Sonja Mikkelsen (S), 2001-03-02:
Det er med hensyn til det sidste, jeg gerne vil spørge Venstres ordfører: Skal jeg forstå det sådan, at Venstre har den opfattelse, at når lønmodtagernes penge, som indestår i et pengeinstitut eller en pensionskasse, eller hvad det nu kan være, skal beskyttes imod tab, er det fondssocialisme, som er noget grimt noget?
Men når f.eks. A.P. Møller har penge stående i et pengeinstitut, er det så i orden, at de skal beskyttes mod tab?
A.P. Møller har jo også adgang til at udøve bestemmende indflydelse i nogle bestemte situationer på samme måde, og det er åbenbart helt i orden i et kapitalistisk samfund.
Er der forskel på lønmodtagerkroner og kapitalistkroner, hvis man kan sige det sådan?
Er det ene mere ædelt end det andet?
Er det sådan, man skal forstå Venstres indvending mod lovforslaget?
Hvis jeg skal være helt ærlig, kan det være vanskeligt at gøre lovgivning med relation til den finansielle sektor særlig folkelig.
Men selv om lovforslag nr. L 167 har en meget lang titel med mange elementer, er der faktisk flere elementer, som uden tvivl vil have en bredere interesse i befolkningen.
Det drejer sig først og fremmest om muligheden for at lade sine penge blive stående i Lønmodtagernes Dyrtidsfond, selv om man er blevet 70 år.
Mange med opsparing i Lønmodtagernes Dyrtidsfond har konstateret, at det ikke er nogen dårlig pengeanbringelse, for LD er jo topscorer, når det gælder forrentning af indestående.
Sidste år var forrentningen helt oppe på 20 pct., altså væsentligt over, hvad finansielle virksomheder normalt tilbyder at forrente almindelige pengeanbringelser med, og derfor er det jo ærgerligt at måtte opgive en god anbringelse, bare fordi man er blevet 70 år.
Det kan man vel kalde en noget særegen aldersdiskriminering, som vi i Socialdemokratiet er glade for at kunne medvirke til at fjerne ved at støtte dette lovforslag fra regeringen.
I Socialdemokratiet er vi optaget af hele tiden at forbedre vilkårene for forbrugerne og bidrager derfor også gerne til en aktiv forbrugerpolitik, og der er også en god forbrugerpolitisk nyhed med i dette lovforslag.
Det drejer sig om en præcisering af detailhandelens oplysnings- og skiltningspligt, hvor de fortæller, hvor meget de tjener på at optræde som forsikringsmægler for et bestemt forsikringsselskab.
Det kan f.eks. tænkes, at man køber et nyt tv-apparat og så får tilbudt en særlig forsikring, som giver udvidede muligheder for at få det repareret uden betaling de første 4 år.
Så kan man jo ganske vist undre sig over, at den slags forsikringer overhovedet kan sælges, for efter min mening skulle et fjernsyn af rimelig kvalitet da helst ikke have behov for overhovedet at blive repareret inden for de første 4 år.
Men det vigtigste er jo, at når man får sådanne tilbud, skal man som forbruger informeres om, hvilken forretning det er for butikken at sælge den slags forsikringer. Det sidste element, der kommer tæt på at være folkeligt, er forslaget om at give pensionskasser, ATP, LD og andre adgang til at udøve bestemmende indflydelse på de virksomheder, de har investeret i.
Det kan ganske vist kun ske i nogle ganske bestemte situationer, nemlig når det tjener til at sikre en allerede foretaget investering, eller når det drejer sig om at omstrukturere en virksomhed, typisk for at redde arbejdspladser.
Det vil uden tvivl vise sig at være et gode for lønmodtagere, som er ansat i nogle virksomheder, der i fremtiden måtte komme i en vanskelig situation, og samtidig skulle det jo gerne betyde en endnu bedre forrentning af de institutionelle investorers kapital til glæde for alle, der har penge stående hos dem.
Det er en fornuftig ændring, som Socialdemokratiet kan støtte. Indrømmet: De øvrige ændringer har ikke helt samme folkelige appel.
Jeg skal derfor blot konstatere, at dem kan vi i Socialdemokratiet også gå ind for, og i det hele kan vi anbefale vedtagelsen af dette lovforslag med den meget lange titel.