Jesper Langballe (DF), 2006-05-02:
Hvorfor kredser vores opmærksomhed til stadighed om at udforske de politiske konflikter i Danmark under den kolde krig?
Ja, det er jo, fordi vores identitet som folk er afhængig af, at vi har en erindring, at vi til stadighed besinder os på de valg, vi traf, ærligt og redeligt.
Det er vel, fordi kun en totalitær stat kan lukke munden på historien, og specifikt fordi denne historiske periode blev arnestedet for den politiske, aktuelle begrebsdannelse i forbindelse med den offentlige mening i Danmark; perioden, hvor de utopiske syner blomstrede, og hvor kommissærideologi gik forud for vores fortsatte eksistens som et frit folk.
Den venstrefløj, der dengang tegnede omridset af den herskende magt, og som er alt andet end interesseret i, at perioden gås efter i sømmene, drog et dybt lettelsens suk, da DIISrapporten udkom i sommeren 2005.
Frikendte for hvad og af hvem?
Ja, frikendte af historiens domstol, den historiske højesteret havde afsagt sin kendelse, og nu krævede man, at kendelsen skulle være inappellabel, at det sidste ord var sagt i den sag.
Men DIIS-rapportens kendelse er ikke det sidste ord, for det sidste ord bliver aldrig sagt i et land med en fri historieskrivning, og en kendelses troværdighed beror på, at præmisserne er redelige.
Der skete i årene op til fodnoteperioden et skift i Socialdemokratiets sikkerhedspolitik, som slet ikke er behandlet og sat i perspektiv i rapporten.
Det hæderlige gamle arbejderparti var blevet erobret af unge intellektuelle, som begyndte at føre deres egen udenrigspolitik ud fra den forudsætning, som også er DIIS-rapportens, at Sovjets hensigter grundlæggende var fredelige og i hvert fald påvirkelige af dialog.
Hvis man rejste over og talte kærligt med disse formørkede mænd i Kreml, så ville alt blive godt, mens USA var en farlig og destabiliserende magt.
Det resulterede jo i 1980'erne i de 23 fodnoter, hvor et flertal i Folketinget førte en anden politik end den borgerlige regering, som jo statsretligt var ansvarlig for udenrigspolitikken.
Venstrefløjen har hæftet sig ved DIIS-rapportens vurdering af, at fodnoterne ikke fik betydning hverken for Danmarks omdømme blandt NATO-partnerne eller for den militære balance.
Dels er det jo en underlig form for selvretfærdiggørelse at henvise til, at ens egne ihærdige bestræbelser var komplet betydningsløse, dels glemmer begge parter, både DIIS og venstrefløjen, som statsministeren gjorde opmærksom på, at overveje den mulighed, at det netop skyldtes, at regeringen stod fast på en ansvarlig sikkerhedspolitik over for NATO-partnerne.
En dybt alvorlig og central påstand i rapporten om, at den borgerlige regering selv via diplomatiet havde fremkaldt udlandets kritik af Danmark, har DIIS-udrederne selv måttet dementere og erkende udokumenteret.
Værre endnu er det, at påstanden byggede på et interview med ambassadør Eigil Jørgensen på baggrund af hans ambassadørtid i Washington i 1983-89, og Eigil Jørgensen måtte selv protestere og forlange en rettelse.
Man kunne blive ved.
Jeg må også sige, at det, at fredsbevægelsen legitimeres ved, at den skamløse sovjetløgn om, at Reagan ville muliggøre en atomkrig begrænset til Europa, anføres fuldstændig ukritisk.
Se, alt det her er jo ikke fejl og uhyrligheder, som jeg selv har opsporet; kritikken er jo haglet ned over DIIS fra historikerfagligt og militært hold på grund af manglende kilder og manglende kildekritik.
Jeg kunne nævne oberst J. E. Andersen og Jens Gregersen, begge har i Forum for Forsvarsstudier i henholdsvis december 2005 og marts 2006 sagt, at det var uhyrligt.
I stedet for at svare på kritikken, ja, så har, som jeg nævnte det før i en kort bemærkning, DIIS i de sidste dage udsendt en manual for politiske ordførere i anledning af debatten i dag.
Er det fra historikerside en værdig måde at reagere på?
Jeg vil afsluttende sige, at vi glæder os over regeringens klare og utvetydige svar i dag.
Vi glæder os over statsministerens og udenrigsministerens taler, og vi finder, at svaret er rigtigt, først og fremmest fordi det er sandt at sige nej til forespørgernes spørgsmål om, hvorvidt regeringen deler DIIS-rapportens vurderinger, men også fordi det nej er et vigtigt bidrag til det, som statsministeren har kaldt kulturkampen.