runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ove Hygum (S), 1999-12-02:
Lovforslaget begrundes bl.a. med, at det kun var 26 pct. af de stemmeberettigede medlemmer, der afviste mæglingsforslaget i 1998, en afvisning, der udløste en storkonflikt på det danske arbejdsmarked.
Forslagsstillerne mener, at erfaringerne fra 1998 kan medføre, at fagforeningerne vil stille skærpede krav af frygt for at få endnu et nej til mæglingsforslaget.
Dér vil jeg godt sige, at hvis man har et indgående kendskab til partologi, læren om parternes ageren på arbejdsmarkedet, så tror jeg faktisk de fleste vil nå til den omvendte slutning, men det er så en anden sag, som vi kan diskutere ved lejlighed.
Samtidig finder forslagsstillerne det urimeligt, at et lille mindretal af stemmeberettigede medlemmer kan afvise et mæglingsforslag på vegne af flertallet af medlemmer, og at én jastemme mere kan medføre, at mæglingsforslaget bliver forkastet.
Jeg må i dag konstatere, at der faktisk intet nyt er under solen.
Forslagsstillerne ønsker at vende tilbage til den retstilstand, som var gældende for afstemning i forligsmandsloven indtil 1997.
Dengang skulle et flertal eller mindst 35 pct. af de stemmeberettigede stemme imod mæglingsforslaget, hvis forslaget skulle forkastes, altså det, som foreslås i dette lovforslag. Heller ikke argumenterne har ændret sig så meget.
De ligner dem, der indgik i forbindelse med forhandlingen om lovændringen i 1996.
Det nye er, at vi siden afstemningsreglerne blev ændret, har haft en storkonflikt på arbejdsmarkedet, som forslagsstillerne mener vi kunne have undgået, hvis afstemningsreglerne fra før 1. januar 1997 havde været gældende.
Jeg vil gerne minde om, at da loven blev ændret i 1997, skete det efter et fælles forslag fra LO og Dansk Arbejdsgiverforening, et forslag, som blev bakket op af hovedparten af organisationerne på arbejdsmarkedet.
Baggrunden for ændringen af afstemningsreglerne var et ønske om at få en højere stemmedeltagelse og give de aktive stemmer større indflydelse på afstemningsresultatet, for situationen var jo den, at gennem de forudgående 10-15 år var den aktive stemmedeltagelse støt faldende.
Og man kan uden at overdrive sige, at den lavere stemmedeltagelse næsten gjorde det umuligt at få stemmer nok til at forkaste et mæglingsforslag, fordi der altid ville være rigeligt med passive stemmer, som trak i den modsatte retning.
I de regler, vi har i dag, har den aktive stemme større betydning i forhold til tidligere, og det er netop også meningen.
Jeg skal meddele, at regeringen ikke kan støtte lovforslaget, og havde jeg haft lidt bedre tid, ville jeg have føjet et par yderligere argumenter til.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-12-02:
På Socialdemokratiets vegne vil jeg sige, at vi ikke kan støtte dette lovforslag, der har til hensigt at genindføre de tidligere afstemningsregler i forligsmandsloven, sådan at der minimum skal være 35 pct. af de stemmeberettigede lønmodtagere, som skal stemme nej, for at mæglingsforslaget kan forkastes. Man kan altså sige, at forslagsstillerne vil tilbage til et afstemningssystem, som blev kritiseret for at være de passives tyranni over for de aktivt deltagende.
Da vi ændrede afstemningsreglerne, var det på baggrund af et ønske fra arbejdsmarkedets parter.
Socialdemokratiet har da også noteret sig, at dette forslag ikke har opbakning
fra parterne, og også af den grund kan vi ikke støtte forslaget, idet vi ikke mener, at det er Folketingets opgave at lovgive om spillereglerne på arbejdsmarkedet uden tilslutning fra de parter, som bærer ansvaret på arbejdsmarkedet. Herudover er det sådan, at Socialdemokratiet rent faktisk mener, at vi med den seneste ændring af afstemningsreglerne har strikket et afstemningsregelsæt sammen, som tilskynder medlemmerne til at deltage i afstemningen og dermed forholde sig til de regler, som skal gælde på deres egne arbejdspladser, og det anser vi i høj grad som væsentligt i et demokratisk velfærdssamfund. De nuværende regler har jo den styrke, at de opprioriterer styrkesiderne i det direkte deltagelsesorienterede demokrati, samtidig med at de imødegår de negative sider, der kan følge i kølvandet på et direkte demokrati, som ikke bakkes tilstrækkeligt op af medlemmerne.
Af de bemærkninger, jeg her har fremført, fremgår det, at Socialdemokratiet ikke kan støtte lovforslaget.
Endvidere skal jeg fremføre på den radikale ordførers vegne, at De Radikale heller ikke kan støtte lovforslaget.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-12-02:
Det fremgik både af ministerens og af ordførerens tale nu, at når man ændrede reglerne i sin tid, var det, fordi det var for svært at mobilisere tilstrækkeligt med nejstemmer.
Men man kunne vel forestille sig, at det havde den begrundelse, at de, der var sat til at forhandle og til sidst lave en mæglingsskitse sammen med forligsmanden, var nået frem til noget, som måske egentlig ikke var så slemt, at det var nødvendigt at mobilisere en hel masse mennesker for at få det stemt ned. Den mulighed var måske til stede.
Når man så gerne vil give demokratiet en mulighed - og det er jo så det, der også ligger i det - hvorfor tror man så egentlig, at folk i organisationerne ikke gider møde op til deres egne generalforsamlinger?
Dér har de jo virkelig muligheden for det direkte demokrati, for at vælge de mennesker, som skal lede deres organisation, og være med til at vælge dem igen, som fører de her forhandlinger, som de altså senere i demokratiets hellige navn så endelig skal have lov til at stemme ned.
Jeg synes, man burde have en slags tillid til de mennesker, man vælger i sin lokale organisation og i sin centralorganisation, eller også burde man møde op og påvirke de valg.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-12-02:
Man kan jo rejse mange spørgsmål, og det gjorde hr. Ole M. Nielsen også.
Han førte opbakning til generalforsamlinger ind i det.
Nu er jeg jo ikke i stand til at vurdere, hvordan det ser ud rundtomkring, hvor mange der møder til generalforsamlinger, og jeg ved ikke, om hr. Ole M. Nielsen har fuldstændigt styr på det.
Men det, jeg godt vil sige i den her forbindelse, er, at det, vi blev kritiseret for, og det, organisationerne blev kritiseret for, var, at det var de passive, der ligesom kunne tages til indtægt for, at man ikke behøvede at tage stilling.
og kritisere den, fordi man sandelig ikke havde været med til den; det var nogle andre, der havde vedtaget den. Derfor blev der skabt den situation, at man sagde: Nu er det altså jer selv, der afgør det, for den her procent på de 25 lægger op til, at I i større udstrækning er nødt til at møde frem.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-12-02:
Jeg har ikke meget styr på, hvor mange der kommer rundtomkring til generalforsamlingerne, men jeg ved, at det er under 10 pct. af medlemmerne i de faglige organisationer, der møder op til den slags ting.
Så meget styr har jeg på det.
Det er et meget, meget lille mindretal.
Hvilke hensyn tager de, der så møder op, til det passive flertal, som aldrig kommer?
Det kunne jo være spørgsmålet.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-12-02:
Det er en meget interessant diskussion.
Jeg tror, at det dér med, hvornår man møder op, er forskelligt.
Sådan tror jeg også det demokrati virker.
Kristian Jensen (V), 1999-12-02:
I Venstre deler vi bestemt ønsket om at få en større stemmedeltagelse ved arbejdsmarkeds parters afgørelse af overenskomstforlig og mæglingsskitser.
Vi ønsker, at der skal være flest muligt, der er aktive og tager del i den afstemning, der fastlægger, hvorvidt der skal være en overenskomst eller en konflikt.
Nu er vi så nødt til at kigge på, hvad der kan gøres for at få flest muligt til at møde op.
Sidst vi diskuterede det her, da vi lavede lovændringen, ja, da ønskede man at lette muligheden for at få forkastet et forslag for dermed at presse flere til at komme og stemme.
Jeg kunne godt tænke mig at få undersøgt, hvad resultatet af den lovændring har været, hvorvidt det har fået flere til at stemme, eller det ikke har fået flere til at stemme.
Vi er bekymrede for både det passive diktatur, som hr. Ole Vagn Christensen var inde på, og det mindretalsdiktatur, som ligger i bemærkningerne til lovforslaget fra hr. Ole M. Nielsen.
Det er et paradoks, ligesom der er så mange andre paradokser i det her.
Fra Venstres side er indstillingen, at vi ønsker flest muligt til at komme frem og stemme til overenskomstafstemningerne, og det vil vi arbejde for med de muligheder, der måtte være.
Der er nogle spørgsmål, som vi gerne vil have undersøgt i udvalget, og hvis vi finder en løsning, der giver en højere stemmedeltagelse, så ønsker vi at deltage.
Ole Sohn (SF), 1999-12-02:
Er det ikke den måde, man fremmer
den mest aktive form for demokrati på?
Kristian Jensen (V), 1999-12-02:
Jeg er sikker på, at det ville gøre, at de deltagende stemmer ville få størst mulig indflydelse, men jeg er ikke sikker på, at det også ville være det mest effektive for samfundet.
Derfor er svaret nej.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-02:
Når hr. Ole M. Nielsen fra Kristeligt Folkeparti fremsætter forslag på arbejdsmarkedsområdet, så gør vi altid det i Det Konservative Folkeparti, at vi læser det omhyggeligt og lytter med stor interesse til de synspunkter, der kommer frem, alt sammen ud fra en positiv indstilling til Kristeligt Folkeparti.
Men indimellem skilles vandene, og det kommer de til på det område, der er til diskussion her, nemlig lovforslag nr. L 55.
Der er en argumentation for forslaget fra Kristeligt Folkepartis side, som jeg ikke ganske kan afvise rimeligheden af.
Det ser jo ud, som om storkonflikten i marts 1998 ikke var blevet til noget, hvis man havde beholdt de gamle afstemningsregler, som Kristeligt Folkeparti jo foreslår at man vender tilbage til.
Der er nogle mystiske forhold lige omkring det, at der er 40 pct. af de stemmeberettigede, der afgiver stemme, hvor man kan komme ud for nogle lidt pudsige forhold med hensyn til, om det bliver til et ja, eller det bliver til et nej.
Jeg erkender også, at dér har Kristeligt Folkeparti et argument.
Da parterne, LO og DA, for nogle år siden bad om at få afstemningsreglerne ændret, støttede vi det ud fra det synspunkt, at det er deres egne, interne regler, vi så blot skal have ophøjet til lov her i Folketinget.
Derfor ville vi være dybt bekymrede over på eget initiativ at vende tilbage til de gamle regler - uanset hvor gode synspunkter man måtte have for at gøre det - når det ikke sker på baggrund af en opfordring fra parterne.
Det er vores argument for, at vi naturligvis med stor beklagelse må afvise Kristeligt Folkepartis forslag, men det er vi altså nødt til at gøre.
Kristian Jensen (V), 1999-12-02:
Jeg ved ikke, om det skulle ses som tegn på, at Socialdemokratiet allerede har opslugt De Radikale.
Der er dog enkelte til stede.
Jeg vil gerne som ordfører for forslagsstillerne sige tak til de partier, som her i dag har givet positivt tilsagn om at støtte beslutningsforslaget.
Desværre har hverken debatten her i dag eller i det forløbne år ude omkring i landet ændret ret meget på partiernes holdning.
Jeg tror, det var hr. Knud Erik Kirkegaard og hr. Flemming Kofod-Svendsen, der meget tydeligt sagde det: Tiden er løbet fra eksklusivaftaler.
Men tilsyneladende er det gået hen over hovedet på de partier, som stadig væk støtter begrebet eksklusivaftaler.
Siden Folketinget behandlede dette spørgsmål sidst, har der været nogle sager, hvor enkeltpersoner har forsøgt at få rettens ord for, at den nuværende situation strider mod dansk ret.
Et par af de sager bliver nu videreført til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, således at vi endelig vil få prøvet, hvorvidt de danske regler strider mod artikel 11 i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
Vores formål som forslagsstillere er ikke at kæmpe for en bestemt fagforening eller kæmpe imod fagforeninger
generelt.
Vores formål er ganske enkelt at sikre den enkelte muligheden for selv at bestemme hans eller hendes tilhørsforhold, både fagligt og politisk.
Jeg er ganske enkelt overbevist om, at vedtagelsen af dette beslutningsforslag ikke ville betyde den store revolution for hovedparten af medlemmerne af fagforeningerne.
Det er et forslag, som går ud på noget meget mere basalt og principielt, nemlig det enkelte menneskes ret til at stå frit og vælge ud fra sin egen overbevisning og ikke være tvunget til at følge andre, hvor mange disse andre end måtte være.
Et demokrati er nemlig ikke kendetegnet ved, at flertallet bestemmer.
Sådan noget kan også forekomme i et flertalsdiktatur.
Nej, lakmusprøven på et demokrati er, hvorledes mindretallene behandles, og hvorvidt disse mindretal får lov til at udfolde sig i overensstemmelse med deres overbevisning.
Og på det punkt ser det skidt ud på dagens arbejdsmarked i Danmark.
Det er bl.a. retten til at være medlem af den faglige organisation, man ønsker, eller helt at stå uden for de faglige organisationer, hvis det er det, man ønsker - et meget beskedent ønske, som jeg er sikker på, at mange sammen med mig gerne vil have afklaret nu i forbindelse med en ændring af foreningsfrihedsloven.
Vi har desværre set fortsatte eksempler på, at selv de mest basale dele af den nuværende foreningsfrihedslov er blevet overtrådt.
Det er bl.a. ikke mange måneder siden, at en kommune måtte erkende, at kommunen gjorde forskel på medlemmer af forskellige fagforeninger.
Derfor har der været argumenter nok for at genfremsætte forslaget.
Vi må desværre beklage, at det igen i år ikke vil være muligt at finde flertal for en vedtagelse, men jeg vil gerne atter sige tak for opbakningen til de partier, som har været positive.
Ole Sohn (SF), 1999-12-02:
Den stilling, som SF har til lovforslaget, fremgik måske af mit lidt ledende spørgsmål til Venstres ordfører.
Der skal så stor en procentdel
af de stemmeberettigede
til, at det er fuldstændig urealistisk at få det forkastet.«
Derfor deltog de, der arbejdede aktivt for et forslag, slet ikke i debatten og ej heller i afstemningen.
Derfor er det ret væsentligt for at få flest muligt til at deltage i debatten både for og imod et mæglingsforslag, at der er så lav en grænse som muligt, og jeg så helst, at der ingen grænse var, for derved ville det sikres, at man også kunne engagere sig for noget og ikke blot imod noget.
Så skal man have demokratiet til at være aktivt også på arbejdsmarkedet, skal man gå den modsatte vej og fjerne de restriktioner, der er i dag.
Og når der kommer til at stå noget på spil - og det vil der jo gøre, hvis man i virkeligheden ønsker at få mæglingsforslaget igennem - og man undlader at stemme, ja, så kan man risikere at blive kastet ud i en konflikt.
Det vil med hundrede procents sikkerhed betyde, at flest muligt, også de, som ønsker at fremme et mæglingsforslag, møder op og stemmer, og derved vil man få et meget mere engageret arbejdsmarked både på lønmodtagerside og selvfølgelig også på arbejdsgiverside.
Nu kan man sige, at 47 pct., der deltager i en afstemning,
ikke er meget, men det er faktisk væsentligt mere, end det har været tidligere, hvor man har haft en højere tærskel for at kunne nedstemme et forslag.
Så det har haft en positiv effekt på stemmedeltagelsen, at man har nedsat grænsen.
Jeg er helt med på, at demokratiet burde være med langt tidligere i forhandlingssituationen, og det er det også.
Men jeg synes, det er en lidt underlig argumentation at sige: Vi er nødt til at gøre det nærmest umuligt at stemme et mæglingsforslag ned for at sikre demokratiet.
Altså hvis vi nu forestiller os, at man ikke i realiteternes verden kan stemme et mæglingsforslag ned,
så fjernes jo en demokratisk mulighed for lønmodtagerne for at få indflydelse på deres egne løn- og ansættelsesvilkår, og det synes jeg da ikke er spor demokratisk.
Så derfor har jeg ikke hørt andre argumenter, der er bedre for det aktive demokrati, men jeg lytter selvfølgelig gerne og lader mig overbevise.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-12-02:
Jeg skal formulere mig i spørgsmålsform, så derfor må jeg spørge, om hr. Ole Sohn ikke kan forstå - nu kan han forstå temmelig meget, så det får jeg sikkert et positivt svar på - at når man skal have den høje nejstemmeprocent på 35, som vi foreslår her, og som jo ikke er noget uhistorisk, ikke noget uprøvet - og det må jo heller ikke have været særlig udemokratisk, for det er noget, man trods alt har levet med i en lang, lang årrække - så er det jo, fordi så har man muligheden for at stemme nej, hvis det virkelig er noget horribelt, der er til afstemning.
Hvis det er sådan noget »comme ci comme ca«, som de, man i øvrigt har valgt til det fra de to organisationers side, har forhandlet sig til over en lang, lang, lang periode og til sidst fået mæglingskvinden/-manden til at være med til at udforme mæglingsforslaget på, så må vi nok tro, at det ikke er sådan noget, der er helt asocialt, sådan fuldstændig umenneskeligt og heller ikke fuldstændig utåleligt for den anden side, for arbejdsgiveren.
Derfor er det, jeg synes
, vi kan kræve en stor nejprocent.
Ole Sohn (SF), 1999-12-02:
Jeg er naturligvis glad for, at hr. Ole M. Nielsen mener, at jeg er i stand til at forstå meget, men jeg kan ikke helt forstå argumentationen.
Hvorfor er det kun den part, som kunne finde på at stemme nej til mæglingsforslaget, som skal have vanskeligheder?
Skulle man så ikke i demokratiets navn indføre en tilsvarende procent for dem, der ønsker at stemme ja til at få noget gennemført, så de også skal gøre et eller andet aktivt for det?
Hvorfor er det kun den ene part, der skal?
Det er derfor, jeg siger: Hvis ikke man havde en grænse overhovedet, så ville man jo være i den situation, at en stor del af medlemmerne måske syntes, det var lidt »comme ci comme ca«, at der var ikke noget i det, men at alternativet, nemlig en konflikt, trods alt var værre end at få mæglingsforslaget stemt igennem, så alle mand måtte af huse for at stemme mæglingsforslaget igennem, og så ville folk jo møde op.
Det er derfor, jeg siger, det skal være ens for begge parter.
Så hvis der skulle være logik i Kristelig Folkepartis forslag, skulle man jo sige: Der skal også være 35 pct. af de stemmeberettigede, der stemmer ja, for at det kan vedtages.
Så har man de samme betingelser, men jeg tror nu nok, det vil være noget urealistisk, så det er nok bedre at gå den modsatte vej.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-12-02:
Jeg blev alligevel skuffet over hr. Ole Sohns evner til at forstå.
Jeg beklager, at jeg må prøve igen, om ikke hr. Ole Sohn kan forstå, at de, der ikke møder frem, er de passive jasigere, som heller ikke møder frem til generalforsamlingen i den faglige organisation, fordi de tænker: Det går jo nok, og egentlig er sådan rimelig godt tilfredse med livet og vel også er rimelig godt tilfredse med dem, der varetager deres sager, må man tro, ellers var det jo med at møde op.
Jeg tror, det er det, det handler om.
Så skulle det selvfølgelig være ens, det er klart, ellers er det ikke rimeligt.
Men det kan man ikke, og man har erfaring for de lave stemmeprocenter, som jo er langt, langt lavere end til f.eks. folketingsvalg, som vi jo da roligt kan sammenligne det med.
Det ligner folkeafstemninger, som jeg i øvrigt af samme grunde som de her nævnte ikke går særlig meget ind for, for det er jo tit og ofte komplekse situationer, som vælgerne ikke har forudsætninger for at tage stilling til uden at studere dem meget.
Susanne Clemensen (CD), 1999-12-02:
Hvis urafstemninger på arbejdsmarkedet skal have nogen ret, så skal det også være muligt at stemme et nej hjem, ellers er det ikke noget demokrati.
Så kan man selvfølgelige sige: Et bredt udsnit af Folketingets partier greb jo rent faktisk ind i storkonflikten i 1998, og er vi så ikke lige vidt?
Men dertil mener jeg der er at sige, at en storkonflikt som den, vi så i 1998, trods alt og heldigvis er så sjældent forekommende, at man ikke på den baggrund kan tillade sig at generalisere, sådan som Kristeligt Folkeparti her gør, og så på den baggrund finde anledning til at stramme afstemningsreglerne.
Ved førstebehandlingen af lovforslaget om ændring af lov om mægling i arbejdsstridigheder i 1996, som gav den øgede mulighed for at stemme mæglingsforslaget ned, og som jo også blev vedtaget, lagde vi i CD meget vægt på, at lovforslaget var fremsat på baggrund af et fælles forslag fra LO og DA.
Vi er tilhængere af det danske aftalesystem, og derfor kan CD ikke støtte forslaget.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-12-02:
Det kom jo ikke bag på mig, at fru Jette Gottlieb kom efter mig med den der med tilliden til de faglige organisationer.
Men forskellen på Enhedslisten og SF på den ene side og os på den anden side er nemlig, at jeg ikke har tillid til de faglige organisationer.
De faglige organisationer varetager nemlig ikke samfundets interesser.
De varetager deres fagfællers, deres egne interesser, deres egoistiske og gruppeegoistiske interesser, hvorimod Folketinget har det formål at varetage helhedens interesse, samfundets interesse.
Så derfor har jeg jo ikke den samme tillid til arbejdsmarkedets parter, som de to partier har.
Det var derfor, jeg undrede mig over de to partiers forbehold over for det, der lå her med at hæve fra 3 til 5 dage.
Så det har fru Jette Gottlieb ingen grund til at undre sig over.
Jette Gottlieb (EL), 1999-12-02:
Nej, men det gav mig så nogle andre ting at undre mig over.
Vil det sige, at hr. Ole M. Nielsen mener, at det ikke er i samfundets interesse at sikre så højt et demokratisk niveau som muligt i de organer, der afgør overenskomsters udfald?
Og er det ikke i samfundets interesse, at demokratiet blomstrer bedst muligt, også i fagbevægelsen?
Og er det ikke i samfundets interesse, at der er så høj stemmedeltagelse som muligt ved afgørelse af overenskomster?
Og er det ikke netop det, der faktisk vil komme til at være i baggrunden, hvis man laver nogle ændringer af det her?
Thorkild B. Fransgaard (FRI), 1999-12-02:
Der kan findes gode argumenter både for og imod det her lovforslag, men jeg mener, at der er flest argumenter for.
Derfor kan vi støtte det her forslag.
Når der sker det, at der udbryder en konflikt, så er det
en ulykkelig situation såvel for lønmodtageren som for de virksomheder, det går ud over.
Nu taler vi altid om virksomhederne, men jeg er sikker på, at det i lige så høj grad går ud over lønmodtagerne og deres familier.
Derfor er det rigtigt, at hvis sådan en storkonflikt skal bryde ud, så er det med, at det er så stort et demokratisk grundlag som muligt, der har stemt for, at det skal ske. Derfor finder vi det rigtigt, at mindst 35 pct. af de stemmeberettigede skal have stemt nej til et mæglingsforslag, for at konflikten kan bryde ud.
Der kan godt findes argumenter for, at det ikke er demokratisk, men der er også argumenter for, at det virkelig er demokratisk.
For i det tilfælde, hvor der kun er en stemmeprocent på 50, og der er så godt halvdelen af disse, der stemmer nej, så vil det sige, at de 25 pct. er skyld i, at 100 pct. af medarbejderne kommer ud i en konflikt. Men som sagt kan der findes argumenter begge veje, men der er flest for at stemme for det her lovforslag, for som sagt så er det en ulykkelig situation for begge parter, hvis der sker det, at der bliver en konflikt.
Vi i Frihed 2000 er kommet frem til den konklusion, at vi kan støtte lovforslaget.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-12-02:
Endnu en gang skulle vi opleve at få en gang hykleri her fra denne talerstol.
Men desværre er det jo sådan, at hver eneste gang, man har givet udtryk for, at man tror, at nu kan man nok få tingene forandret, har det medført, at nogle mennesker har fået et håb og tror, at de kan kaste sig ud i store arbejdskampe.
Jeg synes ikke, det er partiet Venstre og heller ikke de andre partier værdigt at prøve at foregøgle den slags, når det er klargjort, hvad der står i EU's Sociale Charter, og hvad der står i de forskellige andre konventioner om dette spørgsmål, og hvordan afgørelserne har været.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-12-02:
Det kan da godt være, at der er nogle, der skal belære om den danske model, med det er da ikke ensbetydende med, at man derfor skal tro, man kan gå hen og få ret.
Der er da et stykke vej at gå, og som vi alle ved, og som det er blevet fremført af arbejdsministeren og mig selv, er denne situation blev bedømt af den danske Højesteret.
Det er det falske håb, jeg synes, hr. Kristian Jensen skulle være med til at dæmpe ned.