Villy Søvndal (SF), 2004-10-22:
Lovforslaget her er jo som tidligere sagt en udmøntning af den forhandling om anbringelsesreformen, som SF også er en del af, og det vil sige, at den indeholder nogle elementer, som vi støtter.
Men jeg synes altså, at socialordførerne er kommet i fantastisk godt humør i dag på den måde, at der er en fantastisk tro, der også bærer videre fra sidste lovforslag, på, at de her ting løser alle problemer.
Jeg er desværre ikke så sikker.
Jeg ville gerne kunne dele den fuldstændige optimisme, men det skyldes måske, at jeg har været med til at lave en anbringelsesreform en gang før, hvor vi ville nogle af de samme ting, og heller ikke dengang løste det alle problemer.
Derfor tror jeg, det er vigtigt at have en sådan ædruelig skærpet årvågenhed over, hvordan området faktisk udvikler sig.
Hvis vi kigger på, hvad der faktisk sker på anbringelsesområdet for de mest udsatte børn, så er det værd at bemærke, at den her reform vedtages på et tidspunkt, hvor området er under et kolossalt pres.
Hvis man taler med døgninstitutioner, hvis man taler med opholdssteder, hvis man taler med de organisationer, der arbejder med de her børn og unge, med socialpædagogerne eller dem på opholdsstederne, så får man et billede af kommuner, der i øjeblikket lægger økonomiske lofter ind over, hvor mange børn der må være anbragt, man får et billede af kommuner, der hjemtager børn, selv om aftalen var, at de skulle blive på en døgninstitution.
Det betyder, at vores ønske om kontinuitet, om varighed i løsningerne bliver imødegået af den stramme, meget stramme økonomiske politik, som regeringen fører over for kommunerne, og hvor en del af kommunerne så vælger at lade det her område for de mest udsatte børn betale prisen.
Det er virkeligheden, og det synes jeg er vigtigt at tage udgangspunkt i, når vi så diskuterer de ting, der faktisk er i reformen.
Det forhindrer ikke, at de ting, der i øvrigt er indeholdt i reformen, er gode ting.
Det er det også efter SF's opfattelse, men jeg vil bare advare imod det rosenrøde billede, som efter min opfattelse ikke passer med virkeligheden.
Hvad er det så for gode ting, der er?
Den ene er, at vi siger noget om, at det er vigtigt at komme ind i de her svære børnesager på et meget tidligt tidspunkt, altså noget om den tidlige indsats.
Jeg er sikker på, at socialministeren også er bekendt med de meldinger fra bl.a. Landssammenslutningen af Opholdssteder, der melder med bekymring over, at de ikke får ret mange små børn ind i opholdsstederne og døgninstitutionerne i øjeblikket.
Det er jo et udtryk for, at økonomitænkningen i kommunerne vejer meget tungt i de her sager, fordi det er meget dyrt at anbringe et lille barn, fordi et lille barn skal være anbragt over et langt forløb og derfor koster mange penge.
Det vil sige, at det, vi forsøger med lovforslaget her, er at imødegå den udvikling, der er i gang, og igen sikre, at små børn, der har behov for en anbringelse, også får den anbringelse, der gør, at de får det barneliv, de har brug for.
Det andet område, som er vigtigt, er bedre sagsbehandling.
Når man deltager i en forhandling, kommer man jo ikke igennem med alt, hvad man ønsker.
En af de ting, SF ønskede i de her forhandlinger, var at lægge et loft over, hvor mange enkeltsager en sagsbehandler måtte sidde med.
Så er det jo umuligt at håndtere dem betryggende, sådan at man virkelig har føling med de sager.
Men det ville regeringen ikke være med til at lægge et loft over, og det bøjer vi os selvfølgelig for.
Vi er også enige om behovet for mere fokus på skolegang.
Der er sagt en del om det, jeg skal ikke sige mere.
Vi er også enige om den styrkede inddragelse af børn og familier i de her forløb.
Vi er også enige i en stærkere kontrol med kommunerne, men det indbefatter også en kontrol, hvor de kommuner, der alene anlægger økonomiske betragtninger, hvor man pludselig ved en budgetlægning en dag i september får øje på, at man kan spare 10 mio. kr. på anbragte børn – det var da underligt, den erkendelse kom lige præcis sammen med budgetlægningen – har ministeren en pligt til at have overtilsyn med og også til at holde øje med, om det er et brud på de handleplaner, der ligger, og som er til børnenes retsbeskyttelse.
Endelig er vi meget glade for de bestemmelser, der er om efterværn og forbedret udslusning.
Det er jo en gammel SF-mærkesag, der her bringes videre.
Derfor støtter vi det forslag, der træder i kraft 1. januar 2006.
Det betyder også, at der skulle være tid til at være klar, når reformen kommer ude i kommunerne.
Og så bare en lille bemærkning til sidst om fremtiden.
Denne her reform kommer altså til at træde i kraft lige før strukturreformen.
Nogle af dem, der bliver de mest udsatte i strukturreformen, som regeringen har lagt op til, er lige præcis børnene.
Indtil nu har det været sådan, at når en kommune anbragte et barn, så var der en del finansiering mellem kommune og amt.
Når strukturreformen træder i kraft med regeringens oplæg, så skal kommunen betale den fulde udgift, hver eneste krone, altså det dobbelte, i det øjeblik, man beslutter at anbringe et barn.
Hvad mon det betyder for den kommunale vilje til at anbringe børn?
Jeg spørger bare.
Jeg vil gerne give svaret, hvis nogen er i tvivl.