Pia Christmas-Møller (KF), 2006-10-05:
Det vil hun gerne.
Hvem skulle nu have troet det?
Ja, man kan blive overrasket, også når man læser Ekstra Bladet, hvor lederen i går glimrede med skarphed og klarsyn.
Man skrev: »I denne sag er det lykkedes nogle løgnagtige agitatorer at hidse en masse omsorgsfulde forældre op til at tro, at en million børn er ofre for sparegale politikere.«
Ja, det skrev Ekstrabladet, der jo ellers er nok så kendt for at fryde sig over rav i gaden.
Det må da gøre indtryk på eftertænksomme radikale sjæle, hvis de da overhovedet læser Ekstra Bladet til deres caffelatte, og langt ind i Socialdemokratiets rækker kunne man forvente at det ville give stof til eftertanke.
Det er blevet for meget selv for Ekstra Bladet, når de skriver: »Man skal være overordentlig overfladisk og uvidende om de faktiske forhold for at slutte begejstret op bag de titusinder af demonstranter, som tirsdag i en halv snes byer lukkede børneinstitutioner og aktionerede imod »nedskæringer i velfærden«.
Jo, åbningen af det nye folketingsår er akkompagneret af skingre protestråb; protester, der i deres mangel på proportioner og fælles grundlag kommer til at skygge for den dialog, der jo ellers kunne være behov for.
For vi står med den største reform i mands minde, en kommunalreform, som giver bæredygtighed mange år frem.
Det er en meget kompliceret og vanskelig proces, men det er en uomtvistelig kendsgerning, at der næste år samlet set er betydelig flere penge til velfærd og til fordeling, end der var i år, ligesom der i år er flere penge, end der var sidste år.
Det er en uomtvistelig kendsgerning, at der er kompenseret fuldt ud for skattestoppet og andre centralt fastsatte vilkår, og det er en uomtvistelig kendsgerning, at disse beløb er aftalt med kommunernes egne repræsentanter, som nu også – langt om længe, kan man sige – siger, at aftalen skal overholdes.
Lad mig slå fast, at vi i Det Konservative Folkeparti lægger stor vægt på det kommunale selvstyres fortsatte muligheder, men vi forventer så også, at man lokalt er parat til at tage et ansvar, der matcher.
Vi forventer, at man i Århus og andre steder, hvor Socialdemokraterne spillede en afgørende og forhindrende rolle i at trimme økonomien i tide, hvorfor det svider ekstra hårdt nu, også dér er parat til at tage ansvar.
Borgernes deltagelse og engagement i politik er vigtigt i et repræsentativt demokrati som vores.
Når det er sagt, er omtrent alt positivt om BUPL's og konsorters stormløb mod regeringen også sagt – og det oven i købet udtømmende.
Derfor er det med undren og hovedrysten, at man iagttager oppositionens medløbere, jeg tænker her især på Socialdemokraternes medløb.
Sjældent har man set så eklatant et knæfald for populisme som det, fru Helle ThorningSchmidt har præsteret i de forløbne uger.
Lad mig advare: Et sådant knæfald kan let give skrammer på knæene.
Det giver sår i troværdigheden, og de kan sætte sig som ar.
Det bliver svært for den socialdemokratiske opposition at arbejde sig tilbage på banen som troværdig partner til store aftaler med regeringen efter de seneste ugers uansvarlige leflen.
Jeg troede faktisk, at ansvarligheden ville holde, i hvert fald indtil vi har fået lovgivningen på plads.
Jeg håber, man besinder sig, selv om man lige nu falder for fristelsen til at satse på alliancen med alskens talkunstnere i fagbevægelsens rødeste korridorer.
Lad mig slå fast, så det ikke kan misforstås: Vi Konservative er mindst lige så optaget af at sikre vore børn og gamle ordentlige og anstændige forhold som de aktionerende.
Vi kæmper for at sikre velfærd med kvalitet.
Det gælder selvfølgelig også kvalitet i daginstitutionerne.
Det er o.k. at være politisk uenige, men det må foregå på et sagligt grundlag, hvor vi forholder os til virkeligheden og ikke til fantasiprognoser og fupregnestykker fabrikeret på en lommeregner i BUPL's hovedbestyrelse.
I det hele taget er det i stigende grad svært at forbinde ordet ansvarlighed med Socialdemokraterne.
Selv samme dag som Nationalbanken advarede mod overophedning af dansk økonomi, sagde Socialdemokraternes nye formand og statsministerkandidat frisk og frejdigt, at det var hun da fløjtende ligeglad med, og i øvrigt kunne kommunerne da godt – stod det til hende – få yderligere 2-3 mia. kr. ud over det løft, der allerede er aftalt med KL.
Alt imens Socialdemokraterne lover guld og grønne milliarder til kommunerne, ryster ikke alene Nationalbanken, men også Socialdemokraternes egne økonomer i Arbejderbevægelsens Erhvervsråd på hovedet og advarer.
Der er kun ét dækkende ord for Socialdemokraternes adfærd for tiden, og det er overbud på overbud.
Det er så let at dele ud og lade stå til og så svært at rette op bagefter, når det hele først er kørt i sænk.
Det oplevede vi i 1970'erne, hvor en radikal Hilmar Baunsgaard, en socialdemokratisk Anker Jørgensen, og ja, en Venstremand ved navn Poul Hartling i hver deres periode som statsminister sloges med stigende gældsbyrde, høje renter og et eksplosivt offentligt forbrug.
Det var først, da den konservative Poul Schlüter kom til i 1982, at en holdbar genopretning af dansk økonomi tog form.
Lad mig sige det klingende klart: Vi Konservative vil under ingen omstændigheder medvirke til at underminere vores kernesunde økonomi.
Der er ikke brug for endsige råd til en ny Anker Jørgensen-politik, tværtimod.
Det er her, værdierne skabes, det er her, pengene, som skal betale for velfærden, tjenes.
Vi har ikke brug for politikere, der på de kommende generationers bekostning kaster milliarder ud i offentligt forbrug og dermed smider en ubetalelig regning i børneværelset.
Der er brug for politikere, der konsekvent tænker i og arbejder med vækststrategier.
Vi skal forske og udvikle for at tackle de miljø- og sikkerhedsmæssige udfordringer, vi hele tiden vil møde i en verden, der er under stadig forandring.
At brandskatte arbejdskraften er ikke hensigtsmæssigt, når der er brug for større og ikke mindre arbejdsudbud.
Skattelettelser og velfærd er i den rette dosering og med den timing ikke hinandens modsætninger, men derimod hinandens forudsætninger.
Vi har et krævende folketingsår foran os, ikke mindst i forbindelse med den lovgivning, der knytter sig til gennemførelsen af velfærdsreformen.
Når vi ser fremad, og det gør vi Konservative altid, også længere end til næste valg, så er der udfordringer nok at tage fat på.
Jeg beklager, at WTO-forhandlingerne er gået i stå, og jeg beklager, at EU ikke er oppe i fart til at kunne trække mere i verdensøkonomien og til at få liberaliseret handelen, men i det store billede går vi imod mere åbenhed, mere handel, større konkurrence og stigende velstand i de fleste dele af verden.
Det stiller Danmark over for udfordringer, som skal håndteres.
Akut har vi mangel på arbejdskraft i Danmark, der er ikke danske hænder nok til at besætte alle job, og sådan vil det formentlig være i mange år fremover.
Det danske arbejdsmarked må altså åbne sig mod udlandet.
Samtidig har jeg kun ros tilovers for beskæftigelsesministerens plan om at gøre Danmark til et attraktivt land at søge arbejde i og for den offensiv, som regeringen planlægger for at tiltrække kvalificeret udenlandsk arbejdskraft.
Det er rigtig gode toner i besvarelsen af globaliseringens udfordringer.
Men igen spiller Socialdemokraterne en underlig melodi, når man krampagtigt fastholder begrænsningerne af den arbejdskraft, som kommer fra de nye EU-lande.
Er man hollænder, er man velkommen, er man derimod polak, er man nærmest uønsket.
Det er ikke rimeligt.
Jeg må her understrege, at vi selvfølgelig skal have ordnede forhold på arbejdsmarkedet.
Om 20-25 år må vi forvente, at olien i Nordsøen tørrer ud, og vi vil ligesom vore europæiske partnere være henvist til at importere dyr energi, hvis vi altså ikke gør noget.
Det vil gøre os afhængige af ustabile lande som Iran, Irak, Libyen, Saudi Arabien og Algeriet, men også Rusland vil stå umådelig stærkt over for EU-landene.
Beregninger viser, at i år 2030 vil EU skulle dække 90 pct. af oliebehovet og 80 pct. af gasbehovet gennem import.
Energipolitik er derfor et spørgsmål om både sikkerhedspolitik, økonomi og miljø.
Han har én gang lukket for hanerne, og han eller hans lige kunne jo finde på at gøre det igen.
At der er et stort potentiale i en bevidst omgang med vores energi, kunne vi høre her til morgen i radioen.
Ifølge det vestsjællandske energiselskab SEAS bruger de danske skoler så meget strøm, at de faktisk ville kunne tjene ca. 100.000 kr. om året ved bare at bære sig lidt fornuftigt ad.
Ved at slukke lyset og computeren, når man gik, ville meget kunne hentes.
Tænk på, hvor mange skolebøger man ville kunne hente på den konto.
Så både globalt og lokalt skal vi tænke ansvarligt i energiressourcer og miljøbaner.
Danmark har klare styrkepositioner, som kan udnyttes langt mere, hvis vi altså vel at mærke i tide forstår at placere os.
Vi kan blive blandt vinderne ved at lancere en offensiv strategi.
Målsætningen skal være mindre afhængighed af import af fossile brændstoffer, yderligere satsning på produktion af billig og ren energi fra vedvarende kilder og forpligtende globalt miljøsamarbejde i kampen mod klimaændringer.
Det er tre helt overordnede målsætninger.
Faktisk har vi Konservative for længst tilkendegivet, at vi ønsker et meget ambitiøst resultat af de forestående forhandlinger mellem partierne her i Folketinget.
Det kræver politiske visioner og vilje, og så er jeg jo tilbage ved udgangspunktet.
Den overbudspolitik, som fjerner fokus fra det fremadrettede og samler sig om det populistiske, er p.t. det danske samfunds største trussel.
Jeg vil derfor slutte med en indtrængende opfordring til Socialdemokrater og andre, der fristes til at lefle for folk med overbud, kortsigtede milliardinvesteringer og letkøbt propaganda
: Giv plads til proportionerne og ansvarligheden.
Der er en virkelighed, som vi skal forholde os til.
Politik er at have værdier, der bærer visioner, og vilje til at bære visioner igennem til konkrete resultater for det enkelte menneske.