Lene Espersen (KF), 2004-03-16:
Beslutningsforslaget fra SF, Det Radikale Venstre og Enhedslisten, som vi i dag skal behandle, pålægger regeringen at tage en række initiativer til forbedring af voldtægtsofres retsstilling før og under retssagen.
Jeg vil gerne starte med at fastslå, at jeg er helt enig med forslagsstillerne i, at der skal gøres en stor indsats for at støtte de personer, som på tragisk vis bliver ofre for en voldtægt.
Det er således også vigtigt, at personer, der er blevet udsat for voldtægt, får den nødvendige rådgivning og vejledning om, hvordan og hvor vedkommende kan søge hjælp og behandling, og at ofrene bliver tilbudt den nødvendige psykologhjælp m.v.
I de seneste år har der været en stigende interesse for ofres processuelle retsstilling under straffesagens behandling.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget omtales en norsk redegørelse fra 2002 om ofres retsstilling i de nordiske lande.
Redegørelsen viser, at der er en række forskelle på ofrenes retsstilling i de nordiske lande, bl.a. i relation til, hvornår offeret kan få udpeget en bistandsadvokat, hvilken rolle bistandsadvokaten har under sagens behandling, samt hvilke partsrettigheder ofrene har i straffesager.
På baggrund af den norske redegørelse har Justitsministeriet udarbejdet et notat om ofres retsstilling
i forbindelse med straffesager i Danmark og de øvrige nordiske lande.
Dette notat blev sammen med den norske rapport sendt i høring til en bred kreds af myndigheder og organisationer i oktober 2003.
Ofre for forbrydelser har i Sverige og Finland udvidede processuelle rettigheder i forhold til dansk, norsk og islandsk ret.
Begrundelsen for disse forskelle skal navnlig søges i de grundlæggende principper, som landenes strafferetspleje bygger på.
Som forslagsstillerne også nævner i bemærkningerne til beslutningsforslaget, bygger den danske strafferetspleje på det princip, at straffesager føres af anklagemyndigheden på offerets og samfundets vegne på grundlag af saglige, objektive kriterier.
Anklagemyndigheden er bl.a. bundet af objektivitetsprincippet, der indebærer, at anklagemyndigheden og politiet er forpligtet til at være upartiske i deres virksomhed, og at tiltale kun kan rejses, hvis anklagemyndigheden skønner, at tiltalerejsning vil føre til domfældelse. Straffesager betragtes som hovedregel ikke som en privat sag mellem to civile parter, og den forurettede kan derfor heller ikke udøve partsbeføjelser.
Udviklingen i de øvrige nordiske lande, for så vidt angår offerets retsstilling,
gør det imidlertid aktuelt at overveje, hvorvidt og i givet fald i hvilket omfang der er behov for at styrke retsstillingen for ofre i forbindelse med behandling af straffesager her i landet.
I høringssvarene vedrørende Justitsministeriets notat har der navnlig været tilslutning til at overveje, om ofre i visse tilfælde bør tillægges passive partslignende rettigheder, f.eks. i relation til at modtage oplysninger om sagens behandling, information om retsmøder, resultat af sagen m.v.
På den anførte baggrund og i lyset af de høringssvar, som Justitsministeriet har modtaget, vil jeg anmode Strafferetsplejeudvalget om at foretage en generel gennemgang af offerets processuelle retsstilling i forbindelse med straffesager og fremkomme med forslag til eventuelle lovændringer.
Strafferetsplejeudvalget vil bl.a. skulle vurdere reglerne i retsplejeloven om adgang til at få beskikket en bistandsadvokat og om bistandsadvokatens rettigheder og pligter, herunder bl.a. muligheden for at gøre sig bekendt med sagens materiale og deltagelse i sagens behandling ved domstolene.
En nærmere stillingtagen til de dele af beslutningsforslaget, som vedrører udvidet adgang til at få beskikket en bistandsadvokat, udbygningen af bistandsadvokatens deltagelse i sagens behandling ved domstolene samt bedre beskyttelse af voldtægtsofre mod ydmygelse i retten, bør efter regeringens opfattelse i første omgang afvente Strafferetsplejeudvalgets behandling af disse spørgsmål.
De nævnte forslag knytter sig i dette beslutningsforslag specielt til voldtægtsofre, men det har efter regeringens opfattelse en sådan sammenhæng med den generelle vurdering af ofres retsstilling, som Strafferetsplejeudvalget skal foretage, at problemstillingen efter regeringens opfattelse ikke bør behandles isoleret herfra.
Jeg vil dog gerne benytte lejligheden her til kort at slå fast, at de gældende regler vedrørende beskikkelse af en bistandsadvokat allerede i dag sikrer, at voldtægtsofre som den absolutte hovedregel får beskikket en bistandsadvokat.
Efter retsplejeloven skal retten ved alle voldsforbrydelser og seksualforbrydelser beskikke en bistandsadvokat for offeret, hvis offeret begærer det.
Kun i helt bagatelagtige sager, hvor advokatbistand ikke tjener noget berettiget formål, kan retten afslå en begæring om advokatbeskikkelse.
Herudover vil bistandsadvokaten f.eks. kunne yde rådgivning om særlige hjælpemuligheder, om personlig støtte og vejledning samt orientere offeret om sagens forløb og forberede offeret på, hvordan sagen behandles i retten under domsforhandlingerne.
Endvidere kan jeg oplyse, at i sager om grovere overtrædelser af straffeloven, herunder sædelighedsforbrydelser, skal der udpeges en kontaktperson hos politiet for vidnerne i sagen, herunder offeret, hvis sagen er af en sådan art, at det skønnes at have eller kunne få betydning for vidnet at få udpeget en kontaktperson.
Kontaktpersonen skal lette offerets kommunikation med politi- og anklagemyndighed samt modvirke misforståelser som følge af, at flere forskellige medarbejdere taler med offeret.
Kontaktpersonens opgave er således at hjælpe og støtte offeret, når offeret henvender sig til politiet.
Udpegningen af en kontaktperson skal normalt ske så tidligt som muligt, dvs. allerede ved den første afhøring af offeret.
Kontaktpersonen skal være en polititjenestemand, der deltager i efterforskningen, eller en anklager, der beskæftiger sig med sagen.
Det indgår også i beslutningsforslaget, at mulighederne for at få etableret konkliktråd skal opprioriteres, og at det herunder skal sikres, at der er afsat tilstrækkelige midler til konfliktråd i voldtægtssager.
Konfliktrådsordningen får vi jo lejlighed til at drøfte senere i dag, når vi kommer til behandlingen af beslutningsforslag nr. B 88, der drejer sig om at gøre konfliktrådsordningen permanent og landsdækkende.
Derfor vil jeg i denne sammenhæng nøjes med nogle helt overordnede betragtninger. Jeg vil for det første sige, at regeringen vil sikre, at ordningen med konfliktråd i de kommende år videreføres i samme omfang som hidtil.
Det betyder, at der i de tre politikredse Glostrup, Ringsted og Roskilde, hvor forsøgsordningen har kørt hidtil, også fremover vil være tilbud om konfliktråd.
Derimod har jeg ikke på nuværende tidspunkt planer om at udvide ordningen, sådan at flere politikredse bliver omfattet.
Derfor kom en udvidelse af konfliktrådsordningen ikke til at indgå i aftalen.
Vil man have indflydelse og gennemføre udgiftskrævende forslag, skal man også være med til at finde pengene.
Dernæst vil jeg godt knytte en særlig bemærkning til forslaget om at bruge konfliktråd i voldtægtssager.
Jeg er, som jeg sagde indledningsvis, helt enig med forslagsstillerne i, at der skal gøres en stor indsats for at hjælpe ofre for voldtægt.
Jeg må imidlertid sige, at jeg umiddelbart er ret skeptisk over for, at konfliktråd er et egnet redskab til at forbedre netop voldtægtsofres stilling.
Man kan naturligvis ikke udelukke, at det i enkelte sager vil kunne være en måde for både offer og gerningsmand at komme videre på, sådan som det anføres i bemærkningerne til forslaget; jeg tror imidlertid, at det vil være yderst sjældent, at offeret for en voldtægt ønsker en samtale med gerningsmanden.
I relation til sagsbehandlingstiden for voldtægtssager går beslutningsforslaget ud på, at sagerne skal omfattes af samme målsætning, som gælder for sagsbehandlingstiden i voldssager.
Jeg er enig med forslagsstillerne i, at det af hensyn til offeret er meget vigtigt, at straffesagen bliver gennemført så hurtigt, som det er muligt og forsvarligt.
Sædelighedssager indebærer imidlertid som regel flere tidkrævende efterforskningsskridt end de fleste voldssager, herunder retslægelige undersøgelser af offeret.
I juli 2003 anmodede jeg Rigsadvokaten om nærmere at undersøge, om der i sædelighedssager er et reelt problem med sagsbehandlingstiden.
Rigsadvokaten afleverede i januar 2004
en redegørelse, som bl.a. indeholder en undersøgelse af sagsbehandlingstiden i de sager, hvor der er afsagt dom i perioden fra juni 2002 til august 2003.
Sagsbehandlingstiden er opgjort som den tid, der er forløbet, fra anmeldelsen blev indgivet til politiet, og til endelig dom i sagen forelå.
Også den tid, der er gået, indtil gerningsmanden kunne identificeres og kunne anholdes, er således medregnet.
Undersøgelsen omfatter 26 domme.
Sagsbehandlingstiden varierer fra under 1 måned til knap 1 år og 4 måneder.
Af redegørelsen fremgår det således, at 6 sager blev endeligt afgjort i byretten, og heraf blev 5 sager afsluttet på mindre end 2 måneder, mens 1 sag er afsluttet efter 3½ måned.
Således er 6 af de 18 sager blevet afsluttet inden 6 måneder, mens yderligere 4 sager er afsluttet inden 8 måneder, 7 sager er afsluttet med en sagsbehandlingstid på mellem 8 måneder og 1 år, og kun en enkelt sag har haft en sagsbehandlingstid på mere end 1 år.
Den ene sag blev afsluttet med en samlet sagsbehandlingstid
på 1 år og 3 måneder
, mens den anden sag endnu ikke er berammet.
Rigsadvokaten anfører i redegørelsen, at sagsbehandlingstiden i de sager, der er afgjort i byretterne, må betragtes som kort, endda meget kort.
Også langt de fleste sager i landsretterne er efter Rigsadvokatens opfattelse blevet behandlet inden for den tid, som det må forventes, når sagsbehandlingstiden omfatter den tid, der går med både efterforskning, domsforhandling i byretten og domsforhandling i landsretten.
Selv om en sagsbehandlingstid på ca. 6-8 måneder af offeret vil kunne opfattes som lang tid - og det erkender jeg
er jeg meget enig med Rigsadvokaten i, at de foreliggende sagsbehandlingstider må betragtes som tilfredsstillende henset til de efterforskningsskridt, der ofte er nødvendige i sager om voldtægt.
Regeringen finder på den baggrund ikke, at der på nuværende tidspunkt er anledning til at indføre målsætninger
for sagsbehandlingstiderne i voldtægtssagerne svarende til dem, der gælder på voldsområdet
For så vidt angår Erstatningsnævnets praksis, hvorefter der som hovedregel skal ske politianmeldelse inden 24 timer efter, at forbrydelsen er begået, går beslutningsforslaget ud på, at det alternativt tillægges betydning, at voldtægtsofferet uden unødigt ophold henvender sig til centre for voldtægtsofre.
Det fremgår i dag af offererstatningslovens § 10, stk. 1, at erstatning er betinget af, at lovovertrædelsen uden unødigt ophold er anmeldt til politiet.
Efter Erstatningsnævnets praksis anses en politianmeldelse i almindelighed for indgivet uden unødigt ophold, hvis anmeldelsen indgives til politiet inden 24 timer.
Den snævre tidsfrist på 24 timer skal bl.a. ses i lyset af, at en hurtig politianmeldelse i almindelighed vil fremme muligheden for at opklare sagen og dermed i givet fald tilvejebringe et grundlag for en retsforfølgning af gerningsmanden, således at gerningsmanden også kan blive pålagt at betale erstatning til offeret.
Bestemmelsen kan imidlertid fraviges, hvis forholdene taler for det.
Regeringen finder, at opklaringshensyn fortsat gør det nødvendigt, at hurtig anmeldelse til politiet er en forudsætning for at få erstatning fra det offentlige.
Regeringen kan af de grunde, jeg nu har nævnt, ikke støtte det fremsatte beslutningsforslag.
Regeringen vil imidlertid løbende være opmærksom på behovet for den bedst mulige støtte og bistand.
Regeringen vil endvidere tage stilling til spørgsmålet om styrkelse af ofres, herunder voldtægtsofres processuelle stilling, når Strafferetsplejeudvalgets betænkning herom foreligger.
Ikke så overraskende er der jo nu faktisk et massivt flertal for at gennemføre det lovforslag, vi behandler i dag.
Det er korrekt, at det var et flertal uden om regeringen, der mente, at et transportforbud ikke var tilstrækkeligt til at sikre produktionsdyrene i den sidste tiendedel af drægtighedsperioden, og derfor ønskede man også, at der ud over transportforbuddet blev lagt et slagteforbud oveni som en slags ekstraforsikring for, at der bliver udvist det nødvendige hensyn til dyrenes velfærd. Det havde vi en lang diskussion om, da beslutningsforslaget blev behandlet, men regeringen accepterer naturligvis, at et flertal i Folketinget havde det politiske ønske at sætte yderligere fokus på området.
Lovforslaget har været i høring, og det har jo ikke flyttet afgørende på argumenterne for og imod og hele den tekniske diskussion.
Men det er også regeringens opfattelse, at det er meget væsentligt at sikre dyrene mod de lidelser, der kan være forbundet med at blive transporteret i den sidste tiendedel af drægtighedsperioden, og der kan man sige, at der er det slagteforbud, som vi lægger op til med lovforslaget, der jo så vil målrette sig mod hjemmeslagtninger, sådan noget, der kan bidrage til en større opmærksomhed over for og forståelse af, at man mener det alvorligt, når man taler om et transportforbud.
Derfor håber jeg også på Folketingets velvillige behandling af forslaget, så det kan blive vedtaget så hurtigt som muligt.