Hans-Pavia Rosing (S), 2001-10-04:
Lad mig ganske kort til at begynde med sige, at jeg er helt enig i statsministerens betragtninger i åbningstalen omkring den fælles reaktion over for terrorangrebene i USA.
Lad mig så som partiernes ordførere og de fleste andre, der har taget ordet i dag, indlede med mine fattige betragtninger over de tragiske hændelser i New York og Washington den 11. september.
Det utænkelige skete.
Jeg og vi andre har hørt om terrorangreb mange steder i verden.
Vi har set resultaterne på tv og i de øvrige medier.
Vi ved, at der stort set hver dag året rundt bliver begået frygtelige og utilgivelige overgreb og drab på uskyldige civile.
Vi har nok haft en tendens til at betragte hændelserne som en del af den internationale uorden, en uorden, der hersker uden for vores dørtærskel.
Værst er det, at vi bliver mindre og mindre berørt af, at børn og voksne dagligt bliver maltrakteret og dræbt i, hvad vi betragter som hændelser, som vi trods vor gode vilje ikke kan gøre noget ved. Jeg var selv i luften, da flykaprerne fløj ind i World Trade Center og Pentagon; jeg landede sikkert i Grønland, mærket af det chok og den mistroiskhed, der herskede blandt folk.
Hvor mange katastrofefilm har filmindustrien ikke produceret, så intet under at mange i første omgang troede, at det faktisk var en amerikansk film, man så på skærmen.
Mange har talt om, at verden ændrede sig den 11. september.
Ja, vores forestillinger om verden og vore medmennesker ændrede sig, og vores tillidsfulde hverdag i forhold til verden omkring os ændrede sig den dag.
Men som statsministeren sagde i tirsdags, så skal en så alvorlig tragedie ikke ændre på vores demokratiske fundament, på vore åbne samfund, ej heller på de frihedsrettigheder, vi har opnået og stadig kæmper for.
Personlig undrede jeg mig over, at det angiveligt så professionelle og perfekte efterretningsvæsen i USA og den vestlige verden som sådan kunne overse den fare, der udløste tragedien i USA.
Jeg kan selvfølgelig støtte de bestræbelser, der nu er i gang i Danmark for at forbedre beredskabet her.
Og jeg vil også i den forbindelse appellere til den danske regering om som den hovedansvarlige for beredskabet i Grønland at sørge for en meget tæt kontakt til de grønlandske myndigheder i udformningen af en fornyet og mere effektiv beredskabsplan set i lyset af det skete, en beredskabsplan, som naturligvis skal omfatte den nordlige del af riget. Grønlands Landsting indledte sin efterårssamling den 21. september, og som det vil vides, er der sket en rokade af det grønlandske landsstyre, hvoraf tre ud af syv landsstyremedlemmer, ministre kaldet her i Danmark, er blevet skiftet ud, dette som følge af en ny ledelse i det parti, jeg repræsenterer herinde.
Nogle har kaldt det et generationsskifte, og andre har kaldt det fornyelse i det grønlandske politiske liv.
Ja, det er vel begge dele.
Det bliver spændende at se, hvorledes fornyelsen vil udmønte sig.
Der hersker ingen tvivl hos os om, at vi har behov for visse og mange strukturelle ændringer og fornyelser på det fiskerimæssige område, på trafikområdet i Grønland og for en nytænkning på boligområdet, hvor vi har et stort efterslæb.
Debatten i Grønland går på større selvbestemmelse inden
for rigsfællesskabet.
Som bekendt og som statsministeren også var inden på i åbningstalen, er vores selvstyrekommission i god gænge og har netop afholdt en halvvejskonference i Nuuk. Ja, hvad er en halvvejskonference?
Men vi har en åben dialog om det.
Det skal dog ikke være nogen hemmelighed, at Grønland ikke ønsker at springe over, hvor gærdet er lavest, når det kommer til realitetsforhandlinger om et øget selvstyre.
Det regner vi med sker inden for de næste par år.
Mange af de gode og flotte intentioner, der udtrykkes under møderne i vores selvstyrekommission, støder panden mod en mur, eller i hvert fald den største af de mure, vi måtte støde ind i, vores økonomiske afhængighed af Danmark.
Jeg har sagt det mange gange herinde: Vore indtægtskilder er fiskeriet og turismen.
Det er stort set, hvad vi har.
Endvidere har jeg i flere tilfælde gjort Tinget opmærksom på, at vort land ligger i den øverste ende blandt Danmarks handelspartnere, og at vi faktisk bruger ca. 75 pct. af det danske bloktilskud hos danske virksomheder i Danmark.
Dette faktum fjerner ikke den målsætning, at vi på mange områder arbejder for at gøre vort samfund økonomisk selvbærende.
Vi har mange gode grunde til at værdsætte den ligeværdige diskussion og forhandling, der præger forholdet mellem os, ikke mindst når vi tænker på, at op mod en fjerdedel af den grønlandske befolkning har bosat sig i Danmark - det er mange med vores lille befolkning - de fleste af dem permanent.
De færreste er her midlertidigt på grund af uddannelse, videreuddannelse og dygtiggørelse på forskellige måder, og så er der nogle få med sociale problemer og svære sociale problemer, nogle af dem, men problemer, som ethvert samfund også i den rige verden plages af
Der tales også meget om etniske mindretal i dag.
Det er vi grønlændere vel også i grunden her i landet, et etnisk mindretal, dog med den væsentlige forskel, at vi er født med et dansk statsborgerskab og med en helt anden historie end de etniske mindretal, man normalt taler om.
Det skurrer lidt, eller meget, en gang imellem i mine ører, jeg ved også i mange andres ører, at den levestandard, vi som et hjemmestyre inden for det danske rige forvalter politisk og økonomisk, stadig afhænger af det danske Folketings og den danske regerings vilje og selvfølgelig også i nogen grad vores velvilje til at sikre rigsfællesskabet. Jeg har, og jeg tror med mange andre her og i Grønland,
et dybtfølt ønske om at se et Grønland i et ligeværdigt samarbejde med Danmark, og at resten af verden varetager sine egne interesser.
Har jeg forstået det rigtigt, at det er den rolle, også Danmark ønsker at spille i det internationale samfund, inden for EU, i NATO, FN og mange andre internationale institutioner, hvor Danmark sidder med og gør sin stemme gældende?
Jeg fornemmer på den politiske stemning hjemme i Grønland, at vi sikkerhedspolitisk, handelspolitisk og velfærdspolitisk er helt rede til at varetage vore egne interesser i et ligeværdigt parløb med dem, vi kender bedst, jer, de medlemmer, der sidder her, og de danskere, der sidder ude i landet.
Jeg har under afslutningsdebatten i maj måned og også ved tidligere lejligheder givet udtryk for min betragtning
vedrørende det amerikanske missilforsvarsprojekt
Jeg skal derfor ikke i dag gå nærmere ind i problematikken, blot erindre om, at vi i Grønland stadig har mange spørgsmål og forbehold, som endnu er uafklarede.
I slutningen af denne måned afholdes en høring i Nuuk, som forhåbentlig vil bidrage til en større afklaring af de amerikanske planer.
Dermed siger jeg, at verden dog har ændret sig de sidste snart tre uger.
Nogle vil sikkert efterlyse naturen af den handling, vi skal foretage os.
Mit bud netop i dag og i denne tid er eftertænksomhed, som jeg til min glæde har set hos alle berørte parter.
Jeg skal dog appellere til, at regeringen også i disse afgørende dage, før reaktionen på terrorangrebet i USA, holder tæt kontakt til Grønland.
Uden at komme ind på alle Thulesagerne her og nu skal jeg bare stilfærdigt gøre opmærksom på eksistensen af en amerikansk base på det danske riges grund, Thule Airbase.
Et helt andet spørgsmål, som jeg ikke vil undlade at berøre, er den sidste tids debat om bæredygtigheden i den grønlandske fangstkultur.
En nylig udgiven bog med titlen »Farvel til Grønlands natur« - det lyder voldsomt - har været i stand til at stille mange relevante spørgsmål og irrelevante, efter min mening, påstande om vores brug af vores levende ressourcer.
Det giver mindelser om situationen for omkring 20 års siden, hvor drab af sælunger i Canada stort set ødelagde den vigtigste indkomstkilde for de grønlandske fangerfamilier.
Og dengang for bare 20 år siden var det det vel for 25 pct. af Grønlands befolkning, og i dag er det skrumpet ind til 5-10 pct. Et fejltrin, kaldte organisationerne, der var med til at starte denne hetz mod Grønland, det, men et fejltrin, der stadig den dag i dag efterlader åbne sår i det grønlandske fangersamfund.
Dengang var det ikke sælerne, man var efter, heller ikke de grønlandske fangere.
Den nye generation af greenpeaceaktivister prøvede efter bedste evne at få os til at glemme deres gamle fejltagelse - jo, de sagde endog undskyld på tomandshånd - samtidig med en fornyet indsats for at få os til at være kritiske over for amerikanernes planer om missilforsvar og eventuel brug af Thule til dette projekt.
Endnu en gang følte vi, at vi blev udsat for en holdning, som burde have været historie her i år 2001, at bedrevidende og dygtigere, og alt det der, aktivister, medlemmer af en organisation, prøvede at pådutte os en mening om aktiviteter i vores land.
Altså lad os dog - man må jo ikke bande her - selv danne vores mening uden denne indblanding.
Det lyder heller ikke bedre i mine ører, at nogle - og jeg ved, det er SF - i den forløbne debat har blandet det danske bloktilskud sammen med kravet om en bedre og mere bæredygtig brug af de ressourcer, vi nu engang råder over.
Hvis man vil sætte sig ind i vores forvaltning og forvaltningsstrategier omkring de levende ressourcer, vil man forhåbentlig forstå, at vi på alle måder helhjertet og med de fornødne midler, som vi sætter til side til dette projekt, indgår i et nationalt og internationalt samarbejde, som sikrer den bæredygtige udnyttelse, der er forudsætningen for både vores egen forsyning i dag og selvfølgelig ikke mindst for en fremtidig udnyttelse af vore ressourcer.
Jeg gør lidt ud af det her, fordi de fleste efter min erfaring her i Danmark ikke har nogen forestilling eller forståelse for den vigtighed, som sæler, hvaler, forskellige levende ressourcer i Grønland har i vores kultur, uanset om man bor her i Danmark som grønlænder, eller om man bor i Grønland.
Det er måske, hvis man overhovedet kan sammenligne,
lige så vigtigt som en flæskesteg eller andesteg for en dansker juleaften eller flæskesvær til tv-aften en lørdag. Det er svært at forklare, men det er en utrolig vigtig del af vores indre og vores kultur, at vi har mulighed for det.
Vi er snart færdige med åbningsdebatten her i dag, som efter min mening i mindre grad har været præget af den valgkampsstemning, som jeg fornemmede under afslutningsdebatten i maj måned.
Det er måske ikke så mærkeligt set i lyset af begivenhederne i USA. Vi ryster vel aldrig helt begivenhederne af os, men jeg vil gerne medvirke til, at vi når tilbage til det stade, hvor vi kan fortsætte den frie, politiske debat for at opnå de politiske mål, der tilgodeser vore befolkningers ønsker, i dette parlament og selvfølgelig også derhjemme.