Sonja Albrink (CD), 1999-10-27:
Forslaget, som vi her behandler, er jo stort set en genfremsættelse fra sidste samling.
Det indeholder utrolig mange elementer, men det indeholder også uhyre mange vigtige forslag om både sigtedes, tiltaltes og vidners retsstilling.
Den del af lovforslaget, som CD og undertegnede vil beskæftige sig med, er forslaget om isolationsfængsling.
I CD er vi glade for, at justitsministeren har fremsat et forslag om forbedring, opstramning, om man vil, af reglerne for anvendelse af isolation under varetægtsfængsling.
Vi må erkende, at virkningerne af isolationsfængsling kan være katastrofale for den fængslede, især hvis der har været tale om en langvarig isolation.
Det mest indgribende tvangsindgreb, vi kender herhjemme, er jo nok netop isolationsfængsling, og jeg tvivler faktisk på, om isolationsfængsling helt kan undværes i en verden, hvor kriminalitet i højere grad bliver begået grænseoverskridende.
Når det så er kendt, at isolationsfængsling er et nødvendigt onde, ja, så gælder det jo om at afbøde de negative virkninger af fængslingen, og her synes jeg da godt, man kan være opmærksom på de betragtninger, som fængselspræst Jørgen Worsaa Rasmussen har gjort sig om anvendelsen eller mangelen på samme af delvis isolation.
Det forslag er altså helt klassisk, eftersom det indeholder en afvejning af hensynet til den enkeltes retssikkerhed, integritet og helbred med hensynet til en effektiv retshåndhævelse.
I det forslag har man valgt at angribe problemstillingen gennem fastsættelse af grænser for den tidsmæssige udstrækning af isolationsfængsling
og ved præcisering af det, der kræver særlige grunde til isolationsfængsling, samt ved at stille skærpede krav til såvel anmodningers som kendelsers konkrete begrundelse.
Alt sammen noget, der vil forbedre de sigtedes retsstilling.
Det, der nok vil give mest anledning til diskussion, er, at forslaget ikke definitivt sætter en ufravigelig overgrænse for den tidsmæssige udstrækning af isolationsfængsling, eftersom det har åbnet en ventil for, at det i ganske særlige tilfælde i forbindelse med de allergroveste forbrydelser vil være muligt at fravige den 3-måneders grænse, som forslaget opererer med.
Her er det altså, at vægtskålen tipper over til fordel for hensynet til retshåndhævelsen, og det er vi i CD ikke helt utilfredse med.
Man bør jo mærke sig, at det i bemærkningerne til forslaget klart er anført, at der bliver tale om en meget begrænset dispensationsmulighed.
At justitsministeren så mener, at konkrete anmodninger om isolationsfængsling ud over 3-måneders-grænsen skal forelægges Rigsadvokaten før forelæggelsen for retten, kan da godt undre lidt.
Rigsadvokaten kunne jo udstede nogle generelle retningslinjer, som man da kunne forvente at anklagemyndigheden er i stand til at følge.
Og i øvrigt er det jo rent faktisk domstolens opgave at vurdere, hvorvidt betingelserne er opfyldt.
Forslaget om obligatorisk kompensation for varetægtsfængsling i isolation er derimod ikke godt.
I CD er vi da enige i, at isolationsfængsling i nogen grad vil medføre en strafafkortning, altså ud fra den almindelige dag for dag-afkortning for varetægtsfængsling, men at det sker med udgangspunkt i de almindelige regler for strafudmåling eller et konkret skøn og ikke efter matematiske særregler.
Med hensyn til vidnebeskyttelsesreglerne er vi meget glade for ethvert forslag, der går i den rigtige retning, så også det forslag kan vi støtte i CD.
Vi er altså hundrede procent enige i intentionerne.
Det, vi ønsker i CD, er, at vi får en bedre udmøntning af de her regler, og at vi får dette gjort og drøftet nøje under udvalgsbehandlingen.