mener faktisk, at vi i alt, alt for mange år har hørt alle de dér undskyldninger for ikke at afskaffe ventelisterne, og vi mener i Fremskridtspartiet i hvert fald, at det vil være fuldstændig ufornuftigt ikke at afskaffe ventelisterne. Selvfølgelig kan man ikke afskaffe dem som sådan.
Der vil altid ved undersøgelser osv. være en vis ventetid, men stort set kan det lade sig gøre.
Der er jo andre lande, som vi mange gange sammenligner os med, f.eks. Frankrig. Prøv at kigge på deres ventelistesituation.
Jeg kan huske, vi var dernede med Sundhedsudvalget på et vist tidspunkt, hvor sundhedsministeren blev spurgt, hvordan ventelistesituationen var.
Jeg glemmer aldrig de ord, der blev sagt: at det ville være deres egen politiske dødsdom, hvis de fik ventelister i Frankrig i forhold til alvorlige sygdomme.
Jeg mener faktisk, at det her med ventelister kan ordnes i en helt anden form, end det fortsat bliver i dag.
Det er uacceptabelt med de lange ventelister, og det, at der er andre behandlingsformer i dag, gør jo også, at effektiviteten bliver bedre.
Der er jo også fordele ved, at man har alle de nye behandlingsmetoder, der gør, at man hurtigere kan blive behandlet og udskrevet.
Det kan også medvirke til at få nedbragt disse ventelister meget, meget drastisk, meget mere, end det er sket.
Allerede i 1988 var vi enige om her i Folketinget, inklusive Socialdemokratiets stemmer, at støtte en dagsorden fra Fremskridtspartiet, der gik ud på at nedsætte ventetiden til maksimalt tre måneder.
Siden er der faktisk ikke rigtig sket noget på dette område, og vi er alle sammen enige om, at der skal ske noget.
Men det er jo amterne, der ikke formår det her, og derfor bør man trække sundhedssektoren væk fra amterne.
Det bliver en lidt anden diskussion.
Ester Larsen (V), 1998-01-23:
Inden vi fortaber os helt i forskellige forklaringer på ventelisternes omfang og prognoserne for deres afvikling, synes jeg, vi skal passe på, at vi ikke glemmer realiteterne i sundhedsvæsenet.
Det, det danske sundhedsvæsen kan præstere,
er umådelig afhængig af de økonomiske ressourcer, der stilles til rådighed for det, og med de økonomiske udmeldinger, der er kommet fra Finansministeriet om, at amterne skal bevæge sig inden for en realvækst på 0,8 pct., skal man ikke foregøgle sig, at ventelisterne kan reduceres i et væsentligt omfang i de kommende år.
Else Marie Mortensen (S), 1998-01-23:
Det har været et helt indlysende problem, at det hidtil har været nødvendigt at anlægge trangskriterier og terminalstadievurderinger i forhold til nødvendig sondeernæring.
Urimeligheden er blevet tydeliggjort af, at det hidtil kun har været 10 pct. af målgruppen, der har haft mulighed for at få tilskud.
Vi finder det meget positivt, at der er fundet en løsning - i øvrigt en løsning, som alle satspuljeforligspartierne står bag - som ikke tager hensyn til noget som helst andet end den sygdomsramtes behov.
Det er i god overensstemmelse med vores holdning om at yde kompenserende hjælp til sygdomsbehandling og følger af sygdomsbehandling.
Tilskuddet kompenserer reelt for 60 pct. af den samlede udgift og dækker dermed den reelle merudgift i forhold til almindelig sund kost.
For os er muligheden for, at der kunne gå inflation i brug af specielt sondeernæringsprodukter inddæmmet ved, at sondeernæringen skal være lægeordineret, og vi vil naturligvis i fremtiden følge udviklingen på dette område.
Så vil vi også bemærke, at vi finder det positivt, at sundhedsministeren har benyttet denne lejlighed til at ajourføre sygesikringsloven med hensyn til psykologbehandling og fodterapibehandling, og vi vil i øvrigt give tilsagn om støtte til lovforslaget og til et positivt udvalgsarbejde.
Ester Larsen (V), 1998-01-23:
Venstre har sympati for intentionen i lovforslaget.
De meget syge patienter, som er henvist til sondemad, bør ikke rammes urimeligt økonomisk.
Patienter med kræft i mund, hals og svælg kan være afhængige af særlig ernæring, og det er ikke rimeligt, at det skal kombineres med en alvorlig økonomisk belastning.
Dette oplagte sigte med loven kan vist ikke fremkalde politisk uenighed overhovedet. I lovforslagets bemærkninger gøres der direkte opmærksom på, at det ikke er tanken, at idrætsudøvere skal kunne profitere af et sygesikringstilskud til særlig styrkelse af kroppen.
Det fremgår af lovteksten, at det offentlige tilskud til ernæringspræparater alene kan ordineres i forbindelse med alvorlig sygdom eller alvorlig svækkelse, og disse betragtninger er vi mere end enige i.
Og jeg tror, det er sådan en bekymring for et indikationsskred, der ligger bag sygesikringens forslag om, at det kun skal være sygehuslæger, der skal være berettiget til at ordinere disse særlige præparater.
Man kan godt være lidt bekymret, for med et offentligt sygesikringstilskud på 60 pct. kunne man godt forestille sig en meget energisk markedsføring rettet mod ældregruppen generelt, sådan at det i praksis kan blive vanskeligt at fastholde indikationen alvorlig svækkelse, hvad det så for øvrigt ellers er.
Hvis der er behov for mere præcise afgrænsninger, må ministeren levere sådan nogle.
Man kan også godt bekymre sig lidt for prisudviklingen.
Når det offentlige giver 60 pct., forsvinder incitamentet til prisnedsættelser, for tilskuddet er jo et rent prisafhængigt procenttilskud.
Det er ikke sondeernæringen, der bekymrer os, men det er de mange mulige ernæringspræparater, som man kan forestille sig vil blomstre op i lyset af et 60 pct.s tilskud.
Lovforslaget indeholder også en forsøgsparagraf, som gør det muligt, at man kan godkende forsøg med honorering, tilskud og andet.
Det er en fornyelse, som vi principielt kan støtte, men vi vil gerne gennem udvalgets spørgsmål have nogle mere uddybende og konkrete oplysninger om, hvad det er for typer, ministeren har i tankerne. De rent ordensmæssige ændringer om psykologhjælp og fodterapi kan vi selvfølgelig tilslutte os, så vi er som sagt positive, men vi vil gerne sikre os præciseringer under
Agnete Laustsen (KF), 1998-01-23:
Både organisationer og enkeltpersoner har igennem længere tid efterlyst nye regler om tilskud til sondeernæring og lignende ernæringspræparater, idet mange patienter, når de eksempelvis udskrives fra hospitaler, har ret betragtelige merudgifter
til disse præparater, der mere eller mindre udgør deres kost
Vi er derfor fra konservativ side tilfreds med, at både Socialministeriet og Sundhedsministeriet har undersøgt problemernes omfang, og at sundhedsministeren nu på baggrund af en rapport og indstilling fra en fælles arbejdsgruppe har fremsat dette lovforslag.
Det forlig er vi jo en del af, og vi kan derfor tilslutte os den foreslåede tilskudsordning på 60 pct. af ekstraudgifterne, idet vi naturligvis er enige i, at udgifter svarende til normalkost skal modregnes. I lighed med Venstres ordfører vil jeg også gerne henstille til ministeren at være opmærksom på risikoen for misbrug af tilskudsreglerne, hvis der ikke fastsættes snævre grænser, både for præparaternes karakter, egenskaber og for den personkreds, der får dem tildelt.
Bliver reglerne for lemfældigt benyttet, risikerer vi en udgiftseksplosion, som vi bl.a. har set inden for den gratis fysioterapi, og det skulle nødig gentage sig på dette område.
Jeg skal ikke gøre mange bemærkninger til forslaget om at klargøre reglerne om tilskud til psykologhjælp og fodterapi; dem er vi helt enige i.
Mulighed for forsøgsordning kan vi også anbefale, men også jeg er da så nysgerring, at jeg gerne vil vide lidt om, i hvilken retning ministeren forestiller sig, at der skal iværksættes forsøg.
Der er nævnt områder som organisation og behandlingsformer, ændret tilskud og honoreringssystemer, så
området
spænder jo vidt, og der er nok at tage fat på.
Vibeke Peschardt (RV), 1998-01-23:
Lovforslaget giver først og fremmest mulighed for, at der i fremtiden bliver givet tilskud fra sygesikringen til sondemadspræparater, som er det eneste mulige for kræftpatienter, der har lidelser i mund og svælg, at spise efter behandling.
Derfor finder vi det helt rimeligt, at der her laves nogle muligheder for tilskud.
Samtidig bliver der lavet nogle mindre ændringer i loven, der bliver ajourført, så man kan se af den, at der bliver ret til psykologhjælp, fodterapi m.v.
Vi kan støtte forslaget.
Jan Køpke Christensen (FP), 1998-01-23:
Fremskridtspartiet mener på dette område ligesom på alle andre områder, når det drejer sig om sundhed, at patienten skal sættes i centrum.
Det kan efter vor mening ikke være rigtigt, at man i en forvejen svær situation, hvor man er blevet alvorlig syg, og som nævnt i lovforslaget er tvunget til at have ernæring via sonde, selv skal have store udgifter til ernæringen.
Det er helt rimeligt - jeg havde nær sagt, det manglede bare - at det her bliver indført.
Vi er naturligvis positive over for det foreliggende forslag.
Flemming Oppfeldt (V), 1998-01-23:
Jamen ordinære job er jo ikke nødvendigvis job i den offentlige sektor.
Ordinære job kan også være job ude i den private sektor, som skal tjene valuta hjem og den slags, og det er overhovedet ikke med i forslaget.
Og hvad er hurtigst?
Det allerhurtigste ville være, hvis man kan komme ned under 12 måneder, så man kan få folk ansat meget hurtigt, og at man belønner de systemer og de kommuner, der kan evne det.
Det er jo dem, der skal præmieres, og ikke dem, der holder på de ledige, hvis jeg må være så brutal at sige det.
Jette Gottlieb (EL), 1998-01-23:
Allerførst vil jeg godt rose SF for et godt og veldokumenteret stykke arbejde med fokus på de ældres situation på arbejdsmarkedet.
Vi kan også fuldt ud tilslutte os de bemærkninger, som beskriver, hvordan arbejdsgivere og borgerlige politikere tordner mod efterlønnen, samtidig med at ældre arbejdsløse holdes ude fra arbejdsmarkedet eller henvises til perspektivløs jobtræning.
Det kan jo række op til 12 år, så det kan blive meget perspektivløst.
Et af arbejdsgivernes argument mod ældre arbejdskraft er, at en stor gruppe ofte kun har syv års skolegang og mangler kompetencegivende erhvervsuddannelse.
Arbejdsministeren har for nylig i et svar til os meddelt, at ud af 2.600 københavnske ledige over 50 år påbegyndte 48 pct. et uddannelsesforløb over fire ugers varighed.
Det lyder umiddelbart meget positivt.
Men vores oplysninger fra forskellige faglærte og ufaglærte fagforbund i København fortæller os, at det umiddelbart kan se ud, som om de uddannelsestilbud er meget skævt fordelt, og i øvrigt fortrinsvis kommer de i forvejen uddannede til gode.
Det har vi nu spurgt ministeren om gennem Arbejdsmarkedsudvalget.
En artikel fra Ugebladet Mandag Morgen den 19. januar bekræfter i øvrigt den tendens.
Det viser sig, at danske virksomheder nok uddanner deres personale, men dem, som man opkvalificerer, er ledelsen, funktionærerne og nøglemedarbejderne.
Det danske arbejdsmarked bliver mere og mere polariseret rent uddannelsesmæssigt.
Problemet med udelukkelsen af de ældre på arbejdsmarkedet kan ikke løses uden at gribe ind over for arbejdsgivernes ansættelsespolitik og så deres personalepolitik i øvrigt.
Vi er enige med SF i, at det ville være et fremskridt, hvis ældre medarbejdere havde mulighed for at indgå aftaler om f.eks. at blive fritaget for særligt belastende arbejdsfunktioner, f.eks. natarbejde og skiftehold, som bevisligt er mere hårdt for mennesker over 50 år.
Det kunne også være, at man kunne gå ned i arbejdstid.
Vi mener, at begrænsninger i retten til supplerende dagpenge skal fjernes for folk over 50 år.
Men vi kommer ikke uden om, at det her kolliderer kraftigt og grundlæggende med arbejdsgivernes ret til at lede og fordele arbejdet og med tendenserne på arbejdsmarkedet, at det i hvert fald handler om, at fagbevægelsen selv vil slås for det her.
Vi vil gerne støtte SF's forslag om i det mindste at give de ældre bedre rådgivning, bedre og hurtigere mulighed for handlingsplaner samt særligt tilrettelagte uddannelsestilbud.
Annette Just (FP), 1998-01-23:
Der er utrolig mange positive ting i SF's beslutningsforslag, og intentionerne er rigtige.
Lad mig starte med at sige det.
Men jeg vil også gerne give ministeren ret i meget af det, hun sagde, bl.a. at det ikke kan nytte noget, at vi vil til at lave lovgivning, der går imod det, arbejdsmarkedets parter har aftalt.
Det har vi holdt i hævd i mange år.
Jeg var lige ved at sige, at vi har kørt EU-valgkampe og store debatter på, at det er op til arbejdsmarkedets parter selv at træffe de beslutninger, der skal til.
Men intentionerne er rigtige.
Jeg har bare et lille problem med at finde ud af, hvad i alverdens riger og lande det er, nogle tror sker, når man bliver 50 år.
Vi er ikke helt affældige alle os, der er blevet 50 år.
Jeg er lige ved at sige: Er vil vel, hr. Aage
Frandsen?
Man er ikke anderledes.
Kun på ét punkt: Man har større livserfaring.
Jeg tror rent faktisk, at det, der er ved at ske nu, er, at erhvervslivet er ved at finde ud af, at den livserfaring slet ikke er så ringe endda.
Det, man i hvert fald kan læse, at erhvervslivet skriver i tide og utide nu, er, at det er meget godt med alle de her nyuddannede unge mennesker, som kommer ud og fortæller alle, hvordan man skal omstrukturere hele arbejdspladser og koncerner, og hvad ved jeg, men de mangler rygraden, og de mangler erfaring om, hvordan det rent faktisk virker.
Når jeg siger det her og nu, er det, fordi jeg er meget enig med mange af dem, der har sagt: Jamen hør er det ikke en anelse for sent at komme med det?
Én ting er, at erhvervslivet har fundet ud af, at der er ældre, der har erhvervserfaringen, at de rent faktisk har noget, som man om ikke kan tage og føle på så i hvert fald kan trække på, og erhvervslivet er ikke interesseret i at miste mange af deres tro arbejdstagere igennem mange år, også fordi de har loyalitet. Mange ældre har den loyalitet, som det tager frygtelig lang tid for de unge at lære betydningen af.
Så meget om det lidt højtravende, at det er godt at have ældre ansat.
Så er jeg enig i intentionen i, at arbejdsformidlingen selvfølgelig ikke bare skal sige: De nærmer sig alligevel pensionsalderen; vi behøver ikke gøre noget ved dem.
Selvfølgelig skal den laves om, men det mener jeg også er på vej.
Jeg mener faktisk, at vi har lavet en aftale om, at selvfølgelig skal alle, der er arbejdsduelige, have mulighed for at komme ud på arbejdsmarkedet.
Jeg er lige ved at sige, at det er ikke engang blot en ret, men det bør også være en pligt for alle og enhver og i øvrigt også en glæde.
Jeg synes i øvrigt, det har været en god og saglig debat.
Jens Vibjerg (V), 1998-01-23:
Det, at man betragter patienter som individuelle mennesker og ikke bare som numre i systemet, lægger vi i Venstre meget vægt på.
Det er ligeledes utrolig vigtigt, at patienten er velinformeret om sin sygdom, behandlingsmuligheder og risici og dermed får kvalificeret mulighed for at påvirke et behandlingsforløb, ja, at man reelt har mulighed for at træffe egne valg. Jeg synes, det er vigtigt, at vi med loven klargør forholdet mellem ansatte i sundhedssektoren og patienterne, og at vi sikrer patientrettighederne.
både på den skriftlige og på den mundtlige information
Det må også være vigtigt, at patienten sikres mulighed for at skrive sin egen opfattelse af sygdomsforløbet ind i sin egen journal.
Jeg har et vigtigt spørgsmål, som jeg gerne vil have ministerens svar på, nemlig om begrebet fyldestgørende information. Indeholder det begreb en klar besked om, hvor velfungerende et hospital er med hensyn til et bestemt indgreb i forhold til andre hospitaler?
I et system med frit sygehusvalg og fyldestgørende information hører også oplysninger om, hvorvidt et andet sygehus er bedre, så man har mulighed for at vælge netop det hospital, der er bedst til den pågældende lidelse.
En sådan oplysning kan ud over at være relevant information for den enkelte patient
også være med til at højne kvaliteten i sundhedssektoren.
De enkelte sygehuses kvalitet og den enkelte speciallæges kvalitet bør være synlig for patienterne og de praktiserende læger.
Med hensyn til § 15, der handler om afvisning af at modtage blod, er det min og Venstres opfattelse, at man bør hæve aldersgrænsen fra 15 år til 18 år, forstået på den måde, at aldersgrænsen for pligten til at underrette kommunalbestyrelsen med henblik på, at børn og unge-udvalget kan træffe beslutning om, at den nødvendige lægelige undersøgelse eller behandling af barnet udføres med anvendelse af blod, forhøjes fra 15 år til 18 år, således at man op til 18 år kan rette henvendelse til børn og unge-udvalget.
Man kunne godt forestille sig, at nogle unge under 18 år vil ligge under for et pres fra forældrene og ikke være i stand til selvstændigt at træffe en beslutning.
Jeg synes, at vi bør dyrke det spørgsmål grundigt i udvalget.
Når vi taler om patientrettigheder, vil jeg spørge ministeren: Hvor er så ventelistegarantien?
Det må dog være en vigtig patientrettighed, at man, når man har brug for behandling af en alvorlig sygdom, også kan komme under behandling uden at skulle vente i månedsvis, ja, i halve og hele år.
Det kan ikke være rigtigt.
Med disse ord vil jeg sige, at Venstre går positivt og konstruktivt ind i udvalgsarbejdet om dette lovforslag, og jeg håber selvfølgelig, at ministeren vil gå ind i det med samme positive holdning til vore synspunkter.
Så skal vi nok få en god lov ud af det.
Bruno Jerup (EL), 1998-01-23:
Enhedslisten kan også støtte det foreliggende lovforslag.
Vi er glade for, at borgerne, som på grund af sygdom ikke kan spise almindelig mad, får dækket ekstraudgifter til den kost.
Vi ser med tilfredshed på, at der er tale om generelt tilskud og ikke om en trangsbestemt ydelse.
Samtidig er vi også enige med ministeren i, at der selvfølgelig stadig skal være muligheder for tilskud til egenbetaling efter almindelige trangsvurderinger, og at denne hjælpsmulighed hører hjemme i den sociale lovgivning.
Man har altså stadig væk to bestemmelser på det her område, og det mener vi også er i orden.
Konsekvensændringerne om, at psykologhjælp, fodterapi m.v. kan få støtte, synes vi også er udmærket.
Vi er lidt mere usikre, når det gælder indsættelse af en generel forsøgsparagraf.
Vi er ikke imod, at der laves forsøg, når disse ikke betyder forringelser for borgerne, men vi foretrækker, at der gives hjemmel til forsøg efter konkret stillingtagen og altså ikke efter sådan en generel tilladelse.
Vi vil gerne under udvalgsarbejdet prøve at få lidt mere klaret af, hvilke rammer der ligger i den forsøgsbestemmelse, som er puttet ind i lovgivningen.
Generelt set
er vi som sagt positive over for lovforslaget, og vi synes, det er godt, at man for fremtiden har en mere veldefineret rettighed på det her område.
Vibeke Kiil (CD), 1998-01-23:
CD ønsker, at man gør det betydelig mere attraktivt for de ældre at blive på arbejdsmarkedet og blive længst muligt i egnet arbejde.
CD har ofte fremført, at det er den vej, vi
skal gå, senest i Centrum-Demokraternes oplæg »Ældrepolitik i tide« fra efteråret 1997.
Og så kan jeg jo bruge anledningen til at gentage, at CD vil bevare efterlønnen.
En øget indsats for at holde de ældre på arbejdsmarkedet kræver et opgør med en række holdninger og myter, og det er i høj grad et problem, som arbejdsmarkedet selv har et medansvar for at løse.
Hvad er det for noget at sige til en ældre medarbejder over 50 år
Du skal ikke med på kurser.
Det er der yngre der skal.
Samtidig er man rædselsslagen ved, at flere går på efterløn.
Hvorfor diskutere fjernelsen af efterlønnen, når det jo er kendsgerningen, at man kunne inspirere mennesker, kunne skubbe til mennesker, kunne give dem en gulerod til at blive på arbejdsmarkedet?
Det ville være langt, langt bedre.
Centrum-Demokraterne mener, man skal væk fra enten-eller-holdningen, hvor tilbagetrækning sker fra den ene dag til den anden, men en betingelse for at forsørge sig i en kombination af arbejdsløn og offentlig ydelse er, at hindringer for deltidsarbejde forsvinder overalt og der bliver den fornødne fleksibilitet, og dér har arbejdsmarkedets parter et stort ansvar.
Hindringerne har både med overenskomster og aftaleforhold at gøre, men også med kultur og manglende tradition for at ændre eller skabe et jobindhold, der passer til en ældre medarbejders præstationsniveau.
En række arbejdsgivere har vist vejen, men der er stadig virksomheder, der ikke tør satse på medarbejdere over 50 år.
Centrum-Demokraterne mener, at fordomme og vanetænkning på arbejdspladser og i organisationer skal modvirkes med udvikling af en ny seniorkultur.
CD betragter ikke positiv særbehandling af ældre som en farbar vej.
Ældre skal ikke have en særlig behandling hos arbejdsformidlingen, men de skal naturligvis have den samme behandling som alle andre, og det gælder også på uddannelsesområdet, hvor der naturligvis skal tages højde for, at ikke alle er født med en computer under armen.
CD afviser ikke, at delefterløn og delpension skal have et serviceeftersyn, men tingene skal som sagt ses i et bredere perspektiv, fordi det lige så vel drejer sig om kultur.
Det nytter ikke bare at ændre på de offentlige ordninger uden at se på de rammer, der er på arbejdsmarkedet, for deltidsarbejde.
Den konkrete udformning af en ny efterlønsordning skal analyseres omhyggeligt, før den kan gennemføres.
CD vil fortsat se på, om der kan findes modeller for en bedre uddannelsesindsats, og om der kan skabes bedre rammer
for en fleksibel tilbagetrækning
Poul Nødgaard (DF), 1998-01-23:
Dansk Folkeparti kan også helt og fuldt tilslutte sig dette lovforslag.
Vi kan måske næsten udtrykke lidt forundring over, at de regler ikke er lavet for længst, men lad det ligge.
Nu kommer der helt bestemte regler for, at man kan få 60 pct. af udgiften dækket, og det, der er til rest, svarer
Men der er en anden del i lovforslaget, jeg godt lige vil spørge ministeren om.
Det er de bestemmelser, der nu indføres, om psykologhjælp og fodterapi.
Man taler stadig væk om - jeg vender tit tilbage til, hvad der sker ude i samfundet - at den og den ikke kan få psykologhjælp.
Bliver det sådan med dette lovforslag, at der kommer en udvidet adgang til at komme til psykolog, hvis folk har behov for det?
Jeg vil gerne lige spørge om det, for jeg synes ikke, det helt klart fremgår, men det er muligt, jeg har overset noget i forslaget.
Ellers kan vi i Dansk Folkeparti tilslutte os det foreliggende lovforslag.