Naser Khader (RV), 2005-11-08:
Debatterne om udviklingen i WTO og verdensfrihandel er efterhånden blevet en tilbagevendende begivenhed i Folketinget, og det synes jeg er fremragende, det er et vigtigt område.
Jeg er jo ny i selskabet af meget erfarne ordførere på området.
Derfor satte jeg mig ned og læ ste en hel del igennem, også en del af de tidligere debatter.
Det, der især slog mig, var, at disse debatter foregår på et meget højt teknisk niveau; den blå boks, den gule boks og grønne boks m.v.
Der er ingen tvivl om, at vi herinde arbejder meget grundigt med spørgsmålet om den globale frihandel, men det er et usædvanlig teknisk område, og man må jo som folketingsmedlem erkende, at man kun er en lille del af et meget større spil.
Derfor kan diskussionerne også til tider give det indtryk, at frihandel ikke har nogen berøring med almindelige mennesker, og det er jo en stor fejl.
Vi lever dagligt med billeder af folk i nød.
I dag lever mere end en milliard mennesker for mindre end 1 dollar om dagen.
800 millioner mennesker lider af underernæring, hver dag dør 15.000 børn.
Det er disse mennesker, der burde være i centrum i forhandlingerne om WTO, og ikke de franske landmænd.
Danmark bør i Hongkong kæmpe for, at også WTO bliver forpligtet til at være en aktiv forkæmper for at nå 2015-målene.
Det skal være et stærkt dansk budskab.
International handel kan skabe vækst og være en af de faktorer, der skaber en vej ud af fattigdom for ulandene.
Da 50 af verdens allerfattigste lande skulle have helt fri adgang til det europæiske marked for alt undtagen våben, mødte de markant modstand fra landbrugsorganisationer og sukkervirksomheder over hele Europa.
De mente, at import af sukker fra de fattigste lande ville true den europæiske sukkerpolitik.
Andre eksempler: Importen af kartofler fra Algeriet er underlagt bestemte bånd med hensyn til årstid, friske citroner må kun sælges til bestemte minimumspriser, og imens går hver anden ung under 25 år i Nordafrika rundt uden arbejde og dermed uden fremtid.
Det fører til frustration og vrede.
Det medfører også et kæmpe pres på grænserne i Sydeuropa.
Mennesker tager med stor fare for deres liv rejsen til det forjættede Europa.
Hvad hvis de fik et perspektiv i deres respektive lande?
Hvad hvis de kunne brødføde sig selv og deres børn, opbygge det håb, der skal til for at skabe stabile lande og regioner?
Det er det håb, vi gang på gang har lagt dødt, når den vestlige verden fastholder eksportstøtte, toldsatser og restriktioner af andre landes adgang til vores markeder.
Globaliseringsdebatten er enestående, fordi den binder en ulighedsdiskussion sammen med debatten om, hvordan vi i fremtiden skal sikre, at vi kan leve sammen i fred og fordragelighed.
Vi er nødt til at sætte ansigter på mulighederne og udfordringerne ved globalisering, og det betyder noget, hvis de fattige lande får bedre vilkår i den globale handel.
Det betyder også noget, hvis det viser sig, at det er os, der hele tiden står i vejen for deres udvikling.
Det første perspektiv er langt at foretrække, hvis vi ikke skal have en verden, hvor sult, folkevandringer og fjendebilleder hele tiden er det altoverskyggende tema.
WTO bliver ofte en snæver handelsorganisation, hvor hvert enkelt land kæmper for sine egne toldsatser, sine egne arbejdspladser.
I stedet skal vi genskabe visionen om Verdenshandelsorganisationen som en fredsorganisation, visionen om at skabe fred gennem den bløde sikkerhedspolitik, visionen om at binde verden sammen gennem handel, kontakter og venskaber.
Der er langt igen, men det er det mål, vi skal sætte os.
Danmark er på mange måder på forkant med denne udvikling.
Vi har gennem de sidste år gang på gang oplevet, at vi i EU-kredsen er blandt de lande, der er villige til at gå længst, men der er også en tendens rundtomkring i Europa, der trækker den modsatte vej.
Der er stærke kræfter i Europa, der ikke ser de store fordele ved global frihandel og fokuserer på en række af globaliseringens negative effekter.
Der er stærke kræfter, der kæmper for at holde verdens fattige lande ude.
Det ser heldigvis nu ud til, at EU igen kan forhandle på en samlet front, men det er jo ingen hemmelighed, at Frankrig har gjort sit til, at det europæiske sammenhold har set mere end skrøbeligt ud.
Vi skal i Danmark blive langt bedre til at få vore synspunkter frem i den sammensatte europæiske virkelighed.
Vi er nødt til at finde allierede tidligere, og vi er nødt til at starte en bredere diskussion af globaliseringens virkelighed.
Samtidig skal vi blive bedre til at fastholde, at vores kurs er den rigtige, når det kommer til reelle beslutninger, ellers får vi aldrig skabt en vision om en fri og åben verden i gensidig afhængighed.
Vi får heller ikke stoppet strømmen af illegale indvandrere, og vi får frem for alt ikke bidraget til at skabe en større lighed i verden.
Folketinget har jo via Europaudvalget afgivet en holdning til et mandat, som det så er EuropaKommissionen, der forvalter på alle EU-landenes vegne.
Folketinget sidder således som det yderste led i en kæde af beslutningstagere, og det siger sig selv, at de synspunkter, vi i Folketinget bidrager med, nødvendigvis må blive sammenholdt med de øvrige EU-landes synspunkter.
Vi er også meget glade for, at forslaget til vedtagelsen nævner, at vi skal tage store hensyn til de fattigste lande i forbindelse med at slippe de globale markedskræfter løs.
Adskillige rapporter viser jo med stor tydelighed, at en øget frihandel samlet vil gavne Jordens befolkning.
Men de viser også, at der er stor forskel på, hvem der vil få mest gavn af den udvikling.
Der vil være både tabere og vindere ved mere frihandel, og nogle af verdens fattigste lande vil være blandt taberne.
Derfor skal vi gøre alt for at sikre, at alle får en del af kagen, og derfor er det nødvendigt med kompensationsordninger.
På samme måde som vi gjorde i Europa, hvor vi supplerede det indre marked med strukturfonde, skal vi også supplere det globale marked med globale strukturfonde, hvor vi sørger for, at alle, også verdens fattigste lande og yderområder, får gavn af globaliseringen.
Derfor skal Danmark kæmpe for, at den globale frihandel kombineres med mere bistand.
Man kan ofte som folketingsmedlem blive spurgt, om det ikke er utilfredsstillende for folkevalgte politikere at have så lidt direkte indflydelse på de forhandlinger, Danmark er en del af.
Til det spørgsmål er svaret både ja og nej.
Jeg vil da gerne have langt større indflydelse, men man skal også være ualmindelig optimistisk, hvis man tror, Danmark som et enkeltstående, lille land kan gennemføre ret meget i en verdensomspændende organisation, der tæller ca. 150 medlemslande.
Vores bedste chance for indflydelse er at forsyne den danske regering med et solidt grundlag at arbejde videre på og derefter se til, at Europa-Kommissionen følger den linje, der lægges af den samlede kreds af EU-lande.
EU er på verdensmarkedet så stor en aktør og forhandlingskraften så betydelig, at vi opnår mest ved at forene vore kræfter gennem EU.
Denne gang er det lykkedes at samle de fleste partier i Folketinget.
Vi har i dag et bredt flertal bag vedtagelsen.
Betyder denne diskussion så overhovedet noget?
Mødet i Hongkong skulle jo gerne vise, at vi samlet er i stand til at skue fremad.
Det er ikke kun en frihandelsaftale, der skal diskuteres.
Det er vejen frem til at leve sammen i fred, og det sikres kun, hvis frihandelen kommer alle til gavn.
Vi kan fra dansk side presse på for at sprede den brede danske enighed om dette mål, men vi er nødt til at være opmærksomme på de mange andre strømninger, der ligger gemt blandt de mange andre aktører på scenen.
Efter vores opfattelse er det vigtigt, at EU både viser vilje og evne til at skabe resultater i Hongkong.
Det er ikke mindst os i EU, der holder fast i de forvridende støtteordninger, og det er en forpligtelse for os at vise vejen til en friere verdenshandel.
Der hviler et stort pres på EU-landene.
Andre ligger i læ af os.
Hvis vi ikke vil flytte os, behøver andre ikke at bevæge sig, og derved kan et sammenbrud være lige om hjørnet.