runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Irene Simonsen (V), 2006-11-15:
For snart ca. 3 år siden, tror jeg det var, gennemførte regeringen et forslag på et helt andet område, nemlig, at man nu måtte køre 130 km/t. på motorvejen.
Da var jeg ordfører på det område, og jeg havde en vældig disput med De Radikale på det tidspunkt, hvor jeg fik at vide, at jeg gik ind for trafikdrab, og at jeg ikke ville tage de undersøgelser, der lå til grund for fartgrænsen, inden man havde forhøjet hastigheden til 130 km/t. på motorvejene, alvorligt.
Argumentet var, at det var voldsomt, og det ville medføre en eksplosion i antallet af trafikdrab, hvor jeg derimod argumenterede sådan ud fra det, man nu mærker, når man kører på motorvejen, og det, man ser derude.
Der må jeg bare sige, at der holdt netop undersøgelserne ikke en meter!
Vi har heldigvis fået færre trafikdræbte, fordi der handles ud fra sund fornuft og ud fra, hvordan folks reaktionsmønstre er.
Vil hr. Morten Østergaard anerkende, at det i hvert fald én gang – som jeg lige kan komme i tanke om nu – har vist sig, at resultatet af en større iværksættelse af en undersøgelse ikke har holdt stik med, hvad virkeligheden er blevet?
Morten Østergaard (RV), 2006-11-15:
Jeg ved ikke rigtig, hvad der gør, at fru Irene Simonsen i dag har bestemt sig for sådan et opgør med vidensamfundet – nu er akademisk pludselig sådan et skældsord.
Vi prøver i alle mulige sammenhænge at få flest muligt til at tage en uddannelse, og jeg ved ikke, hvorfor fru Irene Simonsen har valgt netop i dag til et stormløb mod det at være akademisk.
Men det er en helt anden diskussion.
Det her er jo ikke en hellig hal, men et demokratisk forum, hvor man diskuterer – forhåbentlig på et oplyst grundlag.
Det, jeg henholder mig til, er, at de, regeringen selv sendte i byen i forbindelse med handlingsplanen mod tvangsægteskaber, selv sendte i byen for at hjælpe netop de unge mennesker, fru Irene Simonsen taler om, kommer tilbage og siger, at 24-års-reglen ikke hjælper mod det, fru Irene Simonsen taler om, nemlig tvangsægteskaber.
Irene Simonsen (V), 2006-11-15:
Jeg skal lige høre, om hr. Morten Østergaard vil svare på noget, der ikke bunder i en større videnskabelig, akademisk undersøgelse.
Der kan vi jo så se, om det går helt ud over, hvad man i De Radikale overhovedet vil forholde sig til.
Det, jeg godt kunne tænke mig at spørge hr. Morten Østergaard om, er: Hvis vi forestiller os en ung kvinde, der nu er blevet 24 år i stedet for 18 år, før hun bliver gift, der nu har fået en uddannelse, hvor hun før ikke fik en uddannelse, før hun blev gift,
tror hr. Morten Østergaard så, at det kunne hjælpe den kvinde, når hun nu er 24 år, og når hun nu har fået en uddannelse og dermed har været ude og blive en del af det øv rige samfund og fået en stor viden om, hvad der kan hentes af hjælp til hende, til nemmere at sige fra over for sine forældre i forbindelse med et arrangeret ægteskab?
Søren Krarup (DF), 2006-11-15:
Jeg har lyst til at komme med en afsluttende bemærkning til hr. Steen Gade, som jeg har haft fornøjelsen, eller hvad man nu skal kalde det, af at diskutere med ved flere lejligheder i den seneste tid.
Hr. Steen Gade havde en bemærkning om, at det, ministeren taler for, er, at Danmark skal være en osteklokke.
Det er jo en ganske tankevækkende betragtning, for den er selvfølgelig et brud med det, som er selve forudsætningen for en dansk politiker og en dansk minister, nemlig at opgaven ligger i Danmark, som er det land, man er sat til at have ansvar for.
Det vil naturligvis af alle globalister og alle ideologer blive kaldt for en osteklokke, for dermed kan man jo netop brede ansvaret ud og altså ophæve ansvaret.
Det er jo også det, der til syvende og sidst er i hr. Steen Gades og oppositionens interesse.
Man taler om, at et åbent samfund, hvor alle døre står på vid gab, sådan som det var tilfældet i 1980’erne og 1990’erne, ikke er nogen osteklokke.
Nej, det var et dybt uansvarligt samfund, hvor man løb fra det ansvar, man har, nemlig at man er valgt til at varetage landet.
Derfor synes jeg, det var en meget afslørende bemærkning, og jeg vil ikke tilføje yderligere, end at den lige præcis viser, hvad der er modsætningen i denne sag: Der er modsætning mellem dem, der tager på vare på deres eget land, og dem, der ud fra en vag idé om alverden blæser på deres eget land.
Steen Gade (SF), 2006-11-15:
Nu skal det vel være mig selv, der i hvert fald gør et forsøg på at fremføre, hvad jeg mener.
Sagen er, at man skal tage vare på sit eget land; det er der ikke nogen tvivl om, det skal ministeren, og det skal vi, der er valgt herind, også.
Men vi skal vel også være ansvarlige over for de problemer, vi er med til at skabe, og som selv Dansk Folkeparti har kaldt uheldige bivirkninger, og hvis de bivirkninger flytter til Sverige, kan jeg ikke se andet, end at vi har et ansvar og må tage det på os.
Det er fornuftigt, at ministeren tager en drøftelse med sin kollega i Sverige.
Hermed sluttede forhandlingen.
Britta Schall Holberg (V), 2006-11-15:
Enhver, der deltog i Folketingets velkomstarrangement for de nye danske statsborgere sidste forår, ved, at det, vi behandler nu, er en veritabel begivenhed for de allerfleste af dem, der står på lovforslaget.
2.086 voksne får med dette lovforslag dansk indfødsret og bliver danske statsborgere, og hertil kommer 1.300 børn.
2.039 af de voksne får efter lovforslaget dansk statsborgerskab efter de tidligere gældende regler, mens 47 er optaget på lovforslaget, fordi de opfylder de skærpede krav, vi lavede en aftale om lige før jul sidste år.
På Venstres vegne vil jeg gerne byde alle disse nye danskere rigtig hjertelig velkommen, og vi håber, at de vil deltage i Folketingets velkomstarrangement næste forår.
Jeg glemmer personligt ikke det indtryk, det gjorde at sidde i teltet i slotsgården i rusk og regn og opleve både familien Danmarks teltnødvendighed, om jeg så må sige, når huset ikke er stort nok – det er jo sådan, vi alle sammen gør – at se denne brogede flok sidde i teltet med regnen uden for og til overflod høre denne brogede flok synge de danske sange, anført af Radioens Drengekor.
Da rislede det ned ad ryggen på mange af os, er jeg ganske sikker på.
Tænk, at vi stod her midt i blæsten og den silende regn og sang vores danske sange sammen med alle de forskellige nationaliteter.
Jeg tænkte på, at vi danskere i grunden helst flygter, når det er sådan en regnfuld dag, men de andre kom alligevel.
De havde sat meget ind på at opfylde vores krav til, hvad de skal kunne for at blive danske statsborgere, og så mødte de endda op til vores velkomst, selv om det havde været meget lettere for dem at blive hjemme.
Efterfølgende svingede Christiansborg af et mylder af glade, forskellige mennesker, og på den mest inspirerende måde havde vi lejlighed til at tale sammen om, hvorfor de gerne ville være danske statsborgere.
Det var en storslået oplevelse, der viser, at vi ikke bare står med et lovforslag her.
For mange er det også en drøm, der går i opfyldelse, og for os kan det være en berigelse.
For mange er det imidlertid en meget øm grænse at overskride, når man søger om at få dansk statsborgerskab.
Loyalitetsfølelsen over for det land, som man føler man vælger fra, kan være en utrolig og helt forståelig konflikt for mange, så vi håber, at de, der er optaget på lovforslaget, vil få glæde af, at de valgte Danmark.
Jeg har lyst til at nævne, at Irak, Bosnien-Hercegovina, Serbien, Somalia og Tyrkiet hver tegner sig for over 100 ansøgere; i alt drejer det sig om 1.114 mennesker.
Resten af ansøgningerne om at blive dansk statsborger er fordelt mellem mennesker fra den ganske verden.
Men rigtig hjertelig tillykke til alle med det danske statsborgerskab, som er opnået efter en stor og interesseret indsats.
Søren Krarup (DF), 2006-11-15:
Jeg vil lige med hensyn til de ændrede forslag, der er kommet fra lægerne, sige, at de aldeles ikke er ændrede i forhold til det grundlæggende.
Det er muligt, at man har prøvet at være lidt mindre fremfarende og lidt mindre sådan proklamerende, men det tilgrundliggende er fuldstændig det samme, nemlig at man på grund af posttraumatisk stress-syndrom skulle være berettiget til at komme uden om danskprøven.
Det er altså det afgørende argument, som vi siger nej til, fordi vi fastholder, at forudsætningen for dansk indfødsret er at kunne dansk.
At der så er visse forhold, og det var det, jeg var inde på i mit svar oppe fra talerstolen, hvor vi skønner at det alligevel er berettiget, at vi lader folk komme ind, har intet at gøre med lægernes erklæring.
Det har udelukkende med vores skøn at gøre.
Det er jo i øvrigt derfor, at vi i hvert eneste indfødsretsudvalgsmøde har en række dispensationsansøgninger, som vi somme tider svarer ja til.
Men lægerne kom ikke med noget nyt.
Morten Østergaard (RV), 2006-11-15:
Hr. Jesper Langballe hælder jo vand ud af ørerne – for nu at blive i metaforerne.
Det, der er tale om her, er, at det klart fremgår, at der er mulighed for at få dispensation.
Det har man selv skrevet i aftalen.
Man har sagt, at det i nogle tilfælde faktisk er sådan, at der er nogle forhold, som gør, at en ansøger alligevel skal have statsborgerskab, selv om vedkommende ikke kan bestå de forskellige test.
Det går jeg ud fra at også Dansk Folkeparti går ind for, idet de jo er med i aftalen.
Det, man så specifikt siger, er, at man til gengæld har set sig sur på en diagnose, ikke fordi, man har noget imod torturofrene, men fordi man har noget imod et udvalg af de læger, som stiller diagnoserne.
Jeg beklager bare, at de ikke har mere magt til at få det lavet om.
Jesper Langballe (DF), 2006-11-15:
Jeg har dog aldrig hørt mage til tomgangssnak, nemlig at irritationen over lægerne går ud over torturofrene.
Vores synspunkt er, at det at være torturoffer, som det hedder med det der melodramatiske udtryk, eller at lide af posttraumatisk stress-syndrom ikke berettiger til at få indfødsret, og det rykker heller ikke en et skridt nærmere til at få indfødsret.
Når man har sådan en lidelse, skal man have behandling, og det får man, ligesom når man er tørstig, skal man have vand at drikke, og når man er sulten, skal man have mad, men hvorfor skal man have stemmeret til Folketinget på den konto?
Det er der overhovedet ikke nogen mening i.
Morten Østergaard (RV), 2006-11-15:
Ja, og netop den etiske standard er man jo villigt gået ind i en diskussion af.
Man har endda fremlagt en ny måde at gribe det an på, en ny måde at lave lægeerklæringer på, og man har hele tiden været åben for den dialog.
Men det, der må være problemet, hvis man er medlem af Det Konservative Folkeparti, må være, at det jo netop er det menneskelige ansigt, som hr. Jesper Langballe repræsenterer, der er udtryk for regeringens politik; det er jo det, der dikterer, hvad også Det Konservative Folkeparti kan opnå.
Her siger man, at der er problemer med lægerne, og det lader man så gå ud over torturofrene.
Det er dog en pudsig form for kollektiv straf.
Jesper Langballe (DF), 2006-11-15:
Jeg synes, at jeg har lyst til at oplyse hr. Morten Østergaard om baggrunden for det forhold, han lige har nævnt vedrørende PTSD.
Forholdet var jo det, at Indfødsretsudvalgets medlemmer var blevet mere og mere irriterede og mere og mere moralsk forargede over den etiske standard, der herskede hos nogle speciallæger, hos hvem udlændinge, der ville have indfødsret, vidste, at de altid kunne henvende sig.
Det var som at putte en 25-øre i en automat, og så trak man en attest, hvor der stod PTSD, og samtidig altså lægeerklæringer, som sprængte alle mulige regler ved at komme med politiske vurderinger om, at den pågældende burde have indfødsret.
Morten Østergaard (RV), 2006-11-15:
Jeg synes også, der er grund til at benytte lejligheden til at lykønske de mennesker, der nu når om ikke til endemålet så i hvert fald til en væsentlig milepæl i deres integration, idet de nu bliver danske statsborgere.
Jeg synes også, der er grund til at rose det arrangement, vi har haft for nye statsborgere, nemlig statsborgerskabsdagen på Christiansborg, der som bekendt var et radikalt forslag.
Jeg er meget glad for de positive evalueringer, der er kommet fra andre ordførere på dagen, som selvfølgelig er hele Folketingets og ikke bare Det Radikale Venstres.
Det viser jo, at der, selv om vi ikke altid er tilfredse med politikken på det her område, alligevel kan opnås resultater i fællesskab.
Der er ingen automatik; nej, der vælger man at vælge én diagnose ud og at desavouere en hel stand, nemlig lægestanden i Danmark, ved at sige: Selv jeres diagnose kan vi ikke bruge til noget.
Der synes jeg det må være ærgerligt, og man må krumme tæer, hvis man sidder som medlem af Det Konservative Folkepartis folketingsgruppe og endnu en gang har oplevet, som man gjorde det i forbindelse med asylbørnene, som man ville have givet mere plads, og hvor man ville have sat et loft over opholdstiden i asylcentrene, at man ikke kunne komme igennem med det; der løb man panden mod den mur, som DF og Venstre skulder ved skulder står ved.
Det var dog det mindste.
Allan Niebuhr (KF), 2006-11-15:
Jamen jeg skal gerne medgive hr. Morten Østergaard, at jeg da gerne ville have, at vi kunne starte den forhandling op igen.
Men det kan vi ikke, og aftalen er indgået af mig, og jeg står ved den aftale, jeg har indgået.
Jeg har selvfølgelig forsøgt, om jeg kunne flytte noget, og det kan jeg ikke p.t., men det kunne jo være, at vi hen ad vejen kunne komme i en dialog, der kunne flytte noget.
Det kan vi ikke lige nu, og jeg står ved den aftale, jeg har indgået.
Morten Østergaard (RV), 2006-11-15:
Det, vi også diskuterede, da vi havde forespørgselsdebatten den 24. februar, var jo det her med, at der ligesom har kørt nogle parallelprocesser.
Man havde forsøgt at arbejde sammen med folk inden for området, der skulle dokumentere PTSD og diskutere de lægeerklæringer.
Er det ikke korrekt, at der nu faktisk er kommet et bud på, hvordan man fra lægefaglig side kunne gribe det an?
Alligevel står Det Konservative Folkeparti altså i dag og erkender, at man har løbet panden lige mod en mur bestående af Dansk Folkeparti og Venstre i den her sag.
Er det virkelig det, Det Konservative Folkeparti kan præstere i en regering?
De kan ikke engang få lov til at sørge for, at man, på trods af at der nu ligger nye redskaber, der kunne sikre, at den lægefaglige vurdering var i orden, kan få lov til at bestemme, hvad dagsordenen skal være på et møde i Folketingets Indfødsretsudvalg.
Det er da nærmest pinligt.
Allan Niebuhr (KF), 2006-11-15:
Konservativ politik med et menneskeligt ansigt er, at vi meget gerne ser, at folk med lidelsen PTSD kunne få deres sag prøvet som dispensationssag i udvalget.
Ja, det så vi gerne, men der er indgået en aftale, og en aftale er en aftale.
De øvrige sager, som hr. Morten Østergaard hentyder til, er jo nemme at remse op.
Nu ligger de ikke inden for det her område, men jeg vil sige, at vi sandelig har gjort tiltag omkring asylbørnene, så det er ikke rimeligt, at man siger, at der ikke er sket noget ud fra det, vi har sagt.
Og mine udtalelser på den konservative gruppes vegne omkring det menneskelige ansigt i forbindelse med de andre sager står vi selvfølgelig ved, og vi har selvfølgelig også mulighed for at ytre vores ønsker om nogle ændringer.
Stadig væk vil jeg sige, at vi er en del af en aftale, og vi står inde for den udlændingelov, som vi har, og den har vi heller ikke ønsket der skulle ændres på.
Morten Østergaard (RV), 2006-11-15:
Det må jo så betyde, vil jeg sige til hr. Allan Niebuhr, at vi står i en situation, hvor Det Konservative Folkeparti igen på det her område er sprun get op og er faldet ned igen uden at have fået noget som helst ud af det.
Det var situationen i forbindelse med diskussionen om asylbørnenes vilkår, og det var situationen i forbindelse med indfødsretsaftalen, hvor hr. Allan Niebuhr sagde til Ritzaus Bureau den 9. april 2006: »Det er ikke særligt menneskeligt over for folk, som har lidelsen PTSD.
Det kan ikke være rigtigt, at de simpelthen udelukkes fra starten.«
Når hr. Allan Niebuhr nu senest har været ude at sige, at der mangler et menneskeligt ansigt i den administration, der foregår i Udlændingeservice,
Der er jo ingen, der på noget tidspunkt har talt om, at PTSD skulle give automatisk dispensation.
Det, der har været diskussionen, er, om det i forhold til aftalens § 24 og noten til stk. 3, er rimeligt, at der gives afslag til ansøgere, som lider af PTSD, også selv om tilstanden er kronisk og dette er dokumenteret af en person med lægefaglig baggrund.
Er det, eller er det ikke konservativ politik med et menneskeligt ansigt?
Allan Niebuhr (KF), 2006-11-15:
Jeg har klart og tydeligt sagt, hvad jeg mener om ordningen, om PTSD.
Men der skal heller ikke være nogen tvivl om, at De Konservative står ved en aftale, de har indgået, og det gør hr. Allan Niebuhr også.
En aftale er en aftale, og den kræver, at man er enig om, at aftalen skal opsiges, før den kan opsiges.
Søren Krarup (DF), 2006-11-15:
Jeg er næsten fristet til at tale, som når jeg taler til mine børnebørn, og sige: Kære unge hr. Østergaard, når man vil have dialog, så forudsætter det, at man er nogenlunde enig om det grundlag, man diskuterer på.
Når lægerne går til os med det udgangspunkt, at en særlig sygdom berettiger til at få indfødsret, er der ikke mulighed for dialog, eftersom hele grundlaget for tildeling af indfødsret er, at disse folk, der søger det, er i stand til at tale dansk.
Der er ikke nogen sygdom, der berettiger til at få statsborgerskab.
Det er det danske folks gave udøvet gennem Folketinget.
Det er og bliver altså netop noget, som ingen diagnose eller ingen sygdom kan ophæve.
Det eneste, der kan ophæve det, er lovgivernes skøn vedrørende den pågældende person, og her er det, at vi somme tider ikke på grund af en bestemt sygdomsdiagnose, men på grund af en vurdering af helhedssituationen alligevel siger, at det er i orden, at vedkommende får indfødsret.
Men dialog forudsætter et fællesskab i forståelsen af udgangspunktet.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-11-15:
Til det sidste er der kun at sige, at det er der heller ikke nogen, der på noget tidspunkt har påstået.
Men det er jo meget rart at vide, om hr. Allan Niebuhr går ind for den aftale, han har indgået, eller om han ikke går ind for den.
Jeg kunne godt tænke mig at stille et spørgsmål.
Hvis der stilles et forslag her i Folketingssalen om, at lige præcis folk med lidelsen PTSD skal have mulighed for at få afklaret, om de kan få dansk statsborgerskab gennem dispensation i Indfødsretsudvalget, vil hr. Allan Niebuhr så støtte sådan et forslag, eller vil han stemme imod det?
Jeg vil blot benytte lejligheden til at prøve at få afklaret hr. Allan Niebuhrs forhold til den indfødsretsaftale, som hr. Søren Krarup omtalte tidligere, for jeg har jo bidt mærke i, at hr. Allan Niebuhr i hvert fald på et tidspunkt, nærmere bestemt den 10. april 2006, udtalte om den her aftale til Information: »Det er ikke særlig menneskeligt over for folk, som har lidelsen PTSD.
Det kan ikke være rigtig, at de simpelthen udelukkes fra starten.«
Det var så holdningen på det tidspunkt.
Allan Niebuhr (KF), 2006-11-15:
Med det lovforslag, som vi har foran os i dag, er der lige ved 3.500 mennesker, der nu skal blive danske statsborgere.
Det er mennesker, som har klaret de test og de krav, som vi har stillet, for at man kan opnå det at blive dansk statsborger, og det synes jeg vi skal hilse velkommen.
Jeg har det ligesom Venstres ordfører: Jeg tænker også tilbage på den statsborgerdag, som vi har indført her på Christiansborg.
Jeg synes, det er en rigtig god tradition, og den synes jeg også vi skal holde fast i.
Det er dejligt at høre de mange historier og de mange ønsker om en fremtid.
Og det er i hvert fald noget af det, som vi kan ønske for de her lige ved 3.500 mennesker.
Så vil jeg gerne have lov til at slå fast, at hvis man er bange for, at de her mennesker, som vi nu har stillet krav til, og som bliver danske statsborgere, uanset hvilke navne de bærer rundt på, fordi de har klaret de kraftige krav, vi har stillet til dem, skulle være en trussel for vores kultur og vores samfund, er der noget galt med vores kultur og vores samfund.
Der er noget galt, hvis vi ikke er i stand til at modtage mennesker, som vi i forvejen har stillet kvalitetskrav til.
Søren Krarup (DF), 2006-11-15:
Logikken er ganske klar: Man skal kunne tale dansk for at få dansk statsborgerskab.
Men det, jeg sagde, var, at der kan være særlige forhold, der for så vidt ikke har med selve sproget dansk at gøre, men eventuelt med familieforhold.
Der kan der altså – det er det, jeg siger – være situationer, hvor vi med hensyntagen til den særlige familiesituation siger: Det er efter vores mening uskønsomt, at en mor f.eks. ikke kan rejse sammen med sin øvrige familie på fem eller seks, fordi hun ikke er i stand til at tale dansk.
Det ophæver ikke, at det er et krav, at man skal kunne tale dansk, men der er, som jeg sagde, visse forhold, der begrunder et skøn, som betyder, at vi alligevel tildeler statsborgerskab.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-11-15:
Jeg synes, det bliver mere og mere uklart, hvad hr. Søren Krarup mener, for nu gør hr. Søren Krarup sig til talsmand for, at det er et ufravigeligt krav, at man skal lære dansk på det her rimelig høje niveau – niveauet er ikke det, jeg vil diskutere.
Men problemet er jo, at samtidig med at hr. Søren Krarup vil afholde torturofre, der lider af PTSD, fra at få mulighed for at få statsborgerskab, vil folk, der lider af en anden psykisk eller fysisk sygdom, som er årsagen til, at de ikke kan dansk på et tilstrækkelig højt niveau, godt kunne få dansk statsborgerskab.
Så det mangler logik, specielt når hr. Søren Krarup nu siger, at holdningen er, at alle skal kunne dansk; uanset om man er i stand til at kunne lære det eller ej, så skal man kunne dansk for at få dansk statsborgerskab.
Hvad er egentlig logikken?
Søren Krarup (DF), 2006-11-15:
Derfor accepterer vi ikke en dispensationsansøgning, der bygger på sygdom.
Der kan være helt specielle forhold – der kan være særlige forhold i familien, hvor fem børn og en ægtefælle er blevet danske statsborgere, og den sidste far eller mor ikke har kunnet klare det danske, og der er vi i skønsomhedens navn villige til at se bort fra det.
Men det er altså den enkelte sag, vi vil bedømme det ud fra.
Det gælder i hvert tilfælde, at man, fordi man lider af posttraumatisk stress-syndrom og ikke kan tale dansk, ikke har nogen som helst adkomst til at blive dansk statsborger.
Det er altså der, jeg siger, at så har man behov for behandling, men man har ikke noget krav på eller ret til dansk statsborgerskab.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-11-15:
Nu ved jeg jo, at hr. Søren Krarup har en vis forkærlighed for at prøve at gøre andre mennesker klogere, men jeg tror, det er nødvendigt i den her sag at gøre hr. Søren Krarup lidt klogere.
Det, vi snakker om i forlængelse af det sidste svar, er jo ikke et spørgsmål om, hvorvidt folk, der lider af posttraumatisk stress-syndrom, automatisk skal have ret til at blive danske statsborgere.
Nej, det, der er vores ærinde, er, at de skal have ret til at få en mulighed for at få dispensation fra danskkundskaberne.
Det var det eneste, vi har sagt om denne sag.
Det er ikke noget med, at de pr. automatik på grund af en lidelse skal have ret, men at de skal have mulighed for at få dispensation, hvis de ikke er i stand til at lære dansk på tilstrækkelig højt niveau.
Søren Krarup (DF), 2006-11-15:
Det er fuldstændig rigtigt.
Der faldt en klap ned.
Det er rigtigt, at det ikke er ændret.
Det er rigtigt, at der har været lidt diskussion om det.
Men det står selvfølgelig fast, fordi vi har sagt det ganske uimodsigelige, at torturofre – for nu at bruge dette dramatiske udtryk; jeg kunne også sige posttraumatisk syndrom-ofre – har behov for behandling.
Det er sådan, at vi jo må konstatere, at indfødsret ikke er en behandlingsform.
Det er slet og ret en ret, man får tildelt, og fordi man har været syg, får man ikke denne ret.
Morten Østergaard (RV), 2006-11-15:
Det gik sådan set bare for historieskrivningens skyld på, om man kan sige, at aftalen fra december 2005 er ændret som følge af den konservative betænkelighed.
Er der sket nogen forandringer for torturofrene, for PTSD-ofrene osv.?
Er af talen ændret på noget punkt, der har med det at gøre?