runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Pia Kjærsgaard (DF), 1998-02-04:
førstebehandlingen af ministerens to lovforslag var meget utilbøjelig til at svare på de mange spørgsmål, som bl.a. undertegnede stillede til ministeren.
Derfor synes jeg, det ville være helt rimeligt, at ministeren i de kommende onsdagsspørgetider samt ved en hel del skriftlige spørgsmål fik lejlighed til at uddybe de to forslag, som ministeren på regeringens vegne har fremsat.
Thorkild Simonsen (S), 1998-02-04:
Jeg kan oplyse fru Pia Kjærsgaard om, at så vidt jeg husker, er der stillet 49 spørgsmål til det ene lovforslag og 48 til det andet, så der bliver rig mulighed for at læse om, hvad der svares på de forskellige ting.
Men i dag drejer det sig om, hvilke kriminelle handlinger begået af udlændinge der ifølge regeringens udlændingeudspil vil medføre udvisning af landet.
Det lovforslag, jeg er kommet med, nr. L 154, indebærer, som spørgerne sikkert ved, en væsentlig udvidet adgang til at udvise udlændinge, der dømmes for kriminalitet.
Forslaget har to hovedelementer.
For det første foreslås det, at kravet til længden af den konkrete forskyldte fængselsstraf, der skal være idømt, for at en domstol kan udvise en udlænding for en kriminel handling, nedsættes generelt for alle lovovertrædelser.
Efter de gældende regler er det som hovedregel sådan, at jo længere en udlænding har været her i landet, desto mere skal der til, før den pågældende kan udvises.
Det er det, eksperterne på området kalder trappestigemodellen.
Det, regeringen foreslår, er, at kravet til den idømte straf generelt nedsættes for hvert af de såkaldte trappetrin.
For udlændinge med 7 års lovligt ophold eller mere foreslås det således, at en straf på 4 års fængsel vil kunne medføre udvisning, hvor det efter de nugældende regler vil kræve en straf på mindst 6 års fængsel.
På tilsvarende vis reduceres kravet til den idømte straf for udlændinge med kortere ophold end 7 år.
Den anden del af regeringens forslag er rettet mod en række særlig alvorlige kriminalitetsformer.
Efter regeringens opfattelse er det tilfælde, hvor den begåede kriminalitet er af en sådan alvorlig karakter, at der uanset varigheden af udlændingens ophold her i landet bør være mulighed for at udvise, når udlændingen får en ubetinget fængselsstraf.
En sådan særlig udvidet adgang til at udvise gælder allerede i dag for narkokriminalitet.
For en fuldstændig opregning af de omfattede kriminalitetstyper kan jeg henvise spørgeren til lovforslag nr. L 154 og bemærkningerne til nr. 14, men som eksempler på kriminalitetstyper, som regeringen ønsker at ramme, kan jeg nævne drab, terrorisme, grov vold, voldtægt, røveri og - under skærpende omstændigheder - menneskesmugling.
Pia Kjærsgaard (DF), 1998-02-04:
Hvis jeg ligesom skal sammenfatte ministerens besvarelse, så er rammen for, hvornår man kan udvises, nedsat med 2 år til 4 år.
Vil ministeren ikke give mig ret i, at der i Danmark skal meget grove forbrydelser til for at blive idømt en sådan straf?
Og hvor mange udvisninger forventer ministeren at det forslag, hvis det bliver vedtaget, vil medføre? Jeg skal henvise til det forslag, som regeringen har fået gennemført - som selvfølgelig er rimeligt nok, men som ikke rigtig har battet noget - med hensyn til narkokriminalitet, hvor jeg mener, det er mellem 12 og 20 personer, der står til udvisning, ikke mere.
Er det i nogenlunde samme størrelsesorden eller færre, ministeren forventer vil blive udvist efter det lovforslag, der nu er fremsat?
Ole Donner (DF), 1998-02-04:
Jeg lagde mærke til, at ministeren sagde, at der var sket en stramning således, at man ville kunne udvises efter 4 år.
Jeg vil gerne spørge ministeren, om man i regeringen kunne tænke sig måske at lave det, som vi i Dansk Folkeparti kalder en stramning, og sige skal udvises.
Eller skal det op til debat hver gang, selv om de har fået 4-5 års fængsel?
Thorkild Simonsen (S), 1998-02-04:
Til fru Pia Kjærsgaards kommentar her vil jeg godt sige lidt om status over personer, der har modtaget endelig dom om udvisning, som vi vistnok før har talt om.
Bestemmelsen har været anvendt vedrørende i alt 80 personer.
Af disse 80 personer har i alt 45 personer modtaget endelig dom om udvisning, 7 personer er ved endelig dom blevet frifundet for påstand om udvisning, og for så vidt angår de resterende 28 personer, er byrettens dom anket til landsretten.
Rigspolitiet har over for mig oplyst, at ud af 45 personer, der er blevet udvist ved endelig dom, er 25 personer udsendt af Danmark.
Med hensyn til de resterende 20 personer - altså fra 25 til 45 - som endnu ikke er udsendt, afsoner 13 personer fængselsstraf her i landet; 2 personer er efterlyst; 1 person påregnes udsendt den 13. februar i år, efter at Flygtningenævnet den 16. januar 1998 har stadfæstet Udlændingestyrelsens afgørelse; 1 person afventer indrejsetilladelse til hjemlandet; 1 person er uidentificeret, som det hedder; 1 person afventer fremskaffelse af rejselegitimation, og 1 person afventer en afgørelse i Indenrigsministeriet. Med hensyn til hr. Donners spørgsmål - og det lå vel også noget i fru Pia Kjærsgaards - vil jeg sige, at jeg tør ikke begynde at gætte på eller spå om, hvordan domstolene vil afgøre dette her.
Det, vi skal her i Folketinget, er at vedtage lovene, og så må det være op til domstolene at forvalte lovene i henhold til det, vi har ment med dem.
Og det er altså ikke en fejl, når der i loven står, at man kan udvises.
Selvfølgelig kunne der godt stå skal, men så er det os, der afsiger dommen, og det har vi ikke tænkt os.
Pia Kjærsgaard (DF), 1998-02-04:
Det forstår jeg altså ikke.
Det kan da ikke være rigtigt, som ministeren forsøger at fremstille det sidste svar.
Det må være lovgiverne, der bestemmer, om der skal stå kan eller skal, og så må domstolene da rette sig efter det.
Vil ministeren ikke give mig ret i det?
Thorkild Simonsen (S), 1998-02-04:
Jo, men jeg mener ikke, der skal stå skal.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Pia Kjærsgaard (DF), 1998-02-04:
»Hvor mange færre familiesammenføringer regner ministeren med, at en vedtagelse af regeringens udlændingeudspil vil medføre?«
Thorkild Simonsen (S), 1998-02-04:
Regeringen har i lovforslag nr. L 154 af 17. december sidste år
foreslået en række justeringer.
Der lægges bl.a. op til en skærpelse af reglerne for, hvornår herboende indvandrere kan få familiesammenføring med en ægtefælle fra udlandet.
Fremover skal den herboende have
tidsubegrænset opholdstilladelse i mindst 3 år.
Det betyder, at den indvandrede skal have opholdt sig her i landet i mindst 6 år, før vedkommende kan få tilladelse til familiesammenføring med en ægtefælle.
I dag er kravet, at den pågældende har haft lovligt ophold i mindst 5 år.
Som nævnt skal den herboende have fået tidsubegrænset opholdstilladelse.
Det vil normalt betyde, at en udlænding har fuldført introduktionsprogrammet på 3 år, ikke har begået grovere kriminalitet og ikke har stiftet gæld til det offentlige.
Det står alt sammen i lovforslaget.
Regeringen foreslår desuden, at der indføres et obligatorisk krav om forsørgelse og dokumentation herfor, når en ægtefælle skal familiesammenføres med en indvandrer.
I dag stilles der kun i nogle tilfælde forsørgelseskrav; fremover skal det gøres i alle tilfælde, medmindre særlige grunde kunne tale herimod.
Det kan forekomme.
Derudover foreslås retten til familiesammenføring med ægtefælle ophævet, hvis der er tale om et arrangeret ægteskab og den ene af ægtefællerne er under 25 år.
Der vil endvidere ikke kunne meddeles opholdstilladelse på grundlag af ægteskab, hvis der er bestemte grunde til at antage, at det afgørende formål med indgåelse af ægteskabet og etablering af et fast samlivsforhold er at opnå opholdstilladelse, det vil sige, hvis der foreligger det, man kalder et proformaægteskab.
Regeringen foreslår desuden, at retten til familiesammenføring af forældre over 60 år i tilfælde, hvor den herboende er indvandrer, ophæves.
Herudover foreslår regeringen, at der indføres en efterfølgende løbende vurdering af, om forsørgelseskravet, som jeg omtalte før, bliver overholdt i familiesammenføringssager, samtidig med at det er præciseret, at opholdstilladelsen kan inddrages, hvis kravet ikke overholdes.
I dag kontrolleres det kun, at forsørgelseskravet er opfyldt, når der gives tilladelse til familiesammenføring.
Det finder regeringen der må rettes op på nu.
Endelig foreslås, at asylansøgeres adgang til at blive gift her i landet, mens deres ansøgning behandles, skal ophæves.
Herved udelukkes risikoen for proformaægteskaber, som asylansøgere i dag kan indgå i sidste øjeblik, inden de udsendes, og dermed opnå andre rettigheder.
Der er tale om et velafbalanceret lovforslag til justering af familiesammenføringsreglerne og til bekæmpelse af misbrug og omgåelser.
Lad mig til slut understrege, at meddelelse af opholdstilladelse sker efter en konkret, individuel vurdering i hver enkelt sag, også i familiesammenføringssager.
Pia Kjærsgaard (DF), 1998-02-04:
Først skal jeg, fordi jeg synes, det er vigtigt i denne diskussion, slå fast, at retten til familiesammenføringer for flygtninge intet har med konventioner at gøre.
Så må jeg også ligesom til det forrige svar sige, at det, ministeren kom med, var meget langt.
Det, jeg godt vil frem til, er, at den eneste reelle skærpelse i det forslag, ministeren har fremsat, er, at retten til at sammenføre forældre over 60 år fjernes, og jeg vil godt høre ministeren svare helt konkret på, hvor mange færre familiesammenføringer ministeren regner med som følge af det.
Det er for mig at se den eneste skærpelse, der er i ministerens forslag.
Så skal jeg lige minde ministeren om, at i 1996 blev 8.727 personer familiesammenført, og det er et ganske højt tal.
Jeg oplyser det, fordi jeg synes, det er værd at sammenholde med det tal, som ministeren forhåbentlig nu kan oplyse mig om.
Thorkild Simonsen (S), 1998-02-04:
Når fru Pia Kjærsgaard bruger sådan nogle tal, glemmer hun at fortælle, at af disse familiesammenføringer på 7.000-8.000 er over halvdelen nordiske statsborgere, europæiske statsborgere, nordamerikanske statsborgere, og at kun et langt mindre tal angår de personer, vi taler om her.
Det er i og for sig ganske fantastisk at tage sådan et tal op og så tro, at det kun udgøres af indvandrere og flygtninge.
Det gør det jo slet ikke.
Jeg er uenig med fru Pia Kjærsgaard i, at det her kun vil betyde noget for de forholdsvis få ældre - jeg ved ikke, om det er 50-60 stykker, det kan jeg ikke udenad, det er ikke mange, men det er også princippet, vi ser på - for den stramning, jeg omtalte af forsørgelseskravet, vil give langt større begrænsninger, og man kan kun gætte på hvor store.
Om det er godt eller skidt er jo op til en vurdering.
Men det vil blive tilfældet.
Ole Donner (DF), 1998-02-04:
Jeg syntes, det var udmærket, at ministeren svarede, at denne gevaldige stramning, som regeringen nu er kommet med, drejer sig om ca. 50.
Det er dog en stramning.
Thorkild Simonsen (S), 1998-02-04:
Hr. Donner misbruger tallene, endda ret så groft.
For det første er jeg ikke enig i, at en stramning af forsørgelseskravet ikke giver en begrænsning, men hvor stor kan jeg ikke sige, og forbud mod proformaægteskaber og arrangerede ægteskaber giver også en begrænsning.
For det andet bruger man igen de store tal og medregner en hel række personer, som vel ikke én her i Folketinget vil betragte som flygtning eller indvandrer, men som en helt naturlig familiesammenføring.
Jeg henviser til den årsberetning for 1997, der er kommet fra Udlændingestyrelsen.
Jeg har ikke lige sidetallet
Dér er det hele opført, og det er i alt fald betydeligt færre.
Jeg kan huske tallet for somaliske flygtninge.
Jeg tror, det er 731, men så er der afvist lige så mange.
Det er bedre at få de rigtige tal frem i stedet for at forskrække befolkningen med forkerte tal, som hr. Donner er på vej til.
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Det er forkert forstået, og det er forkert set, at der ikke er gjort noget.
Der er flere under uddannelse end nogen sinde før, og det er frem for alt uddannelse, der er modgiften mod flaskehalse.
Pia Kjærsgaard (DF), 1998-02-04:
Jeg er fuldstændig enig med ministeren i, at man hverken skal forskrække befolkningen i den ene eller den anden retning.
Det gjorde ministeren ved sin tiltræden, da ministeren sagde, at han regnede med, at der kom omkring 1.000 flygtninge
hvert år; det var at forskrække befolkningen i den forkerte retning. Jeg vil godt anholde ministerens kritik af, at vi bruger forkerte tal.
Jeg sagde udtrykkeligt, at i 1996 blev i alt 8.700 personer familiesammenført, og de tal har jeg fra henholdsvis Danmarks Statistik, Nyhedsbrev om danske udlændinge og Udlændinge '96.
Det er dér, jeg har tallene fra, og de to af udgivelserne er i hvert fald fra ministerens eget ministerium.
Bendt Bendtsen (KF), 1998-02-04:
Ministeren tog jo ikke fat i de reformer, der er brug for på arbejdsmarkedet, og her tænker jeg både på en øget mobilitet, en udvidelse af ungeindsatsen over for mennesker på op til 30 år og en stramning af rådighedsreglerne og dagpengeområdet.
Regeringen har vendt det døve øre til oppositionen, og det er én ting, men når regeringen nu ignorerer de velmente råd fra vismændene om reformer, påvirker det så ikke ministeren?
Er man klar til at gå om bord i de strukturreformer, som jeg har nævnt?
De blinkende advarselslamper mener ministeren altså, at man kan klare ved at ansætte nye voksenlærlinge, men vi taler altså om flaskehalse i år.
Skal de blinkende advarselslamper erstattes af hylende sirener, inden arbejdsministeren ønsker at gribe ind?
En lang række af lokale flaskehalsproblemer med mangel på kvalificeret arbejdskraft vil i løbet af i år brede sig til hele landet.
Den økonomiske vækst vil også medvirke til at forværre denne situation.
Det drejer sig om bygge- og anlægsområdet, jern- og metalområdet, reparationsvirksomhed og edb-området.
Når man så kæder det sammen med, at blot en marginal forøgelse på f.eks. metalområdet vil give udbredte mangelsituationer, samtidig med at der er en skæv aldersfordeling, vil problemerne accelerere.
Hvilke initiativer forventer ministeren at tage i brug allerede i dette forår for at undgå flaskehalse på arbejdsmarkedet i løbet af året, og vil regeringen gøre det nødvendige på dette område?
Keld Albrechtsen (EL), 1998-02-04:
Jeg vil gerne spørge fru Tove Lindbo Larsen, hvad hun vil stille op med det problem, at Socialdemokratiet på den ene side har en politik, der går ud på fuld mærkning af gensplejsede produkter, men at regeringen på den anden side samtidig i EU støtter mærkningsregler, der fritager produkter med bl.a. majsolie, produkter, der indgår i en lang række fødevarer, for mærkning, således at forbrugerne ikke kan se, at der indgår gensplejsede organismer i disse produkter. Hvad vil Socialdemokratiet gøre for at standse det gennemgribende hykleri, som præger dansk fødevarepolitik på dette område, hvor man har nogle fine principper i et stort flot program, som man sender ud til den danske befolkning?
Men så sidder ministeren derovre og, havde jeg nær sagt, skjuler sig - det håber jeg ikke han bliver ved med - men så sidder ministeren nede i EU og godkender sådanne mærkningsregler, som ødelægger forbrugernes muligheder for at se, om der er gensplejsede organismer i fødevarerne eller ej.
Ulla Tørnæs (V), 1998-02-04:
For at sikre den personlige frihed og dermed også retten til selv at bestemme, hvilken forening om overhovedet nogen forening den enkelte ønsker at være medlem af, har Venstre flere gange stillet forslag om forbud mod eksklusivaftaler på det danske arbejdsmarked.
Ved behandlingen af disse forslag har ministeren hver gang hævdet, at den danske foreningsfrihedslov er et tilstrækkeligt grundlag til at sikre den personlige frihed og efterlevelsen af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention og andre internationale forpligtelser.
Af dommen fremgår det klart, at foreningsfrihedsloven ikke er et tilstrækkeligt grundlag til at sikre den personlige frihed og dermed sikre en efterlevelse af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Jeg vil derfor gerne spørge ministeren, hvad regeringen agter at gøre for at bringe dansk lovgivning i overensstemmelse med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions art. 11.
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Jeg synes, det er en lidt særpræget konklusion, fru Ulla Tørnæs har fået ud af Vestre Landsrets afgørelse, for den understreger jo netop, at virksomheden godt kan fyre den medarbejder, som ikke vil melde sig ind i den faglige organisation, som virksomheden har en overenskomst med.
Dermed har Vestre Landsret jo i og for sig sagt, at lovgrundlaget for den handlemåde, som virksomheden har haft, er i orden.
Jeg mener faktisk ikke, at det er hensigtsmæssigt, at jeg som minister går meget konkret ind og kommenterer sagen, for jeg har forstået det sådan, at sagen vil blive anket til Højesteret.
Det er nu som før min klare opfattelse, at vi er i overensstemmelse med internationale konventioner, når det drejer som om foreningsfrihed her i landet.
Ulla Tørnæs (V), 1998-02-04:
Det er korrekt, når arbejdsministeren siger, at lovgrundlaget for afskedigelsen af den pågældende medarbejder er til stede,
men problemet er jo, som netop landsrettens præmisser gør opmærksom på, at foreningsfrihedslovens § 2, stk. 2 og 3, ikke er i overensstemmelse med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions art. 11. Samtidig giver præmisserne i dommen lovgiverne, dvs. Folketinget, et vink med en vognstang om netop at tage stilling til Menneskerettighedsdomstolens nyere praksis med hensyn til forståelsen af Menneskerettighedskonventionens art. 11, og det forholder ministeren sig altså ikke til.
Jeg vil gerne spørge ministeren, om det ikke er et problem i sig selv, som regeringen er nødt til at forholde sig til.
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Det er faktisk sådan, at vi løbende har drøftet denne her sag, både her i Folketinget og på internationalt plan.
Der har aldrig været belæg for de borgerlige påstande om, at vores lovgivning ikke er i overensstemmelse med menneskerettighederne, og det har været prøvet den ene gang efter den anden.
Jeg mener faktisk, at det lovgrundlag, vi har, og den måde, som vi har valgt at organisere arbejdsmarkedet på, er, at arbejdsmarkedets parter indgår aftaler, og dem, de indgår aftaler med, skal så også være medlem af de foreninger, som der er indgået en aftale med.
Det er i og for sig et spørgsmål om, hvorvidt man - sådan som Venstre tilsyneladende vil - vil gribe ind i arbejdsgivernes ledelsesret og begrænse arbejdsgivernes ret til at indgå aftaler med dem, som arbejdsgiverne gerne vil indgå aftaler med. Og det synes jeg sådan set er et særdeles særpræget synspunkt, al den stund vi jo alle hylder den danske model.
Jette Gottlieb (EL), 1998-02-04:
Jeg vil spørge, om ministeren kan bekræfte, at selve denne mulighed er en integreret del af det danske aftalesystem, og det på en sådan måde, at hvis parterne fratages muligheden for at lave udtømmende aftaler med hinanden, så bortfalder hele det danske aftalesystem faktisk som grundlag for vores arbejdsmarked?
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Det kan jeg bekræfte.
Hvis vi ændrer på balancen mellem det, som det politiske system skal gøre, og det, som arbejdsmarkedet kan gøre på aftaleområdet, så trækker vi tæppet væk under den danske model, og dermed bidrager vi til at skabe betydelig uro på arbejdsmarkedet.
Charlotte Antonsen (V), 1998-02-04:
Er ministeren enig i, at det fremgår af dommens præmisser, at der kan rejses tvivl om, hvorvidt Danmark overholder kravene om foreningsfrihed og dermed menneskerettighederne?
Det er jo det, der blev fremført af fru Ulla Tørnæs, og det er det, Venstre sætter spørgsmålstegn ved. Når der nu i dommens præmisser er rejst tvivl, agter ministeren så endnu en gang at se på, om Danmark faktisk efterlever menneskerettigheden på det her område?
Det er jo ikke længere siden end i går, at vi havde en stor diskussion om menneskerettighederne i et andet land, og derfor er det jo særlig vigtigt, når vi går så langt frem i forhold til andre lande, at vi så også hele tiden sørger for at se på, om en ny udvikling betyder, at der kan være problemer i Danmark.
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Jeg er ikke enig i den fortolkning, som Venstre har af dommens præmisser.
Det vil jeg gerne slå
Jeg mener ikke, at den sætter spørgsmålstegn ved den måde, vi har valgt at organisere arbejdsmarkedet på med henholdsvis aftaler på arbejdsmarkedet, fri forhandlingsret mellem demokratiske, uafhængige foreninger, og så det politiske.
De her sager er flere gange blevet drøftet i internationale fora, og der er hver gang sat spørgsmålstegn ved, om vores lovgivning var i orden, og det er hver gang endt med, at vores lovgivning er i orden.
Tove Fergo (V), 1998-02-04:
I dommen står der, at landsretten tillægger det herved også betydning, at det må anses for i sig selv betænkeligt og muligt i strid med konventionens bestemmelser om bl.a. ytringsfrihed at forpligte individer til mod deres overbevisning at være medlemmer af fagforeninger med et klart partipolitisk tilhørsforhold.
Så kunne det jo være rart at få at vide, hvad ministerens holdning er til den meget klare tilkendegivelse fra retten.
Jeg synes da også, at det kunne være vigtigt for os at få at vide, hvorfor det er så forfærdeligt for Socialdemokratiet, hvis mennesker selv skulle have lov at vælge, hvilken forening de vil være medlem af, og om de vil være medlem af en forening, som vi jo ved har tilknytning til et politisk parti.
Hvorfor er det så forfærdeligt?
Hvorfor er man så bange for at give mennesker den frihed og selvbestemmelse?
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Jeg kan sige, at jeg ville være nervøs og jeg ville være bekymret, hvis vi her begrænsede frie, demokratiske organisationers ret til at indgå aftaler på arbejdsmarkedet.
Det er jo i virkeligheden det, Venstre gerne vil have begrænset: de frie, demokratiske foreningers ret til at indgå aftaler på deres medlemmers vegne.
Det er klart, at der i sådan en aftalefrihed også ligger, at man laver aftaler på medlemmernes vegne, og her er det jo sådan, at vi i Danmark har et meget fornemt princip: at man må yde, hvis man vil nyde.
Og det, der er tale om, er, at hvis der ligger en eksklusivaftale - hvad der nu kun gør på en meget begrænset del af arbejdsmarkedet -
så er det jo nyttigt nok, at de, der har indgået aftalen med de goder, det nu giver, også er medlemmer af de organisationer, der faktisk har ført kampen for de gode arbejdsvilkår.
Pia Kjærsgaard (DF), 1998-02-04:
Ministeren sagde, at hun følte bekymring om foreningers frie og demokratiske ret til at indgå aftaler.
Kan ministeren ikke føle en meget stor grad af bekymring over, at der er en del enkeltindivider, som føler, at deres frie, demokratiske ret til selv at vælge deres egen forening fuldstændig er forsvundet; at det ikke kan lade sig gøre?
Det synes jeg faktisk burde bekymre ministeren langt, langt mere, end hvad en politisk betonet forening måtte mene, men det er det, der bekymrer ministeren.
Jytte Andersen (S), 1998-02-04:
Jeg vil godt i folkeoplysningens tjeneste sige, at fagforeninger ikke er politiske partier.
De fleste fagforeninger, som forhandler med arbejdsgiverne, sidder altså ikke med nogle politiske mærkater foran sig.
De sidder med det klare ønske at få arbejdsmarkedet til at fungere, at aftale løn- og ansættelsesvilkår m.v., og det er klart, at faglige organisationer har en interesse i at varetage medlemmernes interesser.
Så er de selvfølgelig også interesseret i, at medlemmerne er medlemmer.
Det er der sådan set ikke noget at sige til.
Og den interesse er der faktisk også fra arbejdsgiversiden: et aftaleforhold, som repræsenterer virksomheden, og som repræsenterer medarbejderen.
Det er jo ikke sådan, hvis man er på en arbejdsplads, og man ikke er organiseret i en fagforening, at hvis den virksomhed laver en aftale, mens man er ansat, så er det afskedigelsesgrund.
Man kan fint være på virksomheden.
Der er alene tale om, at forholdet kan komme op i en ny ansættelsessituation.