Svend Erik Hovmand (V), 1998-11-27:
Denne folketingssamling blev indledt med en konference under overskriften: Bedre kvalitet i lovgivningen.
Det, vi diskuterer her,
er en side af det samme problem.
Hvis ikke vi sikrer, at regelsættet, lovgivningen, bliver efterlevet, så hjælper lovgivningen ikke særlig meget.
Jeg er meget overrasket, for nu at sige det meget mildt, over de to indlæg, som vi netop har hørt, dels fra den socialdemokratiske justitsminister og dels fra den socialdemokratiske ordfører.
Jeg er meget overrasket, for jeg troede faktisk, at også Socialdemokratiet var tilhænger af kvalitet i lovarbejdet, målstyring, resultatorienteret offentlig virksomhed osv.
Lad mig bare nævne et enkelt eksempel: Sagsbehandlingstiden ved revaliderings- og pensionsnævn varierer mellem 48 dage i Københavns Amt og 372 dage i Århus Amt.
Jamen altså, jeg har altid haft opfattelsen af, at var der noget, der interesserede en socialdemokrat, så var det vilkårene for mennesker, der er virkelig dårligt stillet i det her samfund, og her taler vi altså om folk, der klager over det, som man i gamle dage kaldte invalidepension.
Deres sager kører altså med meget stor forskel i hastighed i forskellige egne af landet: 48 dage i Københavns Amt og 372 dage i Århus Amt.
Jeg vil gerne sige til den socialdemokratiske ordfører, hr. Jan Petersen: Helt korrekt, målet med dette forslag er
ikke, at man skal fastsætte ensartede frister overalt i landet, målet er alene, at de offentlige myndigheder skal give en vejledning, de skal fortælle i forvejen, hvor lang tid det tager i det pågældende amt.
At det så formentlig vil få gode politikere i Århus Amt og i Københavns Amt til at tænke sig om en ekstra gang, er noget andet, men målsætningen her er alene, at man skal kunne gå hen til sin kommune og sige: Hvor lang tid tager det at få en byggetilladelse her i kommunen, hvad skal jeg disponere efter?
Der løber renter på hver eneste dag, og derfor er det vigtigt for mig at vide.
Må jeg så sige, at jeg også er overrasket over de udtalelser, som justitsministeren er kommet med.
Hvad var det, justitsministeren sagde?
Hvis man nu ser på regeringens egen gøren og laden, hvis man ser på, hvad der sker i dette hus, hvis man kommer ind fra gaden og spørger: Hvor lang er sagsbehandlingstiden for f.eks. § 20-spørgsmål til skriftlig besvarelse? Så slår man op i vejledningen, det er Folketingets forretningsorden, og der står 6 dage.
Sådan et spørgsmål bør besvares inden for 6 dage.
Men det er der ikke nogen minister der gør.
Jeg har set på statsministerens sidste 14 spørgsmål.
Enhver kan gå hen og slå op.
Af disse 14 var der ét, der blev besvaret - ved en tilfældighed i øvrigt, fordi det kom ind under den mundtlige behandling i Folketingssalen til tiden.
Men af resten, de 13 andre, er de 3 overhovedet ikke besvaret, og med hensyn til de 10 andre er der en gennemsnitlig svartid på 20,4 dage, altså 3 gange så lang tid, som er angivet i den vejledning, vi har i Folketingets forretningsorden.
Og hvis man ser på justitsministeren, som jo burde være den, der var den første og den fremmeste til at overholde de regler, der er fastsat, ja, så må vi sige, at justitsministeren er den minister af alle, der i folketingssamlingen 1996-97 udsattes for flest rykkere fra Folketinget.
Man har faktisk måttet organisere det helt systematisk, sådan at man efter 10 søgnedage rykker for svar på de spørgsmål, der er stillet. 104 rykkere blev det til justitsministeren i folketingssamlingen 1996-97.
Det vil sige, at 23,1 pct. af samtlige spørgsmål måtte man rykke for.
Det siger da vistnok mere end mange ord, at der er behov for ordentlige regelsæt, vil jeg sige til justitsministeren.