Ole Sohn (SF), 1998-05-06:
Det var en overraskelse for mange, at lønmodtagerne stemte nej til mæglingsforslaget mellem LO og DA.
De mente spørgsmålet om den 6. ferieuge alvorligt.
De ville ikke lade sig nøje med fridage, som de i forvejen havde, og de ville ikke lade sig nøje med smulerne fra de riges bord.
Igennem de seneste mange år har vi fået at vide, at det går godt, og beviserne herfor har jo jævnlig været præsenteret gennem medierne.
Overskuddene er rekordhøje.
De nyeste tal viser faktisk, at indtjeningen i 1997 har taget et hop opad med mere end 20 pct., og aktiekurserne er næsten tredoblet siden årsskiftet 1992-93 svarende til en gevinst på næsten 800 mia. kr., hvilket også har gjort, at aktieudbytterne er utrolig store, fordi virksomhederne ikke selv kan bruge alle pengene.
Kravet om en 6. ferieuge er rimeligt.
Familiernes behov for mere fritid er velbegrundet, fordi der i dag bruges væsentlig mere tid på arbejde og transport end tidligere.
I 1990'erne brugte en gennemsnitsfamilie 50 timer om ugen til arbejde og transport, i dag bruger gennemsnitsfamilien ca. 80 timer.
Mere tid til den enkelte er et udtryk for en moderne arbejdsmarkeds- og familiepolitik, og til glæde for finansministeren betyder længere ferie og mere fritid ikke samtidig mere forbrug.
Det tjener LO til ære, at vi tog afstemningsresultatet alvorligt og samledes om kravet om en 6. ferieuge, og det tjener LO til ære, at de har iværksat en disciplineret konflikt, hvor formålet er at ramme arbejdsgiverne hårdt samtidig med, at livsvigtige funktioner friholdes.
Det har været en strejketaktik, der skulle gøre det vanskeligt for regeringen at gribe ind i den lovligt varslede konflikt.
Statsministeren har lanceret indgrebet med begrundelsen »nu er der intet alternativ til et politisk indgreb«.
Den udlægning er kun rigtig, hvis regeringens politik er at imødekomme arbejdsgivernes holdning, for der er et alternativ.
Alternativet består i at respektere det faglige demokrati og lade styrkeprøven mellem lønmodtagere og arbejdsgivere udfolde sig.
Det, at arbejdsmarkedets parter selv fastsætter løn- og ansættelsesvilkår, er jo netop det centrale i den danske model, og den danske model var jo også, hvad Folketinget netop ønskede at styrke, da det i 1996 vedtog den nye forligsmandslov. Urafstemningen denne gang har vist, at de nye regler virker.
Demokratiet blomstrer, og stemmeprocenten har denne gang været væsentlig højere end tidligere.
Derfor burde regering og Folketing stå ved sine beslutninger og lade det faglige demokrati råde, eller sagt med tidligere arbejdsminister Jytte Andersens ord fra debatten om forligsmandslovens revision: Det handler dybest set om at blande sig så lidt som muligt og have respekt for arbejdsmarkedsparternes ønske om deres eget sæt spilleregler.
Med regeringens forslag til indgreb i konflikten undergraves den fri forhandlingsret og det faglige demokrati.
Derfor kan SF ikke tilslutte sig det fremsatte lovforslag.
Det er vores opfattelse, at arbejdsgiverne i løbet af nogle få dage vil blive bløde i knæene, og at fagbevægelsen vil kunne høste frugterne af den strejke i form af, at der tages hul på den 6. ferieuge.
Sluttelig vil jeg gøre et par bemærkninger til selve lovforslaget.
Under forelæggelsen på pressemødet i middags sagde statsministeren, at det var meget magtpåliggende for regeringen, at lovindgrebet holdt sig inden for den ramme, der lå i det nedstemte mæglingsforslag.
Det er jo det samme som at sige, at regeringen helt og holdent har støttet Dansk Arbejdsgiverforenings forhandlingsgrundlag, og det er i sig selv en hån mod lønmodtagerne og deres ønsker.
Det er da også et udtryk for uansvarlighed, at regeringen ikke straks sagde til lønmodtagerne, at de ikke kan få mere end det, der ligger inden for rammen, at der alene kan blive tale om en omfordeling af den DA-godkendte ramme.
Hvorfor lod regeringen konflikten køre i 2 uger, når formålet netop var at bryde DA's ramme?
Til sidst om de konkrete emner: Finansieringen af feriefridage og omsorgsdage er spørgsmål, som vi vil rejse under udvalgsbehandling, for, som det er lagt frem under debatten tidligere - er der ikke tale om en reel påbegyndelse af den 6. ferieuge, men om, at man får nogle selvbetalte fridage.
Afslutningsvis skal der gøres en bemærkning til regeringen:
Når nu regeringen har ønsket at gribe ind i konflikten, burde det ud fra en politisk formel have været et indgreb, der gav fagbevægelsen de sejre, den kunne have vundet og skaffet sig selv ved den fortsatte kamp, nemlig at der reelt blev taget hul på den 6. ferieuge, og at man samtidig kunne se slutningen på, hvornår ferieugen var etableret fuldt ud.