Villy Søvndal (SF), 1998-02-06:
Jeg har to konkrete spørgsmål til hr. Erik Larsen, der holdt en fredsommelig tale, men en tale, jeg synes, jeg kan genkende fra tidligere børnepolitiske debatter, der er meget inspireret af ideologi.
Kan hr. Erik Larsen bekræfte, at det, han efterlyser, nemlig frit valg, eksisterer med den ny bistandslov, og at der er 2.000 børn, der benytter sig af den mulighed, mens der er en halv million, der benytter sig af daginstitutionstilbud?
Det er bare for at sætte tingene lidt i relief.
Det er ikke på grund af tvang.
Det er, fordi forældrene vælger, hvad de faktisk gerne vil, når de har valgmulighederne.
Vil Venstres ordfører også godt bekræfte, at det at lave statsfinansierede husmødre, måske også bedsteforældre og måske på et tidspunkt også oldeforældre, hvem ved, er et forslag, der andrager en udgift på 2,3 mia. kr. efter Venstres egne beregninger?
Jeg vil egentlig bare bede om en bekræftelse på de to ting og så sige, det, der kan bekymre SF, er, at den gode orlovsordning, der var, som folk kunne lide, var Venstre med til at forringe i forbindelse med finanslovaftalen med regeringen for 1995.
Derfor virker det lidt underligt, at man siger noget og gør det stik modsatte.
Jeg synes, at hr. Bendt Bendtsen lever i en verden med meget tætte skotter mellem de forskellige dele.
Jeg vil godt sige, at arbejdsmarkedets parter opfatter jo ikke den modsætning, som hr. Bendt Bendtsen trækker op, som absolut, og jeg vil personlig gætte på, at når HK og LO har gjort sig den umage at skrive til Folketingets partier - jeg gætter på, at de også har skrevet til De Konservative - så er det formentlig, fordi de synes, vi skal spille sammen om det her og ikke opretholde en verden med Berlinmure mellem det, der sker på arbejdsmarkedet, og det, der sker lovgivningsmæssigt.
Er det virkelig De Konservatives opfattelse, at vi slet ikke skal føre en diskusion over muren?
Hvis vi skal tilrettelægge noget, der bare minder om helhed og sammenhæng for børnefamilierne, er begge parter da nødt til at spille sammen.
Til hr. Jan Petersen om forældre- og samfundsansvaret.
Det er jo i sig selv en hel politisk aften værd at tage den debat
Jeg mener, at vi skal understrege ansvaret over for den enkelte, også over for den enkelte forælder, og ud fra den model, at jo stærkere du er økonomisk, uddannelsesmæssigt, jo mere lykke du har haft i det her liv, jo mere kan vi bede dig om at påtage dig, fordi du er stærk.
Men står man med et menneske, hvor tilværelsen har været umanerlig hård, så skal vi også gå ind og hjælpe.
Det er vi formentlig heller ikke uenige om.
Det er vel i virkeligheden dér, vi adskiller os fra uciviliserede samfund som f.eks. det engelske, der ikke i samme omfang har erkendt det fælles ansvar, men konstant bare betoner den enkeltes ansvar.
Så blev der spurgt til den konkrete prioritering.
Jeg mener, at vi skal kunne begge dele.
Det er en bunden opgave at prioritere i forhold til de økonomisk dårligst stillede forsørgere, men det er også en bunden opgave på de målrettede områder, vi har nævnt fra SF's side, at gå ind og sikre
bedre vilkår.
Prioriteringen ligger så i, at vi ikke samtidig vil gå ind og give store lettelser til meget velstående grupper i det her samfund, hvad enten de ejer huse eller har formue eller andet.