Jette Gottlieb (EL), 2000-02-24:
Der er én ting i statsministerens besvarelse, som jeg er enig i, og det er, at vi taler om en balance mellem offentlige ydelser og kontrol, men også mellem kontrol og overvågning, og det er jo her, debatten så deler sig.
vi taler også om balance mellem regler og retfærdighed, og i sidste instans taler vi om moral, også samfundsmoral. hvorfor hedder det f.eks. skattesnyd og socialt bedrag?
er det ikke sådan, at bedrag måske er lidt værre end snyd, eller hvordan tænker man egentlig? for et par dage siden kunne man i dagspressen læse en udtalelse fra formanden for landets skattechefer om, at der slet ikke var ressourcer til at kontrollere de store skatteål, og derfor gik storbedragerne fri.
den offentlige administration har altså ikke personaleressourcer nok til at finde dem, der begår landets største bedragerier, dem, der ikke vil betale deres del af de fælles udgifter, og derfor kan det selvfølgeligt undre, at der fra regeringens side bruges så meget tid og ressourcer på jagten på småsnyderne.
giver nærmest indtryk af, at et flertal af modtagerne af sociale ydelser snyder, og sådan er virkeligheden nu altså ikke.
Jeg erkender selvfølgelig, at der er borgere, der begår socialt bedrageri, for min livserfaring siger mig, at der altid er nogle, der overtræder reglerne.
En daglig tur i den københavnske trafik viser, at der altid er biler, der kører
for stærkt, biler, der kører over for rødt lys, cyklister uden lys på, og sådan noget, og sådan vil det formodentlig altid være, at der er nogle, der bryder reglerne.
Når der snydes med moms, kunne det jo let imødegås, hvis kravet om samtidig indbetaling var indfriet.
Når der snydes i skat, kan det modvirkes ved at fjerne nogle af skattefradragsreglerne.
Man må også overveje, om selve forsørgelsesreglerne er fornuftige.
Hvor lang tid må man som enlig forsøger have haft en kæreste, hvor mange gange må kæresten eventuelt overnatte hjemme os én, hvor mange gange må kæresten hente ens barn i institutionen, hvis man stadig skal bevare sin status som enlig forsørger?
jeg kunne da godt tænke mig et konkret svar på det, men jeg ved godt, at jeg ikke får det, og hvem skulle også være i stand til at svare på det?
Jeg kunne godt tænke mig et svar på, om man, selv om man har et tæt kæresteforhold, hvor man også deler nogle af de praktiske opgaver, så må indordne sig under nogle forsørgerregler.
Det er jo ikke sikkert, at man rent faktisk deler forsørgelsesansvaret.
Er det ikke netop godt for børnene, at den enlige forsørger tænker sig godt og grundigt om og prøver, hvor solidt forholdet er, før kæresten opgiver sin selvstændige bolig og flytter ind med alt sit habengut?
Jo, jeg mener, at børnene skal have den størst mulige stabilitet, så det er vist i grunden fornuftigt, men lovgivningen tilsiger altså noget andet. Arbejdstiderne er blevet mere og mere fleksible. Parallelt hermed er daginstitutionernes åbningstid de allerfleste steder blevet indskrænket.
Altså har mange enlige forsørgere brug for hjælp fra kæreste, familie eller venner
til hentning eller bringning af børn.
Det er da helt håbløst, at de oven i købet skal gå i frygt for, at pædagogerne i daginstitutionen misforstår situationen og indberetter dem for socialt bedrageri.
Det er også en helt håbløs arbejdsopgave at pålægge pædagogerne, fordi det er ødelæggende for den gensidige tillid og derfor undergraver samarbejdet mellem institution og hjem.
I Enhedslisten er vi som alle andre imod, at man bedrager i skat, kører for stærkt eller laver
socialt snyderi
, men vi er imod, at kontrol og angiveri bliver en borgerpligt, eller at forskellige offentlige faggrupper skal bruge deres kostbare arbejdstid på registrering og kontrol i stedet for det, der er deres hovedansvarsområde, og som også er det, de er bedst til, hvad enten de er ansat som hjemmehjælpere, pædagoger, lærere, socialrådgivere eller noget helt andet. Så meget om angiverisiden.
Med den vending kontrolforslagene tager, må jeg indrømme, at mit forslag snarere er at ophæve CPR-registret end at udvide mulighederne for registrering. CPR-registret giver det redskab, der gør det svært at sætte grænserne, og det er slet ikke nødvendigt.
Og det er i øvrigt sådan, at ethvert system i den forbindelse er selvkørende.
Jo mere det bliver brugt, jo mere nødvendigt synes det at være, men det er jo altså ikke tilfældet.
Der er ikke mindre snyd i Danmark, end der er i de lande, der ikke har et sådant CPR-register.
Argumentet om at opklare forbrydelser og snyd er altid gangbart, når man vil sammenkøre registre eller for den sags skyld vil oprette en kameracentral på Storebæltsbroen. Det er den samme tankegang.
Men prisen bliver ganske enkelt for høj, ikke bare ved, at kontrol bliver til overvågning, men også ved, at folk, der har brug for hjælp, bliver mødt med mistro, og ved, at sikkerhedsnettet i stedet bliver til et edderkoppespind, og den pris er vi ikke villige til at betale.