Kristian Thulesen Dahl (DF), 2003-05-28:
Den anden betingelse, som vi har sat, er, som vi også forklarede ved førstebehandlingen, at EU selv og herunder Danmark er klar til den pågældende udvidelse. Og der må vi til gengæld sige i modsætning til den første forudsætning, at der er nogle ting, der halter.
Det har vi peget på i arbejdet
i udvalget og også i de spørgsmål, vi har stillet, og gør det også i vores betænkningsbidrag. Der er primært to områder, hvor vi synes, at tingene ikke er tilstrækkelig belyst og tilstrækkelig grundigt tilrettelagt, for at vi kan tage stilling til udvidelsesspørgsmålet. Det ene er, hvilke konsekvenser udvidelsen vil få, også økonomisk, for det nuværende EU og herunder Danmark.
Vi har diskuteret Danmarks situation meget lidt, og det er det, vi har ønsket at få sat på dagsordenen, og også har gjort det i spørgsmålene.
Altså hvilke konsekvenser får det, at nye lande kommer til, at flere lande skal have andel i midlerne fra EU's kasse i forhold til de regioner og yderområder i Danmark, der i dag får støtte?
Vi har, som jeg nævnte, stillet et spørgsmål om det, men vi har ikke kunnet få en tilfredsstillende besvarelse, hvilket i øvrigt også gælder for en lang række af de øvrige spørgsmål, vi har stillet til det her lovforslag, hvor vi har fået nogle ultrakorte besvarelser på nærmest tre-fire linjer, som ikke vidner om en særlig grundig besvarelse af de spørgsmål, der er rejst.
Det kan selvfølgelig tages som udtryk for, at regeringen godt er klar over, at der under alle omstændigheder er flertal for forslaget, men det er jo ikke den helt rigtige måde at gøre det på.
I forhold til det helt konkrete, altså hvilke konsekvenser de nye vilkår får for de egne af Danmark, der i dag modtager f.eks. strukturfondsmidler fra EU,
har det været fuldstændig umuligt at få nogle svar, der er til at bruge til noget. Så der ligger en del ting her, som ikke er tilstrækkeligt belyst, herunder også spørgsmålet om arbejdskraftens frie bevægeligheds indflydelse på danske arbejderes forhold, som vi både i forbindelse med det her og også i forbindelse med beslutningsforslag nr. B 56, beslutningsforslaget, vi har fremsat om en 7-årig overgangsperiode, har forsøgt at få belyst.
Hvilke konsekvenser får det i forhold til risikoen for løntrykkeri, i forhold til misbrug af vores sociale ydelser?
Vi havde en forståelse for, da vi startede processen med det her forslag, at det skulle afklares sideløbende med behandlingen her, så vi havde fast grund under fødderne og i det mindste vidste, hvad et flertal her i Folketinget ville på det område.
Det har været fuldstændig umuligt.
Regeringen har forleden meddelt Folketinget, at man i løbet af nogle måneder vil komme med et forslag til, hvordan man håndterer det.
Det er jo fuldstændig uholdbart i forhold til, at vi skal stemme om L 222 på onsdag, hvor der er planlagt tredje og sidste behandling af forslaget.
Dermed har man brudt den forståelse, der var mellem partierne, om, at man skulle køre med et sideløbende spor i forhold til de to problemstillinger. Så med hensyn til de økonomiske konsekvenser vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed ligger der en mængde ting, som et flertal i Folketinget forhåbentlig vil være med til, at vi skal have ordentligt bearbejdet, inden vi på onsdag endeligt behandler det her spørgsmål.
Den anden hovedklump, vi har skrevet i betænkningsbidraget at vi er meget betænkelige ved, er udviklingen i EU-samarbejdet i forhold til forfatningstraktaten.
Vi synes også, at man bliver nødt til at tage det element med ind i en behandling som den her, for et EU, der er velegnet til at modtage 10 nye lande, er ikke et EU, der bliver stadig mere integreret, stadig mere centralistisk styret.
Det er ikke et EU, hvor man i stadig højere grad siger, man stemmer genstridige lande ned, som ikke vil være med på hovedsporet.
Det er tværtimod et EU, hvor man åbner op, laver et mere fleksibelt samarbejde, hvor man i højere grad anerkender landenes forskellighed.
En nødvendig forudsætning for, at en udvidelse med 10 nye lande kan blive en succes, er, at man på den måde ikke i højere grad iklæder landene og EU en spændetrøje, men tværtimod tillader nationalstaterne en højere grad af forskellighed og respekterer de forskelligheder, der er.
Der går man i EU i den stik modsatte retning af det, altså i den gale retning efter vores opfattelse.
Det er jo så det andet hovedtema, vi har formuleret os omkring.
Alt det her gør, at vi ikke kan støtte udvidelsen på det her grundlag.
Vi ligger på nuværende tidspunkt til at undlade at stemme, altså hverken stemme for eller imod.
Der er udvalgsspørgsmål, der er besvaret så kortfattet og så mærkværdigt, at der reelt ikke er tale om svar.
Derudover er der hele unionsprojektet, som kører over det kommende års tid, som får EU samlet set til at gå i den gale retning i forhold til, at en udvidelse på lidt længere sigt kan ende med at blive en succes og ikke en fiasko.
Det fremgår af betænkningen til forslaget om udvidelsesratificeringen, L 222, at Dansk Folkeparti vil redegøre for sin indstilling her ved andenbehandlingen.
Og det vil vi gøre ved, at vi for det første, ligesom vi gjorde ved førstebehandlingen, vil sige, at vi i Dansk Folkeparti har det principielle syn, at lande, der ønsker medlemskab af den europæiske union, skal have mulighed for at blive det, forudsat, naturligvis, at det er de pågældende landes befolkningers ønske, det vil sige, at ønsket godkendes ved folkeafstemninger.
De folkeafstemninger ser vi jo finde sted i de enkelte lande, og de er indtil nu faldet ud til fordel for ønsket om EU-medlemskab.
Den anden betingelse vi har.....