runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anne-Marie Meldgaard (S), 2000-02-09:
Som ministeren allerede har sagt, er det tredje gang inden for 3 år, vi skal i gang med et ideologisk skoleridt om, hvorvidt hjemmesygeplejen skal udføres af sygeplejersker ansat i offentligt eller privat regi.
I Socialdemokratiet har vi svært ved at se, at der er fremkommet noget nyt i denne sag, der gør, at der er behov for en lovændring.
Jeg har også svært ved at forstå, at Venstre og De Konservative, efter at to beslutningsforslag er blevet nedstemt, nu fremsætter er lovforslag, der sandsynligvis heller ikke kan skabes flertal for.
Jeg vælger at opfatte forslaget som ren ideologi, ja, nærmest som et halvreligiøst drilleforslag, som har til formål at sætte skub i udliciteringsdebatten igen, og et sådant skoleridt ønsker vi ikke at deltage i.
Vi har ingen eksempler på, at brugerne er utilfredse med den nuværende ordning, og vi mener fortsat, at ansvaret for og ansættelse af sygeplejersker til varetagelse af den personlige pleje hører hjemme i offentligt regi.
Jeg tror heller ikke, at en udlicitering af hjemmesygeplejen vil løse det problem, at der er
for få sygeplejersker rundtomkring i landet.
Der er ingen logik i at tilskynde til yderligere afgang af sygeplejersker fra det offentlige sundhedssystem, og jeg er også overbevist om, at en udlicitering vil føre til øget konkurrence om de få sygeplejersker, der er til rådighed, og herved give en øget risiko for, at lønniveauet presses op.
Netop af den grund kan det undre mig, at der er kommuner, der ønsker at udlicitere hjemmesygeplejerskerne, når et øget lønpres automatisk vil medføre en udgiftstigning i kommunerne.
Det plejer faktisk at være det modsatte argument, kommunerne bruger, når de vil udlicitere, nemlig at spare penge.
Det er tale om lægehenvist pleje, der i dag fungerer som hospitalernes forlængede arm ved udskrivelse af patienter til efterbehandling i hjemmet.
Også tunge pleje- og behandlingsopgaver varetages i dag af hjemmesygeplejersker, og jeg mener, det kan blive vanskeligt at sikre patienterne et sammenhængende behandlingsforløb, hvis vi ikke fastholder, at personlig pleje skal foretages af sygeplejersker, der er ansat hos den kommune, som har ansvaret for både patienten og kvaliteten af den udførte plejeopgave.
Det handler også i høj grad om tryghed.
Hjemmesygeplejersken er i en periode den vigtigste støtte for patienten, der befinder sig i en vanskelig restitutionsfase, og det sidste, patienten har brug for i en så sårbar situation, er en resultatlønnet sygeplejerske, der ikke har tid til at gå ind i et samarbejdsteam med læge og hjemmehjælp.
Alene det, at patienter bliver spændt for et borgerligt ideologisk udliciteringsfelttog, skaber en usikkerhed, og det burde være argumentation og begrundelse nok for ikke at stemme for dette forslag.
Socialdemokratiet kan i hvert fald ikke støtte forslaget.
Tove Videbæk (KRF), 2000-02-09:
Da jeg læste dette lovforslag, skrev jeg med det samme spontant på det: Ja, selvfølgelig.
Lovforslaget vil nemlig give ældre medborgere større indflydelse på og selvbestemmelse over den pleje, som de har fået henvisning til af en læge.
Når ældre får større valgfrihed vedrørende plejen, vil det mindske den følelse af klientgørelse og afmagt, som mange ældre føler i dag, og de vil i mindre grad føle sig som brikker, der skal passes ind i budgetrammer eller arbejdsskemaer, og som sociale myndigheder kan flytte rundt på efter forgodtbefindende.
Respekt ville være et godt nøglebegreb i denne ældrepleje.
Ældre er bl.a. elskede bedsteforældre, mennesker, der fortjener en langt mere respektfuld behandling end den, vi p.t. tilbyder dem, mennesker, der bliver taget alvorligt, hvis følelser og meninger bliver taget seriøst, og som bliver taget med på råd.
Dette forslag vil gøre det muligt for ældre at vælge en hjemmesygeplejerske, som de måske kender, og som måske endda har samme livsholdning, som de selv har, og som er den samme, der kommer gang på gang.
Forslaget går ud på, at patienten får lægehenvisning til vederlagsfri hjemmesygepleje.
Herefter kan klienten selv vælge mellem den offentligt ansatte hjemmesygeplejerske og en privat ansat.
Kommunen skal naturligvis indgå aftalen eller kontrakten med sygeplejersken, og kommunen har i hele forløbet ansvaret, og kommunen skal løbende føre kontrol med, at borgerne får den service, de har krav på i denne forbindelse.
Så den foreslåede ordning vil også medføre en adskillelse mellem den, der udfører jobbet, og den, der er kontrolinstans.
Så forslaget, som det ligger her, kan Kristeligt Folkeparti fuldt ud gå ind for.
Tom Behnke (FRI), 2000-02-09:
Men det skal ikke nødvendigvis være sådan, at den enkelte hjemmesygeplejerske er offentligt ansat; vedkommende kan lige så godt være privat ansat eller selvstændig erhvervsdrivende.
Det, der er det vigtige for os, er, at man sørger for, at det er kommunen i samarbejde med lægen, der visiterer dertil, hvis behovet er til stede.
Og hvis behovet er til stede, bør der være et frit valg for modtageren til at afgøre, hvem man ønsker skal udføre ydelsen for én, og at det er det offentlige, der finansierer det.
Men som sagt støtter Frihed 2000 forslaget.
Charlotte Antonsen (V), 2000-02-09:
Statsministeren har da ret i, at man gerne må have en fælles holdning, men man må jo bare ikke have en fælles holdning, der er i strid med det fælles retsgrundlag, nemlig EU-traktaten.
Det var nu ikke lige det, jeg ville spørge om, men jeg kan da bede statsministeren om at bekræfte det.
Men når vi spørger, hvilke konkrete situationer der kunne føre til nogle tilsvarende aktioner, er det naturligvis, fordi vi er optaget af, hvilket objektivt grundlag der er for denne beslutning.
Statsministeren har allerede svaret mig, at sanktionen ikke alene er rettet mod Østrig, men at man også er optaget af signalværdien over for de østeuropæiske lande.
Statsministeren ved udmærket godt, at til sommer er vi færdige med gennemgangen af EU-traktaten med alle ansøgerlandene, og det vil sige, at til sommer er det objektive grundlag for at udvide EU til stede.
Frygter statsministeren ikke, at denne sag og denne type aktioner kan misbruges af nogle lande, der ikke er så interesserede i østudvidelsen, til at forhindre udvidelsen, fordi de af politiske grunde - når de ikke har et konkret og objektivt udgangspunkt - så kan sige, at de ikke vil have det ene eller det andet land med?
Jann Sjursen (KRF), 2000-02-09:
Der har været utrolig meget fokus på lovkvaliteten her i Folketinget, siden vi havde den første lovkvalitetskonference.
Jeg synes, at det indledningsvis er vigtigt for mig at understrege, at kvalitet i lovgivningen er Folketingets ansvar, uanset hvordan forretningsordenen egentlig ser ud.
Det ansvar synes jeg er vigtigt at vi er bevidste om, for det er til syvende og sidst altafgørende for selve lovkvaliteten, sådan som jeg vurderer det.
Men regler kan selvfølgelig være med til at hjælpe på vej, det er jeg helt enig i, og derfor støtter vi også fuldt ud fra Kristeligt Folkepartis side SF's forslag her i dag.
Vi synes, at det er et godt initiativ, der er taget, og en sådan 30 dages frist mellem fremsættelse af et lovforslag til det endelig kan vedtages ved en tredje behandling kan være med til at bringe mere kvalitet ind i lovgivningsarbejdet. I modsætning til, hvad nogle af ordførerene her i debatten har givet udtryk for: men hvad vil det betyde i praksis, skal vi så ikke bare dispensere mere og mere, der synes jeg i hvert fald, at det kunne få den umiddelbare konsekvens, som jeg også øjner i bemærkningen til forslaget fra SF's side at man lægger op til - og det må der jo så meget gerne være et flertal af partier der gør - at finansministeren tager initiativ til i år at indlede de egentlige finanslovdrøftelser tidligere, end det skete sidste år og mange foregående år.
Det er i hvert fald ikke umuligt at fremme lovkvaliteten ved, at man starter de egentlige forhandlinger om finansloven tidligere - det kan være en hel måned før for den sags skyld - end man plejer at gøre, og det er faktisk ikke umuligt, for forslaget er rent faktisk fremsat; derfor mener jeg ikke det er så umuligt i praksis.
Dér, hvor det selvfølgelig skal stå sin prøve, som også fru Jette Gottlieb sidst her var inde på, er selvfølgelig i forbindelse med reglerne vedrørende dispensation, og hvordan vi også som partier vil forholde os til den sammenhæng dér, og det kan da godt være, at vi - og her taler jeg altså også for mit eget partis vedkommende - selvfølgelig skal være mere strikse med det og pålægge os selv større disciplin i forhold til, hvornår vi giver dispensation, som jo ofte bliver bevilget - og altså også med Kristeligt Folkepartis stemmer, skal jeg medgive.
Men der er til syvende og sidst kun os selv til at hanke op i det, også i forhold til den type regler, der selvfølgelig nødvendigvis må være, fordi det i enkelte lovgivningstilfælde, selv om det altså langtfra er de fleste, er nødvendigt at give dispensation, fordi hastelovgivning er nødvendig.
Med disse ord vil jeg sige, at vi fra Kristeligt Folkepartis side fuldt ud kan støtte SF's forslag, og vi vil såmænd også gerne i forbindelse med udvalgsarbejdet være med til at diskutere yderligere initiativer, som kan være med til at fremme lovgivningsarbejdet.
Jeg synes, at SF med det forslag, som vi behandler her i dag, har givet Folketinget og Udvalget for Forretningsordenen en god anledning til at tage også en mere generel drøftelse, inden vi når frem til at skulle stemme om det konkrete forslag her, som vi altså støtter.
Jette Gottlieb (EL), 2000-02-09:
Netop den sidste bemærkning fra den radikale ordfører siger jo noget om, hvor problemerne ligger i det her.
De ligger jo ikke nødvendigvis i de formelle regler, men i den praksis, der har udviklet sig.
Enhedslisten er i grundlaget positiv over for det her forslag, men vi er også villige til kompromis, for selv den mindste forbedring vil jo faktisk være en mulighed for en mere kvalificeret behandling.
Det er klart, at det, man er nødt til at se på, er balancen mellem fleksible regler og så dispensationsmulighederne.
Derfor er en af de mangler, jeg ser i forslaget - og jeg synes, det forudsætter det - at der bliver andre regler for dispensationsgivning, f.eks. at dispensation kun kan gives efter konkret afstemning i salen, og det vil sige, at alle medlemmer skal jages herned i salen og stemme om det, hvis man skal give dispensation, og f.eks. at man taler om kvalificeret flertal og den slags ting.
Alle sådan nogle ting skal med ind i det, for ellers får vi en forkert balance, og så betyder det, at vi løser alle problemerne via dispensationsmuligheder.
Der er jo en tendens til, at i de forslag, man er imod, øjner man tydeligere og hurtigere problemerne, og det spores tydeligt, når man f.eks. har finanslovforlig til den ene eller den anden side, så hører man kritikken fra den anden side.
Den tendens kommer vi ikke ud over, sådan vil det vedblivende være.
Men jeg tror, man må være ærlig og sige, at det er uhyre få lovgivninger, der har en absolut deadline, det er uhyre få lovgivninger, der kræver at bliver vedtaget med meget kort varsel.
Så man må indrømme, at der faktisk ikke er nogen absolut deadline på de lovforslag.
Det, man så burde gøre som finanslovforhandlere, er at kræve af finansministeren, at provenuet af en eller anden form for lovgivning rent faktisk først blev indregnet fra den 1. marts eller den 1. april.
Der er mange muligheder for at løse nogle af de problemer, som vi reelt ser her.
Stileafleveringssyndromet, som er kendt fra folkeskolen, hersker jo også meget dramatisk herinde, nok i virkeligheden mere her, end det gør i folkeskolens klasser.
Forslagene, forligene kommer ikke på bordet før i sidste sekund; presset til at være enige den dag, deadline lyder, ligger ikke spor før, bare fordi man aftaler en bedre samarbejdsform herinde.
Jeg tror ikke på det, for jeg har hørt på det her i fem år.
Jeg tror ikke på, at den slags ting løser det i sig selv.
Det, der skal til, er, at der kommer nogle helt konkrete ændringer i vores forretningsorden og måske i vores aftale om, hvordan udvalgsarbejdet foregår, og derefter en binding på regeringen; det er helt nødvendigt.
Men Enhedslisten er altså positiv over for intentionerne i forslaget.
Vi er villige til at lave selv den mindste forbedring i den her retning.
Vi vil meget gerne indgå i det videre arbejde om det, men vi mener helt bestemt, at det må ledsages af strammere regler for dispensationer.
Elisabeth Arnold (RV), 2000-02-09:
Det er i høj grad et meget sympatisk forslag, SF har fremsat her, og i Det Radikale Venstre vil vi gerne være hjælpsomme, og vi vil også gerne være kvalitetsbevidste og demonstrere denne kvalitetsbevidsthed i praksis.
Vi har hørt fra forskellige iagttagere af lovgivningsprocessen herinde, at der faktisk er iagttaget en bedring af lovkvaliteten, siden lovkvalitetskonferencen blev afholdt i 1998.
Og den offentlige debat om lovkvalitet har faktisk også givet sig udtryk i, at der er tegn i sol og måne på, at det faktisk har hjulpet. Vi har ikke noget som helst imod at diskutere en forlænget frist for behandling af lovforslag, men vi kan godt have vores tvivl, om det i praksis vil kunne lade sig gøre.
Der er jo det ved det, at vi har et Folketing med mange partier, og næsten alle større forlig, f.eks. finanslovaftaler, indgås mellem temmelig mange partier, og det kan godt være vanskelige forhandlinger, som måske først lykkes efter et vist pres, hvor der er et årsskifte eller en anden form for afslutning, som gør, at nu skal man altså blive færdig.
Og erfaringen viser jo, at beslutningerne om endelig at indgå en aftale jo ofte foretages i den sidste fase, før man ellers kan nå at få gennemført lovforslagene.
Men vi vil gerne prøve, om vi kan få en eller anden forlænget frist på de regler, der er nu, men vi har ikke de store forventninger til, at det vil kunne ses, især på finanslovaktiviteterne.
En anden ting, jeg også vil sige, er, at de partier, der her svinger sig voldsomt op og siger, at nu må vi gøre noget, og nu må vi sætte nogle yderligere frister, jo selv er med til at indgå finanslovforlig og andre forlig, hvor de ved der er meget korte frister.
Og hvis de pågældende partier vil være med til at højne lovkvaliteten, bør de jo allerede i de indledende faser af forhandlingerne om f.eks. et finanslovforlig sige: Skal vi nu ikke prøve at blive færdige noget tidligere, end vi plejer at gøre, for så har vi bedre tid til at gennemføre de følgelovgivninger, der skal med? Det er altså ikke kun et spørgsmål om at lave nogle regler i forretningsordenen, det er også et spørgsmål om, at de partier, der er med i forhandlingerne, lover hinanden ikke at køre på dispensationerne, men faktisk at overholde de regler, vi vedtager her.
Så det er ikke blot et spørgsmål om regler, det er også et spørgsmål om god forhandlingsvilje i praksis.
Birthe Skaarup (DF), 2000-02-09:
Da vores ordfører, hr. Poul Nødgaard, ikke kan være til stede her i salen, har jeg lovet at fremføre følgende: Hr. Poul Nødgaard ser det bl.a. som en opfølgning på det lovkvalitetsarbejde, der har været udført her i forbindelse med konferencen, og vi er meget positive over for SF's forslag.
Det er sådan, at når vi behandler love her i Folketinget, har befolkningen naturligvis krav på, at folketingsmedlemmerne giver sig god tid og behandler disse love seriøst.
SF's bemærkninger omkring finansloven og de problemer, man løber ind i her, kan vi i hvert tilfælde fra
Dansk Folkepartis side tilslutte os.
Det er sådan, at når man som parti ikke er indbudt til finanslovforhandlinger, finder man det urimeligt, at man skal sætte sig så hurtigt ind i noget stof.
Og det er faktisk det, der har været vores situation, specielt her under de sidste finanslovforhandlinger for år 2000.
Det er umuligt seriøst at sætte sig ind i noget lovforslag så hurtigt, og vi kalder det, der har været her, lovsjusk, ligesom man fra SF's side er inde på.
Den frist på 30 dage mellem første og tredje behandling, SF foreslår, synes vi er fuldstændig relevant, men det indebærer selvfølgelig, at den siddende regering skal være tidligt ude med sine forslag så tidligt, at samtlige love og diverse notater og høringssvar osv. kan nå at blive ordentligt gennemlæst.
Altså er vi fra Dansk Folkeparti yderst positive over for forslaget, og vi har nogle spørgsmål, som vi vil fremkomme med i Udvalget for Forretningsordenen, og med det udgangspunkt kan vi foreløbig tilslutte os forslaget, som det ligger her.
Henning Grove (KF), 2000-02-09:
Som der står i bemærkningerne, er lovkvalitet et tilbagevendende tema for os.
Det tror jeg det har været for de fleste folketingsmedlemmer op igennem tiden.
Det er et problem: Hvordan laver vi de bedst mulige love?
Selve lovene kan vi jo diskutere om vi synes er fornuftige eller ej, men indholdet skal være i orden, så det svarer til det, man forventer.
Og jeg er da helt sikker på, at man ude i befolkningen sætter et stort spørgsmålstegn ved, om vi, som vi gjorde her ved finansloven, kan nå at behandle 21 lovforslag forsvarligt på så kort tid. Det vil i sig selv altid give nogle vanskeligheder, dels når befolkningen ikke opfatter, hvad vi laver, og dels har det jo også vist sig flere gange, at kvaliteten i de lovforslag, vi har vedtaget så hurtigt, ikke har været i orden. Så derfor er jeg meget positivt indstillet over for det her forslag og synes, det er en god idé, at vi kommer i gang med det.
Om finansloven kan vi vel sige: Havde vi ikke den deadline, at Folketinget tog hjem den bestemte dato inden jul, så var vi såmænd ikke blevet færdige med finansloven før til juleaften.
Dér kan vi lige så godt se i øjnene, at så ville det trække endnu længere ud.
Så derfor: Tidsfrister er nødvendige, og derfor er det også nødvendigt med de her tidsfrister.
Vi vil stemme for det her, men vi vil gerne have det gennemarbejdet i udvalget. Måske kan vi prøve at tage nogle eksempler frem på, hvordan det vil virke i de og de tilfælde, sådan at vi også får lovkvalitet i det her, så vi er sikre på, at det, vi vedtager, også er noget, vi næsten hundrede procent kan overholde.
For der er jo kun lidt ved at vedtage det her, hvis vi så må til at give dispensation efter dispensation.
Så derfor ser jeg frem til et meget omhyggeligt udvalgsarbejde, og vi er positive over for forslaget.
Birthe Rønn Hornbech (V), 2000-02-09:
Vi er i Venstre meget optaget af at give Folketinget en stærkere profil som lovgiver.
Derfor skal arbejdsgangen herinde løbende moderniseres.
Hovedproblemet er jo, at Folketinget vedtager alt for mange love.
Borgernes adfærd reguleres fra vugge til grav, så det ikke er muligt for nogen at finde ud af, hvad der er lov og ret i Danmark.
Vi ønsker færre love.
Og vi finder, at lovenes kvalitet stadig er for dårlig.
Alt for meget af Folketingets tid går med at lave de love om, som vi selv har vedtaget.
Allerede Jydske Lov fra 1241 bestemmer, at lovene skal være til alles gavn og til forståelse for alle.
Den gamle forskrift kan det danske Folketing anno 2000 ikke engang leve op til.
Lovene skal forberedes endnu bedre af regeringen, og Folketinget skal gøre sit arbejde bedre.
Der er alt for mange hu hej-love, der vedtages på få dage, efter at partierne har indgået forlig bag lukkede døre.
Vi kan støtte forslaget, men forslaget er ikke tilstrækkeligt, for forslaget duer ikke, hvis Folketinget affinder sig med, at væsentlige ændringsforslag f.eks. kan jaskes igennem på få dage uden en ny høringsrunde, og uden at befolkningen kan følge med.
Der er vel ikke andre steder i samfundet, hvor der afholdes møder og træffes beslutninger, uden at grundlaget er i orden.
Der er vel intet byråd, intet amtsråd eller nogen erhvervsvirksomheds bestyrelse, der vil finde sig i at holde møder, uden at der har været indkaldt med rimelig varsel, og uden at de nødvendige papirer har været til stede i rimelig tid, inden beslutningen skal træffes.
Men i Folketinget arbejder vi - formentlig som det eneste sted i samfundet - lige stik modsat.
Vi indkalder hinanden til udvalgsmøder i håb om, at papirerne fra ministrene så nok når frem, om ikke andet så under mødet.
Det er en fuldkommen vanvittig arbejdsform, som Venstre allerede gjorde opmærksom på, da vi for 3 år siden ændrede forretningsordenen.
Arbejdsformen skal vendes om, sådan at der først indkaldes til udvalgsmøder, når der har været tid til at studere høringssvar og ministersvar.
Er ministrene for langsommelige med at svare Folketinget, må ministrene finde sig i, at lovene ikke bliver gennemført, før der har været den fornødne tid, hvad enten nu juleferie eller sommerferie står for døren.
Både Folketinget og regeringen må udvise lang større arbejdsdisciplin, ikke mindst når det drejer sig om finanslovforhandlingerne.
Det er et demokratisk problem, at vi gennemfører årets mest omfattende lovgivning bag lukkede
døre i ministerierne
frem for i Folketinget i åbenhed.
Befolkningen kan ikke følge med, og interessen for det politiske arbejde svækkes.
Kun derved kan vi få mere hensigtsmæssige love og få ryddet op i lovgivningsjunglen.
Jan Petersen (S), 2000-02-09:
F.eks. kunne det være frygten for, at vi så fik en kamp om dispensationer i større og større omfang.
Men frem for alt tror vi grundlæggende, at det handler om, at vi selv forpligter os som partier, og at regeringen forpligter sig til at gøre sit arbejde færdigt noget før.
Så det er dybest set den vej, vi ønsker at gå.
Men jeg synes ikke, at jeg i mit ordførerindlæg fuldstændig afviste en diskussion om, hvordan vi griber det her an.
Jeg ønskede faktisk at sige, at vi er åbne over for at få løst problemet reelt, og at det ikke er sikkert, at den bedste vej er den formelle vej.
Jette Gottlieb (EL), 2000-02-09:
Den problemstilling, der rejses med SF's forslag, er jo ikke ny, og derfor synes jeg, at afvisningen af et forslag om at sætte nogle regler i en forretningsorden lugter lidt, for den typer aftaler kunne vi have indgået i går og i forgårs og dagen før og for 1 år siden. Der er ikke noget nyt i det. Alle partier er enige om, at det går vældig dårligt.
Man synes, det går lidt dårligere, når det er de andre, der gør det, selvfølgelig.
Men hvad er årsagen til at afvise, at man laver en eller anden form for forretningsordenspræcisering af, at det her vil vi gerne tvinge os selv til ikke at gøre?
Jan Petersen (S), 2000-02-09:
SF's forslag rejser en nødvendig og rigtig diskussion om, hvorledes vi sikrer, at lovkvaliteten og måden, vi behandler lovforslag på, og grundigheden, vi gør det med, er i orden i alle situationer.
Og jeg kan på Socialdemokratiets vegne sige, at vi er enige i, at der er et problem omkring forhandlingerne om finansloven og de også ofte omfattende lovforslag, der følger i kølvandet på en eller flere finanslovaftaler.
Det er ikke forsvarligt, at det foregår på den måde, og vi medvirker gerne til en fornuftig debat, også i Udvalget for Forretningsordenen, om hvordan vi kan forbedre det. Vi er ikke i udgangspunktet indstillede på, at vi gør det via en konkret tidsfrist.
Så derfor er vi ikke indstillede på tidsfristen og kunne måske også være bange for, at det fik den effekt, at det ville udløse flere behov for dispensationer. Derimod kunne det være en idé, om vi lidt mere nærgående drøftede, om det kunne lade sig gøre at rykke afslutningen af finanslovforhandlingerne frem, sådan at vi af den grund, på den måde får f.eks. op til 14 dage mere til at gennemføre den lovgivning, som følger af finanslovaftalerne.
Det skulle så i givet fald være noget, alle partier ville bidrage til og dermed også sikre både regeringen og partierne mulighed for at behandle følgelovgivningen ud fra de intentioner, som SF har, og som vi, som jeg nævnte, er enige i.
Så vi ser frem til, at den dagsorden, SF har sat her, får en konstruktiv diskussion i Udvalget for Forretningsordenen til følge, og at vi rent faktisk rykker i virkeligheden og ikke kun formelt.