Aage Frandsen (SF), 2002-02-28:
Vi deler os efter anskuelser.
og det har været interessant at følge, at der er nogle klare skillelinjer med hensyn til, hvordan vi opfatter uddannelse.
Vi er nogle, der - selvfølgelig under forudsætning af, at uddannelsen er ordentlig - opfatter uddannelse som en kvalitet i sig selv.
Man bliver klogere på livet og klogere på det faglige indhold, og man bliver mere almenvidende ved at få uddannelse, selvfølgelig stadig under forudsætning af, at uddannelsen er ordentlig, men det går vi ud fra som givet.
Derfor er det en kvalitet, at så mange som muligt får en uddannelse.
En skillelinje, som har vist sig i diskussion, er opfattelsen af, hvad kompetencegivende uddannelse er.
Man kan definere kompetencegivende uddannelser snævert ved at sige, at det er en uddannelse, man får papir på.
Men sådan vil vi ikke definere det, og jeg mener, at det mindretal i Folketinget, som er fælles om en vedtagelse, tydeligt har understreget, at kompetence gennem uddannelse er noget, man opnår på mange måder.
Man taler om både faglige kompetencer, almene kompetencer, sociale kompetencer og personlige kompetencer.
Alle disse ting hænger sammen, og derfor er det meningsløst at sige, at nogle uddannelser er fritidsorienterede, og andre uddannelser er kompetencegivende.
Der er nemlig en masse af de uddannelser, der ligger i aftenskoleregi, som i høj grad er kompetencegivende.
Man får ikke papir på dem, men man får noget for livet.
Det samme gælder for folkehøjskolerne.
Når vi alle skal forsvare, at folkehøjskolen skal være, som den er, er det jo netop, fordi det er en skoleform, som giver brede kompetencer, ikke på papiret, men netop i mere livsdannende forstand.
Så har der også vist sig en skillelinje med hensyn til, hvordan man vurderer folkeoplysning, og det er noget nyt.
De folkeoplysningslove, som er blevet vedtaget i Folketinget gennem årene, er jo blevet vedtaget med meget brede flertal, men nu sker det med det snævrest mulige flertal, og det er altså er spørgsmål, hvordan vi opfatter folkeoplysning, og hvordan vi prioriterer den.
Og så er det et spørgsmål om, hvordan man ser på kortuddannedes muligheder for uddannelse og et spørgsmål om, hvordan vi ser på mulighederne for mennesker, der kommer fra uddannelsesuvante miljøer.
Det danske samfund er jo indrettet på den måde, at der jo er nogle unge mennesker, som ikke fra naturens side og heller ikke fra hjemmets side - slet ikke fra hjemmets side - har fået nogen særlige muligheder for at se, at uddannelse var livet og vejen, og det er derfor, det er vigtigt at lave noget særligt tilrettelagt for dem.
Det, som regeringen så siger, er jo, at nu skal prisen stige, og så siger man, at kommunerne jo bare kan gøre noget, at man godt kan give lidt mere tilskud til pensionister osv.
Det er den samme regering, som i de kommende forhandlinger omkring kommunernes aftaler givetvis vil sige til kommunerne: Nu skal I holde igen med udgifterne.
I skal bruge penge på de gamle, I skal bruge penge på sygehusene, siger man til amterne, men I må ikke bruge penge på en hel masse andet.
Det er altså at stikke blår i øjnene på folk at sige, at man bare kan bruge pengene på folkeoplysning, for det er der ikke penge til. Det samme gælder også brugerbetaling på AMU-området.
Det er jo, fordi man også godt ved, at det her skal nedprioriteres.
Og hvad er så årsagen til alt det her?
Ja, det er jo altså Venstres skattestop, der er styrende for snart alt.
Man kan ikke en hel masse ting, fordi der er et stop, og så skal man finde pengene andre steder.
Når vi nu taler om de her ting, må man så vurdere, hvorfor regeringen nu har fremlagt de her ting, de har fremlagt, og hvorfor der er en række ting, de ikke gør.
Det kan skyldes uvidenhed, også noget af det, vi så i forslaget omkring folkeoplysning med undervisning for handicappede.
Det kan også skyldes, at man simpelt hen er imod det.
Så må jeg jo så sige: Enten er det uvidenhed, eller også er det ligegyldighed, ikke fra undervisningsministerens side, men fra regeringtoppens side, ligegyldighed over for de her ting, for ellers ville man ikke føre en politik, hvor man slagtede en række ting. Fru Marianne Jelved sagde, at der var en konge, der engang havde sagt noget klogt - det kan selv konger sige.
Danmark er et rigt land, rigtig rigt.
Vi har masser af penge til forbrug, utrolig mange til forbrug, men vi har åbenbart ikke penge til, at der skal være almindelig folkeoplysning, som skal prioriteres højt, og vi har åbenbart heller ikke penge til borgere, som ikke har fået en uddannelse, da de var i deres ungdomsår.
Så siger ministeren også, at kvalitet ikke kun er et spørgsmål om penge.
Der vil jeg bare minde ministeren om, at da vi i efteråret diskuterede erhvervsskolerne, lagde både Venstre og De Konservative meget vægt på, at der skulle flere penge til, fordi det var en forudsætning for, at man kunne højne kvaliteten. Jeg siger ikke, at der nødvendigvis er en sammenhæng, men i nogle tilfælde er det da klart, at hvis penge, der følger, ikke giver kvalitet, så skal man ikke give pengene.
Men jeg går ud fra, at grunden til, at vi bruger nogle penge på nogle områder, er, fordi det er kvalitet.
Jeg synes, det har været en interessant debat, også ud fra, hvordan skillelinjerne er.
De partier, der står bag forslaget til vedtagelse, har én grundholdning, de andre partier en anden grundholdning.