Elisabeth Arnold (RV), 1997-10-21:
Vi er nu ved næste skridt i en lang proces, som vi har haft gennem de seneste år, med udarbejdelsen af De Europæiske Fællesskabers næste traktat.
Siden færdiggørelsen af Maastrichttraktaten har det været klart, at EU's medlemslande skulle påbegynde en ny regeringskonference i 1996, og af de lande, som særlig varmt ønskede en ny forhandling, var der selvfølgelig mange lande, som også ønskede, at der skulle være et mere tæt samarbejde, og at man skulle nærme sig en føderal struktur eller en anden form med mere integrerede bindinger for landene.
Det er ikke sket.
Det, der nu ligger her foran os i form af Amsterdamtraktaten,
er afslutningen på en lang forhandlingsrunde, som har været præget af en del kompromiser, sådan som det naturligvis altid må være, når 15 forskellige lande skal have deres meninger og deres ønsker med.
I Folketinget har processen, og det vil jeg gerne sige, for det er der ikke andre, der har sagt endnu, været forbilledlig.
Jeg synes, vi har haft et utrolig godt samarbejde mellem partierne, og vi har også haft et godt samarbejde med regeringen.
Vi er både formelt og uformelt blevet godt orienteret undervejs i alle faser, og der har været afholdt adskillige forespørgselsdebatter i Folketinget og blevet vedtaget mange dagsordener. Der har fortsat været et bredt, solidt flertal bag det oprindelige forhandlingsgrundlag, som stammer fra december
1995, og som regeringen fremlagde ved den lejlighed
Til forskel fra den proces, som vi havde sidste gang med Maastrichttraktaten, har der været betydelig større åbenhed, der har været flere oplæg, og der har været mere inddragelse af Folketingets partier, og det synes jeg godt, regeringen kan tage på sin kappe.
Det vil jeg gerne kvittere for her og sige, at vi synes, det har været et godt forløb.
Hvad er det så, der specielt er godt ved indholdet af Amsterdamtraktaten?
Det Radikale Venstre siger ja til Amsterdamtraktaten.
Vi mener, det er vigtigt, at vi giver det signal, at vi gerne vil have startet optagelsesforhandlingerne med de øst- og centraleuropæiske demokratier.
Det er i det hele taget det vigtigste europæiske spørgsmål overhovedet for vores generation.
Jeg ville nødig skulle sige til nogle af mine børnebørn, at jeg ikke syntes, tiden var inde til at lukke de nye demokratier ind i samarbejdet, og at jeg ikke syntes, de var modne nok til det endnu, og at vi derfor hellere ville vente lidt med det resultat, at det måske gik helt galt i Europa i stedet for.
Der er visse ting, som jeg synes er forbedringer, og som man skal fremhæve ved Amsterdamtraktaten.
Det er ikke store syvmileskridt, der er taget, men det er dog forbedringer, som vi kan tage med på plussiden i det europæiske samarbejde.
Det er nævnt flere gange før, men jeg vil også nævne det her, at afsnittet om de grundlæggende rettigheder - menneskerettigheder, demokrati og respekt for medlemslandenes nationale identitet - er vi fra radikal side meget glade for i modsætning til det, som hr. Frank Dahlgaard sagde.
Hvis de ikke gør det, kan de få suspenderet deres rettigheder i Unionen.
Med hensyn til det retlige og det indre samarbejde, som vi jo har et forbehold for i medfør af det nationale kompromis fra 1992, må vi konstatere, at Danmark har fået opretholdt sin undtagelse.
Vi har fået en særordning.
Den er kompliceret, men det skal den altså også være, når vi skal være helt sikre på, at vi har bevaret og holdt det løfte, som vi gav den danske befolkning efter folkeafstemningen i 1993.
Vi skal have en særordning, hvis vi skal kunne holde det nationale kompromis, og det ønsker vi at gøre.
Disse særordninger kan ikke ophæves igen, medmindre vi får en folkeafstemning, der pålægger os at gøre det, så disse komplicerede ordninger må vi leve med, og det finder vi nok også ud af. Om Schengenaftalen vil jeg blot sige, at den set i sammenhæng med EU har den pudsige konstruktion, at England og Irland, som er fulde medlemmer af EU, ikke ønsker at være medlem af Schengenaftalen. Norge og Island, som ikke er medlemmer af EU, er medlemmer af Schengenaftalen for at bevare den nordiske pasunion.
Der er altså flere forskellige typer af konstruktioner af Schengenaftalen og EU, som vi skal tage hensyn til, og derfor er det afsnit i traktaten selvfølgelig blevet temmelig kompliceret, men det skal nu ikke afskrække os.
Vi skal nok få tingene til at fungere til alles tilfredshed; det er vi helt sikre på.
Afsnittet om beskæftigelse er af mange blevet berømmet, og af mange knyttes der meget store forventninger til det. Fra radikal side er vi mere moderate i vores forventninger.
Vi mener, det er vigtigt at slå fast, at beskæftigelsespolitik er et nationalt anliggende, og uden en national indsats får man ikke forbedringer i beskæftigelsen noget sted i Unionen.
Men det er selvfølgelig også vigtigt, at Unionens medlemslande indbyrdes er klar over, at de ikke kan skubbe arbejdsløsheden fra det ene land til det andet.
Det er uvenskabelige handlinger over for nabolande.
Sådan noget gør man ikke, hvis man skal løfte i fælles flok,
og derfor er det vigtigt, at der er nogle hovedprincipper for beskæftigelse i traktaten, der handler om, at EU-landene i fællesskab skal fremme et højt beskæftigelsesniveau - altså ikke noget med at skubbe beskæftigelsesproblemer fra det ene land og over til det andet.
Det er almindelig god takt og tone, og det er godt, at det nu står i traktaten.
Med hensyn til miljøet er der sket nogle forbedringer set med radikale øjne.
Dels er der et afsnit om, at vi skal have miljøet integreret i andre af Fællesskabets politikker, og dels skal vi også bygge forslagene og de vedtagne beslutninger på et højt beskyttelsesniveau.
Det er vigtigt at slå fast, at beskyttelsesniveauet skal være højt.
Miljøgarantien, der har været så omtalt, er en nødbremse, hvis det ikke lykkes at få et højt beskyttelsesniveau.
Det vigtigste er dog at få det høje beskyttelsesniveau i alle Unionens lande, for det er det, som vil betyde en forbedring af livskvaliteten, af sundhedstilstanden og af naturens tilstand i hele området.
Princippet om åbenhed er også indskrevet i fortalen til traktaten.
Det er en dansk kamp, som vi har kæmpet i efterhånden mange år, som vi bliver ved med at kæmpe, og som vi ikke vil opgive, før vi har fået lige så meget åbenhed i EU, som vi har i Danmark.
For den sags skyld kunne vi også godt bruge mere, end vi har i Danmark.
Med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik er det interessant at bemærke, at princippet om enstemmighed fastholdes på dette meget vigtige område, men af hensyn til fleksibiliteten og af hensyn til at kunne få gennemført nogle ting er der altså mulighed for, at et enkelt land kan beslutte sig for ikke at deltage, men ikke vil modarbejde, at andre lande deltager i en bestemt handling.
Det, vi kalder konstruktiv afståelse, er i virkeligheden en meget pragmatisk udformning af stemmereglerne, som giver mulighed for, at lande kan deltage i fælles handlinger, uden at alle lande behøver være med, og hvor de, der ikke er med, ikke blokerer, men blot siger: Det er i orden, at I andre går videre.
Vi ønsker ikke at være med, men vi vil ikke forhindre jer andre i at gå videre.
Det står nu nedfældet på papir i traktaten, og det synes vi er en udmærket pragmatisk løsning
på en ellers vanskelig situation, som selvfølgelig bliver mere og mere kompliceret, jo flere medlemslande der kommer i EU.
Med institutionerne og udvidelsen er der ikke sket så meget, som vi i Det Radikale Venstre kunne have ønsket os.
Vi så meget gerne, at der havde været taget højde for, hvordan institutionerne ville se ud med en medlemskreds, som var udvidet med alle de ansøgerlande, der i øjeblikket står parat.
Det var det ikke muligt at blive enige om.
Det er som sagt ikke muligt at nå alle perfekte løsninger, når der er 15 lande, der skal forhandle sammen, og alle har deres forskellige meninger. Det, der er nået, er en forbedring i forhold til det eksisterende, men det er ikke godt nok.
Vi så gerne, at der havde været taget højde for, hvordan de næste fem udvidelser skal finde sted ud over de fem, der er omtalt, og hvordan tingene ville se ud, efter de havde fundet sted.
Det håber vi selvfølgelig og er sikre på bliver løst på et senere tidspunkt, men det er altså en mangel ved traktaten, at dette ikke er taget med.
Det er et godt signal, at der bliver sagt, at Europa-Parlamentet ikke må have mere end 700 medlemmer.
Vi tror ikke, det er nogen lykke at udvide Europa-Parlamentet bevidstløst for hvert land, der kommer med.
Der kommer en funktionsovergrænse, hvor man må sige, at hvis Parlamentet bliver så og så stort, begynder det at falde fra hinanden og ikke kunne fungere ordentligt.
Inddragelse af de nationale parlamenter i lovgivningen har også været nævnt af flere ordførere her i dag.
Det er jo rigtigt, som det er sagt, at adskillige af medlemslandene betragter EU-politik som ren udenrigspolitik, og at det ikke er sædvanligt, at nationale parlamenter inddrages så tæt, som det har været traditionen i Danmark.
Både Sverige, Finland og Østrig bruger den samme model, som vi har i Danmark.
Det er udenrigspolitik, det er regeringens opgave.
Med Amsterdamtraktaten får de nationale parlamenter en rolle at spille.
De får ikke mere kompetence, end de har nu, men de bliver tidligere inddraget i informationsarbejdet.
De får tidligere tilsendt initiativer og får mulighed for at bearbejde deres egen regering og deres egne ministre, inden tingene skal besluttes eller videre i systemet, i Kommissionen, eller frem og tilbage mellem Kommissionen og embedsmandsudvalgene, så det er en cadeau til de nationale parlamenter, som vi venter os meget af.
Institutionen COSAC, hvor vi mødes to gange om året med Europaudvalgene fra de forskellige parlamenter,
vil udvikle sig til at blive et meget, meget nyttigt og et meget konstruktivt debatforum.
Det ville have været spændende, hvis vi havde haft den diskussion f.eks. for 14 dage siden, da dagsordenspunktet om drikkevandsdirektivet på miljøministermødet i Bruxelles i sidste uge skulle diskuteres. Det ville have været en spændende tanke at se alle 15 medlemslandes parlamenter sidde med deres Europaudvalg og diskutere drikkevandskvalitet i EU med deres minister
, og hvis så oven i købet Ministerrådsmødet kunne blive transmitteret i tv, så man i alle landene kunne sidde og se, hvad der faktisk blev sagt af deres minister på mødet, synes jeg, vi var kommet et godt stykke videre med at afskaffe det demokratiske underskud.
Jeg tror, at COSAC, sammenslutningen af Europaudvalg, kan få en god igangsættende virkning på den proces.
Noget af det nye, der også er i Amsterdamtraktaten, er bestemmelserne om et forstærket samarbejde og om fleksibilitet.
Det har været nævnt som noget farligt noget, som ville betyde, at EU's medlemslande ville deles i et A-hold og et B-hold.
Sådan som reglerne er lavet her, er der ikke stor risiko for, at det vil gå på den måde, men det åbner dog alligevel muligheden for, at lande kan slutte sig sammen i grupper og sige: Vi vil prøve noget andet end det, alle lande kan blive enige om, og vi vil i hvert fald prøve at lave et samarbejde, som ikke nødvendigvis omfatter samtlige medlemslande. Der er opstillet regler for det i Amsterdamtraktaten, som er ganske skrappe, men vi kan endnu ikke vide, hvilken måde disse regler vil blive brugt på, for det har endnu ikke været forsøgt at opstille arbejdsområder, som man kunne tænke sig et fleksibelt samarbejde på.
Der er ganske vist fejl i EU.
Der er både fejl og mangler i denne traktat og fejl og mangler i det eksisterende EU, og der kan rettes megen kritik mod dette, men der findes efter vores mening ikke bedre modeller.
Der er i hvert fald ikke præsenteret modeller, som kan erstatte det EU, vi kender i dag.
Som nogle har sagt det, er det eneste alternativ til EU et bedre EU.
Amsterdamtraktaten er ingen milepæl i den europæiske historie, men det vigtigste ved den er, at den lader processen hen imod et helt og udelt og fredeligt Europa fortsætte.