Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-05-13:
Jeg vil gerne starte med at takke Kristeligt Folkeparti og fru Tove Videbæk for at have initieret denne debat om fosterdiagnostikkens udvikling, formål og tilbud.
Det er en vigtig debat, og for måske at starte med konklusionerne så er jeg helt enig i det synspunkt, som fru Tove Videbæk gjorde gældende, nemlig at en sådan debat jo må hvile på andre parametre end de rent sundhedsfaglige og de rent sundhedsteknologiske, havde jeg nær sagt.
Derfor er det selvfølgelig også meget fornuftigt, at vi får en debat netop nu, hvor der er aktuelle overvejelser i Sundhedsstyrelsen om at ændre den faglige vejledning om tilbuddene på det fosterdiagnostiske område.
Sundhedsstyrelsens nugældende vejledning på området, »Vejledning om prænatal information, rådgivning og undersøgelse«, er fra 1994, og allerede da den kom for hen ved de 10 år siden, var der en forventning om fornyet revision af retningslinjerne i lyset af den hurtige udvikling på området. En arbejdsgruppe under Sundhedsstyrelsen afgav i marts måned i år en rapport, »Fosterdiagnostik og risikovurdering« hedder den, der skal danne baggrund for revisionen af den faglige vejledning.
Rapporten befinder sig i øjeblikket i en faglig høring, som afsluttes her med udgangen af maj måned,
hvorefter Sundhedsstyrelsen vil fremsætte sine forslag til ændringer over for Indenrigs- og Sundhedsministeriet
Hvis jeg skal starte med at besvare den sidste del af forespørgslen først, den del, der går på den historiske udvikling, så fremgår det af rapporten, at man begyndte at tilbyde fostervandsundersøgelser herhjemme omkring 1970.
Først blev tilbuddet givet til kvinder med kendt risiko
for at få et barn med svært fysisk eller psykisk handicap på grund af tidligere forekomst inden for familien
Men allerede efter få år blev tilbuddet udvidet til at omfatte alle kvinder fra 35 år og opefter.
35-års-grænsen blev dengang fastsat på baggrund af en økonomisk rentabilitetsanalyse om det offentliges langsigtede udgifter og besparelser ved indførelse af et tilbud om fostervandsundersøgelse.
Fra 1994 har man ud over fostervandsundersøgelse også tilbudt moderkageundersøgelse, ligesom man har tilbudt ultralydsscanning for misdannelser kombineret med forskellige former for blodprøver, der kan påvise risici for misdannelser.
Tilbuddene har fortsat været rettet mod gravide over 35 år og kvinder med familiære fortilfælde af misdannelser, handicap m.v. Bevæggrunden for tilbuddet i 1970'erne var altså forebyggelsestankegangen, hvor man ved hjælp af screening, tidlig diagnose og tilbud om abort kunne hindre fødsel af børn med alvorlige arvelige sygdomme eller misdannelser.
Den tankegang baserer sig på WHO's principper for tidlig sygdomsopsporing. KL. 16.40 I løbet af 1980'erne og 1990'erne ændrede holdningen til formålet med fosterdiagnostik sig.
Man begyndte at tage afstand fra at sammenkæde forebyggelsesbegrebet direkte med abort, og der blev lagt mere vægt på hensynet til kvindens selvbestemmelsesret.
Efter denne selvbestemmelsestankegang er det ikke længere et samfundsmål, at antallet af børn, der fødes med sygdom og handicap, skal nedbringes ved hjælp af abort. Formålet er i stedet at bistå en gravid kvinde, der ønsker
en sådan bistand og har risiko for at få et handicappet barn, med at træffe et strengt personligt valg på et informeret grundlag.
Den indfaldsvinkel, eller det værdigrundlag kunne man sige,
er også grundlaget i Sundhedsstyrelsens vejledning fra 1994 og må derfor betragtes som det nuværende formål med de fosterdiagnostiske tilbud.
Med hensyn til de fremtidige tilbud på det fosterdiagnostiske område er der stillet en række forslag og anbefalinger i rapporten fra Sundhedsstyrelsens arbejdsgruppe.
Jeg skal ikke gengive dem alle her, men blot nævne nogle få.
Det foreslås bl.a., at der skabes klarhed om fosterdiagnostikkens formål, så den gravides selvbestemmelse styrkes.
For selv om vi er gået, som min besvarelse til dette punkt jo gerne skulle give et udtryk for, fra forebyggelsestankegangen til selvbestemmelsestankegangen, så har vi i praksis opretholdt 35-års-aldersgrænsen og fortilfælde i familien som indikation for tilbud om undersøgelse.
I den rapport, som i øjeblikket er i faglig høring, foreslås i stedet, at alle gravide fremover skal have mulighed for at træffe et informeret valg.
Det vil sige, at den gravide selv skal kunne vælge, om hun vil sige ja eller nej til tilbuddet om fosterdiagnostik.
Ydermere peges der på, at praktiserende læger og jordemødre fremover i højere grad bør kunne rådgive og bistå den gravide, som ønsker det, med at træffe sit personlige valg.
Jeg har noteret mig, at rapportens forslag ikke kun indebærer mindre screening af de gravide, men også at ingen gravide længere vil blive tilbudt fosterdiagnostisk eller risikovurdering, uden at hun først klart har tilkendegivet et ønske om det.
Med andre ord styrkes den gravides retsstilling på denne måde, hvilket jeg finder positivt.
Jeg synes også, det er værd at fremhæve, at når rapporten foreslår 35-års-reglen ophævet, så er det ganske enkelt, fordi tiden er løbet fra den.
Den økonomiske afvejning af udgifter til screening kontra de besparelser ved behandling og pleje af færre fødte børn med Downs syndrom, der oprindelig lå til grund for kriteriet, er forældet, ligesom selve betragtningen efter min bedste overbevisning også er det. Der er heller ikke nogen præcis aldersgrænserisiko for at føde børn med Downs syndrom.
Det vil sige, at der ikke er noget biologisk grundlag for det kriterium.
Dertil kommer, at 35-års-grænsen kun begrænset har værdi som en slags risikovurderingsfaktor.
Der er med andre ord veldokumenteret belæg for at indføre tilbud om mere sikre risikovurderingsmetoder i form af blodprøve og/eller ultralydsundersøgelser, nakkefoldsundersøgelser.
Det synes jeg sådan set er en ret væsentlig pointe, for det er jo sådan, at moderkage- og fostervandsprøver indebærer risiko for utilsigtet abort i størrelsesordenen 1 pct.
Det svarer til, at der tabes et rask foster for hver 100 indgreb, der foretages; i alt, hvis vi oversætter det til tal i det danske sundhedssystem, omkring 70 raske fostre om året.
Tilbydes blodprøve og/eller nakkefoldsscanning, kan cirka halvdelen af disse fostre reddes.
Det er omkring 35 raske børn om året, der er tale om, hvilket jeg nok synes er en tanke og en stor overvejelse værd.
Ifølge rapporten skal tilbuddet om blodprøve og/eller nakkefoldsundersøgelser ikke gives automatisk til alle gravide.
Der er altså ikke tale om screening.
Der er tale om, at man skal kunne tilvælge sig dette tilbud på et informeret grundlag.
Forventningen er imidlertid, at måske omkring 90 pct. vil benytte sig af et sådant tilbud.
Som sagt er rapporten for tiden i faglig høring, og høringssvarene vil indgå i Sundhedsstyrelsens anbefaling om ændringer af den nuværende vejledning på området.
Derfor mener jeg også, at konkret stillingtagen til anbefalingerne bør afvente Sundhedsstyrelsens anbefalinger, som altså afventer den faglige høring. Men det er naturligvis ikke det samme som, at det ikke kan være både berettiget og ønskværdigt, at Folketinget benytter lejligheden til her i dag at sende et politisk, etisk signal til de sundhedspersoner, som arbejder fagligt med denne sag.
Jeg har selv det udgangspunkt, at der er mange spændende og konstruktive forslag i rapporten, som nok er en tanke værd.
Derfor synes jeg som sagt også, det er relevant, at vi tager debatten her om holdninger til fosterdiagnostikkens indhold for at skabe de bedst mulige forudsætninger for den enkelte gravide.
Jeg synes også, at det ville være ganske betimeligt, hvis vi benytter lejligheden her til at understøtte det, der er hovedlinjen, og som har udviklet sig til at være hovedlinjen de senere år, nemlig at fosterdiagnostik ikke skal bruges om et enøjet værktøj til at forebygge, men i stedet skal bruges til at understøtte gravide kvinder til at træffe et stærkt personligt valg på et oplyst grundlag.
Forhandling