Peter Duetoft (CD), 1998-12-17:
CD er tilfredse med finansloven.
Det er ikke alle dele af den, som vi stemmer for med lige stor glæde, men sådan er det
Når man indgår et forlig, er der gode ting og dårlige ting; det er dér, man bøjer sig mod hinanden, og det er så det.
En af de allervigtigste ting i forbindelse med denne finanslov er, at der udstråler politisk stabilitet fra den.
Det, at seks partier finder sammen, det, at Socialdemokraterne og borgerlige finder sammen, det er - nu skal man jo i dag lade være med at bruge ordet garanti - men det er sikkerheden for, at der ikke sker store revolutioner i det danske samfund i de kommende år.
Man kan investere, man kan løbe en risiko, og det er jo også det, der skal til for at bringe Danmark videre, det, at nogle mennesker tør tage et initiativ.
Men det betyder også, at de skal vide, at der er et bredt, bredt politisk flertal bag den økonomiske politik i vores land.
Og måske er i virkeligheden det aller, allervigtigste signal erhvervspolitisk osv., som Folketinget kan sende, at de politiske partier finder sammen så bredt om den økonomiske linje, og derfor er det i sig selv en fordel for landet, at der er et sekspartiforlig omkring finansloven.
Det har ikke forbigået nogens opmærksomhed hverken i dagene op til, men jo heller ikke i dag, at mange har været optaget af efterlønsspørgsmålet.
CD har holdt fast i tre synspunkter: for det første at efterlønnen skal bevares, for det andet at vi skulle tilskynde mennesker til at blive længere på arbejdsmarkedet, og for det tredje at vi skulle have et mere fleksibelt arbejdsmarked.
Vi kan lige så godt konstatere med det samme, at de tre mål er nået.
Efterlønnen er en god ordning, efterlønnen er en del af det danske velfærdssamfund.
Efterlønnen bør være kommet for at blive.
Det var en justering, der skulle til, men det, vi frygtede, var selvfølgelig, at der skulle blive ved med at være usikkerhed omkring den, for det, man har glemt at spørge om i debatten, det, man har glemt at spørge om i sin lyst til at hænge nogen ud for det ene og det andet, har været: Hvad var alternativet?
Hele kritikken har rettet sig mod regeringen og statsministeren, men sandheden er jo, at nogle af de partier, der er gået med i det her forlig om efterlønnen, som grundsynspunkt har, at efterlønnen skal væk.
Det er altså ikke kun regeringen, der har givet sig; der er også mennesker, der har stået på et meget markant synspunkt, der har måttet give sig. Hvis ordningen var bevaret uændret, er det ret let at forestille sig, hvad der ville være sket.
Der ville naturligvis være sket det, at der var folketingspolitikere, der ca. hver fjortende dag eller hver tredje uge drønede ud på forsiden af en avis, som vi har set det i det sidste halvandet år, og fortalt, at nu skulle efterlønnen væk, og nu ville de fjerne den, og når de kom til magten og alt det her, og hver eneste gang, den overskrift har været der, kommer der tusind flere mennesker på efterløn, 2 år, 3 år før de havde lyst til det, men de turde ikke vente, fordi ordningen blev jo nok fjernet. Det fik ordningen til at svulme, og det ville betyde, at i løbet af en kort årrække ville man simpelt hen ikke økonomisk kunne holde fast i efterlønsordningen i den gamle form, og så havde man jo på en elegant måde fået den nedlagt uden at have flertal i Folketinget.
Det er det, der er blevet sat stop for.
Vi er helt enige, når der bliver sagt, at den reform af efterlønnen var en fremtidssikring af efterlønnen.
Men jeg må jo så også sige, at det er en af grundene til, at jeg lidt tidligere i dag reagerede halvhårdt over for Det Konservative Folkeparti. For det er klart, at hvis vi nu skal til at lave den leg en gang til, at på trods af de justeringer, på trods af at man har indbygget en opsparingsordning, så skal vi til at høre på hver fjortende dag, at man nu alligevel helst ville fjerne den, og som 45-årig eller yngre skal man aldrig regne med at få den.
Så har vi jo samme misere igen, og der må vi i al stilfærdighed sige, at det synes vi ikke er i forligets ånd.
Forligets ånd er jo, at man har bygget et nyt system ind med en opsparingsordning, som folk skal kunne regne med varer i mange år.
Det er vi også, når der er gået nogle år, og det bliver vi ved med at være, og CD's stemmer bliver naturligvis brugt på, at det tilbud skal findes i det danske samfund.
Jeg synes nok, der har været et par afsløringer omkring efterlønnen i forbindelse med de seneste diskussioner.
Det er jo ikke rigtigt, at det kun har været nedslidte medarbejdere, der har spekuleret eller ikke spekuleret i den ordning, eller lønmodtagere, der synes, de gerne ville have mere fritid. Jeg vil da godt sige, at jeg synes, det har været en utrolig oplevelse at få breve fra mennesker, der i en alder af 56-57 år har indgået en aftale med deres virksomhed om, at de havde en aftrædelsesordning dér i 3 år, og når de blev 60, skulle de på efterløn. Det er da en spekulation fra erhvervslivets side, en spekulation i, at vi betaler kun de 3 års afståelse, så klarer staten resten.
Jeg synes, det er usmageligt, at man på den måde har brugt det offentlige som en god betalingskilde til noget, man gerne selv vil slippe af med.
Men det andet
er, at det betyder jo, at nogle af arbejdsgivernes ihærdige kamp mod efterlønnen i hvert fald har fået en vis hul karakter, når man på den måde har set, at man har brugt den i forsøget på at slippe af med arbejdskraft, som man ikke har haft brug for.
Det rummelige arbejdsmarked er CD tilfredse med også kommer ind i diskussionen.
Det er godt at give tilbud til mennesker.
Den tid må være forbi, hvor det eneste tilbud, vi har til udsatte grupper i det danske samfund, er, at de kan vælge mellem at være på fuld tid på et arbejdsmarked, de ikke kan klare, eller sidde med ryggen til verden og få en check ind ad døren hver måned.
Det er meget klogt og godt, at der sker ting her, men CD har bedt om, at tilbudene bliver skaffet først.
Vi må ikke komme i den situation for førtidspensionister, der egentlig gerne ville på arbejdsmarkedet i 5, 10, 15 timer om ugen, og som nu siger, ih, det vil vi gerne, at når de så siger, at det vil de gerne, så er der ingen job til dem.
Det andet, der er vigtigt i den sammenhæng, er at understrege, at der er ingen tvang i det her.
Og når jeg understreger det så firkantet, er det, fordi jeg har stort set en gang om dagen hele sommeren haft ikke mindst sindslidende ringende på min telefon i Sindal, der grædende fortalte, at de turde ikke tænke tanken om at blive tvunget ud på et arbejdsmarked, for de kunne simpelt hen ikke overskue den dagligdag.
Og der er det vigtigt at sende et signal ud om, at der er ingen tvang i denne ordning.
Man er nødt til at sige, at hvis mennesker kan og har lyst, så er tilbudet der, men de mennesker, der ikke kan overskue det, skal selvfølgelig ikke tvinges ud. Men det gode ved det her er, at vi måske kan få gennemført en holdningsændring i det danske samfund, nemlig den holdningsændring, der går ud på, at mennesker kan noget, at mennesker er til noget, at mennesker har ressourcer.
Ligegyldig hvor vanskelige situationer, de er i, så har de nogle muligheder, som bør udnyttes - udnyttes af dem selv og værdsættes af omverdenen.
Jeg har aldrig nogen sinde kunnet forstå, at hvis en professor i romerske vandmøller er sindslidende 4 uger om året, at han så ikke de 11 andre måneder er en dygtig professor i romerske vandmøller.
Sådan er det ikke i det danske samfund.
Har man først fået det stempel på ryggen, eksempelvis at man er sindslidende, så går man ud fra, at så kan det menneske heller ikke noget al den øvrige tid, hvor man klarer sig rimeligt, indtil man er nødt til at blive indlagt igen.
Selvfølgelig kan det menneske noget, og selvfølgelig har det menneske en værdi, og selvfølgelig har det menneske nogle ressourcer, og der føler jeg meget, at diskussionen om det rummelige arbejdsmarked netop rammer ind her, netop rammer ind i den værdiansættelse - det lyder lidt koldt, men det er positivt ment - der er af mennesker.
Både de anderledes, tilbagetrækningen, de ældre, det rummelige arbejdsmarked,
kræver dog én ting; det kræver, at arbejdsmarkedet giver plads, at arbejdsmarkedet accepterer, at man kan være anderledes.
Måske betyder det, at man også skal prioritere erfaring og viden højere end en eller anden smart alder, måske betyder det, at man må erkende, at mennesker på 55 eller 60 eller 65 ikke bare er yt, men at de også har brug for udfordring, at de også har brug for en jobudvikling, men at de også har nogle uendelig store muligheder for at gavne.
Den tid, hvor det er 22-årige professorer med 30 års erfaring, der skal styre det danske samfund, må være forbi.
Og jeg føler, at det også er det, der her bliver sagt.
I den forbindelse kan jeg ikke lade være med, selv om det sikkert ikke er særlig populært, at sige: Hvor er jeg dog glad for, at hovedstrukturerne i det danske velfærdssamfund er fastholdt med denne finanslov.
Når jeg siger det sådan, er det, fordi jeg er skrækslagen, når jeg hører nogle unge genier inden og uden for det her hus, der måske sidder på magten i løbet af 10 eller 15 eller 20 år, jeg er skrækslagen, når jeg hører deres effektivitet, deres strømlinethed, deres teknokrati - de kan det hele.
Skidt med efterløn, skidt med folkepension, skidt med de dér plejehjem.
Væk med det hele, vi har ikke råd til det, for det skal være effektivt, effektivt og koldt.
Jeg vil håbe, at det, som Erhard Jakobsen engang sagde, er rigtigt.
Han sagde, at ungdom er en sygdom, der går over.
Jeg håber, det er rigtigt, for jeg vil nødig leve i et samfund, hvor nogle af de genier, der render rundt med politiske meldinger - også fra de politiske ungdomsorganisationer, minus CDU selvfølgelig - fortæller, at velfærdsstaten i virkeligheden grundlæggende skal forsvinde.
Den diskussion vil jeg gerne røre ved i dag.
Det kan godt være, nogle siger, at det er et generationstyveri, der foregår her.
Det kan godt være, nogle siger, at det er 68'erne, der sidder på det hele, og at de 50-årige skal sikre hvad som helst.
Nu er jeg ikke 50 endnu, men jeg kan jo tale på de 50-åriges vegne ved at sige, at de har vel også lov at være der.
De har vel også skabt noget i det danske samfund.
Meget af det, som de unge render rundt med i dag, er jo ikke skabt af dem, det er skabt af andre.
Lige så vel som de unge har kvaliteter på nogle områder, må de altså også lige tænke på, at de i al deres revolutionsglæde, liberalisme, frie konkurrence, og hvad ved jeg, ikke glemmer, at der er nogle fundamentale værdier i et samfund, der skal bevares, hvis det skal være et menneskeværdigt samfund.
Man kan jo håbe, at de bliver klogere, når de bliver 5 år ældre.
Jeg tror, at en anden diskussion, der har været i dag, er vigtig, nemlig at forudsætningen for velfærdssamfundet er et velfungerende erhvervsliv.
De signaler har finansloven jo også sendt ud.
Nedsættelsen af selskabsskatten, loftet over grundskylden, indsatsen mod det administrative bøvl og ikke mindst den nytænkning, der ligger i eliteordningen, hvor man altså prøver at koncentrere sig om de virksomheder, der har problemer, i stedet for at rende rundt og kigge alle efter i sømmene hele tiden, og endelig afskaffelsen af arbejdsmarkedsbidraget er gode signaler over for erhvervslivet. Hr. Frank Aaen og venstrefløjen elsker at fremstille det her, som om det er klassekamp og udbytning, og hvad ved jeg.
I vores øjne er det et nødvendigt grundlag for, at velfærdssamfundet kan eksistere, for nogle skal jo altså tjene pengene hjem, så vi andre kan bruge dem.
Sygehusene og behandlingsgarantien var jeg lidt inde på i går.
Ja, det lyder jo smukt og nydeligt, jeg tror bare ikke, det hjælper så meget.
Som jeg sagde i går, er det for CD strukturen og fleksibiliteten, der er afgørende.
Vi synes eksempelvis, at det må være utåleligt at være sundhedsminister her i landet og blive skældt ud for alle ventelisterne og blive hylet ud den ene gang efter den anden, vel vidende at det er amterne og deres prioritering, der afgør, om der sker noget med ventelisterne, for det er jo ikke sundhedsministeren.
Vi mener også, at der skal meget mere grundlæggende strukturændringer til i sygehussystemet.
Det er meget mere værd end flere penge og meget mere værd end behandlingsgarantier, men vi støtter dem da, og så må vi håbe, at de virker.
Men den store indsats imod ventelisterne bliver det godt nok ikke.
Der har jo flere gange i dag været spørgsmål om, hvem der er fadder til forslaget om fleksibilitet både på sygehusområdet og på folkeskoleområdet, og jeg vil da gerne sige, at CD påtager sig gerne en del af fadderskabet.
Vi mener faktisk, at den fleksibilitet, man prøver at tale om her, er utrolig vigtig.
Vi er også vældig glade for, at psykiatrien da får noget i denne runde.
Pengene til indsatsen for, at de lukkede afdelinger skal være i bedre fysisk form, løber ud i 1999, og vi er godt tilfredse med tilsagnet om, at man i løbet af 1999 tager en drøftelse om en fortsættelse af den pulje.
Det er uendelig vigtigt, at der stadig væk bliver sat pres på området. Vi er f.eks. også glade for daghøjskolediskussionen, hvor der også bliver mere plads til de sindslidende. Naturligvis er der mange holdninger i en finanslov.
Det sidste, jeg godt vil sige noget om, er, at heldigvis fastslår finansloven jo også, at Danmark har et internationalt ansvar, at vi er med, og at vi ikke bare kan lukke øjnene for, hvad der sker andre steder. For at starte med forsvaret: I forsvarssammenhæng er vi ikke tilhængere af besparelser. Så længe vi prioriterer den internationale indsats så højt, som vi gør, er det ikke vores opfattelse, at det er muligt at spare.
Derfor er vi tilfredse med, at forsvarsforliget får lov at løbe uændret 1999 ud.
Vi håber, at forhandlingerne, når de starter 1. marts, bliver gode, og vi håber, at vi kommer til enighed med regeringen om rammer, der ikke skæres voldsomt ned, når der måske sker nogle ændringer internt i forsvaret.
Ulandsbistanden er efter vores opfattelse en vigtig del af dansk politik.
Vi har ingen problemer med størrelsen.
Vi mener, det i højere grad ville være et problem, hvis vi begyndte at bremse op, fordi det ville være et signal at sende til andre lande i verden, der gør mindre end os.
De ville så sige, at når de gør sådan, kan vi såmænd også.
Det ville simpelt hen starte en dominoeffekt på et tidspunkt, hvor ulandspolitikken faktisk er vigtigere end nogen sinde.
Jeg har aldrig forstået, at man på samme tid kan være imod flygtninge i Danmark og imod ulandspolitik; det er jo to sider af samme sag.
Hvis vi ikke er i stand til at sørge for, at der er bedre forhold rundt om i verden, får vi bare flere flygtninge på den ene eller den anden måde, for der kommer flere konflikter, flere modsætningsforhold.
Vi har altså ingen problemer med størrelsen af ulandsbistanden.
På menneskerettighedsområdet vil jeg gerne sige en personlig tak til statsministeren.
Det er utrolig væsentligt, at også hvad angår den side
af menneskerettighederne, går Danmark i spidsen.
At det så er med til at minde os om vores egen historie i Europa, er jo ikke så ringe.
Undervisningsministeriet har for nylig lavet en undersøgelse, der viste, at 97 pct. af de danske unge vidste, at jøderne blev udryddet under Anden Verdenskrig.
Det har alle jo så jublet over og fortalt, at det var fantastisk, at vi havde så høj en procent.
Men det var lidt mere vanskeligt, når man læste videre i undersøgelsen og kom til den faktuelle del: Var Himmler en menneskerettighedsforkæmper?
Det svarede omkring 20 pct. ja til.
Nürnbergprocessen mente en stor del fandt sted under krigen.
Nu var spørgsmålene måske ikke de mest geniale.
Jeg ville gerne have stillet spørgsmålene: Hvad var Nürnberglovene?
Hvad var Krystalnatten?
Skete der diskrimination af jøder i 1933 i Tyskland?
De spørgsmål var der ikke, men hvis svarene på de tre spørgsmål er lige så ringe som det med, at Himmler var menneskerettighedsforkæmper, og det er jo unægtelig noget af et fejlskud, så viser det bare, at det kan godt være, man ved, at der blev udryddet jøder, sigøjnere, og hvad der ellers var, i holocaust, men man ved ikke hvorfor.
Jeg synes, der er meget, man kan lægge ind i holdningsdiskussionen om finansloven.
Jeg mener også, det er underligt at være imod kulturbudgettet, når man er bange for danskheden.
Det har jeg sagt mange gange før, så det skal jeg ikke gøre noget ud af her.
Jeg vil gerne bede om, at Danmark er med i et internationalt samarbejde, men vi skal også have vores rødder med.
Det er et undervisningsspørgsmål og et kulturspørgsmål, og her har det offentlige en væsentlig del af spillet.
Det gælder om at holde fast i et samfund, hvor vi har ret til at være anderledes.
I disse juletider er alle jo så gode ved hinanden.
Man kan diskutere, om grunden til al godheden i de her uger er, at vi glemmer godheden de 11 andre måneder, og at det er derfor, vi skal huske at sige det alt sammen nu.
Det er eksempelvis rystende, at de hjemløse i København ikke kan være på forsorgshjem, fordi de er for forskellige, at de sindslidende, som jeg nævnte, ikke kan komme på arbejdsmarkedet, fordi de er for forskellige,
og at vi ikke kan få lavet bofællesskaber nok, fordi: Hvorfor skal det lige være på min vej?
Kan det ikke ligge ovre hos naboen?
Sådan nogle vil jeg ikke se på.
Det danske samfund må ikke blive et koldt, egoistisk, teknokratisk samfund.
Det danske samfund skal være et samfund, der giver plads.
Det skal være et samfund, hvor man har ret til at gøre noget selv, hvor man har ret til at være anderledes, og hvor vi respekterer hinanden af den grund.
I virkeligheden er det vel sådan, at kigger vi både på kulturhistorien og kunsthistorien osv., er sandheden, at de, der har gjort livet sjovere, er dem, der har været anderledes.
Dem skal vi passe lidt på.
Det handler en finanslov altså også om.
Så jeg er glad for, at hovedstrukturen i det danske velfærdssystem ikke bliver ændret med denne finanslov.