Frank Jensen (S), 1999-05-04:
Beslutningsforslaget går ud på, at regeringen inden folketingsårets udgang skal nedsætte en kommission, der i løbet af 2 år skal komme med forslag til fornødne ændringer af lovgivningen, administrative strukturer og praksis samt uddannelse og instruktion af forvaltningspersonale.
Alt det skal ifølge forslaget ske med henblik på at forbedre borgernes retssikkerhed over for den offentlige forvaltning.
Regeringen er enig i sigtet med forslaget, nemlig at sikre borgerne bedst mulig retssikkerhed i forhold til den offentlige forvaltning.
Regeringen kan imidlertid ikke støtte beslutningsforslaget.
Det skyldes, at nedsættelsen af en retssikkerhedskommission med en så bred vifte af forskelligartede opgaver ikke er et egnet middel efter regeringens opfattelse.
Borgernes retssikkerhed varetages efter regeringens opfattelse bedst gennem målrettet, effektivt og konkret arbejde på de enkelte områder.
Jeg vil gerne knytte nogle bemærkninger til de retssikkerhedsmæssige temaer, der er fremhævet i forslagets bemærkninger:
Det spørgsmål er imidlertid allerede nærmere behandlet i en betænkning af samme navn, afgivet af et udvalg under nu afdøde professor, dr.jur. Bent Christensens ledelse.
Heri har man ikke generelt kunnet anbefale lovregler på området.
Udvalget lægger herved vægt på, at forvaltningsretten er et stort og meget forskelligartet retsområde, for hvilket det ikke er hensigtsmæssigt at udforme en generel regulering.
Samtidig henleder udvalget opmærksomheden på, at det ved ny og ændret lovgivning om sådanne indgreb bør vurderes, om de beføjelser, der skønnes tillagt myndighederne, er nødvendige.
Regeringens holdning er på linje hermed.
Det vil sige, at spørgsmål om udformning af regler, der fastlægger myndighedernes adgang til at foretage tvangsindgreb uden for strafferetsplejen, bør behandles på baggrund af de særlige forhold og hensyn, der kan gøre sig gældende på de enkelte retsområder.
Lad mig i den forbindelse understrege, at Justitsministeriet ved sin gennemgang af de enkelte lovforslag indtager den holdning, at der ikke unødigt bør indsættes hjemmel til at gennemføre tvangsindgreb over for borgerne.
Dér kan jeg bl.a. henvise til Justitsministeriets redegørelse fra december måned 1996 til Folketinget om udvikling af forvaltningsmyndighedernes adgang til privat ejendom uden retskendelse.
På den baggrund kan jeg ikke tilslutte mig, at en kommission skal se helt generelt på spørgsmålet om adgang til at foretage tvangsindgreb uden for strafferetsplejen.
En kommission skal ifølge forslaget desuden se på, om de administrative sanktioner, borgerne kan mødes med ved manglende overholdelse af forvaltningsretlige regler, kan anses for forholdsmæssige.
Kravet om forholdsmæssighed er naturligvis af væsentlig betydning.
På samme måde som det førnævnte spørgsmål om tvangsindgreb er der imidlertid tale om et spørgsmål, der efter min opfattelse nødvendigvis må ses i lyset af de forhold, der gælder på de enkelte retsområder.
En bestemt sanktion kan jo være forholdsmæssig i én sammenhæng uden at være det i en anden.
Det rigtige må efter min opfattelse være, at spørgsmålet om forholdsmæssighed inddrages i forbindelse med regulering og ved administrationen af regulering og regler på de enkelte områder.
Ifølge beslutningsforslaget skal den foreslåede kommission bl.a. undersøge behovet for bedre rådgivning om borgernes muligheder for at klage over forvaltningsafgørelser og for at indbringe sådanne afgørelser for domstolene.
Allerede i dag findes der regler, som forpligter til at vejlede om klageadgang m.v.
Det fremgår således af forvaltningslovens § 25, at skriftlige forvaltningsafgørelser, der ikke fuldt ud giver borgerne medhold, i almindelighed skal ledsages af en vejledning om klageadgang til en anden forvaltningsmyndighed.
Vejledningen skal omfatte angivelse af klageinstans, evt. klagefrist og fremgangsmåde ved indgivelse af klagen.
Endvidere fremgår det af § 26, at afgørelser, der kun kan indbringes for domstolene inden for en vis frist, skal ledsages af oplysninger herom.
Hertil kommer, at den almindelige bestemmelse om myndighedernes vejledningspligt i forvaltningslovens § 7 indebærer, at en myndighed efter omstændighederne skal give vejledning om klageadgang og domstolenes prøvelse i videre omfang end det, der følger af reglerne i § 25 og § 26. Sammenfattende har jeg altså svært at se behovet for et generelt initiativ på dette område. Beslutningsforslaget nævner også, at en kommission skal have til opgave at se på en forbedring af borgernes adgang til at antage sagkyndig rådgivning og opnå fri proces under tvister med forvaltningsmyndigheder.
Jeg kan oplyse, at Retsplejerådet for tiden overvejer en generel reform af den civile retspleje.
Der er således tale om et spørgsmål, der overvejes i andet regi.
Endvidere kan jeg oplyse, at Justitsministeriet er ved at lægge sidste hånd på et forslag til regler, der vil gøre det muligt for personer, der vil klage over Danmark ved de internationale klageorganer, herunder Menneskerettighedsdomstolen i Strassbourg, at få økonomisk bistand fra det offentlige til at føre en sådan sag.
Heller ikke på det punkt ser jeg nogen grund til at nedsætte en kommission.
Det fremhæves i beslutningsforslagets bemærkninger, at en kommission endvidere bør vurdere borgernes mulighed for at opnå erstatning, når en forvaltningsmyndighed gør sig skyldig i fejl og forsømmelser.
Jeg har vanskeligt ved at se, at der skulle være noget behov for en sådan generel vurdering.
Det skyldes, at vores lovgivning allerede i dag indeholder visse regler om, at de pågældende myndigheder skal betale erstatning og eventuelt anden kompensation, hvis myndigheden gennem sin adfærd har pådraget sig et ansvar.
Jeg kan f.eks. nævne reglerne i retsplejeloven om erstatning i anledning af strafferetlig forfølgning.
Og på de områder, hvor der ikke er lovgivning herom, følger det af almindelige retsgrundsætninger m.v., at en offentlig myndighed kan være erstatningsansvarlig for fejl og forsømmelser, der har forårsaget tab for en borger. Ifølge beslutningsforslaget skal en kommission også vurdere, hvorvidt domstolenes tilsidesættelse af afgørelser i en konkret forvaltningssag bør føre til, at andre og tilsvarende sager genoptages af den pågældende myndighed. Gældende ret indeholder allerede en række regler og principper, der tilsiger at skabe en rimelig balance i vurderingen af, om en sag bør genoptages i sådanne tilfælde.
I denne vurdering vil bl.a. karakteren af de pågældende sager kunne indgå.
I sager, hvor der er flere parter, kan det således eksempelvis få betydning for vurderingen, at en genoptagelse vil være til fordel for den ene part, men måske være en ulempe for en anden part, som har indrettet sig på en tidligere truffen afgørelse.
Også på dette punkt er der altså tale om et spørgsmål, som efter min opfattelse bør vurderes selvstændigt i forhold til de enkelte retsområder og sagsområder, og som derfor ikke er egnet til at blive undergivet en samlet og helt generel behandling i en kommission.
Endelig fremhæves det i beslutningsforslagets bemærkninger, at den foreslåede kommission bl.a. skal se på en intensiveret undervisning og uddannelse af forvaltningspersonale.
Efter min opfattelse har vi en offentlig sektor med personale, som gennem uddannelse og anden kvalificering er godt rustet til at udføre deres opgaver.
Noget andet er, at man hos den enkelte myndighed naturligvis må være opmærksom på, at der gennem efteruddannelse og lignende kan være behov for at ajourføre personalets kvalifikationer, således at de til enhver tid står mål med de krav, der stilles til myndigheden, men det behøver vi ikke en kommission til at komme med forslag om; det er noget, der bør tilrettelægges bl.a. gennem et løbende samarbejde mellem ledelse og medarbejdere hos de enkelte myndigheder.
Som jeg har redegjort for, kan regeringen ikke støtte forslaget om, at der nedsættes en kommission.
Uenigheden går ikke på, om man er for eller imod retssikkerhed.
Og det kan meget vel tænkes, at der er behov for at se nærmere på retssikkerheden på nogle af de punkter, som SF og Enhedslisten nævner i beslutningsforslaget.
Spørgsmålet er imidlertid, om nedsættelse af en retssikkerhedskommission med et meget bredt mandat, som der her stilles forslag om, er den rigtige måde at gøre det på.
Som nævnt er det regeringens opfattelse, at nedsættelsen af den foreslåede kommission ikke er den rigtige måde at fremme retssikkerhed på.
Når det kommer til stykket drejer retssikkerhed sig om at afveje modstående hensyn over for hinanden og finde den rigtige balance i tingene.
Meget afhænger derfor af, hvilke hensyn man ønsker at prioritere.
Hvad der f.eks. er en passende reaktion, hvis man overtræder regler på det sociale område eller arbejdsmarkedsområdet, kan et retssikkerhedssynspunkt jo ikke give noget endeligt svar på.
Det samme gælder for spørgsmålet om, hvilken konsekvens det skal have over for en landmand, hvis han f.eks. overtræder reglerne om EU-støtte.
Det er derfor regeringens opfattelse, at vurderingen af retssikkerhedsmæssige forhold bedst sker i det konkrete lovgivningsarbejde på de enkelte retsområder.
Ellers risikerer vi, at indsatsen på det retssikkerhedsmæssige område kun bliver et slag i luften.