Gitte Seeberg (KF), 1999-12-16:
Dette års finanslov er et klokkeklart bevis på, at der er to fløje i dansk politik, og på, at der er afgrundsdyb forskel på, hvad de to fløje vil.
På den ene side har vi regeringen.
Den sidder på venstrefløjens nåde og fromme, og venstrefløjen tager sig godt betalt, det så vi med pinsepakken, og det har vi set med dette års finanslov.
Endnu en gang har befolkningen oplevet, hvad det er for en tankegang, der præger magtens korridorer. Finansloven for næste år er ingen undtagelse.
Venstrefløjens idé er enkel, nemlig at den offentlige sektor skal være større og større.
Det koster penge, og de penge har man kun ét sted at hente: hos den almindelige dansker og hos virksomhederne.
Mens pinsepakken især langede ud efter de almindelige danske skatteydere, pensionisterne, husejerne, bilejerne og alle andre danskere, der bare forsøger at få deres hverdag til at hænge sammen, så havde regeringen i dette efterårs finanslovsforhandlinger en ny hovedfjende: Det var her erhvervslivet.
Nye skatter og afgifter for mere end 2,5 mia. kr. var, hvad regeringen havde med i posen til dem, der skaber arbejdspladser, og som møjsommeligt forsøger at slæbe valuta hjem til Danmark.
Derudover stod også alle landmænd, taxaer og øvrige vognmænd for tur.
Med finansloven kom turen så til dieselbilerne, og samtidig fik man lige plads til at slå borgerne for lidt flere penge, når de skal have fornyet pas og kørekort.
Billedet er det samme hver gang: Regeringen har ingen problemer med at finde sit flertal til venstre i Folketingssalen.
Samarbejdet med SF og Enhedslisten sikrer, at der ingen smalle steder er, når det gælder ideer til at få flere penge op af baglommen på danskerne.
Sådan er billedet hos den ene fløj i salen.
Men der er også en anden fløj i dansk politik.
Det Konservative Folkeparti og det øvrige borgerlige Danmark ønsker en anden vej.
Vi siger nej til, at den offentlige sektor bare skal vokse og vokse.
Det er klart, at det borgerlige Danmark netop i år har oplevet en beklagelig udvikling.
Jeg tænker her på CD, der pludselig sammen med SF har grebet om den røde fane og indgået meget omfattende aftaler med regeringen, aftaler om flere offentligt ansatte og højere skatter.
Hen over året har der ikke været grænser for CD's velvilje over for dansk erhvervsliv.
På CD's landsmøde i november slog hr. Peter Duetoft da også utvetydigt fast, at der ikke kunne blive tale om parløb mellem de to partier, altså SF og CD, men sådan blev det, ligesom vi beklager mange af de delaftaler, regeringen har fået stemt igennem.
Hvad er det så for en finanslov, danskerne har fået til næste år?
Det overordnede billede er klart: Finansloven som helhed er i år blevet rød.
Der er enkelte lyspunkter.
Jeg tænker her først og fremmest på politiforliget og på sundhedsaftalen.
Med hensyn til politiet er Det Konservative Folkeparti meget tilfredse med, at det lykkedes at få et godt og solidt fireårigt politiforlig i hus.
Med det her forlig har vi ikke løst alle politiets problemer og ej heller sikret, at det nu bare vil gå nedad med kriminaliteten, men resultatet er godt, også udgangspunktet taget i betragtning. Det kan undre, hvad det er, der driver regeringens ageren i sådan en sag.
Først forsikrer statsministeren befolkningen om, at politiet vil blive styrket.
Så fremlægger finansministeren et finanslovforslag i august, hvor der er indlagt massive besparelser i politiet de kommende 4 år.
Det næste, vi hører, er, at regeringen selv lægger afstand til sit finanslovforslag.
Men så viser det sig alligevel, at regeringen forventer, at K og V skal finde pengene til at genoprette det kæmpehul, som de tekniske tal har slået i politiets fremtid. Det er simpelt hen en uacceptabel fremgangsmåde, og det har også besværliggjort forhandlingerne unødigt.
Det er simpelt hen efter vores mening ikke en rimelig måde at gøre tingene på.
Men når alt det så er sagt, er udgangspunktet for politiet de næste 4 år fornuftigt.
Vi får flere politifolk.
Vi får udbygget nærpolitiet, og vi får en forstærket indsats
mod vold og bandekriminalitet
Alt sammen nødvendige tiltag.
Det andet lyspunkt i finanslovaftalen er aftalen om sundhed.
For Det Konservative Folkeparti har det haft højeste prioritet, at der skulle gøres noget ved kræftdødeligheden i Danmark.
For mange kræftpatienter er det et voldsomt problem, at der går alt for lang tid med at få stillet diagnosen.
Vi har derfor tidligt i efteråret foreslået en massiv økonomisk indsprøjtning til scannere på landets hospitaler.
Der skal investeres i nyt udstyr og apparatur, og personalet skal opkvalificeres.
Et tiltrængt løft over hele linjen.
Ud over kræftindsatsen er der på sundhedsområdet indgået en række andre gode aftaler.
Gamle mammografiforslag bliver nu udmøntet.
Der er åbnet op for at forbedre plejen og øge valgfriheden for uhelbredeligt syge til hospice.
Der sker en forbedring af akutberedskabet og en forbedring af genoptræningsindsatsen, og så bevilges der en stor pose penge til psykiatrien.
Samtidig bliver første skridt til en liberalisering af apotekervæsenet nu også taget.
Alle aftalerne på sundhedsområdet er gode og solide aftaler.
Af andre aftaler vil jeg nævne udmøntningen af satspuljen og rammeaftalen om førtidspension.
Vi synes, at der foreløbig er sat fornuftige rammer for den videre udmøntning for fremtidens førtidspensionister.
Når det er sagt, er der ikke meget mere positivt at sige hverken om finansloven i sig selv eller om dens indflydelse på den danske økonomi.
Også i år har regeringen valgt at styrke statens økonomi gennem engangsindtægter.
Rockwoolfonden har i en ny undersøgelse beregnet, at den siddende regering siden 1993 har hentet 121,5 mia. kr. på den konto.
Knapt halvdelen er kommet ind via kreativ brug af fremrykning af skatte- og afgiftbetalinger.
Alene til næste år henter regeringen 13 mia. fra kortere kredittider samt 3 mia. kr. fra omlægning af statens aktiver.
Men alting har en ende.
Kilden er ved at tørre ud, for regeringen har i jagten efter skjulte værdier været nødsaget til at forsøge sig med også at tømme Københavns Havns formue.
Det Konservative Folkeparti lægger stor vægt på, at engangsforbedringer øremærkes til gældsafvikling.
Andet vil være at sælge ud af arvesølvet.
Jeg håber, at finansministeren kan erklære sig enig.
Med hensyn til den samlede økonomi så køler den i øjeblikket langsomt af.
Men faren for overophedning er fortsat til stede.
Problemerne lige nu er til at få øje på.
Finanspolitikken er for slap.
Den offentlige gæld vokser.
Presset på arbejdsmarkedet er fortsat højt.
Inflationen er for høj, og lønstigningerne har været for høje.
For blot få uger siden gik regeringen efter en neutral finanspolitik.
Resultatet er blevet noget andet.
Nu forsøger man i stedet at hænge hatten på pinsepakkens afdæmpende virkninger.
Sandheden er, at de finanspolitiske målsætninger år for år er skredet. Regeringen har helt åbenbart vanskeligheder med at tøjle de offentlige udgifter.
Samtlige år siden 1993 har regeringen ført en for slap finanspolitik.
Med den slappe finanspolitik bliver væksten i for høj grad skubbet fra den private til den offentlige sektor.
Det går ud over eksporten, og det er et problem.
Det siger
Det Konservative Folkeparti, og det er økonomiministeren enig i jf. Økonomisk Oversigt.
Den strategi ligger i dag i ruiner.
De næste 2 år ventes beskæftigelsen at stige med 15.000 i den offentlige sektor og kun 5.000 i den private.
Det vil sige, at kun hver fjerde nye ansættelse sker i den private sektor.
I en tid med mangel på kvalificeret arbejdskraft og højt lønpres er det horribelt, at private virksomheder skal ligge i konkurrence med det offentlige om arbejdskraften.
Flere sektorer mangler fortsat arbejdskraft.
Rent faktisk er arbejdsstyrken faldet med 3.000, og nu skønner regeringen, at arbejdsstyrken om 2 år bliver 55.000 personer mindre, end man skønnede sidste år.
Jeg spørger bare: Hvad er der dog sket?
Får regeringen koldsved ved tanken om yderligere reformer på arbejdsmarkedet, hvor vi ellers tog et positivt og godt skridt sidste år i forbindelse med arbejdsmarkedsreform og efterlønsreform?
Der er fortsat meget at tage fat på. Arbejdsmarkedet skal gøres endnu mere rummeligt, fordi arbejdsudbudet skal øges af hensyn til de demografiske udfordringer.
For at sikre arbejdskraftens rette kvalifikationer er uddannelsespolitikken også derfor et element, som vi i Det Konservative Folkeparti lægger megen vægt på.
Vi frygter, at regeringens nye voksen- og efteruddannelsesskat er et skridt i den gale retning.
Nye afgiftsforhøjelser skaber også et andet problem, som nu for alvor er blevet synligt.
Den høje inflation truer konkurrenceevnen og beskæftigelsen.
Afgiftsforhøjelserne for januar i år har øget inflationen med omkring 0,4 procentpoint.
Det betyder, at Danmark i en periode måske allerede fra i år ikke længere kan opfylde ØMU'ens konvergenskriterium for inflation.
De danske lønstigninger ligger atter længder foran vore konkurrenters.
Dansk erhvervsliv har siden 1993 mistet markedsandele på mere end 10 pct.
Det samme er ikke sket for de lande, som vi normalt sammenligner os med.
Vi er enige med de økonomiske eksperters samstemmende råd om, at arbejdsmarkedets parter udviser løntilbageholdenhed ved de kommende overenskomstforhandlinger.
Det gælder ikke mindst kravet om den sjette ferieuge.
Men også den offentlige sektor presser lønningerne i vejret via skatte- og afgiftspolitikken og ved permanent at opsuge kvalificeret arbejdskraft på arbejdsmarkedet.
Jeg vil gerne stille et par spørgsmål til regeringen:
Med denne finanslov pålægges erhvervslivet nye afgifter på ca. 2,5 mia. kr. Og med den fremrykkede momsbetaling suges yderligere 13 mia. likvide kroner ud af erhvervslivet.
Vil regeringen erkende, at erhvervslivet må hente de penge andetsteds, hvis konkurrenceevnen skal holdes?
Vil regeringen erkende, at det i sidste ende er de danske lønmodtagere, der kommer til at holde for via lavere lønstigninger, hvis erhvervslivet skal kompenseres for de nye skatter og afgifter?
Nyrupregeringen overtog i 1993 en økonomi, som havde været igennem en hård lavkonjunktur.
Men økonomien var gearet til opsvinget, der skulle vare i hele 6 år.
Forarbejdet var gjort.
Jeg vil overlade det til historikerne at vurdere, hvis fortjeneste det var, at det kunne gå så godt.
Men når man går de mange økonomiske rapporter om dansk økonomi efter i sømmene, må man alligevel sætte spørgsmålstegn ved regeringens måde at forvalte opsvinget på.
Nationalbanken konkluderede for nylig, at forbedringerne af de offentlige finanser først og fremmest skyldes den stærke økonomiske udvikling siden 1993.
Og stigningen i overskuddet i år på de offentlige finanser skal ifølge vismændene tilskrives en stigning i skattetrykket.
Det betyder, at overskuddet kun kan fastholdes, hvis regeringen holder igen med udgifterne.
Og det overskud, vi har i dag, er oven i købet under det historiske niveau, som de langsigtede udfordringer kræver ifølge finansministeren selv i budgetoversigten.
Igen er medicinen strammere finanspolitik kombineret med en varig udvidelse af den private sektor.
Vi har også her i løbet af formiddagen oplevet, at spørgsmålet om skat og skattetryk er et af de store temaer.
Det har det været i efteråret, og det har det også været her i dag i salen.
Den konservative politik er helt klar på det område.
Vi ønsker moderate lempelser i personbeskatningen.
Vi har foreslået lettelser af mellemskatten.
Forklaringen er enkel.
Når vi peger på mellemskatten, er det, fordi vi ønsker en ekstra tilskyndelse for dem, der går på arbejde.
Vores forslag om en gradvis sænkning af mellemskatten er fuldt finansieret.
Vi ønsker ikke at forhøje nogen skatter, afgifter, gebyrer eller andet, men det er også klart, at vi er parate til at gennemføre de justeringer og ændringer i skattesystemet, der er nødvendige for den overordnede prioritering.
Det er ikke for at lege julemand, at vi foreslår, at skatten gradvis sænkes.
De høje personskatter reducerer arbejdsudbudet, gør det mindre attraktivt at uddanne sig, skaber øget pres på lønninger og ønsker om mere fritid.
Borgerne vil hellere have mere fritid end højere løn, fordi skattens andel af vores løn er så høj.
Det ville være gavnligt for landet, om denne udvikling kunne vendes.
Vores mål ligner faktisk det mål, regeringen selv havde før valget i 1998.
Det mål har regeringen nu opgivet, men vi mener faktisk, at det er realistisk.
Afslutningsvis vil jeg sige, at igen i år har vi set regeringens problem med at overholde udgiftsrammerne for finansloven.
Økonomiministeren talte for nylig positivt om at begynde forhandlingerne med at lægge et loft for, hvor stort statens budget for det kommende år skal være.
Det er en idé, Det Konservative Folkeparti er med på.
Min opfordring til regeringen er klar: Undersøg ideen om et sådant loft, fremlæg det for Folketinget, og lad os se, om det kan give bedre mulighed for at styre udgifterne end i dag.