Lene Espersen (KF), 2000-11-21:
Den 28. september stemte et flertal i den danske befolkning nej til dansk deltagelse i den fælles mønt.
Årsagerne hertil er mange.
Ingen har patent på nejet, men en stor del af befolkningen, og altså også et flertal, blev undervejs skeptiske over for det europæiske samarbejde, ikke mindst den fælles mønt, og det kan der jo laves mange analyser af.
En af årsagerne er helt klart, at op til folkeafstemningen blev der jo bragt massevis af emner på banen, der ikke havde noget som helst med sagen at gøre.
Af de mere muntre: oversvømmelse af Københavns Lufthavn i Kastrup, kongehuset.
Af de lidt mere bare ubehagelige og vanskelige: spørgsmål om folkepensionen.
Og alt det har givetvis været med til at bekymre i den danske befolkning. Derfor stiller den fremtidige EU-politik alle partierne her i Folketinget over for en meget stor udfordring.
Man skal prøve at give et bud på den langsigtede europapolitik, der imødekommer bekymringen, men som også giver de fornødne svar, således at det europæiske samarbejde på længere sigt får den opbakning, det fortjener i befolkningen.
Det europæiske samarbejde er helt enestående i sin konstruktion
og er et bevis på, at selvstændige nationer måske ikke på trods af, men nærmere på grund af fortidens krige, vælger at samarbejde på tværs af landegrænser frem for at klynge sig til national selvtilstrækkelighed.
Hvem ville have troet på ruinerne af Anden Verdenskrig, hvor over 50 millioner mennesker mistede livet, og hvor mismodet var stort, at en meget stor del af de europæiske lande i år 2000 nu har en fælles mønt, har etableret et kæmpe indre område, hvor man kan bevæge sig frit uden snærende protektionistiske bånd
; at en stor del af Europa, hvoraf flere lande er tidligere stormagter, enes om at tale med én stemme i udenrigspolitikken og dermed give Europa gennemslagskraft og reel indflydelse i den internationale debat; at Europa ene og alene på grund af EU nu har en lige så stor handelsvægt som USA og Sydøstasien?
Det havde vi ikke tidligere, og vi ville ikke have haft tilnærmelsesvis den tyngde, vi har i dag,
hvis vi i stedet for EU havde valgt den traditionelle bilaterale løsning.
Vi bliver nødt til at gøre op med myterne.
Vi må læse og forstå vores egen og Europas historie.
Vi må lære at se os selv som land, som nation, som individer i den virkelighed, der omgiver os, kun derved kan vi komme videre i vores nationale diskussion om Danmarks placering i Europa, først da kan vi bidrage konstruktivt til at udvikle det europæiske samarbejde, først da kan vi føre vores egen kultur og traditioner videre inden for Det Europæiske Fællesskab, som vi er en del af.
Det kræver åbenhed, ærlighed og vilje til at komme hinanden i møde, hvis vi i Danmark skal have lukket det sår, som i snart 30 år har skåret sig ned i befolkningen og delt os i to lejre.
Af hensyn til nationens sundhed skal vi gøre os den anstrengelse at definere vores vision for Danmarks fremtid i Europa, en vision, hvor det fortsat er selvstændige stater, der samarbejder, og hvor man er villig til at afgive retten til at bestemme alting selv til fordel for fælles løsninger, der styrker Fællesskabet, når problemerne er grænseoverskridende - vel at mærke ikke kun, når vi selv tilraner os fordele, men også når det medfører ulemper for de få til gengæld for fordele for de mange.
I den løbende diskussion om Danmark og EU glemmer vi alt for let de resultater, som Det Europæiske Fællesskab har skabt.
Fokus er på kritikken af EU's fejl og mangler.
Det giver en skæv diskussion.
Selv ikke de mest forhærdede EU-modstandere, måske lige bortset fra et par fundamentalister på venstrefløjen, er interesseret i at smide resultaterne af et kvart århundredes europæisk samarbejde på møddingen.
Den fri konkurrence er i dag et faktum.
Statsstøtten er stort set afviklet til gavn for dansk produktion og eksport.
Forbrugerbeskyttelse, fødevaresikkerhed er reguleret på europæisk plan.
Miljøregler er vi fælles om.
Det giver fair konkurrence
for virksomhederne og skubber i den rigtige retning over for mindre miljøbevidste lande.
Varestandarder gælder for hele EU.
Det indre marked har udvidet mulighederne for danske virksomheder helt enormt.
Jeg synes også, det er værd at hæfte sig ved, at EF-Domstolen, som ofte i den danske debat miskrediteres for mangt og meget, faktisk har evnet at holde det indre marked funktionsdygtigt ved konsekvent at dømme til fordel for frihandel.
Tendenser til handelshindringer og protektionisme bliver opfanget i systemet hurtigt og effektivt.
Det er resultater, som vi skal være stolte af.
Det er resultater, som vi skal minde hinanden om, når vi diskuterer Danmark i Europa. Vi står nu over for den største historiske opgave, siden samarbejdet startede med Kul- og Stålunionen, nemlig udvidelsen af EU med Øst- og Centraleuropa og Baltikum - en udvidelse, vi har en moralsk og politisk forpligtelse til at støtte og fremme, uanset hvilket parti vi repræsenterer her på Tinge.
De lidelser og de mange millioner af mennesker, der måtte lade livet under kommunismens åg, skylder vi en udstrakt hånd.
Ja, vi skylder dem mere end det.
Vi skylder dem al den politiske og økonomiske opbakning, der kan fremskaffes, så de bliver medlemmer hurtigst mulig, bliver en del af vores fællesskab, hvor de små lande bliver tilgodeset og respekteret på lige vilkår med de store.
Det er med tungt hjerte, man indimellem læser dagens aviser eller hører aftenens nyheder, for den danske dagsorden er alt, alt for ofte præget af teknisk dressurridning i ditten eller datten artikel i forhold til traktatforhandlingerne.
Og hvis der er et problem, ja, så må vi danskere jo bare resolut sige nej. Ja, nogle partier, partier, som jeg ikke vil beskylde for uvidenhed om, at udvidelsen er betinget af et dansk ja til Nicetraktaten, har allerede udmeldt et nej.
Man skulle tro, at Enhedslistens medlemmer bare havde en smule ydmyghed tilovers for de lande, som de med deres hyldest til de sovjetiske magthavere var med til at undertrykke engang.
Lad os få proportionerne på plads: Hvad er lidt mindre stemmevægt til Danmark værd i forhold til at få samlet Europa helt og give vores børn og børnebørn et fredeligt Europa i dåbsgave?
I forbindelse med de afsluttende forhandlinger om Nicetraktaten skal det selvfølgelig fortsat være den danske regerings mål at arbejde for én kommissær pr. land.
Derom ingen tvivl.
Da Kommissionen har initiativretten, bør alle lande være repræsenteret dér. Til gengæld må vi erkende, at et udvidet EU med mange små lande vil skabe et reelt demokratisk underskud i Ministerrådet på stemmevægtene, hvis ikke vi imødekommer de store lande.
Her må regeringen og Folketinget være klar til at handle.
Og netop fordi en stor del af befolkningen f.eks. ser øget brug af flertalsafgørelser som en trussel, er det vores pligt at gøre to ting klart for befolkningen: For det første at vi skylder hinanden og ansøgerlandene, at det EU, vi har efter udvidelsen, fungerer og ikke bliver en handlingslammet betonklods uden politiske visioner. Den oplevelse har Øst- og Centraleuropa lagt bag sig.
Derfor er øget brug af flertalsafgørelser også nødvendig.
Naturligvis skal vi huske, at på en lang række områder
er nationalstaten det rigtige sted at træffe beslutninger.
Ting vedrørende velfærdsstaten er f.eks. naturligvis et emne, som hvert land må løse hver for sig.
Men vi må også gøre os klart i samme åndedræt, at hvis EU virkelig skal fungere, skal man også koncentrere EU's kræfter på de områder, hvor der er grænseoverskridende problemer, f.eks. med relation til det indre marked.
Når vi konservative siger nej til nogle af de mere vidtløftige forslag, der en gang imellem kommer om, at EU skal blande sig i ditten og datten, er det altså ikke for at være bagstræberiske.
Vi er meget opmærksomme på, at der er mange områder, der bedst varetages af nationalstaterne selv, men det er såmænd også, fordi vi også gerne vil sikre os, at EU ikke bruger kræfterne på de områder, hvor nationalstaterne selv kan klare ærterne.
Der er sagt meget om det forstærkede samarbejde og fleksibilitet.
Det er for os væsentligt at understrege, at vi mener, at princippet om én for alle og alle for én skal gælde på alle hovedområder.
EU skal ikke udvikle sig til et tagselvbord og slet ikke, hvad angår f.eks. det indre marked, men vi må også erkende, at Danmark med sine forbehold har sat en ubehagelig standard for at kunne fravælge samarbejde på andre områder end kerneområderne, og denne usolidariske adfærd ønsker vi ikke skal spredes til andre lande.
Hermed også sagt, at vi konservative målrettet vil arbejde for, at forbeholdene får så stor modvilje i befolkningen, at de kan fjernes ved folkeafstemninger engang
ude i fremtiden
Ikke kun fordi det er skadeligt for Danmark at stå uden for døren, mens de andre tager beslutninger, som vi derefter er tvunget til at følge, men først og fremmest fordi vi skal tage et medansvar.
Derfor er Det Konservative Folkeparti også åbent over for en debat om, hvad EU skal ende med.
Den diskussion, man i Tyskland kalder slutmålsdiskussionen, er et godt udgangspunkt, hvis man vil forsøge at lave en klarere opgavefordeling mellem EU og nationalstaterne og indskrive dette i en ny traktat.
Men målet må være at få gjort EU-samarbejdet mere velfungerende til gavn for alle medlemslandene og ikke mindst borgerne, og det er mit håb som konservativ, at Danmark ikke forpasser den historiske forpligtelse, vi har til at medvirke til dette.