Keld Albrechtsen (EL), 1997-10-21:
Summa summarum: Når man skal gøre resultatet af læsningen af det her lovforslag om dansk tilslutning til Amsterdamtraktaten op, kan man jo konstatere, at hovedelementerne er, at forstadierne til EU-hæren, den fælles forsvarspolitik, nu fremrykkes, at opbygningen af et EU-udenrigsministerium for en fælles udenrigspolitik nu startes - i det små ganske vist, men den startes altså - og at grundstenen til det forbundspoliti efter amerikansk forbillede, altså FBI, som kansler Kohl hele tiden så brændende har ønsket, nu lægges.
Det er hovedelementerne, ikke fuldt udfoldet i denne omgang, men man tager et skridt, hver gang der kommer en ny traktat, og endemålet er altså Vesteuropas forenede kapitalistiske stater.
Der er altså ikke meget godt at sige om dette lovforslag.
Og hertil vil jeg føje, at jeg har sjældent læst så farvede og tendentiøse, jeg vil nærmest sige usaglige politiske bemærkninger til et lovforslag.
Det er ikke en nøgtern analyse af traktaten, regeringen har fremlagt i bemærkningerne; det er snarere det, som hr. Torben Lund i åbningsdebatten advarede imod, nemlig en myteskabelse, for der skabes i regeringens bemærkninger til lovforslaget den ene myte efter den anden. Dertil kommer så, at lovforslaget hviler på den åbenlyst mangelfulde juridiske redegørelse, som regeringen har sendt til Folketinget.
Det vil jeg komme tilbage til.
Det gode, der kan siges om lovforslaget, vil jeg dog også skynde mig at sige, for der er det gode ved lovforslaget, at det først skal færdigbehandles, når vi kender Højesterets dom i grundlovssagen.
Sådan har jeg i hvert fald opfattet regeringens tilkendegivelser, og det er tilfredsstillende.
Jeg håber så, at dette også gælder, hvis det skulle ske, at højesteretsdommen bliver udsat.
Det er det ene gode, man kan sige. Det andet gode, man kan sige om lovforslaget, er, at regeringen i bemærkningerne vedstår løftet om, at der skal være en folkeafstemning.
Men når disse to ting er sagt, er den positive side af regnebrættet altså også gjort op.
Regeringen skriver nemlig i bemærkningerne - og det er her, vi kommer til myterne - at der skulle være hele ti gode grunde til at stemme for Amsterdamtraktaten, men jeg vil altså kalde det regeringens ti overdrivelser, for det er faktisk kejserens nye klæder, vi her oplever. Først hævder regeringen, at den nye traktat gør EU mere åben og demokratisk.
Men er det et udtryk for åbenhed, at Europa-Kommissionen fremover selv skal fastsætte reglerne for aktindsigt i Kommissionens papirer?
Er det åbenhed?
Og er det mere demokrati, at EF-Domstolens magt udvides, og at Europa-Kommissionens magt udvides på det ene område efter det andet?
Er det mere demokrati?
Det er i hvert fald svært for mig at forstå, at det, at man fratager Folketinget mere og mere magt og lægger den over til disse bureaukratiske overnationale myndigheder, skulle være udtryk for mere demokrati.
Det er en mærkelig demokratiopfattelse, man har, hvis man hævder det synspunkt.
Så hævder regeringen, at Amsterdamtraktaten skulle være til fordel for menneskerettighederne.
Men vi har allerede haft debatten om flygtningekonventionen, hvoraf det er fremgået, at traktaten klart er i strid med de forpligtelser, som vi har påtaget os og skrevet under på i FN, for der kommer jo nogle traktatbestemmelser, der betyder, at EF-Domstolen får endnu større muligheder for selvstændigt at tage stilling til menneskerettighederne, og det er utrolig farligt.
Vi får altså et system, hvor EU som en statsdannelse selv tager stilling til, om EU overholder menneskerettighederne!
Der står altså en instans over f.eks. den danske regering, som kan påse, om menneskerettighederne overholdes, og tage stilling til borgernes klager, hvis det er sådan, at Danmark ikke overholder menneskerettighederne; men EU bliver jo en forbundsstat, hvor man selv er i stand til at tage stilling til og afgøre, om man overholder menneskerettighederne, og det er dødsensfarligt.
Jeg kan slet ikke forstå, at man har kunnet tiltræde en sådan tankegang fra den danske regerings side, at en myndighed skal kontrollere sine egne overholdelser af menneskerettighederne.
Og når man så kommer til den juridiske redegørelse, som regeringen har fremlagt, oplever man, at regeringen - selvfølgelig af hensyn til den retssag, der foregår i Højesteret - gentager de påstande, som den dér har fremlagt, f.eks. at der ikke er noget problem med EU's gummiparagraf, dvs. art. 235. Men nu får vi i Amsterdamtraktaten en yderligere udvidelse af gummiparagraffens område, således at EU selv kan bestemme, hvor meget magt EU skal have på nationalstaternes bekostning.
Regeringen har selv i sin juridiske redegørelse henvist til, hvordan EU allerede har brugt gummiparagraffen på det sociale område.
Og selv om alle jo ved, at EU ikke skal have magt på det sociale område, har man tiltaget sig den alligevel.
Men så meddeler regeringen i sin juridiske redegørelse blot, at det ikke er suverænitetsafgivelse, når den nye traktat giver EU beføjelser på det sociale område - bl.a. i forbindelse med socialt udstødte, hvor EU får lovgivningsbeføjelser langt ind i socialpolitikken - og at det altså ikke er noget problem i forhold til grundloven, for det måtte EU gerne i forvejen, for det har man allerede gjort ved at bruge gummiparagraffen.
Og så lovliggør man sin egen ulovlighed og bruger den endda som argument for at gentage den!
Det er den samme argumentation, regeringen har præsteret ved Østre Landsret, og den indbygges altså endnu en gang her i regeringens redegørelse.
Og fleksibiliteten kan man ved hjælp af gummiparagraffen bruge til, hvad man vil, og det vil sige, at man kan ændre traktaten ved hjælp af bestemmelserne om fleksibilitet kombineret med brug af gummiparagraffen med hensyn til at udvide EU's område uden at foretage traktatændringer og uden at afholde folkeafstemninger.
Sådan er det!
Jeg har allerede været inde på, hvordan menneskerettighedsafsnittene i traktaten faktisk kolliderer med vores grundlov, for vi må jo anse menneskerettighederne som grundlovssikrede her i landet.
Det synspunkt går jeg ud fra at i hvert fald regeringen har.
Og at menneskerettighedskonventionerne også er en del af vores forfatning, håber jeg at regeringen vil vedstå.
Så er der en art. K 4, der giver EU mulighed for at træffe beslutninger om, at fremmed politi må operere på dansk grund, og det er også en gummiparagraf uden nogen begrænsninger.
Om det skriver regeringen i sin redegørelse, at dér må danske myndigheder jo påse, at der ikke sker nogen overtrædelser i forhold til grundloven, men man giver altså EU den beføjelse, altså ret til at fastsætte regler om, at svensk eller tysk eller fransk politi kan operere i Danmark, uden at der er fastsat nogen betingelser om, hvad de må, og hvad de ikke må.
Det er utroligt, at regeringen i en grundlovsredegørelse kan sige ja til sådanne ting og påstå, at der ikke er noget grundlovsproblem i det.
Nu har jeg kun nævnt nogle få af de grundlovsproblemer, der er, for mere tillader min taletid desværre ikke, men vi har fra Enhedslistens side stillet forslag om, at der skal foretages en uvildig undersøgelse af disse spørgsmål.
Men det har regeringen hidtil afvist, selvfølgelig af frygt for at kunne komme ind i en analyse, der kan skabe problemer i regeringens retssag ved Højesteret.
Det er selvfølgelig derfor, man spiller med fordækte kort og ikke vil være med til en dybtgående analyse af disse ting.
Men vi vil kæmpe videre for vores forslag.
Tilbage til regeringens 10 overdrivelser: F.eks. påstår man frejdigt, at man har gjort noget for nærhedsprincippet.
Men hvad er det, man har gjort?
Man har taget det, der foreligger fra Edinburgh, og sat det ind i traktaten.
Men af den grund kommer der ikke en pind mere nærhed - ikke en pind!
Og det er heller ikke lykkedes nogen at forklare, hvad det skulle være.
Og hvad kommer der ind med hensyn til beskæftigelse nu?
Der kommer det ind, at beskæftigelsen skal underordnes ØMU'en, for det fremgår jo klart, at beskæftigelsen skal finde sted inden for rammerne af art. 103, stk. 2., altså de nedskæringer, der ligger i ØMU'en, og det kalder man så beskæftigelse!
Og hvis
man så ser på, hvad den svenske statsminister har udtalt for et par dage siden, idet han har sagt, at Sverige ikke kan tilslutte sig ØMU'en på nuværende tidspunkt, fordi man først vil se, om EU udvikler sig til en føderation, hvilket efter hans opfattelse godt kan blive tilfældet med ØMU'en, fordi ØMU'en forudsætter en centralt styrende politisk myndighed til at føre en fælles finanspolitik i landene, for ellers kan ØMU'en nemlig i realiteten ikke eksistere, så har den svenske statsminister jo fuldstændig ret.
Og det er altså sammenkoblet med det afsnit om beskæftigelse, som står i Amsterdamtraktaten.
Miljøet styrkes, hævder man, og man siger også, at vi har fået en bedre miljøgaranti.
Men samtidig skriver man i regeringens juridiske redegørelse, hvor man skal begrunde, at der ikke er tale om suverænitetsafgivelse, at der ikke er noget nyt i miljøbestemmelserne, for dem har man i realiteten haft hele tiden.
Det skriver man i det juridiske, for dér har
man altså brug for den forklaring, men omme i det politiske skriver man det om, så det ser ud, som om der er sket noget nyt.
Man har altså to forklaringer til to forskellige anvendelser, selv om de ganske vist strider direkte mod hinanden.
Det samme gør sig i øvrigt gældende med hensyn til beskæftigelsen.
Og med hensyn til miljøgarantien sagde Socialdemokratiet først i 1986 - jeg husker tydeligt, at vi havde den diskussion, for jeg prøvede jo sammen med hr. Ivar Nørgård og andre at få gennemført et dansk nej til EF-pakken, at man ikke ville have EF-Domstolen til at fastslå, om Danmark måtte bruge miljøgarantien eller ej, men det synspunkt opgav man så efterhånden.
Under forhandlingerne under regeringskonferencen fremførte man dog det synspunkt, at så skulle det ikke være Europa-Kommissionen, der skulle bestemme, om vi kunne bruge miljøgarantien eller ej, og miljøministeren har f.eks. i en artikel i Politiken den 12. september 1996 redegjort for, hvordan regeringen kæmpede for, at vi dog i det mindste skulle kunne iværksætte miljøgarantien i Danmark uden at skulle have Kommissionens godkendelse.
Og nu står vi så med en traktat, hvori miljøgarantien ikke er andet end en dispensationsordning, som Kommissionen kan afvise at man kan bruge ved blot at henvise til, at det strider mod det indre markeds funktion.
Og hvad strider ikke mod det indre markeds funktion?
Det gør i hvert fald altid brug af miljøgarantien, og dermed er miljøgarantien faktisk ophævet i selve teksten.
For enhver anvendelse af miljøgarantien strider mod det indre markeds funktion, og det er selve ideen i miljøgarantien, at den er en undtagelse fra det indre marked.
Sådan kunne man blive ved med de ti punkter, som regeringen har remset op: Kommer man ned i dem, er der intet i dem, eller også er der tale om direkte tilbageslag.
Vi står altså nu i en situation, hvor vi kan forvente, at et ja til Amsterdamtraktaten vil være et grønt lys for en række yderligere traktatændringer, for det, som man siger ja til, hvis man stemmer for Amsterdamtraktaten, er ikke alene alle de ting, som vi har diskuteret her i dag, men også den næste traktat, traktaten om ændring af stemmevægtene, hvor de små landes vinger skal klippes og stemmevægtene ændres til ugunst for de små lande.
Det ved vi jo godt vil ske.
Det vil jo være konsekvensen.
For hvis Norge ikke kan tiltræde Schengen - hvilket der er meget der tyder på - vil et dansk ja til Amsterdamtraktaten betyde et farvel til den nordiske pasunion.
Og hvad vil tilhængerne af EU sige, hvis de vinder afstemningen om Amsterdamtraktaten?
De vil sige: Nu skal vi ind i ØMU'en.
Økonomiministeren prædiker jo næsten daglig for den sag.
Så det næste bliver altså ØMU'en.
Et ja til Amsterdamtraktaten vil altså være et ja til unionsglidebanen, ganske enkelt, et ja til en række nye traktatændringer og unionsskridt inden for ganske få år, og dermed vil vi glide ind i noget, som mere og mere kommer til at ligne og blive en forbundsstat, og derfor vil Enhedslisten stemme nej til det forslag, som regeringen her har fremsat, og anbefale vælgerne at sætte deres kryds ved nej, den dag folkeafstemningen kommer.