Per Clausen (EL), 2006-05-19:
I januar havde vi en god drøftelse af, hvor vigtigt det er, at børnene får ernæringsrigtig mad i børnehaver og skoler.
Det var, da vi behandlede Enhedslistens forslag om, at der skulle være gratis økologisk mad til børn i børnehaver og skoler.
Dengang blev vi jo af regeringen og de borgerlige partier belært om, at det er bedst, at borgerne selv tager pengene op af lommen.
Vi har så fremsat et forslag om skolemad, der ikke nødvendigvis behøver at være gratis for forældrene.
Jeg tror nok, at regeringen kan se, at det kan være meget svært for daginstitutioner og skoler at finde alle pengene til igangsættelse af madtilbud inden for budgetterne, som jo ikke er indrettet på, at der skal trækkes personaletimer og udgifter til indretning ud i forbindelse med oprettelse af madordninger.
For hvis det var muligt, ville det vel være udtryk for, at daginstitutionerne havde for mange penge, og så ville finansministeren vel komme efter kommunerne.
Derfor har vi i det beslutningsforslag, vi har fremsat her, foreslået, at der afsættes penge til tilskud til projektering, etablering og implementering af madprojekter på skoler og en lang række andre institutioner, og derefter er madordningerne sådan set i hvert fald staten uvedkommende.
Så er det et spørgsmål mellem kommunerne og forældrene om, hvordan forholdet skal være mellem forældrebetaling og kommunal betaling, hvilket er nøje i overensstemmelse med det, Venstre og De Konservative sagde ved behandlingen her i januar måned.
Jeg kan i dag forstå på ministeren, at selv om vi har bøjet os langt i støvet for at nå ned til realpolitikken, så er vi ikke kommet helt langt nok ned, og det må man selvfølgelig beklage.
Jeg vil i hvert fald på den baggrund og også på baggrund af, at Socialdemokraterne stadig er hæmmet af et håbløst utilstrækkeligt finanslovforslag, ikke forlange, at det her forslag kommer til anden behandling, men jeg kan forsikre ministeren, at hvis der ikke kommer et tilfredsstillende og fornuftigt udspil, inden vi mødes til oktober måned, vil vi finde anledning til at genfremsætte forslaget.
Ministeren kan jo få bekræftet hos nogle af sine kolleger, at Enhedslisten ikke er bange for at fremsætte det samme forslag mange gange.
Det er ikke altid, det er sådan, at vi bliver mere og mere realistiske for hver gang, vi fremsætter et forslag.
For os er skolemad et pædagogisk sundhedsprojekt.
Det drejer sig om at give de nye generationer adgang til viden og forståelse for, hvad velsmagende og ernæringsrigtig mad er, fordi det ikke i dag er en selvfølge, at børn lærer det i familierne.
Samfundet i dag kan beskrives på mange måder.
En af dem er, at børnefamilier oftest bruger en meget stor del af deres tid uden for hjemmet, og at tiden, der er tilbage til at tilberede maden i, er forholdsvis kort.
Det har konsekvenser for, hvilke produkter der anvendes i madlavningen.
Det kan der siges meget om, men jeg tror nok, at de fleste, der er til stede her i salen, ved, måske endda enkelte ud fra egen erfaring, hvad det drejer sig om, for når man er vant til at spise mad med stort sukker- og fedtindhold samt smagsforstærkere, så er det det, man kan lide.
Det er mors frikadeller, vi søger tilbage til, og problemet med de kommende generationer er måske, at det, de søger tilbage til, er frosne pizzaer med lidt ekstra ost på for at give lidt ekstra smag.
Jeg har også ambitioner om, at børnene skal involveres i fremstillingsprocessen, og det kan gøres på mange måder.
Hjemkundskabstimerne er for det første ikke nok, for der er mange ting, der skal læres om tilberedning af råvarerne, men vigtigere endnu er det ejerskabsforhold, man får til mad, som man selv eller ens kammerater har været med til at frembringe.
Den mad har man mere respekt for.
Det er på den anden side også klart, at selv om jeg har nogle ønsker om, hvordan man skal indrette de her skolemadsordninger ude på skolerne, så er det min grundopfattelse, at det er vigtigt, at de oprettes med udgangspunkt i forældres, børns og læreres egne ønsker til, hvordan det skal være, for det er også en del af ejerskabet, nemlig at man får mulighed for at indrette sig, som man vil.
I hvert fald er konsekvenserne for samfundet, hvis vi ikke sørger for, at børnene stifter tilstrækkelig bekendtskab med den gode ernæringsrigtige mad, jo beskrevet i de bemærkninger, vi har fremsat til forslaget: øget sygelighed i befolkningen i form af type 2-sukkersyge, hjerte-kar-sygdomme og en lang række andre negative konsekvenser for det liv, som mennesker får, og kvaliteten af det, men jo også, hvis man skulle snakke et sprog, som politikere måske bedre forstår, store udgifter for sundhedsvæsenet.
Og der er jo også det ved det, at når mennesker er syge eller på anden måde svækket, står de ikke til rådighed for arbejdsmarkedet, og så bliver arbejdsudbuddet reduceret.
Det er alt i alt noget, der burde få enhver finansminister til med glæde at kaste penge efter skolemadsprojekter.
Bare til allersidst: Jeg synes, at der er nogle fordele, man kunne opnå ved at følge i hvert fald nogle af de intentioner, der lå i vores oprindelige forslag.
Hvis man valgte at servere maden i form af økologisk mad, får vi mindre forurening af grundvand og natur.
Vi kan få flere lokale arbejdspladser.
Vi kan for alvor få sat gang i den økologiske produktion, og så er der jo her på det sidste også kommet en undersøgelse, der tyder på, at økologiske produkter også indeholder flere sunde stoffer end ikkeøkologiske produkter.
Der er altså meget at opnå ved at bruge økologi, men der er jo heller ikke noget i vores forslag eller i det, ministeren har sagt, som skulle gøre, at man ikke i kommunerne skulle kunne beslutte sig til, at det ville være en rigtig god idé.
Så vil jeg bare sige, at hvis man også havde vedtaget, at man ville støtte, at maden var gratis, ja, så ville man jo have de fordele, at alle børn fik adgang til maden, og at det i en langt større udstrækning kunne være et fællesskabsprojekt.
Vi ville være sikre på, at også de børn, som måske har vanskeligheder, og hvis forældre kan have vanskeligheder, vil kunne få mad og deltage i spisningen, uden at de først skal udstilles som nogle, der skal have et særligt tilbud eller en særlig gave, fordi de ikke har råd til at betale.
Det tror jeg vil være vigtigt.
Hvis man serverede maden, tror jeg faktisk også, at man kunne oprette nogle mere rationelle arbejdsgange, og at der ville være en del bureaukrati omkring betaling og den slags, som man ville kunne spare væk.
Men med udgangspunkt i, hvordan de politiske styrkeforhold er i Folketinget for tiden, så er det klart, at den politiske kamp i hvert fald i første omgang kommer til at foregå i kommunerne.
Så afslutningsvis vil jeg bare sige, at jeg faktisk opfatter de udtalelser, der er kommet fra ministeren i dag, som udtryk for, at vi også i realiteternes verden måske er kommet en lille smule tættere på den dag, hvor vi kan sige, at vi i vores skoler og institutioner har nogle velfungerende madordninger, hvor man sikrer, at børnene har mulighed for at få god og sund mad, gerne baseret på økologiske råvarer.
Og så kan det, som en af dem, som arbejder og lever af den her branche – jeg tror, det var i går – sagde til Altinget og TV 2 Politik, nemlig at politikerne skulle holde op med at snakke og handle i stedet, måske også blive effektueret.
Vi vil i hvert fald ikke tage denne sag op i Folketingssalen igen før tidligst i næste samling – det er selvfølgelig også svært at forestille sig, hvordan vi skulle kunne nå det før –
det kan jeg i hvert fald love.
Og jeg kan endda love, at hvis ministeren får løst det her på en så tilfredsstillende måde, som jeg synes det han sagde tyder på, så kan det også være, at det varer lidt længere tid, inden Enhedslisten kommer med et forslag om skolemad, selv om vi sikkert kan finde en anden måde at rejse en diskussion om, hvordan man kan styrke de økologiske fødevarer, på.
Men det vender vi tilbage til.