Lone Møller (S), 2005-03-16:
Ja, nu må jeg sige, at det her er en mærkelig situation at stå i.
Det kan godt være, at ministeren bliver lidt fornærmet, men jeg mener nu, at det var ordføreren fra ministerens eget parti, der skabte tvivlen om et meget klart spørgsmål.
Derfor synes jeg, at det er en mærkelig opførsel, at vi pludselig skal korrekses på den måde.
Det var rent faktisk Venstres ordfører, der klart kunne havde givet udtryk for, at der ikke var nogen intentioner om nogen ændringer, men det forstod man i hvert fald ikke på det svar, som blev givet af hr. Hans Andersen.
Danmark skal have et sammenhængende sundhedsvæsen i verdensklasse.
Det er der heller ingen tvivl om at Socialdemokratiet ønsker.
Vi deler derfor også regeringens mål om et stærkt offentligt sundhedsvæsen, der tilbyder patienter fri, lige og gratis adgang til forebyggelse, undersøgelse, behandling og pleje på et højt niveau i vores sygehusvæsen, og det skal loven klart garantere.
Det er der ingen tvivl om er afgørende for Socialdemokratiet.
Men selv om Socialdemokraterne er enige med regeringen i intentionerne, står vi tilbage med en tvivl om, hvad konsekvenserne bliver af loven.
Vi er i tvivl om konsekvenserne for den offentlige økonomi, for kvaliteten og for den faglige bæredygtighed i de offentlige sundhedstilbud.
Der er mange uklarheder på flere områder, og jeg er ikke den eneste, der er i tvivl om, hvilke konsekvenser reformen vil få.
Så at sige samtlige eksperter og sundhedsøkonomer har også udtrykt tvivl om sundhedslovens konsekvenser.
Lovforslagets tekst er udtryk for noget af den mest ufærdige lovgivning, der nogen sinde er præsenteret for Folketinget i nyere dansk historie.
Aldrig i nyere tid har man gennemført noget så omfattende så hurtigt og med så mange ubekendte faktorer.
Der kan ikke andet end skabes tvivl om konsekvenserne, og hvis tvivlen en dag skulle ramme regeringen, vil det ikke komme som en overraskelse for mig.
Her tænker jeg på finansieringsdelen.
Vi har sagt det før, og jeg siger det igen: Vi mener, at det er uhensigtsmæssigt at lave sundhedsregioner, der har ansvar for at drive sygehuse uden at have ansvar for at holde styr på, hvor mange penge sygehusene skal producere sygehusydelser for.
Man fjerner med lovforslaget ligeledes regionernes ansvar for indtægtssiden.
Regionerne bliver anbragt i en spændetrøje, hvor de skal have udgifter til at passe til indtægter, som de ikke kan påvirke.
Hvordan er det så i forhold til det frie valg, og er det logisk, at folkevalgte ikke kan styre udgiftsområdet?
Hvem er det, der bliver ramt, hvem er det, der med den nye finansieringsmodel bliver taberne i sundhedssystemet?
Jeg ved godt, at statsministeren har gjort sig lystig over, at vi så tilsyneladende bare ønsker at opkræve en ekstra skat i regionerne.
Men det er ikke det afgørende for os.
Vi vil blot sikre, at regionerne har ansvar for, hvor mange penge der skal bruges på sygehusene, og som loven ligger nu, er der intet, der tyder på, at det bliver tilfældet.
Derfor synes vi, at det er et meget usikkert grundlag, som loven forventes gennemført på, hvis ikke der sker ændringer.
Loven indeholder ligesom resten af forslagene til den nye kommunalstruktur en hidtil uset centralisering af magten.
Halvdelen af loven uddeler blankocheck til ministrene.
Der er langt over hundrede ministerbemyndigelser, nogle af dem endda uden begrænsninger i bemærkningerne og uden krav til inddragelse af andre end ministeren selv.
De mange ministerbemyndigelser svækker alvorligt Folketingets muligheder for indflydelse og demokratisk kontrol, ligesom tvivlen om konsekvenserne af loven vokser, når en række afgørende elementer først fastlægges af ministe ren senere.
Ud over de generelle tvivlsspørgsmål står vi tilbage med fem konkrete områder, hvor Socialdemokraterne er særlig i tvivl om konsekvenserne af loven: psykiatri-, misbrugs, tandpleje-, genoptrænings- og forebyggelsesområdet; områder, hvor borgerne må opleve en enorm usikkerhed om, hvilken fremtid de går i møde.
Socialdemokraterne ønsker, at patienterne oplever en sammenhængende psykiatrisk behandling.
Det kræver en klar ansvarsfordeling.
Det giver det her lovforslag ikke.
Derfor kan der let komme tvivl om, hvor borgeren skal behandles, i kommunen eller i regionen.
Som minimum må vi kræve, at ansvaret for den behandlende psykiatri entydigt placeres i regionerne.
Den behandlede psykiatri behandler f.eks. ikke sindslidende, før misbruget er under kontrol, og misbrugssystemet behandler ikke misbruget, så længe sindslidelsen ikke er under kontrol.
De problemer kan kun løses i et tæt samarbejde mellem sundheds- og socialvæsen, men det er der ingen sikkerhed for, sådan som lovforslaget er udformet.
Derfor ønsker vi, at der sker en præcisering af ansvar i loven, således at både den behandlende psykiatri og socialpsykiatrien udformes således, at der sikres en sammenhæng.
Vi er også bekymrede over, at hele misbrugsområdet flyttes til kommunerne.
Opgaverne på alkoholmisbrugs- og stofmisbrugsområdet er så specialiserede, at de færreste kommuner har den nødvendige faglige ekspertise til at løfte opgaverne tilstrækkeligt.
Der er også en risiko for, at en række kommuner vælger at betragte misbrugsproblematikken udelukkende som et socialt anliggende.
Derfor er vi nødt til også at have præciseret det på det her område.
Der er også på tandplejeområdet nogle uklarheder.
Det er yderst tvivlsomt, om kommunerne har den faglige bæredygtighed, der skal til for at løfte opgaven.
Det vil vi også meget gerne have præciseret noget nærmere.
Genoptræning er ikke klart præciseret i loven; der er uklarhed mellem lovteksten og bemærkningerne.
Det regner jeg med at vi kan få rettet i udvalget.
Der mangler efter min mening en sanktionsmulighed for de kommuner, som ikke efterlever forpligtelsen til at sørge for genoptræning.
Hvad nytter det, at der står i loven, at fru Jensen har krav på genoptræning efter sin hofteoperation, hvis kommunen så ikke sørger for det eller finder en ikke helt så god, men billigere måde at genoptræne på?
Jeg tror også, at regeringen har erkendt det, i og med at jeg kan se, at man vil nedsætte endnu et udvalg til at kigge på genoptræningen.
Nu kan jeg desværre ikke engang nå mit afsnit om forebyggelse, men jeg håber, jeg kan komme tilbage senere.
Jeg er ikke et sekund i tvivl om, at det er en god ting, at vi kan få også forebyggelsesdelen ind i kommunerne.
Det må bare efter min mening præciseres noget mere i loven, og jeg tror, at også dér skal der ændres på økonomien.
Jeg vil sige som en afslutning, at det er en markant og omfattende forandring af vores sundhedsvæsen, en reform kan man kalde det, og målet med en reform må og skal være forbedringer, der er direkte mærkbare for borgerne og især for patienterne.
Når jeg læser forslaget, har jeg svært ved at se, hvor forbedringerne er.
Der er nogle intentioner, men det er, som om man både håber og tror i den ene og i den anden retning.
Som det ligger på nuværende tidspunkt, kan Socialdemokratiet ikke stemme for det.