Lene Espersen (KF), 2001-10-25:
Formålet med denne forespørgsel er jo at diskutere forhandlingsstrategien forud for den fjerde ministerkonference her i efteråret 2001.
Jeg vil, ligesom da vi sidst debatterede WTO i april måned, gerne starte med at anlægge nogle mere generelle betragtninger om det internationale samarbejde, globalisering og situationen efter den 11. september.
Det internationale handelssamarbejde er i disse år blevet stillet over for en lang række kritiske spørgsmål, herunder af græsrodsbevægelser og protestorganisationer, der har afkrævet, at det etablerede Vesten kommer med imødekommelser over for den tredje verden.
Man har også efterlyst mere demokratiske tilstande i de internationale organisationer, og det synes vi Konservative faktisk som udgangspunkt er sundt.
Men angrebene og argumenterne kan godt blive skingre og kamme over, når nogle af disse demonstranter, der jo med få undtagelser kommer fra den rige vestlige verden, og som har en akademisk baggrund, gør sig selv til de sande talsmænd for folket.
For intet kunne være mere forkert.
De mennesker, der demonstrerer, repræsenterer jo udelukkende sig selv og medlemmerne i deres forening, og det er ganske fint, at de repræsenterer dem, men man kan altså ikke af den grund kalde sig selv den sande repræsentant for folket.
Hvad enten det er parlamentsmedlemmer eller regeringsmedlemmer, står de til ansvar for deres gerninger, og derfor er de også den sande grundstamme i ethvert civilt samfund.
Det synes jeg er væsentligt at få med, når vi diskuterer, også hvordan demokratiseringsprocessen kan blive bedre.
I takt med at nationalstaterne og regeringerne har udlagt flere beslutninger til internationale fora, har man desværre nok overset, hvorledes man internationalt samtidig kan give folket et ejerskab og en interesse for de politiske beslutninger, der træffes mellem regeringer i de fora.
Globale institutioners opbygning er jo princippet om, at regeringer samarbejder og giver magten fra sig for fællesskabets skyld, uden at man lægger ansvaret fra sig samtidig.
Derfor tror vi også på, at nøgleordene for en fremtidig forbedring af den demokratiske debat og kontrol må være, at legitimiteten og gensidigheden er til stede.
Vi har jo i Danmark f.eks. etableret en demokratisk kontrol via Europaudvalget, og vi så da meget gerne, at alle andre medlemslande etablerede en lignende demokratisk kontrol.
Vi så også gerne, at WTO som organisation blev mere åben og gennemsigtig, for vi tror, at det er af afgørende betydning for globaliseringen og for den meget store opgave, hele verdenssamfundet står over for, at vi får en større folkelig tilslutning, og at vi får en større tillid til systemet, at beslutningsprocessen bliver mere gennemskuelig, og at vi fortsat åbner op for inddragelse af ngo'er og andre parter i processen.
Vi er selvfølgelig også meget tilfredse med, at der er parlamentarikere, der følger ministerkonferencen, men vi mener altså stadig væk. at der er meget, der skal nås.
Vi er selvfølgelig ligesom nogle tidligere ordførere
meget optaget af, at den her runde også udmønter sig i noget konkret politik.
WTO har allerede, synes vi, bidraget ganske konstruktivt på rigtig mange områder, f.eks. tvistbilæggelsessystemet, som jo har medført, at man har fået et meget mere effektivt system.
Men det væsentligste er altså frihandelen. Og det er afgørende, at de lande, der i dag udgør WTO, når til enighed, efter at bestræbelserne kuldsejlede i Seattle. Vi skal fremme markedsåbninger, og vi skal fremme frihandelen.
EU har meget vedvarende forsøgt at udvide
dagsordenen ud fra meget sympatiske tankegange om, at også miljø, arbejdstagerrettigheder og andre emner skal fylde noget til gavn for den tredje verden. Det langsigtede perspektiv er fortsat også rigtigt, men spørgsmålet er jo, om det er klogt at stille alt for vidtgående krav over for udviklingslandene.
Specielt når man tænker på, at den vestlige verden jo på mange områder har haft 50 år til at opnå noget, som vi kræver, at udviklingslandene skal opnå på ganske få år.
Vi Konservative mener, at læren fra Seattle er, at buen ikke skal spændes for hårdt.
Det væsentligste er at få gennemført flere frihandelsaftaler, mere markedsadgang til udviklingslandene.
Her skal alle parter være med til at betale en pris.
Men naturligvis skal EU og resten af den vestlige verden betale den største pris for at hjælpe de lande, som er de fattigste.
Vi er derfor meget tilfredse med det forslag til vedtagelse, der er fremsat. Vi mener, at det giver den nødvendige fleksibilitet, og vi tror på, at EU skal påtage sig rollen og med politisk lederskab sikre, at der rent faktisk kommer en aftale igennem med start i Qatar.