Søren Søndergaard (EL), 1999-11-23:
Det er et udmærket initiativ, som Kristeligt Folkeparti har taget, for i løbet af det kommende års tid skal vi forhåbentlig have en hel del diskussioner i Folketinget om udviklingsbistanden for til sidst at ende med en revision af den nuværende strategi.
Til gengæld mener Enhedslisten, at forslagsstillerne får taget fat i den gale ende med forslaget til vedtagelse.
For selv om det måske er rigtigt, at man kan tænke sig flere måder at evaluere udviklingsbistanden på, har vi jo faktisk en del rapporter fra de senere år, som måske ikke er fuldstændige, men som er tilstrækkelige til den politiske debat, ikke mindst fordi der eksisterer et system for løbende evalueringer.
I Folketinget skulle vi meget gerne hurtigt nå frem til den principielle og politiske debat om bistanden og bare i hvert fald en smule væk fra historierne om uheldige enkeltprojekter og om udviklingsbistandens tekniske udførelse.
For Enhedslisten at se er der ganske vist sket meget positivt på dette område det sidste år, men der er også nogle stærkt bekymrende tendenser, der fortjener en principiel diskussion.
Jeg kan nævne bistandens forhold til store spørgsmål som globalisering og forholdet mellem sikkerhedspolitik og udviklingsbistand.
Enhedslisten har længe været kritisk over for den tendens i dansk udviklingsbistand, der går ud på at bakke op om Den Internationale Valutafonds og Verdensbankens politik i programsamarbejdslandene.
Et af de sidste skud på stammen er, at vi åbenbart støtter opbygningen af hele sektorer inden for det offentlige, f.eks. telekommunikationsektoren i Malawi og Nepal, for dernæst at presse på for at få det privatiseret.
I mine øjne har det intet med fattigdomsorientering at gøre.
sådan her: Samtidig med globaliseringen ser vi, at Afrika fortsat marginaliseres.
Det ville vi i Enhedslisten have formuleret på en helt anden måde.
Vi ville nemlig have sagt: På grund af globaliseringen ser vi, at Afrika fortsat marginaliseres, og det er den type af politiske diskussioner, som vi synes det er centralt at få fremmet.
Et andet problemområde er, når andre interesser end udviklingsinteresser bliver afgørende for bistanden.
I forbindelse med krigen på Balkan har vi oplevet, at på grund af dansk sikkerhedspolitik er der blevet set stort på fattigdomsorienteringen i bistanden.
Enhedslisten støtter bestemt hjælpen til Kosova og andre steder på Balkan, men pengene bliver taget fra den forkerte kasse, f.eks. fra de i forvejen hårdt trængte FN-organisationer - organisationer, hvis programmer i f.eks. Afrika vil lide under de stærkt dalende danske bidrag.
Kald det alt muligt, kald det humanitær hjælp, kald det afbødning af en menneskelig katastrofe, men kald det ikke fattigdomsorientering, at afrikanerne skal betale for Kosovo.
Enhedslisten er ikke så bange for, at vi i de næste år ender med en strategi for udviklingsbistanden, som ikke har fattigdomsorientering som en bærende pille, men vi er nervøse for, at begrebet fattigdomsorientering bliver udhulet.
Det er den slags diskussioner, vi skal have i den kommende periode, og ikke en masse evalueringsrapporter om enkeltprojekter. Det er som sagt muligt, at der er brister i det eksisterende evalueringssystem.
I så fald
skal der selvfølgelig rettes op, men vi har ikke nogen anledning til som udgangspunkt at tro, at der er så store problemer med evalueringen, at det er nødvendigt at lave større ændringer, og vi har faktisk heller ikke hørt argumenter for det i dag.
Tværtimod er det jo sådan, at hr. Per Stig Møllers brug af Rigsrevisionens evalueringsrapport er et eksempel på, at der er en endog meget kritisk evalueringsproces.