Ole Stavad (S), 2005-03-15:
Vi har jo H.C. Andersen-år i år.
Det var i H.C. Andersens Nattergalen, hvor at H.C. Andersen skrev: »Og spillemesteren skrev femogtyve bind om kunstfuglen, det var så lærd og så langt, og med de allersværeste kinesiske ord, så alle folk sagde, at de havde læst og forstået det, for ellers havde de jo været dumme og var da blevet dunket på maven.«
Det er vel, eftersom jeg har fået inspiration fra et af medlemmerne af Strukturkommissionen Poul Erik Mouritzen, egentlig en meget god indgang, når vi nu står her med den store reform.
Vi har jo fået lov til eller aftalt, at under det her punkt må man også diskutere reformen generelt ud over de to lovforslag, så det vil jeg benytte mig en lille smule af senere efter at have sagt lidt om de to konkrete forslag.
Det er jo meget illustrativt, at vi her starter tirsdag kl. 10.00 i Folketinget, og først på et eller andet tidspunkt i ugen efter påske er vi færdige med mængden af førstebehandlinger til den her strukturreform.
Jeg tror godt, vi kan sige, at aldrig nogen sinde har Folketinget kastet sig ud i et så stort, så omfattende lovgivningsprojekt som det, vi står med her.
Jeg kan ikke undlade at have en bekymring for, om der overhovedet er nogen, der har et stort, samlet overblik over, hvad det er, vi er i gang med, og hvad det er, der kommer ud af det her i forhold til de borgere, som det hele handler om.
Det her har jo kun mening, hvis det er sådan, at konsekvensen og resultatet af de her anstrengelser bliver, at borgerne kommer til at opleve, at de får en bedre, en mere velfungerende offentlig sektor, som er bedre i stand til at servicere borgerne og på et højere kvalitativt niveau.
Det må være det, der er hele målsætningen.
Det synes jeg, som jeg skal komme tilbage til senere både i talen her og senere i dag, ikke, at regeringen har været i stand til at løfte nogen former for bevisbyrde for eller sandsynliggørelse af bliver konsekvensen.
Men måtte jeg starte med inddelingsreformen og det, der handler om de to konkrete lovforslag, vi har her.
Vi er glade for i Socialdemokratiet, at vi lykkedes med at få en aftale om den geografiske inddeling.
Det er ikke en ny erkendelse, fordi vi nu havde valg i februar.
Jeg synes ikke, at det svar, jeg dengang fik af indenrigsministeren, på nogen måde gav et signal om åbenhed med hensyn til at diskutere det med resten af Folketinget, og jeg havde gerne set, at den aftale, vi har indgået, havde været endnu bredere og også havde været med de sidste partier, som ikke har været med i den aftale, vi har indgået.
Men jeg skal glæde mig over, at regeringen efter valget var indstillet på at sætte sig ned med i hvert fald Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet for at diskutere inddelingen.
Hr. Leif Mikkelsen har været rundt om, hvad det er for elementer, der er indeholdt i den aftale.
Flertallet af de kommuner, som der er kommet indstilling fra ude fra landet, er i princippet godkendt – juraen er først på plads, når lovene er på plads.
Der er en række kommuner, hvor man kan sige, at der sker et eftersyn af en, man vel godt kan tillade sig at kalde en klog gammel mand, Thorkild Simonsen, tidligere borgmester, tidligere KL-formand, tidligere indenrigsminister, der er respekteret over det hele.
Jeg tror, det er et rigtig klogt valg, at det er Thorkild Simonsen, der har fået den opgave.
Det er slet ikke til at forestille sig, at Thorkild Simonsen kommer ind ad døren, og at man starter med at skælde ham ud.
Det tror jeg er et godt udgangspunkt, når der er tale om svære problemer og diskussioner af den her karakter.
Så har vi respekteret, at der er en række hjørner, typisk sogne og skoledistrikter, hvor der har været meget kraftige borgerreaktioner, som vi ikke mindst i Folketingets Kommunaludvalg har mødt; en lang stribe af deputationer, der har fortalt og forklaret, hvad de har foretaget sig, ofte med dokumentation for en stærk folkelig opbakning til et ønske om, at kommunegrænsen skulle være et lidt andet sted.
Det er i stor udstrækning respekteret i den aftale, vi har indgået, således at det bliver folkeafstemninger, der kommer til at afgøre, hvilken kommune disse dele af en eksisterende kommune kommer til at høre til.
Endelig er der også et par opgaver til ministeren.
Ministeren skal klare problemet ovre i Holmsland med hensyn til sammenlægningen med Ringkøbing, og vi har indgået en principaftale om, at også Værløse og Farum skal sammenlægges.
Det er helt bevidst, at det ikke er en opgave, der er overladt til Thorkild Simonsen.
Vi må sige, at det er en opgave, hvor man skal have hele værktøjskassen med sig, en værktøjskasse, som kun en minister er i besiddelse af, og derfor er den opgave, som ministeren har, at få skabt et grundlag, som er fair, ordentligt og rimeligt også for værløseborgerne.
Jeg vil gerne udtrykke min forståelse for de reaktioner, som vi har fået.
Jeg har faktisk brugt mange, mange timer de seneste dage, efter at vi indgik aftalen, til at være på mail med forskellige borgere i Værløse og har også mødt nogle af dem.
Derfor må vi også sige, at den aftale først er på plads, når ministeren kommer tilbage med et beslutningsgrundlag, som kredsen af forligspartier accepterer og godkender.
Det er den opgave, ministeren har, og jeg skal sådan set ikke blande mig mere i det på nuværende tidspunkt, fordi det er ministerens opgave.
Måske kan jeg lige komme med den sidebemærkning, at jeg har ladet mig fortælle, at der er nogle i Værløse, bl.a. borgmesteren på et større møde, der har udtrykt, at det her måtte være noget, som Socialdemokraterne havde fundet på.
Det, vi har stillet krav om, er, at vi, inden den beslutning bliver truffet, kender vilkårene.
Det er ministerens opgave at efterkomme det.
Så er der en enkelt bemærkning til lovforslaget om forpligtende kommunale samarbejder.
Det er altså noget rod, og derfor skal jeg også glæde mig over, at det reelt kun er to kommuner, der har ladet sig friste af det rod, nemlig Vallensbæk, der har lavet en forpligtende aftale med Ishøj, og Dragør, der har lavet en forpligtende aftale med Tårnby.
Jeg er spændt på, om ikke de i de kommende år af egen drift vil finde ud af, at det måske ikke er den klogeste beslutning, de har truffet, men hvis det er det, vil jeg tro, at der vil være et flertal i Folketinget, der vil være parat til at tage venligt imod en anmodning om, at de måske lægger sig sammen på et senere tidspunkt.
Den anden gruppe, der er inden for det, vi kan kalde forpligtende kommunalt samarbejde, er økommuner, og der er det en anden problemstilling.
Vi har selv i forløbet forfægtet, at det var rigtigt, at man her satte andre vilkår end på fastlandet.
Så vil jeg godt vende mig mod det mere generelle.
Der, hvor vi har indgået en bredere aftale, er der tale om reform et, som vi kan kalde inddelingsreformen.
Så er der reform to, som er opgavereformen.
Og så er der endelig reform tre, finansierings- og byrdefordelingsreformen.
Jeg synes, at vi må konstatere, at der er meget, meget stærke elementer i den her reform, der er det modsatte af det, der indgår i salgsmaterialet, at der er meget stærke elementer af centralisering og ikke decentralisering og mere nærdemokrati i den her reform.
Med et meget enkelt billede kan det illustreres ved, at vi ser på, hvad der sker med de ansatte, der flyttes rundt.
Der flyttes faktisk 20.000 ansatte fra kommunerne og fra de nuværende amter til staten, hvorimod nettotilvæksten af medarbejdere hos kommunerne kun er ca. 8.000.
Det er også noget, der har taget meget plads blandt de eksperter og sagkyndige, der har fulgt den her debat.
Eksempelvis kan vi tage professor Ove Kaj Pedersen, der til Ritzau den 25. maj 2004 sagde, at regeringens udspil til kommunalreform i virkeligheden er en statsreform til at centralisere magten.
Eller vi kan tage Jørgen Grønnegård Christensen, professor i statskundskab på Aarhus Universitet, der til Børsen den 24. maj 2004 siger, at der er tale om en ganske markant centralisering i forhold til, hvad vi kender i dag.
Udspillet vil gøre det muligt for politikere at gribe ind overalt på det lokale niveau.
Så billedet af, at det her er vor histories største decentralisering, må vi sige bestemt ikke er det billede, vi kan se, når vi læser indholdet.
Så er der diskussionen om én indgang, som er tiltalende.
Det skal give klarhed og enkelhed for borgerne: Hvor går man hen?
Men også der må vi sige, at salgsmaterialet ikke rigtig svarer til indholdet.
Eksempelvis må vi ud fra de vurderinger, der er, påregne at ca. 1 million mennesker, der henvender sig til de kommunale borgerservicecentre på skatteområdet, kun vil blive henvist til de statslige centre, som kan ligge frygtelig langt borte i dele af landet.
Eksempelvis kan man nede i Sønderjylland få en afstand på næsten 100 km.
Der er dele af landet, hvor man må regne med at tage fri i hvert fald en hel dag, hvis man skal befordres af kollektiv trafik.
Jeg tror ikke, at man vil opleve det som den største forenkling.
På beskæftigelsesområdet synes vi der er stor uklarhed om, hvad der egentlig kommer ud af det.
Med hensyn til vores socialt mest udsatte grupper er spørgsmålet, om de kan få den uvildige rådgivning, og om der overhovedet bliver penge til de rigtige tilbud.
På miljø- og planlægningsområdet må vi desværre erkende, at man forlader armslængdeprincippet.
Man splitter de faglige miljøer, og det kan fremover forventes, at der skal afvejes mod lokale økonomiske interesser, når miljøhensynene skal vurderes.
Jeg synes, der er meget spillen højt spil med natur og miljø og det åbne land.
Med hensyn til trafikken på vejene gælder det for de store indfaldsveje til København, at vi får et hav af vejmyndigheder, hvor vi i dag har en eller højst to vejmyndigheder.
Der er mange ting at se på der.
Sundhedsområdet skal jeg ikke beskæftige mig med her, for det vender jeg tilbage til i en senere tale.
Så er der hele finansierings- og byrdefordelingsreformen, hvor vi må sige, at vi jo ikke ved så meget om det.
Det synes jeg er uholdbart, og det var en af de vigtige grunde til, at vi mente, at vi måtte forlade forhandlingsbordet, for vi kan ikke spille hasard på den måde med vores velfærdssamfund.
Jeg har mange andre ting, jeg gerne ville have taget med i ordførertalen, men 15 minutter går meget hurtigere på talerstolen end for dem, der lytter, og derfor vil jeg i senere ordførertaler vende tilbage for at samle op på de dele, jeg ikke har nået i den første runde.