Jette Gottlieb (EL), 1999-10-28:
Det er mere end 20 år siden, at svenskeren Gustav Jonsson blev kendt i hele Norden for sit projekt med børnebyen i Skrå og for sin bog »Den sociale arvs onde cirkel - kan den brydes?«.
Han beskrev dengang det, mange professionelle havde fortalt i en årrække, at en tung børneskæbne tilsyneladende går i arv.
I foråret udkom rapporten »Social arv« fra Socialforskningsinstituttet, og endnu en gang fik vi bekræftet, at den sociale arv eksisterer.
For Enhedslisten er udfordringen herefter at få brudt den onde cirkel, for det er vi overbevist om kan ske.
En stor og krævende arbejdsopgave, hvor der skal sættes ind på masser af områder.
Samfundets værdier skal fordeles mere ligeligt, så lavindkomstfamilierne får bedre økonomiske forhold.
Social nød er i sig selv en trussel mod familiens trivsel og dermed mod børnene.
Arbejde og fritid skal fordeles mere ligeligt.
Det er jo fuldstændig tåbeligt, at en stor del af landets beskæftigede og ikke mindst børnefamilierne løber af sted med tungen ud af halsen for at få dagligdagen til at hænge sammen, samtidig med at samfundet bruger enorme ressourcer på at holde en stor del af befolkningen uden for det egentlige arbejdsmarked.
Der skal gøres en særlig indsats for at højne uddannelsesniveauet på alle niveauer.
Der er stadig alt for mange, der ingen uddannelse får, og de mange gør større indtryk på folkeskolen, end skolen gør på dem.
De har jo allerede mistet modet, når de efter 9 års skolepligt ikke er nået nogen vegne.
Det er ikke tilfældigt, at børn af forældre, der har bøger på hylderne i hjemmet eller bruger folkebibliotekerne jævnligt, er bedre til at læse end de børn, som forældrene gav op over for allerede i teenageårene.
Siden bistandsloven afløste bl.a. revaliderings- og mødrehjælpsloven, er revalidering i ringere og ringere grad blevet brugt forebyggende.
Der skal flere ressourcer i børnesundhedsplejen, daginstitutionerne og skolerne, for det er jo her, en stor del af det forebyggende arbejde sker.
En bred indsats, der generelt forbedrer børnenes forhold, hjælper også de truede børn.
Adgangen til professionel hjælp skal også gøres lettere.
Kigger man på, hvor mange ressourcer, der bruges på at få barnet fuldbårent ud af mors liv i forhold til de ressourcer, der efterfølgende bruges på at sikre kvaliteten af livet efter fødslen, er der jo virkelig iøjnefaldende misforhold.
Derfor skal der være let adgang til råd og hjælp, til åben børne- og ungdomsrådgivning, hvor man kan hente hjælp til stort og småt uden at frygte en registrering, der stempler én som en dårlig forælder, for det er jo nok et af de steder, hvor den enkelte er aller-, allermest sårbar, at man kan skabe tvivl om deres evne til at drage omsorg for deres børn.
Men det bør blive en naturlig del af socialforvaltningen i alle landets kommuner, at man har en sådan rådgivning.
Her skal man kunne få hjælp af sundhedsplejersker, socialrådgivere, pædagoger og børnepsykologer.
De vil gerne selv gøre en indsats.
Kommunerne afsætter alt for få penge til målrettet grund- og efteruddannelse, hvilket bl.a. mærkes på efteruddannelsesafdelingerne på landets sociale højskoler.
Det svingende og alt for tit ringe uddannelsesniveau er også kendt i Socialministeriet.
Man kunne bl.a. se på ankesagerne, at det socialfaglige niveau i sagsbehandlingerne var alt for dårligt, og derfor lavede Den Sociale Ankestyrelse og Socialministeriet sidste år en række kurser for sagsbehandlerne.
Men gode viljer er ikke nok i arbejdet med truede børn, og derfor bør der efter vores mening stilles meget videregående uddannelseskrav til de kommunale sagsbehandlere. Truede børn og deres familier koster samfundet mange penge, og måske er der derfor i kortsynethedens navn skåret ned på den forebyggende og behandlende indsats.
Når beløbet er stort, er der mange, der tror, at så er der et automatisk grundlag for at skære ned, men sådan er det jo ikke.
Alt for mange døgninstitutioner er blevet lukket, både behandlingsinstitutioner for børn og institutioner til parallelanbringelse.
Resultatet er, at markedskræfterne virkelig er slået igennem, og i dag er der mangel på pladser.
Pladsudbyderne bestemmer prisen, og barnet og familien må tage til takke med den plads, der er ledig, og det er altså ikke altid den rigtige eller optimale for barnet eller familien. For få penge og for få og for ringe personaleressourcer giver sig udslag i alt for mange eksempler på resultatløse foranstaltninger, og heller ikke kassetænkning fremmer kontinuiteten.
Handlingsplanerne, som var et resultat af Graversen-udvalgets arbejde, skulle højne niveauet, men det viser sig, at handlingsplanerne bare er blevet en sur pligt for sagsbehandlerne og sjældent udarbejdes i samarbejde med forældrene og barnet eller den unge.
Til gengæld kan det sagtens være, det på længere sigt bliver en reel økonomisk besparelse, så det eneste, der reelt stiger, er livskvaliteten og tilfredsheden hos de truede børn og deres familier. På det grundlag er vi med til at stille det forslag til vedtagelse, som Kristeligt Folkeparti har udarbejdet, og vil gerne arbejde for, at de ting sættes i værk hurtigst muligt.