runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Morten Homann (SF), 2003-04-29:
Jeg er sikker på, at de mange undervisere og de tusindvis af studerende, som har bekymret sig over den her sag, er meget lykkelige over, at forligspartierne og videnskabsministeren har givet dem et svar. Når man har skrevet et brev til videnskabsministeren, har man fået et svar. Men jeg er også ret overbevist om, at det, der ville have været mere interessant, var, hvis man faktisk havde turdet at gå det skridt at ændre lovforslaget på de helt åbenlyse punkter, hvor det viser sig, at det er utilstrækkeligt, hvor det ikke sikrer forskningsfriheden, men sætter den under pres, hvor det ikke er fleksibelt nok og faktisk ikke tager hånd om den mangfoldighed, der er mellem universiteterne, og hvor det ikke giver den nødvendige indflydelse til medarbejdere og studerende.
Det kan godt være, at man har lyttet.
Det kan også godt være, at man har svaret, men man har absolut ikke handlet derefter. Så vil jeg godt lige holde fast i, at det er rigtigt, at man som forsker som led i et ansættelsesforhold kan blive pålagt at løse bestemte opgaver.
Det er det, der står i den del af § 17, stk. 2, som fru Hanne Severinsen citerede.
Men hun forholder sig ikke til den anden halvdel, hvor der står, at den frihed, man har som forsker, til derefter, når man ikke længere er pålagt opgaver, at forske frit, nu bliver indskrænket - til og med drastisk - til kun at måtte foretages inden for universitetets forskningstrategiske rammer.
Jesper Langballe (DF), 2003-04-29:
Det er stadig væk i det samme spor.
Jeg ved ikke, hvad sådan en distraktion skyldes, men den kunne måske skyldes en eller anden fornemmelse af, at her er noget, der er rivende galt.
Det er da klart, at der er ingen af os, der har forestillet os, at bestyrelsen vil sidde i detaljer og pinde ud, hvilke resultater forskerne skal nå til.
Men der bliver lagt en tendens i den forskningstrategiske ramme, og det vil sige, at al forskning, som strider imod den tendens eller falder klart uden for den, er forbudt, ganske uanset hvad det kunne føre til.
Det vil sige, at den selvstændige, geniale forsker i virkeligheden er sat ud af spillet.
Hanne Severinsen (V), 2003-04-29:
Jeg er sikker på, at når vi kommer i gang med at få gennemført den her lov, vil det gå op for de fleste, at vi faktisk har lyttet i de spørgsmål og svar.
Men det er jo ikke det samme som at synes, at der var behov for at ændre lovforslaget.
Det har vi ikke vurderet at der var.
Men der var behov for, at nogle af de bekymringer, som blev fremstillet, blev manet til jorden, og det er de blevet.
Det er så det samme til hr. Langballe.
Vi har jo netop skrevet i betænkningen, at der ikke er tale om, at der er nogen udefra, der kan pålægge nogen noget. Der er ikke tale om, at man kan pålægges nogle bestemte ting.
Så det er ikke noget fejlcitat.
Jeg citerede faktisk fra udvalgsbetænkningen.
Hr. Jesper Langballes forestilling om, at der sådan kan sluttes modsætningsvis, at fordi der er tale om den forskningstrategiske ramme, kan man overhovedet ikke komme med ny forskning og støtte den, er jo det rene vrøvl.
Tværtimod vil en dygtig bestyrelse understøtte alle de nybrud og alle de interessante nye ting, der kommer fra forskere.
Det er faktisk inertien i dag med det kollegiale styre, der mange gange har holdt den mere geniale forsker nede.
Morten Homann (SF), 2003-04-29:
Så fik vi da endelig slået fast, at forligspartierne og regeringen har lyttet, men at man ikke har ændret noget.
Det var sådan set det, vi startede med.
Det har været forgæves, at landets klogeste hoveder og studerende ved landets universiteter har skrevet de mange breve.
Det har været forgæves, for man har ikke ændret noget. Så må jeg tilstå - det kan være, fordi jeg ikke selv er dygtig nok eller klog nok - at jeg simpelt hen ikke kunne hitte hoved og hale i fru Hanne Severinsens udredning af forskningsfriheden, hvordan det her kunne være en gave til den geniale forsker, som fik de fremsynede ideer. Det, der kommer til at ske med de bestemmelser, som ligger i det her lovforslag, er, at hvis man skal kunne få de geniale ideer, og hvis de også skal kunne bryde med de forskningsstrategiske rammer, som ligger for det enkelte universitet, skal man begå lovbrud. Hvis vi skal have denne her dygtige bestyrelse, som fru Hanne Severinsen peger på, skal det være en bestyrelse, som er så dygtig og så fremsynet, at den kan forudse, hvad de enkelte forskere ville nå frem til af resultater, og så dygtige bestyrelser er jeg ret overbevist om at vi ikke kan regne med at få for alle 12 danske universiteter.
Jesper Langballe (DF), 2003-04-29:
Jeg må sige, at fru Hanne Severinsens svar endnu en gang bekræfter mig i den totale argumentresistens, som forligskredsen har udvist i denne sag.
Det eneste, fru Hanne Severinsen egentlig svarer, hvis man skal koge det ned, er: Nu skal I se, når vi nu kommer i gang, skal det nok gå, og så vil I se, at vi i virkeligheden har god vilje til at forsvare forskningsfriheden.
Det vil sige, at det, man egentlig lovgiver for, er den gode vilje.
Man kunne droppe alt det der papir og så simpelt hen have en lov, der bare forpligtede enhver at vise god vilje, for så skal det, som en tidligere statsminister plejede at sige, nok gå alt sammen.
Hanne Severinsen (V), 2003-04-29:
Man kan vælge at lave en lovgivning, der er vældig detaljeret med organer, som på forhånd er beskrevet.
Men vi er jo enige om, at der er 12 forskellige universiteter, så derfor er det ikke udtryk for argumentresistens, når vi siger, at vi egentlig har imødekommet mange af de bekymringer, der har været.
Det er faktisk et tilsagn om, at sådan skal vedtægterne i ånden forstås.
Men de skal jo ikke være ens på alle 12 universiteter.
Det er så også et svar til hr. Homann.
Så er det selvfølgelig rigtigt, at i sidste ende kan man jo ikke vide, hvor geniale de bestyrelser er, men det er mit store håb, at de faktisk vil give meget mere rum for det nye end det kollegiale styre, som vi har haft hidtil, som jo i ordets egentlige forstand har været meget konserverende eller konservativt, fordi det nemmeste var, at man gjorde, som man plejede.
Jesper Langballe (DF), 2003-04-29:
Når man i en eller anden sammenhæng taler for frihed og imod ensretning, imod dræbende standardisering, er det min erfaring, at der før eller siden er et eller andet lyst hoved, som siger: Jeg er helt enig med dig i din lovprisning
af friheden, men det kan vi jo ikke blive stående ved.
Det afgørende er at sikre sig, at friheden bliver brugt rigtigt, at den fører til noget godt.
Dermed er friheden jo solgt til stanglakrids.
Det er et præcist signalement af, hvad der er sket med den universitetsreform, som - mens ministeren og forligskredsen holder smukke taler om forskningsfriheden - vil smadre 500 års forskningskultur, hvor åndsfriheden var krondiamanten, og som vil reducere universitetsforskning til bestillingsopgaver stillet af de eksterne bestyrelsesflertal, der skal lægge den forskningsstrategi, inden for hvilken al universitetsforskning fremover har at holde sig. Alle saglige protester fra universiteterne er blevet overhørt, og alle mindretallets ændringsforslag fejet til side.
Det vil sige, det er de nu ikke helt, for vi har da kunnet glæde os over, at ministeren har fået nogle gode ideer fra os andre, som han så har stillet som sine egne ændringsforslag, og det har jeg da i et enkelt tilfælde været utrolig lykkelig for.
Kan vi bidrage med flere ideer, står vi bestemt til rådighed.
Det har været en tydelig interesse fra forligskredsens side. Jeg har som sagt aldrig i mit liv oplevet så meget argumentresistens.
Enhver detaljeret påvisning af, hvordan loven i princippet vil aflive al forskningsfrihed, er blevet mødt med en monoton messen om, at der jo er en hensigtserklæring om, at man vil bevare forskningsfriheden.
Det står selv i § 2, stk. 2, ikke sandt!
Denne forsikring er fuldstændig tom, i betragtning af at det fastslås i § 17, stk. 2, at al forskning, som vi allerede lige har talt om, uden undtagelse, også den, der øves på forskerens eget initiativ, skal øves inden for de strategiske rammer.
Jeg er ikke helt enig med hr. Morten Homann, der bruger ordet utilstrækkeligt om det her lovforslag.
Det er EU, der med Bolognaerklæringen danner baggrunden for alt det her.
I 500 år har det danske universitet og de øvrige universiteter i Europa kunnet tale sammen.
Det kan de sikkert også i fremtiden, men spørgsmålet er, om de overhovedet har noget væsentligt at tale om i fremtiden.
Altså noget nyt, noget overraskende, noget, som ikke fremgik af en forhåndslagt strategi eller af en eller anden fordom om, hvad der er samfundsnyttigt, og noget, som pludselig brød frem, fordi der var en forsker, der gik sine egne veje.
Det kan han kun i fremtiden, hvis han direkte bryder universitetsloven.
Hanne Severinsen (V), 2003-04-29:
Det er jo egentlig mærkeligt, at Dansk Folkeparti i den grad har skiftet holdning, for jeg står her med uddrag af Dansk Folkepartis arbejdsprogram, som er vedtaget af Dansk Folkepartis folketingsgruppe i september 2001, hvor der står: »Dansk Folkeparti mener, at det vil være nødvendigt på de enkelte universiteter at gennemføre en styrkelse af ledelsesværktøjer, at opprioritere forretningsplaner og strategier og forstærke ledelsesansvaret på de forskellige niveauer, herunder ansvaret for opfyldelse af de mål, der opstilles.
Det er jo da i høj grad måske endda lidt mere håndfast sagt, end hvad vi egentlig har tænkt.
Vi er jo først og fremmest
meget interesserede i, at vi ikke skal fastholde status quo.
Det må være sådan, at de danske universiteter kan manøvrere, og det skal de selvfølgelig også gøre i det store EU.
Det er jo derfor, at vi skal have
den struktur, så de unge kan komme fra det ene universitet til det andet. Er det ikke hr. Langballe, der i virkeligheden er argumentresistent?
Skulle han ikke hellere selv lytte til, hvad Dansk Folkeparti tidligere har sagt?
Jesper Langballe (DF), 2003-04-29:
Et eksempel på de ledelsesværktøjer, som vil være til gavn for universitetet, kunne bl.a. være de udviklingskontrakter, som man har gennemført med universiteterne, og som universiteterne faktisk har været glade for med det forbehold, at de hele tiden godt kan frygte, at udviklingskontrakterne går hen og bliver til resultatkontrakter.
Det er jo det, der er problemet her,
at gennem denne nye bestyrelsesstruktur sigter man mod bestemte resultater.
Må jeg lige føje til, at der er da også det at sige, at siden 1968 ...
Hanne Severinsen (V), 2003-04-29:
Det er jo netop understreget, at det er grundforskning.
Der er ikke tale om, at vi pålægger dem at nå frem til noget, men vi pålægger dem at tænke i baner, hvor man også prøver at se på, hvor vi har vores særlige styrke.
Og når nu Dansk Folkeparti f.eks. taler om - hvad hr. Langballe åbenbart stadig synes var godt formuleret - at opprioritere forretningsplaner, strategier, er det så i virkeligheden ikke det samme, vi taler om?
Jesper Langballe (DF), 2003-04-29:
Bolognaerklæringen er ikke et diktat, men det er en aftale, som vist nok 29 lande har skrevet under på i juni 1999.
Men Bolognaerklæringen er jo udtryk for et massivt pres fra EU's side, også længe før Bologna, i retning af det her.
Det pres, der har været,
er noget, masser af universitetsfolk har fornemmet.
Så vil jeg sige som svar til fru Hanne Severinsen, at det da er rigtig nok, at en strategi ikke nødvendigvis behøver at forfølge et bestemt resultat, men der er faktisk heller ikke noget, der forhindrer, at den kan gøre det.
Det er det, der er det uhyggelige.
I det øjeblik en bestyrelse har en bestemt interesse, en bestemt strategi, så kunne det jo godt være - så onde er menneskenes børn jo, vi lever jo ikke i Paradiset, vi lever på denne side af syndefaldet - at man havde en eller anden bagtanke med det.
At der var et eller andet resultat, man gerne ville nå, så man lagde strategien sådan til rette, at man med stor sandsynlighed fik det resultat.
Der er ikke noget, der forhindrer det.
Og jeg må sige igen til fru Hanne Severinsen, at det altså ikke kan nytte, at man bare lægger tingene over til den gode vilje.
Hvis den var tilstrækkelig, så behøvede man slet ikke at have lovgivere siddende i Folketinget.
Hanne Severinsen (V), 2003-04-29:
Jeg konstaterer, at strategier hos hr. Langballe er gode, og så er der noget lidt mere ondt indeni, når det er de fire andre partier, som står for det.
Men har det aldrig nogen sinde strejfet hr. Langballe, når han taler om massivt pres fra EU, at for det første, hvad er EU?
Dernæst har det massive pres først og fremmest været fra de studerende, for at de kunne gå fra universitet fra universitet og tage deres eksamener med sig, og det er jo faktisk det, Bolognaerklæringen drejer sig om.
Jesper Langballe (DF), 2003-04-29:
Altså den naive henvisning til, at EU jo er os alle sammen, er meget karakteristisk for folk, der taler for et eller andet kollektivt, der kvæler friheden.
Men det, der er galt, er, at lovens § 17 udtrykkeligt siger, at der ikke kan trædes bare et lille skridt uden for de strategier.
Hvis en universitetsforsker vil forske i noget, der ikke fremgår af bestyrelsens strategi, så bryder han universitetsloven, og det kan fru Hanne Severinsen prøve at benægte.
Det kan ikke benægtes, det står der.
Hanne Severinsen (V), 2003-04-29:
Hvordan kan hr. Homann komme frem til, at man får 12 ens universiteter, når der netop er tale om, hvilket også tydeligt fremgår af alle svar, at det ikke er den samme model?
F.eks. er sådan noget som medarbejderindflydelse jo netop noget, som skal ind i vedtægterne, sådan at vi får sikret, at de enkelte universiteter finder hver deres måde at gøre det på.
Det er måske også fuldstændig undgået hr. Homanns opmærksomhed, at hvert universitet jo selv finder ud af sammensætningen af sin bestyrelse
Det vil sige, at vi også igen her får 12 forskellige universiteter.
Så synes jeg i øvrigt også, at det er mærkeligt, at hr. Homann ikke er klar over, at under den sidste regering fik vi faktisk lavet nogle regler, der skulle sikre mod Dandysager, og de gælder stadig væk.
Morten Homann (SF), 2003-04-29:
Ja, for jeg føler mig desværre ikke i stand til at udtale mig om, hvad der er foregået internt i den socialdemokratiske gruppe, endsige i enkelte socialdemokratiske ordføreres hoveder.
Hvis jeg bare kunne sige noget om det, ville jeg have været meget klogere, så kunne det være, at jeg selv kunne besvare nogle af de spørgsmål, som så ikke er blevet stillet. Til hr. Jesper Langballe: Den her 3+2-model er ganske rigtigt resultatet af om måske ikke en EU-beslutning så i hvert af Bolognaerklæringen.
Selvfølgelig kan man sige, at ideen eksisterede forud for det, men det er klart, at det indgår i Bolognaerklæringen.
Men universitetsloven i dens hovedtegning og i hovedprincipperne for ledelsen kan man altså hverken give EU eller nogen andre skylden for, det må man henvende sig til de fire forligspartier om. Så vil jeg gerne medgive fru Hanne Severinsen, at der ikke kun bliver én bestyrelse for landets 12 universiteter, og at i den forstand vil de blive forskellige.
De vil givetvis også få forskellige rektorer, og der vil givetvis også være forskelligt personale på alle landets universiteter.
Når det så er sagt, vil jeg sige, at det er meget svært i det foreliggende lovforslag at se forskellen.
De får alle sammen en vedtægt, som kan godkendes af den samme minister.
De får alle sammen nøjagtig de samme regler, som de skal styres efter, nemlig ansatte ledere, forbud mod at vælge sine ledere og forbud mod kollegiale organer.
Det er sågar gået så vidt, at da der blev stillet et ændringsforslag under lovbehandlingen, kunne man ikke engang støtte, at universiteterne skulle have muligheden for at oprette akademiske råd på andre niveauer end det, der er dikteret ovenfra.
Så det er rigtigt, at vi stadig væk vil have 12 separate universiteter, men med måden, de kommer til at fungere på og blive ledet på, og med de diktater, de skal leve op til, vil de stort set være identiske, hvis det her lovforslag bliver vedtaget.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-04-29:
Jeg tror sådan set, at jeg har svaret så klart på spørgsmålet her, som jeg magter.
Der skal ikke være nogen tvivl om, at vi må have en forventning til danske patienter, uanset hvilken dansk patient vi så taler om, om, at de møder vores sygehuspersonale med respekt, og at de følger de instrukser, som det er nødvendigt at følge af sygdomsbehandlingsmæssige årsager.
Det er den holdning, som er regeringens, og som jeg gerne vil signalere her, og med det vil jeg sådan set også gerne give rygdækning til det personale, som konkret ønsker
at sige fra.
Jeg tror, at den her debat i høj grad også handler om en misforstået form for tolerance nogle steder, hvor man lidt berøringsangst finder sig i ting, man måske almindeligvis ikke ville finde sig i.
Der synes jeg, at det signal, der måtte stå efter spørgsmålet her i dag, er, at vores sundhedspersonale skal værne om respekt for almindelig god omgangstone og respekt for det, der skal til, for at man professionelt kan behandle.
Det rygstød vil jeg gerne give det danske sygehuspersonale.
Marianne Jelved (RV), 2003-04-29:
Jeg havde sådan set ikke forestillet mig, at jeg skulle i disput med hr. Jesper Langballe i dag i denne sag, hvor vi jo næsten hele vejen rundt er enige.
Derfor beder jeg bare helt stilfærdigt hr. Jesper Langballe om at bekræfte, at den universitetslov, vi behandler i dag, ikke er et diktat eller på anden måde foranlediget af en bestemmelse, som Danmark skal følge i EU-samarbejdet.
Jesper Langballe (DF), 2003-04-29:
Der var to steder i fru Hanne Severinsens ordførertale, hvor jeg faktisk ikke troede mine egne ører.
Det ene var det indledende, de der taksigelser til alle dem, der havde bidraget.
Det havde da været rart, om forligskredsen havde vist sin taknemlighed mod alle de bidrag ved, som det allerede er blevet nævnt, overhovedet at lytte til dem og tage stilling til dem.
Den anden ting, hvor jeg dårligt troede mine egne ører, var, da fru Hanne Severinsen bedyrede, at der var forskningsfrihed efter den nye lov, og henviste til § 17, hvor der står: »I den tid, hvor de videnskabelige medarbejdere ikke er pålagt sådanne opgaver, forsker de frit« - så langt citerede fru Hanne Severinsen, men det er jo fortsættelsen, der er spændende: »inden for universitetets forskningsstrategiske rammer.«
Med andre ord: I kan forske frit, kære venner, i det, som bestyrelsen med det eksterne flertal har bestemt.
Det er vist det, man kalder new speak.
To spørgsmål til hr. Morten Homann.
Blot for at tage et enkelt meget konkret eksempel.
Og så en ting til: Jeg kan fuldstændig dele hr. Morten Homanns forundring over, at Socialdemokratiet ikke tog til orde.
Men har hr. Morten Homann gjort sig nogle tanker om, hvad det der meget skæbnesvangre kan betyde?
Morten Homann (SF), 2003-04-29:
Som fru Hanne Severinsen ganske rigtigt sagde, har der været en perlerække af henvendelser til udvalget i denne sag, og det er med god grund.
Det har været både skriftlige henvendelser og folk, der er mødt op, fra den ganske universitetsverden.
Det pudsige er jo, at alle de henvendelser fra nogle af landets klogeste hoveder har udmøntet sig i forsvindende få ændringsforslag fra forligspartiernes side.
Selv om der er en perlerække af de klogeste hoveder i det her land, som har peget på, at det her slet, slet ikke er fleksibelt nok til at kunne rumme den mangfoldighed, der er på de danske universiteter i dag, selv om de har peget på, at forskningsfriheden bliver svækket med det her forslag, selv om de har peget på, at man ved at svække medarbejderes og studerendes indflydelse får sværere ved at rekruttere forskere i fremtiden, har man ladet det gå hen over hovedet
og har ikke ændret noget i lovforslaget. Det kan godt være, at der er mange mennesker, der har ytret sig i denne sag, men det er ikke ret mange, der er blevet lyttet til.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-04-29:
Jeg har det synspunkt, at man skal møde sine medborgere med forventninger, og det gælder også, hvis man arbejder i sygehusvæsenet.
Derfor forekommer det mig at være meget naturligt, som fru Sophie Hæstorp Andersen her siger, at man lokalt på de enkelte sygehuse og de enkelte afdelinger, hvor man står med de konkrete problemstillinger, bruger lidt tid og lidt energi på at diskutere, hvordan man forholder sig til det, og hvordan man vil manifestere over for patientgrupper, der kommer, at her skal der være respekt for et givent regelsæt.
Det kan ske, så de problemstillinger, som følger i kølvandet på alkoholisme eller almindelig dårlig opførsel eller dårlig hygiejne eller tro på en anden religion, tages i forkøbet.
Jeg har også så meget tiltro til det sygehuspersonale, vi har i Danmark, at det godt kan samle en sådan opfordring op, uden at jeg ved at leve op til nogle meget bestemte formkrav henvender mig til landets sygehuse og beder dem om at påtage sig den opgave.
Birthe Skaarup (DF), 2003-04-29:
Nu siger ministeren, at ministeren har respekt for personalet i arbejdssituationer, og det skal vi naturligvis også have.
Men hvordan tror ministeren, at det personale føler, når det eksempelvis bliver mødt med foragt fra etniske minoriteter?
Jeg vil godt høre ministeren, om personalet kan bortvise en patient på baggrund af ekstreme forhold som ikke at overholde hygiejneregler eller ikke at have fornøden respekt for det personale, der eventuelt skal operere eller pleje en patient.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2003-04-29:
Det interessante er jo imidlertid, at man allerede på mange sygehuse og på mange afdelinger har forsøgt sig med at lave regler for, hvordan man i de konkrete situationer skal opføre sig eller gøre; hvad man vil finde sig i, når en situation opstår, hvor etniske mennesker eller bare en ganske almindelig dansker opfører sig ganske utilgiveligt over for sundhedspersonalet.
Det, der måske kan virke uforståeligt på både spørgeren og også på mig som medspørger, er, at man ikke kan udsende en generel opfordring til alle sygehuse, til hele sundhedsvæsenet, om at lave regler, så man i hvert fald ikke har personale, der står i en situation uden at have rygdækning; står i en situation, hvor man ikke ved, hvad det er, man skal forholde sig til.
Så kunne ministeren ikke give svar på, om det er noget man vil overveje at gøre fra ministeriets side; om ministeren vil være med til at opfordre til, at der kommer nogle generelle regler på området.
Den konservative partileder, økonomi- og erhvervsministeren, har her i weekenden spillet ud med, at han ønsker, at der skal tilføres endnu flere milliarder af kroner til sundhedsvæsenet i takt med, at der bliver flere ældre og flere behandlinger og dyrere medicin.
Samtidig har ministeren jo meldt ud, at der nu tilføres 200 mio. kr. ekstra til sundhedsvæsenet.
Er det midler, som skal finansiere det, som den konservative partileder har spillet ud med?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-04-29:
Nu er jeg jo ikke den store matematiker, men det forekommer mig, at der er en betydelig forskel på 200 mio. kr. og så et antal milliarder.
Men det forekommer mig også, at der er en stor forskel på det tidsmæssige perspektiv, som ligger bag regeringens beslutning om yderligere at tilføre 200 mio. kr. i indeværende år, og økonomi- og erhvervsministerens udmelding, som er et forsøg på at tegne et perspektiv for det danske sundhedsvæsen.
Jeg må sige, at jeg langt hen ad vejen deler det perspektiv, som økonomi- og erhvervsministeren ruller ud, nemlig at der er en udfordring også på den lange bane i den danske sundhedssektor, som er uafviselig.
Men jo også, hvad jeg selv har hæftet mig ved, da jeg læste Jyllands-Posten i weekenden, alså perspektivet om, at vi må arbejde med en slags mangfoldighedsmodel, hvor vi får flere aktører på banen i den danske sundhedssektor, sådan at det ikke kun bliver en diskussion om at bruge stadig flere ressourcer, men i høj grad også meget praktisk bliver et forsøg på at bruge de ressourcer, der er i spil, bedst muligt.