Hans Christian Schmidt (V), 2003-03-12:
Jeg vil gerne starte med at rose forslagsstillerne for forespørgslen, Dansk Folkeparti, Det Konservative Folkeparti og Venstre.
Jeg synes, det er en god idé, at vi her får en chance for også at diskutere det i Folketingssalen.
Vi har allerede haft en konference, og det vil blive fulgt op af andre møder, så det er en god idé.
Regeringen fremlagde onsdag den 26. februar sit oplæg til en klimastrategi for Danmark.
Oplægget tager sit udgangspunkt i, at Danmark skal opfylde sin reduktionsforpligtelse på 21 pct. på en omkostningseffektiv måde, for det er nødvendigt.
Debatten er allerede godt i gang, og jeg håber, at vi i dag fortsætter den konstruktive diskussion.
For det første: Regeringen tager klimaproblemerne dybt alvorligt. De menneskeskabte klimaforandringer er en alvorlig trussel mod det globale miljø, og de kræver målrettet handling.
For det andet står regeringen fast ved opfyldelsen af Danmarks internationale forpligtelser under Kyotoprotokollen.
Vi har som bekendt forpligtet os til at reducere udslippet af drivhusgasser med 21 pct.
Det er en af de hårdeste forpligtelser, noget land i verden har påtaget sig.
Debatten i dag bør tage sit udgangspunkt her.
Strategien bygger på en mere tilbundsgående analyse, end der nogen sinde er foretaget tidligere.
Hovedkonklusionerne er som bekendt: Uden nye politiske initiativer vil Danmark mangle at reducere udledningen af drivhusgasser med 20-25 mio. t drivhusgasser om året fra 2008 til 2012 for at leve op til vore forpligtelse.
Det er væsentlig mere end tidligere forventet, men der er overhovedet ikke, som nogle har påstået, tale om en forøgelse af mankoen med 15-20 mio. t som følge af, at regeringen har stoppet nationale virkemidler.
Mankoen er derimod primært øget på grund af den valgte og ærlige opgørelsesmetode, som nøje er beskrevet i oplægget.
At mankoen nu er gjort op til at være større end før, betyder selvfølgelig også, at klimaforpligtelserne bliver dyrere at indfri end hidtil antaget.
Regeringen skønner, at det vil koste et sted mellem 1 og 5 mia. kr. årlig, afhængig af hvordan vi griber det an.
Jeg har sagt det før, men danskerne har altså krav på at kende disse omkostninger, for uanset hvor stor byrden bliver og hvordan den fordeles, vil det i sidste ende være de danske borgere, der skal betale regningen.
Vores beregninger, som altså bygger på godt 1 års grundigt arbejde, og som inddrager internationale analyser, viser, at den internationale kvotepris formentlig vil ligge på 40-60 kr. pr. t og næppe vil overstige 100 kr. pr. t. Ved et betydeligt brug af de fleksible mekanismer vil omkostningerne ved at opfylde vore forpligtelser udgøre 1-2 mia. kr. årlig.
Der er altså ingen tvivl om, at det i vidt omfang vil betale sig at benytte de fleksible mekanismer, Joint Implementation eller fællesgennemførelse, Clean Development Mechanism, og handel med udligningskvoter med udlandet, og for regeringen er det indlysende, at vi skal udnytte dette potentiale.
Jeg vil faktisk gå så langt som til at sige, at vi ser det som en forpligtelse af samfundsøkonomiske og særlig miljømæssige grunde, for det er ligegyldigt for klimaet, hvor på kloden der skæres ned på udledningen af drivhusgasser.
De reduktionsforpligtelser, som EU og andre industrilande påtog sig i Kyoto, blev jo også indgået på baggrund af muligheden for at bruge de fleksible mekanismer.
Så de har en betydelig del af æren for, at det lykkedes at få så mange lande til at påtage sig væsentlige reduktionsmål.
Desuden vil projekter i udlandet under Joint Implementation og Clean Development Mechanism føre til en overførsel af moderne energiteknologi til de lande, hvor de gennemføres.
CDM-projekter vil gavne både ulandenes økonomi og miljø.
Når de får moderne energiteknologi til rådighed, vil det også blive lettere for udviklingslandene at påtage sig reduktionsforpligtelser på længere sigt. Regeringens oplæg til klimastrategi indeholder nogle helt klare rammer for den fremtidige indsats og lægger op til en bedre og bredere styring af indsatsen end hidtil for at sikre omkostningseffektiviteten.
Budskabet er klart.
Vi skal vælge det virkemiddel, der giver mest miljø for pengene, uanset om det er inden for energi-, landbrugs-, transportområdet eller andre områder i Danmark eller i udlandet.
Jeg er godt klar over, at det er en strategi, som afviger betydeligt fra den hidtil førte politik, hvor omkostningerne er kommet i anden række.
I regeringens strategi er markedet en central spiller inden for nogle rammer, der går på tværs af sektorer og grænser.
Disse rammer består af to vigtige elementer.
For det første EU's kvotedirektiv.
Det vil økonomi- og erhvervsministeren redegøre nærmere for.
Kvotehandelssystemet vil sikre, at det er virksomhederne, som selv vælger de mest omkostningseffektive nationale og/eller internationale virkemidler.
Men der udstikkes klare rammer for indsatsen via de kvoter, som virksomhederne tildeles.
Det andet element i styringssystemet er det økonomiske pejlemærke på 120 kr. pr. t for de indenlandske tiltag, som ikke er omfattet af kvotehandelssystemet.
Hele ideen med dette pejlemærke er i modsætning til den tidligere førte politik at kunne sikre omkostningseffektiviteten på tværs af sektorer.
Regeringen har valgt et pejlemærke, der svarer til den øverste ende af skønnet for priserne på det internationale marked.
Det er nøje beskrevet i regeringens oplæg.
Vi har gennemført en samfundsøkonomisk vurdering af en lang række teknologisk mulige indenlandske tiltag.
Nogle initiativer kan betale sig, andre koster mere end 120 kr. pr. t.
De gennemførte beregninger dækker ikke samtlige tænkelige tiltag, og vurderingerne fortsætter selvfølgelig.
Nu sidder der måske nogle, som stadig væk efterlyser en god gammeldags lagkage, hvor Danmark er delt op i sektorer, hvor det helt præcist er angivet, hvem der skal bidrage med hvor meget i procenter og helt frem til 2012, og hvor mange ton og procenter der skal reduceres hjemme og hvor meget i udlandet.
Det er jo så dejligt nemt med den slags overskuelige oversigter.
Over for dem vil jeg gerne understrege én gang for alle: Regeringen har helt bevidst valgt ikke at fremlægge en sådan lagkage, for jeg vil gerne vove den påstand, at det helt sikkert vil blive en af de dyreste lagkager, Folketinget nogen sinde vil sætte tænderne i. Her vil man jo på forhånd afskære sig fra i fremtiden at vælge det virkemiddel, der på et givet tidspunkt må vise sig at give mere miljø for pengene.
Det vil f.eks. betyde, at én sektor er tvunget til at efterleve en procentvis målsætning, som vil kræve anvendelse af virkemidler, som er dyrere end virkemidler i andre sektorer.
Det er lige præcis det, vi skal væk fra.
Så i regeringens oplæg er omkostningseffektiviteten i centrum.
Den kræver tværgående rammer og løbende vurderinger, og det får den til fordel for miljøet og den danske økonomi.
Lad mig så rette en udbredt misforståelse om fordelingen mellem den nationale indsats og brug af de fleksible mekanismer.
Det er ganske enkelt helt hen i vejret, når det i de seneste dage har været hævdet, at regeringens klimastrategi vil føre til, at 80-90 pct. af den samlede indsats vil ske i udlandet.
I modsætning til mange andre lande er det lykkedes at holde det danske udslip af CO2 stort set konstant siden 1990, og vort samlede energiforbrug er faktisk nogenlunde det samme som i begyndelsen af 1970'erne, og det til trods for at vi har haft en høj økonomisk vækst.
Afkobling af energiforbruget fra den økonomiske vækst er resultatet af en målrettet national indsats gennem årtier. Som eksempel er det værd at nævne, at vedvarende energianlæg samlet set dækker ca. 12 pct. af Danmarks bruttoenergiforbrug.
Hvis dette forbrug alternativt skulle dækkes af fossile brændsler, ville udledningen af CO2 være ca. 10 mio. t højere. Dertil kommer alle de andre miljø- og energipolitiske tiltag, vi har foretaget i de seneste årtier, politikker, som yderligere har sparet miljøet for mange millioner ton CO2 og fortsat vil gøre det fremover. Det skal man have i baghovedet, når nogle taler om, at næsten hele Danmarks forpligtelse skal opfyldes i udlandet.
Det, der sker nu, er, at vi åbner op for også at kunne anvende omkostningseffektive internationale virkemidler, at vi supplerer den fortsatte nationale indsats helt i overensstemmelse med Kyotoprotokollens regler.
Vi har høstet mange af de lavthængende frugter i vor hidtidige energi- og klimapolitik.
Nu er tiden inde til også at se på, hvordan vi kan løse det i andre lande, samtidig med at vi får disse lande med på klimavognen.
Men konklusionen er altså, at der fortsat vil foregå en hjemlig indsats.
Vi står over for en kæmpe udfordring, der kræver, at alle bidrager.
Der har også været talt meget om køb af den såkaldte varme luft de seneste dage.
Det er ikke en debat, jeg har rejst.
Jeg har stor sympati for dem, som vil miljøet det bedste, og jeg er meget åben over for at diskutere alle spørgsmål i klimadebatten, men jeg vil samtidig benytte denne anledning til at understrege faren ved, at man gør debatten sort/hvid eller varm/kold.
Som minister føler jeg mig forpligtet til at sige tingene, som de er, og i mine øjne giver det altså ikke mening at skelne mellem gode og dårlige kvoter eller kreditter.
Man kunne godt illustrere det med et eksempel, og jeg vil gerne gøre det.
Jeg har før nævnt, at skulle man lave Joint Implementation et sted, og der så virkelig kommer vækst i det land senere, ja, så ville de jo være i den situation, at de så skal få deres regnskab til at gå op.
Så det bliver meget teoretisk, hvor de kreditter, man køber, egentlig kommer fra.
Det afgørende er derfor, at vi følger spillereglerne, som de blev aftalt i Koyoto.
Man kan være utilfreds med disse regler, men indtil noget andet er besluttet, vil regeringen koncentrere sig målbevidst om at leve op til vores forpligtelser i overensstemmelse med de gældende regler.
Altså: Vigtigt er det, at for det første lægger regeringen ikke op til, at virksomhederne skal ud og købe varm luft eller kvoter, tværtimod.
Som reglerne er under EU's kvotedirektiv, som udgør en meget vigtig brik i regeringens klimastrategi, kan virksomheder ikke købe kvoter fra andre lande end EU-lande.
For det andet og for så vidt angår en statslig indsats, fremgår det af regeringens oplæg, at regeringen lægger op til at anvende projektmekanismerne.
Så udfordringen er stor, og vi skal i gang nu.
Jeg håber derfor, at Tinget vil støtte op om regeringens oplæg. Klimadebatten stopper ikke i dag, jeg ser frem til en løbende intensiv dialog, der vil lede til effektive løsninger til gavn for miljøet og det danske samfund.
Og hvis det viser sig nødvendigt, vil regeringen i øvrigt i 2006 tage strategien op til revision.