Pernille Frahm (SF), 1999-01-20:
Den grundlæggende forudsætning for en relevant diskussion om europæisk sikkerhed er jo en grundig analyse af den sikkerhedspolitiske diskussion og derefter en påpegning af de redskaber, der skal til for at løse problemerne.
Alt andet ville være bagvendt.
Først og fremmest er der stadig grund til inderligt at glæde sig over, at risikoen for en altødelæggende krig mellem de europæiske lande med deltagelse af to supermagter og med brug af atomvåben er forsvundet.
Men atomvåbnene er jo ikke væk, og Europa er det område i verden, som har den højeste koncentration af militært isenkram.
Hvis vi skal gøre os håb om at forbedre den nuværende sikkerhedspolitiske situation, så forudsætter det to ting.
Det sidste forudsætter det første, og her gør den enkle sandhed sig gældende, at sikkerhed er udelelig.
Man kan med nutidens militære teknologier, fattigmandsbomber osv. ikke endeligt sikre sig imod andre.
Bedre sikkerhed forudsætter sikkerhedssystemer og strukturer, som omfatter og inddrager alle lande, der har aktier i europæisk sikkerhed, herunder også USA og Rusland.
Her er der grund til inderligt at beklage de chancer, som er forspildt siden Murens fald, og de fejl, som er begået.
Det er beklageligt, at det ikke lykkedes at opbygge et europæisk sikkerhedssystem, eksempelvis inden for OSCE's rammer, og det er kritisabelt, at beslutninger af betydning for hele Europas sikkerhed, nemlig udvidelsen af NATO og de principielle beslutninger om en militær indsats i Kosovo, er truffet uden at være i god forståelse med Rusland og de øvrige lande, som holdes udenfor.
Konsekvensen er, at den sikkerhedspolitiske situation i dag er dårligere, end den var for blot nogle få år siden. En række af de konflikter, der lå i dvale under den kolde krig, er dukket op til overfladen. Nogle af dem er slået ud i krigshandlinger på baggrund af en ondsindet blanding af voldsomme økonomiske tilbageslag, uopfyldte forventninger, etniske modsætninger, mangel på sikring af de politiske menneskerettigheder og ekstrem nationalisme. Der er dukket en række nye sikkerhedspolitiske problemer op på linje med de traditionelle militære udfordringer.
Det er miljøødelæggelser, det er flygtningestrømme fra mindre heldigt stillede dele af verden, og det er organiseret kriminalitet.
Spørgsmålet i denne forespørgsel burde være, hvad EU kan gøre ved de tre sikkerhedspolitiske udfordringer.
Er det fornuftige svar opbygningen af endnu en militær organisation i en vestlig militærorganisation med eller uden EU?
Selvklart nej.
I den udstrækning, der skal løses rent militærtekniske opgaver, og så længe OSCE ikke magter det, må den opgave overlades til NATO inden for FN-systemets rammer til regulering af internationale konflikter og med eksplicit mandat fra FN.
Her har EU ingen rolle at spille.
Skal EU koncentrere sig om sine egne problemer i et babylonsk unionsprojekt og lukke sig for resten af verden?
Også selvklart nej.
Skal EU opbygge sit eget system til sikring af menneskerettigheder, til håndtering af konflikter?
Det kan
man da godt.
Men hvorfor ikke fastholde den nuværende arbejdsdeling mellem Europarådet og OSCE, hvor alle relevante parter er med og med EU i en supplerende rolle?
Til gengæld kan EU spille en umådelig vigtig rolle i kraft af sin økonomiske størrelse og sit civile samarbejde.
EU skal leve op til sit ansvar ved at inddrage de øvrige europæiske lande i så meget som overhovedet muligt, udforme støtteprogrammer, åbne sine markeder for eksport fra resten af verden, acceptere at modtage sin rimelige del af de flygtninge, verdens konflikter skaber osv.
Hvis noget sådant skal ske, forudsætter det et fornuftigt udenrigs- og sikkerhedspolitisk samarbejde i EU og ikke et, hvor man med flertalsafstemninger kan undertvinge andre lande.
Men et højt informationsniveau f.eks. om problemerne i Eksjugoslavien og grundige drøftelser, som reducerer risikoen for, at landene går hver sin vej, er efter SF's opfattelse en god ting. Forespørgslen slutter med spørgsmålet om, hvornår Danmark kan deltage helt i EU's forsvarspolitik og i WEU.