Anne Baastrup (SF), 2003-05-27:
Sundhedsministeren kom med en lang række gode betragtninger
over, hvor svært det i virkeligheden er at lave en behandlingsgaranti
Han kom ikke med nogen synderlig gode betragtninger om, hvorfor han ikke ville arbejde for en behandlingsgaranti, men jeg forstår så sandelig godt hans problem med, at man her og nu springer til en behandlingsgaranti, for det er jo ikke nemt.
Det, det jo drejer sig om i første omgang, er at sikre, at det kommunale system er indrettet på at håndtere de skrøbelige børn.
Kan man i PPR klare de børn, der er skrøbelige, og som på en eller anden måde viser det, så er det naturligvis dér, man skal fastholde indsatsen.
Det, jeg tror mange kommuner mangler, er en supervision af en børnepsykiater, der rent faktisk kan gå ind og sige: Er det her et barn af en sådan karakter, at jeg vil have barnet til en udredning? Så når vi snakker om behandlingsgaranti, drejer det sig om de børn, som PPR ikke kan klare, men som skal videre i systemet, og der kan vi ikke acceptere, at et 6-7-årigt barn skal vente måske et helt år på at komme til den der udredning, som gør, at man så kan visitere barnet til et ordentligt socialt behandlingstilbud.
Så derfor er det helt afgørende, at vi kommer i gang med en behandlingsgaranti.
Uanset hvor meget sundhedsministeren protesterer imod det, så tror jeg, at det er vejen frem.
Men det betyder jo ikke, at sundhedsministeren ikke har ret i, at der er en lang række andre ting, der skal etableres også, og som der skal være sikkerhed for også.
Det kan godt være, at jeg har sådan en idiosynkrasi omkring grundtakstmodellen, men jeg oplever virkelig, at da grundtakstmodellen blev gennemført på det sociale område, betød det så stor en økonomisk udgift for den enkelte kommune, hver gang et barn skulle anbringes, at man brugte uforholdsmæssig meget tid i kommunen på at se, om man dog ikke kunne udsætte beslutningen, den ufravigelige beslutning, som begyndte at koste kommunen en lang række kroner.
Og dér er det så, at den børnepsykiatriske udredning kommer ind, og dér er det så også, at det lægger et yderligere pres på børnepsykiaterne.
Det, vi så også mangler, er nogle ordentlige
behandlingstilbud, som kan foregå, mens barnet kan bo hjemme.
Et barn, der er psykisk skrøbeligt, har ikke brug for at blive anbragt uden for eget hjem, så det er kun i de ekstreme situationer, hvor barnet har brug for noget helt ekstraordinært, at man skal satse på et behandlingstilbud uden for eget hjem.
Det, vi så også skal satse på, er, at de kursusstillinger, som vi med møje og besvær har fået gennemført som noget, amterne i hvert fald tænker på at de skal huske at lave, de kursusstillinger skal også være permanente, når det drejer sig om børne- og ungdomspsykiaterne.
Det ved vi jo er et af de store problemer
for børne- og ungdomspsykiaterne, at der ikke er sket en permanentgørelse. Det, vi også har brug for, og det er derfor, jeg synes, at vores tredje pind er aldeles fremragende, er, at vi har en gennemsigtighed i det tilbud, som amter og kommuner giver til disse skrøbelige børn.
Vi har brug for at vide præcis: Hvor mange børn står der i virkeligheden og har brug for et socialt behandlingstilbud?
Det, vi jo kan se nu, er, at en lang række af specialuddannelsesinstitutionerne i alt for høj grad bliver sparet væk.
og så kan vi se det problem, man nu har i Københavns Amt.
Man skændes med kommunerne om, hvorvidt det er amtet, der skal betale specialklasserne, eller det er kommunerne.
Og det er en fuldstændig absurd situation, når der er nogle børn, der står og har brug for et akut undervisningstilbud. Det, vi også kan se, er, at de enkeltintegrerede børn jo ikke anses for at være specialundervisningsbørn af type 2-karakter, hvor det koster op til over den lille grundtakstmodel. Så altså jeg er helt sikker på, at sundhedsministeren er fuldstændig enig med mig: Det her drejer sig også om penge, og det drejer sig om, hvordan vi har skruet systemet sammen.
Jeg er også sikker på, at når sundhedsministeren får kigget lidt på de to forskellige pinde, der er under nr. 1, vil sundhedsministeren også kunne se, at den eneste vej frem er, at vi udvikler en behandlingsgaranti.
Den skal blot defineres på en sådan måde, at vi ikke fremover skal se børn vente i både halve og hele år for at få et relevant behandlingstilbud.