Jørgen Estrup (RV), 1998-12-17:
Jeg vil godt have lov til at undre mig, undre mig over, hvad vi har oplevet i de uger, der er gået, siden finanslovaftalen blev indgået,
undre mig over, hvad jeg ikke kan opfatte som andet end en meget veltilrettelagt kampagne grænsende til det hetzagtige indimellem vedrørende regeringens, men først og fremmest statsministerens rolle i det finanslovforlig, der har været.
Indimellem siger man jo, at ens værste fjende er ens gamle taler, men indimellem kan man også være glad for at have sagt noget.
Jeg vil gerne citere, hvad jeg sagde den 8. oktober i forbindelse med åbningsdebatten, hvor jeg måske ikke så overraskende roste statsministeren for åbningstalen, men så føjede jeg til, at årsagen til det var to betragtninger, for det første at åbningstalen var socialt engageret, og dernæst at det var en modig tale.
Den var socialt engageret på de svage gruppers vegne, en meget klar markering af, at denne regering ikke accepterer marginalisering og udstødelse i det omfang, som vi hidtil har været vant til.
Det var også en modig tale, fordi den understregede de reformer, som regeringen finder er nødvendige, ikke for reformernes skyld, men for at bevare velfærdsmodellen, sådan som vi kender den.
Det er jo præcis det, der er sket nu.
Og for dem, der har haft lyst til at høre og se, har det været der.
Det er heller ikke altid det, der er brug for.
Jeg føjede til efter at have rost talen, at det var måske en for modig tale.
Det synes jeg ikke i lyset af det, der er sket, men det er, som jeg har sagt, ikke nødvendigvis noget, man bliver populær af.
Medierne har siden registreret noget, som man vel nærmest kan kalde politisk turbulens af orkanstyrke.
Hr. Jes Lunde beskrev det før sådan næsten med et lidt forelsket udtryk som et oprør.
Jeg kunne høre, at det passede hr. Jes Lunde udmærket.
Taget for pålydende må man tro, at det koger i det ellers så fredelige danske folkehav.
Samtidig kan vi så herinde konstatere det paradoks, at vi skal mange år tilbage, før vi kan finde så massiv en opbakning, 142 mandater tror
jeg det er, til den finanslov, som vi nu vedtager inden så frygtelig længe, og man må jo så spørge sig selv: Er det Folketingets store flertal, der er ude af trit med befolkningen, eller er det medierne og andre, der overreagerer? Og spørgsmålet behøver sådan set egentlig ikke at blive besvaret.
Er det Gallup, eller er det de 200-300 demonstranter frysende i et hjørne af slotspladsen i går, der er mest troværdige?
Et forsigtigt bud uden at besvare spørgsmålet er, at finanslov 1999 ikke vil spolere danskernes jul.
Lad mig så sige, at jeg synes, det er et glimrende resultat, regeringen har opnået.
Det er som altid, når man vedtager en finanslov, en vigtig brik i den økonomiske politik, og det gælder også denne brik.
Den kan ikke adskilles fra to andre brikker, nemlig pinsepakken og kommuneaftalen tidligere på året, og selv om jeg ved, det ikke er populært, at det bliver sagt, så vil jeg dog gerne udtrykke min tak til det samarbejdende folkestyre, det være sig til oppositionen såvel på den ene som på den anden side af regeringen, og minde om, at det er i demokratiets bedste ånd, at dette sker. Fra radikal side lægger vi såvel vægt på det, der skal vedtages her om ikke så længe i dag, som på det, der blev vedtaget i juni og bl.a. involverede venstrefløjen her i salen.
Men det er meget mere end økonomisk politik, vi får lagt fast.
Det er en politisk kurs, som på væsentlige punkter reformerer den danske velfærdsmodel, og selv om det måske er et lidt forslidt udtryk, er det, der jo sker, at velfærdsmodellen bliver bæredygtig, at den bliver langtidsholdbar, robust såvel over for økonomiske ændringer som og ikke mindst over for politiske ændringer.
Det tror jeg vi alle sammen ved at påskønne.
Det drejer sig om tre reformområder.
Det er vist noget af det stærkeste, man kan bede om på det punkt, og det burde vel egentlig borge for kvaliteten.
Det er en indsats, som ikke blot drejer sig om A-holdet
Det drejer sig som noget nyt og som noget helt væsentligt også om det, man kunne kalde C-holdet, de 20 pct., dem, der ikke fik chancen, og vi lægger overordentlig meget vægt på fra radikal side, at vi nu ser arbejdsmarkedet som et samlet hele og ikke som delt op i et dagpengesystem for de finere og i det, som nogle har kaldt den sociale massegrav, dem, der er i den sociale del af arbejdsmarkedet.
Men det er et arbejdsmarked for alle, det er netop rummeligt.
Man kan vel sige, at der er tre principper i den reform, vi lægger frem.
Der er hensynet til den enkelte, det er ikke det, vi har været vant til på arbejdsmarkedet og i arbejdsmarkedpolitikken.
Der er brud på aktiveringsmonopolet, vi lægger aktiveringen dér, hvor man er bedst til at udføre den, bl.a. også på virksomhederne som noget nyt.
Og så er der noget, som jeg synes man skal bide mærke i, nemlig forebyggelsen af førtidspension.
Det er ikke løsningen blot at udskrive en check til folk og langtidsparkere dem, men der skal være en vej, som fører tilbage til ordinær beskæftigelse på arbejdsmarkedet, hvis man ellers ønsker at hjælpe folk.
Den anden reformdel er selvfølgelig den, der vedrører den gradvise tilbagetrækning, altså efterlønsdelen.
Og hvis jeg ganske kort skal citere, hvad der står i regeringsgrundlaget, så står der, at på efterlønsområdet skal man gøre delefterlønnen til et reelt alternativ til fuld efterløn.
Det er det, der sker, vi får ad den vej tilbagetrækningsalderen op, vi får gjort tilbagetrækning til noget, som man kan bruge, når man har behov for det, men ikke bare fordi man har lyst til det.
Og der er stor forskel, og det er i overensstemmelse med de bedste traditioner i dansk social indstilling.
Endelig for det tredje
den del af reformkomplekset, som drejer sig om at genskabe den sociale profil, at sikre, at de offentlige tilskud nu gives til dem, der har mest behov for det.
Det gælder på boligstøtteområdet, hvor indtægt og formue kommer ind snarere end alder som det centrale.
Det gælder på medicintilskuddet, hvor kronisk syge bliver bedre hjulpet.
På det punkt, når det drejer sig om de offentlige ydelser, realiserer vi princippet om, at offentlige ydelser ydes efter behov og ikke efter, hvad man plejer.
Jeg vil godt et øjeblik vende tilbage til efterlønsdebatten, som også har præget, hvad vi har diskuteret i denne sag det meste af dagen, for man er jo nødt til at se en smule historisk på fænomenet efterløn.
Da man gennemførte efterlønnen for 20 år siden - det var som bekendt under SV-regeringen, som det er nævnt tidligere - var det i en situation med voldsomt stigende arbejdsløshed i lyset af oliekrise 2 på et tidspunkt, hvor man gang på gang havde udvidet dagpengeperioden for at forhindre, at folk faldt ud af dagpengesystemet.
Det kunne man ikke blive ved med, det
var man nødt til at forsøge at gøre en ende på, men samtidig gøre det på en nogenlunde konstruktiv måde.
Dér fødtes efterlønstanken.
Og jeg synes, det er interessant, og jeg kan da råde nogle ikke mindst på venstrefløjen til at læse de gamle debatter om efterlønnens vedtagelse, måske ikke mindst hr. Frank Aaen, som jo på det tidspunkt hørte til i en anden politisk gruppering.
Hr. Frank Aaen ville sikkert interessere sig for, at hr. Jørgen Jensen, der på det tidspunkt jo repræsenterede Danmarks Kommunistiske Parti, om efterlønsordningen sagde, ja, det gav han ikke noget for, for det var jo kun et spørgsmål om at skjule den politisk skabte arbejdsløshed.
Og af samme grund stemte kommunisterne heller ikke for ordningen, hvilket VS i øvrigt heller ikke gjorde.
SF holdt sig såmænd heller ikke tilbage i den debat.
Selv om SF dog stemte for ordningen, så var hr. Ole Henriksen, som var SF's ordfører, overordentlig kritisk og syntes ikke, at ordningen var skruet fornuftigt sammen, og ønskede en social ordning, hvad det ikke var.
Hvis man kigger på det, der var det egentlige grundlag, og jeg burde måske, inden jeg går over til det, lige føje til også for at minde efterkommerne af hr. Glistrup og Fremskridtspartiets nye aflægger, at var der nogen, der kæmpede imod den ordning, så var det Glistrup.
Glistrup var forrygende imod en ordning med efterløn, fordi det var det rene fup og fiduser, det skulle man ikke bruge penge på. Men det, som var meningen med efterlønsordningen, blev jo klart skrevet i forslaget.
Der blev nemlig skrevet, at efterlønsordningen primært skal ses som en arbejdspolitisk foranstaltning, der sigter mod en omfordeling af arbejdet, idet ældre lønmodtageres tilbagetrækning fra arbejdsstyrken giver mulighed for beskæftigelse af yngre arbejdsløse.
Det var arbejdsomfordelingspolitik, forståelig i den tids problemer, men glemt af åbenbart det meste af det politiske spektrum i dagens Danmark.
Det var ikke et spørgsmål om at give nedslidte en mulighed for at trække sig tilbage.
Ja, det var måske en positiv bivirkning, det havde man ikke noget imod, det var ikke meningen med ordningen.
Sådan er der nogle, der gerne vil fortolke den i dag, inklusive hr. Jes Lunde, som tidligere omtalte den på den måde.
Det har aldrig været meningen med ordningen, og det er ikke logisk.
Det var et middel til at afhjælpe problemer med arbejdsløshed og dagpenge, men det er siden blevet et pensioneringssystem for mennesker på 60 år, som ønsker at trække sig tilbage.
Det system er ikke holdbart, og det er jo det, som vi alle sammen har kunnet konstatere, og derfor har det været nødvendigt og fornuftigt, at vi nu har fundet nye veje til en revision.
Den ene model, som drejede sig om en afskaffelse i løbet af en årrække og en lettere adgang til førtidspension, en model, som jeg ved bl.a. trivedes godt i SF's bagland, ja, måske endda i deres forland, vil jeg næsten sige, i hvert fald blandt medlemmer af dette Ting.
Og den anden ordning som den, vi nu realiserer, er fleksibel tilbagetrækning.
Når den første ordning ikke er nogen særlig fornuftig løsning, så hænger det jo dels sammen med, at man dér afskaffer efterlønnen fuldstændigt og totalt og altså også for dem, der måtte have brug for dem, og dels at man jo så ikke får en virkning her og nu.
Det får man måske om 10 år, men det er i dag, vi har brug for, at man indstiller sig på en anden tilbagetrækningsalder.
Derfor synes jeg, at vi må konstatere for nu at konkludere omkring efterlønnen, at det nye fleksible tilbagetrækningssystem gør efterlønnen og tilbagetrækningen til en proces, ikke til en social begivenhed.
Det giver
den enkelte et valg modsat i dag, hvor gradvis tilbagetrækning straffes økonomisk, og hvor der er tale om, at man enten må trække sig fuldstændigt tilbage - det er logikken i systemet - eller også må man lade være.
Mellemformerne findes ikke.
Jeg skal stoppe omtalen af efterlønnen og i stedet for gå til et par andre områder, hvor jeg synes, at det er helt oplagt, at vi har en nær sammenhæng mellem det, der sker i finanslovsammenhæng, og det, der sker i pinsepakken, og så det, vi har brug for såvel i den økonomiske politik som i lidt større sammenhænge.
Jeg vil godt nævne, at når vi på boligområdet har megen omtale af en ændring af boligstøtten i dag, så hænger det jo sammen med de principper, jeg nævnte for offentlige ydelser, og at det ikke er nogen god idé, at 50 pct. af lejerne får boligstøtte, hvis man vel at mærke vil kalde det et socialt system.
Men vi har også brug for det, som er oplagt, når man ser det i sammenhæng med pinsepakken, nemlig en balance
mellem ejere, lejere og andelshavere.
Det er en balance, som vi er med til at skabe med denne finanslov.
Den hilser vi velkommen fra radikal side.
På den måde kommer tingene til at hænge sammen.
På en anden led er pinsepakken jo også noget af det, der præger den finanslov, vi vedtager, og det er på miljøområdet.
Jeg tror ikke, at det er ukært hverken for hr. Frank Aaen eller for hr. Jes Lunde, at der er miljøtiltag, både hvad angår skattesystemet, hvad angår den kollektive trafik, og at vi på det område sætter ting i gang.
Jeg synes, at det måske sætter det hele i et lidt større perspektiv og peger fremad i stedet for blot at være den sorte finanslov, som hr. Jes Lunde snakkede om.
Jeg vil også godt i den sammenhæng nævne, at da vi startede finanslovdebatten i september, nævnte jeg på Det Radikale Venstres vegne, at vi var foruroligede over problemerne med at opfylde målsætningerne på CO2-området,
ikke kun, fordi det er målsætninger for CO2, men fordi det jo i sidste ende også drejer sig om trafikken i de store byer, som vi har brug for at få aflastet.
Vi har brug for i det hele taget at finde en trafikpolitik, der differentierer mellem de store byer og mellem de landområder, hvor man ikke har adgang til kollektiv trafik.
Jeg foreslog i den forbindelse, at vi skulle indkalde til en konference mellem eksperter, politikere og embedsmænd, og jeg var meget glad for, at trafikministeren i den sammenhæng kort efter udsendte en pressemeddelelse om, at det ville trafikministeren gøre.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at efterlyse, hvor langt vi er på det område, og sige, at her har vi virkelig en indsats, som er vigtig, også når vi ser det i lyset af de ting, som vi skal have på plads i forbindelse med takstpolitik for Storebæltsbroen og andre ting, for jeg tror, det er vigtigt, at vi hele tiden sikrer, at den kollektive trafik får sit og ikke bliver mishandlet i konkurrencen med den private bilisme.
Dette peger fremad som en af tingene, men derudover er der unægtelig også andre ting i finansloven, som peger fremad.
På uddannelsesområdet vil jeg gerne gøre opmærksom på, at den investering i fremtiden, som en række tiltag både inden for de videregående uddannelser, inden for tekniske efteruddannelser, højskoler og andre steder, som er rummet i finansloven, er et led i en overordnet politik, som vi fra radikal side håber at kunne føre videre i høj grad.
Det drejer sig om en investering i mennesker, ikke i maskiner, men i motivation og udvikling, som er vigtigere og det afgørende i den sammenhæng.
Dermed er vi også ovre ved et andet punkt, som har været været væsentligt i denne dags debat, nemlig kultursiden. Jeg har bemærket, hvor lidt forståelse der er i visse dele af Folketinget, mest koncentreret om Glistrups arvtagere, for, at kulturpolitik også er en vigtig del af det, som skal foregå med finansloven som baggrund.
Og jeg vil godt nævne som en afslutning, at det, kulturministeren har sat på dagsordenen, burde også hr. Thulesen Dahl interessere sig for, nemlig: Hvad vil det sige at være dansker i fremtiden?
Kulturpolitik er både noget om sprog, om litteratur, om danske film, og derfor er det jo ikke tilfældigt, når hr. Thulesen Dahl og jeg indimellem slås om, hvorvidt man skal give tilskud til medicin eller til kultur.
Jeg synes immervæk, at det er bedre at give tilskud til gode danske film end flere tilskud til hovedpinepiller.
Men jeg ved, jeg er uenig med hr. Thulesen Dahl.
På det punkt som på hele det internationale område sker der noget med denne finanslov, som peger imod Danmarks internationale forankring.
Det er ikke muligt at bevare de danske kulturelle rødder på den måde.