Villy Søvndal (SF), 1998-01-13:
Vi står i en helt ny sikkerhedspolitisk situation.
Det har vi diskuteret, og den diskussion skal vi ikke rejse igen.
Det er derfor, vi i dag har rejst debatten om forstærkningsplanerne specielt i forhold til de nye NATO-lande og de baltiske lande.
Vi finder det afgørende at tage tillidsskabende skridt
netop i denne situation.
Et af det vigtigste - måske det vigtigste - er at sikre atomvåbenfriheden i NATO-ansøgerlandene såvel ved, at Danmark kaster sit lod ind til fordel for, at der ikke udstationeres nye atomvåben i ansøgerlandene, heller ikke i krisesituationer, som ved i bredere sammenhæng at arbejde for en atomvåbenfri korridor ned igennem Europa for at formindske risikoen. Vi finder det ligeledes afgørende nu, hvor situationen endnu ikke er fastlåst, at gøre det til dansk politik at undgå nye offensive våbensystemer og troppekoncentrationer i områder, hvor det uvægerligt vil medføre forøget spænding.
Sidst, men ikke mindst
: Vi står med en historisk chance - for at bruge statsministerens ord, da han rundede det sociale topmøde i København af - nemlig at flytte midler fra militæret til en økonomisk, social og miljømæssig udvikling.
Det er vores håb med forespørgslen her i dag, at den vil hjælpe med til at nå disse mål om atomvåbenfrihed, om atomvåbennedrustning og mindre koncentration af våben og tropper ved at gøre disse mål til danske mål i internationale fora - også i NATO.
Jeg skal kvittere for debatten og føler trang til at gøre opmærksom på, at forslaget som sådan jo ikke drejer sig om éns holdning til NATO.
Vi har bestræbt os på at lave et beslutningsforslag, der drejede sig om at lægge vægt på debatten, og det er vel også derfor, at det har fået støtte
Men ellers har den principielle debat jo i nogen grad drejet sig om: Skal man lade afgørende spørgsmål underkaste en folkeafstemning, eller skal det være de mindre ting? Jeg synes specielt hr. Estrup var inde på i sit indlæg, at det krævede indsigt og også indblik i modstridende interesser.
Jamen det gør svære spørgsmål jo, og den kortslutning, man er meget tæt på efter at have sagt det, er, at kun meget lette, enkle ting er egnede til folkeafstemninger, medens det nok er bedst, at man beslutter indviklede og besværlige ting i et forum som det her.
Det synes jeg er et ganske, ganske specielt demokratisyn, som jeg vil advare også Det Radikale Venstre imod.
Vi står over for den vel nok vigtigste og mest vidtrækkende udenrigs- og sikkerhedspolitiske beslutning, der overhovedet er taget siden den kolde krigs afslutning.
Jeg synes, det er helt afgørende, at vi i sådanne situationer sikrer den folkelige debat.
Jeg hørte hr. Jensby sige, at han havde kunnet se en rungende folkelig debat.
Det har jeg nu haft lidt svært ved, må jeg sige, selv om jeg synes, at jeg selv har bidraget en del. Jeg synes ikke, at der har været ret meget debat, og jeg synes, det har været en af den type beslutninger, hvor man startede med at tage konklusionen, nemlig at NATO skulle udvides, og så har vi efterfølgende fået debatten.
Jeg tror, havde været ønskeligt også for demokratiet, at vi tog den type beslutninger i modsat rækkefølge, at vi startede med de sikkerhedspolitiske analyser for derefter at drage konklusionerne.
Den her proces har været stik modsat.
Ellers synes jeg måske, ministerens og dermed også den socialdemokratiske ordførers afvisninger var lidt uforståelige. Jeg synes ikke, det er de stærkeste argumenter, jeg er stødt på i nyere dansk politik, at man ikke har nogen fortilfælde.
Jeg synes, det er en lidt ydmyg holdning til demokrati og folkestyre, og jeg var egentlig meget enig, da hr. Estrup sagde, at så let kunne man ikke slippe; man var nødt til at gå ind i selve materien, og det gjorde hr. Estrup så.
Det, han anførte, var, at vi dermed antastede ansøgerlandenes ret til selv at beslutte, hvilken militærpagt de ville melde sig ind i.
Og det er selvfølgelig rigtigt.
Men det gør man jo ikke alene ved instrumentet folkeafstemning, det gør man jo også derved, at ethvert lands parlament skal ratificere denne beslutning.
Det er jo ikke sådan, at man frit kan melde sig til fra landenes side.
Det, vi bare foreslår, er, at det er folkeafstemningsinstrumentet, der bliver afgørende for det.
Det er klart, at hvis det blev et dansk nej - lad os prøve at lege med den tanke - så var både hr. Estrups og vel også udenrigsministerens vision, at det ville ikke være nogen voldsom rar situation for Danmark.
Man kan jo ikke udelukke, at undervejs i processen kan det blive et nej.
Det tyder ikke meget på, at det bliver det fra Danmarks side.
Der er vel ingen, der på nuværende tidspunkt tør udelukke, at f.eks. USA udløser et nej.
Det bliver en ganske spændende debat frem til ratifikationen i den amerikanske kongres.
Jeg tror ikke, nogen i dag er sikker på, hvordan det ender.
Men hvis det blev et dansk nej, synes jeg, vi ville få en spændende mulighed for en fordomsfri debat om, hvordan vi bedst arrangerede os sikkerhedspolitisk i den nuværende situation.
Det tror jeg ville være en meget god og gavnlig debat for demokratiet og for den europæiske sikkerhed.
Jeg føler slet ikke, at det er noget problem, som fru Annette Just understregede, at når man anbefaler et ja til folkeafstemningen, er det ikke, fordi man er enig med SF i diskussionen om NATO-udvidelsen.
Jeg skal kvittere med at sige, at det synes jeg så heller ikke er noget problem.
Også for SF's vedkommende synes jeg, det betegner en voldsom fordel.