Jacob Buksti (S), 1999-01-20:
Jeg vil gerne takke udenrigsministeren for en god redegørelse og for tilsagnet om løbende at orientere Europaudvalget og Det Udenrigspolitiske Nævn om udviklingen i det udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitiske samarbejde i EU og NATO.
Eller sagt på en anden måde: Socialdemokratiet er ikke nødvendigvis enigt i de synspunkter, som netop er ført frem.
Jeg vil starte med det forsvarspolitiske samarbejde i Europa, for det er nok om det, interessen samler sig, ikke mindst efter det fransk-britiske udspil fra december måned.
Omdrejningspunktet i europæisk sikkerhedspolitik er forholdet mellem EU og NATO, og selv om det er alt for tidligt at sige noget endeligt om, hvor det ender, glæder jeg mig over, at udviklingen går i den retning, Socialdemokratiet hele tiden har arbejdet for.
For Socialdemokratiet har det været afgørende at fastholde NATO som kernen i dansk forsvar.
Socialdemokratiet var modstander af de tanker, der var fremme i slutningen af 1980'erne om at gøre WEU til en europæisk forsvarsorganisation på linje med og et alternativ til NATO, og det er vi fortsat.
Vi kan også se i dag, at denne tanke er død.
Selv i Frankrig, der i sin tid stod i spidsen for det ønske, er tanken om Vestunionen som en selvstændig, alternativ forsvarsorganisation nu droppet.
Det kan vi fra dansk side kun være tilfredse med. Der er nu også tanker om at integrere Vestunionens opgaver helt i det udenrigspolitiske arbejde i EU, hvilket i praksis vil sige, at Vestunionen bliver nedlagt.
Ikke mindst hvad angår det forsvarspolitiske, er det lettere at forholde sig til et samarbejde, hvor formålet er beskrevet.
I Amsterdamtraktaten beskrives formålet med det forsvarspolitiske samarbejde i EU som de såkaldte Petersberg-opgaver, altså fredsbevarende og fredsskabende opgaver, humanitære opgaver og krisestyring.
Det fremgår også tydeligt, at den forsvars- og sikkerhedspolitik, EU fører, skal være forenelig med NATO's.
Det er en fornuftig definition.
Ser man på de ganske få beslutninger, EU har truffet på det forsvarspolitiske område, har de bl.a. handlet om minerydning, evakuering af EU-statsborgere, udsendelse af valgobservatører og hjælp til at uddanne politiet i Albanien.
De to afgørende sikkerhedsinstitutioner i Europa i dag er altså EU og NATO.
Tidligere kunne man tale om en usynlig mur mellem de to, hvor NATO var den militære og EU den økonomiske.
Det signal, Frankrig og Storbritannien har givet, er, at europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik skal gennemføres i en proces mellem EU og NATO.
I den fransk-britiske erklæring om europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik fra december 1998 efterlyses en stærkere fælles udenrigspolitik i EU, herunder en ramme for udviklingen af det forsvarspolitiske samarbejde.
Det siges også, at EU har behov for militære midler for at være i stand til at handle.
Der er flere elementer i erklæringen, der kan være interessante at diskutere videre.
Der tales om, at EU i højere grad skal kunne agere selvstændigt i situationer, hvor hele NATO ikke er involveret, men også, at det skal ske i samklang med NATO.
Den amerikanske udenrigsminister har udtrykt sig positivt om erklæringen om en større selvstændig europæisk rolle, men hun understreger også, at det amerikanske engagement i Europas sikkerhed skal bibeholdes, at der ikke skal være konkurrence til NATO i Europa, samt at de NATO-lande, der ikke er med i EU, ikke må diskrimineres. Det er vi enige i.
I Socialdemokratiet er vi åbne over for at diskutere de perspektiver, der tegner sig, men jeg vil dog ikke undlade at gøre opmærksom på, at det ikke nytter særlig meget at opbygge en selvstændig operationel kapacitet, hvis man ikke er enige om, hvad den skal bruges til.
Det er uenigheden om de politiske mål, og derfor er den vigtigste forudsætning for, at EU-landene kan spille en større rolle, at den politiske vilje til at samle sig om fælles mål er til stede. Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at udviklingen tegner til at gå i den retning, vi har ønsket, nemlig at det forsvarspolitiske samarbejde i EU skal omhandle fredsbevarende og humanitære opgaver samt krisestyring, og at EU og NATO har et tæt samarbejde om sikkerheden i Europa.
Men jeg vil samtidig gerne understrege, at det endnu er alt for tidligt at sige noget sikkert om, hvor det hele lander. Vi har fra dansk side en klar interesse i at deltage i drøftelserne.