Tove Videbæk (KRF), 2001-04-03:
Tak til hr. Tom Behnke for at have taget initiativet til denne forespørgselsdebat.
Narkomaner, og dem er der ca. 15.000 af i Danmark, er de medmennesker, som er blandt de svageste og mest udsatte i vort samfund.
Og det skyldes, at de har fået et stof i kroppen, som har overtaget styret af deres liv.
Deres egen fri vilje har ikke mere ret meget at skulle have sagt.
Men rigtig mange narkomaner ønsker at komme ud af denne stofafhængighed og komme i behandling.
Og behandling ved vi jo består både af afgiftning, selve behandlingen og så noget efterværn eller resocialisering.
I Danmark svigter vi på behandlings- og især på resocialiseringsområdet.
Mange narkomaner bliver afgiftet og så sendt tilbage til det miljø, de kom fra, og så begynder hele misbruget forfra.
Altså den lige vej tilbage til misbruget.
Ja, hvad havde man egentlig ventet?
Afgiftning eller afvænning er jo kun det første skridt.
Her fjerner man giften, så man kan komme i gang med det egentlige arbejde, nemlig behandlingen og derefter resocialiseringen.
Men hvis man gang på gang sender narkomaner hjem efter afgiftning og kalder det behandling, så er det da ikke så underligt, hvis narkomaner opgiver ævred og mener, at de har forsøgt og forsøgt, men at det ikke hjælper.
Succesraten er da også uhyggelig lav for denne slags, som jeg vil kalde ikkebehandling, mens succesraten er langt bedre, hvis narkomaner har været i behandling minimum et års tid.
Vi ved alle, at der p.t. i Danmark findes så mange eksnarkomaner som aldrig før.
Der findes velfungerende anonyme eksnarkomangrupper, som mødes og er netværk for hinanden.
Så en del af behandlingsstederne har altså virkelig succes.
Opgaven lyder så på, hvilke steder er det så, der har succes?
Hvilke metoder er det, man bruger dér?
Og det er helt klart, at opgaven må være at få flere af den slags steder, som bruger metoder, der giver succes; det vil sige, som hjælper narkomanerne ud af misbruget, gør dem stoffri og hjælper dem tilbage til et værdigt liv med familie, job, uddannelse, bolig osv. Den opgave er sådan set blevet formuleret i det fælles forslag til vedtagelse, som er knyttet til F 50.
Første punkt i forslaget drejer sig bl.a. om forebyggelse.
Det kan bl.a. gøres via netværksgrupper, SSP, oplysning, besøg i skoler og klubber af tidligere narkomaner.
Forebyggelse handler også om at udskyde børns og unges alkoholdebut, da undersøgelser viser, at jo tidligere børn og unge begynder at indtage alkohol, jo større risiko er der for, at de bliver misbrugere af andre og hårdere stoffer.
I denne forbindelse skal det siges, at det er vigtigt med en bred vifte af forskellige tilbud, da også narkomaner er meget forskellige mennesker.
Jeg har selv set og haft kontakt med et antal mindre behandlingssteder, som behandler narkomaner ud fra et kristent liv- og menneskesyn, og disse har ofte højere succesrate end dem, som nævnes om narkobehandling generelt i den offentlige statistik.
Disse behandlingssteder hævder, at de har op til 50, 60, 70 pct. succes, men de har aldrig deltaget i forskningsprojekter.
De fleste af de mindre behandlingssteder hilser også forskning velkommen.
De synlige og levende beviser af kød og blod har de, for det er alle de narkomaner, som har været gennem behandling disse steder, og som i dag klarer sig selv og lever en stoffri tilværelse med familie, venner, bolig, job eller uddannelse.
Den debat, vi har i dag, og den opgave, som skal skubbes i gang via denne debat, er uhyre vigtig.
Det er vigtigt for os som politikere, og det er vigtigt for de bevilgende myndigheder, men det er vigtigt især for pårørende og misbrugere, fordi det sender et signal til dem om, at viljen er til stede til at hjælpe dem og til at satse yderligere på dette område.
Ofte kan både misbrugere og pårørende føle sig forladt.
Misbrugerne bliver behandlet som de værste udskud, men med denne debat siger vi til dem i dag
, at vi her i Folketinget er enige om, at skeen skal tages i den anden hånd, nu skal der sættes turbo på narkobehandlingsområdet, og formålet er, at mange flere narkomaner skal hjælpes ud til en stoffri og en værdig tilværelse.