Mogens Lykketoft (S), 2000-04-04:
Jeg synes, det har været en interessant debat, hvor der er blevet trukket nogle linjer op om, hvordan man fra de forskellige partiers side mener at vi mest hensigtsmæssigt kan tilrettelægge de forhandlinger, vi hvert år har med kommunerne, og sikre Folketinget en passende indflydelse, som Folketinget naturligvis skal have.
Jeg synes ikke, at det billede, tilhængerne af en anden procedure har prøvet at tegne af, at Folketinget er sat udenfor, er et rigtigt billede.
Folketinget blander sig og skal blande sig og blander sig med rette med en lang række indspark til regeringen.
Man skal være en meget, meget uklog regering for ikke at prøve meget omhyggeligt at lytte til, hvad det er for nogle holdninger, og hvad det er for nogle flertalskombinationer, der er i Folketinget, når man går til disse forhandlinger.
Det prøver vi sandelig også at gøre, men det er jo en lidt anden metode så at insistere på, at et flertal enten i salen, som SF har foreslået det, eller i Finansudvalget, som hr. Duetoft har foreslået det, skal lægge et mere præcist mandat ned over forhandlingerne.
Men i virkeligheden mener jeg, at der er tale om gradsforskelle mere end om en afgrundsdyb forskel i realiteterne. Folketinget har selvfølgelig i kraft af de positioner, der meldes i en debat som den her, og i kraft af de holdninger, vi kender, meget stor indflydelse på, hvordan regeringen prøver at gribe den her opgave an, og sådan skal det naturligvis også være.
Lad mig gøre nogle ganske enkelte lidt løsrevne bemærkninger her ved afslutningen af debatten: Hr. Fransgaard, som desværre var nødt til at gå, som han sagde til mig for et øjeblik siden, sagde på et tidspunkt noget om ejendomsskatterne og deres stigende provenu og spurgte, hvordan de påvirker de diskussioner om rammerne, vi har mellem staten og kommunerne.
Jamen de påvirker dem jo sådan set ikke specielt, for det, der er hele metoden, er, at vi prøver at blive enige om, hvad det er for en udgiftsstigning, der skal være plads til.
Så ser vi på, hvad kommunerne har af indtægter ved en uændret skatteudskrivning, og så fylder vi op med bloktilskud, hvis det er det, der er nødvendigt, eller regulerer ned, hvis det er det, der skal til for at få det til at passe.
Det er den metode, vi anvender, og derfor spiller det sådan set ikke nogen speciel, særskilt rolle for det råderum, kommunerne ender med at få, om der er nogle enkelte indtægtskilder, som de har i forvejen, der vokser mere end proportionalt med udgifterne.
Hr. Thor Pedersen var i sit indlæg inde på Venstres velkendte synspunkter om friere valg, men også på Venstres velkendte synspunkter om, at udlicitering rummer en enorm masse muligheder for at frigøre ressourcerne, og Allan Andersens betragtninger blev citeret, ikke for første gang, men igen.
For en ordens skyld vil jeg godt sige - jeg tror nok, at jeg tidligere i debatten har kommenteret det - at de efter min opfattelser ligger hinsides alt, som man med sandsynlighed kan antage vil være muligt at opnå af gevinster ved større udbud, og det både på kort sigt og på meget lang sigt.
Det betyder ikke, at der ikke er nogle områder, hvor der er nogle gevinster og nogle fordele, og der er jo i øvrigt på dette her område en utrolig høj grad af selvbestemmelsesret i kommuner og amter med hensyn til, hvordan de vil bruge udbudet, og hvordan de i samarbejde med staten vil udnytte de større fordele, som vi mener vi kan høste ved fælles indkøb, rabatordninger osv.
Fru Gitte Seeberg spurgte: Hvad skal høringerne, der foregår ude i landet, føre til?
Og det er selvfølgelig noget, der vil optage os alle, men som jeg synes det er for tidligt
at danne sig et endeligt billede af
Jeg synes, at det, jeg har oplevet på de to første høringer, har været utrolig givende i retning af at få et billede af, hvad engagerede mennesker af alle slags er optaget af, hvor der er problemer, hvor der er udfordringer.
Men det er jo også et billede, som er utrolig nuanceret, og som sætter en streg under, at det ikke er alt, hvad der måtte være skavanker ved i den offentlige service, der handler om flere penge.
Hr. Thulesen Dahl var skuffet over, at jeg mente, at ældreomsorgen de fleste steder i landet faktisk har en god kvalitet.
Det synes jeg ikke er skuffende, det synes jeg er glædeligt, og jeg synes, det er en fælles opgave, vi har her i Folketinget sammen med kommunerne og amterne at beskrive en virkelighed, der er meget mere nuanceret end det billede, man nogle gange får i medierne, for der vil meget forståeligt, meget naturligt, i medierne være en tilbøjelighed til at fokusere på det, der ikke virker eller ikke virker godt nok.
Der var en længere diskussion, der udspandt sig om, hvad det er for en knortekæp, finansministeren har, hvis kommunerne ikke holder skatten i ro.
Dér er jeg nødt til at understrege, også i forhold til noget, der blev sagt hen mod slutningen af debatten, at i de aftaler, vi har indgået, har der ikke været nogen sanktioner, der havde nogen hverken individuelle eller kollektive straffe indbygget.
Det lægger vi heller ikke op til.
Så var der en ordveksling mellem hr. Aaen og hr. Duetoft om EU's indflydelse på alt det her, og det var jo selvfølgelig et interessant varsel om, hvad vi skal bruge en meget stor del af vores tid på i det næste halve år.
Jeg vil godt sige, at mit synspunkt i sagen meget, meget, meget kort er, at jeg tror, at det helt er op til den danske befolknings fornuftige stemmeafgivning ved folketingsvalgene og vores beslutninger i dette Ting at fastholde en langtidsholdbar økonomisk politik.
Det er helt op til den danske befolkning at beslutte, hvor meget velfærd vi kan levere både nu og i næste generation.
Jeg tror ikke, det bliver et anliggende for Den Europæiske Centralbank, og jeg tror ikke, der er nogen som helst anledning til at tro, at hvis vi fører en fornuftig politik, som vi har haft et vist held med at gøre det i de sidste 7 år, hvis vi fortsætter med det, at vi da skulle komme i nærheden af nogen faregrænser i de spilleregler, der er søgt opstillet i Europa.
Det er i øvrigt meget fornuftige spilleregler for sund økonomisk politik, der er søgt opstillet i Europa.
Jeg vil også godt sige til allerallersidst, bare for en ordens skyld og specielt til min gode ven hr. Aaen: Jeg ser kun én sammenhæng, der er værd at tale om, mellem spørgsmålet om tilslutning til euroen og udviklingen af dansk velfærd, og den er af positiv art.
Det er den, der handler om at købe sig en forsikring mod at blive væltet omkuld af spekulanter og dermed få en langt sikrere baggrund og en større reel handlefrihed til at tilrettelægge sit velfærdssamfund sådan, som et flertal i den danske befolkning ønsker det.