Frank Aaen (EL), 1999-03-18:
Stutthof, Theresienstadt, Neuengamme, Sachsenhausen, Dachau, Horserød, Frøslev, BOPA, Holger Danske, Hvidsten, det er jo navne, som er i skolebøgerne, som nævnes i historieundervisningen.
Det er navne, der er knyttet til flere tusinde danske, der uselvisk og med livet som indsats i spørgsmålet om, hvorvidt man skulle være eftergivende eller man skulle gå til modstand, valgte at gå til modstand.
Det er snart 60 år siden.
Nogle af dem går rundt blandt os.
Det er dem, lovforslaget handler om.
Forleden dag havde Folketinget besøg af Sydafrikas præsident Nelson Mandela.
Han har som bekendt valgt at tage til Danmark for at takke for indsatsen, vi som nation ydede imod det hvide apartheidstyre.
Og hvem var det så, der kom til festlighederne, hvem var det, der var inviteret?
Ja, vi så altså ikke de fagforeninger, der på trods af LO's modstand igennem alle årene, ydede tilskud til det illegale sydafrikanske LO.
Der var ikke gæster fra græsrodsorganisationen Sydafrikakommiteen, der i 1982 blev stiftet med det formål at få den danske regering til at indføre sanktioner.
Der var ikke repræsentanter for de bygningshåndværkere, der dag efter dag blokerede etableringen af apartheidstyrets konsulat.
Nej, vi så hr. Uffe Ellemann Jensen, der modsatte sig sanktionerne i den daværende Schlüter-regering.
Vi så politikere, der dengang kaldte ANC for en terrororganisation.
Vi så de forbund, som havde afvist samkvem med og støtte til SACTU.
Vi så den tidligere PET-chef, hvis tjeneste dengang nidkært overvågede danske modstandere af arpartheidregimet.
Jo, vi synes, det er en tanke værd, at de, der gjorde en indsats, hurtigt glemmes,
mens de, der svigtede, siden formår, når der er vundet, ved festlige lejligheder på nationens vegne at tage æren.
I Mandelas tilfælde var det æren for den solidaritet, man dengang var modstander af, i modstandskampens tilfælde er det æren for nationens frihed. Om et års tid vil vi se det igen.
Dér vil der blive holdt skåltaler, nedlagt kranse, på mange måder sagt tak, men når det drejer sig om den konkrete hæder, som det her forslag drejer sig om, så kender småligheden ingen grænser: Man kan ikke udtrykke hæder gennem penge.
Nej, men man har valgt den form på den måde - det var vi enige i - og i øjeblikket bliver den hæder år for år mindre og mindre værd.
Der bliver færre og færre af dem.
Økonomisk kan man se en ende på det, men man kan ikke se en ende på historien, på det moralske, og det er en skamplet, at
en gruppe af partier hvert år skal fremsætte lovforslag om at sørge for, at hædersgaven bare beholder sin værdi, og at det alligevel bliver afvist.
Det kan jo ikke være økonomi, der er afgørende.
Det må være en manglende evne og vilje til at udtrykke den hæder, som de folk har krav på.
Jamen skulle disse partier måske ikke lige tænke sig lidt om?
Er det dem, der skal gå i spidsen med at afvise, at vi hædrer de folk, der sørgede for, at Danmark kom ud af at være en allieret til Nazityskland og blev anerkendt som en modstandernation?
Men man svigter i dag, synes jeg, ligesom man svigter, når der skal graves i arkiver, der viser, om danske regeringer dengang havde et ansvar for slavearbejder i F.L. Smidths fabrikker i Baltikum.
Vi kan ikke få adgang til de oplysninger, der skal til for at kunne grave den sandhed frem, og i dag kan vi altså ikke få støtte til forhøjelsen af hædersgaven.
Jeg vedstår, at jeg det meste af mit liv har tilhørt et parti, der på godt og ondt har spillet en rolle i historien - i denne periode absolut en rolle, jeg er stolt af, i andre perioder en rolle, jeg ved gud er knap så stolt af.
Men jeg vil også sige, at jeg har forsøgt at lære af historien, blive klogere, og det kunne jeg faktisk godt ønske mig at andre medlemmer herinde gjorde lidt flere forsøg på.
Hvor er selverkendelsen henne hos de partier, som dengang var med til og opfordrede til, at man skulle angive frihedskæmpere, dem, som dengang glemte at informere de 310 internerede kommunister og antifacister, herunder et folketingsmedlem, som sad i Horserødlejren, som man havde lovet at ville hjælpe, ville garantere beskyttelsen af, men som man bare uden videre lod tyskerne slæbe af sted med?
Hovedparten røg til udryddelseslejren i Stutthof, mange kom aldrig tilbage.
De, der gjorde, var mærket for livet.
Vi mener, regeringen, de partier, der i dag desværre støtter regeringen, har en mulighed for i forbindelse med det kommende års jubilæum at vise de små 7.000 nulevende modstandsfolk, danske søfolk i allieret tjeneste, overlevende jødiske landsmænd, hvis antal jo dag for dag bliver mindre og mindre, den hæder, de fortjener.
Alt andet er pinligt og vil være endnu et led i rækken af de samarbejdende partiers svigt.