Per Clausen (EL), 2005-06-15:
Jeg har jo bemærket, at der er et par debatter, der går igen, uanset hvilket emne vi snakker om.
Et af dem er kampen om humøret.
Herinde i Folketinget anses det for en særlig dyd, hvis man kan stå og smile og se ud, som om man er glad, når man fortæller historien om familier, hvor fire mennesker skal leve for 2.800 kr. om måneden.
Hvis man så kommer til at give udtryk for lidt indignation over, at det sker, samtidig med at der er fuld gang i forbrugsfesten blandt den rigeste del af den danske befolkning, har man afgørende tabt kampen om humøret, for det er meningen, at uanset hvad der sker, skal man smile og se glad ud.
Her vil jeg i hvert fald sige, at den måde, man snakker om tingene på i Folketinget, er meget anderledes end ude i det andet samfund, parallelsamfundet, for derude bliver man ærlig talt sur, når man hører sådan nogle historier, og synes det er urimeligt.
Der er ikke nogen grund til at undre sig over, at humøret er højt, når man fører den slags diskussioner, for vi kan konstatere, at det eneste, Venstres folketingsmedlemmer kan få dagen i dag til at gå med, er at sikre sig, at Socialdemokraterne nu ikke alene vil acceptere skattestoppet, men også tro på det.
Statsministeren gik så vidt, at man også skulle kunne forstå det.
Det synes jeg faktisk er store krav at stille.
Jeg kan godt forstå, at Venstre smiler, når de reklamerer for skattestoppet, for det er klart, at et skattestop, som så ensidigt og entydigt forgylder nogle af Venstres kernevælgere, er der al mulig grund til at glæde sig over fastholdes.
Man kan også konstatere – det skal siges til fru Pia Kjærsgaards ros – at hun faktisk heller ikke så særlig glad ud, da hun snakkede om konsekvenserne af skatteloftet og den sociale ulighed, det fører til.
M052S45904731KAJE.FM.FM Page 4749
Tuesday, November 8, 2005 4:29 PM
Men det er kampen om humøret.
Det er også kampen om humøret, der betyder, at man skal smile og se glad ud, når man fremfører det synspunkt, at vi faktisk har et problem og slæber rundt på en gæld, som er meget værre end snakken om ældrebyrden, nemlig den banale kendsgerning, at vi i dag i den vestlige verden bruger så mange af Jordens naturressourcer, at hvis de begyndte at bruge det samme i resten af verden, ville de få en ende uendelig hurtigt.
Og selv hvis de ikke gør det, er der alligevel ikke nok til vores efterkommere.
Her skal man smile, hvorimod det anses for at være legitimt at se bekymret ud, når man snakker om, at der måske om 40 år bliver mangel på arbejdskraft, og derfor skal vi afskaffe efterlønnen og hæve pensionsalderen.
Det andet er kampen om forligene.
Det er sådan, at når vi har den her lange diskussion om, hvem der vil forlig, og hvem, der ikke vil forlig, er det jo, fordi fru Marianne Jelved har ret i, at her har vi en flertalsregering.
Hun har også ret i, at det skal se ud, som om vi har en mindretalsregering, der vil have forlig.
Men det største problem, vi har, er sådan set, at det største oppositionsparti lever i illusionen om, at vi har en mindretalsregering, der gerne vil indgå forlig.
Så får vi selvfølgelig den her alenlange snak, hvor det hele handler om, at det skal dokumenteres og bevises, at Socialdemokraterne enten ikke vil; det er, hvis det er nogle; og ikke kan; det er, hvis det er nogle andre; indgå i forlig.
Og så kommer vi kun meget sent og rent periferisk til det, der er sagens substans.
Jeg havde selv oplevelsen, da vi diskuterede strukturreformen på miljøområdet,
hvor jeg ved, at de socialdemokrater og også radikale, der var involveret i sagen, arbejdede og sled og puklede for at få en bred aftale, og de var indimellem præget af optimisme.
Det gjorde mig tit trist, for jeg foretrak, at der ikke blev en aftale.
Men det er også en banal kendsgerning, at der ikke kom nogen aftale.
Skyldes det så, at regeringen ikke ville lave aftaler, fordi Dansk Folkeparti ikke ønskede det?
Men det skyldes nok også, at man var uenige, fordi for Dansk Folkeparti og regeringspartierne, i hvert fald for Venstre, var det vigtigste, når vi diskuterede strukturreform i forhold til miljøet, at sikre fastholdelse af den skabelon, man havde vedtaget, hvor regionerne ikke skulle have noget at gøre.
Skulle det så føre til, at miljøet fik det lidt dårligere, var det en pris, man helt åbenlyst var villig til at betale.
Men det er heller ikke underligt, når man er med i en regering, som, når vi tager diskussionerne om miljøpolitik, har en meget tilbagelænet holdning.
Man har ikke noget ønske om for alvor at gøre noget ved ressourceforbruget og få omlagt den danske energipolitik.
Det er klart, at når man ikke synes, det er vigtigt, så bliver spillet om at fastholde strukturreformen det vigtigste.
Selvfølgelig findes der alternativer til flertallet i regeringen, og der findes også politiske alternativer.
Det er klart, at når regeringen og statsministeren siger, at de vil sikre et samfund, der hænger sammen, et samfund, hvor der ikke er for store sociale og økonomiske skel, et samfund, hvor vi undgår en opsplitning i en elite, der kan klare det hele, og en restgruppe, som bliver hægtet af og stødt ud i ledighed og sociale problemer, så lyder det jo godt.
Men det bliver mindre sympatisk, når man konstaterer, hvad statsministeren vil.
For når det f.eks. handler om at sikre, at folk bor i forskellige boligkvarterer, så vi ikke har ghettoer, handler det jo om, at det er kontanthjælpsmodtagerne, som ikke må bo i nogen ganske bestemte kvarterer.
Tanken om, at man skulle sikre kontanthjælpsmodtagerne adgang til f.eks. Gentofte Kommune og andre steder, hvor der i dag er ghettoer af rige, får man jo ikke.
Og når det handler om, hvordan man vil sikre, at de mennesker, der er på kontanthjælp, kommer i arbejde, er modellen entydigt den, at man forringer deres levevilkår.
Det er det, der har ført til familierne på fire, der har 2.800 kr. om måneden.
Man forringer deres økonomiske vilkår og siger, at hvis de ikke kan få deres børn til at opføre sig ordentligt, kan de få frataget de ydelser, der er til børn.
Skulle man ikke kunne få en praktikplads, kan man også blive frataget sin kontanthjælp osv. osv.
Det er melodien.
Mit synspunkt er, at når man så kombinerer det med konsekvent at omtale mennesker af en anden etnisk herkomst som forbrydere eller forbryderlignende typer, har man ikke skabt sammenhæng i samfundet, men splittelse, og det er jo det, som regeringen gør, i stedet for at fokusere på, hvordan der reelt kan skabes arbejdspladser.
Vi har i dagens debat nævnt to områder.
Vi har sagt: Hvorfor dog ikke bruge de arbejdsløse og deres ressourcer til at nedbringe stressen på M052S45904731KAJE.FM.FM Page 4750 Tuesday, November 8, 2005 4:29 PM
arbejdspladserne?
Vi har haft to statsministre, som har spurgt: Kan vi ikke gøre det bedre i forbindelse med børnefamilier med stress?
Vores forslag om at bruge dagpenge til at sikre, at man får nedsat arbejdstid og bedre orlovsordninger i forbindelse med, at man har børn og andre ting, bliver fejet af.
Det er tilskudsjob, tror jeg statsministeren kaldte det.
Hvis det, at man får tilskud fra staten skulle være ensbetydende med, at det var et tilskudsjob, har vi i hvert fald hele landbrugssektoren, som er et stort og kunstigt tilskudsjob.
Så hvorfor ikke gøre det?
Hvorfor ikke bruge de arbejdsløses ressourcer til at sikre, at der bliver tid og mulighed for, at folk kan få den efteruddannelse, de har brug for?
Hvad er begrundelsen for ikke at bruge de arbejdsløse til at sikre en bedre service i den offentlige sektor for de ældre, hvor der jo er et bredt flertal i Folketinget, selv langt ind i regeringspartierne eller i hvert fald i det uofficielle regeringsparti, som er enig i, at der kunne gøres noget?
Den eneste forklaring, der er, når det virkelig går for sig, er, at der bliver mangel på arbejdskraft engang.
Jeg vil bare sige, at jeg er gammel nok til at kunne huske, at jeg i hvert fald de sidste 10 år har hørt om den truende arbejdskraftmangel.
Det kan også være, at jeg opnår at blive udsat for den, så mine muligheder for at få arbejde, når jeg engang bliver 65 år, vil være større end nogen sinde tidligere i mit liv.
Men det er jo ikke virkeligheden i dag.
Et andet område, hvor der kunne skabes beskæftigelse, var jo, hvis man for alvor tog fat på at omlægge den danske energiproduktion, så det var vedvarende energi.
Hr. Svend Auken holdt en tale om EU, som jeg ikke har tid til at kommentere, men én ting havde han ret i: Hvis Europa og Danmark stillede sig i spidsen for at udvikle den vedvarende energi, ville vi ikke alene kunne løse de problemer, vi har, fordi vi bruger ressourcerne i en alt for hastig takt, men vi havde også muligheden for at skabe et beskæftigelsesboom, som ville sætte det resultat, vi har fået med vindmølleenergien, i skyggen.
Man fører kort og godt en politik, der fører til parallelsamfund, udgrænsning og dårlige vilkår for de dårligt stillede i det her land.
Forbrugsfesten fortsætter, og beskæftigelsen gør man ingenting ved på de områder, hvor man kunne gøre det.
Så vi vil gerne sammen med SF melde os som oppositionen i forhold til den her regering, hvis ikke andre vil være med.
Men jeg vil opfordre Socialdemokratiet til at overveje, om ikke det var tiden at erkende, at det måske i forhold til den her regering er bedre at være i opposition.
Når selv fru Marianne Jelved er gået over til oppositionens brigade, er der måske ikke meget perspektiv i stadig væk at lade, som om der er et samarbejdende folkestyre i Danmark.
Afstemning
Hermed sluttede forespørgslen.
Meddelelser fra formanden