Kristian Jensen (V), 2001-10-11:
I 1997 købte en elinstallatør arbejdstøj til brug i sin installatørvirksomhed.
Arbejdstøjet var både påkrævet af Arbejdstilsynet og specielt tilrettet til installatørarbejdet.
Installatøren ville naturligvis trække udgiften til arbejdstøjet fra, men her skred de lokale myndigheder ind.
Sagen blev indbragt for skatteankenævnet og afvist, den blev indbragt for Landsskatteretten, der også nægtede at anerkende fradraget, og endelig blev sagen indbragt for Vestre Landsret, hvor sagen skulle afgøres i september måned.
Men kort tid inden retsmødet kom der besked fra Kammeradvokaten om, at Skatteministeriet end ikke ønskede at møde op, fordi man anså sagen for umulig at vinde.
Så efter at have trukket installatøren igennem alle tænkelige retsinstanser fik han ret til fradraget på 6.305 kr.
Men hvad med udgifterne til bistand i forløbet?
Jo, dette beløb kunne kun blive dækket med 50 pct.
Så i kampen for at få ret til det fradrag, installatøren burde have haft fra starten af, og hvor Kammeradvokaten mente, at sagen var helt umuligt for Skatteministeriet at vinde, står han nu tilbage med en noget større og udækket regning på bistand, som der kun er 50 pct.s dækning af, og dernæst har myndighederne forsøgt at rejse tvivl om omkostningernes størrelse.
Resultat: Sagen blev klart vundet af installatøren, men resulterede umiddelbart i et økonomisk tab.
En anden sag fra det midtjyske område: Ejeren af en grusgrav blev uenig med den lokale skattemyndighed om tidspunktet for fradrag for genetablering af grusgraven.
Det førte til en sag hos skatteankenævnet, som grusgravejeren klart vinder, men hvor ejeren står tilbage med et tab på et femcifret beløb på manglende dækning af omkostningerne i forbindelse med at få sin ret.
Jeg synes, at det spørgsmål, der er til debat her, er ret principielt, nemlig: Skal det koste penge for en borger at få ret, når det offentlige - her skattemyndighederne - har lavet en fejl? Allerførst kan man se på forholdet parterne imellem.
På den ene side er der den enkelte borger, der som udgangspunkt ikke nødvendigvis har nogen særlig skatteteknisk viden, som selv skal lægge penge ud til udgifter i forbindelse med at klage og/eller professionel rådgivning forud for klagen eller retssagen, og som, hvilket erfaringen fra andre sager viser, udsætter sig selv for et vist psykisk pres ved at lægge sag an.
På den anden side har vi skattemyndighederne, som formodentlig sidder inde med en fuldstændig dækkende viden om alle aspekter af skattepolitikken, som har systemet i ryggen i forbindelse med en eventuel klage og retssag, og derfor ikke selv har noget økonomisk i klemme ved, at en tvist ender i en retssag, og endelig har måltal for, hvor mange selvangivelser der skal gennemgås, og hvor mange forhøjelser der skal foretages.
Selvfølgelig har skattevæsenet en oplysningspligt og en pligt til objektivitet, som i langt de fleste tilfælde også efterleves.
Men skattefolk er jo kun mennesker, på trods af hvad der ellers siges om dem, og derfor ser vi nogle sager, som de før nævnte, hvor borgere bliver sat i skat af forhold, der forfølges gennem skatteankenævnet og Landsskatteretten for så at blive opgivet af Kammeradvokaten som åbenlyst grundløse.
Derfor har vi en situation med en klart stærk part, nemlig skattemyndighederne, og en svag part, nemlig skatteborgeren eller virksomheden.
Hvis vi i de tilfælde skal give alle en lige og fair mulighed for at få prøvet deres sag
ved de relevante retsinstanser, er det nødvendigt at give den svage part mulighed for at få dækket sine omkostninger i de sager, hvor borgeren får ret og vinder over skattemyndighederne. Det er ganske enkelt stødende for min retsbevidsthed, at personer, der fra starten har retten på deres side, må opleve, at det at få ret over systemet betyder et økonomisk tab. Når man som borger på forhånd ved, at man ikke kan komme ud af en skattesag med sine omkostninger dækket, kræver det en stærk vilje og en stor pung at holde fast i sin ret. Resultatet heraf er utvivlsomt, at personer, der har retten på deres side, undlader at forfølge sagen til ende med det resultat, at vi ikke har et retfærdigt skattesystem, men et skattesystem, der kun er retfærdigt for dem, der har råd til at følge en sag til ende.