Lene Espersen (KF), 2003-01-16:
Det er, som statsministeren var inde på, et centralt emne, og hertil kommer, at der er tale om en debat, som man med god ret kan sige er en debat, som Folketinget har haft til gode igennem længere tid.
Den tidligere regering afgav således den 4. oktober 2001 redegørelse nr. R 2 om visse spørgsmål i forbindelse med embedsmænds rådgivning og bistand til regeringen og dens ministre, men Folketinget har ikke tidligere haft lejlighed til at debattere denne redegørelse.
Det har vi jo så også mulighed for at gøre i dag.
Det siger sig selv, at det ikke er muligt at redegøre udtømmende for alle elementer og nuancer i redegørelsen, men jeg vil forsøge at holde mig til de generelle linjer.
Redegørelsen omhandler navnlig de grænser, som gælder for embedsværkets rådgivning og bistand til regeringen og dens ministre.
Der kan overordnet set siges at gælde to grænser: For det første gælder der den grænse, at bistanden skal dreje sig om forhold, der knytter sig til ministerens funktioner som minister.
Man kan sige, at der i bred forstand skal være tale om en sag i ministeriet.
En sådan sag kan vedrøre gennemførelsen af regeringens politik, som den f.eks. er formuleret i regeringsgrundlaget eller i regeringens lovprogram. Der kan også være tale om sager i mere gængs forstand f.eks. vedrørende meddelelse af tilskud eller tilladelser.
Det følger omvendt heraf, at embedsværket i almindelighed ikke kan bistå ministeren i forbindelse med funktioner, der alene knytter sig til ministerens position som partipolitiker.
Embedsværket bør f.eks. ikke rådgive og bistå ministeren om spørgsmål vedrørende ministerens almindelige position i ministerens parti.
Dette omfatter f.eks. ministerens stilling i valgkredsen.
Der gælder for det andet den grænse, at embedsmænd skal respektere en række regler, når de yder ministeren rådgivning og bistand.
Embedsværket må således ikke yde en bistand, der forudsætter, at der handles i strid med lovgivningen eller andre retsregler.
Den anden regel om embedsværkets bistand til ministeren er forankret i det almindelige princip om sandhedspligt, der gælder for offentlige myndigheder.
Princippet betyder bl.a. som en almindelig regel, at der ikke kan ydes en bistand, der indebærer, at embedsværket videregiver oplysninger, som er urigtige.
Det samme gælder med hensyn til oplysninger, der ikke kan anses for urigtige, men som i den givne sammenhæng må anses for vildledende, f.eks. fordi andre væsentlige oplysninger forties.
Embedsværket kan heller ikke medvirke til, at ministeren videregiver oplysninger, som er urigtige eller vildledende.
Det gælder både i forhold til Folketinget og andre offentlige myndigheder samt i forhold til offentligheden og til private.
Det betyder f.eks., at embedsværket ikke kan udarbejde kommentarer til forslag for folketingsmedlemmer, som ligger uden for de rammer, der sættes af faglige normer for det pågældende område.
Den sidste af de generelle regler for embedsværkets bistand vedrører den partipolitiske neutralitet.
Dette har bl.a. betydning for, at også fremtidige regeringer kan have tillid til, at de kan lade sig rådgive af det samme embedsværk.
I Justitsministeriets redegørelse fra 2001 er de to overordnede grænser, som jeg netop har omtalt, herefter sammenholdt med de situationer, hvor der er udskrevet valg til Folketinget, og de situationer, hvor der skal afholdes folkeafstemning.
Jeg vil ikke her gennemgå denne beskrivelse nærmere, men henvise til punkterne 3.4 og 3.5 i redegørelsen.
Det er en grundlæggende opgave for embedsværket at sikre, at de beslutninger, der træffes af ministeriet, bygger på et solidt fagligt grundlag.
Det gælder også i forhold til politiske beslutninger, som ministeren deltager aktivt i.
Embedsværket har derfor til opgave at rådgive om relevante faglige spørgsmål i tilknytning til sådanne beslutninger.
Dette omfatter f.eks. spørgsmål om en sags faktiske omstændigheder, en påtænkt beslutnings overensstemmelse med relevante retsregler og de administrative og økonomiske konsekvenser af beslutningen.
Rådgivningen om sådanne spørgsmål behøver ikke være knyttet til regeringens egne initiativer.
Den kan også være knyttet til initiativer, der kommer fra f.eks. Folketingets partier, medierne eller interesseorganisationer.
Ud over at bistå og rådgive om en sags indholdsmæssige aspekter har embedsværket også til opgave at fungere som sparringspartner med hensyn til politiske og taktiske aspekter af sagen.
Et centralt spørgsmål for en ministers overvejelse i forbindelse med politiske initiativer er, hvilke politiske holdninger til sagen der kan forventes hos f.eks. Folketingets partier, interesseorganisationer, medierne eller andre relevante parter.
Ofte vil ministeren ikke have behov for særlig rådgivning og bistand fra embedsværket på dette område, men i nogle tilfælde kan det eksempelvis være et vigtigt led i ministerens overvejelser, hvilke holdninger de enkelte partier har haft gennem tiden til en konkret problemstilling.
Her vil embedsværket i kraft af sin erfaring med det pågældende fagområde kunne bistå ministeren.
Det vil således være en sædvanlig og naturlig opgave for embedsværket at bistå med at sætte en indholdsmæssig faglig analyse af en sag ind i den relevante politiske sammenhæng.
Derved opnår ministeren et samlet grundlag at træffe beslutning på.
Af særlig betydning for den debat, vi har i dag, er den specifikke omtale i redegørelsen af de såkaldt særlige rådgivere.
Ofte vil særlige rådgivere være beskæftiget med særlige formidlings- og rådgivningsopgaver, der bl.a. omfatter ministerens forhold til pressen.
Der kan også være tale om opgaver, der vedrører ministerens funktioner som minister, som i den forbindelse også vedrører ministerens forhold til sit parti og politiske bagland; dvs. opgaver, der som følge af princippet om partipolitisk neutralitet kan ligge udenfor, hvad det almindelige embedsværk vil yde bistand til. Som statsministeren gav udtryk for, er de særlige rådgivere i det væsentlige undergivet de samme regler som de øvrige embedsmænd.
Ligesom det almindelige embedsværk skal den særlige rådgiver således holde sig inden for gældende ret i sin bistand og rådgivning til ministeren. En særlig rådgivning skal endvidere omfattes af de principper om sandhedspligt og faglighed, jeg omtalte tidligere.
Det indebærer f.eks., at der også for en særlig rådgiver gælder den almindelige regel, at der ikke må videregives urigtige eller vildledende oplysninger.
Det er samtidig klart, at der i forbindelse med de særlige rådgivere i kraft af deres baggrund og funktioner kan opstå særlige diskussioner om, hvad de gældende regler fører til.
Derfor kan der være behov for på baggrund af de erfaringer med særlige rådgivere, som er indhøstet af den tidligere og den nuværende regering, at foretage en nærmere analyse og vurdering af behovet for at præcisere de almindelige regler for embedsværkets bistand, når det drejer sig om ministres særlige rådgivere.
Det gælder f.eks. med hensyn til spørgsmål om særlige rådgiveres sandheds- og tavshedspligt og spørgsmål om særlige rådgiveres forhold til pressen.
Det kan også være et
spørgsmål om særlige rådgiveres deltagelse i valgkampagner, partipolitiske møder m.v. Endvidere kan eksempelvis nævnes spørgsmål om adgangen til at pålægge særlige rådgivere sanktioner ved tilsidesættelse af deres pligter.
Regeringen vil som nævnt også være åben over for at se på de almindelige regler i forhold til det øvrige embedsværk, hvis der skulle være ønsker herom.
Forhandling