Jette Gottlieb (EL), 1998-10-28:
FN's standardrettigheder for handicappede er ligesom Folketingets beslutninger fra 1995 om ligebehandling af alle borgere ikke en konvention; det er kun en hensigtserklæring.
Og det er kendetegnende for den måde, langt størstedelen af det danske samfund tager dem alvorligt på.
Ligestilling er en meget ambitiøs målsætning, og der mangler meget, før vi når hen i retning af noget, der ligner det.
Ord mangler ikke, men praksis skorter det på.
Lad os starte fra en ende af.
For at blive behandlet lige må man også have lige adgang til offentlig information.
Ministerierne bestemmer selv deres retningslinjer.
Det er f.eks. påfaldende, at Socialministeriet ikke ser sig i stand til at levere den nye servicelov på diskette til en blind person, så man kan få den læst op på sin computer.
Er man døv, står det heller ikke for godt til.
Der findes regler om døvetolke i forbindelse med arbejde, uddannelse og retshjælp, men ingen regler for tolke f.eks. ved hospitalsindlæggelser eller muligheder for at deltage i forældrebestyrelsesarbejde, offentlige møder, samfundsdebatter og den slags ting.
Statens Informationstjeneste har ikke noget at skulle have sagt, og der eksisterer ingen samlet plan for, hvordan det skal gennemføres på lang sigt.
Til gengæld er der blevet afsat nogle millionbeløb til universel design, forbedret syntetisk tale på dansk og lignende.
Men spørgsmålet er, om det er den rette prioritering.
Man satser meget på Internettet, men det er stadig en begrænset del af befolkningen, som gør brug af det.
En stor del af syns- og hørehandicappede er f.eks. over 67 år og havde måske mere brug for, at information var tilgængelig på de mere almindelige medier frem for store, forkromede prestigeprojekter.
I redegørelsen mener man, at de individuelle kørselsordninger fungerer tilfredsstillende.
Det synes jeg nu ikke er rigtigt.
Siden HT's handicapkørsel er blevet privatiseret, har brugerne kunnet mærke det stigende arbejdspres.
Chaufførerne kører ofte i 12 timer i træk eller mere, og tidsplanerne er så stramme, at de føler sig presset til at undlade at bruge trappemaskiner og i stedet for bumper kørestolene ned trin for trin for at spare tid.
Der har også været sager i dagspressen omkring chauffører, der er blevet sendt ud uden nødvendig oplæring.
Handicapkørsel bør være en kommunal opgave og ikke et forretningsobjekt.
Først for nylig er der kommet enkelte lempelser i muligheden for at benytte HT-handicapordningerne til læge- og tandlægebesøg, og det er tankevækkende, at kun 2 pct. af landets helseklinikker, dvs. læger, tandlæger m.v., er tilgængelige for kørestole.
Omkring de erhvervsrettede initiativer skæmmes det hele unægtelig af det lille ord lønsomhed - det skal kunne betale sig for virksomheden.
Vi lægger stor vægt på muligheden for ordinært arbejde
Men skal der endelig være tale om fleksjob, ja, så lægger vi lige så stor vægt på, at de er forbundet med arbejdsmarkedet og de fagretlige rettigheder på lige fod med ordinære job, sådan som vi f.eks. selv har fremsat forslag om i beslutningsforslag nr. B 7. Adgangen til uddannelse er et kapitel for sig, men der er ingen tvivl om, at en forbedret adgang til uddannelse også vil lette adgangen til arbejdsmarkedet.
Også på det område vil vi gerne se ligestillingen i praksis.
For mig er det et stort problem, at sektoransvaret stadig er uafklaret.
Det var det i øvrigt også for et år siden.
Det er et stort problem, at man ikke ser uddannelsesadgangen som et uddannelsesproblem, men som et handicapproblem, og det vil sige, at det bør være uddannelsesinstitutionernes adgangskrav, der afgør, om man får mulighed for en uddannelse, og ikke om der tilfældigvis - mere eller mindre tilfældigt - er adgang til at få de hjælpemidler, man skal have for at kunne deltage.
Deltagelsen i det almindelige kulturliv giver stadig problemer, ikke mindst for kørestolsbrugere.
Vil man i biografen, må man ofte affinde sig med, at den film, man gerne ville have set, desværre vises i underetagen, der er for mange trapper, personalet kan ikke hjælpe, og man må nøjes med en anden film eller tage hjem igen.
I øvrigt skal man have en dunk med til at tisse i i mørket, for der er ikke adgang til et toilet. Den nye servicelov har indført en del forbedringer, men desværre også en række forringelser.
Bl.a. er der skåret drastisk i tilskuddet til hjælpemidler.
En læsebåndoptager f.eks., der skal bruges af en blind, for at vedkommende kan deltage i en almindelig undervisning på lige fod med andre, regnes ikke længere for et hjælpemiddel, men for et forbrugsgode og skal dækkes af personen selv. Det samme gælder tilskuddet til handicappede børn.
Det handler om økonomi og om, at opfindsomheden er væsentlig større, når det gælder besparelser, end når det gælder om at finde løsninger, der giver lige muligheder.
Staten har skåret i den refusion, man gav kommunerne på de personlige tillæg.
Kommunerne svarede igen med at sende regningen til de handicappede selv.
Hvis man kun har 3.000 kr. til rådighed til sig selv om måneden, er en merudgift på op til 5.000 kr. om året noget, der virkelig kan mærkes.
Den nye ledsagerordning er et skridt i den rigtige retning, selv om det rent faktisk er diskriminerende, at vi nægter den til mennesker over 67 år.
Ideen er jo, at man kan få betalt en person til at ledsage én på lægebesøg, familiebesøg, socialt samvær, kultur osv., osv. i femten timer pr. måned, og kravet er, at man ikke er i stand til at færdes selv.
Blinde kan f.eks. sagtens færdes i et kendt nærmiljø, men de er jo på herrens mark, hvis de skal længere væk.
Man kan også tale om Folketingets adgangsveje, hvad det angår.
Det er ikke specielt nemt at færdes her i Folketinget, det er ikke specielt nemt at komme rundt med kørestol, det er ikke specielt nemt, hvis man er blind.
Folketinget har ikke gjort noget særligt for, at handicappede kan deltage i de muligheder, andre borgere har for at komme til orde i forhold til folkestyret.
Endelig er der et afsnit om retssikkerhed.
Det er godt, at Ombudsmanden er koblet på klagesystemet, for der mangler forståelse for de handicappedes forhold.
Det er også godt, at man har lempet adoptionskravet, men der er et alvorligt problem, som slet ikke er løst, og det gælder spørgsmålet om de tidsubestemte straffe.
Det er et groft brud på menneskerettighederne.
Er folk syge, skal de have behandling på et hospital, ikke i et fængsel.
For kun tre år siden byggede man en ny politistation og retssal i Hillerød.
Den er umulig at indtage, hvis man sidder i en kørestol, og man har således måttet afholde retsmøder ude på torvet af samme grund.
Det er ikke at ligebehandle borgerne at udsætte mennesker i en prekær og privat situation for sådan en behandling.
Vi vil gerne have ligestilling, siger vi, men så har vi i øvrigt lige 117 andre hensyn, der er vigtigere.
Det er ikke nok med gode viljer.
Kolding Kommune er mig bekendt den eneste danske kommune, der har besluttet at efterleve FN's beslutning om ligebehandling.
Vi skal skabe øget opmærksomhed på, at alle mennesker
ikke er ens, og at handicappede er en del af samfundet
Det skal begynde i folkeskolen.
Viden om tilgængelighed skal være en integreret del af alle uddannelser, men især selvfølgelig på arkitekt- og ingeniøruddannelserne.
Måske burde hver kommune forpligtes til at oprette et handicapråd med høringsret på lige fod med ældrerådene.
Det er godt at have visioner, men skal de nogen sinde realiseres, er det altså ikke nok med hensigtserklæringer.
Det gælder for denne redegørelse, som det gjorde for by- og boligredegørelsen, at ordene hele tiden hedder: henstille, inddrage, beskrive, informere, undersøge, analysere, tage kontakt til osv.
Det hedder ikke: anlægge, indføre, investere, bygge, sikre - for slet ikke at snakke om: har anlagt, har indført, har investeret, har bygget og har sikret.
Jeg håber, at de næste handicapredegørelser bruger lidt mere fra den ordbog.