Villy Søvndal (SF), 2001-03-20:
Jeg skal kvittere for et, synes jeg, på mange måder klogt indlæg fra udenrigsministeren.
Hvis man kigger på den analytiske del af ministerens svar, synes jeg, der er meget stor overensstemmelse med vores synspunkt, nemlig at den irakiske befolkning betaler en usandsynlig høj pris for den nuværende situation.
Der, hvor vi så skiller, er i diskussionen om: Hvis er ansvaret, om man så må sige, og kan det placeres entydigt, eller er vi flere om at dele det?
Det skal jeg vende tilbage til lidt senere.
Men enighed i analysen på det punkt, der hedder den dobbelt så høje børnedødelighed, underernæringen, et skolesystem, et uddannelsessystem, der er slået i stykker, kvinder, børn og fattige, der betaler den høje pris.
Jeg skal også sige, at vi ikke er talsmænd for, at man skal ophæve alle sanktioner.
Det vil jeg advare imod, både af hensyn til det shiittiske mindretal i syd og det kurdiske mindretal i nord, men også af hensyn til Iraks nabolande.
Det er ikke vores ærinde.
Vores ærinde er, som jeg synes
udenrigsministeren meget fint fangede, at sikre nogle målrettede sanktioner. Jeg kan ikke forstå, medmindre man anlægger et meget kynisk synspunkt, hvorfor en så voldsom fattigdom, som er opstået i Irak, udgør et sikkerhedspolitisk svar.
Det er et meget kynisk synspunkt, hvis man forfægter det, og det gjorde udenrigsministeren heller ikke.
Tværtimod var det en rød tråd i udenrigsministerens svar, at man skal begrænse konsekvenserne for civilbefolkningen, og det er vi meget enige i.
Jeg tror også, udenrigsministeren sagde, at det er en situation, der må bekymre alle.
Det er klart, at det må være tilfældet, specielt efter at vi har haft den fastlåste situation i så lang tid som 10 år.
Man kan så stille sig det hypotetiske spørgsmål, om man tror, Saddam Hussein vil give sig over for de sanktioner, han ikke har givet sig over for i nu 10 år, i løbet af de næste 10 år.
Hvorfor skulle han det?
Som det også fremgik af udenrigsministerens redegørelse, befinder Saddam Hussein sig jo ganske vel.
Smugleriet er omfattende, tror jeg udenrigsministeren sagde, og der bygges nye paladser, som magthaverne hygger sig i.
Hvorfor skulle man opgive den position?
Man kunne måske også spørge, om amerikanerne i virkeligheden har lyst til at opgive den nuværende situation, eller om de har en interesse i at sikre en ganske massiv tilstedeværelse i et område, som de har en stor strategisk interesse i - en tilstedeværelse, der fastlåser og forkrøbler den nuværende position og dermed sikrer, at området rent strategisk aldrig kommer til at udgøre en trussel.
Er det i virkeligheden et sammenfald, hvor to styrer, som i øvrigt ikke har fælles interesser, i dette tilfælde har interesse i at fastholde den status quo, vi har med at gøre?
Det synes jeg er et afgørende spørgsmål.
Jeg vil så vende tilbage til spørgsmålet: Er Saddam Hussein skyld i situationen, eller er det sanktionerne, der har skylden?
Regeringen vælger entydigt at placere ansvaret hos Saddam Hussein.
Men hvis man ser på de mennesker, der har arbejdet tæt på situationen - og det synes jeg altid man skal prøve - er det jo tankevækkende, at to af lederne af FN's hjælpearbejde i Irak har trukket sig i protest.
Jeg tænker på ireren Dennis Halliday i 1998 og 2 år senere tyskeren Hans von Sponneck.
De gjorde det ikke, fordi de var uenige i FN's sanktioner, for dem var de enige i.
De gjorde det i afsky over de konsekvenser, de var vidende til i dagligdagens Irak, derfor sagde de farvel og tak.
WHO, Verdenssundhedsorganisationen, siger, at sanktionspolitikken rammer uskyldige civile urimelig hårdt, og Kofi Annan, FN's generalsekretær, beder Sikkerhedsrådet om at lempe sanktionerne.
Dansk Internationalt Røde Kors og andre humanitære organisationer er heller ikke i tvivl.
De mener, sanktionerne rammer civilbefolkningen urimelig hårdt.
Det næste spørgsmål, man kunne stille, var: Ville Danmark ikke placere sig meget alene, hvis vi begyndte at rokke afgørende ved sanktionerne?
Svaret er nej.
Svaret er i virkeligheden, som udenrigsministeren også var inde på, at der er en international bevægelse i gang, navnlig i USA og England, men endnu stærkere hos de andre permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet.
Vi bliver så at sige en del af en opfordring til nogle mere præcise sanktioner end dem, vi har set de sidste 10 år, og netop derfor kan vi nu være med til at påvirke processen.
Hvordan kommer man så ud af dødvandet?
Man kan godt vente på, at Saddam Hussein ændrer karakter, men i så tilfælde tror jeg, man kommer til at vente uendelig længe.
Og lad mig sige, at vi ikke gør dette her af kærlighed til Saddam Hussein, hvis nogle skulle have den misforståelse.
Det er det bestemt ikke.
Vi har absolut ingen undskyldninger til overs for de ting, han har begået, men vi synes, det bør overvejes, hvordan man kommer videre i den fastlåste situation, og derfor skal jeg fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
»Sanktionerne imod Irak blev indført for 10 år siden for at sikre, at det irakiske regime ikke på ny skulle erhverve masseødelæggelsesvåben og udvikle sig til en trussel imod naboer og egen befolkning.
Folketinget konstaterer, at 10 års økonomiske sanktioner imod Irak samt det irakiske regimes politik over for den irakiske befolkning har betydet ufattelige lidelser for civilbefolkningen i form af en afgrundsdyb fattigdom og en alarmerende høj børnedødelighed.
Folketinget konstaterer endvidere, at de irakiske magthavere efter 10 års sanktioner sidder så sikkert som nogen sinde.
Folketinget opfordrer derfor regeringen til i alle relevante internationale fora - at tage initiativ til og støtte forslag om at ændre og målrette sanktionerne, så de ikke rammer uskyldige civile, men rettes imod magthaverne i det irakiske samfund, - at sikre beskyttelse af befolkningen i Irakisk Kurdistan, og - at videreføre og forøge den humanitære bistand målrettet imod fattigdomsprogrammer, sundheds- og børneprogrammer med henblik på at sikre hurtig hjælp til civilbefolkningen såvel bilateralt som multilateralt.«