Ole Sohn (SF), 1998-11-06:
Regeringens erhvervsredegørelse adskiller sig fra tidligere redegørelser ved at vægte den sociale balance, virksomhedernes etiske ansvar og miljøet.
Det synes SF er gode målsætninger, men desværre er der meget få konkrete ansvisninger på netop disse områder i regeringens redegørelse.
Ser man på redegørelsens miljødel, er der meget gods at hente til en mere grøn erhvervspolitik.
Under overskriften »Positive tendenser på miljøområdet« fremgår det - med henvisninger til en række statistikker - at Danmark målt i forhold til indbyggertallet sviner mere end de fleste andre lande.
Vi ligger næsten i top med forurening af CO2, helt i top, når det angår udledning af ammoniak fra landbruget, og højt med hensyn til udledning af svovldioxid og kvælstofoxider.
Netop disse stoffer bidrager til den globale klimaændring, luftforureningen og forsuringen, som der står i redegørelsen.
Hvad angår mængden af affald, ligger Danmark væsentligt over de øvrige lande, og jeg har derfor svært ved at se de positive tendenser på miljøområdet, som regeringen mener, der er.
Det går så galt for Danmark på miljøområdet, fordi tidligere borgerlige regeringer, men desværre også den nuværende regering, i høj grad bygger på en filosofi om traditionel økonomisk vækst.
I dag bliver vi ramt af fortidens synder, og fremtiden vil byde på nye synder, hvis ikke der sker en radikal omlægning af den måde, vi producerer, forbruger og transporterer på.
Jeg vil gerne fremhæve et af de succesfulde initiativer, nemlig de grønne afgifter på erhvervene.
Det var SF, der pressede på, for at erhvervslivet ligesom husholdningerne skulle omfattes af grønne afgifter, og jeg kan huske det ramaskrig, der lød fra borgerlige politikere og fra erhvervslivet.
Men undersøgelser viser jo, at effekten af den danske CO2-politik med grønne afgifter har været en succes, for danske virksomheder udleder mindre CO2 end de øvrige EU-landes virksomheder, samtidig med at de danske virksomheders produktion er forøget.
Det gode ved CO2-afgiften er bl.a., at indtægterne tilbageføres til erhvervslivet i form af støtte til energiprojekter.
Det giver jo netop et positivt incitament
til at skifte brændsel og udvikle rene teknologier m.v. med støtte fra de grønne afgifter.
SF vil fortsætte med at udvikle en grøn erhvervspolitik, og vi vil i den forbindelse tage initiativ til en høring, f.eks. lanceret af Folketingets Miljø- og Planlægningsudvalg og Erhvervsudvalg i fællesskab, om fremtidens teknologivalg ud fra tanken om først at producere varerne med 4 gange så stor miljøeffektivitet i forhold til levetid, ressourceforbrug m.v. og derefter 10 gange.
Der skal altså hele tiden være et incitament til at udvikle teknologien. Et andet interessant afsnit i redegørelsen er diskussionen om den sociale balance.
Redegørelsen viser, at vi halter bagefter med hensyn til uddannelse af arbejdskraften.
Ser vi på de lande, vi plejer at sammenligne os med, så har vi flest ansatte i lavtlønsområdet inden for fremstillingserhverv.
Vi har også mange ansatte inden for lavteknologierhverv, og vi ligger tilsvarende meget lavt inden for højteknologierhverv.
Det offentliges vigtigste ressourcebidrag til erhvervslivet er en veluddannet og kreativ medarbejderstab, men desværre lever regeringen ikke op til sin egen målsætning om, at langt flere unge skal have en videregående uddannelse.
I finansloven er der ikke afsat en eneste krone til forøget vækst på området.
Tværtimod ligger der skjulte besparelser på samtlige uddannelsestaksametre, fordi løn og pristal ikke er indreguleret.
Der er behov for en strategi, hvor det offentlige og det private spiller tættere sammen for at skabe nye jobområder inden for vidensbaserede virksomheder, bl.a. ved at skabe stærke forskningsmiljøer, udtrække flere patenter og etablere nye innovative virksomheder.
Og ligesom hidtil vil SF støtte de initiativer, der er og vil blive taget inden for dette område.
Vi skal samtidig passe på, at omstillingen fra traditionel industri over mod højteknologiske områder ikke alene sker på markedets vilkår.
Det kan få store sociale og menneskelige omkostninger i form af arbejdsløshed - omkostninger, der ofte rammer en bestemt by eller egn og bestemte grupper eksempelvis ufaglærte.
Og her er der jo gode eksempler.
Eksempelvis så var der aldrig uden en massiv offentlig indsats kommet gang i den danske industri inden for vedvarende energi, og det er jo i dag blevet en enorm eksportsucces.
Så der er muligheder for at skabe nye erhvervsområder ved en aktiv offentlig indsats.
Vi har været noget skeptiske over for hjemmeservicestrategien som det eneste bud på et nyt arbejdsmarked for ufaglærte.
Men ordningen er ekstremt dyr, og beskæftigelseseffekten er ikke imponerende omregnet til fuldtidsjob.
Regeringens erhvervsredegørelse nævner slet ikke spørgsmålet om det vigtige emne: demokratiseringen af erhvervslivet.
Det ville ellers have været naturligt med den vægt, redegørelsen lægger på kompetente medarbejdere.
Det ville også have været oplagt at udforske mulighederne i medarbejdereje
, så det bliver mere almindeligt, at de ansatte selv overtager deres virksomhed.
Alt i alt ligger der i regeringens redegørelse mange positive ideer, men desværre er der for få værktøjer til at realisere redegørelsens initiativer og ideer.