Kim Behnke (FRI), 1999-11-03:
Det er blevet sagt ganske mange gange, at de, der ikke lærer af historien, begår de samme fejl igen og igen.
I 1992 kom det som et chok for hele Europa, at det lige præcis var den danske befolkning, der stemte nej til Maastrichttraktaten.
Hvorfor kom det som et chok for det øvrige Europa?
Jo, for de danske ministre havde på vegne af den danske regering og - troede man - på vegne af det danske folk turneret rundt ved enhver lejlighed og erklæret, at det var ren teknik at få den danske befolkning til at stemme ja
til Maastrichttraktaten.
Derfor kom det som et chok for hele Europa, at danskerne havde mod til at stemme nej.
Så fik man flikket en aftale sammen om fire danske forbehold.
På det tidspunkt var det min egen opfattelse, at de fire forbehold så langtfra var tilstrækkelige til at hindre en forøgelse af unionssamarbejdet
, og det er jo desværre også blevet korrekt.
Men de danske forbehold blev brugt over for den danske befolkning som et særligt argument for at holde en ny folkeafstemning meget kort tid efter, og så blev det det ja, som man fra politikere og embedsmænd havde lovet kollegaerne i de andre europæiske lande.
Siden de danske forbehold kom, har de jo været et evigt diskussionstema.
Partier som CD og Venstre har ikke lagt skjul på, at de vil have dem afskaffet så hurtigt som muligt.
Men ved ganske mange lejligheder har den danske regering jo skullet benytte sig af ganske mange manøvrer for at forsvare, at man bliver ved med at stemme og deltage, som man gør, i det europæiske samarbejde, vel vidende at der er fire danske forbehold.
Så kom Amsterdamtraktaten, og det lykkedes jo lige akkurat at få den danske befolkning til at stemme ja, men igen med løfter om, at nu blev der ikke tale om mere Union.
Nu starter man så forhandlingerne med topmøder osv. frem mod en ny traktat.
Og eftersom de danske ministre benytter enhver lejlighed til at erklære, at Danmark jo fuldt og helt er med, ja, så efterlader man igen det indtryk hos de andre EU-lande, at den danske holdning er, at man er positiv.
Vores økonomiminister, som vi lige har diskuteret under det foregående punkt, vil jo så gerne være med i eurosamarbejdet, og det er blevet stillet de andre lande i udsigt, at nu skal Danmark nok se at få afholdt de folkeafstemninger, man skal nok få den danske befolkning til at fjerne forbeholdene, så Danmark igen kan blive, som man kalder det, fuldgyldigt medlem af Det Europæiske Fællesskab.
Det er at give de andre europæiske lande et falsk
indtryk
spørger man den danske befolkning, ja, så er den jo stadig væk delt.
Og derfor bør det naturligvis være sådan, at Danmark markerer, ikke i tale, men i skrift, og så kan man kalde det fodnoter eller erklæringer, men markerer, at de forbehold, som den danske befolkning har taget, står ved magt.
For lytter man til, hvad de danske ministre siger, ja, så kan vi jo godt risikere, at der efterlades det indtryk i de andre EU-lande, at Danmark går ind for en ny traktat, en ny traktat, som måske på en række punkter »overruler« - som det vist hedder på nudansk - de danske forbehold, og det vil naturligvis være helt uacceptabelt.
Derfor bør det være sådan, at det fra første færd, når man sætter blæk til papiret med topmødekonklusioner, som skal lede frem mod en ny traktat, står sort på hvidt, at det danske folk har sagt fra, det danske folk har taget forbehold på fire konkrete punkter, og at derfor kan Danmark, så længe man ønsker at fastholde enstemmighedsprincippet vedrørende traktatændringer, naturligvis ikke tilslutte sig traktatændringer, der går hen og gør de danske forbehold overflødige eller, for at gentage mig selv, »overruler« dem.
Og derfor er Enhedslistens beslutningsforslag i dag naturligvis relevant.
De, der taler imod det, har jeg lidt på fornemmelsen gør det, fordi det er ubehageligt for danske ministre at skulle sætte blæk på papiret og skrive de danske forbehold ned, når man under cognacen og under de hyggelige sammenkomster jo allerede antagelig har erklæret, at det bare er teknik at få den danske befolkning overbevist om at fjerne forbeholdene.
Sådan må det naturligvis ikke være, og derfor burde det være en fuldstændig naturlig ting, at også regeringen havde tilsluttet sig det her.
Derfor undrer vi os over, at det ikke blev tilfældet.