Svend Auken (S), 2005-06-15:
Under den nuværende regering kan dansk politik deles op i to områder.
Det ene område er der, hvor intet kan lade sig gøre uden Dansk Folkeparti, og det andet handler om Europa.
Det er det sidste, jeg vil tale om, for det er det mest spændende.
De fleste har haft ordet om noget, de ingen indflydelse har på, nemlig alt det i dansk politik, der ikke handler om Europa.
Jeg har prøvet at lave aftaler med den nuværende regering, også nogenlunde gode aftaler med økonomi- og erhvervsministeren og finansministeren.
Nogle af dem tager det nogle år at gennemføre.
Det er da ikke så dårlige aftaler, men hver gang har kravet været det samme, nemlig at Dansk Folkeparti også skulle være med.
Det krav er soleklart: Der kan ikke laves politik under den nuværende regering uden Dansk Folkeparti, bortset fra ét område, og det er Europa, og det er det, jeg gerne vil tale om her.
Der flages i dag, men næppe i anledning af europæiske succeser, og det er i virkeligheden en stor skam, for vi har i Danmark haft utrolig meget glæde af det europæiske samarbejde.
Det har sikret fred i Europa, det har sikret fremgang i Europa, det har sikret, at vi kunne gøre noget ved de fælles problemer, det har sikret Europa en plads i verden, og i det omfang, vi selv har villet og selv har ønsket at sætte ting på dagsorM052S45904731KAJE.FM.FM Page 4720 Tuesday, November 8, 2005
4:29 PM
denen og har kunnet samarbejde med andre, så har vi kunnet gøre vores indflydelse gældende.
Det er i virkeligheden et meget flot projekt, måske det flotteste projekt overhovedet.
Men lige nu har Europa det skidt.
Forfatningstraktaten ligger på sit yderste, man slås om et budget, der er mindre end 1 pct. af landenes samlede budget.
Vi har en absolut uklædelig strid mellem England og Frankrig i en situation, hvor vi alle sammen burde holde sammen, samarbejde og vise en front over for borgerne, så de virkelig kunne se, der skete noget.
Hvad er forklaringen på det nej, der nu har været til forfatningstraktaten?
Vi synes jo, det er en vældig god traktat.
Men jeg tror, at der har været et sæt af årsager til, at folk har stemt nej, ud over en psykologisk, uklogt formuleret tekst på nogle områder og nogle prætentiøse måder at arbejde med teksten på.
Jeg vil nævne to årsager, som i hvert fald har en relation til statsministeren og hans regering.
Den ene er, at Europa ikke i de sidste år har gjort nogen effektiv indsats mod arbejdsløshed.
Jeg tror, det er meget svært at overbevise folk om, at det går godt, at det fælles projekt er i fremgang, når man gør så lidt ved arbejdsløsheden.
Det er jo ikke, fordi der ikke er nok at tage fat på.
Jeg kan bare nævne et område, som jeg har særlige forudsætninger for at kunne udtale mig om, og som Danmark har fabelagtig gode resultater på, nemlig energien.
En af de største udfordringer overhovedet i Europa er energipolitikken, og vi ved, at hvis vi gjorde noget for at mindske vores afhængighed af importeret olie ved energibesparelser, ved vedvarende energi, kunne der skabes masser af arbejdspladser.
Men i de planer, der skal diskuteres i morgen og i overmorgen i Det Europæiske Råd, er ordet energi overhovedet ikke nævnt.
Der er heller ikke nævnt andre fælles projekter, man kunne tage op.
Derfor oplever mennesker i Europa ikke, at man virkelig tager deres største problem, nemlig arbejdsløsheden, tilstrækkelig alvorligt.
Den anden årsag er, at man gennemførte udvidelsen, som statsministeren jo ellers tit har rost sig af.
Jeg tror, statsministeren vil kunne nikke genkendende til, at selvros er den eneste påskønnelse, vi mennesker kan være helt sikre på.
Han har i hvert fald tit gjort brug af den, også når det drejede sig om udvidelsen.
Men hvad var det, der skete ud over det historisk meget positive, at vi fik udvidet med de tidligere kommunistiske diktaturer, i virkeligheden den bedste begivenhed, der er sket i hvert fald i min generation?
Det var, at da man skulle til at finansiere denne udvidelse, svigtede den politiske vilje.
I sin tid, da Irland kom med som et fattigt land, da Grækenland, da Spanien, da Portugal kom med, var der penge, sådan at udvidelsen blev en succes, og vi behøvede ikke at vedtage særlige foranstaltninger på arbejdsmarkedet for at forhindre tilstrømningen af arbejdskraft osv.
Men hvad skete der i efteråret 2002 under det danske formandskab?
Ja, man lod Frankrig og Tyskland indgå en aftale, der havde to elementer.
Det ene var, at der ikke måtte bruges flere penge i anledning af udvidelsen, og det andet var, at landbrugsstøtten til de franske bønder skulle fortsætte uændret med det resultat, at udvidelsen med de pågældende lande ikke blev den succes, som den blev i både Spanien, Portugal og Grækenland.
Jeg tror, det er en sammensat historie, når man ser på det rent socialt.
Jeg tror, at eliten har klaret sig betydelig bedre end mange almindelige mennesker, og det er en skam.
Jeg tror, det ville have været langt bedre, hvis vi virkelig havde satset på økonomisk at gøre udvidelsen til en succes.
I dag føler disse lande, at det eneste, de har at konkurrere med, er lave lønninger, lav social standard osv. Det var jo ikke det, der var meningen.
Jeg synes, det er beskæmmende, at det eneste, vi kan finde ud af, er at lave beskyttelsesforanstaltninger, hvor nødvendige de end kan være, i stedet for virkelig at gøre noget for udviklingen i de pågældende lande.
Når vi ser på det budget, der er til forhandling i EU, så vil vi også dér kunne se, at broderparten af pengene ikke skal bruges i de nye medlemslande, men at broderparten af pengene skal bruges i de gamle EU-lande, i de oprindelige 15 EU-medlemsstater.
Hvad er vores råd til statsministeren inden mødet i morgen i Bruxelles?
Page 4721
Tuesday, November 8, 2005 4:29 PM ikke går i panik, hvis forfatningstraktaten ikke bliver til noget, for vi har stadig Nicetraktaten.
Vi har stadig væk en Nicetraktat, man kan samarbejde efter.
Der er ingen grund til at erklære det europæiske samarbejde for dødt, fordi vi ikke får en bedre traktat.
Vi, statsministeren og alle os andre i japartierne, havde ønsket at få en bedre traktat; det får vi ikke i første omgang.
Det andet råd, jeg vil give, er, at man prøver at finde en ensartet løsning i Europa.
Statsministeren har sagt, jeg synes med rette, at det ikke alene skal være noget, der afgøres i det enkelte land, det skal være noget, hvor vi prøver at finde en løsning i fællesskab.
Det tror jeg han har ret i.
Men så skal det ikke være en situation, hvor man gennemfører ratifikationsprocessen alle de steder, hvor man tror, det bliver ja, og stopper den der, hvor man tror, det bliver nej.
Så må vi have et ensartet stop, en ensartet pause til refleksion og så bruge den fornuftigt.
Med hensyn til budgettet tror jeg næsten, at uanset hvad man kan blive enig om, vil det være en fordel for Europa, at der kommer en enighed ud af det i morgen og i overmorgen.
Derfor må der tales med store bogstaver til England, som skal overtage formandskabet her den 1. juli.
Det kan ikke være rimeligt, at de nye medlemsstater nu skal til at betale eksempelvis til den engelske rabat.
Så tror jeg, det er vigtigt, at man siger: Vi skal gøre noget ved Europas fælles problemer, vi skal gøre noget ved arbejdsløsheden, vi skal gøre noget ved forureningen, vi skal gøre noget ved de fælles vanskeligheder, vi står over for, alle de grænseoverskridende problemer.
Så skal man prøve at gøre det projekt mere folkeligt, prøve at finde de sager, som virkelig optager folk.
En helt banal ting: Masser af mennesker rejser i Europa og oplever at blive flået, når de har deres mobiltelefon med.
Det er bare for at tage et enkelt eksempel.
Hvorfor skal det være sådan, når man rejser i Europa, at man skal betale en kæmpetakst for at ringe over landegrænserne?
Det burde selvfølgelig være på plads.
Mange andre lignende irritationspunkter burde man tage op og rydde af vejen i Europa.
Undgå de tossede beslutninger.
Træf nogle positive beslutninger, f.eks. om dyretransporter, eller hvad det nu kan være, som mennesker er optaget af.
Vores bud og råd til statsministeren er: Slå ikke kasketskyggen ned, det kan være, det ikke lykkes med den forfatningstraktat, men vi har brug for Europa.
Vi har brug for mere Europa, ikke mindre Europa, men vi har brug for et Europa, som folk kan identificere sig med og vedkende sig, og hvor de projekter, der står på dagsordenen, minder om de problemer, de oplever i deres hverdag.