Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-02-23:
Baggrunden dengang var, at man med Fællesakten overgik til kvalificeret flertal for vedtagelser vedrørende det indre marked, og derfor blev miljøgarantien bl.a. til efter dansk ønske.
I de følgende år opstod der jævnlig debat om bestemmelsernes nærmere rækkevidde.
Kommissionen anlagde på flere punkter en mere snæver fortolkning, end den daværende danske regering gjorde, og i 1994 præciserede Domstolen så i den såkaldte PCP-sag Kommissionens rolle, når den bekræfter medlemsstaternes anvendelse af miljøgarantien. Regeringen sendte i den anledning et notat til Folketingets Europaudvalg, hvori den justerede den hidtidige fortolkning af miljøgarantien på det pågældende punkt.
Den hidtidige fortolkning var blevet meddelt Folketinget i december 1985.
Altså en ændring i fortolkningen som følge af Domstolens præcisering af sagen i 1994.
Der er ikke tvivl om, at den usikkerhed om fortolkningen, som på den måde kom til udtryk, var baggrunden for, at regeringen op til regeringskonferencen i 1996, altså den nuværende regering, krævede en præcisering af miljøgarantien.
Alle, der er til stede her, vil vide, at regeringen energisk forfulgte den målsætning under hele regeringskonferencen, og vi fik da også hen ad vejen flere lande til at støtte vores arbejde.
Afgørende blev dog forhandlingerne i sidste runde på selve det afsluttende topmøde, hvor der var tale om en dansk mærkesag, og hvor regeringen måtte på banen i adskillige omgange med vore krav.
Resultatet?
Ja, det blev, som vi havde foreslået, en række præciseringer af miljøgarantien.
Det blev gjort klart, at garantien også skal omfatte Kommissionens retsakter, ikke kun Rådets og Europa-Parlamentets.
Det blev gjort klart, at et medlemsland ikke behøver at have stemt imod harmoniseringen for at kunne påberåbe sig miljøgarantien.
Det blev gjort klart, at miljøgarantien ikke alene kan bruges til at opretholde nationale bestemmelser, men også til at indføre nye nationale regler om beskyttelse af miljø og arbejdsmiljø. Og så blev der, hvad man heller ikke skal underkende, indført en tidsfrist for Kommissionens bekræftelse eller forkastelse af de nationale regler.
Fristen er på 6 måneder, der i særlige tilfælde kan forlænges til 12.
Jeg tror godt, mange af Folketingets medlemmer kan huske, at der var temmelig mange eksempler på, hvor lang tid der gik, før Kommissionen kunne træffe en afgørelse.
Kommissionen skal altså efter hovedreglen svare inden for 6 måneder.
Så er der noget, der er vigtigt at holde fast i.
I regeringens redegørelse for forhandlingsresultatet dengang lagde vi ikke skjul på, at der er betingelser knyttet til anvendelsen af miljøgarantien.
Vi gjorde opmærksom på, at miljøgarantien netop udgør en undtagelse fra hovedreglen om fri bevægelighed inden for det indre marked.
Vi anvendte faktisk fra regeringens side selv netop udtryk som betingelser og undtagelser i vores skriftlige svar på spørgsmål fra Folketinget.
Den helt overordnede betragtning synes jeg er, at der jo ikke er nogen grund til at være ked af, at der er knyttet betingelser til miljøgaranti, og at miljøgarantien udgør en undtagelse.
Jeg mener i virkeligheden tværtimod.
Efter vores opfattelse skal der være knyttet betingelser til anvendelsen af miljøgarantien, for vi har jo også en stærk interesse i, at det indre marked fungerer, og at der ikke bare gives frit slag for indførelse af vilkårlig forskelsbehandling eller skjulte handelshindringer ved brug af miljøgarantien i henseender, som egentlig ikke var formålet. Derfor bør miljøgarantien aldrig blive en bestemmelse, det enkelte land kan bruge efter forgodtbefindende.
Det mener jeg heller ikke er i vores interesse.
Grundene skal være i orden, og der er behov for en uafhængig bekræftelse af, at betingelserne er opfyldt.
Miljøgarantien er en nødbremse, som det har været udtrykt.
Det er ikke den motor, der driver udviklingen fremad i retning af bedre miljø, sikrere arbejdsmiljø og højere fødevaresikkerhed.
Det er vi jo enige om at vi skal gå efter; det er metoderne, vi i virkeligheden diskuterer.
Og jeg er fuldstændig overbevist om, at vejen til højere standarder ikke går over hyppig anvendelse af miljøgarantien.
Vejen til højere standarder på alle de felter, der betyder så meget for folks hverdag, er en konsekvent og målrettet indsats for bedre fælles regler og for stærkere fælles optræden udadtil.
Jeg ser, at formanden for Miljø- og Planlægningsudvalget også er her i salen, og formanden kan sikkert erindre, at vi inden forrige topmøde, tror jeg, havde en udmærket drøftelse
i Miljø- og Planlægningsudvalget, hvor vi netop var inde på samme tanke.
Og jeg må sige, at både Helsingforstopmødet og det efterfølgende arbejde bekræfter mig i, at den dér klare målsætning, den ambitiøse handlingsplan for medlemslandene, er det, vi skal investere den afgørende kraft i.
For mig er det i virkeligheden en afgørende pointe: Brug
af miljøgarantien, ja, vi sikrer os mod, at enkelte lande bruger det på en forkert måde, men det er ikke tilstrækkeligt.
Miljøproblemerne har ofte en grænseoverskridende karakter, og det er netop dér, vi skal sætte ind med mere ambitiøse krav for hele Europa, ikke alene for det enkelte land.
Hvordan virker så miljøgarantien i praksis?
Ja, ganske kort, for jeg ved, at miljøministeren vil sige ganske meget om tingene, og det er også helt naturligt: Kommissionen traf i oktober sidste år beslutning i syv sager om anvendelse af miljøgaranti.
Det var de første afgørelser i øvrigt på grund af de nye regler i Amsterdamtraktaten.
I fem af de syv sager faldt Kommissionens afgørelse ud til fordel for de pågældende medlemslande.
Det gjaldt også for Danmarks vedkommende i den såkaldte kreosotsag.
Der var to sager, som gik de pågældende lande imod ud af de syv.
Den ene var en tysk sag om mineraluld, den anden var den danske sag om nitrat, nitrit og sulfider.
I den danske sag har Kommissionen efter regeringens opfattelse truffet en forkert beslutning.
Vi finder, at Kommissionens beslutning hviler på et mangelfuldt grundlag, Kommissionens beslutning bærer præg af en række misforståelser og forkerte oplysninger.
Derfor har vi indbragt sagen for Domstolen med det sigte at få Kommissionens afgørelse annulleret.
Jeg forstår, at stævningen blev indgivet den 6. januar.
I én konkret sag, den jeg just har omtalt om nitrit, nitrat og sulfider, er der efter regeringens opfattelse, som jeg sagde, truffet en ukorrekt beslutning, men der er ikke sået tvivl om den fremstilling af miljøgarantien, som regeringen gav i forbindelse med ratifikation af Amsterdamtraktaten.
Vi har derfor ikke nogen anledning til at ændre vores praksis for så vidt angår anvendelse af miljøgarantien.
Den praksis indebærer i al enkelhed, at hver enkelt sag må vurderes for sig og konkret, og at det i det enkelte tilfælde må afgøres, om der er grundlag for at bringe miljøgarantien i anvendelse.
Og det vil også være fremgangsmåden fremover.
Samtidig - og som sagt det allerallervigtigste - vil regeringen selvfølgelig fortsætte sit aktive arbejde for bedre fælles regler om bedre miljø, sikrere arbejdsmiljø og højere fødevaresikkerhed.
Det er det daglige arbejde for højere standarder, vi skal se, det holdbare, det langsigtede til gavn for hele området og ikke alene for et enkelt land.