Per Stig Møller (KF), 2002-02-19:
Jeg vil godt takke for debatten.
Jeg synes, det på mange punkter har været en spændende debat, en debat, der ud over det sædvanlige også har drøftet tingene eksistentielt og langsigtet, og det synes jeg har været godt.
Der er også polemik.
Der er også en frustreret opposition, som har glemt, hvad den selv gjorde som regering.
Det skal jeg vende tilbage til, for det er jo ret underholdende.
Men jeg vil godt starte med det overordnede, for jeg syntes, det var rigtig godt, at vi fik en overordnet debat.
Så vidt er vi enige. Jeg ser foran os her i verden tre meget store problemer, som vil vokse de næste 20 år.
Det ene er befolkningstilvæksten.
Hvis ikke vi får den under kontrol, så kan vi stort set ikke løbe fattigdommen ned.
Den er så kraftigt eskalerende, at der skal en kolossal masse nye arbejdspladser til, så mange, at det næsten overgår fantasien for, hvor mange arbejdspladser man kan skabe, hvis ikke befolkningstilvæksten sættes ned.
Hvis det så lykkes os at skabe alle disse arbejdspladser, som er nødvendige, for at man ikke får yderligere fattigdom, altså mere fattigdom, end man har i dag, så skal der altså skabes meget arbejde, så skal der skabes megen produktion, og så skal den produktion jo kunne sælges til ilandene, for ellers bliver disse ulande jo ikke rigere, og så får de ikke eksporteret sig ud af fattigdommen. Det kræver en Global Deal, som vi skal drøfte under næste punkt på dagsordenen, hvor både ilandene og ulandene går ind i det.
Så er der det tredje punkt.
Hvis det virkelig lykkes os at få skabt al den produktion og alle de arbejdspladser, som skal til, for at fattigdommen ikke vokser, men tværtimod bliver mindre og mindre, samtidig med at befolkningstilvæksten ikke tager til, så får vi nogle økologiske problemer, for så kommer produktionen jo til at betyde, at der bliver mere træk på jordens ressourcer og mere forurening, hvis ikke vi får lavet den øgede produktion i form af en bæredygtig udvikling og med mere overførsel af renere teknologi fra den rige verden til den fattige verden. Det er de tre store problemer, og hvad gør vi så ved det?
Ja, der gør vi jo faktisk det, at vi koncentrerer vores indsats, og vi udpeger nogle nye indsatsområder, fordi vi har set, at dette er de tre store problemer, som hænger sammen, og som skal løses i sammenhæng.
De kan ikke løses en for en, f.eks. det ene problem det ene årti, eksempelvis befolkningstilvæksten, og produktionen det andet årti og økologien det tredje årti, for så går en af de der ting galt. Derfor vil man se, at det, regeringen har arbejdet med her, er en sammenhængende politik, hvor vi sætter ind efter den analyse, vi har lavet.
Danmark er et lille land.
Vi har ikke 150 mia. kr. til rådighed til det, som verden mindst har brug for, måske er det 400 mia. kr., der er brug for.
Det har vi ikke, men så kan vi lægge vores lod ind og formulere en politik og skabe en politik, som går ind i disse tre områder, og det gør vi så.
Men befolkningstilvæksten, hvad gør vi der?
Ja, der ved vi jo, at hvis kvinderne kommer med i udviklingsprocessen, hvis kvinderne får uddannelse, så sænkes befolkningstilvæksten, så fødes der færre børn, så kan vi få dæmpet den tilvækst, som ellers løber af sted med fattigdommen og gør den større og større.
Det er derfor, man vil se i det her arbejde, regeringen
har fremlagt, og som vi diskuterer i dag,
at der sættes ny fokus på kvindepolitikken, og der skabes en ny pulje til bekæmpelse af fattigdom med særlig henblik på kvindernes plads i den situation, og at vi sætter fokus på udvikling.
Det vil sige, at vi i stedet for at sprede os over en kolossal masse ting, som man har gjort før i tiden, fordi man har haft automatisk voksende beløb hele tiden - man har spredt sig over en masse ting, hvor man ikke rigtig har kunnet se indflydelsen, og den ene rapport efter den anden har jo også har sagt, at der har været mange mislykkede projekter undervejs - så koncentrerer vi. Rigsrevisionen har jo også sagt, at der er for meget, der er umåleligt, at Udenrigsudvalget ikke får tilbagemeldinger på, om målene også nås.
Det skærper vi også, for ellers går det, som jeg plejer at sige her: Hvad er indflydelsen af denne finger på dette vandglas?
Ja, den er meget tydelig lige nu
, men når man tager fingeren op, så kan vi ikke se, at den overhovedet har været der.
Og sådan skal det ikke gå med den danske bistand, at man ikke kan se, den har været der.
Det næste, vi gør, er, at vi omkring produktion, arbejde, kapital siger: Hvis man følger Kofi Annans forslag, så kan man nå op på 50 mia. i bistand fra verden.
Og hvis man så indfører frihandel, så sætter han beløbet til 100 mia. dollar årligt.
Se, det batter noget.
Selv om Enhedslisten morer sig meget over, at den private sektor er inde i billedet, så er det faktisk noget af det vigtigste, og det er også noget af det, som altså er med i Kofi Annans beregninger, at den frihandel jo ikke baserer sig på statsproduktion, for den har ikke været særlig heldig i verdenshistorien, den baserer sig på privatproduktion.
Og derfor har vi præcis - og det var jo noget, den gamle regering også udviklede, og det udvikler vi videre - privatsektorprogrammerne, hvor vi har sat
flere penge af,
fordi de har skabt tusinder af arbejdspladser de senere år i Afrika.
Det er da ikke noget at kimse ad, det er jo det, det drejer sig om.
Derfor giver vi stadig væk penge til infrastrukturen, således at præcis fattigdommen blandt kvinder bliver bekæmpet, fordi de ofte befinder sig i de mindre landdistrikter, hvor de har meget vanskeligt ved med deres småproduktion at komme i forbindelse med de større markeder, de skal til, og derfor vil man se, at bivejsindsatserne hovedsagelig er dem, der er blevet bevaret inden for infrastrukturen. Og derfor satser vi på et retssamfund, demokrati og menneskerettigheder og god regeringsførelse, for der kommer
ikke kapital, de 100 mia. kr., som de har brug for, hvis ikke der er et investeringsklima, hvor man kan være sikker på, at tingene ikke beslaglægges som i Zimbabwe, når det passer en regeringsleder.
Derfor er god regeringsførelse noget af det mest afgørende.
Dårlig regeringsførelse er jo det, man har set i Malawi, som er blevet forsvaret så kraftigt her.
Det kommer overhovedet ikke de fattige til gavn, for hvad betyder dårlig regeringsførelse?
Det betyder, at pengene forsvinder på vejen fra os til de fattige, som skulle have haft dem.
Det er en dårlig regeringsførelse.
Med god regeringsførelse kan man følge pengene, og jeg skulle hilse og sige, at jeg har meget svært ved at følge
pengene, som er i omløb, fra Danmark til Malawi, på trods af de forsvarstaler, jeg har hørt her.
Pengene kommer ikke de fattige til gavn, hvis ikke vi kan følge dem.
Penge, vi kan følge, når frem til modtageren.
Penge, vi ikke kan følge, kan vi ikke regne med, når frem til modtageren.
Det tredje punkt, jeg nævnte, var økologien, den bæredygtige udvikling, som skal fange op, at produktionen ikke ødelægger verden med forurening.
Det er hr. Jørn Jespersen og jeg sikkert ganske enige om.
Der vil man også se, at vi satser på renere teknologi, og at vi f.eks. sætter flere penge af til GEF'en, miljøfaciliteten i verden, det, den gamle regering gjorde.
Så vi har set på de overordnede perspektiver her, og der sætter vi så målrettet ind.
Det er også derfor, at jeg har meget svært ved at forstå, at oppositionen her har haft så svært ved vores forslag til vedtagelse, fordi det er fremadrettet.
Deri siger vi, at vi vil fremme bæredygtig udvikling gennem fattigdomsorienteret økonomisk vækst, og at vi vil fortsætte det gensidigt forpligtende samarbejde på basis af landenes nationale fattigdomsstrategier, thi de skal jo være med til selv at bekæmpe fattigdommen.
Vi kan jo ikke komme og bekæmpe den for dem og fortælle dem, hvad de skal gøre. Det er det, der hedder partnerskab, og det var man også imod i oppositionen, herunder med fokus på kvindernes rolle i udviklingsprocessen, sådan som jeg præcist sagde her.
Det var man også imod i oppositionen.
På basis af god regeringsførelse og respekt for menneskerettigheder og demokrati, står der her.
Det kan oppositionen heller ikke stemme for.
Det er forudsætningen for, at der kan komme kapital og arbejde til de lande.
Må jeg så tage fat i nogle af de konkrete påstande, for nu har jeg givet det overordnede billede af, hvad det er, vi arbejder med, og hvorfor vi gør, som vi gør.
Fru Margrete Auken siger: De store organisationer har ikke fået en stigning, det er bare, fordi der er blevet flere af dem.
Men så har fru Margrete Auken meget svært ved at læse finansloven, for hvis man læser finansloven, kan man se - og det er jo en stor bog, det erkender jeg - at rammeorganisationerne i 1995 fik 239 mio. kr., og at rammeorganisationerne i 2001 fik 391 mio. kr.
Der er ikke kommet mere end en til imellem 1995 og 2001.
Det var CARE, der kom til i 1996.
Det er Red Barnet.
Men det vil sige, at det ikke har haft nogen indflydelse på udviklingen fra 1995 til 2001, sagt til fru Margrete Auken.
Fru Margrete Aukens påstand har altså simpelt hen været forkert.
Så er der blevet sagt en hel del ting om Malawi og Eritrea.
Der er jo så nogen, der har hukommelsestab - det er dem, der sidder i oppositionen i dag - fordi den gamle regering standsede faktisk bevillingerne til Eritrea på grund af den politiske udvikling i Eritrea.
Den gamle regering tilbageholdt budgetstøtten til Malawi på grund af udviklingen i Malawi.
Det er blevet glemt.
Malawi fik advarselslamperne af den gamle regering, og det er jeg ikke uenig i at de skulle have.
Men når man så ikke respekterer advarselseslamperne, er man altså nødt til at lade lyset gå op i rødt, når det har været på gult, og når der ikke sker noget. Der er jo ikke sket forbedringer i Eritrea og Malawi, siden den gamle regering standsede nye bevillinger til Eritrea og tilbageholdt budgetstøtte på grund af den politiske udvikling.
Der er jo ikke sket fremgang.
Skulle den danske regerings meldinger, som sikkert har haft tilslutning fra Kristeligt Folkeparti, SF osv. på det tidspunkt, være til grin?
Det er ikke rigtigt, at det specielt er nogle kvindeprogrammer, der er blevet skåret i Malawi og Eritrea.
De findes i hvert fald ikke i vores programsamarbejde med dem, som fru Margrete Auken var inde på.
Det er ikke med i nogen af de projekter, man kan læse om i bogen.
Så jeg ved ikke, hvor de er blevet fundet henne. De er ikke blevet fundet i det, som Danida arbejder med.
Så siges det også, at der skæres i aids-bistanden.
Der er der også nogle, der har hukommelsestab.
Det var, hvad det blev til.
I 2002 kommer vi op på 165 mio. kr.
Det, jeg har set nogle har talt om, er de tematiserede midler, man havde tænkt sig at give frem til 2007 osv.
Det kan man jo altid sige og lægge dem sammen og komme oven på osv.
Der er bare det ved det, at de tematiserede midler havde den daværende regering aldrig bestemt udelukkende skulle være til aids.
Fint, det har Socialdemokratiet ikke sagt.
Det er det indtryk, man har fået i hvert fald i den offentlige debat.
Det havde man ikke besluttet sig til.
Det eneste konkrete, vi kan se, er altså, at aids-indsatsen stiger fra 35 mio. kr. udbetalt.
Til fru Margrete Auken vil jeg sige, at det afgørende jo er, hvor mange penge der kommer i lommen, og ikke hvad der står på et papir.
Det afgørende er jo, hvor mange penge der kom ud til den tredje verden til aids-bekæmpelse.
Der kom 35 mio. kr. gennem de multilaterale organisationer, mens der kommer 165 mio. kr. i 2002.
Det vil sige, vi styrker altså den aids-bekæmpelse via det multilaterale arbejde.
Så spørger hr. Morten Helveg Petersen, hvordan vi kan lede EU under formandskabsperioden, når vi skærer ned.
Må jeg sige, at jeg respekterer totalt hr. Morten Helveg Petersens ret til at komme med den kritik, for den kritik kom
hr. Morten Helveg Petersens parti også med, da Socialdemokratiet, som jo i dag har været lidt højt oppe, ville skære ned.
Vi fik jo at vide af fru Marianne Jelved på Nyborg Strand den 7. januar 2001, at Socialdemokratiet adskillige gange har foreslået en reduktion af Danmarks bistand til verdens fattigste lande. Det vil altså sige, at Socialdemokratiet havde forberedt
en nedskæring, som Det Radikale Venstre forhindrede.
Der er nemlig sket det, at ulandsbudgettet efterhånden var nået op på 1,1 pct., hvad det ville nå i 2002.
Så det adskiller os altså ikke fra Socialdemokratiet i regeringsposition.
Vi er det land, der har arbejdet mest for dette område og er det fortsat.
Det betyder, at vi kan trække de andre lande frem og vi kan vende os imod Kommissionen, som nu har sat som målsætning, at man skal nå 0,33 pct.
Det er hr. Poul Nielsons sidste melding, at de lande, der ikke har nået 0,7 pct., bare kan nå 0,3, og det skal de alle sammen så nå.
Det er vi imod.
Vi vil have dem op på 0,7 pct., og det har vi al ret til.
Så det er hovedpointerne i forbindelse med de bemærkninger, der er faldet her.
Den røde lampe lyser, så jeg lader småbemærkningerne ligge.