Villy Søvndal (SF), 2004-12-01:
Hr. Hans Andersen kom til at komme med en fortalelse, tror jeg, idet han sagde, at denne her regering havde gjort livet lettere for de svage ældre.
Det må være en fejl.
Mange af dem kører ikke bil, men bruger kollektiv trafik og sådan noget, hvor taksterne er steget, nogle går på aftenskole og skal betale mere, og hvad ved jeg.
Hvad skal vi sige til dem, når de siger det?
Skal vi så sige, at de har uret i deres vurdering, for vi har i dag hørt både socialministeren og Venstres ordfører sige, at de har uret, når de har den opfattelse?
Eller hvad skal vi sige til dem?
Jeg er begyndt, når jeg læser regeringens lovforslag på socialområdet, at slå op under den tabel, der altid følger med – i det her tilfælde på side 4.
Det er der, hvor man redegør for konsekvenserne, hvis man støtter det her, eller hvis man ikke støtter det, eller hvordan man nu stiller sig.
Man kan se, at det her forslag i hver eneste rubrik, hvor man spørger, hvad det her har af konsekvenser, indeholder det ganske korte ord: ingen.
På den måde kan man sige, at det betegner en hidtil uset grad af frihed, for uanset hvad man gør, så redegør lovforslaget for, at det ingen konsekvenser har.
Det er jo dejligt at kunne operere så frit, og jeg synes måske, at regeringen og regeringens støtteparti når nye højder i evnen til at signallovgive.
I mangel af substans er det da godt nok, og jeg skal også straks sige, at vi støtter det her.
Vi er helt med på den leg.
Vi vil bruge friheden til at stemme for, om man så må sige.
Men hvis man så kigger på selve forslaget, så er der også det, man kunne kalde gummibemærkninger.
Jeg tror, det var Storm P., der var inde på, at det kræver en meget stærk moral at sælge elastik i metermål.
Det, der står i forslagets bemærkninger, er, at man så vidt muligt skal respektere de ønsker, der er.
Ja, det skal man vel.
Det skal man vel i øvrigt ikke kun fra folk, der er demente.
Det skal man vel i alle tilfælde, for ellers ville vi vel få nogle, der foregiver at være demente, men i virkeligheden ikke er det, bare for at få lov til at få deres ønsker opfyldt.
Det er meget sjældent, at vi har så vide grænser i lovgivningen, og derfor er jeg helt enig med Socialdemokratiets ordfører, der sagde, at med ordet testamente forbinder man noget retligt bindende, som man kan få en sagfører til at hjælpe sig med og diskutere grundigt og sådan noget.
Det tror jeg er vigtigt at få sagt, for når man læser det på den måde, som regeringen og ikke mindst regeringens støtteparti markedsfører det her forslag på, så virker det, som om der sker noget meget stort lige nu, at vi er i et stort socialpolitisk historisk øjeblik.
Hvis man lider af den vildfarelse, så er jeg bange for, at man bliver meget skuffet.
Men når alt det er sagt, er der selvfølgelig meget god grund til, at mennesker bliver opfordret til og hjulpet til at udtrykke deres ønsker om bolig, pleje og omsorg.
Det tror jeg der er rigtig mange der gerne vil have lov til.
Jeg tror, der er rigtig mange mennesker, der gerne vil sige, at de vil have tilstrækkelig omsorg, f.eks. i forbindelse med hjemmehjælp, og specielt i en periode, hvor Jyllands-Posten jo den 19. november kunne redegøre for, at færre ældre får hjemmehjælp.
Der er jeg helt overbevist om, at rigtig mange ældre gerne vil kunne være sikre på, at de får den hjemmehjælp, de har brug for.
Men det tror jeg ikke de skal bruge den her formulering til, for så vil man fra Venstres og Konservatives og Dansk Folkepartis side sige: Jamen der står jo i videst muligt omfang.
Det er noget andet, end at man kan få det, for det her betyder, at det er folks ret, men hvis vi skønner, at det ikke kan lade sig gøre, så kan det ikke lade sig gøre.
Det synes jeg man skal sige for ikke efterfølgende at komme til at skuffe folk.
Måske er det i virkeligheden allermest underligt, at Folketinget er nødt til at understrege det.
Det burde jo være noget helt naturligt, at det var man netop optaget af.