Mogens Lykketoft (S), 2003-03-21:
Her hen imod slutningen på en meget lang, men også nødvendig lang debat føler jeg trang til at sige nogle få personlige bemærkninger til udenrigsministeren og til statsministeren.
Jeg mener, at det er en meget skelsættende og meget nedslående beslutning, vi skal se truffet lige om lidt.
Danmark skal bidrage til USA's krig uden om FN og imod holdningen hos flertallet af FN's medlemslande.
Socialdemokratiet har meddelt sin holdning til håndteringen af det her til regeringen i november.
Jeg har personlig og mange gange appelleret til udenrigsministeren om at undgå splittelse om den danske håndtering af denne sag.
Jeg troede, at vi var enige.
Alt, hvad udenrigsministeren sagde, tydede på, at vi var det, men jeg må forstå det således, at udenrigsministeren blev majoriseret af Danmarks og verdens to mægtigste mænd i en telefonsamtale i fredags.
Da traf statsministeren en beslutning, som han vidste ville give splittelse i dansk udenrigspolitik. Jeg fik i mandags og igen sammen med De Radikale i tirsdags fra statsministeren en entydig melding om, at man ville deltage i denne krig, at regeringen havde besluttet sig.
Jeg gentog så, hvad Socialdemokratiet krystalklart har sagt til regeringen siden november: Vi er for demokrati, vi er imod diktatur, vi er for en international retsorden, vi er imod enegang for de få og magtfulde.
Vi vil ikke afvise krig som den sidste og eneste udvej, men vi vil give freden enhver tænkelig chance, fordi krigen betyder død, lemlæstelse, risiko for kaos i regionen, terror i verden.
Vi vil give freden en chance, fordi FN's våbeninspektører sagde, at de havde en reel mulighed, og fordi vi mente, at det var langt, langt bedre, hvis det modsat deres forventning var sådan, at de måtte give op, at der var en langt større mulighed for at samle Sikkerhedsrådet og verden om en militær indsats.
Vi mener, at hvis krigen til slut var uafvendelig, var risikoen for kaos og terror langt mindre, hvis beslutningen blev truffet af Sikkerhedsrådet.
Men USA's præsident besluttede krigen, det kan vi ikke forhindre, men vi kan udtrykke en holdning, og vi burde udtrykke den holdning, som de fleste danskere har, og som de fleste af verdens nationer har.
Vi burde optræde sammen med vore nordiske og europæiske naboer med et stort, entydigt, humanitært bidrag.
Det bedrøver mig dybt, og der bliver en stor opgave efter denne dag med at genopbygge en verdensorden, med at styrke FN, med at samle NATO, med at samle EU.
Og der bliver
en stor opgave med at genopbygge Irak, helst ved en indsats, hvor EU er samlet og går gennem FN, fordi det vil være den indsats, der har en chance for - modsat en amerikansk besættelse - ikke at gøre regionen til en krudttønde.
Der bliver en stor indsats med at genopbygge en enighed
i dansk udenrigspolitik.
Det er statsministerens ansvar, at vi bliver splittet.
Det er også statsministerens ansvar, at vi bliver samlet igen og ikke bliver ved med at være en fodnote til det store flertal i FN.
Jeg vil slutte med at sige, at jeg vil tilgive hr. Jens Rohde og alle de andre, der i de sidste mange timer i dag og tilbage i onsdags har overhældt Socialdemokrater, Radikale, Kristelige, SF'ere og Enhedslistefolk med skældsord og falske påstande, fordi vi ved, man hævede stemmen, fordi argumentet var svagt og samvittigheden dårlig. Men det, der er på spil, er for farligt til, at vi fortsætter polemikken, og derfor skal min appel være, at regeringen nu sætter sig ned og tænker sig vældig godt om, med hensyn til hvordan vi samler stumperne igen i dansk udenrigspolitik.