Per Kaalund (S), 2006-05-18:
Jeg kan oplyse, at jeg ingen pacemaker har.
Og det skyldes mig?
Efter Socialdemokratiets opfattelse er der behov for en ny dansk Irakpolitik, og vi har sammen med De Radikale fremlagt et konkret og konstruktivt forslag om Danmarks bidrag til genopbygningen af Irak og benævnt det »Det Irakiske Initiativ«.
Det indeholder bl.a. træning og uddannelse af irakiske soldater gennem NATO's træningsmission, hvor Danmark p.t. står for ca. 10 pct. af indsatsen.
Det gælder opbygning af et moderne irakisk forsvar, som er vigtigt, også af sikkerhedsmæssige grunde, og forhåbentlig under demokratisk kontrol.
Initiativet taler også om styrkelse af det irakiske politi, og her foreslår vi bl.a., at den danske politimission flyttes fra Basra til Bagdad, hvor der er større behov for den, og at Danmark med fordel vil kunne udnytte sin ekspertise inden for landbrug, miljø og energisektoren til at yde rådgivning og teknisk bistand til genopbygningen i Irak.
Vi agter også at støtte og foreslår yderligere EU-initiativer på forskellig vis, og endelig foreslår vi at støtte opbygningen af menneskerettighedsinstitutioner og et demokratisk retsvæsen.
Der er tale om en række langsigtede, konkrete initiativer.
Til finansiering af dem foreslår vi afsat 260 mio. kr., og i det omfang sikkerhedssituationen kræver det, skal der også stilles beskyttelse til rådighed.
Det vil sige, at vi godt kan se, at der fortsat er brug for danske soldater i Irak, bl.a. til disse opgaver.
Socialdemokraterne kan selvfølgelig støtte FN's aktiviteter i Irak, bl.a. bistandsmissionen, og ligeledes kan vi støtte det, der ligger i beslutningsforslaget om at stille et dansk transportfly til rådighed for FN-opgaver i et halvt år.
Men Socialdemokraterne kan som bekendt ikke støtte en fortsat dansk deltagelse i den amerikansk-engelsk ledede multinationale styrke, hvor vi i øjeblikket har godt 500 soldater.
Socialdemokraterne stemte i øvrigt på samme måde, som man gjorde i Norge, Sverige og Finland i marts 2003, nemlig imod dansk deltagelse i Irakkrigen.
Fra juni 2003 har Danmark deltaget som en del af besættelsesmagten i Irak og under FN-mandat, og dermed havde vi en række forpligtelser, som vi fandt det rigtigt at vi deltog i.
Men nu er der gået 3 år, hvor de danske soldater i øvrigt har gjort en stor indsats under vanskelige forhold, og vi har nu gennem mere end et år efterlyst en såkaldt exitstrategi og sideløbende meddelt, at vi anså juli 2006 for seneste danske tilbagetrækning.
Regeringen har ikke taget initiativ til en exitstrategi.
Vi bliver hele tiden mødt med standardbemærkninger om, at arbejdet skal gøres færdigt, at man ikke skal vælte byrderne over på andre, ikke gå terroristernes ærinde og ikke fastsætte en bestemt dato, men blive så længe, det gør nytte osv.
Dette til trods for at det ene land efter det andet trækker sig ud eller reducerer deres engagement i den multinationale sikringsstyrke.
Danmark er det eneste vesteuropæiske land – bortset fra England, der jo er krigsførende og oprindelig var krigsførende – der er tilbage, når Italien nu som meddelt trækker sig ud.
England reducerer umiddelbart med over 800 soldater, Polen har reduceret med 550, og Sydkorea reducerer med 1.000.
Der er altså ganske mange, der enten trækker sig ud eller reducerer.
Vi har også set, at mange lande har et ganske beskedent bidrag.
Vi ved, at der i den irakiske befolkning er stigende modstand mod koalitionens tilstedeværelse.
Provinsrådet i Basra har boykottet bl.a. samarbejdet med England og Danmark.
Vi har set et engelsk helikopterstyrt, beklageligvis, her forleden, som vakte jubel i Basras gader.
Vi synes, det havde været rigtigt, hvis regeringen havde delt dette beslutningsforslag, så det blev tydeligt, at godt halvdelen af Folketinget, regeringen støttet af Dansk Folkeparti, fortsat kunne deltage i den multinationale styrke.
Så kunne vi stemme imod, og så kunne vi i øvrigt stemme for en række af de andre initiativer, herunder FN-initiativerne i beslutningsforslaget.