Keld Albrechtsen (EL), 2004-05-12:
Det var for os i Enhedslisten en skuffelse, at regeringen ikke var til sinds at bevæge sig overhovedet i de forhandlinger, vi havde om vandmiljøplan III.
Derfor blev det, som jeg også har nævnt, efter vores opfattelse slet ikke nogen vandmiljøplan, der kom ud af det.
Men jeg synes, det er et trist forløb, vi har været udsat for.
Forløbet var jo det, at regeringen kom med et udspil, der var så godt som ingenting.
Det er et udspil, der i virkeligheden bare er en oversigt over, hvad der kommer til at ske, hvis man ikke foretager sig noget.
Det et det, hvorom den konservative ordfører siger, at det da er bedre end ingenting, og at man skal være glad, hvis der sker noget godt af sig selv.
Men jeg vil sige, at hvis en regering har det ambitionsniveau, vil den med rette formentlig få en kort levetid.
Det var, hvad regeringen så indledte forhandlingerne med.
De elementer kom også med i det, regeringen afsluttede forhandlingerne med, og dem har jeg nævnt i mit spørgsmål til den konservative ordfører.
Hvad kom der så yderligere?
Ja, der kom næsten ingenting.
Man fik forhøjet tallet lidt til 13 pct.
Men hvordan fremkom den forhøjelse?
Ja, den fremkom ved at udstrække tidsperioden.
Det er jo indlysende, at hvis man har en ganske lav procent, men udstrækker den over tilstrækkelig mange år, kan man få tallet til at se lidt højere ud.
Og på den måde fik man pyntet det fra noget, der startede på omkring 6-7 pct., og op på 13 pct. simpelt hen ved at strække perioden ud.
Det skal sammenholdes med, at for at vi kan overholde vandrammedirektivet og andre forpligtelser, og for at vi kan komme i balance med miljøet, skal vi op på omkring 20 pct.s
reduktion af kvælstof inden for den halve periode af det, regeringen nu foreslår med 13 pct.
Det vil sige, at der er én ting, vi ved med hundrede procents sikkerhed, hvis det her får lov til at køre videre over den periode, der nu ligger, og det er, at vores vandmiljøproblemer vil blive væsentlig forværret i løbet af disse 10 år.
Så derfor er det en stor skuffelse for os.
Vi fik også en stor skuffelse, efter at regeringen sagde, at så måtte oppositionen komme med et forslag.
Det er ganske vist en utraditionel fremgangsmåde, at en regering beder oppositionen om at fremlægge det forslag, der skal forhandles ud fra, men vi sagde o.k., det gør vi så; når regeringen ikke kan, så må vi gøre arbejdet.
Og det gjorde vi så.
Så kom vi med et forslag.
Det var: Vi har sagt, hvad vi vil.
Der var ingen bevægelighed.
Der var ingen indrømmelser.
Vi gav indrømmelser under forhandlingerne.
Vi accepterede faktisk regeringens fosforudspil.
Selv om vi godt kunne have fundet anledning til at beklage os over det, så accepterede vi det.
Vi gav os endda på det sidste møde i spørgsmålet om kvælstof, selv om vi godt var klar over, at der var vi ude i noget, der var på kanten af det betænkelige.
Men vi ville gerne forsøge, om vi kunne få sat bevægelse i forhandlingerne.
Ingen bevægelse.
Ingen imødekommenhed fra regeringens side.
Og det er endnu mere trist, at det ser ud til, at der er flertal for det.
Og det er totalt trist, at man samtidig skal høre en fortsættelse fra hr. Jørn Dohrmann - jeg håber ikke at høre det fra ministrene igen - af den kampagne med de 17.000 arbejdspladser, som er det platteste, jeg længe har oplevet i dansk politik. Jeg bliver nødt til at sige til ministeren, at det er det platteste, jeg længe har oplevet i dansk politik at dele sådan et papir ud med en påstand om et tab af 17.000 arbejdspladser eller endda mere, når det så allerede dagen efter viser sig, at man må indrømme, at for så vidt angår halvdelen af det tal, kunne man på forhånd se, at det ikke var tilfældet, fordi man helt bevidst havde misforstået det materiale, som oppositionen havde sendt over.
Hr. Torben Hansen har allerede nævnt et af elementerne, nemlig det forhold, at man ikke har taget de positive økonomiske konsekvenser ind i beregningerne, men kun de negative.
Man kan gå de enkelte elementer igennem; hvis man f.eks. havde indsat en såkaldt pantafgift, kunne man have sparet mere end 1 mia. kr. om året i forhold til den beregning, som man lavede. Så det var simpelt hen et spørgsmål om, at regeringen havde udvalgt de værst tænkelige beregningsforudsætninger for at få det hele til at se så dystert ud som muligt.
Det synes jeg også var beklageligt, for dermed blev administrationen jo gjort til redskab i en politisk strid på en måde, som jeg ikke synes man skal benytte sig af i dansk politik. Så forløbet har været beklageligt, og resultatet har været beklageligt, og derfor kan vi fra Enhedslistens side selvfølgelig ikke medvirke til en vedtagelse af det.
Det sagde vi.
Men det blev ikke hørt.
Grunden til, at det ikke blev hørt, var muligvis, at man ikke ønskede at høre det.
Det kan jeg ikke sige.
Det kan jeg jo ikke vide.
Jeg kan bare konstatere, at det ikke blev hørt.
Så blev det rettet dagen efter, og så kaldte regeringen det for vores andet udspil.
Sådan var forløbet.
Men det er jo også lige meget.
Det afgørende er, at hr. Dohrmann må erkende, at det er helt urimeligt og vildledning af befolkningen, når han bruger tal på 17.000.
Det må hr. Dohrmann bare erkende er helt urimeligt, for uanset det beløb, så ligner det ingenting nu at køre frem med et tal på 17.000, som jo alle dagen efter var enige om ikke var det tal, der var gældende.