Pia Christmas-Møller (KF), 2003-10-09:
Jeg vil gerne starte med at takke statsministeren for en åbningstale præget af holdninger, optimisme og udsyn, men også, synes jeg, af vilje til forandringer, nemlig de nødvendige og selvfølgelig velforberedte forandringer, som gør forskellen mellem en dynamisk borgerlig regering, der udviser rettidig omhu ved at turde lede, frem for en regering der lader sig nøje med at være bange for vælgerne og dermed gør sig skyldig i at handle for sent.
Særligt har jeg hæftet mig ved statsministerens bemærkninger om forventningerne til såvel arbejdet i Strukturkommissionen som til arbejdet i Velfærdskommissionen.
Det vil jeg vende tilbage til, for det er store sager og store reformer, vi her har lagt op til.
Når jeg på mit partis vegne glæder mig over den holdningsprægede åbningstale, skyldes det jo den kendsgerning, at vi Konservative længe har været dybt optaget af værdidebatten.
Netop fordi Det Konservative Folkeparti altid har bygget på en livsholdning og ikke en fastlagt ideologi, har det lige siden vort partis stiftelse været naturligt for os med løbende diskussioner og debatter om de grundlæggende værdier, fordi netop de grundlæggende værdier både er garanten for og inspirationen til en fast og sammenhængende kurs i den aktuelle politik. Det Konservative Folkepartis hele værdigrundlag bygger på en livsholdning, dvs. et sæt af værdier, som tilsammen danner en sammenhængende holdning og livsindstilling.
Vi kræver, at der er sammenhæng mellem standpunkterne, og at der er sammenhæng mellem holdning og handling.
For os har politik aldrig været og kan aldrig blive til simpel interessevaretagelse for en enkelt befolkningsgruppe eller interessegruppe.
Lige så lidt kan vores politik domineres af en enkelt eller to sager.
Holdninger og handlinger for hele mennesker i et helt samfund.
Vi vil et samfundsfællesskab, hvor frihed og fantasi går hånd i hånd med arbejdslyst og ansvarsbevidsthed.
Sådan kan vores vision formuleres.
Kollektiviseringen gik faktisk så vidt i 1970'erne, at man visse steder forsøgte sig med at kollektivisere kærligheden mellem to mennesker.
Det endte dog galt, heldigvis for det.
Vi lever heldigvis nu i en tid præget af individualisme, og det er godt på rigtig mange måder.
Den gedigne, ansvarsbevidste individualisme skal understøttes og fremmes, men ikke forveksles med egoisme.
I modsætning til egoisten, der er sig selv nok, er individualisten sig selv, men aldrig sig selv nok.
Egoisten og kollektivisten har én ting til fælles: De løber fra ansvaret og er derved lige fjerne fra individualismen.
Individualismens tidsalder giver mulighed for virkelig at få glæde af tilværelsens mangfoldighed, forskellighederne, pluralismen og dermed de dynamiske kræfter, som giver os den udvikling og kreativitet, som vi som samfund skal konkurrere på, og som vi som hele mennesker skal opleve spænding og kærlighed ved.
Men mennesket finder ikke sin identitet ved sit eget spejlbillede.
Kun i fællesskabet og i samspillet med andre kan vi udvikle vor egen identitet, og et samfund kan kun hænge sammen, hvis der er en fællesskabsfølelse blandt dets indbyggere.
Lad os sige det lige ud: Vi har brug for fællesskabet.
Vi klarer os ikke så godt uden.
Og fællesskabet kommer ikke af sig selv.
Hvad er det da, der binder individer sammen til et folk, kunne man spørge.
Man kan sige, at det, der binder os sammen, i vid udstrækning er fælles forestillinger, fælles værdier og et fælles sprog, altså det, der med et fint ord hedder en fælles referenceramme. Hvordan står det så til herhjemme med fællesskabet og den fælles referenceramme?
Man kan sige det på to måder: ikke så godt eller jævnt skidt.
Faktisk blev jeg sammen med andre temmelig rystet, da Politiken kunne skrive på forsiden mandag
den 22. september, at gymnasieelever ikke kender Danmarks største byer
Hver tredje vidste ikke, hvilke tre byer der er de største i Danmark.
Det siger noget om geografiundervisningen, det siger noget om den politiske prioritering af fagligheden i folkeskolen, og jeg må sige til hr. Holger K. Nielsen, at det har altså ikke noget at gøre med manglende opdatering af skolematerialet, for såvel København som Århus og Odense har faktisk ligget, hvor de ligger, i mere end 1000 år.
Næh, det fortæller noget om det politiske flertal herinde og dets prioriteringer gennem mange år.
Når hver fjerde elev i den samme undersøgelse ikke vidste, hvad navnet er på hovedstaden i Irak, fortæller det selvfølgelig noget om geografiundervisningen.
Men det fortæller også noget andet, nemlig at vi ikke har fælles informationskilder.
Vi læser ikke de samme aviser, og vi ser
ikke engang de samme tv-aviser og andre nyhedsudsendelser.
Irak og Bagdad har jo været så intenst på dagsordenen i så ufattelig lang tid, at det er utroligt, at hver fjerde gymnasieelev ikke kender til det, og det fortæller noget om, hvor svag vores fælles referenceramme er.
Måske er det endnu værre, når man møder 9. og 10. klasseelever og også gymnasieelever, der ikke kan forbinde Anden Verdenskrig med noget.
Her tænker jeg ikke bare på årstal, men også på noget som holocaust, jødeforfølgelser, nazisme og Hitler.
Den manglende viden og det historiske svigt i vores skolesystem giver plads for benægtelserne og rodløsheden.
Det er et svigt af dimensioner, og det er ikke skolelærernes skyld.
Det er et folketingsflertal, der må tage det ansvar på sig.
Jeg står ikke her og taler for en genindførelse af den sorte skole.
Jeg taler for, at vi får et fælles værdigrundlag og i det mindste en fælles viden om, hvor det er, vi kommer fra.
Historien gentager sig aldrig helt, men den, der ikke kender sin historie, er dømt til at gentage dens fejltagelser.
Det er en påstand, der er mere rigtig, end den er forkert.
Et menneskes rødder er dets familie og historie, på samme måde med et folk, og man plejer altså ikke at skære rødder over dér, hvor man ønsker liv.
Et politisk flertal uden om Det Konservative Folkeparti har i årtier svigtet ikke mindst faget historie i folkeskolen.
I en årrække var det ikke engang et selvstændigt fag, ligesom geografi jo i øvrigt heller ikke var, og frem til det seneste folkeskoleforlig havde det andenrangs status.
Det fik vi heldigvis lavet om på.
Der er lagt et godt spor med det seneste folkeskoleforlig.
Man har sat faglighed før tværfaglighed, flere fag er blevet opprioriteret, og vi vil gerne videre.
Folkeskolen er faktisk den eneste værdibærende institution, vi har til fælles i dag.
Der er ikke mange, der kommer i kirken, og vi har heller ikke alle sammen været medlem af spejderkorpsene.
For Det Konservative Folkeparti har det derfor været et ufravigeligt krav, at folkeskolen ikke bare var lokalt forankret, men indeholdt en fælles national linje.
Vi ville have fælles nationale og bindende mål for folkeskolen.
Det fik vi, og vi har foreslået så sent som i dag, at dette bliver evalueret løbende.
Vi taler ikke om, at nu skal der være ugentlige prøver, men om en løbende evaluering, som sikrer, at der er et fælles grundlag, hvad enten man har gået i folkeskole i Skagen eller i Gedser.
Et fælles grundlag er afgørende for, at vi kan udfolde vores individualitet og samtidig orientere os i en global verden, der allerede er og fortsat bliver en større og større del af vores hverdag. Tiden, siden Folketinget åbnede i oktober sidste år, har for alvor sat den nye verden i perspektiv.
Det globale er blevet en stadig større del af vores hverdag på godt og ondt, og vi kan ikke løsrive os fra det, selv om vi prøver at lukke øjne og ører, som visse kræfter i Danmark gør.
Det lader sig ikke gøre.
Det danske formandskab for EU blev en stor succes, som kulminerede med en aftale om optagelse af 10 nye lande i det europæiske fællesskab.
Den store opmærksomhed i medierne, som formandskabet bragte med sig, flyttede det store europæiske samarbejdsprojekt fra de bonede gulve og ind i vores alle sammens stuer.
Det var faktisk lidt bevægende og også en lidt storslået oplevelse at se repræsentanterne for 25 lande stå samlet ude i Bella Center - et symbol på det samarbejdende Europa i fred med sig selv; et symbol, som viser os og resten af verden
, at når man river murene ned, når man vælger samarbejde frem for konfrontation, når man kan se mulighederne frem for begrænsningerne, og når man tør vove noget for at opnå noget, kan demokratiske samfund nå utrolig langt.
Den europæiske union er en virkeliggjort vision, der viser de muligheder, demokratisk samarbejde på tværs af grænser åbner, og EU er et eksempel på de muligheder, et åbent fællesskab rummer for det enkelte individ.
Det Konservative Folkeparti har altid været en varm fortaler for europæisk samarbejde.
Vi har altid vidst, at et lille land som Danmark har en forholdsvis større interesse i internationalt bindende aftaler end store lande som f.eks. vores nabo mod syd, der er hele 16 gange større end os - 16 gange!
Vi har noget større fordel af, at de forpligter sig
over for os, end omvendt.
Den brede enighed om udkastet til den nye traktat viser, at vores vision har været rigtig.
Der eksisterer nemlig et fælles værdigods, som de europæiske lande har bygget deres samfund på.
Vi har trods mange forskelligheder en fælles historie; der findes grundlæggende rettigheder, som vi alle er enige om, og der er en fælles kulturbevidsthed og historie i Europa, som binder befolkningerne sammen på en naturlig måde.
Vi besluttede, at Danmark skulle tilslutte sig den vestlige alliance, der ville fjerne Saddam Hussein fra magten i Irak.
Vi valgte side til fordel for den irakiske befolkning imod diktatur og undertrykkelse.
Det Konservative Folkeparti står ved sit ansvar.
Vi løber ingen steder, og også i dag, hvor krigen er vundet og den svære genopbygning af det irakiske samfund skal i gang, står vi ved vores ansvar.
Den 11. september 2001, den efterfølgende krig i Afghanistan og forårets opgør med Saddam Hussein i Irak har lært os, at kampen for demokratiet har sin pris.
Også her handler det om, at vi hver især og som folk kender vores plads som en del af et fællesskab.
Godt nok bor vi i et fredeligt hjørne af verden, men ingen kan længere putte sig bort.
Vi er en del af det globale fællesskab, og vi er parat til at yde vores del i kampen mod terrorisme.
Viljen til at tage ansvar og konsekvens i handling er i det hele taget et centralt omdrejningspunkt for Det Konservative Folkeparti.
Vi har altid regnet viljen til at tage ansvar for en fundamental livsfordring.
er visioner, vilje og evne til at gennemføre dem det, som politik handler om, og så handler det også om rettidig omhu. Hvis nogen havde regnet med, at den borgerlige regering var ved at gå i stå eller løbe tør for gode ideer, kan man blot kaste sig over »Vækst, Velfærd og Fornyelse II«.
Den borgerlige regering er fuld af saft og kraft og har ideer til reformer og forbedringer af det danske samfund, som rækker til både denne valgperiode og et par stykker til.
Det er i det hele taget, skulle jeg hilse og sige, en god fornemmelse at være en del af det borgerlige team.
Det er borgerlige, konservative ideer, der står på dagsordenen i den offentlige debat.
Det er borgerlige, konservative ideer, der skaber nye muligheder for menneskelig udfoldelse, og det er idealer om frihed, ansvar og virkelyst, der præger regeringens program og lovforslag.
Det skal ikke være nogen hemmelighed, at Det Konservative Folkeparti med glæde står ved de foreløbige resultater, men vi vil videre.
Vi har høje ambitioner på den borgerlige regerings vegne, fordi vi har det på Danmarks vegne.
Vi har fra konservativ side sat store temaer på den politiske dagsorden.
Vi stod alene med kravet om en behandlingsgaranti på sygehusområdet, men den er gennemført nu og giver store resultater.
Gennem mere end to årtier stod vi uden for folkeskoleforligene med vores krav om faglighed og tværfaglighed, men vi har nu fået et forlig, der styrker fagligheden og står foran en modernisering af prøve- og karaktersystemet.
Når vi kan se, at passivitet vil føre til enten markant højere skatter eller tab af centrale velfærdsgoder, må der handlinger til, også selv om de måtte være upopulære.
Det er nemlig for os at se rettidig omhu og lederskab.
I den situation, det danske samfund står i om få år, hvor færre er på arbejdsmarkedet og langt flere på pension, må politisk taktik vige for sund fornuft og fremsyn.
Nødvendige og velforberedte reformer må til, og det er derfor med stor tilfredshed, vi har noteret os statsministerens bemærkninger om forventningerne til netop Strukturkommissionens og Velfærdskommissionens arbejde.
Det ville være godt for det danske velfærdssamfund, hvis det blev muligt at skabe en fællesnævner for såvel struktur- som velfærdsdebatten på tværs af partiskellene i Folketinget.
Det ville gavne den brede debat med befolkningen, og det ville give større sikkerhed for, at vi i tide kan finde fælles løsninger, der holder.
En kerneopgave i et samfund, der vil betegne sig selv som et velfærdssamfund, er for os Konservative, at syge bliver behandlet og ikke parkeret på en venteliste.
Ved den borgerlige regerings tiltræden kom den konservative model til en behandlingsgaranti for alvor til at præge sundhedsområdet, og de foreløbige resultater er vi godt tilfredse med.
Siden valget i november 2001 er antallet af behandlinger på vore sygehuse øget betragteligt, og der er sket en markant reduktion af ventetiderne på en række områder.
Den udvikling skal fortsætte, og det næste års finanslov giver da også de fornødne forudsætninger for at udbygge det nuværende høje aktivitetsniveau.
500 mio. kr. til et generelt løft på sygehusområdet og yderligere 150 mio. kr. øremærket til meraktivitet er det foreløbig blevet til.
Rettidig omhu er imidlertid også forebyggelse og tidlig indsats på sundhedsområdet.
I sommer kom Det Konservative Folkeparti med et supplerende sundhedspolitisk oplæg, som vi har kaldt »Forebyggelse og Fornuft«, og helt i tråd med dette oplæg sætter regeringen nu med lovkataloget fremover fokus på en forstærket indsats generelt og i særdeleshed, når det gælder børns sundhed.
Regeringen fortsætter også sin klare og konsekvente retspolitik.
Vi vil sikre en modernisering af strafferammerne i straffeloven, som bl.a. garanterer, at overgreb mod mennesker generelt bliver straffet hårdere, og vi vil foreslå skærpede regler i forbindelse med gentagen kriminalitet, så en straffedom får betydning for straffen ved senere kriminalitet.
Gentagelse skal ikke give rabat, men tværtimod
skærpet straf.
Øget indsats mod kriminalitet kræver, at rammerne er til stede.
Derfor bliver der i år etableret 240 ekstra fængselspladser, dette arbejde bliver videreført i 2004, og der er også gang i byggeri af nye fængsler henholdsvis i Østjylland og på Sjælland.
Vi satser hårdt på fornyelse af flerårige forlig på såvel politi- som kriminalforsorgsområdet, og vi er parat til at skaffe de nødvendige ressourcer til opgaverne. Det Konservative Folkeparti er fuldt ud bevidst om, at forudsætningen for en gedigen indsats på skole-, sundheds- og socialområdet er, at vi har et erhvervsliv, nogle virksomhedsledere og nogle medarbejdere, der kan, vil og orker at matche den internationale konkurrence, som kun bliver hårdere for hver eneste dag, der går.
Det kræver, at vi giver dem optimale vilkår.
Det kræver en regering, der målrettet satser på vækst, og det gør den borgerlige regering.
Strategien »Vækst med vilje« blev lagt fra dag ét og er blevet fulgt op konsekvent.
Tilskuds- og detailstyring af erhvervslivet er ophørt til fordel for skattelettelser og afbureaukratisering.
Vi skal styrke iværksætterkulturen, og vi skal styrke forskningsindsatsen.
Det er lykkedes regeringen at fjerne det dramatiske fald i forskningsbevillingerne, som vi arvede fra den tidligere regering, og i det hele taget må man sige, at den borgerlige regering gør, hvad den overhovedet magter for at sikre erhvervslivet optimale vilkår.
Det er nemlig forudsætningen for, at vi har nogen velfærd at dele ud af, at der er overskud i vore virksomheder. En regering, der udviser rettidig omhu for at sikre individet og fællesskabet en chance for at matche de udfordringer, vi allerede nu med uomtvistelig sikkerhed kan se foran os, er og bliver en nødvendighed.
Heldigvis er vi udstyret med en sådan regering, og vi ser frem til det nye folketingsår.
Jeg vil gerne sige undervisningsministeren mange tak for, at hun gjorde brug af den mulighed, som ligger i forretningsordenen til at redegøre for de faktiske vilkår i folkeskoleforliget.
Det er jo sådan, at ministre jo faktisk har næsten ubegrænset taletid, mens vi andre har en begrænset på et minut.
Der vil jeg så bare til både hr. Holger K. Nielsen og til Socialdemokratiet, som jo er forligsdeltager, citere fra Undervisningsministeriets offentliggørelse af det brede forlig om fornyelse af folkeskolen, hvor der står som punkt VI, Opfølgning, det er altså det, hr. Frank Jensens parti er med i.
Der står: »Partierne følger løbende aftalens implementering.
Med henblik på at vurdere effekten af de forskellige initiativer gennemføres evalueringer, som forelægges for partierne.
Undervisningsministeriet vil løbende følge aftalens udmøntning og fremlægge resultaterne for partierne.«
Så det er altså en del af aftalen, og derudover er det en del af regeringens supplerende regeringsgrundlag, at man vil modernisere prøver og karaktersystemet.
Så enkelt er det.
Det Konservative Folkeparti har rent faktisk fået indflydelse på dansk folkeskolepolitik.
Efter i 20 år at have advaret imod den gale kurs er kursen blevet rettet op.
Det er vi overordentlig tilfredse med, og vi er også tilfredse med, at Socialdemokratiet gik med i aftalen.
Jeg håber ikke, at man nu får kolde fødder.
Det sidste først: Hvis ikke de pågældende test falder ud til tilfredshed, jamen så har den pågældende skole et problem, og så må den tage fat om fagligheden på de konkrete klassetrin.
Det kan ikke blive det enkelte barns problem.
Det er ikke meningen.
Med hensyn til fru Margrethe Vestagers opfattelse af nødvendigheden af kildekritik og skepsis i forhold til den til enhver tid skrevne historie i det hele taget, er vi fuldstændig enige.
Men forudsætningen for, at man kan være kritisk over for noget, er, at man overhovedet har en viden om noget, og den viden skal formidles i folkeskole, gymnasium and so forth.
Viden før kritik.
Det er en opgave at videreformidle den arv, vi har modtaget, og det skal selvfølgelig ske kritisk, åbent.
Vi ønsker ikke en terpeskole, det er ikke et spørgsmål
om at kunne kongerækken udenad.
Det er spørgsmålet om at kunne forbinde nogle historiske begivenheder, sætte dem i en sammenhæng, have en grundlæggende forståelse af, hvor det er, vi kommer fra, en grundlæggende forståelse af vores rødder, vores kulturarv.
Det er forudsætningen for, at vi er rustet tilstrækkeligt til den internationale verden, som vi er en del af, uanset om vi vil eller ej.