Jens Rohde (V), 2003-10-09:
I går blev Hans Kongelige Højhed Kronprins Frederik og frøken Mary Elizabeth Donaldson forlovet.
Jeg vil gerne på Venstres vegne lykønske Hans Kongelige Højhed Kronprinsen og frøken Mary Donaldson med forlovelsen og ønske dem lykke på vejen gennem livet.
Forlovelsen har været kendt i nogen tid.
Den 24. september meddelte hoffet, at der skulle være bryllup.
Venstres folketingspolitikere og medarbejdere på Christiansborg modtog meddelelsen med stor glæde og et glas champagne ved frokosttid.
Hvorfor nu det?
Moderne mennesker er da ikke royalister, og rigtige mænd bliver da i hvert fald ikke rørt over et kongeligt bryllup.
Men jo, det gjorde vi.
Og måske er det netop sådan, at moderne mennesker i et moderne Danmark med konstant fokus på rationalitet, teknologi og effektivitet mere end nogen sinde har brug for et kongehus.
Vort kongehus forener det, som politik og økonomi så ofte adskiller.
Danmark i dag er en hel verden af muligheder.
Den teknologiske udvikling har skabt grundlag for en markant økonomisk fremgang de sidste 50 år.
Men den moderne verden er med sin videnskabsdyrkelse, areligiøsitet, forstandsprioritering, detailplanlægning og styring også med til at undertrykke menneskets følelser. Hvis mennesker skal leve, er der behov for følelsestilknytning og følelsesudladning. Derfor har vi som mennesker, som danskere brug for vort kongehus.
Og vi har som mennesker brug for de eventyr, som kongehuset fortæller.
Værdier kan ikke udelukkende måles i økonomi, status og effektivitet, fordi vi er mennesker, før vi er titler, og fordi vi er mennesker af nødvendighed og kun statsborgere ved en tilfældighed.
Menneskets frihed og ansvar for fællesskab er grundstenen i Venstres politik.
Derfor skal en værdidiskussion også tage sit udgangspunkt heri.
Værdikamp handler om menneskets frihed og om menneskets ansvar for det fællesskab, vi er en del af.
Den handler om muligheder, men også om personligt ansvar.
Den handler om frihed til forskellighed, men også om ansvar for samhørighed.
Værdikamp handler ikke om ensretning af mennesker, om kamp mod andre eller knægtelse af forskellige kunst- eller kultursyn.
Jeg vil gerne sige til alle liberale mennesker i Danmark, at hvis en værdikamp tager udgangspunkt i at kæmpe mod bestemte grupper, får kampen et totalitært præg.
En sådan kamp vil aldrig kunne skabe fælles værdier, kun grave grøfter.
Det er vigtigt som liberal at være opmærksom på det, for ellers begår vi forkæmpere for den liberale tanke den samme fejl, som socialismen historisk set altid har gjort.
Alle ved i dag godt inderst inde, at socialismen fejlede og spillede fallit.
Det var der mange grunde til.
Den vigtigste systemfejl i socialismen er, at der ikke er plads til andre end socialister i det socialistiske samfund.
I et liberalt samfund er og skal der også være plads til socialister.
Dermed ikke sagt, at alt er lige gyldigt, for så bliver det hele ligegyldigt.
Liberale mennesker må også kæmpe for at sætte grænser
for politik.
Vi skal ikke politisere alt.
De har provokeret os, givet os oplevelser og stof til eftertanke.
Det er jo det vigtige.
Uden dem havde Danmark ganske enkelt været et kedeligere land at leve i.
Vi er ikke ens, og vi skal ikke være ens.
Et rigt samfund som det danske har og skal have plads til, at vi alle kan leve og udtrykke os, som vi ønsker.
Men når det er sagt, er det samtidig uendelig vigtigt at slå fast, at det er en udtrykkelig forudsætning for friheden, at man ikke krænker andres frihed, hverken økonomisk, politisk eller åndeligt.
Vi har alle et personligt ansvar for den fælles frihed.
Venstre vil styrke borgersynet.
Vi ønsker at stimulere den enkeltes syn på helheden i vort samfund.
Det kræver et opgør med det konsekvensløse samfund.
Venstre vil belønne dem, som tager vare på fællesskabet, og vi vil sætte konsekvent ind over for dem, som føler sig hævet over fællesskabet.
Hvis man forlanger frihed, må man også spørge sig selv, hvad man selv kan gøre, for at andre oplever frihed.
Man kan ikke bare forvente frihed til sig selv, mens man kræver af andre.
Enhver borger skal gøre sig klart, at hver gang vi forlanger noget af staten, er der andre, der må betale for det.
Under den tidligere regering var den betaling ikke så synlig, fordi ingen i realiteten lagde mærke til, når der blev lagt en lille ekstra afgift på pas, sodavand, chokolade, varme, vand.
Og dermed blev det at kræve ind til sig selv og sine en gratis omgang.
Man behøvede ikke som borger at forholde sig til, at nogen skulle betale gildet.
Resultatet blev, at friheden for den enkelte blev indsnævret, og at egoismen blev sat i system.
Det vil Venstre modvirke.
Derfor indførte regeringen også fra dag ét et skattestop.
Skattestoppet er nemlig ikke blot et effektivt økonomisk styringsredskab, der hjælper os med at holde de offentlige udgifter nede.
Skattestoppet stimulerer os alle sammen til at indse, at der er andre, der må af med penge, hver gang vi selv kræver.
Det styrker borgersynet at appellere til det personlige ansvar for fællesskabet.
Offermentalitet er usundt for mennesket og jo dermed også for fællesskabet.
Hvis vi hele tiden ser os selv som ofre, glemmer vi at spørge
: Hvad kan jeg gøre for mig selv og for andre?
Når danske gymnasieelevers sammenslutning, DGS, argumenterer med, at elevernes fravær skyldes kedelig undervisning, er det jo, fordi de definerer sig selv som brugere af skolen, som var gymnasiet et serviceapparat.
Men skolen er ikke et serviceapparat.
Skolen har til formål at skabe myndige borgere med en kunnen, der ruster til mødet med virkelighedens barske verden uden for de trygge mure.
I stedet for at kæmpe for fraværsret, burde DGS tage kampen op for mere accept af, at læreren ved noget, som eleverne ikke ved, tage kampen op for fælles fodslag og ansvarlighed over for fællesskabet og kæmpe for klare mål med det, man foretager sig på skolen.
Det vil alle elever have glæde af på sigt.
Følelse af fællesskab forudsætter naturligvis, at man føler, at man er i et fællesskab, at man hører til.
En vigtig del af vores fællesskabsfølelse er i dag tæt forbundet med vores arbejdskolleger og arbejdsplads.
Det er derfor en dybt ulykkelig situation for den enkelte, der oplever at blive sagt op fra sit arbejde. Selv om vi har høj beskæftigelse i Danmark, kan og skal det ikke skjules, at heller ikke vi er sluppet uden om den internationale afmatning.
Et land, som hovedsagelig lever af at eksportere sine varer og sin viden, er dybt afhængig af, hvordan den økonomiske situation i omverdenen ser ud.
Lad det være sagt med det samme, staten kan ikke løse problemet alene med den stigende ledighed, men regeringen gør alt, hvad der er økonomisk og politisk muligt og forsvarligt for at råde bod på de tab af arbejdspladser, som den internationale afmatning fører med sig. Den bedste måde at sikre arbejdspladser på er at give de virksomheder, som skal skabe arbejdspladserne de bedst mulige vilkår.
Ingen regering har gjort så meget på så kort tid for erhvervslivet, og en lang række nye tiltag er på vej.
Vi letter personskatterne den 1. januar.
Vi har allerede reduceret erhvervslivets administrative byrder kraftigt, og vi fortsætter målrettet med arbejdet.
Vi belønner de virksomheder, der påtager sig ansvar for fællesskabet, men straffer dem, som forbryder sig mod fællesskabet.
Vi finder nye og spændende måder at samarbejde på mellem det offentlige og det private.
Vi lukker det økonomiske kæmpehul, som den tidligere regering efterlod i forskningsmidlerne, og vi fremmer samspillet mellem universiteternes forskning og erhvervslivet.
Regeringen har desuden valgt at fremrykke en række offentlige investeringer, så der kommer mere gang i byggeriet.
Det er noget, man skal være forsigtig med, men regeringen har gjort det inden for en ansvarlig økonomisk ramme.
Folk, der bliver sagt op i forbindelse med massefyringer, får penge til omskoling, uanset om de har fast job i vente eller ej.
Og AF-kontorerne rykker ud med hurtig jobassistance tæt på de virksomheder, hvor medarbejderne er.
Regeringen satser målrettet på at skaffe ledige i rigtige job, men vi kan ikke løfte opgaven alene.
Også her er der behov for, at vi alle løfter i flok - for sig selv og for fællesskabet.
Virksomhederne må også spørge sig selv, om de gør nok for at holde på de ældre medarbejdere.
De må spørge sig selv, om de tager det rummelige arbejdsmarked alvorligt. Fagbevægelsen må spørge sig selv, om man er fleksibel nok og ikke gennem for stive regler forhindrer virksomheder i at tage socialt ansvar.
Det er lettest at nå sit drømmejob fra en plads
i beskæftigelse frem for en plads uden for.
Alle må medvirke til at skabe de bedste muligheder for beskæftigelse i Danmark.
Igen kan man sige, at medvirker man til at skabe værdier for andre, skaber man også værdier for sig selv.
Vi står over for en kæmpe udfordring, og vi må løfte i flok.
Det er også en fælles og personlig opgave at sikre omsorg for de mennesker, som ikke kan klare sig på lige fod med andre.
Solidaritet og ansvarsfølelse for vores medmennesker er ikke noget, man bare kan parkere på finansloven.
Jeg ved godt, at nogle mennesker synes, at det er så dejligt at henvise til finansloven, for så kan man jo også ligesom måle sin egen godhed.
Og ja, der skal penge til, måske også mange.
Regeringen har da også sat en lang række initiativer i gang til f.eks. at bekæmpe den negative sociale arv.
Der er afsat midler til en tidlig og tværfaglig indsats hos jordemødre og sundhedsplejersker; der er afsat penge til efteruddannelse af sagsbehandlere; der er afsat penge til børnehuse for udsatte børn, og så har vi styrket fagligheden i folkeskolen og i dagtilbuddene.
For de hjemløse er der afsat penge til varige boliger og alternative plejehjem; der er indført behandlingsgaranti for stofmisbrugere; der er indgået en 4-årig psykiatriaftale, og der er afsat penge til en forstærket indsats over for kvinder og børn på krisecentre.
Men de mange penge, som vi bruger, kan jo ikke alene afhjælpe vores største problem, nemlig ensomheden og det, man med et grimt ord kan kalde marginalisering.
Hvis et menneske føler sig sat uden for fællesskabet, kan 1.000 kr. mere på lommen måske hjælpe på den økonomiske situation, men følelsen af ikke at høre til, at være med, er der jo stadig.
Det er her, at vi som mennesker og som borgere skal være os vores ansvar bevidst; det er her, vi skal gøre en forskel.
Vi må kunne forlange af hinanden, at vi tager et ansvar og er der for vores egne forældre.
De har givet os vores opvækst - ja, livet.
Er det for meget forlangt, at vi midt i vores selvrealiseringsiver også selv tager et ansvar, at vi tager
Heldigvis er der mange, som hver dag gør en kæmpe indsats for de mest sårbare i vores samfund.
De påtager sig ansvar og skaber livskvalitet.
De findes både i familier, institutioner og frivillige organisationer.
De viser hver dag vejen for os andre.
De viser, at man kan gøre noget på trods.
De fortæller historien om, at det ikke altid er andres skyld, hvis ikke tilværelsen flasker sig optimalt for mig og mine.
Det er ikke altid samfundets, opvækstens, forældrenes, ægteskabets, tidernes forfald eller sågar vejrets skyld, hvis alt ikke altid er godt.
Vi bliver som mennesker nødt til også at spørge: Hvad kan jeg gøre for at få verden til at blive et bedre sted at leve i?
For et års tid siden læste jeg en artikel, skrevet af en Kirstine Andersen.
Det var en artikel, som var væsentlig, relevant og god, og hun fortalte en tankevækkende historie.
Som studerende var hun tilkaldevikar i børneinstitutioner.
I en børnehave blev personalet altid trætte ved tanken om, at børnene skulle ud, når det var regnvejr.
Alt det tøj, der skulle af og på, og alt det griseri, og så skulle man stå og fryse derude i regnvejret.
Det var svært for dem at få en god arbejdsdag ud af det, og derfor blev de helst inde, og hvis de endelig gik ud, var humøret gråt som skyerne.
I en anden børnehave forstod de at vende situationen om.
Juhu, nu regner det, nu skal vi have temadag om vand, hvad skæg kan vi få ud af regnvejr, nu hvor det hele kommer gratis til os?
De udnyttede det faktum, at børn synes, at det er sjovt med regnvejr, vandpytter og paraplyer.
Den lille historie viser, hvordan de forstod kunsten at finde mulighederne i det, der er.
Vejret er det samme, men der er stor forskel på måden at forholde sig til det på.
To af dansk åndslivs helt store skikkelser har på hver deres måde for mange år siden givet os et stærkt fundament at diskutere og udleve vores menneskelige forholdemåder på - i forhold til os selv og i forhold til fællesskabet.
De levede måske i en fjern fortid, men deres tænkning er mere aktuel end nogen sinde.
Jeg taler om Kierkegaard og Grundtvig.
For Grundtvig var åndsfriheden og udvikling af den myndige borger central.
For Kierkegaard var det netop vores måde at forholde os til livet på, der prægede hans forfatterskab. Det er den kobling, Kirstine Andersen i sin kronik bruger til sin historie om børnehaven.
Det er ikke den ydre verden og dens tilskikkelser, men måden, vi forholder os til den på, der er det egentlige i livet.
Livet består af nødvendigheder og muligheder, som vi hele tiden må sætte sammen: Nødvendigheder er det, jeg ikke kan lave om på, f.eks. vejret, muligheder er måden, jeg forholder mig til livets nødvendigheder på.
Det er vores ufordring som mennesker.
Jeg har ikke selv bestemt, hvilken barndom jeg har haft, men det er mig, der vælger, hvordan jeg forholder mig til den.
Kierkegaard er i sit forfatterskab optaget af at hjælpe det enkelte menneske til at tage livet på sig, sådan som det nu engang er.
Han vil have os til at være den, vi er, og til at træde i karakter dér, hvor vi er.
Sådan må det også være i forhold til praktisk politik.
Som statsministeren nævnte i sin tale, vil Venstre skabe et samfund, hvor der er bedre plads til iværksættere, privat initiativ og den frodige fantasi.
Vi vil skabe et samfund, hvor der er hjælp og omsorg for de udsatte grupper.
Regeringen vil skabe nye rammer for politiet og retsvæsenet gennem reformer.
Vi reformerer hele vore måde at håndtere de offentlige opgaver på og tegner nye landkort.
Vi strammer op på retspolitikken og styrker indsatsen for børn, der udsættes for vold eller seksuelle overgreb.
Regeringen vil sikre mere it i folkeskolen.
Vi vil belønne gymnasieelever, der tager ekstra fag på højere niveau, og vi lægger op til en modernisering af prøver, eksaminer og karakterer.
Vi udmønter mere end 25 initiativer for de handicappede, lægger op til en ny vandmiljøplan, øger trafiksikkerheden, og vi stimulerer sygehusene til en ekstra indsats gennem aktivitetsafhængige bevillinger.
Vi sikrer en mere moderne og brugervenlig offentlig sektor, og vi viderefører vores skattestop.
Allerede nu har regeringen præsenteret 220 lovforslag, som vil blive fremsat i den kommende samling.
Der bliver nok at tage fat på for alle.
Med økonomiske midler og gennem praktisk politik kan vi skabe rammerne, men det er det enkelte menneske, som må udfylde rammerne, og det er her, det personlige ansvar bliver centralt.
Hver dag og hele tiden må vi hver især prøve at udfylde de rammer, som samfundet, og det vil jo sige alle de mennesker, der er omkring os, stiller til rådighed.
Det handler i virkeligheden om at forholde sig til livet og dets tilskikkelser med troen på, at man selv kan nå langt ved at gøre noget. Når vi sådan går og småbrokker os, fokuserer vi jo på alt det, vi ikke er herre over.
vi faktisk kunne gøre selv
, og dermed står vi i fare for at blive ofre.
Dermed begrænser vi ikke bare vores indflydelse
på egen arbejds- eller livssituation, vi mister efterhånden også evnen til at få øje på, hvad det er, vi selv drømmer om og håber på. Hverken Kirstine Andersens eller mit budskab er, at man bare skal tage sig sammen og lade være med at klynke.
Det er vigtigt for mig at sige, for det er nok de motiver, jeg vil blive skudt i skoene om et øjeblik, når debatten begynder: Nej, vi har ikke lige muligheder, og vi vælger ikke selv lykken.
De vigtigste ting i livet kommer til os udefra.
Vi kan sidde i livssituationer, der kan gøre det overordentlig svært at få øje på nogen som helst valg og handlemuligheder.
Vi skal ikke flygte fra livets smerte og sorg ved at lege halleluja-optimister, tro på »tænk positivt«, »fede energier« og »klar det hele selv«.
Sigtet er, at vi prøver at få øje på, hvad vi selv kan gøre, få øje på, hvordan vi kan hjælpe hinanden og udfylde de helt fantastiske rammer, som det danske samfund jo i virkeligheden giver os.
At bruge Grundtvigs frisind og Kierkegaards menneskekarakter er et godt udgangspunkt at bygge menneskelig værdighed og værdig fællesskab på.
For i bund og grund handler det jo for os alle om at leve og om at forsøge at leve forfra og ikke bagfra, om at tage et ansvar for sig selv og andre, men vel at mærke ikke leve livet gennem andre.
For nogle år siden døde den 85-årige Nadine Starr i USA.
Hun efterlod sig et brev, som for mange i dag er velkendt, men som jeg gerne vil læse op her i dag.
Hun skrev: Hvis jeg kunne gøre mit liv om, ville jeg prøve at begå flere fejltagelser. Jeg ville slappe af, jeg ville varme op og være mere vild, end jeg har været i denne omgang.
Jeg ville tage flere chancer, jeg ville vove mere, jeg ville bestige flere bjerge, svømme over flere floder og se flere solnedgange.
Jeg ville spise flere is og færre bønner.
Jeg ville have flere reelle problemer og færre indbildte.
Forstår du, jeg har været en af dem, der levede fornuftigt, spartansk og pænt.
Time efter time.
Dag efter dag.
Jo, jeg har da haft mine nu'er, men hvis jeg skulle gøre det hele om, så ville jeg sørge for at få mange flere af dem.
Jeg har været en af dem, der aldrig gik nogle steder uden termometer, gurglevand og varmedunk, regnfrakke og paraply.
Hvis jeg skulle gøre det hele om, ville jeg rejse meget lettere, end jeg har gjort.
Jeg ville starte barfodet tidligere om foråret, og jeg ville blive ved med at være det til længere ud på efteråret.
Jeg ville køre mere i karrusel og prøve lykken noget oftere og hilse på flere mennesker og plukke flere blomster, danse noget mere, hvis jeg skulle gøre det hele om.
Men som du ved, det skal jeg ikke.
Beskatningen er jo øget væsentligt.
Hvor staten tidligere fik 40 pct., så får vi nu 60 pct. af udbyttet.
Jeg synes faktisk, det er en ret god aftale.
Det er jo netop udtryk for noget for noget.
Men hr. Keld Albrechtsen vil jo ikke erkende, at for at man kan udvinde olie, må man også have nogle aktører på banen, som har knowhow, kapital og risikovillighed.
Det er, som om den virkelighed ikke eksisterer for hr. Keld Albrechtsen.
Jeg synes, det er en særdeles god aftale, som regeringen har fået lavet her.
Og denne her regering har formået at lave en ny aftale.
Det var det, den tidligere regering ikke ville, ikke kunne, på trods af at den var støttet af hr. Keld Albrechtsen.