runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Keld Albrechtsen (EL), 1997-12-04:
Man må her ved afslutningen af debatten konstatere, at det nu er kommet så vidt, at flertallet i det danske Folketing bygger sine forhåbninger til miljøgarantien på EF-Domstolens påståede fornuft; men det er ikke meget at have sin politik i, vil jeg sige.
Miljø- og energiministeren erkender nu åbenlyst fra Folketingets talerstol, at Kommissionen har været modvillig over for de danske ønsker om en forbedret miljøgaranti, og at Kommissionen har forsøgt at begrænse miljøgarantien.
Men så bekræfter ministeren jo direkte den mistanke, Enhedslisten har haft hele tiden, nemlig at Kommissionen vil bruge sine beføjelser på en negativ måde til at begrænse anvendelsen af miljøgarantien.
Det, vi har bedt om og stillet forslag om, er, at den danske befolkning får at vide, hvordan Kommissionen vil bruge sin magt, inden vi stemmer, så vi ikke køber katten i sækken, og jeg fatter ikke, at ministeren kan hævde, det skulle være dumt at få det spørgsmål afklaret på forhånd.
Det er da værre, hvis det først bliver afklaret bagefter, og det så viser sig, at det fromme håb, ministeren nu stiller til EF-Domstolen, ikke slår til, sådan som det ikke slog til efter folkeafstemningen i 1986 og heller ikke efter folkeafstemningen i 1993, hvor det viste sig, at det, man havde knyttet sine forhåbninger til forud for folkeafstemningen, ikke slog til efter folkeafstemningen. Men man er bange for Kommissionens svar, og derfor ønsker man ikke at spørge Kommissionen.
Man ønsker ikke, at de danske vælgere forud for folkeafstemningen skal kende den fulde rækkevidde af det, man har forhandlet sig frem til i Amsterdam.
Niels Helveg Petersen (RV), 1997-12-04:
Situationen i Burma er fortsat meget utilfredsstillende, og der er ingen tegn på bedring.
I en nylig rapport fra EU-ambassadørerne i Rangoon bekræftes den negative udvikling ikke mindst på menneskerettighedsområdet, og det samme gør en helt ny rapport fra FN's særlige rapportør fra Burma.
Regeringen kan helt tilslutte sig hensigterne bag hr. Keld Albrechtsens og hr. Søren Søndergaards beslutningsforslag.
Regeringen er enig i, at den kritiske, den stærkt kritiske, kurs over for militærstyret skal fastholdes.
Økonomiske sanktioner er et instrument i udenrigspolitikken, der skal anvendes med varsomhed.
Man skal nøje overveje de fordele og ulemper, der er knyttet til dem.
Samhandelen mellem Danmark og Burma er virkelig beskeden. I 1996 udgjorde importen 26 mio. kr. og eksporten
Det fremsatte beslutningsforslag er i øvrigt i strid med Danmarks internationale forpligtelser.
Fra dansk side føres der en meget kritisk politik i forhold til Burma, og kritikken har i særlig grad rettet sig mod militærstyrets manglende respekt for demokrati og menneskerettigheder.
Den danske linje indeholder en både aktiv og resultatorienteret politik i alle internationale fora.
Det gælder ikke mindst inden for FN og inden for EU.
Vi arbejder for, at EU-landene i fællesskab indfører yderligere restriktioner over for Burma, og der er som bekendt allerede vedtaget en række EU-restriktioner.
Regeringen støtter en række positive foranstaltninger
for at fremme demokrati og menneskerettigheder i Burma
Jeg vil gerne herunder nævne den økonomiske støtte til eksilregeringen og dens arbejde.
Regeringen agter derfor ikke at støtte beslutningsforslaget.
Steen Gade (SF), 1997-12-04:
Jeg skal beklage, at jeg kom til at sige det på den måde, og jeg skal love hr. Keld Albrechtsen, at på de møder, vi skal ud til i det næste halve år indtil den 28. maj, hvor der skal stemmes, skal jeg nok huske, hver gang jeg kommer ind på dette område, at sige, at hr. Keld Albrechtsen i hvert fald ikke mener det. Jeg vil i øvrigt komplimentere hr. Keld Albrechtsen.
Hver gang der kommer noget, som hr. Keld Albrechtsen egentlig godt kan se er et lille fremskridt, er det altid lykkedes hr. Keld Albrechtsen at finde håret i suppen, som gør, at han kan sige, at fordi tingene er kædet sammen på den måde, er det alligevel ikke et fremskridt, og man kan være ganske tryg ved, at ligegyldigt hvordan man kombinerer gode bestemmelser, skal Enhedslisten under alle omstændigheder nok stemme nej.
Det skal jeg huske at referere hr. Keld Albrechtsen for.
Aage Brusgaard (FP), 1997-12-04:
Når man skal være ordfører på et område, som man absolut ikke er ekspert i, hvad gør man så?
Jeg har gjort det, at jeg har læst traktatens miljødel, og min konklusion var, at der kun er meget lidt forskel fra Maastrichttraktaten og til Amsterdamtraktaten angående miljødelen.
Så har jeg læst 10 tætskrevne sider af professor Hjalte
Det var lidt tungt, men hans konklusion var i hvert fald, at Amsterdamtraktaten er bedre end Maastrichttraktaten.
Så har jeg læst en stor artikel af to EU-eksperter, sådan står der i hvert fald, Peter L. Vesterdorf og Peter Pagh.
De er uenige, og det vil så sige uafgjort.
Det, vi diskuterer her i dag, er en forespørgsel til udenrigsministeren og miljøministeren.
Det er altså ikke direkte et spørgsmål til mig, men det er sådan gængs, at alle partier tager ordet.
De to ministre mener, at Amsterdamtraktaten er bedre angående miljøet end den nuværende traktat, men indrømmer, at der er en masse tvivl, og den tvivl er det så Domstolen, der skal bortskaffe.
Vi kan sige nej til en vare eller et direktiv, hvis det bevisligt kan skade menneskers eller dyrs sundhed og liv.
Er der tvivl om, at det er bevisligt, er det Domstolen, der siger, hvad der er korrekt.
Hvis det er på grund af tekniske handelshindringer, man siger nej til en vare eller et direktiv, får man et direkte afslag.
Jeg mener, at miljødelen i Amsterdamtraktaten er et positivt element.
Selv om vi også nok siger nej til Amsterdamtraktaten, når den kommer til afstemning, er det en positiv del af helheden, og derfor er det min konklusion, at det forslag til vedtagelse fra de fem partier, der er delt rundt, stemmer Fremskridtspartiet ja til.
Ole Donner (DF), 1997-12-04:
Jeg skal sige, at Dansk Folkeparti ikke er modstander af det indre marked.
Men jeg må konstatere endnu en gang, at vi er rygende uenige med De Radikale om, hvorvidt man skal stemme ja eller nej til traktaten, og det må vi nok bare konstatere.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-12-04:
Jeg vil sige til hr. Holger K. Nielsen, at Enhedslisten har været og er fuldstændig enig med SF i, at der burde have været en rigtig miljøgaranti.
Men det spørgsmål er jo nu for fjerde gang afprøvet i forhandlinger på en regeringskonference, og det kan altså ikke lade sig gøre at få en rigtig miljøgaranti.
Det kan man ikke få i EU.
Det spørgsmål er afprøvet.
Selv om hr. Holger K. Nielsen fik en genforhandling af Amsterdamtraktaten, hvad han jo ønsker, ja, så ville resultatet endnu en gang blive det samme.
Og jeg tror, at de danske ministre gjorde, hvad de kunne.
De gjorde det i virkeligheden forhandlingsteknisk givetvis rigtig godt, og resultatet blev elendigt.
Derfor kan der ikke opnås mere på den konto inden for EU's rammer.
Næh, det eneste, Enhedslisten derfor beder om, er, at vælgerne kan få at vide præcis, hvad det er, vi stemmer om.
Det, vi ønsker - det er til hr. Holger K. Nielsen - er simpelt hen at få Kommissionens bindende erklæring om, hvordan de vil administrere disse her forbehold, der er i den reviderede miljøgaranti.
For hvis landene er enige med Kommissionen, så bliver der jo ikke retssager ved Domstolen, og derfor er det af afgørende betydning, hvordan Kommissionen vil bruge sin godkendelsesbeføjelse.
Det er simpelt hen bare for at vide, hvad vi stemmer om, at vi gerne vil have det her afklaret inden folkeafstemningen.
Ove Fich (S), 1997-12-04:
Jeg har tre spørgsmål til hr. Holger K. Nielsen.
Hr. Holger K. Nielsen vil kun tale om miljøgarantien, men nævnte da lige i sin indledning, at der jo også var den generelle miljøpolitik.
Derfor er spørgsmålet: Er den generelle miljøpolitik efter hr. Holger K. Nielsens mening blevet forbedret?
Det andet spørgsmål er: Når man nu ser de præciseringer, der har fundet sted i miljøgarantien, f.eks. at kommissionsdirektiver, som udgør 75 pct. af det, der vedtages på det her område, kommer ind under miljøgarantien, og når man ser, at man kan indføre miljøgarantien baseret på videnskabeligt belæg angående ny viden, er det så bedre end det eksisterende eller ringere end det eksisterende?
Og det tredje og måske lidt bureaukratiske spørgsmål: Hr. Holger K. Nielsen omtaler to ting, som SF gerne ville have haft: at godkendelsesretten for Kommissionen forsvandt, og at miljøgarantien kunne bruges på en række andre områder. Hvor finder man det SF-krav?
Jeg har støvet mange aviser igennem.
Det er ikke lykkedes mig at finde det endnu.
Jeg så det simpelt hen ikke forud for afslutningen af forhandlingerne om Amsterdamtraktaten.
Det er muligt, det er blevet sagt et sted, og jeg vil gerne bare vide hvor.
Elisabeth Arnold (RV), 1997-12-04:
Jeg lyttede meget nøje efter hr. Holger K. Nielsens ordførertale og mener, at jeg på et tidspunkt hørte, at hr. Holger K. Nielsen nævnte PCP-dommen, og at der var usikkerhed om miljøgarantien efter PCP-dommen.
Men hr. Holger K. Nielsen fulgte ikke bemærkningen op, så jeg vil da gerne vide: Hvad er det, der er uklart efter PCP-dommen?
Det var jo den, hvor vi fik medhold, hvor Danmark brugte miljøgarantien, og hvor alle accepterede, at det var i orden at gøre det.
Der var ikke nogen uklarhed om PCP-dommen.
Derefter vil jeg godt sige til hr. Holger K. Nielsens lammende kritik af miljøgarantien i Amsterdamtraktaten: Der var så mange af SF's ønsker, som blev imødekommet ved forhandlingerne.
Der var så mange: Ny viden kan komme ind, nye restriktioner kan komme ind, Kommissionen skal svare inden 6 måneder, ellers er det godkendt, hvis enkelte lande bruger miljøgarantien.
Det svarer fuldstændig til et barn, der skriver en ønskeseddel til en fødselsdag og ikke får alle ønsker opfyldt og derefter erklærer fødselsdagen for en fiasko.
Holger K. Nielsen (SF), 1997-12-04:
Jeg forstår ikke helt Enhedslistens logik, for hvis det er umuligt at få en genforhandling efter et dansk nej, så kan jeg da ikke se, det skulle være nemmere at få denne her bindende fortolkning. Hvis der er en vilje til, at de her uklarheder skal væk, så må der jo også være en vilje til, at de kommer væk ved en ny traktatforhandling.
Og min pointe er, at sådanne uklarheder skal fjernes i selve traktaten og ikke i vedhæftede fortolkninger.
Jeg synes ærlig talt, at der er tale om en ret ny linje fra Enhedslisten, nemlig at man nu vil gå ind og have aftaler mellem Kommissionen og medlemslandene, der skal fortolke en uklarhed i traktaten.
Når vi går ud og siger nej den 28. maj, er det jo netop, fordi vi ønsker at få klarhed på dette her inde i selve traktaten.
Jeg synes, der hos Enhedslisten er tale om en helt ny form for reformisme, som undrer mig meget, omkring de her ting.
Så spørger hr. Ove Fich mig: Jamen det er jo ikke kun et spørgsmål om miljøgarantien, men også om EU's generelle miljøpolitik.
Ja, ja, ja, men den her debat handler jo altså om miljøgarantien, og det er vel rimeligt nok, at man holder et indlæg, der handler om det emne, der er til debat i dag.
Men jeg vil da godt på given foranledning sige til hr. Ove Fich, at jeg er meget skeptisk over for betydningen af den dér ændring af præamblen.
Derfor kommer hr. Ove Fich meget galt af sted, hvis han vil gå ud til den danske befolkning og argumentere med, at nu er der sikkerhed for, at vi får en bedre EU-miljøpolitik.
Så går det hr. Ove Fich på helt samme måde, som det gik hr. Uffe Ellemann-Jensen, da han i 1986 gik ud og sagde, at nu havde vi en miljøgaranti, der kunne fungere.
Det er jo det, som er pointen, at det har vi ingen sikkerhed for,
hverken i præamblen eller i de her bestemmelser eller andre steder.
Omkring PCP-dommen vil jeg sige til fru Elisabeth Arnold, at pointen er jo, at det er dér, Kommissionen kommer ind.
Vi troede jo, vi havde den fortolkning, som hr. Uffe Ellemann-Jensen og også et flertal i Folketinget gav udtryk for i 1986, og som var en del af bemærkningerne til det lovforslag, der blev sendt til folkeafstemning i 1986.
Og dér er det så, vi finder ud af, at det ikke er helt så enkelt, for Kommissionens magt er langt stærkere.
Det er det, vi finder ud af efter 1994, og det er det, man så forsøger at rette op på i den nye traktat fra Amsterdam.
Der er måske rettet en lille smule op på det - måske, måske, måske, men helt utilstrækkeligt og helt usikkert og helt uklart.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-12-04:
Jeg er bange for, at hr. Holger K. Nielsen ikke helt har forstået, hvad der er intentionen med Enhedslistens forslag. Vi forestiller os ikke, at man ved at få en bindende aftale med EU-Kommissionen kan få en tilfredsstillende miljøgaranti.
Det er ikke formålet, for det kan ikke lade sig gøre at få en sådan aftale med Kommissionen.
Det ved vi udmærket godt.
Det eneste, vi ønsker at få, er en bindende tilkendegivelse fra Kommissionen om, hvordan man agter at bruge den magt, som vi jo er enige om at den reviderede miljøgaranti giver EU-Kommissionen, således at den danske befolkning kan vide, når vi stemmer ved folkeafstemningen, om vi synes, det er godt eller det er skidt.
Det er ikke Enhedslistens intention med dette forslag at gå ind og genforhandle Amsterdamtraktaten, for det anser vi få umuligt; det er afprøvet.
Og jeg ved godt, at hr. Holger K. Nielsen har de bedste intentioner med at kræve en genforhandling, men det kan jo nu engang ikke lade sig gøre, for de andre lande vil ikke høre på sådanne synspunkter, som hr. Holger K. Nielsen fremfører.
Derfor ønsker vi bare klarhed over, hvad vi stemmer om.
Det er et beskedent krav, men jeg kan ikke se, det skulle være specielt reformistisk at kræve at få at vide, hvad det er, vi stemmer om.
Niels Jørgen Langkilde (KF), 1997-12-04:
Det, det handler om, er jo, når man begynder at bruge miljøet til at sabotere tingene i al almindelighed.
Der står Enhedslisten jo smukt sammen med store monopolvirksomheder, som gerne vil beskytte sig mod konkurrencen, og det kan man gøre ved at lave tekniske handelshindringer.
Og hvis man kan bruge miljøet til at lave tekniske handelshindringer bare ved at sige ordet miljø, og at der er et lille miljøproblem her, så vil vi få tekniske handelshindringer.
Så ødelægger vi en
af de ting, der er et væsentligt element i EU-samarbejdet, og det er jo netop, at vi har et indre marked. Det er da oplagt, at Enhedslisten er imod et indre marked.
De vil gerne have, at vi deler Europa op i en masse småmarkeder.
Der har Det Konservative Folkeparti den opfattelse, at det, at vi har et indre marked, er der nogle meget store værdier i.
vi er meget væsentligt.
Derfor er det vigtigt for os, at vi ikke laver nogen miljøregler, der er så restriktive, at ethvert land, bare det siger ordet miljø, kan holde konkurrenterne fra døren, hvis der er en national industri eller en national produktion af en eller anden art, man vil beskytte.
Deri er forskellen mellem Enhedslisten og Det Konservative Folkeparti.
Ove Fich (S), 1997-12-04:
Jeg stillede tre spørgsmål til hr. Holger K. Nielsen.
Det første var, om der var sket en styrkelse af EU's miljøpolitik.
Hr. Holger K. Nielsen svarer: Den er lige så god eller måske bedre.
Det kan næppe være en grund til at stemme nej.
Det andet spørgsmål, jeg stillede, var: Er det, der står i miljøgarantien, bedre end det, der står i Maastrichttraktaten, eller dårligere?
Det fik jeg ikke noget svar på.
Det efterlyser jeg.
Det tredje spørgsmål, jeg stillede, var: De krav, som hr. Holger K. Nielsen nu rejser om, at Kommissionens godkendelsesret skal væk, og at der skulle være miljøgaranti på bl.a. landbrugsområdet, hvornår er de blevet rejst og hvor?
Jeg vil nemlig meget gerne læse det efter, men jeg kan simpelt hen ikke finde, hvor og hvornår de blev rejst, og derfor vil jeg bare gerne have referencen.
Elisabeth Arnold (RV), 1997-12-04:
Hvis hr. Holger K. Nielsen vil beskrive manglerne ved den nuværende miljøgaranti, skal han ikke bruge PCP-sagen.
Den sag er klokkeklar.
Danmark har brugt miljøgarantien, vi har fået medhold, og vi har fået bekræftet af Kommissionen, at sådan er det.
Danmark har brugt miljøgarantien.
Så brug dog en anden sag, hr. Holger K. Nielsen, i stedet for at blive ved med at køre på den PCP-sag, som er så klokkeklar, og som
er en beskrivelse af, hvordan miljøgarantien faktisk virker.
Holger K. Nielsen (SF), 1997-12-04:
Til det sidste: Der er jo ikke tale om, at jeg bruger PCP-sagen til at beskrive, at vi har en dårlig garanti.
Det er en helt faktuel beskrivelse af, at der var en fortolkning af miljøgarantien frem til 1994, fra 1986 til 1994, og den bliver ændret gennem hele PCP-sagen.
Det er det, det her drejer sig om, og det har ikke noget at gøre med, om vi fik ret eller ej.
Det har noget at gøre med, at det var dér, det gik op for os, at Kommissionens magt var langt stærkere, end man havde sagt i 1986.
Det var det, vi skulle gøre noget ved i de her forhandlinger.
Til hr. Ove Fich: Jeg beklager meget, at jeg ikke fik svaret på spørgsmålet før om referencen.
Da vi forhandlede med regeringen i december 1995, fremlagde vi jo dels vores program som grundlag for de her forhandlinger, det er en del af vores program, vi fremlagde det som specifikke krav til regeringen, da vi forhandlede i 1995.
Igennem alle de ytringer, SF er kommet med, kan hr. Ove Fich da ikke have været i tvivl om, at vi finder det vigtigt, at garantien skal kunne bruges på landbrugsområdet, at vi skal tilbage til den fortolkning, som var gældende i 1986, og at det var en væsentlig del af den præcisering, man skulle i gang med op til Amsterdamtopmødet.
Det kan der ikke være så meget tvivl om.
Så spørger hr. Ove Fich, om grunden til, at vi stemmer nej, kan være, at der er den her lille, kan man sige uklarhed om, hvorvidt der er et fremskridt eller et tilbageskridt.
Jeg kan godt sige, at hovedårsagen til, at vi anbefaler et nej, ligger ikke i miljøet.
Det gør den ikke.
Den ligger i det retlige, den ligger i den mere union, i den retlige integration, hele Schengenintegrationen, den ligger i, at vi mener, at Østeuropastrategien er forkert i den nye traktat.
Den ligger ikke i miljøet.
Men vi har meget svært ved at se, at miljøbestemmelserne kan opveje de negative ting, der er andre steder i traktaten.
Det, jeg siger om miljøet, er, at miljøgarantien på ingen måde lever op til det, den burde leve op til.
Er der tale om et fremskridt i forhold til den faktiske retstilstand i øjeblikket?
Det er svært at sige.
Det er muligt, at der er tale om nogle små fremskridt.
Det afhænger lidt af, hvordan den bliver brugt, hvordan domstolene vil fortolke den.
Det er svært at sige.
Men jeg synes alligevel, at hr. Ove Fich burde overveje: Er det dog ikke rimeligt, at det, som befolkningen blev lovet i 1986 som en forudsætning for folkeafstemningen, som var en forudsætning for folkeafstemningerne i 1992 og 1993, i det mindste bliver tilgodeset i den her nye traktat? Og jeg må sige til hr. Ove Fich, at det er det ikke.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-12-04:
Jeg vil godt spørge fru Elisabeth Arnold, hvordan hun kan hævde, at seksmånedersreglen, hvor Kommissionen skal tage stilling til brug af miljøgarantien, skulle kunne være et fremskridt.
Holland har f.eks. liggende et hollandsk forbud mod kadmium, hvor man heller ikke har fået svar, vistnok i flere år, og det vil sige, at så kan de stadig væk opretholde deres forbud.
Nu tvinger man systemet til at svare inden seks måneder.
Så ville Holland sandsynligvis have fået et hak i tuden allerede for lang tid siden, og vi kunne også fra dansk side have fået et negativt svar allerede for længst.
Så tvinger man jo Kommissionen til at svare negativt.
Elisabeth Arnold (RV), 1997-12-04:
Vi anser det for at være en klar forbedring, at der er en frist, inden for hvilken Kommissionen skal svare.
Så kan man fortsætte med at opretholde et forbud
mod det pågældende stof, som man vil.
Det er et pres, man lægger på Kommissionen.
Hvis de ikke kan gøre deres arbejde færdigt og de ikke svarer inden for de seks måneder, er uklarheden afløst af vished. Nu har vi nogle sager, som hr. Keld Albrechtsen ganske rigtigt sagde, hvor der ikke er kommet noget svar i lang, lang tid, i årevis endda, og det vil sige, at vi har en retsusikkerhed og en fortolkningstvivl.
Det vil nu blive afvejet ved den nye traktat.
Der skal komme svar inden for seks måneder.
Hvis der ikke gør det, gælder det forbud, som det enkelte land har brugt i henhold til miljøgarantien.
Det er en hurtig afklaring, og det er at et lægge pres på Kommissionen, som den i øvrigt ikke er spor glad for.
Den er meget bekymret over, at den får pålagt dette pres at skulle svare inden for seks måneder.
Hvis den ikke gør det, gælder miljøgarantien.
Det synes jeg er en klargørelse, som er et klart fremskridt.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-12-04:
Kan fru Elisabeth Arnold ikke se, at hvis EU-Kommissionen bliver påtvunget at skulle svare inden for seks måneder og man så har en sag liggende om cadmiumforbud i Holland, som man hidtil ikke har svaret på, sandsynligvis fordi man har en meget dårlig sag, hvis man vil ud og tvinge Holland til at acceptere cadmium, og det vil man helst ikke ud med fra Kommissionens side, vil det sandsynligvis blive et negativt indgreb mod Holland?
Det er det, man gør med den bestemmelse, for Kommissionen vil med den nye bestemmelse selvfølgelig ikke risikere at overskride 6-måneders-fristen, for så står Kommissionen i den situation, at den har spillet sig kortene af hænde.
Derfor vil den sørge for at svare inden for de seks måneder og altså i en række tilfælde svare negativt.
Man fremprovokerer med disse bestemmelser en række hurtige afslag fra Kommissionen.
Det har nok ikke været hensigten fra den danske regerings side, men det bliver virkningen.
Elisabeth Arnold (RV), 1997-12-04:
Så har det pågældende land, som har hevet i nødbremsen, ret til at opretholde sit forbud eller sin restriktion.
Kommissionen ved udmærket godt, hvad det er, den er oppe imod.
Hvis den ikke har nogen god sag, lader den bare være med at svare, og så kommer miljøgarantien til at gælde.
Ole Sohn (SF), 1997-12-05:
Lovforslaget er en revision af bestemmelsen om myndigheders adgang til privat ejendom uden retskendelse.
Bestemmelser om den slags er nødvendigvis altid en balancegang, for på den ene side har borgerne krav på retssikkerhed, og på den anden side er det oplagt, at skattemyndighederne skal have mulighed for at gennemføre kontrol af skatteoplysninger på en måde, så skatteyderne ikke senere eller undervejs kan slette sporene efter eventuelle skatteomgåelser.
Så vidt vi kan se, er lovforslaget et udtryk for en fornuftig afvejning af disse hensyn
, og på den baggrund kan vi støtte lovforslaget.
Elisabeth Arnold (RV), 1997-12-05:
Der er her tale om en præcisering, som har været ønsket fra Retsudvalgets side efter en redegørelse, der blev behandlet her i Folketinget tidligere på året.
Man opfordrede på det tidspunkt alle ministre til at gennemgå deres ressortområder meget omhyggeligt for at finde ud af, om der var behov for at opretholde de enkelte bestemmelser om adgang til private ejendomme uden retskendelse, og til, hvis det var nødvendigt at opretholde de hidtidige bestemmelser, at få disse affattet efter Justitsministeriets retningslinjer herom.
Det er vigtigt, at skattemyndighederne og told- og afgiftsmyndighederne har mulighed for at kontrollere, om regnskabsaflæggelsen er sket i overensstemmelse med de faktiske forhold.
Der er jo tale om ganske store beløb, som de pågældende virksomheder administrerer for det offentlige.
Der er tale om ikke mindre end milliarder af kroner, som på den måde er en likviditetsforøgelse i de forskellige virksomheders regnskaber, og det kræver selvfølgelig også en modydelse i form af, at der skal være adgang til de regnskaber, som skattevæsenet og afgiftsmyndighederne skal kontrollere.
Forslaget har Det Radikale Venstres støtte.