Anne Baastrup (SF), 2000-03-01:
Det er herligt, at vi nu skal i gang med at revidere børneloven.
Den trænger til det, så SF går aktivt ind med støtte til forslaget.
Vi har diskuteret forslaget grundigt, langvarigt og inderligt i SF's folketingsgruppe, og vi er ikke helt enige om nogle af de ting, jeg siger, så udvalgsarbejdet skal bruges til at finde ud af, hvordan nogle af folketingsmedlemmerne i min gruppe kommer til at stemme.
Men det er jo mig, der er ordfører, så jeg vil koncentrere mig om de mest karakteristiske eller de mest centrale emner i lovforslaget.
For det første spørgsmålet om ligestilling af gifte og ugifte par og retten til at få registreret, at man er blevet far.
Det er en fin idé.
Så til det omdiskuterede spørgsmål
, hvis moderen ikke vil eller kan oplyse, hvem der er far til barnet.
Her støtter vi, at man fastholder de hidtidige regler.
Amtet skal stadig have ret til at fritage moderen for oplysningspligten, hvis hun ikke ønsker at meddele, hvem faderen er, og det er der mange gode grunde til.
En af grundene er i virkeligheden, at hvis man fastholder, at moderen ikke kan fritages, tvinger man i virkeligheden kvinderne til at blive ret gode til at lyve, for så siger de jo alle sammen: Han var lyshåret og havde en stor bil, og så kom han fra Irland.
Alternativet er jo Inger Merete Nordentoft-sagen.
Hun ville ikke.
Er vi tilbage i 1948-diskussionen?
Det synes jeg er ret interessant.
Men der er ikke enighed i SF's folketingsgruppe om det her.
Så er der spørgsmålet om, hvorvidt man som udenforstående har ret til at rejse en faderskabssag, når man har haft et seksuelt forhold til moderen, men hvor moderen i øvrigt bor i et fast forhold.
Vi mener ikke, man skal have den ret.
Vi ønsker at sætte grænsen ved de tilfælde, hvor man har haft et samlivsforhold, og moderen føder barnet inden for 10 måneder efter forholdets ophør.
I den situation skal den samlevende have ret til at rejse en faderskabssag, men med hensyn til den udefrakommende er de fleste af os i folketingsgruppen ikke enige i, at han skal have en ret.
Der er selvfølgelig forhold, der taler for det, og justitsministeren gennemgik det jo så gribende, f.eks. at barnet har et behov for at have viden om den genetiske far.
til barnet.
Vi skal jo også huske på, at hvis man bliver dømt som genetisk far, har man samværsret, og det vil bryde ind i et i øvrigt velfungerende forhold mellem den sociale far og barnet.
Det er et emne, som vi har diskuteret vildt i gruppen, og der var en, der sagde, at omkring 8 pct. af den danske befolkning render rundt og tror, at deres sociale far også er deres biologiske far, selv om det ikke er tilfældet, og det er jo ret mange.
Omvendt kan man jo sige - og jeg ved, det er modargumentet: Hvem vil dog rejse en sag, hvis man ikke vil udpeges som og ikke vil være far til barnet?
Det er jo ret mange penge, man skal af med hver måned. Men det er i hvert fald et tema, som vi diskuterer løbende, og som vi naturligvis også vil inddrage i debatten i Retsudvalget. Så er der noget mere retsteoretisk, som jeg selv synes skal nævnes her under førstebehandlingen, nemlig Dommerfuldmægtigforeningens problematisering af positive beviser, dvs. at statsamterne fremover skal kunne få en dna-test, som så kan danne grundlag for afgørelsen. Dommerfuldmægtigforeningen mener, at det er et retsteoretisk problem, som i hvert tilfælde skal drøftes, og vi skal også se på med åbne øjne, hvad det er, vi går i gang med, hvis vi ændrer fordelingen mellem amternes og domstolens opgaver.
Så er der forslaget om, at børn under 12 år skal kunne ytre sig i samværssager.
Det forslag støtter vi varmt.
Den ændring, som sker i loven om forældremyndighed og samvær, agter jeg simpelt hen fuldstændig firkantet at udnytte til, at vi får en generel behandling af praksis vedrørende samværssager.
For nogle år siden ændrede vi loven således, at det blev lettere for faderen at opnå samvær, og samtidig blev det muligt, også for folk med fælles forældremyndighed, at få konflikter løst med statsamtets hjælp.
Men der er nogle ganske, ganske få sager, hvor børnene er ekstremt bange for at være i den anden forælders varetægt under samværet.
Vi hører jo de historier, og vi ved godt, at mange af dem er overdrevne.
Men samtidig skal vi også på en eller anden måde sikre, at de fremtidige samværsregler kun har én eneste tarv at varetage, nemlig barnets, og det bliver svært.
Vi får alle sammen mange breve om det, og det er en frygtelig svær sag, men vi må på en eller anden måde kunne se på, om der er nogle ting, der skal ændres.
Vi oplever også, at statsamterne og Civilretsdirektoratet bruger enorme ressourcer på bittesmå konfliktsager: Må barnet gå i en kirke, eller skal barnet gå i en anden kirke?
Skal barnet have rent tøj med, når mor afleverer, og far henter?
Og jeg ved ikke hvad.
Det ligger tilsyneladende inden for de offentlige myndigheders kompetence at tage stilling til alt, men spørgsmålet er, om vi ikke skal have en eller anden form for bagatelgrænse.
Kan det være rigtigt, at vi skal bruge de offentlige myndigheder til i virkeligheden at fastholde en konflikt?
Det ligger der jo også i det, hvis man kan klage over hvad som helst mellem himmel og jord.
Men samtidig skal vi huske, at klagerne afspejler en fundamental utilfredshed forældrene imellem - utilfredshed med, hvordan tingene fungerer i samarbejdet omkring børnene.
Derfor skal vi tage fat i Københavns Amts projekt med mediation og se, om vi ikke kan skaffe nogle penge og få uddannet nogle folk, som kan udvikle og videreudvikle
Københavns Amts projekt
Det er mit indtryk, at der har været meget stor tilfredshed, både fra forældrenes og de ansattes side.
De er simpelt hen sluppet for en lang række besværlige sager, som kun var konfliktsager, fordi de afspejlede en grundlæggende konflikt, der kunne løses.
Vi ved jo også, at der i Norge er nogle meget gode regler herom.
Vores mål skal være, når vi nu går i gang med at kigge på samværsreglerne - og jeg håber, at andre vil være med til det - at vi får lavet nogle regler, der er konfliktløsende og ikke konfliktskabende.
Det er et projekt, som jeg er helt sikker på, at flere af os vil være med til.
Vi må i gang med at øve os, og så skal vi til Norge og kigge på, hvad de har lavet.
Men grundlæggende altså stor tilslutning til lovforslagene.