Søren Søndergaard (EL), 2002-04-04:
Europarådet er jo en fuldstændig unik størrelse, fordi det er al-europæisk, fordi det bygger på og har sit udgangspunkt omkring menneskerettighederne, og fordi det oven i købet har en domstol til at sikre, at de beslutninger, der bliver truffet, også bliver efterlevet, eller i hvert fald får mulighed for at påtale dem.
De tre punkter: det al-europæiske, det menneskeretlige og det domstolsagtige vil jeg prøve at sige nogle bemærkninger om i det her indlæg. For det første omkring det, at det er en institution, som omfatter hele Europa: Det betyder jo, at når Europarådets Parlamentariske Forsamling er samlet, er det - bortset fra nogle enkelte lande, som forhåbentlig er på vej ind i Europarådet - et udtryk for, hvad der diskuteres rundtomkring i parlamenter i hele Europa og derfor også i hvert fald en afspejling af, hvad der diskuteres rundtomkring i befolkningerne.
En særlig vigtig opgave i den aktuelle situation er selvfølgelig at overvåge, monitorere de nye medlemslande, som i forbindelse med deres tilslutning til Europarådet har fået nogle forpligtelser, hvor det så skal overvåges, om de forpligtelser bliver ført ud i livet, for at denne overvågning kan stoppe.
Det er en utrolig vigtig proces.
Der er flere danske medlemmer af Folketinget, som gennem tiderne har deltaget i den - jeg deltager selv i den direkte omkring Albanien - og det, at man diskuterer på et meget tæt og regelmæssigt plan med parlamentsmedlemmer fra lande, der har en kortere demokratisk tradition, er med til ikke alene forhåbentlig at berige dem, men også berige én selv og udvikle den demokratiske diskussion på europæisk plan.
Det er en utrolig vigtig proces.
Netop fordi den monitorering er en så utrolig vigtig proces, er det også utrolig vigtigt, at Europarådet er i stand til at afvise politisk pression over for den monitoreringsproces, overvågningsproces, for man kan sige, at i takt med at der er kommet mange nye lande ind, har der jo været en tendens til, at der var en vis status i hurtigt at få stoppet overvågningen, få stoppet monitoreringen, at komme så at sige fra en slags kandidatmedlemskab til et fuldt medlemskab, og i visse situationer kan man nok sige, at Europarådet desværre har givet efter for et pres og har accepteret lande, som ikke havde gennemført den tilstrækkelige udvikling til, at man kunne sige, at der ikke var behov for en fortsat monitorering. Der er andre eksempler, men et eksempel, jeg vil nævne, er Makedonien, hvor det blev godkendt, at overvågningen af Makedonien skulle stoppe, og knap var beslutningen om at stoppe overvågningen truffet, før kampene brød løs mellem det makedonske flertal og det albanske mindretal.
Det var ikke en særlig klædelig historie for Europarådet, og jeg håber, man har lært af det og også lært
af det på den måde, at man siger til de lande, der er under overvågning, under monitorering, at det ikke er en straf, men at det er et udtryk for en fælles hjælp - med en fælles diskussion - til, hvordan tingene kan forløbe på den bedst mulige måde. I den institution i Europarådets Parlamentariske Forsamling, overvågningskomiteen eller monitoreringskomiteen, som det hedder på det her lidt fine sprog,
er der netop nu en diskussion af, om man skal udvide monitoreringen, overvågningen, til også at gælde de gamle lande, altså de lande, som har været med i en længere periode - man har jo altid kunnet rejse spørgsmål i Europarådet om gamle lande - om man mere systematisk f.eks. skulle tage nogle emner op og så kigge alle lande igennem og se: Hvad er praksis i de forskellige lande i forhold til det bestemte emne? Jeg synes, det er en god idé, og det er især en god idé, for at vi ikke ligesom får en opfattelse af, at der er lande i Europarådet, der nærmest »genetisk« er menneskeretslande, og så er der nye lande, som ikke har det samme »gen«, og som derfor hele tiden skal kontrolleres.
Det andet punkt, jeg vil nævne, er spørgsmålet om menneskerettighederne, altså det, at Europarådet bygger på menneskerettighederne.
Det er måske ikke noget, man tænker over i det daglige, men tag bare sådan en ting, som i virkeligheden er en utrolig stor ting, at vi i Europa i dag - og det vel at mærke i hele Europa - har fået skabt en dødsstraffri zone.
Der er jo mange steder i verden, hvor man stadig væk har dødsstraf, også i lande, som normalt i hvert fald karakteriserer sig selv som demokratiske, i USA har man dødsstraf, og det var jo almindeligt med dødsstraf for bare 10-15 år siden i Europa.
Antallet af henrettelser i det tidligere Sovjetunionen har jo været megastort.
Der har været massevis af dødsstraf i en række lande, og alligevel er det lykkedes bl.a. ved hjælp af Europarådets anstrengelser at få skabt en dødsstraffri zone i Europa, hvor man siger: Vi er så meget imod, at man slår andre mennesker ihjel, at vi heller ikke tillader staten at gøre det under organiserede former, men kun i ganske bestemte situationer, hvor der er tale om selvforsvar.
Jeg mener, det er et meget vigtigt fremskridt.
Men også her er der selvfølgelig problemer.
Der er problemerne omkring den dobbelte standard, altså risikoen for, at der er én standard, der gælder for nogle lande, og der er en anden standard, der gælder for andre lande.
F.eks. skal det ikke være nogen hemmelighed, at jeg har den opfattelse, at hvis Tyrkiet skulle søge om medlemskab fra bar bund i dag, ville de i hvert fald i en periode have haft meget store problemer med at få lov at komme ind på grund af deres behandling af det kurdiske mindretal
, men Tyrkiet har ligesom fået en særbehandling, fordi de har været med fra starten. Der har været en dobbeltstandard, hvor nye lande er blevet udsat for en hårdere praksis, end Tyrkiet er.
Det skal vi advare meget imod.
Det tredje element, jeg vil nævne, er domstolen.
Det særlige ved det er, at man har et forpligtende samarbejde, man har nogle til at afgøre, hvad der skal ske, og hvordan den europæiske menneskerettighedskonvention skal fortolkes.
Det er rigtigt, at der er problemer med domstolen i form af lange sagsbehandlingstider.
Noget kan løses ved hjælp af ressourcer, og noget vil utvivlsomt kræve forskellige former for reformationer, uden at man ændrer ved det grundlæggende,
men jeg tror også, at vi bliver nødt til at diskutere vigtigheden af, at der kommer en konsekvens af domstolsafgørelserne.
Det er jo ikke nogen hemmelighed, at der er lande, også lande, der tilhører den vesteuropæiske familie, som gang på gang bliver indklaget for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, og som gang på gang får en dom imod sig af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Så går der nogen tid, og så kommer der en ny klage, der går på stort set det samme spørgsmål.
Der må vi rejse diskussionen om, at der ikke alene er en forpligtelse i form af, at der ligger en domstolsafgørelse, men at det også fører til en praksisændring i de pågældende lande.
I forbindelse med diskussionen om domstolen er det selvfølgelig også helt afgørende, at man så bruger domstolen og netop ikke gør domstolen til et politisk redskab, som man overvejer politisk, om man vil bruge eller ej, men at man siger, at når der er massive menneskerettighedskrænkelser, er domstolen et naturligt sted at gå til.
Det er selvfølgelig også derfor, vi er nogle, der har haft den opfattelse, at når det gjaldt om at få afgjort, om der er begået menneskerettighedskrænkelser i Tjetjenien, er Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol et fuldstændig oplagt forum at henvende sig til, og der kan Rusland så gøre sin sag gældende.
Til sidst, når vi snakker om domstolen, skal jeg også nævne forholdet til EU, som er vigtigt.
Der er begyndt en diskussion i Europarådet om forholdet til EU, og set ud fra Enhedslistens synspunkt er det helt afgørende, at EU accepterer at godkende afgørelser fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Hvis man får en situation, hvor Den Europæiske Union får sit eget menneskerettighedscharter og sin egen domstol til at fortolke det, kan man meget let få en forskellig standard i Europa, én lagt af den europæiske domstol tilknyttet EU og én lagt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Man ved måske sågar oven i købet, hvem fra landet der sidder i Europarådet.
Det er nok ikke altid tilfældet i Danmark, og jeg mener, det er vigtigt, at vi gør noget mere for at få europarådsarbejdet forankret i den danske befolkning.
Det kræver efter min mening, at vi gør meget mere ud af, at de diskussioner, vi fører i Europarådet, og de ting, der bliver vedtaget i Europarådet, også bliver taget op i det danske Folketing, ikke kun sådan, at vi holder en årlig debat - det er fint nok - men også sådan, at de konkrete tiltag, som vi diskuterer længe og træffer konkrete afgørelser om i Europarådet, også bliver rejst i det danske Folketing, og vi ikke oplever de situationer, hvor man kan have én holdning i Europarådet og en anden holdning i det danske Folketing. Begynder den diskussion omkring Europarådet også at foregå i det danske Folketing, tror jeg også, at Europarådet vil blive mere levende i den danske befolknings bevidsthed.