Brian Mikkelsen (KF), 1999-02-04:
Det Konservative Folkeparti finder debatten om redegørelsen
særdeles relevant.
1998 og den sidste redegørelse, vi fik for et par måneder siden, har medført en livlig debat.
Udmeldinger fra organisationer og dækningen i medierne har været stor.
Det kan jeg selvfølgelig kun bifalde, fordi debatten om den institutionelle struktur efter min personlige overbevisning trods alt, set fra sidelinjen, i hvert fald her fra Folketingets side, har set ud som alles kamp mod alle; alliancer er blevet skabt, og alliancer er blevet brudt.
Men det har også afstedkommet en meningsfuld diskussion regionalt og også på tværs om, hvordan man egentlig har kunnet strukturere det her på en anden måde.
Der har været diskussionen om CVU-modellen, som fru Hanne Severinsen jo også fortalte er blevet startet på en fornuftig måde i Holstebroområdet.
Universitetsmodellen har vi fået skabt med de forsøg og den institution, der blev skabt i Odense og så med Syddanmark.
Det ser
alt sammen meget fornuftig ud.
Problemet med debatten er såmænd blot, at man ikke tager fat på det, der er det reelle problem, altså indholdet, substansen, hvad det er, vi vil med uddannelsessystemet.
Altså man kan have nok så mange strukturdiskussioner om, hvordan det hele skal se ud, og hvor mange institutioner vi skal have.
Det vigtigste er at se på, hvordan man kobler institutionerne sammen, så der kommer noget indhold ud af det.
Dér synes jeg, man har manglet lidt, at man er startet det forkerte sted.
De overordnede rammer for vores uddannelsessystem er selvfølgelig vigtige, men det er vigtigt at gøre sig klart, at det er kvaliteten og forbedringerne af kvaliteten, som er det væsentligste; indholdet og koblingen de forskellige uddannelser imellem er altså vigtigere end den strukturdebat, vi har her i dag, som også er vigtig.
Danmark har jo ifølge redegørelserne langt flere videregående uddannelsesinstitutioner end landene omkring os.
Antallet af studerende på institution er således meget lavere i Danmark end i de lande, vi normalt sammenligner os med. Vores holdning i Det Konservative Folkeparti er, at vi på en frivillig måde skal have nedbragt antallet af institutioner.
Men det er altså ikke målet i sig selv at se på, at der skal være x antal institutioner.
Målet er at se på, hvordan man får et bedre indhold ud af de institutioner.
Og så er det sandsynligvis sådan, at de bliver bedre, jo mere der bliver samarbejdet, og at man kan få nogle stærkere enheder ud af det.
Sagen er jo også den, at hvis man på sportssiderne læser om forskellige taktiske manøvrer, som en fodboldtræner foretager sig, så diskuterer man, om man skal have en 3-4-5-model, et 4-4-2-system eller noget i den stil.
Og der har vi så også her i Folketinget diskuteret, hvor mange LVU'er og MVU'er og KVU'er der skal være, og ikke mindst, hvordan de pågældende institutioner samarbejder.
Som de få fodboldsagkyndige, der sikkert er her i salen, ved, er det jo en ren videnskab at finde frem til det rigtige spillersystem.
Men det er altså ikke spillersystemet, man husker i forbindelse med de vigtige kampe, men derimod resultatet af kampen, og sådan skal det naturligvis også gælde for uddannelsessystemet.
Det er kvaliteten, det er indholdet, der er det centrale.
På den ene side vil det selvfølgelig være en fordel at samle de videregående uddannelser i lidt større enheder for dermed at kunne udnytte de kvalitets- og stordriftsfordele, der ligger, og de synergieffekter, der ligger.
Så set fra vores stol er svaret altså ikke helt enkelt.
Hvem har så også sagt, at det skal være det?
Vi mener, at den nuværende uddannelsesstruktur er uhensigtsmæssig.
Der er behov for, at uddannelsesressourcerne for de videregående uddannelser koncentreres for at øge kvaliteten.
Vores ønskescenarier er, at de enkelte institutioner finder frivilligt sammen i et forpligtende samarbejde eller i fusioner, som man jo allerede har set i forbindelse med universitetet i Syddanmark.
Større institutionsenheder vil efter vores opfattelse give bedre mulighed for at bygge stærke, faglige miljøer på de forskellige institutioner.
Et af de punkter, der dog bekymrer i forbindelse med denne her debat og den manglende information fra regeringen, er, at voksenefteruddannelsessystemet ikke indgår som en del af redegørelsen.
Ligesom ved behandlingen af evalueringsinstituttet ønsker regeringen at behandle AMU-området som noget ganske specielt.
Det er efter vores opfattelse ikke nødvendigt.
Det bør være en integreret del af den uddannelsesdebat, der hele tiden foregår.
Vi kan ikke komme uden om, at fremtidens velfærdssamfund indeholder læring hele livet.
Jeg tror ikke på, at det vil være muligt at klare sig i fremtiden med den uddannelse, man fik som ung.
Man skal hele tiden bygge faser oven på, alt efter hvilken stilling og hvilket niveau den enkelte befinder sig på.
Derfor kunne det jo være interessant at høre regeringen, hvor den ser voksen- og efteruddannelsessystemet i hele denne her debat.
Bør vores efteruddannelsessystem ikke indgå som en integreret del af en eventuel institutionsreform? Vi ser gerne fra konservativ side, at de kommende ændringer af institutionsstrukturen sker ved forskellige strategiske alliancer på regionalt eller fagligt niveau.
Baggrunden for dette er, at succes i høj grad kan måles ved, om de involverede parter selv kan se formålet, og det går som bekendt fremad på dette område i øjeblikket.
Derfor er det ikke et område, hvor vi p.t. skal presse en eller anden reform ned over hovederne på de forskellige institutioner.
Vi skal derimod sikre, at de enkelte institutioner har de rette redskaber og får den rette støtte og dermed selv tager initiativer til at implementere forskellige former for strategiske samarbejder.
Så kan de gode erfaringer spredes til glæde for hele uddannelsessystemet.
Det vigtigste for Det Konservative Folkeparti er altså, at kvaliteten er i højsædet, og at de enkelte institutioner, hvad enten det er LVU'ere, MVU'ere eller KVU'ere, bliver belønnet og får nogle incitamenter, såfremt kvaliteten forbedres.
Der er i mit sind ingen tvivl om, at et øget samarbejde mellem de forskellige institutioner vil sikre stærkere læremiljøer, men det er vigtigt, at vi går frivillighedens vej.
Det er således gulerødder og ikke pisk, vores forskellige uddannelsesinstitutioner har brug for.
Hvis institutionerne er presset ned i en forudlagt skabelon vil det blive meget vanskeligt at implementere, hvis målet alene er at forbedre den geografiske skævhed og/eller faglige snæverhed.
Det er jo ikke de samme problemer, som de forskellige institutioner står over for.
Hvis man sådan kigger lidt konkret på de temaer, der ellers har været fremme i forbindelse med redegørelsen, så er vi tilhængere af, at man får givet en kompetence, en bachelorgrad, til mellemuddannelserne.
Det vil give nogle muligheder for at kunne hoppe videre, det vil også give noget substans og også en faglig stolthed, hvis man f.eks. gav sygeplejersker, lærere osv. en grad, som de kunne benytte i forskellig sammenhæng.
Det er utrolig vigtigt for os, når vi diskuterer de her ting, at vi ser på, hvordan vi kobler de forskellige uddannelser sammen, så folk kan bruge den faglighed, den merit, de får på de forskellige uddannelsesinstitutioner på andre niveauer, så de ikke er låst fast, så de kan hoppe videre, hvis det er det, de har brug for, så de hele tiden kan uddanne sig.
Det vil vi prøve at kigge på, når vi diskuterer det her.
Vi har også noteret os den socialdemokratiske ordførers, hr. Hans Peter Baadsgaards, bemærkninger om efteruddannelsen på seminarieplan, og der er vi også af den holdning, at det ville være uhensigtsmæssigt at etablere endnu flere institutioner i forbindelse med efteruddannelsen.
Vi mener, det skal gennemføres i et samarbejde seminarierne imellem. Man kan jo ikke lægge det på kun et seminarium, men flere seminarier må regionalt slå sig sammen og gennemføre det projekt.
Vi mener altså konkluderende, at der skal ske en bedre koordination på området.
Det er en væsentlig betingelse for, at der skabes gode faglige miljøer og høj kvalitet i undervisningen.
Derfor må de overordnede interesser altså være, at der etableres uddannelser, der kan tiltrække mange unge og uddanne kandidater af høj kvalitet og med forskellig orientering i vægtningen af interesser for praksis, teori og forskning, og at den vertikale og horisontale faglige sammenhæng i uddannelsesinstitutionerne og uddannelsesforløbene skal prioriteres.
Det er altså vigtigt at sende det som signal.
Vi synes, det er glimrende redegørelser.
Specielt nr. 2 redegørelse synes vi passer meget godt til vores temperament, og den glæder vi os til at forhandle ud fra.
Vi tror på, at der kan komme noget meget fornuftigt ud af det.