Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-05-31:
Det har i sandhed været et travlt år, men også et godt år for Danmark.
Det har været et intenst arbejdsår, som falder i naturlig forlængelse af de seneste 8 års indsats i vores samfund.
Jeg sad i går aftes og gennemgik vort arbejde - oversigten over det her i Folketinget - gennem det seneste år og blev lidt i godt humør over at konstatere, at regeringen er kommet igennem med sit lovprogram, endda godt og vel, også inklusive en række ekstra initiativer, som vi ikke kunne forudse for 1 år siden.
Jeg synes, det er meget tilfredsstillende, og jeg vil gerne starte med at kvittere herfor i forhold til Folketinget.
Det bekræfter jo, at vi trods forskelle i ståsted også kan samarbejde.
Og det skal fortsat, vil jeg gerne forsikre om, være regeringens ambition, at samarbejde er det stærke kendetegn for det danske folkestyre her i vort Ting.
Vi har vedtaget mange love igennem det seneste folketingsår.
Og i morgen skal vi vel stemme om den sidste gruppe af vores lovgivning.
Ser vi hen over lovprogrammet, er der en række love, som falder i øjnene: Nye initiativer for et bedre arbejdsmiljø.
Lettelser i arbejdsløshedsforsikringen.
En aktiv bypolitik med større hensyntagen til vore handicappede og en forøget indsats for vore hjemløse.
En førtidspensionsreform, der ser på det, folk kan, og ikke koncentrerer sig om det, folk ikke kan. En aktiv ligestillingspolitik og nye initiativer på ligelønsområdet.
En helt nyformuleret erhvervspolitik, dk21, med oplæg om partnerskab med dansk erhvervsliv.
En nytænkning i forsvaret med understregning af vores internationale ansvar og ambition.
En ny dagsorden for IT.
Et ambitiøst fortsat arbejde for et bedre miljø.
En aktiv kulturpolitik.
En langvarig, stor og ofte ressourcekrævende indsats for bedre sygehuse, for vore ældre og for vore børn.
En trafikpolitisk indsats.
En undervisningspolitik, der er vedholdende og konsekvent.
Og sidst, men ikke mindst, en aktiv og ansvarlig udenrigspolitisk linje, som Danmark fortsat skal være kendt for.
Jeg kunne nævne mange detaljerede eksempler, men lader være i dag.
Tilpasser, ændrer og vedtager vi for mange nye regler i Danmark?
Se, svaret ville være ja, hvis verden stod stille og Danmark med.
Svaret ville være ja, hvis alle mennesker, der kunne, var i arbejde, og hvis alle mennesker havde mulighed for en ramme for at leve et værdigt og et godt liv.
Men sådan er det jo ikke helt, sådan er det ikke endnu. Barometret står på uforanderlighed, men på forandring især i det internationale samfund, og det vil sætte sit præg på os og på vores vilkår i de kommende år; det skal vi forberede os til.
Man kunne spørge videre: Hvorfor har vi i det hele taget regler i vores samfund?
Det har vi, fordi vi ikke vil acceptere, at tilfældighederne skal råde og skal udstøde mennesker.
Det har vi, fordi vi ikke vil acceptere, at de rene markedskræfter skal frasortere mennesker i vort samfund,
blot fordi de er svagere, eller fordi de måske ikke fik så mange chancer som de fleste.
Det har vi, fordi vi har brug
for hinanden.
Det har vi, fordi vi har besluttet os for, at det er selve kernen i det danske velfærdssamfund.
Jeg medgiver gerne kollegerne og hele den danske befolkning
, at vi har haft temmelig travlt i de seneste 8 års lovgivningsarbejde
Jeg glæder mig over, at den danske befolkning har gjort en kæmpe indsats for at løfte vort samfund på ret spor igen.
Det var jo det, der var ambitionen, da vi lagde linjen for 8 år siden dengang i 1993.
Dengang i 1993 kendte alle én, der var blevet arbejdsløs, nu kender de fleste én, der er kommet i arbejde.
Og det er og bliver jo afgørende, så meget som arbejdet fylder i vi danskeres hverdagsliv.
I dag er det næsten omvendt, efterspørgslen er så stor, at husprisstigningerne i sig selv giver problemer.
Dengang manglede tusindvis af unge mulighed for at få en uddannelse, og mange, mange unge faldt fra, i dag er det langt færre, det ikke lykkes for.
Dengang var der mismod og tvivl om fremtiden, i dag er flere, langt flere med i vores samfund. Jeg vil gerne understrege for Folketinget, at jeg siger langtfra hermed, at alt er godt, det er det ikke, men jeg siger, at det er et bedre Danmark end dengang i 1993.
Alle de balanceproblemer, vi sloges med dengang, er vi kommet ud af.
Det har præget vores økonomiske indgreb, det medgiver jeg, og ofte har de indgreb ikke været populære, sandt nok, men det har alligevel været hemmeligheden og nøglen til at bringe Danmark ind på det stabile spor, vi i dag er på.
Det er også udtryk for, at dette velfærdssamfunds afgørende styrker også ses som konkurrencestyrket med internationale virksomheders øjne.
Vi står rimelig rustet til morgendagens problemer, og vores erfaringer bekræfter os i, at vi ikke må lade de rene markedskræfter styre udviklingen.
Markedskræfterne skal være menneskets tjener og ikke dets herre.
Vi kan med rette sige, at hovedparten af de opgaver, vi satte os for for 8 år siden, nu nærmer sig en løsning.
Danmark er kommet på ret spor.
Nu er det tid, at vi sætter os nye opgaver for Danmark.
Jeg siger det for at understrege, at ingen af de mange reformer, vi har arbejdet så hårdt med i de 8 år, hvor Danmark har løftet dem, har været tilfældige eller bestemt af ugens meningsmålinger.
Meget kan man sige om os i regeringen, men at vi baserer vores politik på populismens meningsmålinger, kan man ikke sige.
Vi har måske nogen gange endda været for tidligt ude efter nogles opfattelse. Det er vi, når alt kommer til alt nu ikke så kede af, for vi har helt bevidst ønsket at tilrettelægge et politisk arbejde for Danmark, som tog højde for de fremtidige udfordringer, som tog fat om de problemer, der var, før de blev til uoverskuelige kriser, som var langsigtede i deres natur, og som umiddelbart virkede i deres effekt, som hele tiden har haft til formål at give den tryghed, som var forudsætningen for, at mennesker kan leve under den konstante internationale forandring.
Jeg siger det også, fordi det samfund, vi har nu, ikke kom af sig selv, fordi det ikke kunne være anderledes, for det kunne det sagtens.
De resultater kom, fordi vi ville, fordi linjen var klar og konsekvent, og først og fremmest fordi den danske befolkning, skolelæreren, metalarbejderen, slagteriarbejderen, buschaufføren, bygningsarbejderen, social- og sundhedsassistenten, kontorassistenten, kassedamen, IT-arbejderen, ja, alle i den private og i den offentlige sektor gjorde en kæmpe indsats.
Vi er altså nu inde på et godt spor, som ikke kom fra udlandet, men først og fremmest kom fra os selv.
Se, nu gælder det om at holde fast, bære os klogt ad, så vi kan løfte de nye opgaver, som vi løftede de gamle.
Også i de kommende år vil kernen i vores politiske arbejde ikke være enkeltsager, men helhed og vilje til at tænke langsigtet, vilje til at gribe ind og træffe beslutninger, som i nuet måske ikke er lige populære overalt, men som i det længere perspektiv er med til at bære vores værdier og vores fællesskab.
Der er ikke brug for trylleformularer eller eksperimenter, som stiller spørgsmål ved samfundets grundlæggende tryghed.
Det er naturligt at tage nye initiativer, som virker i folks hverdag, som skridt for skridt forbedrer de svages vilkår, som skal sikre Danmark i den nye tid uden at skabe splittelse.
Det er, hvad jeg forstår ved politisk lederskab på et klart værdigrundlag.
Vi har brug for et stærkere fællesskab, ikke for et svagere.
Vi har brug for at dele ansvaret for Danmarks fremtid med hinanden, ikke for at fravælge os det.
Vi har brug for stadig større retfærdighed i vort samfund og internationalt.
i vores velfærd.
Vi har brug for at skabe større sammenhæng i vort samfund, større sammenhold og større samhørighed.
Den internationale udvikling, den såkaldte globalisering, er her jo som en ufravigelig realitet, en
realitet, vi hverken kan lukke øjnene for, afspærre os fra eller rulle gardinerne ned for.
Gjorde vi det, ville vi for alvor svigte.
Hvis vi prøvede at lulle befolkningen ind i en illusion om, at vi i Danmark kunne forme vores liv og vores udvikling fuldstændig uafhængig af omverdenen, så ville vi for alvor løbe fra vort ansvar.
Vi vil i regeringen tackle den ny tid åbent, klart og ambitiøst på vores værdigrundlag og med vores omsorg.
Der er ingen tvivl om, at globaliseringen har betydet, at de frie markedskræfter i en række situationer har fået større råderum og større indflydelse.
Enorme økonomiske summer kan på sekunder flyttes mellem verdensdele og søge nye gevinster.
Det betyder på den ene side, at ressourcerne hurtigt kan flyttes derhen, hvor der skabes nye muligheder, og hvor de kan bruges bedst, men det skaber også på den anden side for dem, der måske ikke er født til at klare sig, en ny usikkerhed, hvis ikke vi i vores samfund griber ind i den ny tid og former en klar politik.
Det er samtidig en stor, stor udfordring for alle samfund, for alle folk.
Hvis vi ikke samles i en ny global strategi, risikerer vi, at konsekvenserne vil være brutale for dem, der ikke er så priviligerede som os.
Vi kan ikke bare lade stå til og tro, at markedet er et lukket kredsløb, der består af anonyme og usynlige hænder, og heldigvis er det jo heller ikke kommet
så vidt, at markedet er gjort til den højeste moral i vort samfund.
Det skal fortsat, som jeg har sagt det, være menneskets tjener og ikke dets herre.
Pendulet, føler jeg, har i for lang tid svinget i den forkerte retning globalt set.
Internationalt er det nu tid at gøre en anstrengelse for, at det svinger i den rigtige retning igen.
Retfærdighed skal være nøgleordet, både i Danmark og globalt set, og lige så stærkt nøglen til helhed i liv og fremtid for den enkelte.
Den ny verden er jo en verden, hvor gamle arbejdspladser udskiftes med nye.
Og når et mennesker på en fabrik får at vide, at nu skal der fyres så og så mange medarbejdere, så har jeg ofte set en afmagtsfornemmelse brede sig hos folk, der ikke har vidst det.
Hvem har besluttet det?
Hvorfor lige mig?
Hvornår bliver vi genansat, spørger mange sig selv.
Er det globalisering, det her, at vi med så kort varsel får at vide, at nu er det sket med os, og nu er jobbet der ikke længere? Må jeg sige, at jeg forstår godt den følelse, og det er selvfølgelig vigtigt, at vi former de rigtige svar.
Sagen er jo, at i vort land er gamle job udskiftet med nye i de seneste 8 år - og godt nok for det. Havde vi holdt os til den gamle teknik, havde vi risikeret endnu større arbejdsløshed.
Vi har i stedet for rustet mennesker til forandring gennem efteruddannelse og uddannelse, så man kan tage de nye job.
Det er vores holdning, at det ikke fortsat alene skal ske i Danmark, men være en del af vores internationale strategi, og jeg føler, vi har gode muligheder herfor, og jeg føler måske især med den samlede regering, at vi med det europæiske samarbejde har ekstra gode muligheder for at forme et nyt svar.
Må jeg minde Folketinget om, at vel 25 internationale virksomheder globalt i dag kontrollerer over halvdelen af verdenshandelen.
Tænk engang, at i disse 25-26 bestyrelseslokaler træffes der afgørende beslutninger, som berører millionvis og atter millionvis af menneskers og lønmodtageres fremtid.
Der er brug for mere politik globalt set, ikke mindre politik.
Der er brug for, at vi på samme måde, som vi har gjort det i Danmark, hvor vi jo igennem 100 år har opbygget et menneskelig ansigt omkring vore markedskræfter, der blev til vores velfærdssamfund, gør os en ny anstrengelse internationalt.
Det skal ikke tage 100 år.
Der er brug for at bruge vores europæiske samarbejde som afsæt derfor, og jeg glæder mig til sammen med den øvrige regering i form af vores hvidbog om det europæiske samarbejde at præsentere et bidrag til netop den ambition.
Jeg ser for mig, at det europæiske samarbejde kan påtage sig et globalt lederskab både i forhold til USA, i forhold til Sydøstasien og i forhold til den tredje verdens skrigende behov for et stærkere solidarisk samarbejde.
Internationale aftaler har vi brug for, forsikrer jeg, som kan gøre op med grådigheden, når det gælder vores finansielle markeder, når det gælder de internationale skattely, når det gælder misbruget af verdens ressourcer, når det gælder solidariteten.
Jeg vil sige, at den største sikkerhedsrisiko i verden såmænd ikke er at finde hos os selv.
Den største sikkerhedsrisiko i verden er, hvis vi glemmer den tredje verdens udviklingsvilkår.
De fattige folks fremtid er i virkeligheden tæt forbundet med vores fremtid.
Og må jeg understrege meget stærkt: Vi bliver ikke rigere af, at andre bliver fattigere.
Vi bliver ikke rigere af, at andre forbliver fattige i den tredje verden.
Vi bliver ikke rigere af, at forskellen mellem dem og os bliver større.
I egen interesse og først og fremmest i medmenneskelighedens interesse og solidaritetens interesse
må vi fortsætte med det gode eksempel som de fremmeste, når det gælder vores ulandsbistand.
Andet kan vi ikke være bekendt.
Så længe der er hungersnød, katastrofer, sult, krigsofre, er der desperat brug for os.
Så længe der er børn, der sulter, er der desperat brug for en solidarisk ulandsbistand.
Så længe der er markeder, der ikke er åbnet, så de fattige folk kan sælge deres varer, er der hårdt brug for os og for det europæiske samarbejde.
Det er såmænd til syvende og sidst ikke så meget, vi skal give.
Da vi for nogle få år siden påtog os at hjælpe med nogle af de mest udsatte sociale opgaver i de tre baltiske lande, Estland, Letland og Litauen, jamen så var det jo af samme grund.
Et lille tocifret millionbeløb skulle der til.
Men det er nok til, at der måske er en chance for, at de russiske gadebørn i Tallinn i Estland får en lidt bedre fremtid, måske en chance for, at Irina, som har levet som prostitueret på gaden siden 12-års-alderen, nu kan slippe fri af den tilværelse.
Tilsvarende kan ingen naturligvis sige, at Danmark kan gøre den afgørende forskel i Mellemøsten, men vi kan give vores bidrag gennem en stærkere europæisk indsats, for at
det, der er situationen og tragedien i Mellemøsten, kan komme over i et fredsspor igen.
For sådan er det jo, ingen kan klare sig alene, hverken resten af verden eller Danmark.
Vi har brug for hinanden.
Snart tager vi fat på det næste store træk i det internationale samarbejde.
Det lykkedes os
her i virkeligheden
at få vedtaget det første vigtige skridt på vejen i arbejdet for en ny Global Deal, en ny international partnerskabsaftale, et nyt internationalt håndslag mellem rige og fattige, mellem alle lande, som skal sætte dagsordenen i Johannesburg næste år, når vi mødes 10 år efter Rio og skal tage fat på den ny strækning. Denne nye globale aftale skal indeholde bistand, gældslettelse til de fattige samfund, frihandel med et menneskeligt ansigt.
Det gælder i øvrigt også markedsadgang
for ulandene, miljø- og arbejdstagerrettigheder, internationale miljøspørgsmål.
Ambitionen er stor, men den er vigtig.
Og folk skal være med, det er ikke noget, vi kommer og pådutter folk, men noget, folk har medejerskab til.
Vi har også taget skridt til at hjælpe ulandene med at udnytte de internationale patentregler for at skaffe livsvigtig medicin til hiv- og aidsramte ofre.
Fødevaresikkerheden er mange, mange familier med rette optaget af i deres hverdag.
Vi fører en klar og en konsekvent linje i den danske regering herhjemme og i det europæiske samarbejde, men det er naturligvis lige så klart, at vi ikke kan kontrollere alt fuldt og helt og alene, også her er der brug for et stærkere internationalt samarbejde.
EU's landbrugsproduktion skal indrettes, så den ikke bevidstløs støtter produktionen, men støtter miljø, sundhed og dyrevelfærdet. Jeg har lagt ud med dette tema her i Folketinget, fordi det er afgørende for forståelsen af Danmarks livsvilkår og den værditilvækst, vi lever af.
Vi har jo altid deltaget aktivt på den internationale scene, vi har altid gerne villet sælge vore varer på verdensmarkedet, ja, det lever vi faktisk af, men det betyder også, at vi bliver meget afhængige af, at de internationale aftaler og regelsæt fungerer.
Det fik vi unægtelig demonstreret tydeligt i forbindelse med mund- og klovsyge, diskussionen om den og udviklingen i Europa.
Det viste os lidt af, hvor sårbare vi i virkeligheden er over for indgreb i den fri handel, og pludselig så vi det: Store markeder for vores landbrugseksport var pludselig lukket, og der måtte en ekstra og meget dygtig indsats til fra såvel udenrigstjeneste som fødevareminister og de berørte erhverv for at få åbnet markederne igen.
Det understreger for mig, hvor vigtigt det er, at vi også på disse områder får udbygget vore internationale regler.
Vi skal være det land, der presser mest på for at få miljø- og arbejdstagerrettigheder og forbrugerbeskyttelse med i WTO-forhandlingerne.
Den linje vil vi fortsætte lige så beslutsomt, lige så åbent og lige så ambitiøst i lyset af globaliseringens udfordringer.
Det gælder også vort rigsfællesskabs to øvrige venner og samfund, for højt mod nord mærker de to samfund, Færøerne og Grønland, jo også globaliseringens effekter.
Jeg siger det, for der er såmænd ikke så mange velfærdssamfund i verden, og måske netop derfor er der et særskilt behov for et godt sammenhold og samarbejde mellem de små velfærdssamfund.
Lagtinget vedtog den 20. april i år
et beslutningsforslag, som sigter mod at oprette Færøerne som en suveræn stat.
Regeringens holdning er klar: Vi ser helst et udbygget samarbejde inden for rigsfællesskabet, men det står også klart, at det er den færøske befolkning, der til syvende og sidst bestemmer det færøske folks fremtid og tilknytning til Danmark.
Det står klart, at regeringen er rede til enten at drøfte en egentlig selvstyrereform eller en gradvis overtagelse af samområderne også inden for den nuværende hjemmestyrelov.
Det står klart, at regeringen er rede til at forhandle en bloktilskudsaftale med landsstyret for 1 år - finansåret 2002.
Og endelig var jeg glad for, at vi i fællesskab understregede i Folketingets debat forleden, at regeringen naturligvis vedstår den aftale om råstoffer i undergrunden, som blev indgået den 22. december 1992 mellem den daværende regering og det færøske landsstyre.
Jeg vil gerne takke det brede flertal i Folketinget for tilslutningen til denne linje.
Og jeg vil gerne understrege, at regeringen vil forsætte konstruktivt og konsekvent i forhandlinger med det færøske landsstyre, uanset hvilken vej folket på Færøerne måtte vælge at gå.
Vi vil have respekt for det valg, der træffes på Færøerne.
Det må være grundlaget for det demokratiske samarbejde.
Sådan skal det fortsat være.
Regeringen og Grønlands landsstyre indgik for kort tid siden, her i marts måned, en aftale om bloktilskuddet for de næste 2 år: 2002 og 2003.
Staten bidrager nu også med et tilskud på redningsberedskabet i Midtgrønland og Disko Bugten.
Jeg glæder mig over, at det grønlandske hjemmestyre bestræber sig på at gøre det grønlandske økonomiske samfund mindre afhængig af fiskeriet og af statens tilskud.
Vi har også noteret os med stor interesse, at hjemmestyret har nedsat en selvstyrekommission, som skal formulere de grønlandske ønsker til det fremtidige samarbejde.
Når dette arbejde er afsluttet, er vi helt rede til at drøfte grønlandske ønsker i fremtiden i vort samarbejde.
Vi er også glade for at se den grønlandske interesse, også den grønlandske selvbevidsthed, i det internationale arbejde.
Det gælder også i forhold EU, hvor vi ser gode fremskridt i disse år.
Heldigvis er det ikke kun Danmark, der oplever økonomisk fremgang.
Det gælder i høj grad også på Færøerne og i Grønland.
Fiskeriet har været godt, og der er høje vækstrater i de to samfund.
Begge steder er der styr på finanserne.
Det kan vi kun hilse med tilfredshed.
Fremtiden vil nu vise de forhandlingsveje, der skal gås, og Danmark vil være en aktiv og konstruktiv partner.
Også herhjemme er vi jo i fuldt sving med at drøfte, hvordan vi skal indrette os i fremtiden.
Vores værdigrundlag ligger klart, det har jeg allerede præciseret.
Fællesskabet er grundlaget.
Men jeg skal ikke lægge skjul på, at en af de største frustrationer, jeg tror, mange har i politik, er den enkle erfaring, at ting tager tid, at det tager tid, før vore love virker, før vore aftaler med kommuner og amter virker i praksis.
Det kan godt skabe utålmodighed for mange, hos os herinde i Folketinget og ikke mindst hos mange i den danske befolkning.
Fremskridtene er dog kommet, men der er brug for fortsatte fremskridt.
Og det skal vi gøre.
Vi tror på, at vi i Danmark skal fastholde det værdigrundlag, vi har.
Vi tror på, at hovedomdrejningen er pligt og ret til at dygtiggøre os og alles pligt til at have ansvar for de svageste og for hinanden.
For det er jo et af paradokserne i politik, at det, der lyder så godt, det såkaldte frie valg, i virkeligheden skaber en mindre klog brug af penge og menneskelig arbejdskraft og større usikkerhed.
Hvis vi overlader mere til markedskræfterne og såkaldte frie valg, risikerer vi store problemer i vores undervisning, en forskellig udvikling af vore regioner og vore lokalsamfund i Danmark, et større pres på den enkelte familie for at flytte sig og spændinger langt ind i den enkelte familie, mellem børnene og deres uddannelsesvalg, mellem far og mor og deres arbejde i lokalsamfundet.
Vi risikerer, ja, lad os kalde det, at mobilitetsprisen bliver for høj.
For vi ønsker jo i virkeligheden hver enkelt af os i vore danske familier at være i det lokalsamfund, hvor vi hører til, finde vores job dér, fastholde vores identitet dér, vores arbejdsplads, vore familiers udfoldelsesmuligheder.
Det vil også fortsat være regeringens faste holdepunkt.
Og jeg glæder mig over, at det jo ikke er uforeneligt med, at Danmark er et af de lande i Europa, der samtidig har den højeste mobilitet på arbejdsmarkedet.
Og jeg vil gerne nævne en række hovedemner for regeringens arbejde, der også vil komme til udtryk i efteråret og i resten af arbejdet.
Først og fremmest er der brug for, at vi fortsætter vores indsats for de svageste i vores samfund, for de udsatte fra hjemløse til stofmisbrugere til sårbare børn, til dem, der ganske enkelt ikke kan klare sig uden et samfund, der kan give en hjælpende hånd.
Vore hjemløse har fået en række tilbud, nye boligtilbud og hjælp til at være et sted.
Stofmisbrugere har krav på bedre behandlingstilbud.
Døgninstitutioner er oprettet, og væresteder med, men også her er der brug for en stærkere indsats.
Og for alle dem, der ikke kan råbe så højt, ikke mindst vore unge sindslidende, er der brug for en fortsat høj og stærkt prioriteret indsats. Sådan har det været, siden jeg holdt den første åbningstale her i Folketinget i 1993,
og sådan skal det vedblive at være. Jeg glæder mig over at forstærke samarbejdet med amterne om det nye 10-punkts-program, vi har udviklet i fællesskab til gavn for de psykisk syge mennesker i vores land. Heldigvis er det sådan, at langt de fleste mennesker i Danmark glæder sig til at gå på arbejde.
Det er udfordrende, det er spændende.
Andre finder, det er o.k., men der er altså også mange, som går på arbejde med et ønske om hurtigst muligt at komme hjem igen, fordi det er træls, fordi det er hårdt, fordi det er nedslidende, fordi det er stressende.
Til visionen om et topmoderne Velfærdsdanmark hører også en vision om gode arbejdspladser med kvalitet hele vejen rundt.
Jeg siger det, fordi Danmark altid vil være i en situation, hvor der er en anden plet på Jorden, hvor lønnen er lavere og konkurrencen hårdere.
Jeg siger det, fordi der ikke er modstrid mellem den gode arbejdsplads og det at kunne klare sig.
Jeg siger det, fordi vores stærkeste ressourcer i Danmark er uddannede, dygtige mennesker.
Og derfor skal vi samle os om det gode arbejdsliv.
Det er ikke kvalitet, at vi har et højt sygefravær.
Det er ikke kvalitet, at man i værste fald skal vente 17 år på at få sin arbejdsskadeerstatning.
Og det er ikke kvalitet, at der er for mange arbejdspladser, hvor arbejdsmiljøet ikke er godt nok.
Vi spilder for mange steder for meget talent, evner, kompetence og erfaringer.
Det kan vi gøre noget ved, og det vil vi.
Den skal også have et ryk fremad.
Jeg ved, at mange, mange dygtige medarbejdere både offentligt og privat ser frem dertil.
Derfor glæder det mig, at vi er så mange i Folketinget - med større eller mindre flertal, men dog flertal - der har gennemført den ny arbejdsmiljølovgivning, der kommer til at betyde så utrolig meget for mange, mange tusind mennesker.
Indflydelse på egen arbejdssituation er fundamental, flere tilbud om efteruddannelse kolossalt vigtigt, og jeg håber, at den fælles erkendelse vil brede sig hos mange, mange virksomheder, at det gode arbejdsliv, det gode arbejdsmiljø ikke er noget, der koster på længere sigt, men er grundlaget for overskud og grundlaget for konkurrencekraft. Større kvalitet i hverdagen betyder også, at alle børn har krav på en god start, en barselorlov, der giver barn og forældre tid i det første år.
Men jeg vil gerne understrege den, i virkeligheden, banalitet, at en god start på livet jo ikke slutter, når barnet fejrer 1-års-fødselsdag.
Derfor handler det for os ikke alene om at sikre en længere barselorlov, men om at give småbørnsforældre bedre vilkår til at få arbejdsliv og familieliv til at hænge bedre sammen, hvad enten vi nu taler om den ene eller den anden form, eller en ekstra hjælpende hånd til de børnefamilier, der trænger mest.
Derfor vil regeringen bruge tid til at gå det hele godt igennem og til efteråret fremsætte et sammenhængende forslag, en familiepolitik, en familiepakke, om man vil. Jeg tror ikke, det er kvalitet, at småbørnsforældre blot får en pose penge til børnepasning og derefter må sejle deres egen sø.
Vi tror, at børnefamilierne skal have en vifte af tilbud, som understøtter, at forældre i nutidens samfund har behov for fællesskab mere end nogen sinde før.
En af Danmarks største styrker er jo, at mænd og kvinder i dag er næsten ligeligt repræsenteret på arbejdsmarkedet.
Vi skal passe på ikke at tilrettelægge en politik, der sender kvinderne hjem igen.
Vi skal holde vores velfærd og holde vores stigende ligestilling på arbejdsmarkedet.
Folkeskolen spiller en afgørende rolle i hele vores værdigrundlag og i børnenes hverdag.
Også her er det en vigtig, vigtig prioritet på regeringens dagsorden.
Det kommer også til at præge de kommende kommuneforhandlinger og den kommende politiske indsats.
Vi skal fortsætte vores arbejde for sund mad i vores samfund, i vore skoler, til vore syge og til vore ældre, og når det gælder den anden side af miljøet, det ydre miljø, ved jeg, at miljøministeren og hele regeringen allerede nu gør sig de første overvejelser om afløseren for den Vandmiljøplan II, vi nu har til at virke.
Der skal ikke ske forsinkelser heller her. At det går godt i Danmark afspejles naturligvis også i huspriserne.
Desværre går det ud over mange især yngre mennesker, der har det svært ved at finde en bolig.
Kvaliteten i hverdagen hænger selvfølgelig uløseligt sammen med at have ordentligt tag over hovedet.
Derfor har regeringen fremlagt sin boligpakke, der skal skaffe ca. 10.000 nye boliger over de næste 5 år fra andelsboligformen og ungdomsboligformen til ældreboliger. Med boligpakken sætter vi bevægelse i boligmarkedet.
Det er ikke rimeligt, at man skulle forfalde til at løse boligproblemerne ved at give boligejerne en skattelettelse, hvis de udlejer et værelse.
Det kommer der jo ikke flere ungdomsværelser frem af.
Løsningen er flere ungdomsboliger især i vores store studiebyer, og det vil linjen også være.
Det gør det også i regeringen, det gør det også i befolkningen.
Hvor har vi dog tilført mange ressourcer siden 1993, og en række store projekter er sat i søen og har også allerede vist deres effekt.
Det gælder hjerteplanen, det gælder kræfthandleplanen, der heldigvis, hvad jeg hører, går hurtigere fremad, end vi havde turdet håbe.
Det gælder indsatsen på psykiatriområdet, som jeg var inde på før.
Hele dette arbejde skal fortsættes og forstærkes med tilførsel af både ressourcer og samarbejde.
I den forbindelse er spørgsmålet om private sygeforsikringer igen dukket op.
Jeg vil gerne sige, at man kan gerne være ganske bekymret for den udvikling.
Jeg tror ikke, at opbygningen af et parallelt, privat hospitalsvæsen til det offentlige sygehusvæsen er opskriften i Danmark.
Alt, alt for mange lande har prøvet det, og jeg tvivler på, at det vil være en forsikring, der er til at betale for kronikeren, for den ældre, og jeg tvivler på, at forsikringspriserne og præmierne vil kunne holde, den dag forsikringsselskaberne for alvor skal til at udbetale penge til de syge.
Vi har jo set det, vi kender det, både fra Storbritannien, fra USA og fra andre samfund.
Vi skal ikke have et privatiseret forsikrings-Danmark på sygehusområdet eller på andre områder.
Vi skal have et værdifællesskab og et velfærdsfællesskab, som sikrer den enkelte muligheder, uanset hvor stor pengepungen er, eller uanset baggrund eller uanset plejebehov.
I en enkelt kommune har jeg set, at man nu var inde på tanken om at tilbyde en bestemt del af borgerne en sygeforsikring.
Jeg ved ikke, hvad man har forestillet sig.
Det betyder, at hr. Olsen, der arbejder, kan få behandling, men hans søn med allergi og hustruen, der er på efterløn, må se til, at skattepengene i kommunen kun kommer de raske, de rørige og de, der har arbejde, til gode.
Jeg synes ikke, det er rimeligt, og det er i øvrigt heller ikke en kommunal opgave. Vi har brug for et fællesskab og klar ansvarsfordeling i vores samfund.
Jeg vil dernæst omkring retfærdigheden også understrege, at det ikke alene er et spørgsmål om fordeling af penge og offentlig service.
Det er i høj, høj grad også et spørgsmål om at sikre os alle sammen muligheder.
Jeg er glad for, at vi begynder at se fremskridt på vores arbejdsmarked. Det skal gøres endnu mere rummeligt.
Jeg ser et stigende socialt ansvar hos mange virksomheder; den vej skal vi forstærke.
Der er brug for, at rettigheder og pligter ikke kun gælder for den enlige mor, men gælder for alle i vort samfund.
Og der er brug for, at vi fortsætter vores indsats for vore ældre.
De er ikke en byrde og har aldrig været en byrde uanset teknikbetegnelser og andet.
Ældre medborgere har naturligvis et fundamentalt krav på og behov for at få den service og den omsorg, man har brug for, når man bliver lidt svagere gennem årene.
Heldigvis er den største part af vore ældre sunde og rørige og kan dermed også deltage i samfundet sammen med os andre om at sikre det sammenhold og også den frivillige indsats, der er så fundamental.
Før man bliver ældre, er der også tendenser, synes jeg, på, at virksomhederne stadig mangler at huske på medarbejdere, som har en lidt længere erfaring, når det gælder tilrettelæggelse af fremtidens samarbejde.
Vi oplever for mange gange prikkerunder, der rammer de mennesker, der er fyldt 50: For resten kan vi ikke længere bruge dig; der er ikke længere brug for dig.
Jeg synes ikke, det er klogt.
Jeg synes ikke, det er rigtigt.
Regeringen vil opfordre til, at virksomheder, både offentlige og private, konsekvent tænker langsigtet, også set i lyset af at der bliver færre på det danske arbejdsmarked af yngre årgange.
Det at have brug for alle omhandler også vores flygtninge og vores indvandrere.
Her vil jeg godt gøre et par
ekstra bemærkninger.
Der er folk, der har den opfattelse, at når vi har vedtaget en ny integrationslov, så virker den stort set dagen efter.
Der er folk, der har den opfattelse, at når der kommer flygtninge og indvandrere til Danmark, ja, så kommer de i arbejde et par måneder efter.
Men sådan fungerer det jo ikke hver dag og hele tiden.
Det ved vi godt.
Der er to ting, der skal til, for at samfundet kan fungere godt, når det gælder vore flygtninge og indvandrere, så vi kan leve godt side om side i et fornuftigt og et menneskeligt fællesskab.
Det ene er, at folk lærer dansk, og det andet er, at folk får arbejde.
Det første skal samfundet have et afgørende ansvar for.
Det andet
skal vi alle sammen i vores samfund have et ansvar for. Vi skal lære det alle sammen.
Vi skal lære, hvordan vi fungerer bedre i fællesskab.
Vi skal tage os tid til at hjælpe til og med at få de nye ind på danske arbejdspladser.
Det at komme i en skurvogn for første gang er ikke noget, som er enhver lige let beskåret, skal jeg hilse og sige.
Det gælder lige rettigheder og pligter for os alle sammen uanset forskellig baggrund.
Der er gode eksempler, men der er altså også dårlige eksempler på, at mennesker ikke får arbejde, når de ikke længere hedder Sørensen, Jensen eller Rasmussen.
Jeg kender selv eksempler, som når en ung pige i Vestjylland ringer til en arbejdsgiver og tilbyder sig og får en venlig bemærkning i telefonen: Dig har vi da bestemt brug for.
Må jeg lige få navn og adresse?
Og når det så ikke er Sørensen, Jensen eller Rasmussen, bliver der lidt tavshed i telefonen, og arbejdsgiveren siger: For resten, ikke lige nu.
Jeg ringer nok tilbage.
Vi har brug for at hjælpes ad om, at der bliver ringet tilbage, så de mange, mange flygtninge/indvandrere, der i dag har arbejde, også kan se deres kolleger og andre få arbejde.
Jeg er fuldstændig overbevist om, at det er det bedste, vi kan gøre, og at det er derfra, hele vores indsats skal gå.
Jeg vil gerne understrege i dag, at problemet ikke er, at vi ser forskellige ud.
Problemet er ikke, at vi bærer forskellig klædedragt.
Problemet er ikke, at vi har en forskellig religion.
Men det er naturligvis et problem, hvis nogle få, inklusive kriminelle asylansøgere, kan bruges til at skabe et billede, der går ud over de mange.
Derfor var jeg faktisk glad for, og det vil jeg også gerne kvittere for, at det lykkedes sammen med indenrigsministeren og regeringen at få samlet et bredere flertal for at gennemføre den lovgivning, vi netop for kort tid siden har diskuteret her i Folketinget.
At få arbejde og lære dansk er vores udlændingepolitiks fundament, og jeg er glad for, og jeg håber på, at dette er første skridt på en vej, der bekræfter, at vores udlændingepolitik i Danmark ikke er egnet til blokpolitik.
Vi skal holde sammen i Danmark.
Vi skal holde sammen i vores fællesskab.
Vi skal sikre helheden, og derfor vil regeringen også i juni måned i år fremlægge vores svar på en bæredygtig handlingsplan, der både omfatter den økonomiske søjle, den sociale søjle og den miljømæssige søjle, for de hænger jo netop sammen for at kunne blive betragtet som bæredygtighed.
Et sammenhængende, bæredygtigt Danmark på de tre grundfelter, det er fundamentet.
Mit indlæg i dag har handlet om, hvordan vi indretter os med hinanden fremover.
Velfærdssamfundet Danmark står ikke foran en afslutning, men foran en begyndelse.
Konkurrencekraft er ikke i modstrid med tryghed, retfærdighed og kvalitet.
Det er ikke modsætninger, men forudsætninger.
Jeg har set i visse lande, at der er en tendens til, at erhvervsinteresser overtager politik og medier.
Må jeg sige, at der er forskel på at tænke på Danmark alene som en forretning og så at tænke bredere på Danmark som et helt samfund.
Og må jeg understrege, at den bedste balance opnår vi nu engang, hvis magten i forhold til medierne i forhold til pengene i forhold til dem, der udsteder reglerne, er reelt adskilt fra hinanden og ikke er på samme hånd.
Jeg tror aldrig, det kan blive i de mest udsatte menneskers tjeneste at se en samling af kræfterne, der overlader for meget til markedet.
Men vi skal naturligvis være parate til at diskutere holdninger, værdier og klare valg her i Folketinget. Når det så er sket, skal vi også være parate til at samarbejde, og det glæder jeg mig over vi er i stand til.
Jeg er fuldstændig overbevist om, at samfundets fremtid skal bygge på holdninger, skal bygge på klar retning, skal fastlægges ikke ved slumpetræfeksperimenter, men holdninger, skal fastlægges ikke ved tilfældigheder, men ved klare fravalg og klare tilvalg.
Det er spændingerne mellem de klare holdninger og det daglige samarbejde, der er vores styrke her i det danske Folketing.
Det sagde regeringen også i sit regeringsgrundlag fra marts 1998.
Jeg tillader mig at slutte
hermed.
Regeringens arbejdsmetode er derfor samarbejdets metode i Folketinget og i samklang med alle dele af samfundslivet.
Det vil være regeringens ledetråd.
Vi vil igangsætte en samarbejdsproces, hvor de vigtige spørgsmål formuleres på grundlag af klare holdninger, og hvor svarene findes gennem et bredt og dynamisk samarbejde.
Det er fortsat vores ledetråd.
Jeg glæder mig til en god afslutningsdebat.
Forhandling