Kristian Thulesen Dahl (DF), 2004-05-05:
Det er jo på mange måder en fantastisk tid.
Vi har forårsfornemmelser, og der er lavet en forårspakke.
Tony Blair har udskrevet folkeafstemning i England om den nye forfatning, som sandsynligvis kommer til juni, og her står vi midt i en stor diskussion om, hvordan vi sikrer, at den offentlige sektor er så god som overhovedet muligt til gavn for borgerne.
Jamen hvad kan man næsten ønske sig mere?
Alle burde jo egentlig springe op af stolene i glæde, som det jo i øvrigt også er sket mange steder, hvor man diskuterer det rundtomkring i landet, over, at man sådan er med på et tidspunkt, som egentlig kun kommer måske hvert 30. år, hvor man helt grundlæggende diskuterer, hvordan vi indretter den offentlige sektor, så den i så høj grad som muligt er til gavn for borgerne.
Altså hvor det ikke drejer sig om systemer og tænkning ud fra forskellige kasser, men simpelt hen drejer sig om borgerens ve og vel.
Jamen det er jo pragtfuldt.
Så kan vi have alle mulige forskellige vurderinger af det, men jeg må blankt erkende her ved indledningen af min ordførertale, at jeg synes, at meget af den diskussion, der indtil nu har været her i Folketinget om det her, mere har karakter af, at nogle bare ønsker at bevare status quo.
Det er jo egentlig paradoksalt, at det kan være en målsætning.
Målsætningen bør jo være at gøre tingene bedre, og der er jo en masse ting i vort samfund, som kan gøres bedre.
Vi har den situation, at vi ud over landet har utrolig forskellige vilkår.
I nogle områder får man nogle servicetilbud, man er meget glad for.
I andre områder efterspørger man dem og får dem ikke leveret, og det er, uanset om det er kommune, amt eller for den sags skyld på visse områder staten, der skal levere den her ydelse.
Derfor er der jo et behov for at kaste alle bolde op i luften og diskutere, hvordan de bedst muligt landes til gavn for den enkelte borger.
Der har i debatten indtil nu været sådan en tendens til at sige, at kommunerne vil deres borgere det skidt.
Det er fremgået af det ene indlæg efter det andet, at hvis man diskuterer at placere en opgave hos en kommune, så går det skidt, så går det dårligt ud fra den der overbevisning, at kommunen vil det nok skidt for sine egne borgere.
Vi har altså i Dansk Folkeparti det komplet modsatte synspunkt, nemlig at man da i en kommune gerne vil gøre det
så godt for sine borgere som overhovedet muligt, at i den situation, hvor borgmesteren eller lokalpolitikeren møder sine folk oppe i Brugsen eller på biblioteket, eller borgeren forvilder sig op på rådhuset en gang imellem, hvor der er kort vej mellem den enkelte borger og politikere, er det da sværere at komme igennem med, at borgeren ikke skal have en ordentlig behandling af det offentlige, end når der er meget langt fra den enkelte borger og til det organ eller de politikere, der træffer beslutningerne. Det var vel egentlig også det, der kom til udtryk, da Strukturkommissionens beretning blev offentliggjort i Vingstedcenteret, jeg tror, det var den 9. januar, hvor der var en paneldebat.
Jeg tror, de fleste af os, der er samlet herinde, var til stede.
Der var en paneldebat, hvor bl.a. Anker Boye, næstformand i Socialdemokratiet, deltog, og hvor jeg blev dybt forbløffet over den kommentar, der kom fra Anker Boye på det tidspunkt, hvor Anker Boye slog fast, at sagen var, at det var godt med store enheder.
Det var så kommunerne, der gerne måtte være meget store. Hvorfor mente Anker Boye, at det var fornuftigt med store enheder?
Jo, for så var det nemmere at modstå presset fra lokalbefolkningen om ikke at nedlægge institutioner.
Det er ikke et ordret citat, men det var meningen med det, han sagde fra podiet.
Det var egentlig en utrolig betragtning, altså at det var vældig godt, at tingene kom væk fra nærhed, væk fra lokalområdet, for så blev det nemmere at gøre det, borgerne ikke ønskede.
Så blev det mere uigennemskueligt for den enkelte borger.
Jeg synes, at vores udgangspunkt skal være det stik modsatte, nemlig at få tingene løst, opgaverne løst så tæt på borgerne som overhovedet muligt, fordi den her nærhed i sig selv selvfølgelig er noget positivt for at kunne stille lokalpolitikere til ansvar og møde lokalpolitikerne og diskutere med dem.
Det gør jo også, at alle borgere i højere grad har mulighed for at tage del i det her, at det ikke bliver noget for en elite, der selvfølgelig altid kan gøre sig gældende, og Organisationsdanmark, der jo ofte kan gøre sig gældende, men at også ganske almindelige mennesker, som ønsker at give deres besyv med, har mulighed for det.
Altså det professionelle Danmark kan afløses af, at vi alle sammen får en mulighed for at deltage.
Det synes vi altså er positivt.
Det er sådan den ene hovedklump.
Den anden hovedklump, vi har, er, at vi synes, at Danmark er overadministreret, at vi synes, at vi har et led for meget.
Det betyder selvfølgelig, at et led skal afskaffes, og det er jo selvfølgelig amterne.
Regeringen har lagt op til, at amterne bliver nedlagt, og har så nogle betragtninger om regioner, som jeg lige skal komme tilbage til.
Men udgangspunktet er, at amterne må nedlægges.
Det betyder selvfølgelig også, at de opgaver, der ligger i amterne i dag, jo skal placeres i et af de to andre led, vi har, enten stat eller kommune.
Vi synes, det er rigtigst, at langt hovedparten af opgaverne flyttes til kommunerne, og at nogle opgaver placeres i staten.
Når man laver sådan en opgaveopsplitning, er det jo også helt klart, at vi ikke længere accepterer så store serviceforskelle ud over landet, og det ved vi jo her fra Folketingets behandling af alle mulige forskellige forhold at det gør vi ikke.
Vi tager jo en mængde lokale sager op herinde, fordi vi forlanger, at borgerne i en bestemt egn af landet også skal have de muligheder, man typisk har i andre dele af landet.
Vi kræver altså en større ensartethed.
Så er det jo klart, at så stiller vi også nogle klare og skrappere krav til kommunernes løsning af de opgaver, de varetager.
Derfor ser vi en hel logisk sammenhæng i at flytte flere opgaver til kommunerne, samtidig med at vi så også stiller større krav til kommunernes gennemførelse af opgaverne.
Vi synes også, det er rimeligt i den forbindelse, at man diskuterer, hvordan vi sikrer en bedre udligning, så de økonomiske muligheder for kommunerne også er tilvejebragt.
Det er jo også derfor, vi har slået fast, at vi samtidig med en strukturreform selvfølgelig skal lave en udligningsreform, der sikrer, at de områder af landet, der har det økonomisk hårdest, får en bedre mulighed for at løfte de opgaver, som de jo også skal løfte.
Det har de behov for uanset en strukturreform, men det er bare naturligt, at vi i hvert fald i forbindelse med strukturreformen får løst det.
Det er også bare for, at det er sagt klart og tydeligt, at der ikke er nogen modsætning i, at man placerer flere opgaver hos kommunerne og samtidig stiller nogle klare krav til kommunernes behandling og løsning af de enkelte opgaver.
Dermed har jeg jo også sagt om nogle af de emner, som optager os utrolig meget, og som jo også allerede har været oppe i debatten, de handicappede, de psykisk syge, andre grupper, som jo kræver en helt særlig bevågenhed med hensyn til løsningen af lige præcis deres behov, at her skal vi selvfølgelig i forhandlingerne kigge meget målrettet på, at vi sikrer, at deres betingelser helst bliver forbedret.
Det er, som om også på det her område betragter nogle det nærmest sådan, at hvis man bare har status quo, så er det fint.
Sådan har vi det ikke.
Vi ser altså også mange af de her gode menneskers vilkår på den måde, at det er en fordel for dem, at de får løst
Hvis man tager en psykisk syg, der har behov for at komme på en institution i en periode, så er det jo vigtigt, at der er et apparat, der går i gang, som også diskuterer forholdet til familien, til børnene, der er tilbage, og at der er en sammenhæng i det.
Der har vi altså ikke brug for forskellige led, der tager sig af det.
Der har vi behov for, at der er et sted, hvor man har bemyndigelsen til at træffe de vigtige afgørelser for de her folk.
Så skal jeg lige nævne sygehusene som noget helt specifikt og regionerne, som foreslås.
Jeg siger, at vi vil have to instanser, nemlig stat og kommune, og det betyder selvfølgelig også, at vi ikke ønsker det regionsniveau, regeringen har lagt op til, at vi mener, sygehusene bør placeres i statsligt regi, vi mener, at lige præcis på det område er det vigtigt, at der er en meget ensartet behandling ud over landet, at folk har de samme muligheder.
Derfor synes vi jo i meget høj grad, at det er et unødvendigt niveau, regeringen her lægger ind.
Jeg havde nær sagt, at hele diskussionen om, hvorvidt folk overhovedet gider stille op til det her niveau, illustrerer måske, at hvis det virkelig er så stort et problem, hvorfor så overhovedet have det?
Vi har staten, som udskriver skat, vi har kommunerne, og jeg mener, at det måske i virkeligheden er vejen frem til et forlig med stor deltagelse af mange partier, at vi i virkeligheden skrotter det regionale niveau og får sygehusvæsenet placeret i statsligt regi.
Vi skal jo være lidt utraditionelle og prøve at finde løsninger her og ikke forskelle, og det kunne da måske være vejen frem.
Så er der i hvert fald nogle principper i det, som bliver sagt, der bliver løst.
Vi synes også, det er godt, at man så også får taget hul på, om ikke de regioner i virkeligheden bliver sådan et unødvendigt bindeled, der bare kommer til at være i en periode, og så vil vi alle sammen have en forståelse af, at de bliver afskaffet.
Hvorfor tage de der 6, 7, 10 år med sådan nogle kunstige enheder i stedet for at gøre det optimale fra starten?
Så der er en divergens mellem regeringens oplæg og vores holdning.