runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Søren Pind (V), 2006-02-23:
Jeg er glad for at være til stede i Folketingssalen i dag, for da vi sidst drøftede denne sag, var der desværre ikke mulighed for, at jeg kunne være til stede, og derfor blev min ordførertale læst op af stakkels fru Inger Støjberg fra Venstre, som jeg godt her fra talerstolen vil give en undskyldning for, at jeg bragte hende i en så rædselsfuld situation som den at blive overfaldet af politiske kolleger her i Folketingssalen, således at folk kom strømmende til fra hele Christiansborg for at følge debatten.
Lad os nu se, om det samme sker i dag.
Men al den stund intet er forandret og der ikke er noget nyt at bidrage med i denne sag, har jeg sådan set tænkt mig at fremføre nøjagtig det samme, som jeg sagde sidst, og så må vi jo tage debatten – det var så ikke mig, der sagde det, men fru Inger Støjberg.
Forslaget her drejer sig først og fremmest om, hvorvidt registrerede par skal have adgang til at adoptere.
Igennem nogle år har der været fokus på en stadig stigende grad af ligestilling mellem homoseksuelle og heteroseksuelle, og det er kun godt.
Og her berører man så endnu et emne.
To forhold synes jeg og Venstre er vigtige i denne sammenhæng, dels noget rent praktisk, som også ministeren har været inde på i spørgsmålet om forholdet til andre lande, dels naturligvis forholdet mellem det at varetage homoseksuelle pars interesser stillet over for spørgsmålet om barnets tarv.
Så er der spørgsmålet om, hvad man måtte synes om, at homoseksuelle også bliver forældre.
Det har jeg personligt en meget liberal holdning til, men jeg synes ikke, der er noget forgjort i fra denne talerstol at fastslå, at der er to hensyn at tage.
Der er naturligvis hensynet til det registrerede par.
Venstres tidligere ordfører på det her område har da også i denne sag fastslået, at der givet vil kunne findes både kærlige og omsorgsfulde par – jeg kender selv nogle.
Og der er også et andet hensyn at tage, nemlig til barnet.
Jeg tror, man lige præcis i spørgsmålet om adoption er nødt til redeligt at sige, at mange adoptivbørn ofte har rigeligt at slås med omkring identitetsspørgsmål.
De bringes i situationer, hvor de med jævne mellemrum må stille sig selv nogle virkelig dybtgående spørgsmål.
Det er ikke urimeligt at spørge sig selv, om det er lovgivningsmagtens opgave at bidrage til, hvad der kan blive til yderligere identitetsproblemer.
Nu kommer vi så til det, der gav anledning til miseren sidst, men jeg vil alligevel gentage det, for jeg har prøvet på at se, om jeg kunne finde et bedre udtryk, og det har jeg ikke.
Her sigter jeg så til begrebet atypisk, som vakte så megen furore.
Anne Baastrup (SF), 2006-02-23:
Familieministeren skal have ros.
Han skal have ros for at komme med de her lovforslag.
Al den tid jeg har siddet i Folketinget, har jeg gjort skiftende ansvarlige ministre opmærksom på, at der er et kæmpeproblem, hvis den ene ægtefælle har en pensionsordning med løbende ydelser og den anden ægtefælle har en kapitalpension.
Den ene kan beholde sin pension, og den anden skal af med halvdelen.
Det er ikke til at forklare nogen som helst, hvorfor man har strikket sådan et system sammen, og derfor skal ministeren have stor ros for at turde vove det ene øje og skære i udvalgets forslag.
Den del af lovforslaget støtter vi varmt.
Der, hvor vi har nogle problemer, er jo lidt det, som også har været nævnt i de korte bemærkninger og af forskellige ordførere: Etablerer vi nu et system, som gør, at når man skal skilles, så er man sikker på at komme rigtig meget op at skændes?
Det vil eksempelvis kunne være et konfliktfelt, når parterne i en separations- og skilsmissesituation skal afgøre, hvorfor den ene ægtefælle i en periode var helt eller delvis fraværende fra arbejdsmarkedet.
Det bliver meget, meget svært at få nogle ordentlige skilsmisser, og det, vi jo ved, er, at børnene har godt af, at far og mor skilles på en så stilfærdig måde som muligt, når de nu skal skilles.
Derfor ser vi meget gerne, at vi i det kommende udvalgsarbejde undersøger, hvad det er for nogle bestemmelser, der giver konflikter.
Er de nødvendige?
Kan vi finde nogen andre metoder?
Når Dansk Arbejdsgiverforening, LO, FTF og AC nøje beskriver de konsekvenser for den solidariske arbejdsmarkedspensionsordning, er det så den rigtige metode, at vi går ind og måske i virkeligheden smadrer et godt, velfungerende system?
Der har været enighed i Folketinget gennem de sidste 20 år om, at vi skulle arbejde i retning af at få flere arbejdsmarkedspensioner.
Skal svaret ikke i stedet for være, at vi fastholder den oprindelige opsplitning og sørger for, at de kvinder, der er på det private arbejdsmarked, også får pension, for vi ved jo, at inden for det offentlige har alle fået deres pensionsordninger?
Jeg tror ikke, der er nogen her i Folketinget, der ikke vil være med til på et eller andet tidspunkt at trykke på den grønne knap.
Under forudsætning af at det ikke er konfliktskabende, at vi ikke får smadret et godt system på arbejdsmarkedspensionsområdet, tror jeg, alle er enige om, at den konflikt, der ligger i, at den ene ægtefælle skal afgive halvdelen af sin pension, og at den anden bare kan køre videre med sin pension, kan vi ikke leve med.
Men vi bliver nødt til at have en ordning, som gør, at der ikke kommer flere nye problemer ud af det.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2006-02-23:
Jeg synes, det er et af de spørgsmål, som vi selvfølgelig skal arbejde videre med.
Jeg vil dog nok berolige ministeren i den retning, at det nok ikke er så sandsynligt, at Det Konservative Folkeparti vil stemme imod de to lovforslag, da vi grundlæggende føler, at intentionerne, der ligger bag, og den balance, man har fundet, har fornuftige snit.
Vi er da klar til at deltage konstruktivt i det videre arbejde, hvis det skal vise sig, at der er nogle ting, vi kan gøre bedre i det, der ligger.
Jeg skal da ikke skjule, at det giver anledning til en del overvejelser, og så må man jo se, hvad der giver den helt retfærdige løsning.
Jeg tror, at jeg hørte Socialdemokraternes ordfører også i sin ordførertale sige, at det her måske vil virke uretfærdigt for nogle og retfærdigt for andre, da der er mange forskellige interesser forbundet med det.
Det, jeg bare synes er væsentligt, er først og fremmest, at vi sikrer, at familierne kan indrette sig med deres familieliv, når det gælder pensioner, på en måde, så de ikke skal gå og tænke over, hvordan deres pensioner vil falde ud, hvis de eventuelt bliver udsat for en separation eller en skilsmisse.
Det synes jeg er væsentligt.
Men jeg synes også, at det pensionspolitiske spørgsmål er vigtigt.
Så må vi jo i det videre arbejde kigge nærmere på de konsekvenser, tingene kan få, og så skal jeg nok også bringe mine overvejelser videre i det arbejde.
Lissa Mathiasen (S), 2006-02-23:
Mit spørgsmål ligger sådan set lidt i forlængelse af det, der blev stillet af fru Anne Baastrup, for jeg kunne godt tænke mig at høre, ikke om det giver anledning til overvejelse, men hvilke overvejelser det giver anledning til, at ikke bare Dansk Arbejdsgiverforening, men også SALA, meget klart giver udtryk for, at de finder det problematisk og i strid med de aftaler, som arbejdsmarkedets parter har indgået, hvis man rent faktisk gennemfører det, sådan som forslagene ligger her.
Hvilke overvejelser giver det anledning til?
Per Ørum Jørgensen (KF), 2006-02-23:
Det gør det naturligvis, det er klart.
Det er nok også grunden til, at det har taget lang tid, før man nåede frem til lovforslaget, men jeg synes egentlig, at vi har et ganske godt grundlag for at arbejde videre med de her ting.
Jeg vil så sige til det, at det lige er Dansk Arbejdsgiverforening: Hvis det er møntet på Det Konservative Folkeparti, så lytter vi selvfølgelig altid interesseret til, hvad de har at sige, og jeg synes, at det er et af de spørgsmål, vi selvfølgelig skal kigge nærmere på.
Det er klart, at når pensionsmulighederne er blevet så mange efterhånden med nye ydelser og nye tilbud, så bliver det selvfølgelig ikke enklere.
Jeg tror egentlig, at den sondring, der ligger, mellem hvad vi kalder de rimelige pensioner og den definition, er et godt udgangspunkt for at arbejde videre med de ting.
Anne Baastrup (SF), 2006-02-23:
Jeg vil godt spørge, om det ikke giver den konservative ordfører anledning til lidt overvejelser, når Dansk Arbejdsgiverforening i deres høringssvar skriver, at der vil komme et større antal tilfælde, hvor man skal vurdere, om der skal fremsættes kompensationskrav.
Derved bliver separationer og skilsmisser meget mere komplicerede end i dag, og parterne må forventes af få brug for eksterne rådgivere i langt videre omfang.
Giver det anledning til nogen kommentarer?
Kamal Qureshi (SF), 2006-02-23:
Det er nogle gange interessant at diskutere med Dansk Folkeparti, fordi det nærmest kan have sådan et lidt religiøst præg, når man taler sammen, fordi det er sådan lidt: Jamen sådan mener vi.
Men lad mig prøve alligevel.
Dansk Folkeparti har jo selv været med til at vedtage et sæt spilleregler for det danske samfund, som de mener at alle de, der kommer udefra, skal forholde sig til, hvor der jo står, at vi i Danmark ikke forskelsbehandler på grund af folks seksuelle orientering.
Det står der faktisk i det papir, som hr. Martin Henriksens parti har været med til at vedtage.
Der står jo simpelt hen: Jeg ved, at diskrimination på grund af bl.a. køn eller hudfarve, trusler og hån mod grupper på grund af bl.a. tro eller seksuel orientering er ulovlige handlinger i Danmark.
Mener hr. Martin Henriksen stadig væk, at det er kernefamilien og kun kernefamilien, der skal have lov til at adoptere?
Lissa Mathiasen (S), 2006-02-23:
Det lyder alligevel, som om man fra konservativ side ikke helt har tænkt sig at overveje så meget mere, når man siger, at man støtter det her.
Det må jo betyde, når jeg sådan sidder og lytter, at man har besluttet sig, underforstået at der ikke er flere overvejelser tilbage.
Derfor spørger jeg: Er man indforstået med det, som både SALA og Dansk Arbejdsgiverfor ening har sagt, at man rent faktisk skal åbne, kollektive pensionsaftaler, i modsætning til hvordan det ser ud i dag?
Har man gjort op med sig selv, at det er i orden, at vi skal gøre dem individuelle frem for at bevare dem kollektive?
Har man gjort det op fra konservativ side og sagt: Ja, det vil vi godt, og pyt med hvad man siger fra de to parters side?
Det er ikke, fordi jeg skal trække det unødigt ud, men blot for helt klart at slå fast, at der forhåbentlig ikke er den misforståelse fra ministerens side, at jeg på Socialdemokratiets vegne talte for, at vi skulle have en uretfærdig forskelsbehandling.
Det har jeg på ingen måde gjort, og sådan må det endelig heller ikke opfattes.
Så vil jeg samtidig spørge: Må jeg opfatte det, ministeren sagde om de kollektive overenskomster sådan, at forudsætningen for, at lovforslaget her er skruet sammen, som det er, er, at den solidariske model er fastholdt?
Er det sådan, jeg må forstå det svar?
Ministeren siger, at det er hans indtryk, at det her ikke piller ved den solidariske model, og derfor vil jeg godt høre, om forudsætningen for det, der her er fremsat fra ministerens side, er, at den solidariske model bliver fastholdt.
Det er en helt urimelig situation, hvis man efter et langt ægteskab, hvor man ikke har haft noget erhvervsarbejde eller nogen pensionsopsparing, ikke har nogen opsparing til sin alderdom, mens den anden ægtefælle har en betydelig pensionsopsparing.
Det ville være fuldstændig urimeligt, og derfor skal den situation under alle omstændigheder løses.
Men det er heldigvis sådan, at det under udvalgsarbejdet efter min opfattelse klart og tydeligt er blevet godtgjort, at der er metoder, hvorefter man vil være i stand til at trække en kompensation ud af også arbejdsmarkedspensionsordningerne, uden at de skal individualiseres.
De metoder kan vi jo redegøre nærmere for under udvalgsbehandlingen.
Jeg vil også tilføje endnu en gang, at det formentlig vil være i de færreste tilfælde, at der bliver behov for at udløse en kompensation, og det bliver færre og færre tilfælde, efterhånden som arbejdsmarkedspensionsordningerne bliver udbygget.
Simon Emil Ammitzbøll (RV), 2006-02-23:
Jeg synes bare, at jeg i al venskabelighed vil give ministeren det råd så at fremføre nogle argumenter, som hænger sammen med det, som er regeringens synspunkt.
For ministeren fremførte jo selv som et argument for at være imod, at der ikke fandtes lande, der ville afgive børn.
Men det er så åbenbart ikke et argument i den her sag.
Sådan må jeg åbenbart kunne konkludere.
Ministeren sagde så før i sit svar til fru Majbrit Berlau, at det er bedst, at børn vokser op hos deres mor og far, og det ville det sådan set også have været for dem, hvis mor og far blev skilt.
Det synes jeg er lidt af en påstand, må jeg indrømme.
Mener ministeren virkelig det?
Eller var det måske bare en fortalelse i ophidselsen over fru Majbrit Berlaus retorik?
Så det har ikke været i ophidselse over det, at jeg svarede, som jeg gjorde.
Men det er faktisk sådan, at jeg mener, at børn har bedst af at vokse op sammen med både deres mor og deres far.
Men jeg er da enig med hr. Simon Emil Ammitzbøll i, at i de fleste af de situationer er forholdet sikkert sådan, at det i det lange løb nok er bedst, at man gennemfører en skilsmisse.
Men det skal jeg så i øvrigt ikke blande mig i.
Det korte af det lange er, at selv i de situationer har børnene jo heldigvis i langt de fleste tilfælde både en mor og en far at forholde sig til, fordi der er samværsregler og forældremyndighedsregler, der tilsiger det.
Det sidste kan jeg jo kun være glad for.
Det må være svært at være minister, sådan som jeg hører det i hvert fald, for det virker næsten, som om der argumenteres for flere synspunkter på en gang.
I den oprindelige ministertale fik vi at vide, at børn har brug for en god og tryg opvækst.
Det var argumentet for, at vi ikke skulle gøre det.
Få linjer længere nede i talen stod der åbenbart, at homoseksuelle forældre i et registreret partnerskab godt kunne give børn en god og tryg opvækst.
Men når det er sagt, så lad os forholde os til de konkrete problemstillinger, som ministeren tager op, bl.a. problemet i forhold til, at der ikke er lande, der vil afgive donorbørn så at sige, adoptivbørn.
Hvis man nogen sinde skal ændre på den situation, er det så landene i den vestlige verden, der skal gå foran, eller er det de lande – som oftest i den tredje verden –
hvor adoptionsbørnene kommer fra?
Min opfattelse er, at det er bedst, at børn vokser op i en sammenhæng, hvor der både er en mor og en far til stede i forbindelse med opvæksten.
Det giver efter min mening de bedste vilkår for børn, og derfor har jeg ikke nogen målsætning om at ændre på den tilstand.
Majbrit Berlau (EL), 2006-02-23:
Men så er det, ministeren står og siger om, at det ikke er godt for børnene, jo udokumenteret.
Ministeren indledte med at snakke om, at børn skal have en tryg barndom, og det er med baggrund i den form for argumentation, regeringen afviser et forslag om, at også homoseksuelle har mulighed for at adoptere.
Jeg må gå ud fra, at ministeren synes, der er stor troværdighed omkring de adoptivregler, der gør sig gældende, altså den proces, man skal igennem som forældre for at få mulighed for at adoptere, og at det så er en garanti for, at det er forældre, der er egnede til at adoptere.
Det må vi vel have en eller anden form for troværdighed omkring.
Så er det mig fuldstændig uforståeligt, at ministeren siger, at fordi der ikke er adoptivbørn nok i verden – det står for ministerens egen regning – er det sådan, at vi ikke kan tillade, at homoseksuelle får ret til at adoptere.
Er de en slags andenrangsborgere, hvor det trækker ned som et minus, at de har en seksualitet, som ministeren muligvis ikke kan lide?
Eller hvad er det, der er begrundelsen for det her?
For mig at se er det jo et spørgsmål om, at det bare er to mennesker, der ønsker et barn.
Kan de leve op til adoptivreglerne, så burde loven også gælde for dem.
Der er vel lighed for loven i det her land.
Vi har jo allerede i dag en mangfoldighed af familieformer i det her land, og jeg tror, de fleste mennesker inklusive Folketingets medlemmer vil foretrække, at den mangfoldighed stadig er der.
Ministeren bliver ved med at sige, at vi er nødt til at have barnets tarv i sigte.
Det tror jeg alle er enige om, barnets tarv er vigtigt.
Hvorfor er det så, at regeringen har afvist flere gange – senest i foråret – at lave en undersøgelse noget lignende den svenske, hvor vi rent faktisk kan få kortlagt, hvad det er for nogle forhold, der gør sig gældende?
Det er jo en helt anden situation.
For det andet vil jeg også sige, at for de børn ville det da være bedst, hvis de blev ved med at leve sammen med både deres mor og deres far.
Sådan er det da.
Nu taler vi altså bare om, at vi skal bringe børn ind i et forhold, hvor der ikke er både en mor og en far, og det er jo noget helt andet.
Hvis det var sådan, at vi havde en målsætning om at gennemføre en lovgivning som den foreslåede, kunne der måske være en idé i at lave en undersøgelse, men vi har ikke noget ønske om at gennemføre en sådan lovgivning, og derfor iværksætter vi heller ikke undersøgelser med henblik på at gøre det.
Kamal Qureshi (SF), 2006-02-23:
Jeg ville ønske, at virkeligheden var sådan, som ministeren fremlægger, at virkeligheden var sådan, at det ikke var noget problem at finde adoptivforældre til børn, der bor på børnehjem.
Hvis virkeligheden var sådan, kan man sige, så var problemet jo sådan set løst, for så ville der bare ikke være børn tilovers, som mange af de forældre, der også ønsker børn, kunne adoptere.
Så hvis virkeligheden var sådan, at der var flere forældre, som gerne ville adoptere børn, end der var børn, så var der jo ikke børn på børnehjem.
Så var problemet sådan set løst.
Jeg synes, det er interessant nok at sætte nogle mål for, hvordan børn bør have det.
Der er vi jo enige i, at for børn kan man godt tillade sig at stille nogle væsentlige krav om, hvad der skal til, hvis man bringer børn til verden.
Men når vi taler om børn, der lever på børnehjem, så må jeg sige, at jeg kan citere Det Konservative Folkepartis politiske ordfører, fru Pia Christmas-Møller, fra Folketingssalen den 2. februar 2006, hvor hun sagde: »Jeg er ikke i tvivl om, at et barn, der ellers er henvist til et børnehjem eller henvist til måske at leve på gaden i et eller andet tredjeverdensland, i al overvejende grad vil have det langt, langt, langt, langt bedre ved at blive adopteret af en familie i Danmark eller ved at blive adopteret af en enlig i Danmark eller ved at blive adopteret ind i et homoseksuelt parforhold i Danmark.
Det er jeg ikke i tvivl om; sådan vil hovedreglen være.
Stod det til mig, skulle det også være muligt.«
Det udtaler fru Pia Christmas-Møller som politisk ordfører for De Konservative.
Så det virker i hvert fald, som om der er en eller anden uenighed hos Det Konservative Folkeparti: Vi har en minister fra De Konservative, som mener, at det ikke skal være muligt, og vi har en politisk ordfører fra De Konservative, som synes, at som alternativ til et børnehjem er en homoseksuel familie at foretrække, og derfor vil hun gerne støtte et sådant forslag.
Det er jo ikke altid sådan, at alting er sort eller hvidt.
Derfor sagde jeg også i min tale her, at man selvfølgelig let kunne anlægge det synspunkt, at et barn ville få det bedre hos nogle registrerede partnere i Danmark end på et børnehjem i et andet land, hvor de lever under ringere vilkår.
Men, sagde jeg, forholdet er jo det, at der er flere, der søger om adoption, end der er børn til rådighed, og derfor kan man finde andre adoptanter til de pågældende børn.
Derudover må jeg sige, at de synspunkter, jeg giver udtryk for her, er regeringens, og det er også den konservative folketingsgruppes synspunkter.
Martin Henriksen (DF), 2006-02-23:
Ja, det mener jeg.
Men jeg har da også forstået, at når vi taler om folk, der kommer til landet, bl.a. muslimer, som er homoseksuelle, er det et problem, at man som muslim og homoseksuel f.eks. bliver udstødt af sin familie, og at familien ikke vil have noget med en at gøre.
Det kan godt være, at jeg har misforstået det, men det har jeg opfattet som værende et reelt problem, og derfor synes jeg, at det er meget reelt, at man så skriver sådan noget ind, og at man ligesom gør det klart, når folk kommer til landet, at der altså er noget, de skal leve op til.
Men når man taler om ligestilling mellem heteroseksuelle og homoseksuelle, synes jeg da faktisk, at der er noget, der går lidt foran det, og det er, hvad man inderst mener er det bedste for barnet.
Der har jeg allerede redegjort for, hvad jeg mener er det bedste for barnet, og det er altså det, der vejer tungest i den henseende.
Charlotte Dyremose (KF), 2006-02-23:
Jeg kan vel godt i denne lille sluttede kreds afsløre, at jeg er en af dem, der synes, at udgangspunktet, når man skal finde adoptivforældre til et barn, må være at finde de bedste forældre, uanset hvordan disse forældre så i øvrigt har indrettet sig, og at jeg derfor også som udgangspunkt er ret positiv over for det her beslutningsforslag.
Men så er der en ting, der gør mig lidt bekymret, for vi ved jo godt, også fra de svenske erfaringer, at det ikke er sådan, at vi så i realiteten kommer til at se en hel masse homoseksuelle par, der får mulighed for at adoptere, for donorlandene vil simpelt hen ikke være med.
Så uanset hvad vi mener om det her, er det et eller andet sted lidt symbolpolitik.
Derfor bliver jeg lidt bekymret, når hr. Kamal Qureshi holder en tale, der handler om ligestilling og diskrimination af homoseksuelle, og så siger, at på den baggrund vil man gerne det her, for jeg vil være bekymret for at slutte op om det her spørgsmål, hvis det her udelukkende handler om homoseksuelles ret til at adoptere, for jeg mener som udgangspunkt ikke, at forældre på nogen måde har ret til at få børn.
Udgangspunktet for det her, hvis jeg skal kunne gå konstruktivt ind i det, må være hensynet til børnenes ret til at få gode forældre og så at finde de bedst egnede voksne til det og ikke at gøre sagen om de her børn til et spil om homoseksuelles rettigheder.
Martin Henriksen (DF), 2006-02-23:
Angående det, der skulle være blevet sagt om, at homoseksualitet er et handicap: Det er ikke Dansk Folkepartis politik.
Vi har bl.a. også gjort justitsministeren opmærksom på, at der – så vidt jeg ved – er en undersøgelse, som skal klarlægge, om der f.eks. bliver begået flere overfald mod homoseksuelle i forskellige henseender, netop med henblik på at udtrykke, at det selvfølgelig er fuldstændig urimeligt.
Men mig bekendt stiller vi ikke krav om, at folk, når de kommer til landet, skal acceptere, at homoseksuelle skal have lov til at være adoptivforældre på lige fod med heteroseksuelle.
Hvis der stod, at folk, der kom til landet, skulle acceptere det – og det gør der, så vidt jeg ved, ikke – så ville jeg arbejde på, at det blev lavet om.
Ligestilling går jeg sådan set ind for, men der er bare noget, der vejer tungere end det, og det er barnets tarv, og som sagt har jeg redegjort for, hvad vi mener er det bedste.
Søren Pind (V), 2006-02-23:
Er det sådan, at der i Danmark generelt er mangel på forældre, der gerne vil adoptere børn – ja eller nej?
Kamal Qureshi (SF), 2006-02-23:
Om der er mangel på forældre, der vil adoptere børn?
Jeg kan da konstatere, at der er forældre, der gerne vil adoptere børn, som i dag ikke kan få lov til at adoptere børn.
Og det er jo det, der vel er det centrale i det her.
Det er vel ikke ligegyldigt?
Eller hr. Søren Pind mener åbenbart, at de enlige kvinder, der eksempelvis har fået lov til at adoptere børn, er bedre egnede til at varetage børns tarv, end to kvinder, der lever sammen.
For det er jo realiteten i dag.
Jeg kender i hvert fald to kvinder i min omgangskreds, som lever alene, som har fået lov til at adoptere børn, og hvis hr. Søren Pinds påstand skulle holde, så burde man jo kun have givet børnene til heteroseksuelle par, før man nåede ned til de enlige kvinder.
Så der er noget, der tyder på, at selv om man bor alene, så kan man faktisk godt få børn.
Og derfor er der da noget, der tyder på, at det altså er muligt at få nogle adoptivbørn til Danmark til dem, der gerne vil være adoptivforældre.