runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Helge Adam Møller (KF), 2004-10-28:
Jo, og det har børnene jo også.
Det har ethvert barn i det her samfund.
Ethvert barn helt ned på 2-årsalderen.
Nu er det svært for en 2-årig, en 7-årig eller sågar en 12-årig at henvende sig til en børneombudsmand, hvis der eksisterede sådan en, eller til den nuværende Ombudsmand, men så kan de få hjælp af deres far, mor, klasselærer, tante, hvis de som f.eks. 12-årige siger: Jeg vil godt klage over det her.
Forældre eller de myndighedspersoner er jo til for at hjælpe det barn.
Jeg skal altså anholde, at fru Mathiasen kom til at sige meget klart og tydeligt: Børn er borgere på lige fod med voksne.
På lige fod!
Det var det, jeg anholdt, og jeg mener, det er fundamentalt skadeligt for børn, hvis vi mener, at de skal behandles på lige fod med voksne.
De har en række rettigheder, der er de samme, men et barn skal ikke behandles på lige fod med et voksent menneske med den ballast, den viden og erfaring, en voksen har.
Børn skal have lov til at være børn.
Det har de faktisk godt af.
Brian Mikkelsen (KF), 2004-10-28:
Jamen man skal jo høre efter, hvad der bliver sagt heroppefra.
Hvis fru Mette Frederiksen var medlem af en interesseorganisation, så var den interesseorganisation mere end velkommen til at reklamere, selvfølgelig; det er demokrati, det er fri meningspåvirkning, det er pluralisme.
Sådan er det i et demokratisk samfund, der kan man jo ikke lægge låg på nogle holdninger.
Det, vi helt eksplicit har forbudt, er de ting, der er nævnt i bemærkningerne til lovforslaget.
Helge Adam Møller (KF), 2004-10-28:
Det kan børn, og det kan Ombudsmanden.
Anne Baastrup (SF), 2004-10-28:
I SF har vi i mange år diskuteret, hvordan vi skulle løse det problem, at børn ikke har nogen steder at gå hen med en klage over konkrete forhold i deres eget liv.
Vi har også for nogle år siden, jeg tror det er 20 år siden, fremsat et beslutningsforslag om en børneombudsmand.
I og med at vi har fået ændret på reglerne om brugen af ombudsmandsinstitutionsbegrebet, har vi overvejet, hvad man ellers kan gøre.
Det har vi jo så diskuteret i vores børneprogram, som vi har vedtaget på sidste landsmøde, og der fik vi så en klar formulering, som vi nu ønsker skal omsættes til aktiv handling.
Ved siden deraf ønsker vi etableret forskellige typer regional telefonrådgivning, hvor børnene kan rette henvendelse og få anonym rådgivning, og jeg tror, at det i virkeligheden er det sidste, som mange børn på en eller anden måde har brug for.
Børnerådet har her den 30. august fået udarbejdet et notat om børns klagemuligheder, og jeg synes, det kunne være interessant, hvis vi også fik det omdelt – jeg har fået det via socialforvaltningen – i Retsudvalget, hvor vi så kunne få et overblik over de mangler, der er i børns muligheder for at klage over en forkert forvaltning af en offentlig myndighed, og det er jo sædvanligvis den uddannelsesinstitution, de går på.
Børns Vilkår har jo etableret en telefonrådgivning, og det, de der bruger meget tid på, er børn, der af forskellige grunde er ulykkelige over den måde, som forældrene nu har forvaltet deres samværssager på.
Jeg ved, at Frederiksborg Amt i et samarbejde med en lokalafdeling, jeg tror, det er fra Børns Vilkår, også har etableret en anonym telefonrådgivning, således at børn har mulighed for at tale med nogle voksne, der kan hjælpe dem i den konkrete situation, de står i.
Vores stilling til det her forslag er altså sådan principielt positiv.
Det skal bare være Børnerådet, der skal laves om, fordi vi dels respekterer den gamle beslutning om ikke at anvende ombudsmandsbegrebet, dels synes, at det er uhensigtsmæssigt at opbygge en ny institution, når vi nu har et velfungerende Børneråd, der godt kan fungerer med en klageinstans ved siden af, sådan lidt ligesom vi havde Ligestillingsrådet, før lovgivningen blev lavet om.
Der skal bare være en reel kompetence til i givet fald at træffe en afgørelse.
Ida Jørgensen (RV), 2004-10-28:
Det Radikale Venstre er skeptisk over for forslaget.
Vi ønsker ligesom sidst at tage børns problemer alvorligt, men vi er ikke sikre på, at en ny institution er den rette måde at gøre det på.
Vi vil hellere henlægge nye kompetencer til f.eks. Børnerådet, så Børnerådet kunne blive en klageinstans for børn, sådan som Kristendemokraterne ønsker det, nemlig at der kommer en klageinstans for børn.
Vi går selvfølgelig konstruktivt ind i den videre diskussion.
Line Barfod (EL), 2004-10-28:
Enhedslisten støtter også fortsat, at vi får en klageinstans for børn.
Som det fremgår af bemærkningerne og også af nogle af ordførerindlæggene i dag, er det vigtigt, at det bliver nemt for børnene at komme i kontakt med den klageinstans.
Der skal også være en mulighed for, at de kan få støtte, og at det fungerer på en måde, så børn kan forstå, hvad det er, der foregår, og så de også kan få en hurtig hjælp.
Jeg er helt enig med fru Anne Baastrup, når hun taler om det store behov for anonym rådgivning.
Det er klart, at det er der også.
Det er vigtigt, at vi udbygger og også satser på det, men det er en lidt anden type end det, der ligger i klageinstansen, som jeg forstår forslaget fra Kristendemokraterne.
Jeg synes bestemt også, at vi skal se på den anonyme rådgivning, men det er ligesom lidt andet end det her.
Hvordan vi så rent praktisk skal oprette en sådan klageinstans, må vi se på.
Jeg synes, det kunne være spændende at se på muligheden for at udvide Børnerådet, så det også kan tage sig af klagesager og konkrete sager.
I forhold til Folketingets Ombudsmand er det også en mulighed, men så skal der i hvert fald laves en del om.
Så hvis det skal lægges der, er man nødt til at sætte betydelige ressourcer af til at få opbygget en helt anden måde at agere på, for at børn reelt kan bruge det til noget.
Så har der været lidt debat om, hvorvidt børn overhovedet har behov for at klage og skal have ret til at klage.
Men som fru Anne Baastrup og fru Lissa Mathiasen har peget på, kan børn jo godt blive part i sager, kan være ude for, at myndigheder gør dem til nogle, der er involveret i en sag, hvor de derfor kan have et behov for at få afklaret, om de nu bliver behandlet ordentligt.
Det er klart, at det ikke er 3-års-børn, vi snakker om.
Det er børn, som er kommet ret højt op i alder, men som har et behov for at få afklaret, om de er blevet behandlet ordentligt, om det virkelig kan være rigtigt, at man må behandle børn på den måde, som de nu er blevet behandlet.
Jeg synes, det er vigtigt, at vi giver dem den klagemulighed, og at vi også sætter ressourcer nok af til, at de kan få en hurtig afklaring.
Børn kan overhovedet ikke forholde sig til, at der skal gå så lang tid af deres liv.
Vi mener, det er vigtigt at se på, når vi overvejer, hvordan vi rent praktisk skal lave en sådan klageinstans, at der skal være ressourcer og nogle regler, der sikrer, at der kan komme en meget hurtig afgørelse, for at det har nogen brugbar værdi for børnene.
Derfor bliver vi nødt til at se på, om vi skal opretholde, at vi ikke vil bruge det begreb i nogen andre sammenhænge end Folketingets Ombudsmand og Forbrugerombudsmanden, eller om vi også fra Folketingets side skal åbne for, at det kan bruges, f.eks. som Kristendemokraterne foreslår, om en børneombudsmand.
Som sagt støtter vi selve ideen om en klageinstans, og så må vi under udvalgsarbejdet se på, hvordan det kan føres ud i praksis.
Line Barfod (EL), 2004-10-28:
Jeg skal bare spørge, om hr. Per Dalgaards generelle bemærkninger om FN og internationale konventioner og om, hvem der skal påse dem, betyder, at Dansk Folkeparti mener, at det er op til et land selv at afgøre, om de overholder konventioner, og hvis de komiteer, der er nedsat til at påse, at man overholder konventionerne, mener, at der er problemer, så skal et land bare kunne sige: Jamen vi mener selv, at vi overholder konventionerne, så derfor er der ikke noget, vi behøver at gøre.
Det forekommer mig, at det er det, vi plejer at kritisere, når andre lande opfører sig på den måde.
Men det mener Dansk Folkeparti altså er den måde, man skal afgøre, om konventioner er overholdt eller ej, på: Det er landet selv, der skal afgøre det, og ikke de internationale komiteer, som vi i konventionerne har skrevet under på skal overvåge konventionerne.
Per Dalgaard (DF), 2004-10-28:
Så kan jeg kun sige, at så har vi desværre her igen et eksempel på, at de myndigheder, som skal arbejde med den lovgivning, vi laver herinde, ikke altid lytter til det, vi siger vi gerne vil have.
Det har vi andre eksempler på inden for retspolitikken, hvor vi også mener, at der er nogle forvaltende myndigheder, som ikke helt lytter til de intentioner, der ligger i loven, og her er så åbenbart et andet eksempel.
Det må vi jo så gøre noget ved på anden vis.
Ministeren må endnu en gang sende nogle forordninger, nogle skrivelser, ud til de forvaltende myndigheder om, at der altså er noget i lovgivningen her, som ikke overholdes i den og den forvaltning, og det vil vi simpelt hen ikke finde os i.
Jeg er egentlig lidt ked af, at Kristendemokraterne har fremsat det her forslag igen, for jeg anser Kristendemokraterne for at være nogle flinke og rare mennesker, og det, jeg vil sige om det her forslag, er ikke ligefrem rosende ord.
Dengang i maj 2003, da det her blev fremsat, kunne Dansk Folkeparti ikke støtte forslaget, og det kan vi heller ikke nu.
Der er intet nyt fremkommet i denne sag eller sket nogle hændelser ude i samfundet – i Danmark forstås – som gør, at vi har behov for en børneombudsmand.
Jeg kan slet ikke følge Kristendemokraternes bemærkninger i forslaget om, at børn i Danmark ingen steder har at henvende sig, hvis de har problemer.
Dansk Folkeparti er godt trætte af at erfare, at FN-konventioner gang på gang bliver brugt til uafladelig at slå os i hovedet med, og hvor det siges, at vi i Danmark har store problemer, fordi vi ikke inkorporerer nogle FN-konventioner i vores love.
Vi overholder alle eksisterende borgerrettigheder på god, anstændig, demokratisk vis, præcis som det forventes af et demokratisk samfund – til forskel fra så mange andre lande ude i verden.
Det er ganske trist læsning om, hvordan denne FN–komité er bekymret over danske børns klagemuligheder, og om de nu også er tilgængelige for samtlige børn i Danmark.
Altså jeg må sige, at det er helt ude i hampen; det er fuldstændig proportionsforvridning.
Vi lever ikke i Afrika eller Indien eller Pakistan eller Fjernøsten eller Mellemøsten, hvor FN virkelig burde rette blikket hen, hvis de vil tage sig af børn.
Dér findes børneslaver, tvungen børneprostitution og helt ulidelige forhold for børn, og det er kendt af alle i de samfund dernede, men der sker bare ingenting alligevel.
I parentes bemærket er det så i øvrigt nogle lande, som vi støtter økonomisk – forstå det, hvem der kan – samtidig med at eliten i sådan nogle lande er fuldstændig ligeglade med deres egne børn.
Dér mener vi virkelig at der kunne være noget for FN at tage sig af, hvis de var så interesserede i at få forholdene for børnene i verden gjort bedre.
For mig at se
er de problemer, som børnene i den tredje verden har, af en sådan art, at FN end ikke burde bruge 5 minutter på at beskæftige sig med de problemer, vi måtte have i Danmark omkring børnene.
Så vi kan ikke støtte forslaget.
Inge Dahl-Sørensen (V), 2004-10-28:
I maj sidste år behandlede vi et fuldstændig enslydende forslag, som kom fra Kristendemokraterne, og for et år siden var vi imod, og det er vi stadig.
Jeg kan fuldstændig tilslutte mig ministerens betragtninger, så Venstre afviser forslaget.
Per Dalgaard (DF), 2004-10-28:
Og derfor må de jo så arbejde hurtigere og netop også arbejde så hurtigt, at der ikke går så lang tid, at samværet med den forælder, som ikke kan få lov til at se sit barn, er udskudt så længe, at vedkommende nærmest ikke kender barnet længere.
Så vi ønsker en hurtigere reaktion, og jeg kan kun igen opfordre til, at så må vi have nogle flere skrivelser ud til de forvaltende myndigheder om, at de skal tage de her problematikker alvorligt.
Anne Baastrup (SF), 2004-10-28:
Hr. Helge Adam Møller kunne godt huske diskussionen fra sidste gang, eller også er den blevet genlæst.
Så vil jeg så for det første gentage forslaget om ændring af § 16 om, at man sætter fokus på, at det er barnets ret til samvær, så man ikke længere har forældrenes ret.
Det er barnets ret.
Det er barnet, der kommer i fokus.
Ikke ligestillingsproblemer, ikke noget andet, barnets ret.
Det andet handler jo ikke om, hvorvidt man skal op at besøge farfar og farmor i Holstebro.
Det er jo slet, slet ikke det, det drejer sig om.
Det er – og nu vil jeg gentage et af de eksempler, jeg kom med sidst: Hvis man fastsætter samvær hver 14. dag, hvor barnet er 2 år, skal det så foregå fuldstændig uændret hele tiden under barnets barndom?
Hvis man er i gang med et eliteidrætsarrangement eller noget andet som barn, hvor man har brug for at komme der om søndagen, og så kan man bare ikke deltage i den slags, fordi forældrene ikke kan finde ud af at tage fat i deres gamle aftale og lave den om.
Skal man ikke have lov til det som barn?
Helge Adam Møller (KF), 2004-10-28:
Jeg har altså læst de nye forslag, og jeg havde heldigvis ikke skrevet en tale sidst, så der var ikke et eller andet, jeg kunne stå og læse op af.
Jeg har ligesom sidst lavet nogle notater, og de er lavet i går aftes, så det er ikke genbrug af en tale, jeg holdt sidste år.
Lad mig sige med hensyn til det sidste, at sådan som jeg læser det, så står der her krystalklart, at hvis to forældre er helt enige om, hvordan det samvær skal være, og at det af en eller anden grund ikke passer lille Peter, og det kunne jeg måske godt forstå, hvis jeg selv var lille Peter og hellere ville ud at spille fodbold i den uge, hvor jeg skulle være hos den ene eller den anden, og de to forældre stadig væk fastholder, jamen det skal du altså være, og de er enige om det, så er der ifølge det her lovforslag en klar ret til, at lille Peter på 8, 10, 12 eller 14 år kan ringe til statsamtet og sige, at I skal så træffe en afgørelse.
Det kan være, de fastholder afgørelsen, det kan også være, at de giver lille Peter ret.
Men altså helt ærligt: Vi skal have mange statsamter, og hvis man skal have den ret, bør man også have det i den almindelige familie med to samboende forældre, og det synes jeg altså ikke er til gavn for barnet.
Anne Baastrup (SF), 2004-10-28:
Hr. Møller svarede ikke på spørgsmålet.
Skal det være sådan, at når man starter som 1-årig med, at der bliver lavet en aftale, og man så bliver 11 og har fået et andet liv, at så vil forældrene ikke rode rundt i den der gamle aftale, fordi så kommer de bare op at skændes en gang til?
Det, jeg bare vil have, er, at barnet har en myndighedsperson, som barnet kan gå hen til og sige: Gider du ikke lige tage en snak med mine forældre og sige, at jeg gerne vil have det lavet om?
Det er ikke besøget hos farmor og farfar, det er den generelle samværsaftale, som jeg godt vil have, I kigger på igen.
Må man ikke det som barn?
Skal myndighederne så sige: Vi smækker røret på, vi vil ikke snakke med dig?
Er det hr. Helge Adam Møllers svar på, at vi skal have udviklet børnene som demokratiske og have mulighed for at få indflydelse osv. osv.?
Helge Adam Møller (KF), 2004-10-28:
Jeg beklager.
Jeg synes så, SF skulle have skrevet, hvad de mener, men det er bare ikke det, der står i lovforslaget.
Det viser så også – det har jeg lidt erfaring med, for jeg har også selv prøvet at lave lovforslag – at det er uhyggelig svært.
Man kommer næsten altid galt af sted, når man vil forme det, for paragraffen dækker også alle de situationer.
Det synes jeg der burde være mulighed for i øjeblikket, men jeg synes stadig væk ikke, at det er noget, barnet skal blande sig i, for hvis de to forældre stadig væk er enige om, at den aftale, de indgik for 10 år siden, er den bedste, så synes jeg i virkeligheden ikke, vi skal lægge ansvaret over på lille Peter.
Ida Jørgensen (RV), 2004-10-28:
Det er jo ærgerligt, at fru Elisabeth Arnold, der er Det Radikale Venstres ordfører på det her område, ikke er til stede i dag, for det har jo været en meget bred debat og en meget opklarende debat.
Jeg skal gøre mit til at bidrage på bedste vis til, hvad der er Det Radikale Venstres stilling til de her forslag.
Der er mange modne børn under 12 år, og dem bør man tage hensyn til.
Samvær med andre end barnets forældre kan være til gavn for barnet, og det skal også kunne gennemføres.
Det eneste forslag, som Det Radikale Venstre er skeptisk over for, er tvungen mægling for alle forældre til fælles børn under 16 år.
Det forslag har været gældende for længe siden.
Det udviklede sig til en ren formalitet, og de forældre, der var blevet enige om at skilles, skulle bare igennem det så hurtigt som muligt.
Men samlet set kan vi altså sige, at med hensyn til L 36 mener vi det samme som sidst: vi er for.
Vi har sympati for B 4, men vi har altså et forbehold, som jeg netop har nævnt.
Helge Adam Møller (KF), 2004-10-28:
Fru Line Barfod fik sagt noget ikke bare en gang, men to gange, som jeg studsede lidt over.
Det blev sagt, at man havde den holdning i Enhedslisten, at man ikke ville opkræve penge fra folkepensionister.
Jeg vil bare lige høre, om jeg hørte rigtigt.
Jeg bliver jo selv folkepensionist om 3 år og forventer også på det tidspunkt at sidde i Folketinget og have et rimeligt stort vederlag på over 0,5 mio. kr. om året, og jeg ved, at der er mange af landets folkepensionister – ja, der er jo mange tusinde, mange titusinder – som er millionærer.
Kan det virkelig være rigtigt, at bare fordi, man er fyldt 65 år og modtager lidt folkepension, skal man ikke, uanset hvilken indtægt man har, betale skat?
Jeg ville synes, at det var groft asocialt, at jeg blev frataget min mulighed for at deltage i underhold af dette samfund om 3 år.
Line Barfod (EL), 2004-10-28:
Jeg synes bestemt, at hr. Helge Adam Møller og andre, der har en så høj indtægt, skal betale skat.
Jeg synes, det er meget rimeligt, at man betaler skat efter sin indtægt.
Det er bare ikke det, satspuljen går ud på.
Satspuljen går ud på, at der er en mindre regulering af folkepension, førtidspension, kontanthjælp og andre overførselsindkomster, end der egentlig skulle være, hvis man lavede en ordentlig pris- og lønregulering.
Det vil sige, at det ikke har noget med folks indtægt at gøre, men alene er et spørgsmål om, at de får en overførselsindkomst, og det er typisk dem, der har allermindst indkomst, der så kommer til at betale.
Vi vil meget hellere have, at det er dem, der har en høj indkomst som hr. Helge Adam Møller, der betaler noget mere i skat og finansierer f.eks. konfliktmægling i spørgsmål om samvær og børn.
Lissa Mathiasen (S), 2004-10-28:
Det er et lille spørgsmål.
Fru Anne Baastrup bevæger sig meget rundt om det at tage barnet med på råd, og det er vi jo meget enige om.
Det har været diskuteret flere gange før, og jeg har også rejst spørgsmålet her i dag.
Det at give barnet en bisidder for at give barnet et rygstød er ikke så nemt på grund af loyaliteten over for far, loyaliteten over for mor: Hvad tør jeg sige?
Hvordan stiller man sig fra SF's side til, at vi også får vendt spørgsmålet om at give barnet en bisidder, som er en uvildig person, som altså ikke er forældrene, der står og flår i barnet – at give barnet en mulighed for et rygstød i en sådan given situation?
Anne Baastrup (SF), 2004-10-28:
Det får mig til at sige, at man i en samtale med barnet ikke må placere barnet på en sådan måde, at barnet får indtryk af, at det er barnet, der bestemmer.
Barnet skal bare have lov til at tale med en voksen om, hvordan barnet ser på livet.
Hvis det skulle være nødvendigt og barnet ønsker det, er det naturligt, at det får lov at tage en voksen med, som det har tillid til.
Men det skal ikke være en eller anden tilfældig, det skal være en, som barnet rent faktisk kender i forvejen og har tillid til; så ville det være naturligt.
Jeg kan ikke forestille mig, at der var et statsamt, der ville forbyde barnet at tage en anden voksen med, som ikke er forældrene.
Det ligger helt uden for min fantasi.
Anne Baastrup (SF), 2004-10-28:
Jeg vil spørge hr. Jann Sjursen, som jo er en af dem, der virkelig har sat sig ind i det her område, al den stund vi har diskuteret det igennem de sidste 7-8 år: Hvorfor skal børnene have ret til at blive hørt, når far og mor skilles, men ikke have ret til det undervejs, hvis der er en ændret situation?
Det er den der logik, som jeg synes mangler.
Ministeren går ud og siger, at børn under 12 år skal kunne høres i selve skilsmissesituationen.
Jann Sjursen (KD), 2004-10-28:
Det må man også godt, og det synes jeg man skal have mulighed for.
Men spørgsmålet er igen, hvad det skal betyde i forhold til, at man eventuelt genovervejer det samvær, som f.eks. forældrene kan være blevet enige om.
De skal i hvert fald have mulighed for at tale med nogen.
Jeg siger det også i forhold til det replikskifte, der var mellem fru Anne Baastrup og hr. Helge Adam Møller.
Men jeg synes alligevel, at det argument, hr. Helge Adam Møller brugte i denne her sammenhæng, vejer meget for mig, altså at man siger, at det, at forældrene er enige, er noget, som har meget stor betydning for barnets generelle forhold til begge forældre.
Der, hvor det jo bliver meget svært for børnene, er jo netop, når der er en konflikt mellem far og mor.
Og hvis de så rent faktisk er enige her, f.eks. om hvor man skal bo osv., så synes jeg, det kan blive problematisk, hvis børnene alligevel kan åbne op for den debat.
Anne Baastrup (SF), 2004-10-28:
Så er der også de forældre, hvor der ikke er nogen kontakt.
Der er en skriftlig aftale, men ingen kontakt derudover.
Den ene af forældrene sidder og drikker en hel del osv., og barnet kommer hjem og siger det til mor, og mor siger, at det kan hun ikke gøre noget ved.
Hun vil ikke gå ind i konflikten, hun er bange for vold og alt det der.
Barnet har ikke nogen at snakke med.
Børnerådet har jo en ganske forfærdelig historie med en dreng, der som 11-årig sagde: Jeg glæder mig sådan, til jeg bliver 12 år, så vil jeg fortælle dem, at jeg ikke vil hjem til far mere.
Man skal lytte til barnet og så agere, hvis man mener, at der er grund til at agere.
Jann Sjursen (KD), 2004-10-28:
Til det sidste eksempel vil jeg sige, at i det tilfælde kan jeg ikke være andet end enig med fru Anne Baastrup.
Jeg mener i hvert fald, at forpligtelsen til også at lytte til det barn under 12 år, der ringer ind, skal være der, også til eventuelt at invitere på kaffe eller te, eller hvad det måtte være.
Det synes jeg er enormt vigtigt, for det er at vise respekt for barnets ønsker og betyder, at man i givet fald kan tage aktion.
Så det her taler jeg selvfølgelig for.
Men der er det så også, man må lidt ind på forskellen mellem lovforslag og beslutningsforslag, fordi der lige præcis kan være lidt forskellige overvejelser at gøre her med hensyn til, præcis hvilken aktion der skal tages fra statsamtets side, hvis et barn f.eks. ringer ind.
Det er måske noget af det, som jeg synes med fordel kunne have været formuleret som et beslutningsforslag, for der kunne man ligesom få det gravet mere ud, inden det så kom frem i et lovforslag.
Mine bemærkninger her afslutningsvis, hvad det angår, skal sådan set bare tages som et udtryk for, at her er noget, hvor jeg sådan set er hundrede procent enig i intentionen.
Det flugter fuldt ud med, hvad Kristendemokraterne siger om barnets bedste, og at barnet skal høres.
Men selv om forældrene i hvert fald i nogle tilfælde her kan være fuldstændig enige om, at den måde, som samværet er fordelt på nu, er god, vil jeg alligevel sige: O.k., er det så lige det, vi skal tage op til genovervejelse?
Men lad os drøfte det videre.