Ulla Tørnæs (V), 1998-06-24:
Vore tætte bånd til og vort nære samarbejde med Sambandspartiet på Færøerne og Atássut i Grønland har for Venstre noget med værdifulde historiske og kulturelle rødder at gøre, historiske og kulturelle rødder, der tæller langt mere end nuets flygtige interesser.
Vore tætte politiske bånd til Færøerne og Grønland indebærer, at Venstre aldrig har været i tvivl om rigsfællesskabets værdifulde elementer.
Gennem vort tætte samarbejde med det færøske og grønlandske folk har vi fået indsigt i og forståelse for de kulturelle og historiske forhold, der gør sig gældende i Nordatlanten.
Ikke mindst de meget barske klimatiske levevilkår, der er en del af færingernes og grønlændernes hverdag, har vi stor forståelse for.
Det er da også netop de barske klimatiske forhold, der gør Færøerne og Grønland til noget helt specielt.
Men rigsfællesskabet mellem Danmark, Færøerne og Grønland er ikke noget, der en gang for alle er fastlagt og dermed uforanderligt.
Det er ikke en given ting, som ikke kan ændres.
Nej, det er en levende proces.
Rigsfællesskabet bygger på gensidig accept og gensidig respekt, og det er vigtigt, at denne løbende udvikling af rigsfællesskabet netop sker i gensidig dialog og ikke som et led i et snusket taktisk indenrigspolitisk spil, der bestemt ikke fremmer den folkelige forståelse for rigsfællesskabet.
Det er klart, at hvis et flertal på Færøerne eller i Grønland virkelig ønsker løsrivelse, skal de have det.
I den sammenhæng respekterer Venstre fuldt ud den grad af selvstændighed, det færøske og grønlandske folk måtte ønske.
Jeg deler således fuldt ud statsministerens vurdering af rækkefølgen for en eventuel debat om øget selvstændighed.
Det ville være fuldstændig utidigt, at regeringen skulle udarbejde en hvidbog på nuværende tidspunkt, og derfor kan Venstre ikke stemme for det forslag til vedtagelse, som Dansk Folkeparti har fremsat.
For mange danskere er Danmarks interesse i rigsfællesskabet måske ikke særlig håndgribelig, ej heller særlig forståelig, især ikke efter ophøret af den kolde krig, hvor de nordatlantiske kort ofte blev spillet af Danmark.
Vi er i rigsfællesskabet bundet af historie og pligt.
Det kan nu engang ikke være sådan, at man skiller sig af med et familiemedlem, bare fordi man synes, det bliver for dyrt og besværligt.
Derfor skal vi også tage rigsfællesskabet alvorligt.
Rigsfællesskabet bør udvikle sig løbende, for som sagt er rigsfællesskabet ikke en statisk enhed, men et fællesskab, der bør udvikles gennem selv- og hjemmestyreaftalerne.
Et godt eksempel på dette er den udvikling, der fandt sted midt i 1980'erne.
Den danske grundlov og selv- og hjemmestyrelovene siger klart, at udenrigspolitik, sikkerhedspolitik og forsvarspolitik er et rigsanliggende.
Men denne stilling er naturligvis ikke noget fastlåst, og det har vi da også set i de senere år.
Mens hr. Uffe Ellemann-Jensen var udenrigsminister blev Grønland og Færøerne således inddraget stadig mere i sager, der vedrørte dem selv.
Det var dels i pagt med den almindelige demokratiske udvikling, dels var det den bedste måde, hvorpå vi kunne undgå unødige konflikter inden for rigsfællesskabet.
Efter diskussionen midt i 1980'erne om Thuleradaren, som af de hjemlige NATO-modstandere blev blæst op til en stor sag, der i Grønland sågar udløste et valg i utide, enedes udenrigsministeren med den daværende landsstyreformand Jonathan Motzfeldt om, at der skulle nedsættes et sikkerhedspolitisk udvalg i Grønlands Landsting, og at udenrigsministeren skulle samarbejde tæt med dette udvalg i sager, der vedrørte Grønland.
Et glimrende og meget konkret eksempel på en positiv udvikling af rigsfællesskabet.
Den skygge, som Færøbanksagen siden 1993 har kastet over det dansk-færøske forhold, er dybt ulykkelig, men det er forkert at lade det gå ud over det værdifulde og af mange andre nationer særdeles misundte rigsfællesskab.
Rigsfællesskabet er så rodfæstet, at det ikke må ødelægges, fordi en statsminister og en finansminister har vist sig ude af stand til at leve op til deres ansvar.
Rigsfællesskabet skal bedømmes i en langt større sammenhæng.
Det er andet og mere end blot økonomi.
Det handler om et historisk og kulturelt fællesskab, et historisk og kulturelt fællesskab, som den nuværende regering desværre konsekvent har svigtet og negligeret, siden den kom til i 1993. Som et led i den løbende dialog startede den daværende statsminister Poul Schlüter med at afholde årlige rigsmøder, så jeg vil gerne påpege, at jeg er af den opfattelse, at statsministeren havde en hukommelsesforskydning, da statsministeren nævnte, at det var statsministeren, der havde startet denne slags rigsmøder.
Det var en god måde at have en løbende dialog på, og de var med til at sikre, at eventuelle problemer blev diskuteret og løst hen ad vejen frem for at gå i hårdknude. Også denne fornuftige ordning har statsministeren svigtet; rigsmøderne blev nemlig først genoptaget, da der for alvor var problemer i farvandet, men da var chancen forspildt, for regeringen havde ikke benyttet sig af muligheden for at opbygge et godt og fortroligt forhold til de øvrige dele af rigsfællesskabet.
Statsministeren havde svigtet den løbende kontakt og dialog med katastrofale virkninger for forståelsen for rigsfællesskabet til følge.
Hvem husker ikke mediernes dækning af statsministerens pinlige og paniske aflysning kun fem dage før et ellers planlagt møde på Færøerne i 1995?
Begrundelsen for aflysningen var af såkaldte sikkerhedsmæssige årsager - jo, det var pinligt og ikke ligefrem befordrende for det gode samarbejde i rigsfællesskabet.