Ole Stavad (S), 1998-11-20:
Repræsentanter for Venstre og De Konservative har fremsat det beslutningsforslag, vi her skal behandle.
Forslaget er tænkt som en overbygning på den gældende ordning med delvis omkostningsdækning, uanset om skatteyderen år medhold eller ej.
Den gældende ordning får således karakter af en basisordning, hvis forslaget gennemføres.
Efter bemærkningerne skal den myndighed eller domstol, der giver helt eller delvis medhold, dels afgøre, om de afholdte sagsomkostninger er rimelige, dels med hvilken procent ud over basisdækningen der skal gives omkostningsdækning. Der er tale om et spørgsmål, vi i de sidste mange år har debatteret gang på gang her i Folketinget.
Forslaget nåede ikke længere i den næste skatteministers, Peter Brixtoftes, korte regeringstid, og det blev først vedtaget af Folketinget den 20. april 1993, efter at jeg var blevet skatteminister.
Vi er således mange, der har både ansvar for og aktier i de eksisterende regler, og senere er skatteankenævnene kommet med under omkostningsdækningen ved en lovændring i 1997.
Nu tager vi så debatten endnu en gang, ikke mindst foranlediget af en konkret sag, hvor en skatteyder angiveligt har afholdt ganske store omkostninger i forbindelse med en landsskatteretssag, som han vandt.
Konkrete sager kan være gode til at illustrere problemstillinger, men omvendt skal man passe på, at den konkrete sag ikke fylder hele billedet og dermed kommer til at skygge for andre vigtige hensyn, som også skal med, for at man kan nå til den rigtige konklusion.
Overordnet kan vi glæde os over, at vi har forholdsvis få tvister om skattesager.
De sager, der er, finder som altovervejende hovedregel deres løsning i et af de administrative klageorganer, skatteankenævnene eller Landsskatteretten, og kun få sager ender hos domstolene.
en høj kvalitet i de administrative klageorganer, som bygger på det, man kalder officialmaksimen.
Her har myndighederne pligt til at fremskaffe alle relevante oplysninger og lige fuldt oplysninger, som understøtter skatteyderens synspunkter så vel som myndighedernes.
At der er stærke lægelementer i begge organer, er netop med til at sikre, at skatteydernes synspunkter og interesser bliver varetaget.
Det princip skal vi holde fast i, og det er vigtigt, at enhver skatteyder i princippet kan få prøvet sin sag uden andre omkostninger end et frimærke.
Mit udgangspunkt er, at reglerne skal give den størst mulige retssikkerhed, og det skal ikke mindst opnås ved at styrke forvaltningsmyndighedernes sagsbehandling.
Man skal være tilbageholdende med at gøre det administrative klagesystem til en arena for professionelle førere af klagesager, for det risikerer at smitte af på forvaltningsmyndighedens sagsbehandling, så myndighederne kan blive presset ind i en rolle som modpart i sagen. Vi bør fastholde et system, hvor den almindelige skatteyder har samme muligheder for at få prøvet sin ret som den økonomisk stærke.
Det opnår vi efter min mening bedst ved det gældende system, hvor forvaltningsmyndighederne, herunder klagemyndighederne, har pligt til at vejlede og bistå borgeren samt pligt til at sikre, at der tilvejebringes det nødvendige grundlag for den afgørelse, der skal træffes.
I skattesager må skatteyderen eller hans rådgiver som udgangspunkt fremlægge de faktuelle forhold i sagen, fordi skatteyderen har det bedste kendskab til egne forhold, mens forvaltningsmyndigheden som udgangspunkt har ansvaret for, at retsreglerne bliver anvendt korrekt.
Men også myndigheden har en pligt til at søge sagens faktuelle forhold fremdraget bedst muligt, herunder inddrage forhold, der taler til skatteyderens fordel, selv om den pågældende ikke selv har været opmærksom på det.
Erfaringsmæssigt begår såvel skatteydere som myndigheder fejl, og derfor har vi regler om genoptagelse og et klagesystem, der kan sikre, at fejl kan blive rettet, også uden at man skal til domstolene og føre sagen her.
Som hovedregel bør der ikke være behov for, at skatteyderen afholder meget store udgifter til sagkyndig bistand i det administrative klagesystem.
Inden for den offentlige forvaltning er ordningen med omkostningsdækning på skatte- og afgiftsområdet i øvrigt enestående.
På eksempelvis socialområdet og arbejdsmarkedsområdet, der til dels er sammenlignelige med skatte- og afgiftsområdet
Den ordning, der foreslås i beslutningsforslaget, indebærer en bureaukratisering.
Den enkelte myndighed skal nu til at afgøre, hvilke sagsomkostninger der er rimelige, og det må betyde, at den skatteyder, der finder en afgørelse om sagsomkostninger forkert, også skal kunne gå et eller andet sted hen og klage over afgørelsen. På baggrund af de seneste års mange diskussioner vil jeg i dag foreslå, at vi nedsætter et hurtigtarbejdende udvalg, som inden sommerferien skal gøre sit arbejde færdigt.
Der bør deltage eksterne repræsentanter, bl.a. bør dommerstanden, forbrugerne og erhvervslivet være repræsenteret.
Det ville være nyttigt, om vi kunne få et tilstrækkelig gennemarbejdet og nuanceret grundlag at tage stilling til.
Det er lettere at skrive et beslutningsforslag end at sikre alle skatteydernes retssikkerhed, men jeg går ud fra, at vi er enige om, at de ændringer, der skal laves, må ske uden at skade et velfungerende klagesystem, som netop er til for at sikre retssikkerhed på skatteområdet.
På den anden side opfordrer jeg til, at vi gør tingene ordentligt, gennemtænkt og på et veldokumenteret og veloplyst grundlag.
Det handler ikke kun om lovkvalitet, men også om den enkelte skatteyders retssikkerhed, og jeg og regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget i den form, det foreligger i her.