Kristian Thulesen Dahl (DF), 2003-05-08:
Om det så er 1 bolig eller 100 eller 1.000 boliger, står så fuldkommen hen i det uvisse, bare der kommer gang i byggeriet - det er jo også en tilgang til en debat af denne her karakter.
Men til mit ordførerindlæg: Allerførst vil jeg sige til forespørgerne, at jeg synes, det er ganske glimrende, at vi også her i Folketingssalen får en anledning til at debattere de her spørgsmål.
Også under den tidligere forespørgselsdebat henviste jeg jo til det åbne samråd, vi har haft i Finansudvalget, som i meget høj grad også har rettet sig mod de her spørgsmål, og samtidig gjorde jeg dengang, og det vil jeg også gøre denne her gang, lidt reklame for den høring, som vi er i gang med at planlægge i starten af juni, som også retter sig lige præcis mod de her spørgsmål og også trækker nogle folk ind udefra for at give Folketinget nogle god råd om, hvordan vi eventuelt kan gøre tingene endnu bedre.
Det, der jo er sagen, er, at vi selvfølgelig står over for et meget ambitiøst stykke arbejde, og det er der ikke nogen der skal lægge skjul på.
På indtægtssiden har vi konstateret, at vi har verdens højeste skattetryk, og det har vi for så vidt både før og efter, at den skatteaftale, som vi har indgået sammen med regeringen, bliver gennemført.
Vi har verdens højeste skattetryk, og derfor har vi den holdning, som vi jo også deler med regeringen, at det altså ikke er vejen frem at tro, at man kan øge statens eller det offentliges indtægter ved højere skat generelt, ved, at vi kan få flere penge til det offentlige forbrug.
Tværtimod har vi haft et ønske om, at vi kunne justere skatten lidt i nedadgående retning, så folk kunne få lov til at beholde lidt flere af egne penge og dermed også få en lidt større motivation til at være i beskæftigelse frem for ikke at være i beskæftigelse.
Der er så løst lidt af det ved den skatteaftale, der er indgået, som over de kommende 4 år sænker skatten gradvis på lønindkomst for 9,6 mia. kr. På udgiftssiden står vi jo også med nogle rammer, der nu er rimeligt kendte.
Vi har 2010-planen, som blev lagt frem
under den tidligere regering, og som vi også i Dansk Folkeparti har forpligtet os på.
Det er så i den plan lagt til rette, hvordan udgiftsstigningen for den offentlige sektor kan være frem til 2010.
Der er også her korrigeret for den skatteaftale, der er indgået, af hensyn til sikringen af, at der også er en balance her, mellem at man på den ene side har et ønske fra vores side om, at der bliver givet skattelettelser, men på den anden side, at de lige præcis ikke bliver større, end at vi også prøver at have penge til de velfærdsforbedringer, som vi jo i Dansk Folkeparti hele tiden slås for.
Så vi fik jo reserveret 1 mia. kr. af den pakke, som regeringen foreslog til skattelettelser, til social- og sundhedsområdet, og det var meget vigtigt for os for at gå ind i den aftale, at vi på den måde på forhånd fik reserveret 1 mia. kr. af råderummet til forbedringer på social- og sundhedsområdet.
Også hvis man regner den demografiske udvikling, altså den ændrede befolkningssammensætning ind i det, vil der stadig væk være plads til en realvækst, en beskeden, men dog en realvækst, altså at man år efter år bruger lidt flere penge, har lidt flere udgifter i den offentlige sektor, end man havde året forinden. Det ekstra, man så har at gøre godt med år efter år, er jo efter vores opfattelse ikke nok til det, der er brug for på specielt social- og sundhedsområdet, altså til de ældre og vores tiltag på sygehusområdet.
Det er også derfor, at vores besked til regeringen har været, at forudsætningen for, at en så ambitiøs øvelse som den, der ligger foran os, kan lykkes med hensyn til at holde de her udgiftsrammer, er jo, at der så er villighed til inden for udgiftsrammen at prioritere, så man nedsætter udgifterne nogle steder for at kunne bruge endnu flere penge andre steder.
Den prioritering tager vi jo så hvert år, når vi aftaler finanslov, og det er jo den øvelse, der hvert år skal finde ud af, om der er flertal i Folketinget bag en finanslov, der i tilstrækkelig grad prioriterer, så vi netop kan løfte opgaven inden for det offentliges kerneområde og de velfærdsområder, som vi jo slås så meget for, primært altså her de ældres ve og vel, sundhedsvæsenet i form af sygehusene og bekæmpelse af ventelister osv.
Der er nogle steder, hvor vi synes, det bliver en meget overfladisk diskussion af det der med, om det er muligt at prioritere, og hvor der er nogle, der fuldstændig skrider hen over det punkt og går direkte til alene at se på, om den vækst, der er mulighed for år efter år, i sig selv er nok til social- og sundhedsområdet.
Det konstaterer man at det er den
ikke, og derfor konstaterer man, at så er der ikke penge nok, men det er altså efter vores opfattelse en alt for forenklet måde at se på tingene på.
Man kan også sige, at det jo viser, at der blandt dem, der siger det, overhovedet ikke er en vilje til at prioritere det offentliges udgifter, og det mener vi i særdeleshed der er behov for, men altså med
ét sigte, nemlig at sikre en fortsat udbygning af velfærdssamfundet inden for det offentliges kerneområder.