Martin Lidegaard (RV), 2005-04-12:
Dette lovforslag er jo en implementering af et EU-direktiv.
Det omhandler muligheden for at opnå CO2-besparelser på sin nationale konto ved at investere i udlandet gennem forskellige virkemidler: at købe kvoter, joint implementation og CDM, som det jo så smukt hedder i forkortelse.
Fra radikal side har vi jo fra Kyotoaftalens indgåelse vedstået, at det her er et af flere instrumenter til at spare på CO2'en og få nedbragt det samlede CO2-udslip på kloden.
Det gør vi stadig væk, og vi mener også, det er ganske fornuftigt at få det implementeret i europæisk kontekst og derfor nu også overført til dansk lovgivning.
Men det er klart, at diskussionen om, i hvor vid udstrækning dette direktiv og den danske udmøntning af det skal benyttes til at løse Danmarks CO2-forpligtelser, ligger os meget på sinde, og det gør den af tre grunde: For det første er Danmark stadig væk et af de lande i verden, der har det største CO2-udslip pr. indbygger.
Det skyldes vores store kulkraftproduktion, det skyldes også vores lidt uregulerede transportsektor.
Her vil jeg gerne sige i pa rentes, at jeg er meget glad for, at regeringen har skiftet standpunkt med hensyn til roadpricing, og jeg har med stor glæde set statsministerens udtalelser i dag om, at man nu vil lade, om jeg så må sige, i hvert fald hovedstaden og Århus få lov til at regulere på en anden måde.
Men vi har en masse uløste problemer i Danmark, og der må vi ikke hvile på laurbærrene.
Der har vi en ikke kun moralsk, men også en egoistisk forpligtelse til at få gjort noget ved det.
Derfor er vi lidt bange for, at vi ligesom begynder at sige
: Der, hvor Danmark vil investere i teknologioverførsel, er der, hvor vi kan få noget på vores nationale CO2-konto.
Det vil ikke være nogen hensigtsmæssig drejning af dansk ulandsbistand.
Derfor skal jeg understrege, at hvis vi begynder at bruge midler til det her formål, så er det midler, der skal være additionelle i forhold til vores normale ulandsbistand.
Den tredje grund til, at vi gerne vil have sat en eller anden form for grænse for, hvor stor en del af vores forpligtelse vi kan tage over det her, er så, at vi faktisk mener, at der et enormt arbejdspladspotentiale i hele det her område, og det at begynde systematisk at opkøbe uden for landet i stedet for at investere i dansk knowhow og teknologi er virkelig at skyde sig selv i foden på længere sigt.
Vi ved jo alle sammen allerede nu, det er også regeringens erklærede politik, at vi efter 2012 får nye forpligtelser.
Så skal vi til at købe mere.
Hvorimod de, hvis vi investerer i nationale tiltag, så fortsætter, og så kan vi også bruge dem efter 2012.
Så det er måske lidt som – det tror jeg ikke man kan sige fra Folketingets talerstol – at lade vandet i frostvejr, at man på den måde, om jeg så må sige, begynder at købe det hele i udlandet og så ruller snebolden foran sig, efterhånden som det bliver dyrere og dyrere.
Derfor håber jeg, at ministeren her, når det bliver hans tur, vil gå op og tilkendegive, at det selvfølgelig er en del af den nationale handlingsplan, vi skal forhandle, at vi får lagt et snit på det her.
Og jeg er ikke engang sikker på, at vi nødvendigvis er så uenige, for hvis jeg har læst regeringen ret, så er det måske i størrelsesordenen 10-20 pct., man lægger op til skal købes udenlands.
Og så kan vi prioritere vores nationale midler derefter.
Med disse bemærkninger skal jeg sige, at vi går positivt ind i forhandlingerne, men altså har dette ene spørgsmål, som er et meget væsentligt spørgsmål.