Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-03-13:
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg er positiv over
for intentionerne bag forslaget.
Det er vigtigt med en målrettet indsats for at begrænse rygning blandt børn og unge, for jo tidligere børn og unge begynder at ryge, jo større er risikoen for, at de bliver storrygere senere i livet.
Rygningens skadelige virkninger kender vi jo alle, og derfor er der sådan set megen god fornuft i, at forebyggelsen af tobaksrygning sættes ind i netop teenageårene.
Af samme grund har regeringen allerede taget initiativ
til at indføre en aldersgrænse for køb af tobak.
Regeringen har endnu ikke lagt sig endelig fast på, hvad aldersgrænsen skal være.
Det vil vi drøfte hen over foråret og sommeren, men som jeg meldte ud i forrige uge, bør aldersgrænsen nok være højere end de 15 år, som foreslås i beslutningsforslaget fra Socialdemokratiet.
Jeg synes, at meget kunne tale for en aldersgrænse på 16 år.
Tre fjerdedele af dem, der ryger, er begyndt at ryge
regelmæssigt, før de fylder 16 år, så der er faktisk mange af de voksne rygere, der er startet med at ryge i aldersintervallet 15-16 år. Undersøgelser viser, at de unges tobaksforbrug i modsætning til i andre aldersgrupper ikke er faldende.
Der har de sidste 30 år været en markant og entydig udvikling i retning af færre rygere, både blandt mænd og kvinder.
Ifølge de seneste tal er andelen blandt voksne dagligrygere i dag 28 pct.
For blot 2 år siden i 2001 var tallet knap 30 pct.
Det betyder faktisk, at der på 1 år er blevet ca. 60.000 færre dagligrygere.
Det er sådan set forebyggelsespolitisk en kæmpesucces.
Udviklingen i de unges rygevaner har de sidste 15-20 år stort set været stagnerende, så de voksne danskere er altså flinkere til at lægge cigaretterne fra sig end de unge.
Det er naturligvis først og fremmest, og det vil jeg gerne understrege, et forældreansvar, at børn ikke begynder at ryge.
Men det er også et ansvar for alle voksne, som på anden vis er en del af børns og unges hverdag, det være sig familie, de professionelle voksne, børnene møder i deres dagligdag, pædagoger, folkeskolelærere, de voksne, man møder i det frivillige foreningsliv osv.
Alle har vi et ansvar, men forældrenes ansvar er i sagens natur det største.
For at sende et signal om, at rygning ikke er en del af børnekulturen, vil regeringen i begyndelsen af næste folketingssamling fremsætte lovforslag om forbud mod salg af tobak til børn og unge.
Regeringen har lagt op til en åben dialog om, hvordan man bedst skruer et sådant forbud sammen.
Bl.a. overvejer regeringen samtidig at hæve aldersgrænsen for salg af alkohol fra 15 år til 16 år.
Når regeringen sigter mod en fælles aldersgrænse, sandsynligvis på 16 år, for tobak og alkohol, er det for at sende et klart signal, der ikke kan misforstås, om, at folkeskolen og børneårene er forbudt land for cigaretter og alkohol, og dermed støtte op om forbud mod rygning i skolerne.
Jeg tror, det er vigtigt, at vi får trukket en skarpere grænse mellem børnekultur og ungdomskultur.
Børneårene skal gøres fri for rusmidler, uanset om det er øl, vin, spiritus eller cigaretter.
Undersøgelser viser som sagt, som jeg var inde på lidt tidligere, at langt hovedparten af rygerne debuterer før 16-års-alderen.
Tre ud af fire er begyndt at ryge
regelmæssigt, før de blev 16 år, halvdelen før de blev 15 år. Jeg synes, disse tal peger på en aldersgrænse på 16 år,
Jeg mener at vide, at den gennemsnitlige afgangsalder i den danske folkeskole faktisk helt præcis er 16,1 år.
Samtidig kan en fælles aldersgrænse på 16 år gøre det lettere at administrere ordningen, fordi flere 16-årige har id-kort som f.eks. studiekort eller knallertkørekort.
Det trækker jeg frem her, fordi det ligger mig meget på sinde at advare mod, at vi bare laver signallovgivning.
Lovgivning, hvor vi på forkant godt ved, at der ikke vil være respekt omkring det.
Derfor vil vi arbejde for, at der bliver alvor og respekt om en aldersgrænse.
Både en aldersgrænse i relation til rygning og en aldersgrænse i relation til alkohol.
Regeringen vil derfor have en fortsat dialog med bl.a.
detailhandelen om, hvordan man bedst indfører og håndhæver en aldersgrænse for salg af tobak
Jeg har allerede haft møder
med detailhandelen, og jeg har her mødt en positiv vilje til at drøfte regler, der kan fungere i praksis.
Jeg fornemmer også, at der i befolkningen er en positiv vilje til at bakke op om en aldersgrænse.
Samtidig er det vigtigt at understrege, at et forbud mod salg af tobak til børn og unge hverken kan eller skal stå alene.
Det skal ses som et led i en større indsats mod børns
og følges op af andre initiativer.
Regeringen vil f.eks. se på, om der skal ske en øget informationsindsats over for børn, forældre, skoler samt over
for det butikspersonale, som skal håndhæve forbuddet
Et forbud kan jo også være en hjælp til forældrene i de bestræbelser, de selv udfolder for at forebygge, at deres børn begynder at ryge. Der er generelt behov for en større fælles ansvarlighed for vores børns sundhed og for børnekulturen på alle niveauer i samfundet, i familien, i skolen, foreningslivet, detailhandelen m.v. Alle steder er der brug for at trække skarpere linjer mellem børnekultur og ungdomskultur.
Det er derfor, jeg håber, at vi med et forslag fra regeringen straks i den nye samling vil kunne give et vægtigt bidrag hertil.
I det lys må jeg så desværre, kan man sige sige,
nå den konklusion, at jeg ikke kan støtte beslutningsforslaget.
Ikke fordi jeg ikke er enig i beslutningsforslagets intentioner, det er jeg langt hen ad vejen, men fordi jeg allerede har lagt op til en åben diskussion om indførelse af en aldersgrænse for salg af tobak.
En aldersgrænse, der tenderer til at være mere vidtgående, mere restriktiv, mere signalgivende, end den, der er lagt op til i forslaget her.
Jeg har annonceret, at regeringen i begyndelsen af den kommende folketingssamling vil fremsætte lovforslag om et forbud om salg af tobaksvarer til børn og unge.
Jeg glæder mig til den debat, der skal være omkring et sådant forslag hen over foråret og sommeren, og jeg håber og forventer og tror sådan set også, at et sådant forslag straks i den nye samling vil kunne samle bred støtte blandt partierne i Folketinget.
Jeg vil gerne takke for en, synes jeg, god og nuanceret debat
om regeringens forslag.
Alle ordførere har med forskellige ord betonet den balance, som forslaget her er udtryk for, nemlig balancen mellem privatlivets fred på den ene side og sikkerheden i patientbehandlingen på den anden side.
Som jeg kan lytte mig frem til, er den afvejning for størstedelen af ordførerne og partiernes vedkommende faldet ud entydigt til fordel for patientsikkerheden.
Jeg vil derfor gerne takke for de positive tilsagn, der har været fra en række af partierne.
Også kvittere over for Socialistisk Folkeparti og Enhedslisten, som endnu vejer.
Jeg håber, at vi kan få et godt og grundigt udvalgsarbejde, sådan som det også blev efterlyst, og at det kan føre frem til, at et enigt Folketing - det ville i hvert fald for mig være en flot ambition - kan bakke op om et forslag, som efter mine bedste begreber vil være et tigerspring i retning af at sikre god patientbehandling.
Jeg synes, at forslaget fra fru Line Barfod om at starte udvalgsarbejdet - jeg skal ikke blande mig i det - med en mere teknisk gennemgang af forslaget, forekommer at være fornuftigt og operationelt, for det er ikke særlig enkelt stof, når man kommer over i juraen og afgrænsningen til de mange hensyn, der skal vejes sammen her.
Vi ved, at der er situationer, hvor der ikke er overensstemmelse mellem den medicin, patienten tager, og den medicin, lægen tror, at patienten tager.
Det ved vi forskellige steder fra.
Der kom f.eks. en ph.d.-afhandling fra Farmakologisk Institut på Aarhus Universitet af en læge, Ishay Barat.
Det var en undersøgelse, der afdækkede 500 hjemmeboende 75-årige fra Århus.
Den viste, at der var en klar tendens til, at de ældre medborgere ikke har styr på medicinforbruget.
Enten tager de for lidt eller for meget eller forkert medicin med alvorlige bivirkninger til følge.
Den undersøgelse viste, at hver anden af de ældre brugte medicin som deres praktiserende læge ikke kendte til, og 70 pct. tog ikke medicin i de doser, lægen havde ordineret.
Det er, kan man sige, et forskningsresultat, som jeg her for nylig har fået bekræftet fra embedslægeinstitutionen for Vestsjællands Amt, der i en endnu ikke offentliggjort undersøgelse af plejehjemsbeboere sådan set når til, hvad jeg vil betegne som tilsvarende gruopvækkende tal, idet den undersøgelse viser, at det faktisk kun for tre ud af ti plejehjemsbeboere er situationen, at der er hundrede procent overensstemmelse mellem den konkrete medicinering og den medicinering, som lægen troede, den enkelte plejehjemsbeboer skulle have.
Man kunne jo drage andre tal frem.
Fru Tove Videbæk nævnte også nogle eksempler, der understreger, at der er et behov for at styrke patientsikkerheden ved at skabe et instrument, der giver lægen mulighed for at have detaljeret, øjeblikkeligt indblik i, hvad det er for en patient, man står med, og hvad det er for en medicineringsprofil, der er på vedkommende.
Det er det, dette forslag, som jo i øvrigt er aftalt med Amtsrådsforeningen i sidste års økonomiaftale, kan bidrage til, og jeg håber, at det udvalgsarbejde, som nu går i gang, kan udfoldes på en sådan måde, at de betænkeligheder, der er, kan betrygges, således at vi kan få vedtaget dette lovforslag.
Så jeg vil blot takke for den positive, nuancerede debat og give et tilsagn om at stå til rådighed for det udvalgsarbejde, der nu skal sættes i gang.