Brian Mikkelsen (KF), 1999-10-12:
Intentionen og ideerne bag en sådan redegørelse anser vi i Det Konservative Folkeparti for at være sympatiske.
Sagen er den, at børnekulturen, børns vilkår, børns konditioner, er noget af det, som et velfærdssamfund har en forpligtelse til og et ansvar for at tage sig af.
Men det kan også let blive for positivt, det kan let blive en lirumlarum, for hvem kan have noget imod, at man behandler børn godt?
Hvem kan have noget imod, at vi sikrer, at der bliver kultur til børn?
Hvem kan have noget imod, at vi laver nogle flere børnefilm?
Hvem kan have noget imod, at vi dyrker den identitet, vi har i Danmark på kulturområdet, med at være fremragende på eksempelvis børneteaterområdet?
Ja, hvem kan have noget imod, at man laver en sådan redegørelse.
Derfor må man så se på, hvad det konkret er, der kan gøres, og ikke mindst, hvad der konkret ikke skal gøres. Sagen er jo den, at børn om nogen er uspolerede, at børn skal guides, at børn skal behandles, uden at man går ind og spolerer dem ved at ville bestemme alt over dem.
Vi voksne
er jo blevet spoleret så at sige, fordi vi er blevet konforme; vi har gået op og ned ad hinanden, vi har fået en ægtefælle, vi har fået venner, og på den måde har man sådan taget de værste kanter af hinanden, mens børnene jo er fuldstændig, som de er skabt, har deres egen profil og er helt, som de er. Og dér skal man passe på, at man ikke ødelægger det ved at komme ind med for mange påbud, med for mange gode ideer til, hvordan man kan gøre børn bedre. Vores opfattelse er snarere den, at vi skal prøve på at finde ud af, hvordan vi sikrer os, at vi ikke blander os særlig meget i børnenes hverdag, ikke blander os særlig meget i, hvad for nogle forhold, der er omkring børnene. Det handler mere om at sikre, at der er nogle muligheder, nogle tilbud at tage af, men ikke at tvinge og ikke at kanalisere folk ind i en åleruse, så de benytter sig af de forskellige tilbud. Hvis vi sådan kigger på nogle af de forskellige ideer, jamen så kan vi jo ikke have noget imod, at man dyrker også de eksempler, der har været fremme i den filmaftale, vi har lavet, og at man signalerer over for Filminstituttet, at der skal laves eksempelvis en international børnefilmfestival, at man skal gøre noget mere ud af børnefilmen, også børnetegnefilmen, og at Teaterrådet får besked på, at en del af forestillingerne, en del af produktionen, en del af støtten skal gives til børneteater.
Til det vil jeg godt sige, at vi jo har
en kulturminister, som er begyndt på en prisværdig idédebat om, hvad det vil sige at være dansk, og også om, hvor vi står henne ideologisk i Danmark.
I dagbladet Information fra sidste uge sagde kulturministeren, at vi er gået fra at lade os lede af den usynlige ånd til at lade os lede af den usynlige hånd.
Det lyder jo meget godt, og det lyder egentlig også meget dårligt, så derfor kunne jeg jo være meget enig i det, kulturministeren sagde her.
Kulturministeren talte om, at man skulle tage ansvaret fra staten og lægge det ud i det civile samfund.
Men når jeg så læser redegørelsen, i hvert fald dele af redegørelsen, specielt de dele, som handler om de elektroniske medier, så synes jeg, at man lader statens hånd omklamre børnene.
Kulturministeren tager også ånden væk fra tv-stationerne og prøver at styre dem med hård hånd.
Når vi nu kommer ind på det, som er det essentielle set fra vores side, dér hvor vi i hvert fald er uenige - ellers må jeg sige, at vi er enige i 95 pct. af redegørelsen - nemlig de elektroniske medier, så er sagen jo den, at man har fulgt ministerens ord om at overlade det til det civile samfund indtil videre, altså som det vigtigste, at det er forældrene, der har ansvaret for børneopdragelsen, at det ikke er staten, der skal gå ind og dirigere, hvad børn må se, og hvad de ikke må se: men at man nu ligesom tager beslutningsprocessen væk fra forældrene.
Derfor kan vi støtte det, som kulturministeren sagde for en uge siden i Information, men ikke det, som hun sagde for tre måneder siden i redegørelsen her.
TV 2 har selv forsøgt at regulere mængden af børnereklamer.
I samarbejde med annoncører og mediebrugere blev reklameblokkene omkring børneprogrammerne lørdag og søndag sat ned fra 5 til 3 minutter, og TV 2 forsøgte at agere ud fra etiske retningslinjer, som Forbrugerombudsmanden har udstukket, i samarbejde med annoncørerne og reklamebranchen, altså i den ånd, som kulturministeren taler så meget om.
Men det vigtigste her er det rent principielle, altså at det er forældrene, der altid har ansvaret for børneopdragelsen.
Det er ikke en sød, god kulturminister, men hr. og fru Jensen, Yvonne og Jens, som sidder ude i rækkehuset, der selv skal kunne afgøre, hvordan deres børn skal opdrages.
Det er det rent principielle.
Der er også det rent praktiske: Den eneste, som et sådant forbud mod reklamer for børn under 12 år vil gå ud over,
vil være TV 2, for de andre stationer har jo såmænd valgt at sende ovre fra London, også TV Danmark, eller helt skrotte, sløjfe, deres børnereklamer.
Så den eneste, det vil gå ud over, er en af de stationer, som sender kvalitetsbørne-tv.
Og det er det tredje argument: at det vil gå ud over de kvalitetsbørneprogrammer, der vitterlig er i dansk fjernsyn, i modsætning til meget af det bras, vi ser fra andre udenlandske tv-stationer.
Det fjerde er, at svenske erfaringer med reklameforbud viser, at definitionen er grumset, og det har givet en meget stor administrativ bunke af retssager. Firmaerne i Sverige camouflerer i stigende grad børnereklamer, så de umiddelbart er rettet mod voksne forbrugere, men spottene appellerer stærkt til børn ved hjælp af animerede figurer eller børn lige på den anden side af de 12 år.
Jeg tror ikke, at det kræver den store vismand at forudse, at den samme tendens vil fortsætte i Danmark, hvis kulturministeren får held med at indføre et dansk forbud efter svensk forbillede.
Jeg tror heller ikke for det femte, at der er nogen som helst videnskabelig dokumentation for, at tv-reklamer for legetøj og andre børnevarer er skadelige for børn.
For det syvende, og det er jo også væsentligt, så ønsker et flertal af danskerne ikke et forbud mod børnereklamer i tv, hvis - og det vil være konklusionen og konsekvensen - det skal finansieres gennem højere licens.
Det viser en rundspørge fra analyseinstituttet I & A.
For det ottende har forskere og branchefolk svært ved at få øje på grænsen mellem, hvad der tæller som børnereklame, og hvad der ikke gør.
Når Danmarks Radio sender Bamse og Kylling - det er i hvert fald lige i øjeblikket mit yngste barns yndlingsprogram i fjernsynet -
er det så i virkeligheden skjult reklame for Bamse og Kylling og Ælling, og hvad de ellers hedder, Aske og Luna til orientering, eller skal det gøre det muligt at købe alverdens merchandise i form af dukker, videobånd og tøj med de populære figurer på?
Hvad er det egentlig?
Er det reklame, er det et filmprogram, eller hvad er det, det her handler om?
Alt i alt må jeg sige, at hvis vi ser bort fra ideen om børnereklamerne, og hvis vi ser bort fra nogle af de tendenser til omklamring, der er i redegørelsen, og de alt for stærke signaler om, at det er det offentlige, der skal gå ind og påtage sig nogle opgaver, synes vi da, at ideen er sympatisk, og det er også vigtigt, at man får sat skub i diskussionen, men der mangler altså lidt skub fremad.
Der mangler nogle mere konkrete forslag til, hvad man kan gøre for at værne børnene og sikre en bedre børnekultur i Danmark.
Men de tiltag, der er, altså på film-, teater-, tegnefilmområdet, musikområdet, musikskolerne, kan vi da som udgangspunkt godt støtte.