Lene Espersen (KF), 2004-10-19:
Jeg vil også gerne indlede med at takke det store flertal af partier, som har tilkendegivet, at de støtter lovforslaget.
Jeg tror egentlig, at jeg godt vil indlede med nogle helt generelle betragtninger, for der er ganske mange af ordførerne, der også har været inde på den videre arbejdsproces i Folketinget med, hvorledes vi håndterer sager i EU, som berører det retlige område.
Jeg vil godt starte med at sige, at det er fuldstændig korrekt, som fru Elisabeth Arnold har gentaget flere gange i løbet af debatten i dag, bl.a. på baggrund af udtalelser fra fru Line Barfod, at de rammeafgørelser, som vi her omsætter til dansk lov, er rammeafgørelser, som hviler på de principper, der blev fastlagt i Tampere i 1999.
I Finland i 1999 havde man en diskussion om, hvordan man sikrer, at det retlige område bliver mere velfungerende i EU.
Dengang var diskussionen rent faktisk, om man skulle vælge det, som det indre marked bygger på, nemlig harmonisering, eller man skulle vælge en anden mindre vidtgående model, som går på gensidig anerkendelse og tilnærmelse.
Dengang vandt sådan set det, der også var den danske position.
Vi ønsker ikke en total harmonisering på det retlige område.
Hvis man skulle gøre det, som fru Line Barfod et eller andet sted vil argumentere for, nemlig sikre, at retsplejeloven er ens overalt, så vi ved, hvilke rettigheder vi har at holde os til – det er i hvert fald sådan, jeg hører fru Line Barfod – så ville det netop betyde, at man gik ud ad den tangent, der hedder harmonisering f.eks. af retsplejeloven eller af straffelovgivningen.
Og af mange gode grunde synes jeg, det er en vanvittig dårlig idé.
Jeg synes, at noget af det smukke ved det europæiske samarbejde jo er, at det bygger på, at vi som lande og kulturer er forskellige, og vi skal have lov at virke sammen og arbejde sammen og samarbejde også som følge af, at vi har en forskellighed.
Vi behøver ikke at blive ensartede i alt.
Jeg tror da også, at erkendelsen er nået til mange også inden for EU-systemet om, at det her med ensartede regler, harmonisering, altså ikke er vejen til al lykke i verden.
Derfor ruller udviklingen også lidt den anden vej, hvor der bliver givet lidt mere elastik til, at vi kan indrette os lidt mere efter de lokale forhold.
På det retlige område vedtog man som sagt, at der skulle være en gensidig anerkendelse af hinandens afgørelser, og det var jo, som også bl.a. hr. Per Kaalund har været inde på, ud fra et princip om, at vi har tillid til hinanden.
Det her er lande, der har samarbejdet i mange, mange år.
Vi har alle sammen tilsluttet os den europæiske menneskerettighedskonvention, et hav af andre konventioner og har på mange måder den samme helt fundamentale opfattelse af centrale begreber som retsstat, retssikkerhed osv.
Derfor valgte man at sige, at frem for at gøre det hele ens kan vi så ikke tilnærme strafferammerne, så forskellene ikke skriger til himlen, og vi er alt for langt fra hinanden, men uden at behøve at ensliggøre det?
Til gengæld skal vi gøre det nemmere for myndighederne at samarbejde med hinanden.
Og derfor valgte man altså det instrument, der hedder gensidig anerkendelse.
De her rammeafgørelser bygger på det princip, at vi har tillid til hinanden, at vi har tillid til de litauiske domstole, de græske domstole, de engelske domstole.
Jeg kan da anerkende, at der er partier her i Folketinget, der ikke har den grundlæggende tillid, eller som synes, at forskellene er for store.
Det er sådan set fuldt ud legitimt, synes jeg, at have det politiske synspunkt.
Men jeg og regeringen har en vision og en tro på, at det her er den helt rigtige vej at gå for Europa.
Og vi har taget det store skridt fuldt ud, nemlig ved gennemførelsen af den europæiske arrestordre.
Derfor vil jeg i hvert fald sige, at det vil virke meget mærkeligt, hvis vi nu, hvor vi trods alt diskuterer ting, som er almindelige, det kan være formuegoder og andre ting – det her er ikke mennesker, det handler om i første omgang, men formuegoder – går ind og siger, at man ikke dér tør anlægge de samme principper, som vi anlagde i forbindelse med den europæiske arrestordre.
Det er sagt i al fredsommelighed og blot for at få historikken på plads, men det er det, der er baggrunden for, at vi bl.a. står her i dag og diskuterer, hvordan vi opfylder vores EU-forpligtelser om fuldbyrdelse af kendelser om indefrysning af formuegoder, om anvendelse af principper om gensidig anerkendelse af bøder og konfiskation.
Jeg er som sagt meget glad for, at der er mange partier her i Folketingssalen, som godt kan se det fornuftige i, at vi også på det her område videreudvikler det europæiske samarbejde og her giver myndighederne bedre redskaber i bestræbelserne på også at sikre, at retssamfundet er velfungerende.
Der er så også flere ordførere, der har været inde på det, man kan kalde den mere arbejdsmæssige tilrettelæggelse af, hvordan vi håndterer de her sager.
Og der må jeg sige, at jeg faktisk deler fru Birthe Rønn Hornbechs og andres sådan måske lidt bekymrede holdning til, hvordan vi sikrer os, at vi har godt hold om de her sager.
Jeg vil nu sige til det danske Folketings ros, at jeg egentlig synes, at vi i Folketinget, set i forhold til andre europæiske lande – nogle kan måske så sige, at det ikke er så god en målestok – er ret gode til at organisere os.
På et ganske tidligt tidspunkt sker der altså sådan set en realitetsdrøftelse i Retsudvalget og også nogle gange i Europaudvalget.
Men det er under alle omstændigheder sådan, at en regering i mange, mange omgange oversender aktuelle notater og har anledning til at diskutere de beslutninger, der skal træffes i EU, med Folketingets partier, også før de bliver truffet.
Men det er rigtigt, som fru Birthe Rønn Hornbech siger, at det er meget store mundfulde; det medgiver jeg da gerne.
Det er jo ikke et i gåseøjne lille lovforslag.
Det her har vidtgående konsekvenser.
Bl.a. fru Line Barfod er også kommet med en lang række, man kan sige, tænkte eksempler og spørgsmål, som vi meget gerne vil medvirke til under udvalgsbehandlingen at besvare meget grundigt, så man kan få et billede af, hvordan systemet fungerer.
Jeg tror, at det bedste, vi kan gøre, er, at man i et andet forum kan diskutere – og det er jo ikke op til mig som minister at afgøre, det er Folketinget, der skal have den diskussion – om vi kan få sat sådan lidt mere politisk kød og blod på den politiske diskussion så tidligt i processen.
Jeg synes selv, at Folketingets Europaudvalg har været meget engageret også på de enkelte fagområder igennem mange år, men jeg medvirker i hvert fald gerne til, at vi gør os ekstra meget umage.
For en ting er helt sikkert: Vi står her i dag med nogle forslag, som for de fleste partiers vedkommende er noget, man kan give tilslutning til, men jeg aner også, at man gerne ønsker, at der måske kommer en mere håndfast diskussion af de politiske valg, man står over for, på et tidligere tidspunkt.
Og det vil vi som sagt gerne være med til.
Det er i hvert fald helt sikkert, at der kommer meget, meget mere af det her.
Det område, som EU-Kommissionen og som EU-landene prioriterer allerhøjest, er retlige og indre anliggender.
Nogle vil sige, at det er, fordi det indre marked allerede er temmelig lovreguleret, men det her er et område, hvor vi vil se meget mere.
Og derfor medvirker jeg i hvert fald meget gerne til, at folketingsmedlemmerne får så grundig en gennemgang og så grundigt et beslutningsgrundlag som muligt, også før vi trykker på knapperne ved beslutningsforslaget, der tit går forud for lovforslaget, alt efter hvor langt man er i EU-processen.
Som sagt handler det her lovforslag først og fremmest om, at vi på flere områder omkring fuldbyrdelse af kendelser og gensidig anerkendelse her viser hinanden tillid.
Og jeg er glad for, at der er så mange partier i Folketinget, der viser tillid til, at et sådant lovforslag også kan nyde fremme her.