Knud Erik Kirkegaard (KF), 1998-05-06:
Arbejdsgiverne må til lommerne, hvis vi skal finde en løsning, proklamerede formanden for LO i går.
Men problemet er, at der allerede har været besøg i arbejdsgivernes lommer.
Finansministeren og skatteministeren har for længst været der og fisket nye grønne afgifter, arbejdsmarkedsbidrag, sygeskat og andre forøgelser af omkostningerne op af arbejdsgivernes lommer.
Derfor er det i dag finansministeren, der må til lommerne, hvis der skal findes en løsning, som ligger uden for den ramme, man hidtil har arbejdet inden for.
Det er den eneste mulighed, hvis konkurrenceevnen skal fastholdes, hvad vi i Det Konservative Folkeparti lægger meget stor vægt på.
Netop på grund af de byrder, som regeringen har pålagt virksomhederne, var den oprindelige ramme, som parterne forhandlede inden for, meget snæver, i al fald hvis konkurrenceevnen ikke skulle beskadiges.
Derfor påhviler der regeringen et meget stort ansvar for, at parterne reelt har måttet give op, så et lovindgreb er blevet nødvendigt. Herefter må befolkningen så i øvrigt gå i frygt og bæven og se frem til, om det om nogle måneder er skatteyderne, der skal til lommerne, eller om finansministeren vil begynde at tage ord som omprioriteringer og besparelser i sin mund.
Det Konservative Folkeparti siger klingende klart nej til nye skatter og afgifter.
Skal der efterfølgende strammes er løsningen omprioriteringer og besparelser.
Teknikken, de økonomiske beregninger og detaljerne i regeringens forslag vil vi analysere nærmere i udvalget, før vi tager endelig stilling.
Men jeg vil gerne allerede her på Det Konservative Folkepartis vegne give udtryk for, at profilen i indgrebet er helt rigtig, og efter vores opfattelse helt i overensstemmelse med ikke mindst de unge familiers ønsker.
Der bliver taget et væsentligt skridt i retning af at skabe bedre mulighed for, at lønmodtagerne kan få familielivet og arbejdslivet til at hænge bedre sammen.
Dette hensyn betyder åbenbart mere for lønmodtagerne end flere kroner i lønningsposen.
Kronerne bliver jo så alligevel til 50-ører, når skatteministeren har været der.
At skabe større pensionsformuer, som fagforeningslederne så kan sidde og spille matador med, bliver vist heller ikke prioriteret af almindelige lønmodtagere.
Denne prioritering hos lønmodtagerne er tilsyneladende kommet helt bag på lønmodtagernes forhandlere, der jo som bekendt anbefalede at stemme ja til det oprindelige mæglingsforslag.
At lønmodtagerne stemte nej kom tilsyneladende så meget bag på lederne, at de i flere timer efter afgørelsen gik rundt og nærmest lignede krigsofre, der havde været udsat for et granatchok.
Havde der været flere unge og flere kvinder i toppen af dansk fagbevægelse, var familiehensynet for længst blevet opprioriteret, når der skulle stilles krav ved forhandlingerne.
Vi beklager dybt, at der er behov for et lovindgreb, og som sagt mener vi, at regeringen selv har et mega-ansvar for forløbet.
Men at gribe ind er nødvendigt.
Flere og flere sagesløse borgere bliver kraftigt generet af konflikten, som i disse dage strammer voldsomt til.
Der bliver ikke gjort rent på hospitaler, på skoler, i børneinstitutioner, benzinen er sluppet op, problemerne med at sikre en etisk forsvarlig dyrevelfærd vokser fra time til time.
Det daglige produktionstab i virksomhederne udgør et enormt beløb, og danske eksportinteresser lider skade.
Reelt gav parterne op i går, og derfor ønsker vi, at der gribes ind nu.