Mogens Lykketoft (S), 2001-03-20:
Jeg vil gerne takke for forespørgslen, som jeg mener falder på et meget relevant tidspunkt, hvor der er stor international opmærksomhed og debat om politikken i forhold til Irak.
Jeg havde selv lejlighed til at drøfte spørgsmålet med FN's generalsekretær, Kofi Annan, under mit besøg i New York for et par uger siden.
Men samtidig udtrykte jeg støtte
Det er vigtigt at understrege, at FN's Sikkerhedsråds sanktioner mod Irak opretholdes som led i våbenhvilebetingelserne efter krigen om Kuwait i 1990-1991.
Her accepterede Irak bl.a. at give afkald på alle sine masseødelæggelsesvåben og langtrækkende raketter.
Så snart FN kan bekræfte, at Irak har levet op til sine forpligtelser om at destruere eksisterende lagre af masseødelæggelsesvåben og at opgive udviklingen af nye våben, hæves sanktionerne.
Formålet med sanktionerne er altså ikke at vælte Saddam Hussein, men at forhindre ham i at føre krig mod sin egen befolkning eller mod sine naboer med masseødelæggelsesvåben.
Desværre har Iraks regering i de sidste 10 år trukket sagen om afvikling af masseødelæggelsesvåben i landet helt urimeligt i langdrag gennem en omfattende chikane af FN-våbeninspektørernes arbejde.
Den første undersøgelseskommission, UNSCOM, United Nations' Special Commission, der blev nedsat af Sikkerhedsrådet i 1991, blev budt helt uacceptable arbejdsvilkår fra det irakiske regimes side.
Og det udviklede sig som bekendt så vidt, at Irak i 1998 nægtede at give våbeninspektørerne yderligere adgang til landets territorium.
Til afløsning af UNSCOM etablerede Sikkerhedsrådet ved resolution 1284 i december 1999 i stedet en ny overvågningskommission kaldet UNMOVIC, United Nations Monitoring Verification and Inspection Committee.
Heller ikke UNMOVIC har fået tilladelse til indrejse af de irakiske myndigheder.
Derfor er Sikkerhedsrådet fortsat ikke i stand
til at fastslå, at Irak har opfyldt sine afrustningsforpligtigelser.
Det er rigtigt, at den økonomiske og sociale situation i Irak i perioden siden Golfkrigen er blevet stadig forringet: Børnedødeligheden i det centrale og sydlige Irak er i dag omtrent dobbelt så høj som før Golfkrigen, ernæringstilstanden er generelt dårligere, skolesystemet lider af mangel på materialer, infrastrukturen og vand- og kloaksystemerne trænger til renovering og udbygning, og nøden rammer, som det jo desværre oftest sker, særlig de svageste grupper: Kvinder, børn og fattige.
Saddam Hussein ynder i sine vedholdende propagandafelttog mod Vesten at skyde skylden på denne miserable økonomiske og humanitære tilstand på FN-sanktionerne; men det er en sandhed med ganske overordentlig voldsomme modifikationer, for for at imødegå netop sanktionernes konsekvenser for den civile befolkning blev der etableret det såkaldte olie for mad-program.
Det tillader Irak at supplere sin egen produktion af fødevarer og medicin ved import finansieret gennem landets olieindtægter.
Sikkerhedsrådet foreslog allerede olie for mad-programmet i 1991, men på grund af irakisk modvilje og forhaling blev programmet først iværksat i december 1996.
Irak udarbejder herefter løbende lister
over importønsker, der skal godkendes af Sikkerhedsrådets Sanktionskomité for at sikre, at Irak ikke på ny erhverver våben for pengene.
Siden 1999 har der ikke i olie for mad-programmet været sat nogen øvre grænse for, hvor meget olie Irak har måttet eksportere, og Irak har haft meget store indtægter.
I år 2000 havde landet et oliesalg til en samlet værdi af 150 mia. kr. Af disse 150 mia. kr. kunne Irak selv råde over de 53 pct., dvs. knap 80 mia. kr., og det er til en sammenligning tre gange mere end forbruget af fødevarer og medicin på 1 år i et land som Egypten, der har en befolkning, der er tre gange større end den irakiske.
Nu er så i øvrigt den irakiske andel blevet hævet fra 53 pct. til 58 pct. af olieindtægterne.
Problemet er imidlertid, at Saddam Hussein ikke betjener sig af programmet, men i stedet udnytter sin yderst nødstedte befolkning som gidsler i et overordentlig kynisk forsøg på at miskreditere og dermed nedbryde det internationale sanktionsregime.
Der er mange eksempler på det.
FN godkendte for nylig Iraks indkøbs- og distributionsplan under olie for mad-programmet for første halvår 2001, der opererer med samlede indkøb på 44 mia. kr.
Det er imidlertid utrolig betegnende, at man af dette enorme beløb fra irakisk side kun har afsat 48 mio. kr.
, knap 1 promille, til et særligt program, der forbedrer ernæringssituationen for irakiske børn.
FN's generalsekretær har senest i sin rapport af 2. marts i år ikke overraskende sat spørgsmålstegn ved denne mærkelige disposition.
Også andre oplysninger bekræfter det irakiske regimes kyniske spekulation i nød.
Der står i øjeblikket over 40 milliarder uforbrugte kroner på Iraks konto, og ifølge oplysninger fra FN ligger der allerede for over 1,6 mia. kr. medicin på lager i Irak; men Saddam Hussein foretrækker åbenbart at anvende sin transportkapacitet til at flytte rundt med sine tropper frem for at bringe medicinen ud til hospitalerne.
Der er faktisk sket en forbedring dér, siden programmet blev iværksat.
Jeg siger ikke, at olie for mad-programmet fungerer perfekt.
Behandlingen af ansøgninger om eksport til Irak i FN's Sanktionskomité har på nogle punkter været træg.
Det er der imidlertid megen opmærksomhed om i FN.
Der gennemføres løbende forbedringer, bl.a. er der indført en hasteprocedure for import, der ikke kan anvendes til militære formål, og FN's generalsekretær har lagt op til en yderligere effektivisering. Uanset at ansvaret for den kritiske humanitære og økonomiske situation for Iraks befolkning ligger hos Saddam Hussein, er det selvfølgelig en situation, der må bekymre alle.
Derfor er der fra internationalt hold en meget betydelig humanitær indsats i Irak.
Således har EU's nødhjælpsprogram ECHO siden Golfkrigen ydet ca. 2,5 mia. kr. i humanitær bistand.
Der ydes også nødhjælp af UNICEF, Verdensfødevareprogrammet og det internationale Røde Kors.
Danmark har i perioden fra 1992 til 2000 ydet 180 mio. kr. i humanitær bistand til Irak.
Der gøres altså en stor indsats fra det internationale samfunds side for dér, hvor Saddam Hussein ikke vil selv, da at komme den nødlidende befolkning til undsætning, men det må desværre erkendes, at Saddam Hussein, også hjulpet af den seneste dybt ulykkelige udvikling i konflikten i Israel-Palæstina, i nogen grad har haft held til at bryde sin internationale isolation og svække opbakningen bag sanktionsregimet.
Mange af Iraks arabiske naboer synes, det er udtryk for dobbeltmoral og mangel på konsekvens, at Vesten på 10. år fastholder, at Irak konsekvent skal efterleve Sikkerhedsrådets resolutioner, samtidig med at det forståeligt nok i de arabiske landes optik ses, at man afstår at gribe ind over for israelernes brutale fremfærd i de palæstinensiske selvstyreområder.
Stadig flere lande gennemfører såkaldt humanitære flyvninger til Bagdad, og i øvrigt undergraves sanktionsregimets hele troværdighed af et omfattende smugleri - på det seneste helt åbenlyst ad den genåbnede olieledning fra Irak til Syrien.
Det forlyder også, at inderkredsen omkring Saddam Hussein modtager store beløb i returkommission fra visse udenlandske virksomheder, der tildeles kontrakter under olie for mad-programmet.
Disse illegale indtægter benyttes bl.a. til at bygge paladser og forlystelsesparker til Saddam og hans håndlangere. Svaret på disse problemer er imidlertid efter regeringens opfattelse ikke bare at hæve sanktionerne, uden at Saddam Hussein har efterlevet Sikkerhedsrådets krav.
En umiddelbar ophævelse vil med stor sandsynlighed føre til, at Irak på ny genopruster, udvikler sig til en trussel mod sine naboer og mod den hele regionale stabilitet. Saddams søns seneste trusler om fornyet irakisk aggression mod Kuwait og Israel illustrerer dette. Dertil kommer så, at det er hele FN-systemets troværdighed, der står på spil, hvis vi bare giver op her.
Hvis vi hæver sanktionerne, uden at Irak har efterlevet dem, sender vi Irak og andre ligesindede det signal, at hvis man er stædig nok længe nok og rede til at tage sin egen befolkning som gidsel, så får man i sidste ende sin vilje, og det er en uhyre farlig udvikling for FN's muligheder og gennemslagskraft i fremtiden.
Derimod kan der være god grund til at se på behovet for at justere sanktionerne, således at de, som hr. Søvndal også var inde på det, meget mere præcist rettes mod regimets mulighed for at erhverve masseødelæggelsesvåben og andet
våbenrelateret udstyr
Nu er det så heldigt, at Norge i januar overtog formandskabet for Sikkerhedsrådets Sanktionskomité, og den norske regering har gjort sig til talsmand for en tilsvarende målretning af sanktionsregimet, har kontakter til alle parter
i FN-sammenhængen
Vi ved endnu ikke konkret, hvordan det vil ske, men der vil sandsynligvis blive tale om en betydelig reduktion i antallet af sanktionsbelagte varer, kombineret med en væsentlig forenkling af godkendelsesprocedurerne.
De videre drøftelser foregår i Sikkerhedsrådet og kræver selvfølgelig enighed mellem de fem faste medlemmer i Sikkerhedsrådet.
Allerede i oktober sidste år udpegede FN's generalsekretær i øvrigt en anden af os velbekendt og meget agtet nordmand, den tidligere norske udenrigsminister Thorvald Stoltenberg, til formand for en uafhængig gruppe af eksperter, der skal fremlægge anbefalinger til, hvordan de humanitære behov kan fremmes inden for gældende sikkerhedsrådsresolutioner.
Se, det ville jo naturligvis være langt at foretrække, at Irak fulgte Sikkerhedsrådets påbud og de aftaler, de selv har accepteret.
Men det er der imidlertid ikke meget der tyder på at man vil.
Der er ikke meget, der tyder på, at Irak er til sinds at lade våbeninspektørerne komme ind.
Den irakiske udenrigsminister har her i slutningen af februar ført samtaler med FN's generalsekretær, men samtalerne bød - efter hvad jeg har forstået - ikke på meget nyt, selv om det selvfølgelig må betegnes som i sig selv positivt, at der tilsyneladende igen overhovedet er en dialog mellem Irak og De Forenede Nationer.
Der forventes i april-maj nye samtaler mellem generalsekretæren og Irak.
Regeringen lægger afgørende vægt på, at Irak efterlever sikkerhedsrådsresolutionerne, så der kan opnås en sikkerhed for, at Irak ikke på ny udvikler sig til en trussel mod sine naboer.
Indtil da støtter regeringen de aktuelle bestræbelser, så meget vi nu kan, på at lindre de økonomiske og humanitære konsekvenser ved, at sanktionsregimet kan blive målrettet og tilpasset.
Hvis formanden tillader bare en meget kort supplering?