runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lars Kramer Mikkelsen (S), 1999-02-11:
Det er hr. Frank Aaens forhold til dagpengeperiodens længde og det at have arbejde, som kalder mig på talerstolen.
Før regeringen tiltrådte, var dagpengeperioden 9 år - det tror jeg hr. Frank Aaen sagde -
Jeg kan så forstå nu, at det er det ikke i hr. Frank Aaens ordbog.
Det er ikke et positivt ord at have arbejde.
Det troede jeg egentlig vi var enige om at det var.
Denne regering har sat sig som mål at få nedbragt arbejdsløsheden.
Da den tiltrådte, var ledigheden på over 300.000.
Ledigheden er faldet med 180.000 personer, og hvis vi taler i procenter, er ledigheden nede på 6½ pct. på nuværende tidspunkt.
Hvis vi taler om langvarigt ledige personer, så er tallet faldet med 104.000 under denne regering.
Hr. Frank Aaen skulle prøve at forholde sig til begrebet arbejde kontra dagpenge en gang til fra talerstolen.
Jan Trøjborg (S), 1999-02-11:
Til hr. Søren Kolstrup skal jeg sige, at regeringen er meget positiv over for tankegangen om, at vi kan konvertere, ikke forslaget om de 40 forskningsprofessorater, men generelt konvertere mange af de løst ansatte stillinger, universiteterne har normering til i dag, til fastansatte stillinger.
Dermed vil der blive ansat betydelig flere på adjunktniveau, det, vi kan kalde undervisningstunge stillinger, og det, der er min forventning, er, at der i den sammenhæng vil være bedre mulighed for at rekruttere flere kvinder, idet der er en betydelig kvindeandel at rekruttere fra.
I forbindelse med endt forskeruddannelse er der en betydelig større kvindeandel.
Så jeg tror, det kan trække i den rigtige retning.
Men det kræver selvfølgelig også, at der er en positiv indstilling hos ledelserne på de enkelte institutioner, men ledelserne på institutionerne har til gengæld også fået et ganske kraftigt vink med en vognstang fra regeringen, fra Folketinget om, at det er en vigtig ledelsesopgave at sikre, at der bliver flere kvalificerede kvinder ansat i videnskabelige stillinger.
Over for fru Antorini vil jeg gerne understrege, at stillingsstrukturovervejelserne pågår i øjeblikket.
Det er således, at jeg har bedt et lille hurtigt arbejdende udvalg komme med overvejelser omkring ændringer i stillingsstrukturen i universitetssektoren.
Denne indstilling ligger nu på mit bord; jeg agter at bearbejde indstillingen og i løbet af forholdsvis kort tid udsende denne indstilling til debat på institutionerne og naturligvis også i Folketinget.
Tidsplanen er den, at umiddelbart efter overenskomstforhandlingernes afslutning vil vi være indstillet på at tage et initiativ sammen med de relevante ministerier, de relevante organisationer, diskutere, hvordan vi så konkret kan gennemføre en konvertering af stillinger fra løst ansatte til flere fastansatte stillinger.
På den måde tror jeg også, der ledelsesmæssigt ville være en mulighed for at lave et fornødent mix, at tage de fornødne hensyn til den kønsmæssigt bedre balance, som der jo er bred enighed om at vi bør opnå.
Jeg mener ikke nødvendigvis, man behøver at lave, skal vi sige - i gåseøjne - Carl Tham-stillinger.
Det har givet
megen og måske også på visse punkter unødig uro og debat.
Det har været en meget vanskelig proces, man har været igennem i Sverige med henblik på at opnå det samme, som jeg håber, vi kan opnå mere gnidningsfrit ved at konvertere en ganske stor pulje stillinger til flere fastansatte.
Hermed sluttede forespørgslen.
Lone Møller (S), 1999-02-11:
Der bliver taget fra nogle og givet til andre i forbindelse med medicinomlægningen, siger hr. Frank Aaen.
Ja, det siger lidt om, hvor forskellig opfattelse vi har af samfundsudviklingen.
Samfundet har jo udviklet sig igennem de sidste mange år, og man må sige, at det, der er sket, er, at vi har kigget på et system, som ikke er særlig hensigtsmæssigt, og derfor har vi rent faktisk gjort det, at vi har sagt: Vi skal ikke fra samfundets side blive ved med at bidrage til medicin, som folk måske skal have 1-2 gange om året, som under ingen omstændigheder vil påføre dem en økonomi, hvor de skal gå fra hus og hjem.
Det, der er samfundets opgave, er at sikre, at de, der har et meget stort og varigt medicinforbrug, får det højeste tilskud, og det er det, vi har gjort.
Jeg må sige, at jeg har ingen skrupler på Socialdemokratiets vegne ved, at vi har taget - hvis hr. Frank Aaen vil sige det sådan - lidt fra dem, som måske kun skal have medicin en gang om året, og det vil sige, at de skal betale lidt mere selv, til gavn for dem, der har et stort forbrug.
Det er det, jeg også kalder for solidaritet.
Søren Søndergaard (EL), 1999-02-11:
Nu forstår jeg, at årsagen til problemerne er, at vi er et hus uden ledelse, fortæller hr. Jacob Buksti.
Det er det, der er problemet.
For havde det været i hr. Jacob Bukstis udvalg, var den blevet afvist.
Den var slet ikke kommet til behandling.
Jeg har bare ét spørgsmål til hr. Jacob Buksti: Hvordan stemte den socialdemokratiske folketingsgruppe, da spørgsmålet om fremme af den her forespørgsel var oppe i Folketingssalen?
Hvordan stemte den socialdemokratiske folketingsgruppe til det spørgsmål?
Og så må jeg jo konstatere, at hr. Buksti har ikke læst forespørgslen.
Forespørgslen lyder: Hvad kan statsministeren oplyse om opfyldelse af valgløfterne fra marts 1998?
Det kan også formuleres på nudansk: Hvordan synes I selv, det går?
Det er sådan set bare det, vi vil have en diskussion om.
Hvordan synes I selv, det går?
Og efter 30-40 indlæg har jeg forstået på den socialdemokratiske folketingsgruppe, at det går fantastisk godt!
Frank Aaen (EL), 1999-02-11:
Det er jo fuldstændig rigtigt, at man skal have 90 mandater for at kunne gennemføre sin politik.
Men forsøgte Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre i forbindelse med finansloven at afprøve mulighederne for, om der var 90 mandater sammen med SF og Enhedslisten?
Nej, det gjorde man ikke.
Der var proforma-snak.
Det var ikke forhandlinger.
Man undlod at prøve, om man kunne få et flertal sammen med SF og Enhedslisten.
Det kan vi faktisk bakke fuldstændig op om.
Det blev ikke engang kommenteret.
Vi sagde: Vil I bevare efterlønnen, så kom til os.
Vi skal levere jer de stemmer, der skal til.
Man hørte ikke på os.
Vi sagde: Vil I have flere hjemmehjælpere og flere pasningspladser til børnene, en bedre indsats i sundheden, så er vi parat.
Vi hørte aldrig et forslag.
Man prøvede ikke at få 90 mandater.
Man skulle lave det sammen med Venstre og De Konservative, og derfor blev det så katastrofalt.
Kim Behnke (FP), 1999-02-11:
Det undrer mig, at hr. Buksti indleder sin ordførertale med at skælde ud på Enhedslisten og erklærer, at den her forespørgsel burde have været afvist.
For hvis det virkelig er Socialdemokratiets opfattelse, at den her forespørgsel slet ikke burde have fundet sted, hvorfor har man så valgt at trække hele folketingsgruppen i salen, som én efter én er gået på talerstolen, hvis denne forespørgselsdebat var så inderlig overflødig?
Næh, Socialdemokratiet har med sin adfærd dokumenteret, at Enhedslisten har ramt den allermest ømme tå i hr. Bukstis og Socialdemokratiets sko, nemlig den tå, hvor der står meningsmålinger på, hvor der står vælgerflugt på, fordi Socialdemokratiet siden valget også i befolkningen - ikke kun her i Folketinget, men også i befolkningen - er blevet afsløret som dem, der gik til valg på noget, de alligevel ikke agtede at holde.
Derfor tror jeg, at hr. Buksti og Socialdemokratiet har følt sig kaldet til at trække hele den socialdemokratiske folketingsgruppe i salen i dag, og derfor er denne forespørgsel jo selvfølgelig ikke ligegyldig.
Jacob Buksti (S), 1999-02-11:
Til hr. Søren Søndergaard: Jamen jeg kan trøste hr. Søren Søndergaard med, at jeg har læst teksten.
Men hvis det er sådan, hr. Søren Søndergaard læser teksten: Hvad kan statsministeren oplyse om opfyldelse af valgløfterne fra marts 1998, så kan man jo sådan set opfatte det, som om statsministeren også skal redegøre for opfyldelsen af Enhedslistens valgløfter.
Så derfor kan jeg bare spørge hr. Søren Søndergaard: Hvordan synes I selv, det går?
Hvordan synes I selv, det går her i dag?
Der er gang i den, ikke?
Og i øvrigt skal hr. Søren Søndergaard være klar over, at der stemmes normalt ikke om, hvorvidt man fremmer en forespørgsel eller ej, og i øvrigt er det ikke set siden krigen, at der er nogen, som har nægtet nogen med mere eller mindre fantasifulde forslag at få dem fremmet.
Men derfor må jeg jo godt have lov til at konstatere, at det er et forholdsvis absurd show, som er i gang. Og til hr. Frank Aaen: Jamen den her diskussion har vi jo haft.
Jeg ved godt, hr. Frank Aaen har svært ved at huske historien.
Jamen så er der ikke 90 mandater, i hvert fald ikke til venstre - ja, det er der så til Venstre, men det er et andet Venstre.
Endelig vil jeg bare sige til hr. Kim Behnke: Jamen altså, vi sætter stor pris på at diskutere her i salen, og så blot sige det, jeg ikke fik sagt, nemlig at Socialdemokratiets politiske linje går helt tilbage til de første socialdemokratiske regeringer.
Derfor kunne statsminister Stauning den 11. oktober 1936 i Ugejournalen
Man må, som det før er sagt, forsone sig med et folkeligt, demokratisk arbejde, således som det passer med de to regeringspartiers fælles anskuelser.«
Det var på det tidspunkt, hvor Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet for første gang havde opnået flertal i denne Rigsdag.
Så sådan var det i 1936.
Sådan er det fortsat.
Det har altid og bør altid være et anliggende mellem vælgerne og Socialdemokratiet, hvordan man bedømmer Socialdemokratiets politik, og det er vi helt trygge ved; det viser historiens forløb.
Pia Christmas-Møller (KF), 1999-02-11:
Hr. Bukstis indlæg var bemærkelsesværdigt og gav stof til eftertanke.
Jeg forstår, at den socialdemokratiske ordfører ikke finder, at Socialdemokratiet og regeringen har begået nogen fejl af nogen art, endsige løftebrud.
Må jeg så ikke i al stilfærdighed spørge hr. Jacob Buksti: Hvordan kan det så være, at et folketingsmedlem ved navn hr. Poul Nyrup Rasmussen har givet offentligheden en klar undskyldning? Var det statsministeren? Var det partiformanden?
Eller var det bare folketingsmedlemmet, der gav en klar undskyldning?
Hvad var baggrunden, og hvad er det, statsministeren, partiformanden for Socialdemokratiet har fundet anledning til at undskylde? Jeg forstår, det ikke ligger i den socialdemokratiske tankeverden, at der overhovedet har været noget at undskylde, men ikke desto mindre har landets statsminister altså givet en offentlig undskyldning til vælgerne.
Holger K. Nielsen (SF), 1999-02-11:
Jeg skal medgive hr. Buksti, at der er lidt grotesk over denne her diskussion, men jeg synes nu nok, at Socialdemokratiet selv bidrager meget til festen desangående.
Der er mange mennesker, der føler, at de er blevet svigtet, at der er tale om, at en regering er løbet fra de løfter, de mente der var givet til dem.
Hvad er det svar, de får?
Det er et citat af Thorvald Stauning fra 1936.
Der var tidligere i debatten en forklaring fra hr. Jan Petersen om, at hvis det her er løftebrud, er hele den socialdemokratiske historie i det her århundrede ét stort løftebrud. Jeg tror virkelig, at de vælgere, at de mennesker derudeomkring føler sig vældig tilfredsstillet med den forklaring.
Og tror hr. Jacob Buksti virkelig, at det er den måde, den form for forklaringer, der kan få Socialdemokratiet ud af det hængedynd, man er kommet ud i?
Jette Gottlieb (EL), 1999-02-11:
Jeg tror, de danskere, der stemmer til folketingsvalgene, er fuldt ud klar over, at hvis man skal gennemføre ting i Folketinget, så kræver det 90 mandater. Den type nedvurdering af dem, der stemmer i Danmark, har jeg ikke lyst til at bidrage til.
Det er sådan, som hr. Jacob Buksti opfatter situationen, at enhver kan gå ud og love hvad som helst, og hvis man ikke har mandater til det, så er det bare ærgerligt. Men problemet i det her tilfælde er jo, at regeringen satte sagen på spidsen i valgkampen.
Regeringen satte sagen på spidsen og sagde: Det, det her drejer sig om, er: Er det den her type politik, den solidariske, velfærdssamfundet, vi vil gennemføre, eller er det den modbydelige borgerlige, reaktionære stramnings- og nedskæringspolitik, der skal gennemføres?
Og vælgerne sagde knebent ja tak til det solidariske samfund.
Der var 90 mandater for at fastholde efterlønnen som en solidarisk ordning og ikke en individuel forsikringsordning, og det er jo det, der er det helt principielle ændringsindgreb i efterlønsordningen, det er den fundamentale ændring, og der var 90 mandater for at sikre mod yderligere stramninger i dagpengene oven på de stramninger, der blev gennemført sidste gang og gangen før.
Og der var et flertal på 90 mandater for at sikre imod, at der blev skåret yderligere ned i hjemmehjælpen ude i kommunerne.
Jacob Buksti (S), 1999-02-11:
Jeg synes, de korte bemærkninger her i sig selv bekræfter den pointe, som jeg havde, men som åbenbart ikke er trængt ind.
Jeg har ikke sagt noget om, at vi ikke skal diskutere, og at Socialdemokratiet ikke er villigt til at diskutere sin politik.
Spørgsmålet er bare, om det er her.
Spørgsmålet er, om det er rimeligt, at et flertal af partier kan sætte sig ned og sige, at nu skal man sætte sig ned og diskutere ét enkelt parti, når det er sådan, at det præcis er et anliggende mellem det konkrete parti og så vælgerne.
Fru Pia Christmas-Møller bekræfter det jo selv i det spørgsmål, fru Pia Christmas-Møller stiller, hvordan det kan være, at der er et enkelt folketingsmedlem, som fru Pia Christmas-Møller så venligt omtaler statsministeren, som mener, at man skal undskylde over for befolkningen.
Ja, men er det blevet undskyldt her?
Nej, det er da
, fordi det handler om, at det er spørgsmålet om, hvordan og hvorledes Socialdemokratiet diskuterer med sine vælgere.
Spørgsmålet er, om det er noget, som er relevant at diskutere her i Folketinget.
Det kan da blive ganske interessant, hvis vi skal til at diskutere Det Konservative Folkepartis forhold
til sine vælgere, dem, der måtte være tilbage.
Det synes jeg da var meget spændende, men det er garanteret en hurtigt overstået debat.
Og endelig - og det er også svar til hr. Holger K. Nielsen
: Altså, vi er helt klar på diskussionen med vores vælgere.
Men når det drejer sig om en forespørgsel til statsministeren: Statsministeren er statsminister for en regering, og det er den måde, statsministeren må reagere på.
Til sidst til fru Jette Gottlieb, som mener, at det er et udtryk for en nedvurdering, at man skal kunne tælle til 90, så ved jeg ikke, om det er herinde, jeg nedvurderer nogen, men det skal jeg lade være med at sige mere om.
Jeg skal bare bede fru Jette Gottlieb tænke over, hvad langtidsholdbarheden er i den operation.
Som fru Jette Gottlieb siger, er der 90 mandater her.
Ja, det er muligt, men i hvor lang tid, i hvor lang tid?
For Socialdemokratiet gik det jo netop ud på at sikre, at der kom langtidsholdbarhed i det, så vi fik forpligtet en række partier, som faktisk går ind for at afskaffe efterlønnen, men det er måske forbigået fru Jette Gottliebs opmærksomhed, eller også tror fru Jette Gottlieb måske på baggrund af den her debat, at Enhedslisten vil blive så stor, at der næste gang virkelig vil være 90 mandater?
Søren Søndergaard (EL), 1999-02-11:
Det blev ikke klart formuleret, men det må jo være en selvkritik, eller er Socialdemokratiet ikke en del af dette hus' ledelse?
Hvad skulle den bemærkning til for?
Hvad var grunden andet end at sige: Vi vil ikke benytte den her lejlighed til at diskutere det, der er sat på dagsordenen. Og hvad er det så, der er blevet sat på dagsordenen?
Hr. Jacob Buksti spørger os, hvordan vi synes, det går.
Vi synes ikke, det går særlig godt, kan jeg sige til hr. Jacob Buksti.
Vi synes ikke, det går særlig godt, og det er det, vi ønsker at diskutere.
For Socialdemokratiets politik og regeringens politik er jo ikke bare et spørgsmål mellem Socialdemokratiet og vælgerne.
Det er også et spørgsmål om forholdet til Folketinget, hvilket parlamentarisk grundlag man har.
Og det er det, vi diskuterer.
Derfor ønsker vi denne debat, og jeg synes, at hr. Jacob Buksti skulle tage og deltage i den.
Så kan det være, han kan få overbevist nogen.
Det kan han ikke, hvis han undlader at deltage.
Frank Aaen (EL), 1999-02-11:
Nej, må jeg sige til hr. Buksti, denne diskussion om valgløfter er ikke bare om forholdet mellem et parti og dets vælgere.
Det er et forhold, der angår os alle sammen, om politisk hæderlighed.
Kan man stole på, hvad politikere siger?
Men det er også et forhold, der angår Enhedslisten og SF, for det var jo en valgkamp, der endte med at konkludere stjerneklart: dem eller os.
Når statsministeren sagde »os«, mente han Socialdemokratiet, De Radikale, SF og Enhedslisten.
Det var de partier, der tilsammen skulle være et alternativ til Venstre plus fru Pia Christmas-Møller - ja, plus fru Pia Christmas-Møller, men helt ud til fru Pia Kjærsgaard.
Det var »os«, og vi var med i »os«. Derfor er vi pikerede over den udvikling, der er sket, siden vi var med til at pege på, at den her regering kunne få lov til at fortsætte.
For det gjorde vi jo bl.a. på baggrund af de løfter og de udsagn, der blev givet i valgkampen. Så om mødet nede i kælderen - jeg kan jo godt prøve at bilde befolkningen ind, at det er Enhedslistens skyld, at man var nødt til at gå til Venstre og De Konservative.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-02-11:
Hr. Jacob Buksti havde helst været fri for den her forespørgsel.
Jeg synes, den er væsentlig.
Ikke alene fordi den handler om, hvordan vi ser en regering, der bryder sine valgløfter, men også en regering, der ikke engang vil stå ved, hvad den selv gør.
Vi hører gang på gang f.eks. fra regeringens repræsentanter og også fra fru Lissa Mathiasen her på talerstolen, at almindelige folkepensionister ikke vil blive ramt af nedskæringer i boligydelsen.
Så tager fru Lissa Mathiasen nogle tilfældige tal.
Der ligger nogle tal i bilagene - dem kender hr. Jacob Buksti muligvis også godt - som viser, at den almindelige folkepensionist med 105.000 kr. i indtægt og 30.000 kr. i husleje mister 1.000 kr. om måneden.
En almindelig folkepensionist.
Det er jo ren manipulation.
Det er en ny og meget ubehagelig form for politisk metode, man har indført i dansk politik, hvor man ikke alene bryder sine løfter, men man vil heller ikke stå ved, hvad man gør.
Man vil ikke erkende det faktiske indhold.
Det synes jeg man burde holde sig for god til.
Jeg vil gerne spørge hr. Jacob Buksti, om han måske ikke kunne tale med fru Lissa Mathiasen og boligministeren om, om ikke denne praksis med vildledning af befolkningen kunne høre op.
Jette Gottlieb (EL), 1999-02-11:
Hr. Jacob Buksti efterlyser langtidsholdbarheden i de løsninger, der bliver valgt, og giver det som grund til, at man ikke turde gøre sig nogen som helst overvejelser sammen med de eksisterende 90 mandater til venstre på alle de sociale områder.
Men han er jo i gang med en selvopfyldende profeti her, for det, der er ved at ske her, er jo, at man støt og roligt sætter sit flertal til side; man mister simpelt hen den troværdighed, man har i befolkningen.
Man mister den opbakning, man havde, ikke til en abstrakt situation, men til et Socialdemokrati, der lagde op til at føre en social og solidarisk politik.
Det er det, man mister sin opbakning til, og dermed sætter man jo i samme øjeblik
hele den langtidsholdbarhed fuldstændig over styr.
Det er jo det samme som at sige: Den politik, der blev fremlagt ved finanslovforhandlingerne, var Socialdemokratiets egen politik; den står vi ved.
Det er det, hr. Jacob Buksti nu står og siger: Vi skulle lægge hele vores politik til side, hvis vi skulle i forhandlinger med venstrefløjen.
Nej, man skulle fastholde sin politik i stedet for at lægge den nye politik frem i finanslovforhandlingerne.
Pia Christmas-Møller (KF), 1999-02-11:
Jeg kan godt forstå, at hr. Jacob Buksti har det vanskeligt i denne her debat.
Jeg kan også godt forstå, at han i sit ordførerindlæg forsøgte at dreje det over på noget andet, på huset og på ledelsen og mange andre ting end det, det egentlig handler om.
Jeg vil godt spørge hr. Jacob Buksti om to ting.
For det første: Kan hr. Jacob Buksti give os en sådan forbrugervejledning med hensyn til, hvornår personen Poul Nyrup Rasmussen udtaler sig som statsminister, hvornår han udtaler sig som socialdemokratisk partiformand, og hvornår han udtaler sig som almindelig menigt folketingsmedlem?
Det kunne være ganske rart at få den oplysning - og i øvrigt løbende - så kan vi forholde os til det.
Men denne her hr. Poul Nyrup Rasmussen har jo ikke desto mindre, uanset hvilken kasket det så har været under, fundet anledning til at give en offentlig undskyldning.
Jeg vil gerne spørge hr. Jacob Buksti: Står hr. Jacob Buksti og Socialdemokratiet bag den offentlige undskyldning?
Holger K. Nielsen (SF), 1999-02-11:
Hr. Jacob Buksti har meget travlt med at sige, at når man gik med til efterlønsforringelsen, så skyldtes det, at man nærmest blev tvunget til det, og man kunne forstå, at det var, fordi Enhedslisten ikke ville være med i forhandlingerne.
Jeg synes heller ikke, det var klogt, det, man gjorde fra Enhedslistens side, men, vil jeg sige til hr. Buksti, der var dog trods alt stadig væk en mulighed for at satse på det, man kaldte et kludetæppeforlig.
Jeg ved simpelt hen, at det var en alvorlig overvejelse i regeringen langt henne i forløbet.
Det var for os meget overraskende, at man alligevel satsede på et stort forlig med partiet Venstre, og hr. Buksti må da så indrømme, ikke sandt, at problemet ligger i, at man valgte den måde at forhandle på, at ville man lave det store forlig, så blev man også indskibet i disse her forringelser.
Og vil hr. Buksti ikke også medgive, at mange mennesker uden for det her hus måske har det lidt underligt med, at regeringen - eller Socialdemokratiet - fik sin valgsejr ved at køre en meget skarp konfrontation med partiet Venstre: dem og os - to forskellige menneskesyn.
Så laver man trekvart år senere et kæmpestort forlig med partiet Venstre.
Det skaber da forvirring rundt omkring, ikke sandt?
Jacob Buksti (S), 1999-02-11:
Jeg synes, en række af bemærkningerne her præcis afslører min tidligere pointe, nemlig at det her til syvende og sidst slet ikke handler om løfter eller opfyldelse af løfter, men er et spørgsmål om politisk praksis.
Det er klart - og det vil jeg gerne medgive hr. Holger K. Nielsen - at en af mulighederne var et kludetæppe i forbindelse med finansloven.
Men det er også en vurdering fra regeringen af, hvordan og hvorledes man sikrer langtidsholdbarheden af en række af de mål, regeringen faktisk havde, herunder en sikring af efterlønnen for de grupper, som vi mener har et behov for, at efterlønnen er der.
Vores vurdering var, at det var afgørende at få hægtet de partier, som faktisk gik til valg på at afskaffe efterlønnen, op på en bevarelse af efterlønnen.
Det mener vi faktisk lykkedes, og det er da også de meldinger, vi har hørt fra især partiet Venstre siden hen.
Jeg ved godt, at De Konservative er lidt mere løse i fugerne, men det ligger jo til dem.
Men vi tror på, at det er ansvarlige partier - og det er seks partier, der står bag - og det var det, der var afgørende for os.
Det er derfor, jeg mener, at der er en afgørende forskel på, hvorvidt man tager de små skridt, eller om man vil stå og vente på det store spring fremad.
Hvis det er sådan, at man står og venter på det store spring fremad, så kommer man aldrig nogen steder, fordi den situation vil aldrig nogen sinde eksistere.
Derved kommer jeg så tilbage til fru Jette Gottlieb.
Jeg synes, det er en fantastisk formulering, som står i Enhedslistens valgprogram om, hvad Enhedslisten vil: Enhedslisten vil slås for enhver forbedring og imod enhver forringelse.
Men så bliver det jo en lille smule svært, for når man skal lave sådan en sammenkogt ret som et forlig, så er der normalt lidt af hver slags i.
Til sidst vil jeg til fru Pia Christmas-Møller, da man åbenbart kan stille mange mærkelige og mange, skal vi sige, meget spidsfindige spørgsmål fra Folketingets talerstol,
Og også ved vores partiformand; det er derfor, vi har ham.
Og det er altså samme person, og jeg er helt overbevist om, at statsministeren ikke lider af personlighedsspaltning.