Margrethe Vestager (RV), 2000-02-10:
»Kirken skal hver mands hjemhus være«.
Sådan formulerede Sjællands første lutherske biskop, Peder Palladius, sit ønske og sin forventning til den danske kirke.
Det er altså en formulering, som er næsten 500 år gammel.
Men alligevel står de ord for mig som meget præcise og meget rammende for den almindelige danskers ønske og forventning til den danske kirke.
Ordene er også den dag i dag meget præcise og rammende, hvis man skal beskrive den danske folkekirkes selvforståelse, og derfor er de for mig også en nøgle til at forstå, hvad danske kirkepolitik er og bør være ved begyndelsen af år 2000.
Det kan måske umiddelbart forekomme lidt mærkeligt sådan at karakterisere folkekirken ved ord, som er formuleret for så længe siden.
Men der kan vel egentlig heller ikke tænkes noget andet samtale- eller debatemne i nutidens Danmarks, der i lige så høj grad som kirken kræver, at samtalen eller debatten føres med en bevidsthed om de forudsætninger, som har deres udspring for mange hundrede år siden.
Det er f.eks. kun muligt at tale om kirken og dens aktuelle situation, hvis man husker på, at kernen i kirkens liv er et næsten 2.000 år gammelt krav om, at evangeliet skal forkyndes for hele folket, at kirken jo faktisk slog rod i Danmark allerede for 1.100-1.200 år siden, og at kirkens liv de fleste steder i Danmark udfoldes i huse, som er bygget for 600-800 år siden, og som er omgivet af de kirkegårde, hvor slægtled efter slægtled er blevet begravet.
Kirkens evigtgyldige budskab og kirkens tilstedeværelse i Danmark gennem de mange århundreder har gjort kristendommen og kirken til selvfølgelige dele af den danske identitet.
Derfor blev danskerne også ved med at være medlemmer af folkekirken, da det for godt 150 siden blev en frivillig sag,
Da et af emnerne i dagens forespørgsel er udviklingen af folkekirkens medlemstal, er det egentlig meget glædeligt at kunne konstatere, at trods 150 års frivillighed i forhold til medlemskab af folkekirken, til trods for årtiers tendens til sekularisering og til trods for utallige spådomme i årenes løb om folkekirkens snarlige død, så er det fortsat godt 85 pct. af alle indbyggere i Danmark, som er medlemmer af folkekirken, og hvis man udelukkende måler medlemskabsprocenten blandt den del af befolkningen, som er danske statsborgere, så er den oven i købet 89 pct.
Udviklingen i medlemstallet giver altså ikke nogen grund til at hejse et faresignal.
Ordene om, at kirken skal være hver mands hjemhus, kan som nævnt også bruges til at beskrive den danske kirkes selvforståelse.
En og anden kunne måske fristes til at tro, at det er noget, som kirken ønsker for at bevare sin position som den næsten altdominerende religiøse institution i Danmark, men det hænger nu først og fremmest, i hvert fald efter min vurdering, sammen med, at kirken ærligt mener at have et godt budskab og ønsker at leve op til oprindelige krav om, at der skal forkyndes for hele folket.
At den danske kirke har nogle grundlæggende forudsætninger, der er mange århundreder gamle, betyder jo selvfølgelig ikke, at alt i og omkring kirken skal blive ved med at være, som det var engang.
Selv om kirkens budskab er det samme som for 2.000 år siden, har tolkningen og formuleringen af det undergået mange forandringer i tidens løb, og det er uden tvivl den største udfordring i dag at nyfortolke og nyformulere budskabet i de menneskelige og folkelige sammenhænge, som er nutidsdanskerens.
Et af de vilkår, som kirken i den sammenhæng er stillet over for, er den påvirkning, som vi især igennem de senere årtier har fået fra andre religioner og kulturer.
Jeg tænker her først og fremmest på den påvirkning, vi har fået gennem medier, gennem rejser, gennem hele den internationale udsætning, som har betydet, at mange danskere har udviklet en måske lidt blandet religionsopfattelse, der har elementer af både kristendom og hinduisme og buddhisme og andre låneting i sig.
Nogle har lagt skylden på skolen, andre har ment, at det var kirken, der sov i timen, og nogle har valgt at lægge i hvert fald en del af skylden på forældrene og deres opdragelse af børnene.
Og det er da muligt, at tidligere generationer havde en større viden om kristendom end den nuværende, men det er da også muligt, at vurderingerne på dette punkt ligesom på mange andre hviler på en lidt overdreven bedømmelse af, hvor gode de såkaldt gode, gamle dage var.
En større diskussion om, hvor meget tidligere generationer vidste, eller hvem der har skylden for en ændring, er imidlertid for mig at se uinteressant.
Det afgørende er, at kirken er bevidst om, at den største udfordring i dag er at fortælle om, hvad kristendom er, og at gøre det på en måde, som er relevant i de nutidige menneskelige og folkelige sammenhænge.
For nogle vil det være indlysende at tage moderne aktivitets- og udtryksformer i brug, og det gør man jo faktisk også mange steder, f.eks. med en af seneste års mest succesrige nyskabelser i folkekirken, nemlig dåbsoplæringen af børn på 3.-4. klassetrin.
For andre vil det være relevant at bruge mere gammelkendte former til at hjælpe mennesker til en nøgle til grundbegreberne i kirkens lære og liv, sådan som man f.eks. har gjort det for ganske nylig i Aalborg Stift ved at udsende en folkebog om tro.
Valget af aktiviteter, valget af udtryksformer og afgørelsen om, hvordan man kombinerer gamle og nye former, må først og fremmest træffes i de nære sammenhænge, hvor de skal bruges.
Selvfølgelig skal vi interessere os for og drøfte rammerne og strukturen, men rammerne og strukturen er ikke det overordnede; de må tilpasses efter det, som er kirkens væsentligste opgave: forkyndelsen.
Tilpasningen mellem indhold, rammer og struktur har også betydet, at kirkens rammer og struktur har undergået mange forandringer i tidens løb.
Vi har jo f.eks. ikke blot de kirker, som blev bygget for 600-800 år siden; der er også bygget flere hundrede kirker i løbet af de sidste hundrede
år, fordi antallet af mennesker i Danmark er øget, og fordi der er vokset nye boligområder op, hvor indbyggerne også ønskede, at kirken skulle være til stede.
Og kirken er blevet suppleret med andre bygninger og moderne inventar, som har gjort det muligt, at man også kan udfolde et kirkeligt liv i nutidige former.
Folkekirken er vel i dag i den situation, at der kun i meget begrænset omfang er behov for at øge rammerne med nye kirker, mødelokaler osv.
Til gengæld er tiden så nok kommet til at drøfte, i hvilken udstrækning der kan og skal ske en begrænsning eller en omfordeling af kirkens forbrug af såvel menneskelige som økonomiske ressourcer nogle steder i landet.
Der er uden tvivl steder i Danmark, som i dag er så tyndtbefolkede, at det er relevant at diskutere, om alle egnens kirker kan og skal opretholdes i brug i fuldt omfang.
Der kan også, især i hovedstaden, være tale om en udtynding af folkekirkens medlemsgrundlag, som gør det relevant at diskutere den fremtidige bruge af enkelte kirker.
Diskussionen må derfor i første omgang føres i de lokale og regionale sammenhænge, og der er faktisk meget god gang i den.
Hver gang en præstestilling i et tyndtbefolket område bliver ledig, indgår det i biskoppens overvejelser og eventuelt også i drøftelserne med menighedsrådene, om den skal opslås uændret, eller om man skal bruge lejligheden til at bruge ressourcerne på en anden måde.
Og i hovedstaden er det ikke så meget spørgsmålet, om der skal ske ændringer af ramme og struktur, der bliver drøftet, men nærmere spørgsmålet om, hvilke ændringer der vil være de bedste.
Den opmærksomme tilhører vil måske have bemærket, at jeg kun har brugt ordet kirkepolitik en enkelt gang.
Det er ikke en kirkepolitisk opgave at styrke og udbrede kristendommen i Danmark.
Det er derimod en kirkepolitisk opgave at bidrage til, at danskerne kan få opfyldt deres ønsker om kirkens tilstedeværelse og liv iblandt dem.
Det er en kirkepolitisk opgave at bidrage til, at kirken har gode vilkår for at løse sine opgaver med forkyndelse, undervisning, sjælesorg og andre ting og med forvaltning af kirker, kirkegårde, og hvad kirken ellers råder over. Det er efter regeringens opfattelse ikke en kirkepolitisk opgave at diktere gennemgribende forandringer i folkekirkens liv eller struktur, men det er naturligvis en kirkepolitisk opgave at sikre, at kirken ikke skejer ud ved f.eks. overdreven brug af ressourcer eller ved at sætte begrænsninger på danskernes adgang til at bruge kirken i større eller mindre omfang, som de nu har lyst til eller behov for.
Det er også en kirkepolitisk opgave at være opmærksom på, hvilke behov der er for at få fornyet de regelsæt, de retningslinjer, som gælder for de forskellige sider af folkekirkens virke.
Og således betyder de udfordringer, som kirkens forkyndelsesopgave står midt i, f.eks., at det er en væsentlig kirkepolitisk opgave at arbejde med en gennemgang og formentlig også en række justeringer af præsternes uddannelsesmæssige grundlag, og det arbejder vi så også på. Der er heller ingen tvivl om, at det er en væsentlig kirkepolitisk opgave at vurdere behovet for ændringer og forenklinger af de mange, mange regler, som findes for folkekirkens liv og virke.
Det arbejdes der for tiden ihærdigt på i det forenklingsudvalg, som jeg nedsatte i fjor med repræsentanter for de mange forskellige interesser i folkekirken.
Og jeg tør nu godt spå, at det vil munde ud i forslag, som vi vil få lejlighed til at drøfte og tage stilling til her i Folketinget.
Den væsentligste kirkepolitiske udfordring er dog måske, at vi fra centralt kirkepolitisk hold får opmuntret til, at der kommer gang i den lokale kirkepolitiske diskussion før menighedsrådsvalget den 14. november, for det vil være en fin anledning til, at man i de enkelte sogne får drøftet, hvordan man løser såvel udfordringen om forkyndelsen som spørgsmålene om rammerne og strukturen, sådan at det lokale demokrati i folkekirken bliver en levende og aktiv del og en støtte til folkekirkens opgave: at sikre forkyndelsen. Forhandling