runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Søren Gade (V), 2004-02-26:
Jeg vil sige til fru Elsebeth Gerner, at jeg synes, det spørgsmål ligger helt ude i periferien.
Jeg er ikke klar over, om man overhovedet har nedlagt skovbørnehaver i Danmark i dag, men jeg forestiller mig ikke, at der bliver bygget 200 eller 300 skovbørnehaver, efter at lovforslaget er trådt i kraft, endsige nedlagt lige så mange efter 2 år.
Det er jo også således, at i landzoneloven kan man jo skrive, hvad en bygning skal bruges til, at den er beregnet til det og det formål og kun må bruges til det formål, så jeg anser spørgsmålet som værende utopisk.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2004-02-26:
Jeg kan forstå, at der igen skal til at bygges i skovene.
Godt nok lyder det jo pænt med skovbørnehaver og spejderhytter, men samtidig skal det være sådan, at i det øjeblik, bygningen ikke længere benyttes som skovbørnehave eller spejderhytte, beholder landmanden eller skovejeren brugsretten til bygningen og kan anvende den til, hvad han måtte ønske, uden landzonetilladelse. Jeg troede, vi var færdige med den debat.
Jeg troede, vi var færdige med byggeri i skovene, men det kunne jo være, Venstres ordfører vil udlægge teksten for mig.
Jann Sjursen (KD), 2004-02-26:
Kristendemokraterne er positive over for intentionerne i dette beslutningsforslag fra Enhedslisten, som jo også har givet anledning til en udmærket diskussion om god forvaltningsskik og eventuel erstatning til borgerne i de tilfælde, hvor offentlige myndigheder måske endda begår deciderede lovovertrædelser.
Man kan diskutere, om der i det hele taget skal gives en bod i form af en økonomisk erstatning, og om beløbet lige præcis skal være 5.000 kr.
Man kan også diskutere, i hvilke tilfælde det rent faktisk skal gælde, altså hvordan afgrænsningen skal være
, og fra Kristendemokraternes side mener vi, at det kan og bør diskuteres.
Men inden man eventuelt griber til at vedtage et sådant forslag, bør det præciseres nærmere, og derfor føler også vi altså, at i den form, det har nu, er beslutningsforslaget for firkantet.
Vi medvirker gerne til, at vi i forbindelse med udvalgsarbejdet får diskuteret måske ikke mindst det, fru Arnold bragte ind i billedet i sit ordførerindlæg, altså hvordan man får sagt undskyld i de tilfælde.
Jeg tror også, at i mange tilfælde, når borgerne føler sig krænket, fordi myndighederne har overtrådt forskellige forskrifter og regler og måske også lovgivningen, skyldes det nok så meget den arrogance, der bliver udvist, som overtrædelsen i sig selv, fordi man jo godt ved, at det heller ikke er myndighederne givet at være ufejlbarlige.
I den sammenhæng er det klart nok, at man også kan drøfte, om det skal udløse en økonomisk erstatning, sådan som vi kender det i andre sammenhænge, og det er vi sådan set ikke afvisende over for.
Men i givet fald bør man nok have et andet system, hvor beløbet ikke nødvendigvis ligger fast på de 5.000 kr., og der ikke mindst er en nærmere afgrænsning af, i hvilke tilfælde en økonomisk erstatning skal udløses.
Med disse ord ser vi altså frem til en grundig udvalgsbehandling af dette forslag, og vi vil gå positivt ind
i arbejdet.
Elisabeth Arnold (RV), 2004-02-26:
Jeg er sådan set helt enig med fru Line Barfod om problemstillingen og også enig i den beskrivelse, der var i søndagsaviserne, hvor fru Line Barfod var interviewet.
Fru Line Barfod beskrev, hvordan en borgers frustration ikke gik så meget på, om hun fik ret i klagesystemet.
Frustrationen gik på, at kommunen opførte sig arrogant og ligeglad over for hende.
Kommunen sagde ikke undskyld, kommunen opførte sig, som om den sag ikke vedkom den.
Det synes jeg er et brud på den tillid, der bør være mellem borger og myndighed, og det er præcis derfor, myndighederne skal opføre sig ordentligt.
Vi er i princippet enige med forslagsstillerne, men vi synes, forslaget er for firkantet.
Line Barfod (EL), 2004-02-26:
Det glæder mig, at De Radikale også synes, det er en vigtig debat.
Med hensyn til de 5.000 kr. har vi valgt dem, fordi vi har fået inspiration fra ansættelsesbevisreglerne.
Her betaler man 5.000 kr. i bod, så det er for at have parallelitet.
Ideen om, at kommunerne skal sige undskyld og give et partoutkort til svømmehallen eller noget andet, synes jeg er vældig sympatisk.
Desværre oplever vi i disse år det modsatte: Oftere og oftere følger kommunerne ikke de afgørelser, der kommer, når klagesagerne går dem imod, og også i sager, hvor Ombudsmandens afgørelser går dem imod, bliver borgerne nødt til at gå til domstolene for at få deres ret, og det er derfor, borgerne bliver fuldstændig desperate.
I forvejen er det hårdt at skulle igennem en klagesag, der er mange, der overhovedet ikke har ressourcer til det, og oven i købet oplever de, at hvis de klager, tager kommunerne ikke hensyn til det, så de skal hele vejen igennem retssystemet.
Det er derfor, vi håber, at forslaget kan være med til at starte debatten om, hvad der så kan gøres.
Elisabeth Arnold (RV), 2004-02-26:
For en halv times tid siden, tror jeg det var, sagde fru Line Barfod, at forslaget er en slags desperat forsøg på at starte diskussionen om, hvilket ansvar myndighederne kunne have, når de overtrådte reglerne.
Jeg vil gerne fra Det Radikale Venstres side sige tak til Enhedslisten, fordi de har fremlagt dette desperate forsøg på at få en diskussion, for jeg synes, det er en meget relevant diskussion.
Det viser i øvrigt også den debat, vi netop har haft med justitsministeren om princippet noget for noget, som vi i øvrigt ikke er de store tilhængere af, men jeg synes, at når regeringen nu selv har lanceret det, skal den også have lov til at tage konsekvensen af det.
Fra Det Radikale Venstres side kan vi ikke støtte
dette glimrende desperate forsøg, og det kan vi ikke af samme grund som flere andre ordførere, nemlig at det er for firkantet.
Selvfølgelig skal det almindelige erstatningssystem og det almindelige klagebehandlingssystem fungere, og domstolssystemet skal fungere.
Men ud over det bør det være sådan, at de offentlige myndigheder, der har overtrådt reglerne og har trådt i spinaten, siger undskyld. Det er måske ikke sikkert, at det er de 5.000 kr., der er mest afskrækkende.
Det kan godt være ganske afskrækkende for en kommune at komme med i Ombudsmandens beretning, og det kan også være ganske afskrækkende for kommunen at få en presseudhængning om, at den har opført sig forkert.
Det kan selvfølgelig medføre, at de ansatte i kommunen får en bedre uddannelse og får besked på, at disse typer regler skal I behandle på den og den måde, for ellers får vi negativ offentlig omtale.
Vi synes altså i lighed med flere andre ordførere, at det er for firkantet med de 5.000 kr., men vi så meget gerne, at kommunerne selv fandt ud af en anden måde at sige undskyld på.
Man kan for det første sige det eller skrive til borgeren, og man kan sende en buket blomster eller en boggave eller et partoutkort til svømmehallen eller til den bedste biograf i kommunen eller sådan noget.
Man kan sagtens komme med en eller anden form for tilkendegivelse over for borgeren: O.k., vi er klar over, at vi har dummet os.
Vi har ikke behandlet dig ordentligt, så du får selvfølgelig de penge tilbage, vi har tilbageholdt fra dig, men ud over det skal du have en eller anden form for undskyldning, for vi er godt klar over, at vi har ikke overholdt reglerne.
Det er den slags, vi ville foretrække i stedet for firkantede regler om 5.000 kr.
De 5.000 kr. er næsten taget ud af den blå luft, for de har ikke megen sammenhæng med de sager, man i øvrigt behandler.
Søren Gade (V), 2004-02-26:
Så skal jeg gentage det for hr. Torben Hansen, for hr. Torben Hansen var nok ikke i salen på det tidspunkt, hvor jeg omtalte det.
Jeg har slået fast én gang, og jeg gør det gerne igen - og jeg læser op: Meningen er afgjort ikke, at dette byggeri skal kunne udvikle sig til f.eks. jagthytter eller fritidshuse.
Dette sikres gennem planlovens landzoneregler.
Jeg vil gerne læse det op igen, jeg vil læse det op to gange, og jeg står stadig væk ved det.
Lene Espersen (KF), 2004-02-26:
Først vil jeg sige til fru Elisabeth Arnold, at jeg synes, noget for noget-princippet fortjener meget diskussionstid.
Jeg følte ikke, at det var mig selv, der sådan helt gav bolden op til den store diskussion i dag, men jeg besvarer selvfølgelig spørgsmål omkring hovedprincipperne, hvis det er sådan, at det er det, man ønsker at diskutere i dag, frem for Enhedslistens forslag.
Men jeg vil sige til fru Elisabeth Arnold, at det er korrekt, at et af forslagene i »Noget for noget« jo netop omhandler den problemstilling.
Der er ikke givet nogen konkrete bud, men som jeg sagde her under behandlingen af det her forslag, er der også nedsat en arbejdsgruppe, der ser på den omvendte problemstilling, netop hvilke konsekvenser det skal have for offentlige myndigheder, hvis man svigter det, man har lovet borgerne.
Så jeg synes faktisk, at den er vendt begge veje, og på ingen af områderne har regeringen i hvert fald endnu i arbejdsgrupperne kunnet komme med konkrete forslag.
Men når de kommer, så er det andre ministre, der har det ressort, så er jeg også helt sikker på, der nok skal komme en god diskussion om det.
Jeg må bare sige, at det, der ligger her fra Enhedslisten, ikke efter min mening er udtryk for det, som regeringen gerne vil opnå med noget for noget, men jeg har da ikke noget imod, at der er andre partier, der kommer med andre bud på, hvad noget for noget kunne indeholde. Det, jeg blot sagde, og det var i min første besvarelse til fru Pia Gjellerup, var, at der er nogle, der i debatten har ønsket, vel fordi de ved, at det her er noget, som mange borgere sagtens kan se noget god, sund snusfornuft i, at forsøge at give et billede af, at det her ikke handler om at tilgodese dem, der gør en ekstra indsats.
Og som fru Anne Baastrup udmærket godt ved, har vi på vores eget ressortområde også noget noget for noget i forbindelse med lovforslaget om tidlig prøveløsladelse.
Men der er andre her i salen, der har forsøgt at meddele de borgere, der sidder og lytter til debatten, at noget for noget handler om at straffe med bøderegn og andet.
Intet kunne være mere forkert, end at det er det, der er hovedprincipperne med noget for noget.
Tværtimod er langt størstedelen af de forslag, som er fremsat, forslag, der har
et positivt udgangspunkt for den borger eller virksomhed, som det omhandler.
Inge Dahl-Sørensen (V), 2004-02-26:
Som det er i dag, hører man jo børn helt ned til 8-års-alderen.
Nu ved jeg ikke, hvor langt vi skal ned; om vi også skal høre børn i 4-års-alderen eller i 5-års-alderen, hvor de nu godt kunne tænke sig at bo.
Det synes jeg ikke.
Barnet skal ikke have det ansvar på sine skuldre for, at nu skal jeg til at vælge, om jeg helst vil være hos far eller mor.
Det kan ikke være rigtigt, og det tror jeg bestemt heller ikke at fru Line Barfod mener, altså at vi skal til at spørge helt små børn, hvor de helst vil være.
Line Barfod (EL), 2004-02-26:
Men det, vi snakker om, er jo ikke alle de mange, hvor der ikke er de store problemer, og hvor det er en almindelig flytning eller andet.
Men vi snakker om, hvor det godt kan være, at forældrene er nået til enighed, for sådan er det nu lykkedes dem ikke at rive hovedet af hinanden, men hvor det, de er nået til enighed om, ikke nødvendigvis er det bedste for barnet, og hvor de måske slet ikke har snakket med barnet.
Der er det, vi spørger, om der ikke skal være en mulighed for, at barnet bliver hørt, at Statsamtet også inddrager barnets egne synspunkter, frem for at man kun hører forældrene og kun tager udgangspunkt i, hvad forældrene har af rettigheder i stedet for at tage udgangspunkt i hensynet til barnets tarv.
Inge Dahl-Sørensen (V), 2004-02-26:
Jeg synes da også, at det er trist.
Nu har jeg da selv flyttet med vores egne børn flere gange, og børn kan ikke fordrage, for at sige det rent ud, at skulle flytte.
De holder fast i deres skole og deres kammerater, så sådan set, uanset at det både er far og mor, der flytter sammen med børnene, er de også kede af dét.
I det øjeblik det barn var flyttet, fik han såmænd en ny omgangskreds, nye venner,
Anne Baastrup (SF), 2004-02-26:
De sager, jeg taler om, er, hvor der er stofmisbrug og alkoholmisbrug og andet, og hvor far sidder på værtshuset, og barnet sidder alene, og barnet ikke har nogen, det kan snakke med, for når mor går til myndighederne og siger det, så siger
myndighederne: Det har vi ikke nogen viden om.
Og der står ikke noget i loven om, at man skal høre barnet.
Det er det ene. Det næste er: Den 10-årige knægt har boet i Nordjylland hele sit liv, og så flytter mor og skal have barnet med.
Den 10-årige dreng skriver til statsamtet og bede om, om han ikke godt må få lov til at bo hos far, for han savner sine kammerater.
Der er ikke noget svar.
Drengen har ikke fået noget svar på det brev.
Han har ikke adgang til selv at bestemme, hvor han skal bo.
Tænk, det synes jeg ikke er en ordentlig behandling af barnet, og jeg ved, at fru Inge Dahl-Sørensen er enig med mig.
Inge Dahl-Sørensen (V), 2004-02-26:
Det med retten til barnet og til forældrene er jo en kombination, altså det er jo noget teoretisk.
Selvfølgelig er det forældrenes børn, og det er også børnenes forældre, så det må være en kombination.
Fru Anne Baastrup driver nu de sager frem om misbrug: Jamen det er da klart, at det er en myndighedsopgave, og den kan jeg ikke her fra talerstolen stå og løse, og jeg synes også, at det er rigtig, rigtig trist, at vi får den slags sager.
Men det er da klart, at det må være myndighederne, der griber ind, hvis en sådan påstand kommer frem om, at der er et misbrug af et barn hos den ene af forældrene, og nærmere kan jeg ikke komme det.
I de sager må vedkommende gå til statsamtet og forklare, at her er der altså et problem, og så er jeg sådan set også sikker på, at man vil undersøge det.
Sådan er det jo.
Anne Baastrup (SF), 2004-02-26:
Jeg vil godt stille fru Inge Dahl-Sørensen et filosofisk spørgsmål: Er det forældrene, der ejer barnet, eller er det barnet, der ejer forældrene?
Jeg beklager meget, at jeg i bemærkningerne har skrevet omvendt bevisbyrde, for det er jo ikke det, det handler om.
Det, det handler om, er, at barnet har ret til begge forældre.
Som det er i dag, har forældrene ret til barnet, og det er jo det, der gør, at vi indimellem har nogle historier, hvor fru Inge Dahl-Sørensen og jeg sædvanligvis plejer at være enige: Vi vil ikke have, at børn har samvær med en forælder, hvor der er åbenlyst misbrug.
Men ikke desto mindre, når barnet så fortæller det til moderen, og moderen går til myndighederne og siger det, så siger myndighederne, at faderen har ret til samvær.
Vi har begge på vores skriveborde tre sager, som vi ikke kan komme ud af, fordi lovgivningen er lavet på en sådan måde, at faderen har ret.
Inge Dahl-Sørensen (V), 2004-02-26:
For cirka et år siden behandlede vi et næsten identisk forslag fra SF.
Samværssager og myndighedernes behandling af disse giver med jævne mellemrum anledning til en ofte meget følelsesladet debat både i offentligheden og her i Folketinget.
Nu skal vi så have debatten igen.
Der er vel ikke et parti her i Tinget, som ikke gerne vil gøre det allerbedste for de børnefamilier, som er i en skilsmissesituation og er i krise, og som i afmagt ikke kan få samværet med børnene til at fungere.
Desværre ser vi jo, at det værste kommer op i forældre, når de strides om retten
til børnene.
Vi kan godt lave firkantede regler, men jeg spørger mig selv, om det hjælper børnene, at vi nu f.eks. skal lave omvendt bevisbyrde, således at myndighederne skal vurdere, om det nu er godt for barnet at have samvær med den ene forældre.
Som det er i dag, er udgangspunktet jo, at barnet skal have forbindelse med begge forældre under opvæksten.
Jeg venter spændt på at høre, hvordan man i praksis vil »handle«
dette.
For jeg håber ikke, at man mener, at børn under ca. 7 år nu i højere grad skal udspørges af myndighederne og endnu mere skal være en del af fars og mors skilsmisse.
Men også jeg er selvfølgelig enig i, at et barn ikke skal tvinges til samvær med en forælder, hvis barnet lider fysisk eller psykisk skade.
Dette er på ingen måde let.
Civilretsdirektoratets samværsstatistik, som vi netop har modtaget, synes jeg trods alt viser, at man har fat i disse sager.
Barnets mening var jo den hyppigste begrundelse for statsamternes afgørelse om, at der skulle være samvær.
SF's forslag om, at børn skal høres i tilfælde, hvor forældrene er enige, forstår jeg simpelt hen ikke.
Dette forslag kan da kun give gnidninger.
Hvorfor dog gå ind i sager, hvor forældrene selv har klaret deres problemer?
Da jeg læste det, var min første tanke, at det da måtte være en fejl.
Hvorfor dog opfinde problemer?
Venstre kan ikke støtte forslaget, og da vi havde debatten for 1 år siden, lagde vi vægt på at afvente den undersøgelse, som er iværksat, og jeg synes, at vi skylder os selv og de heldigvis få familier, som det vedrører, at se resultaterne af undersøgelsen.
Lene Espersen (KF), 2004-02-26:
Der er vi da fuldstændig enige.
Grunden til, at man i sin tid valgte at opstille vilkårene på en sådan måde, var jo netop for at tilgodese barnet og sige, at på længere sigt er det den bedste måde til at sikre barnets tarv.
Det er vi fuldstændig enige i - længere synes jeg heller ikke vi skal bevæge os væk fra hinanden.
Jeg synes blot, at det var rigtigt i dag, fordi der er nogle mere principielle ting, også her at tilkendegive, hvad regeringens holdning er til det spørgsmål.
Lissa Mathiasen (S), 2004-02-26:
Når jeg stillede et spørgsmål til ministeren, er det egentlig, fordi jeg føler, at der er kommet, jeg havde nær sagt en unødvendig distance, en forskel i opfattelsen, som jeg egentlig ikke tror der er, når det kommer til stykket.
Jeg tror, at vi er meget enige i, og det vil jeg godt bede ministeren om at bekræfte, FN's børnekonvention og i barnets ret til begge forældre.
Det var der i hvert fald bred enighed om politisk, da vi i 1996 lavede det her, hvor man sagde, at udgangspunktet er, at et barn har ret til begge forældre.
Den diskussion, der så har været efterfølgende, har netop rejst det spørgsmål: Er det på bekostning af barnet?
Jeg håber, at ministeren kan være enig i, at set ud fra den betragtning er det rigtigt at vende en sådan formulering om og sige, at det er barnets rettigheder, og at det ikke bare er et spørgsmål om, at det ikke er til umiddelbar skade for barnet, men netop tager udgangspunkt i barnets rettigheder.
Jeg tror og håber faktisk, at vi er enige.
Jeg håber i hvert fald, at ministeren gerne vil drøfte det, så vi kan blive enige.
Lene Espersen (KF), 2004-02-26:
Det var vist mere et indlæg i debatten.
Jeg vil da gerne anlægge den fredsommelige tone og sige til fru Elisabeth Arnold, at jeg da synes, det er udmærket, at vi diskuterer det her videre, også under et samråd i Retsudvalget. Jeg synes såmænd, at det er prisværdigt, at SF årligt sikrer, at der er en kvalificeret debat om det her i Folketingssalen.
Det, jeg blot siger, er, at jeg ikke tror, at vi på de helt grundlæggende strækninger helt finder hinanden, hvis man ønsker at ændre udgangspunktet så radikalt.
Men jeg synes, det er udmærket, at vi tager en ordentlig debat med hinanden.
Elisabeth Arnold (RV), 2004-02-26:
Justitsministeren sagde lige før, at man i det lovforslag, som vi er i gang med at behandle nu, vender alting om.
Sådan opfatter jeg det altså ikke.
Jeg opfatter det sådan, at lovforslaget minder os om, at det er barnets tarv, og at vi tager barnets tarv så alvorligt, at vi siger, at vi også vil høre på, hvad barnet selv mener.
Jeg kan slet ikke forstå, at justitsministeren begynder at beklage sig over, at det skulle være en offentlig opgave, når hun har en kollega, som i ramme alvor offentligt har fremsat forslag om, at der skulle være kommunale babysittere til hjælp for familierne.
Lene Espersen (KF), 2004-02-26:
Jeg vil gerne have lov at svare fru Lissa Mathiasen, for ellers kan jeg ikke nå ret meget, hvis jeg skal tage mere end en spørger ad gangen. Jeg vil sige til fru Lissa Mathiasen, som jeg også sagde indledningsvis, at jeg synes, det er et rigtigt og godt synspunkt, lovgivningen i dag hviler på: at udgangspunktet må være, at det er godt for barnet at se begge forældre, og at de konsekvenser, som en ændring af paragraffen ville have, for mig at se ville være ekstremt uheldige og kunne skabe mange, mange problematiske situationer.
Bare hele tankegangen om, at man som forælder skal møde op og argumentere for, at man er god nok, at man har bestået i forhold til at se sit barn, synes jeg er en meget, meget ubehagelig udgang på en lovændring.
Jeg mener, at udgangspunktet må være, at det må være godt for barnet at have en tilknytning til begge forældre.
Der er så flere forskellige modeller, men at vende det om og sige, at den forælder, som barnet ikke bor sammen med i dagligdagen - om man så må sige - selv er pålagt hele bevisbyrden for at fortælle, hvor dygtig man er til at lege med barnet, lave børnemad, give pædagogisk undervisning, og hvad ved jeg, ville jeg synes ville være en ekstremt uheldig udvikling.
Jeg har meget svært ved at se, at Socialdemokratiet kan støtte, at vi skulle gå en sådan udvikling i møde.
Lissa Mathiasen (S), 2004-02-26:
Sådan som jeg hørte både ministeren tale og de efterfølgende svar, er ministeren ikke enig i SF's forslag om at ændre § 16, hvor man tager udgangspunkt i barnets rettigheder.
Jeg vil godt stille et spørgsmål: Hvorfor mener ministeren, at det vil være forkert, hvis vi ser det i forhold til, at vi har børnekonventionen, hvor man hele vejen igennem taler om barnets ret?
Derfor forstår jeg ikke, at ministeren ikke mener, at det egentlig ville være i langt bedre overensstemmelse med børnekonventionen og ville være at efterleve børnekonventionen at give barnet sin ret, og at det aldrig nogen sinde kan være med den anden indfaldsvinkel, nemlig en forælders ret.
Lene Espersen (KF), 2004-02-26:
Jeg vil sige både til fru Line Barfod og fru Elisabeth Arnold, at der naturligvis kan være sager, hvor det forholder sig således, som begge de to spørgere forsøger at skildre dagligdagen, men jeg tror ikke, at det er det almindelige billede.
Jeg tror, at billedet er det, at langt de fleste forældre i fred og fordragelighed finder en fornuftig ordning, hvor alle kan få deres liv til at hænge sammen, både arbejdsliv og fritidsliv, med den store udfordring, det er for mange familier, hvor begge parter arbejder.
Jeg lytter selvfølgelig både under udvalgsbehandlingen og i et samråd til, hvad der bliver sagt og problematiseret, men jeg synes, det vil være forkert her under førstebehandlingen af forslaget at give udtryk for, at jeg sådan er villig til at ændre indstilling over for de grundlæggende principper, for det har jeg ikke til hensigt at gøre. Jeg synes stadig væk, at det er meget, meget rigtigt, at vi bl.a. tilgodeser de forældre, der kan blive enige.
Det mener jeg at vi som udgangspunkt må respektere, og så må vi altså tro på, at forældrene også er dem, der er de bedste til at lytte til deres egne børn.
Det kan være, at barnet måske ikke første gang, det kommer og siger, at det vil noget andet om søndagen, får gennemtrumfet sin vilje, men jeg tror på, at på længere sigt finder langt de fleste familier ud af det. Derfor har jeg altså meget svært ved at se, at det pludselig skal til at være en opgave for det offentlige at gå ind og løfte pegefingeren over for forældrene og sige: I lytter ikke godt nok til jeres barn.
Det er den tone, som jeg ikke bryder mig om.
Men vi må jo tage det i udvalget, hvis der alligevel bliver indkaldt til et samråd, og der få præciseret, hvad spørgerne går efter.
Jeg synes bare, at det vil være meget forkert at begynde at ændre grundlæggende på den balance, som den nuværende lovgivning hviler på.
Elisabeth Arnold (RV), 2004-02-26:
Kan ministeren helt afvise, at når forældrene bliver enige, kan det i meget høj grad være af hensyn til den interne magtbalance i det parforhold, der nu ikke er der
mere, hvor man netop siger, at han skal i hvert fald ikke have mere, end jeg får osv. osv.