Mogens Lykketoft (S), 1998-06-23:
Jeg skal såmænd ikke forlænge debatten, men jeg er glad for den forholdsvis brede opbakning, der er til regeringens håndtering af sagen og dermed til afvisning af beslutningsforslaget. Jeg forstår, at Venstre og De Konservative og Kristeligt Folkeparti ikke vil stemme imod, men heller ikke vil stemme for.
Og jeg forstår specielt på det meget voldsomme ordvalg fra fru Ulla Tørnæs, at det skulle have noget med det tidsmæssige sammenfald med pinsepakken at gøre.
Nu vil jeg godt spørge: Hvordan skulle vi have haft mulighed for overhovedet at håndtere den opgave, vi fik af Folketinget den 27. januar?
Hvordan skulle vi have kunnet håndtere den tidligere?
Man var nødt til at gøre klar til forhandlingerne i februar.
Så blev der udskrevet folketingsvalg i Danmark.
Så snart det nye landsstyre var dannet, tog jeg på regeringens vegne op til Færøerne for at undersøge grundlaget for forhandlingerne, og så har vi ført dem igennem efter den hurtigst mulige tidsplan.
Jeg synes ikke, man kan kritisere os for det. Jeg synes, man kunne have kritiseret os for ikke at have prøvet at gøre det her op så hurtigt, som det nu var muligt.
Når man så kommer til løsningens substans, indholdet, skylder fru Ulla Tørnæs - og det er jeg helt sikker på hun bliver ved med, også efter at denne debat er slut - hun skylder Folketinget en melding på: Hvad havde Venstre egentlig tænkt sig?
Hvordan skulle man forstå den tidligere Venstreformands meldinger?
Hvordan skulle man forstå Venstres ordførermeldinger i Folketinget den 27. januar?
Hvis regeringen havde gjort noget som helst forsøg på at imødekomme Venstres synspunkter på, hvordan det her skulle løses, kunne vi vanskeligt have valgt nogen anden løsning end den, vi har fundet.
Hvis vi skulle have taget meget bogstaveligt det forslag til vedtagelse, der blev formuleret af et medlem af Venstres folketingsgruppe fra Færøerne ved debatten den 27. januar, skulle vi nok i virkeligheden have tilbudt en endnu mere rundhåndet løsning.
Så nu må hykleriet stoppe, vil jeg sige til fru Ulla Tørnæs.
Hvis der er noget, der er usmageligt i denne her debat, er det de bemærkninger, der kom fra fru Ulla Tørnæs, og den mangel på vilje fra Venstre til at vedkende sig, hvad man tidligere har sagt og gjort i den her diskussion, og hvordan løsningen skulle formes.
Og så vil jeg bare sige: Det vil selvfølgelig være muligt for dem, der har en interesse i dét, at vedligeholde mytedannelsen, mistænkeliggørelsen om, at der nok er noget provision under bordet; der er nok blevet givet en stor gave til færingerne i det her.
Men så vil jeg sige, at jeg tror egentlig også, færingerne selv har den oplevelse, at den største gave, de nogen sinde har fået, var den, hr. Poul Schlüter som statsminister leverede omkring undergrunden i slutningen af 1992.
Det skal jeg ikke forholde mig negativt til, men vil bare sige, at det er alligevel tankevækkende, at en repræsentant for de partier, der i regering har haft de og de holdninger og de og de gerninger i forhold til færøske spørgsmål og i opposition har udtrykt, endda harmdirrende, hvor berettiget det var nu at sørge for en rimelig løsning, så kommer og kritiserer løsningen, i øvrigt uden på et eneste punkt at anvise, hvordan den skulle have været anderledes skruet sammen - udelukkende bygget op på mistænkeliggørelse og groft ordvalg.
Det kan jeg ikke lide, og jeg synes ikke, det er nogen smuk entré for fru Ulla Tørnæs som ordfører for det store oppositionsparti.
Jeg har ikke i forhold til de bemærkninger, der er gjort fra færøsk side, fra hr. Óli Breckmann og fra hr. Eidesgaard, noget at tilføje eller noget at være uenig i, men blot for mit eget vedkommende vil jeg sige, at for mig personlig har det, at vi har kunnet lave aftalen, en helt anden dimension end den, som nogle har fokuseret på i dag: sammenhængen til, hvordan der så stemmes i Folketinget, eller aftalens konkrete indhold.
Det har den særlige betydning for mig personlig, at jeg må erkende, at vi kunne have tacklet den banksag meget bedre.
Vi burde have haft et bedre beslutningsgrundlag.
Jeg må tilføje: Ja, men det er min opfattelse, det er min oplevelse, det er heller ikke modsagt af undersøgelseskommissionen, at den danske regering og den færøske regering havde det samme ukorrekte beslutningsgrundlag.
Vi gik ikke ind i den sag for at hjælpe Den Danske Bank.
Når det har en særlig personlig dimension for mig, er det, fordi jeg er blevet beskyldt for utrolig meget fra den her talerstol - nu har fru Ulla Tørnæs sluttet sig til rækken, fru Kirsten Jacobsen har været i rækken i mange år -
men jeg er faktisk aldrig i andet end denne sag blevet beskyldt for at prøve at snyde nogen, ikke at jeg kan huske i hvert fald, så har jeg fortrængt det.
Det er faktisk gået mig på, og det har generet mig.
Jeg har også gjort mig umage for i det forhandlingsforløb, der har været og forud for det, i hvert fald at gøre den skade god, at vi nok som ny regering i 1993 vidste for lidt om de færøske sammenhænge, såmænd også om den færøske psykologi, men jeg er sådan set også, jo mere jeg har sat mig ind i det, kommet til den enkle konklusion, at mange af de bitre følelser, der har været udfoldet på Færøerne omkring 1993-forløbet, ville være meget lettere at forstå, hvis vi hernede i Danmark satte os ind i den tankegang, at det var Danmark, der var kollapset, uanset hvem der havde haft ansvaret for det, og det var EU, der så kom og dikterede betingelserne for, hvordan det hele skulle rekonstrueres.
Det er nok der, vi ikke er gået frem med tilstrækkelig følsomhed og tilstrækkelig indsigt, og hvis der er noget, der skal beklages, så er det det, og det gør jeg gerne på egne vegne og også på vegne af den daværende regering og de fire partier, der sad i den dengang.
Jeg er glad for, at vi i hvert fald på nuværende tidspunkt kan gøre op med de knuder, der har været mellem de to nationer og gøre det på et grundlag, som jeg absolut betragter som fair, hvad enten man ser det fra de danske borgeres eller fra de færøske borgeres synspunkt.
Fru Kirsten Jacobsen var jo i en af sine meget interessante sammenstillinger inde på at finde ud af, at nu havde man givet nogle penge til Færøerne, og det skulle de danske boligejere så betale.
Man kan lave så mange interessante sammenstillinger.
Man kan også sige, at én måde at regne det her ud på er, at den danske stat har lidt et rentetab på mellem 70 og 80 mio. kr. minus det, vi kan få tilbage fra Den Danske Bank, og det svarer jo til op til 15 kr. om året pr. dansker. Sådan kan man også gøre det op, og det er så efter min opfattelse en fair pris for at få løst de problemer, som i vidt omfang var fælles, og som vi havde efterladt os på den måde, vi prøvede at løse en dyb krise for Færøerne på i 1993.