Leif Mikkelsen (V), 2005-03-15:
De lovforslag, vi her behandler, er jo indgangen til behandlingen af 49 lovforslag om den offentlige sektor i Danmark.
Dermed står vi nu over for en behandling i Folketinget af væsentligt omfang.
Det er et stort og vigtigt område, som skal behandles med omtanke.
Det er vel en forandring af den offentlige sektor, som er den største i mands minde – hvad det så end er.
Der har været et godt forarbejde.
Regeringen har nedsat en Strukturkommission, som har afleveret sin rapport på det berømte Vingstedmøde, og der har været en stor folkelig debat i forsamlingshuse, vælgerforeninger, borgerforeninger osv.
Og regeringen har lyttet og har så fremlagt sit forslag til forhandling med Folketingets partier.
I Venstre glædede vi os meget længe over, at der var optræk til et bredt grundlag her i Folketinget.
Vi kan så i dag glæde os over, at regeringen med støtte fra Dansk Folkeparti nu har et lovgrundlag klar, der er stærkt og godt for den offentlige sektor.
Vi vil ikke i dag undlade at pege på, at vi for nylig så et godt skridt fra oppositionens side, nemlig at man tog et medansvar for det kommunale landkort.
Det var et signal om medansvar.
Det synes vi er godt for det kommunale Danmark.
Vi noterede en smidighed hos Dansk Folkeparti og i regeringen til at inddrage oppositionen.
Vi har et klart flertal for de her forslag, og vi vil selvfølgelig gennemføre dem, men vi vil ikke undlade i dag at sende en velment invitation til oppositionen, ikke mindst til Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet, som nu tager medansvar for danmarkskortet, til også at tage et bredere medansvar for reformen i øvrigt.
Sidst blev der jo desværre dømt valgkamp.
Det blev ikke just et tema i valgkampen, men der blev dømt valgkamp.
Den tid er nu forbi, og derfor vil jeg godt her i dag udtrykke et håb om, da vi jo var så tæt på sidst, at det lykkes – det burde det kunne – at mødes igen om de resterende 48 lovforslag.
Vi står nu med et forslag til inddeling af Danmark, som er nået meget langt, næsten til vejs ende, ad frivillighedens vej.
Vi når under 100 kommuner, og det tyder jo på, at vi åbenbart er enige om, at vi skal have større og mere bæredygtige kommuner.
Vi er enige om, at regionsdannelserne skal have en styrke til at håndtere sundhedsvæsenet.
Vi er enige om, at beslutninger skal træffes så tæt på borgerne som muligt.
Og vi er enige om, at borgerne skal have én indgang til den offentlige sektor.
Når vi nu er enige om det, altså større og mere bæredygtige kommuner og beslutninger så tæt på borgerne som muligt, ja, så må opgaverne jo lande i kommunerne, og dermed står vi med et lovkompleks, der er den største decentralisering, nogen kan huske.
Nu er det jo sådan, at der var to måder, kommunerne kunne indfri det grundlag, der lå i reformen, på, enten ved at lægge sig sammen, så man fik en bæredygtighed med et befolkningsunderlag på 20.000, eller man kunne indgå i et forpligtende samarbejde, hvor grundlaget så var 30.000.
Jeg konstaterer, at det er meget få, der har anvendt løsningen om forpligtende kommunale samarbejder; man har ad frivillighedens vej valgt sammenlægningen, altså at etablere store, stærke, bæredygtige kommuner, som gør det hensigtsmæssigt og rigtigt, hvilket er forslagets intention, at lade det lande i kommunerne.
Det er som nævnt glædeligt, at et bredt flertal i Folketinget står bag dette landkort, hvor vi jo har haft nogle principper, som jeg godt vil nævne her, nemlig at det er vigtigt, at folk kommer derhen, hvor de gerne vil.
Derfor har vi jo valgt det princip, at når en kommune har valgt én vej og der så er et mindre hjørne, der vil noget andet, ja, så gennemfører vi simpelt hen en folkeafstemning om det – det kan f.eks. være to kirkesogne, skoledistrikter, eller hvad ved jeg, der har et andet ønske – så vi med reformen når en situation, hvor vi respekterer de kulturelle grænser i landskabet, hvad de nu end kan være, der, hvor folk vender kulturelt, socialt, uddannelsesmæssigt osv.
Og vi har så også forfulgt det princip, at med hensyn til dem, der så ikke har løst opgaven i forhold til kommunalreformen, påtager Folketinget sig ansvaret for at finde en løsning på det.
Så har vi endelig valgt en opmandsfunktion, som påkalder sig meget opmærksomhed i øjeblikket.
Det tyder på, at der i forlængelse af en sådan opmandshåndtering af de lokale spørgsmål kan findes gode løsninger med bred opbakning, altså en afdækning af, hvilke løsninger der så kan gøre det danmarkskort færdigt, som ad frivillighedens vej er kommet til at se særdeles godt ud.
Vi kender alle navnene på de steder, der diskuteres i pressen i øjeblikket: Nørager Kommune, Fredensborg-Humlebæk, det midtjyske område, Lolland og Farum-Værløse.
Her er der en ivrig diskussion, og det forstår vi godt, men det er utrolig vigtigt at holde sig for øje, at et bredt flertal her i Folketinget altså gav mandatet til en opmand, gav mandatet til ministeren til at finde en løsning de steder, hvor kommunalreformens grundlag ikke var indfriet.
Til november skal der være valg til de her nye enheder, og der er lavet en god tidsplan, som er særdeles ansvarlig, og som jeg gerne vil pege på i dag.
Der bliver nemlig et sammenlægningsudvalg, der fungerer i år 2006, som så kan forberede modtagelsen af de opgaver, som den her reform er udtryk for.
Det er altså en særdeles sikker tidsplan, der gør, at man er klar til at modtage opgaverne, når de skal flyttes.
Dermed er det muligt, at der sker en fornuftig flytning af personale, af opgaver, og at borgerne får fastholdt den service, de skal have, i den omstillingstid, der nu bliver.
Det varer altså et år, og så skal de her nye byråd træde til, og så er serviceniveauet på det tidspunkt givetvis lagt fast i de nye kommuner.
Vi kan altså sikre en god opgaveløsning, og det er sammenlægningsudvalget, der så fastlægger serviceniveauet.
På personalesiden er det jo virksomhedsloven, der gælder, det vil sige at personalet følger opgaven, og pengene følger med, og dermed er der ingen af dem, der er ansat i den offentlige sektor, der skal frygte for deres job i lyset af kommunalreformen.
Der er simpelt hen meget klare regler for det.
Og det hilser vi med tilfredshed at vi altså er nået til.
Så vi tror på, at vi nu får et robust kommunalt landkort, som kan holde måske de næste 50 år, og derfor giver Venstre sin tilslutning til de to lovforslag, vi nu behandler, med en velment opfordring til, at andre også tager et medansvar sammen med det flertal, som er klar til at gennemføre denne lovgivning, så vi får et godt samarbejde om resten af lovpakken i de kommende dage her i Tinget.
Venstre kan tilslutte sig de to forslag.