Lene Espersen (KF), 2003-01-23:
Beslutningsforslaget fra SF pålægger regeringen inden juni 2003 at etablere det nødvendige lovgrundlag for åbenhed om og øget parlamentarisk indflydelse på konkrete beslutninger om våbeneksport.
Desuden ønskes det forbudt at eksportere våben, hvis man derved risikerer at forværre menneskerettighedssituationen i det pågældende land.
I den forbindelse ønsker man at pålægge regeringen at arbejde for, at de nordiske lande sammen udarbejder en international konvention herom.
Lad mig straks slå fast, at jeg er helt enig med forslagsstillerne i de principielle tanker om åbenhed og international ansvarlighed, der ligger bag forslaget. Åbenhed om udførsel af våben er således meget væsentlig for debatten om ansvarlighed i forbindelse med våbeneksport.
Samtidig er åbenhed et meget vigtigt middel til at undgå mytedannelser om våbeneksportpolitikken.
Også i det internationale samarbejde er åbenhed vigtig.
Udvekslingen af oplysninger mellem landene er således af stor betydning ved vurderingen af konkrete ansøgninger om udførsel af våben til bestemte lande og områder.
Det er imidlertid min opfattelse, at vi, neto, når det drejer sig åbenhed, er nået meget langt de senere år såvel internationalt som på den hjemlige front.
I EU har vi et meget tæt samarbejde med de øvrige medlemslande.
Dem kommer jeg tilbage til senere.
I den fjerde årlige rapport om anvendelsen af EU's adfærdskodeks for våbeneksport, der blev udgivet under det danske EU-formandskab, er der sket en væsentlig udvidelse
af de statistiske oplysninger om medlemslandenes våbeneksport.
for regionerne, ligesom der gives oplysninger om det samlede antal afslag fra EU-landene til hvert enkelt modtagerland. Desuden er det angivet, hvilke kriterier i adfærdskodeksen medlemslandene har anført som begrundelse for afslaget.
Herhjemme har den øgede fokus på åbenhed også medført, at der i forhold til den tidligere rapport fra 1999 om udførsel af våben er foretaget betydelige udvidelser af det statistiske materiale i den rapport, som regeringen udsendte i efteråret 2002.
Rapporten fra 2002, der vedrører udførsel i 2000 og 2001, indeholder således som noget nyt information om værdien af udførselstilladelser fordelt på modtagerland.
Endvidere er der medtaget oplysning om, hvilken type slutbrugerprodukt der er tale om.
Det er også nyt, at rapporten oplyser, hvilke virksomheder der har tilladelse til våbenproduktion, og hvilke der har fået tilladelse til udførsel af våben.
Jeg får da også vanskeligt ved at se, at der skulle være et reelt behov for en ordning som den, der lægges op til i beslutningsforslaget.
Hertil kommer, at det meget vel kan tænkes, at der vil være oplysninger og konkrete afgørelser, som vil være undtaget fra offentliggørelse efter reglerne om tavshedspligt.
Jeg tænker her på hensyn til virksomhedens forretningsmæssige forhold.
Vi vil derfor meget let kunne stå i den situation, at vi ved at etablere en ordning som den foreslåede kommer til at bruge en masse ressourcer på noget, som reelt ikke giver et væsentligt højere oplysningsniveau.
Det er derfor min opfattelse, at vi i stedet bør sætte kræfterne ind på at udbygge regeringens rapport og meget gerne i dialog med partierne.
Det vil derfor være givtigt i dag og i den fortsatte behandling i Folketinget af beslutningsforslaget med en diskussion af, hvad det er for oplysninger, man synes der er behov for.
Samtidig vil jeg også lige minde om, at de almindelige regler om aktindsigt selvfølgelig finder anvendelse, ligesom Folketinget naturligvis også kan stille spørgsmål.
Det er altså bestemt ikke sådan, at offentligheden og Folketinget ikke allerede i dag løbende kan følge med i udviklingen på våbenområdet. Næste punkt i beslutningsforslaget er ønsket om at øge den parlamentariske indflydelse på våbeneksportpolitikken. Jeg forstår forslaget således, at man ønsker indført en model svarende til den svenske, hvor visse ansøgninger om våbeneksport forelægges for en rådgivende komité, der har parlamentarisk repræsentation, inden afgørelsen træffes.
Selv om vi i mange sammenhænge skeler meget kraftigt til, hvordan tingene gribes an på den anden side af Sundet, er der også situationer, hvor man vil sige, at vi er så forskellige fra svenskerne, at det er naturligt, at vi vælger vores egen måde at gøre tingene på.
Netop når det drejer sig om våbeneksport, skal man være opmærksom på, at forholdene i Sverige adskiller sig væsentligt fra forholdene i Danmark.
I modsætning til Sverige har Danmark således alene en relativt begrænset forsvarsmaterielindustri.
Til illustration heraf kan jeg oplyse, at man i Danmark i 2001 udstedte 150 tilladelser til eksport af forsvarsmateriel
, mens svenskerne
i samme år meddelte tilladelse i 577 tilfælde.
Omsat til kroner og øre har den danske eksport en værdi på omkring en halv mia. kr., mens den svenske eksport har en værdi på omkring 18 mia. danske kroner.
Hertil kommer, at dansk eksport af forsvarsmateriel som altovervejende hovedregel består af delkomponenter.
Der er dermed ikke tale om eksport af færdigproducerede våben og våbensystemer, sådan som man ser det i Sverige.
Den svenske model afspejler således nogle helt andre forhold, og jeg synes derfor, det vil være ude af proportioner at sætte en tilsvarende ordning i værk her i landet.
Dermed naturligvis ikke være sagt, at der ikke skal være parlamentarisk kontrol med området.
Men den ordning, vi har i dag, hvor Folketinget orienteres dels gennem fremsendelsen af regeringens rapport, dels ved afgivelse af den årlige indberetning, som efter krigsmaterielloven skal gives til Det Udenrigspolitiske Nævn, giver for mig at se et fuldt tilstrækkeligt grundlag til, at man fra Folketingets side kan holde snor i udviklingen.
Justitsministeriet giver desuden ved besvarelsen af spørgsmål fra udvalget og medlemmer af Folketinget oplysninger af både generel og konkret karakter om våbeneksporter.
Der kan herudover selvfølgelig være situationer, hvor der er behov for her og nu at orientere de relevante udvalg i Folketinget om bestemte forhold.
Beslutningsforslaget pålægger endvidere regeringen at etablere det nødvendige lovgrundlag for at forbyde eksport af våben, fordi de kan forventes at bidrage til at forværre menneskerettighedssituationen eller have en destabiliserende virkning i det område, der eksporteres til.
Som jeg nævnte indledningsvis, kan jeg naturligvis kun have sympati for tanken om international ansvarlighed, men også her må jeg konstatere, at vi allerede har en ordning, der fuldt ud lever op til de krav, man kan stille på det punkt.
Den danske våbenlov indeholder således et principielt forbud mod udførsel.
Justitsministeriet kan dog meddele tilladelse til udførsel i hvert enkelt tilfælde efter konkret vurdering af ansøgningen.
Til brug herfor høres Udenrigsministeriet, som vurderer ansøgningen i lyset af dansk våbeneksportpolitik og kriterierne i EU's adfærdskodeks for våbeneksport.
EU's adfærdskodeks opstiller en række kriterier, der skal tages i betragtning ved vurderingen af ansøgning om udførselstilladelser.
På den måde sætter EU-landene en høj fælles standard på området, og der er intet til hinder for, at det enkelte land kan følge en mere restriktiv praksis.
Kriterium 2, 3 og 4 i adfærdskodeksen handler netop om respekten for menneskerettighederne i det endelige bestemmelsesland - den interne situation i det enkelte bestemmelsesland set som en funktion af spændinger eller væbnede konflikter og opretholdelsen af regional fred, sikkerhed og stabilitet.
Danmark fører på baggrund heraf en særdeles tilbageholdende politik med hensyn til våbeneksport.
Hovedprincippet har således i en årrække været, at der ikke gives udførselstilladelse til lande, der er inddraget i krigsbegivenheder, eller til områder, hvor forholdene er så urolige eller ustabile, at de må befrygtes at udvikle sig til væbnede konflikter.
Hertil kommer, at der naturligvis altid nægtes tilladelse til udførsel til lande omfattet af en våbenembargo vedtaget i FN, EU eller OSCE.
Som et led i behandling af en ansøgning om udførselstilladelse hører Justitsministeriet Udenrigsministeriet, der foretager konkret vurdering af den enkelte ansøgning i lyset af principperne i dansk våbeneksportpolitik.
I relation til det sidste punkt i beslutningsforslaget, forslaget om, at de nordiske lande sammen udformer en international konvention og et globalt regelsæt for våbenhandel, kan jeg oplyse, at der ikke for tiden er internationale forhandlinger om at udforme en international konvention på området, men der er et voksende internationalt samarbejde, som sigter på større ansvarlighed i forbindelse med våbeneksport.
EU's adfærdskodeks for våbeneksport sætter således en høj fælles standard på området, og ud over at den naturligvis følges af Danmark, Sverige og Finland, er det værd at bemærke, at også Norge har tilsluttet sig, sådan at vi faktisk har en fælles ordning i Norden.
Kodeksen pålægger medlemsstaterne at gøre alt for at tilskynde andre våbeneksporterende stater til at tiltræde principperne i adfærdskodeksen.
En lang række lande, herunder de ti lande, der i 2004 bliver medlemmer af EU, har således tilsluttet sig kodeksets principper og kriterier som grundlag for deres egne beslutninger om våbeneksport.
Dette bidrager til at skabe et internationalt anerkendt normsæt for en ansvarlig våbeneksportpolitik.
Der foregår løbende overvejelser om udbygning af dette EU-samarbejde.
Vi ønsker således fra dansk side at arbejde for, at de lande, som tilslutter sig EU's adfærdskodeks, inviteres til at bidrage til den årlige rapport om våbenoverførsler, som afgives i medfør af adfærdskodeksen.
Det er regeringens klare holdning, at de bedste muligheder for at fremme udviklingen mod et globalt regelsæt for våbeneksport ligger i en yderligere udbygning af EU's adfærdskodeks og dets anvendelse af så mange tredjelande som muligt.
Regeringen har således også under formandskabet betonet vigtigheden af dette arbejde. Med andre ord kan regeringen ikke stemme for beslutningsforslaget.