Line Barfod (EL), 2003-03-18:
Enhedslisten er selvfølgelig også fuldstændig enig i, at det bedste vil være, hvis vi kan sikre så godt et samfund, at det ikke er nødvendigt at fjerne nogen børn. Jeg er helt enig, når fru Pia Kristensen tidligere i debatten sagde, at som regel er det jo langt billigere med forebyggelse, end hvis man skal ind senere med foranstaltninger.
Problemet er bare, at de midler, der er sat af til forebyggelse, som regel er dem, der først bliver sparet, når der skal spares.
Det så vi, da den borgerlige regering sammen med Dansk Folkeparti lavede deres første finanslov og fjernede forebyggelsesmidlerne på en lang række områder.
Det ser vi ude i kommunerne og amterne, der er hårdt presset af den stramme økonomiske situation, at det også ofte er de midler, der bliver sparet væk.
Vi ser det også i forhold til noget af det, som efter min erfaring kan være det bedste til at forebygge, at børn får problemer, nemlig at sikre, at familierne har penge nok til at leve af, sikre, at man ved, at der er penge nok til at betale husleje med og købe mad for hver måned.
Hvis man ikke er sikker på det, så begynder de øvrige sociale problemer at melde sig, og så er det, man begynder at skændes og råbe ad hinanden, og nogle kommer ud i misbrug.
Derfor ville noget af det bedste forebyggende arbejde, vi kunne gøre herfra, være at sikre, at alle havde penge nok til de mest basale fornødenheder.
Desværre går det i øjeblikket den modsatte vej, idet en række familier får skåret så kraftigt i deres sociale indkomster, at de kommer ned under minimumsleveniveau.
Så kommer vi desværre ud i, at nogle børn skal tvangsfjernes, ligesom vi er ude i, at nogle børn skal tvangsfjernes, hvis der er misbrug, hvis der er psykisk sygdom og andet i familierne. Hvordan sikrer vi så, når vi har fjernet børnene, at de bliver anbragt bedst muligt?
Heldigvis er der bred enighed om, at vi skal sikre en god sagsbehandling, sikre at man i de sociale forvaltninger har det bedst mulige grundlag at træffe beslutningerne på og får en god efteruddannelse på dette område.
Det sker desværre ikke i særlig stort omfang i dag.
Er det det bedste, at hver eneste kommune skulle kunne klare alle former for socialt arbejde, eller skal man se på, om det skal være på et andet niveau, vi skal have sagsbehandlingen omkring anbringelse af børn?
Hvordan bør det egentlig fungere?
Så er der hele spørgsmålet om, hvordan en veluddannet sagsbehandler tager stilling til, hvor barnet skal anbringes.
Der synes vi, det er utroligt, så lidt vi bygger på viden i Danmark, når det gælder børn.
På mange andre områder, hvor der drejer sig om varer eller andre ting, der kan man måle og veje, men når det gælder anbringelse af børn, og hvad der er bedst i behandlingen af børn, så har vi næsten ingen værktøjer til at måle det.
Det er der sat meget lidt midler
af til at forske i, og der mangler vi altså virkelig at få noget viden og noget udvikling i, hvordan vi måler, om det fungerer. Jeg håber, at det i det fremtidige arbejde på det her område kan blive muligt at få udviklet nogle værktøjer, kan blive muligt at få sat penge af også i de budgetter, der bliver lavet for hver enkelt institution, til at måle, hvordan den behandling, vi har, fungerer.
Hvordan går det børnene senere hen?
Så vi kan nå frem til at finde ud af, hvordan vi måler på det.
Hvad er kriteriet for, om det er gået godt eller dårligt?
Er det, at de alle sammen kommer på universitetet?
Nej, det er nok ikke muligt at få alle børn på universitetet, det er heller ikke sikkert, det er særlig ønskeligt.
Men hvad er det så, vi måler på, om det virker?
Er det, at de kan blive det samme sted frem for for at skulle fra det ene sted til det andet?
Det er selvfølgelig et væsentligt parameter.
Er det, at de ikke kommer ud i kriminalitet senere?
Eller at den kriminalitet, de har været ude i, da de blev tvangsfjernet, næste gang måske ikke er helt så grov?
Hvad er det, vi stiller op som mål?
Det bør vi se at få udviklet, for ellers bliver det en diffus diskussion, hvor vi ikke rigtig ved, hvor vi vil hen,
hvor vi bare kan stå og sige en masse pæne ord, mens vi egentlig ikke har noget at måle det på. Jeg håber, at vi kan komme det skridt videre, og så håber jeg især, at der en dag kan blive flertal for, at vi sætter tilstrækkeligt med penge af til dette område.
Jeg håber også, at der ikke er alt for mange institutioner og opholdssteder, der må lukke på grund af dårlig økonomi og grundtakstmodellen, før vi når frem til at få en vurdering af, hvem der bør lukke, og hvem der bør overleve af socialpædagogiske, faglige årsager, i stedet for at det bliver rent tilfældige økonomibeslutninger, der dikterer det.
Jeg håber altså, at vi fortsætter denne diskussion og fortsætter med at vise den stor opmærksomhed, men også at der en dag kommer nogle penge med til det arbejde, der rent faktisk skal udføres af dem, der tager sig af de børn, vi desværre ikke har kunnet sikre et godt liv i familierne.