runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ole Vagn Christensen (S), 2002-04-04:
For mig er der to ting, der tæller.
Det er virksomhedernes konkurrenceevne og det er medarbejdernes tryghed.
Den situation med virksomhedernes konkurrenceevne: I det øjeblik man kan gemme sig i nogle a-kasser, der ikke er arbejdsspecifikt kendt, kan der gå ressourcer tabt på det uddannelsesmæssige område, og medarbejderen kan også føle, at der ikke er nogen, der har hånd om vedkommende.
Men når man derimod er i det samme fællesskab, ved man, at når der bliver nogle jobåbninger, så er jobbene der også.
Og som hr. Lars Barfoed er meget kendt med, er det jo ikke altid, at der er den fulde beskæftigelse i de samme brancher i dansk industri.
Men man kan jo godt finde ud af det inden for brancherne, man er faktisk i stand til at kunne foretage de fornødne flytninger imellem tingene.
Men i det øjeblik det er helt ude af den situation og det ikke har noget med det arbejdsspecifikke at gøre, ja, så er det, jeg siger, at så rammer man direkte ind i konkurrenceevnen.
Man rammer også ind i medarbejderens tryghed, ved det at den medarbejder ikke har det netværk, som kan være med til at presse på for, at han kommer ind på arbejdspladsen igen, og derfor kan han få nogle unødvendig store ledighedsperioder.
Nu har jeg selv været tillidsmand på et slagteri, og på et slagteri kører det i cirkler, eller i cykler, som man siger, forstået på den måde, at der er noget, der hedder en opgangsperiode, og så er der noget, der hedder en nedgangsperiode, og så er der igen en opgangsperiode.
Det er helt klart, at fordi man har kendt hinanden og ved, at man har haft de instrumenter, som man har, er man i stand til at kunne have den størst mulige beskæftigelse hele tiden.
Ole M. Nielsen (KRF), 2002-04-04:
Jeg kan godt besvare hr. Lars Barfoeds spørgsmål.
Det er jo, fordi hr. Ole Vagn Christensen lever i den dér forestillingsverden, hvor man i mange år har sammenblandet fagforeningsvirksomhed og a-kassevirksomhed.
Og det er jo netop en af grundene til, at jeg er for de tværfaglige a-kasser, vi bliver simpelt hen nødt til at gøre op med det system. Men nu er vi dér, hvor rollerne er sådan rimelig velkendte, hvor vi ved nogenlunde, hvordan udfaldet bliver.
Derfor vil jeg afprøve lidt synspunkter, og jeg vil så spørge hr. Ole Vagn Christensen: Hvis nu han skulle vælge imellem to onder - og jeg er klar over, at det er mægtige onder begge to - altså det lovforslag, som er her, med et ubegrænset antal af tværfaglige a-kasser, som jo fuldstændig nedbryder fagligheden i a-kasse-systemer osv., osv., ville hr. Ole Vagn Christensen så i virkeligheden hellere vælge det, som man jo lige så godt kunne have haft, hvis man var startet helt forfra på a-kasse- og fagforeningssystem i Danmark i dag,
nemlig én stor statslig ordning for arbejdsløshedsforsikring?
Hvilket af onderne anser hr. Ole Vagn Christensen faktisk for størst?
Lars Barfoed (KF), 2002-04-04:
Først skal jeg lige gøre hr. Ole Vagn Christensen opmærksom på, at det forslag, vi behandler i øjeblikket, er et lovforslag om tværfaglige arbejdsløshedskasser.
Når jeg nævner det, er det, fordi hr. Ole Vagn Christensen nævnte en lang række konsekvenser og forhold og omstændigheder, som overhovedet ikke kan ses at have noget som helst med denne her sag at gøre, som vi behandler i øjeblikket.
Men hvis det er sådan, at hr. Ole Vagn Christensen virkelig mener, at kommentarerne skulle gå på regeringens forslag om tværfaglige a-kasser, vil jeg så spørge: Hvordan kan hr. Ole Vagn Christensen mene, at dette forslag skulle ramme nogle hævdvundne rettigheder for lønmodtagerne?
For mig at se
får de flere rettigheder, nemlig at de kan melde sig ind flere steder.
Hr. Ole Vagn Christensen nævnte også trygheden ved at være med i et netværk på arbejdspladsen.
Jeg vil godt spørge: Hvordan kan dette forslag overhovedet på nogen måde berøre trygheden ved at være med i et netværk på arbejdspladsen?
Det forstår jeg simpelt hen ikke.
Lars Barfoed (KF), 2002-04-04:
Hvis hr. Ole Vagn Christensen har ret i det sidste, skal jeg da skynde mig ned og lave min ordførertale om.
Men det gør jeg nu ikke.
Jeg fik stadig ikke nogen eksempler på hævdvundne rettigheder, som lønmodtagerne ikke længere har, og må konstatere, at det er der så ikke tale om.
Så vil jeg da godt spørge til sidst: Når nu hr. Ole Vagn Christensen siger, at opretter man tværfaglige a-kasser, så forsvinder de branchespecifikke a-kasser - det er jo ikke naturgivent - skal jeg forstå det sådan, at hr. Ole Vagn Christensen mener, at de eksisterende branchespecifikke a-kasser ikke er konkurrencedygtige og dermed ikke kan tage konkurrencen op med de nye tværfaglige a-kasser, fordi medlemmerne hellere vil være med i en tværfaglig?
Ole Vagn Christensen (S), 2002-04-04:
med ind i arbejdssjakket, er det altså noget, der sidder i én.
Og derfor, da jeg blev tillidsmand på slagteriet, var min væsentligste opgave at sørge for, at vi havde så høj en beskæftigelse som overhovedet muligt, og vi var så konkurrencedygtige, og vi var så dygtige, at vi kunne overleve.
Jeg kan fortælle hr. Ole M. Nielsen, at det er et af de to slagterier, der eksisterer i dag, som jeg har været med til at lægge grundlaget for.
Og det fortæller vel lidt om, hvorfor jeg ser på a-kassen på en anden måde end den måde, som man prøver på her, hvor man leger med a-kasserne og dermed skaber en usikkerhedssituation ikke alene for medarbejderne, men også for virksomheden. Jeg kan absolut ikke se, at man ved at give de stærke fri kan være med til at styrke virksomhedernes konkurrenceevne.
Jeg kan heller ikke se, at man er med til at betale solidarisk.
Nej, man er med til at springe over, hvor gærdet er lavest.
Derfor synes jeg, at hr. Ole M. Nielsen også burde have en forståelse for, at netop det argument, der blev fremført ...
nu kan jeg se, at formanden rejser sig op,
så må jeg hellere holde.
Nej, vil jeg sige til hr. Ole M. Nielsen, risikoen for, at man kan gemme sig, er den største risiko for, at man ikke får et effektivt arbejdsmarked.
Og risikoen for at gemme sig i en tværfaglig a-kasse er nu én gang større end dér, hvor man sådan set har et fælles ansvar over for tingene.
Det er en uomtvistelig kendsgerning.
De tal, vi har hørt understreget her fra talerstolen i dag, om, at man har en større aktiveringsindsats i Kristelig A-kasse, hænger jo sammen med, at man dér har ladet folk gå længere, ja, helt frem til, at de kunne blive aktiveret, så der er blevet flere af dém.
Det hænger jo ikke sammen med, at de er kommet hurtigere i gang.
Derfor synes jeg, der er så mange argumenter, man kan gå ind og kigge på, netop når det drejer sig om de tværfaglige a-kasser, som kan give et grundlag for, at man sådan set forandrer sin indstilling til at prøve at smadre et a-kassesystem, som faktisk virker godt i Danmark.
Line Barfod (EL), 2002-04-04:
Jeg må indrømme, at jeg blev en lille smule chokeret over en del af det, fru Tove Videbæk sagde om, at man skulle til at se på, at straffede måske ikke skulle have lov til at kunne få børn - i det her tilfælde så ved hjælp af kunstig befrugtning.
Jeg håber meget, at jeg har misforstået det.
Line Barfod (EL), 2002-04-04:
Jeg er enig i, at alle børn skal møde både kvinder og mænd under deres opvækst, og at det er vigtigt at have gode relationer til både kvinder og mænd.
Men vi kan ikke sikre det, for det kan være ved barnets undfangelse, det kan også være under graviditeten, eller det kan være efterfølgende, at der sker noget, der gør, at man ikke har både en mor og en far.
Hvis vi går ind og siger, at det er bedre at have en mor og en far, når man bliver undfanget og hele vejen igennem, og at vi ikke vil være med til at etablere familier, hvor der ikke er en mor og en far ved undfangelsen, så peger vi dermed i et eller andet omfang også fingre ad de familier, der ikke har det på den måde; så er de mindre gode end de familier, hvor der er en far og en mor fra undfangelsen.
Vi kan ikke sikre de bedst mulige forhold for alle børn, hvor gerne vi end ville, og vi kan ikke sige, at det er det bedst mulige for alle børn, at de har en mor og en far.
Tove Videbæk (KRF), 2002-04-04:
Til fru Line Barfod: Kristeligt Folkepartis forslag drejer sig faktisk ikke om at sætte op, hvad der er en idealfamilie osv., men det er et spørgsmål om startopstillingen for et barn.
Det vil derfor alt andet lige være et positivt element i et barns udvikling, at det allerede tidligt kan forholde sig til at forstå osv. både en moderskikkelse og en faderskikkelse. Så det, vi vil, er ikke noget med at sætte op, hvad der er ideelt, og hvad der ikke er ideelt, men vi ønsker den ideelle startopstilling.
Når vi som samfund er med til at skabe et lille barn, så skal vi også som samfund forpligte os til at etablere den bedst mulige startopstilling.
Er fru Line Barfod ikke enig i det?
Line Barfod (EL), 2002-04-04:
Vi mener ikke, at man kan lovgive om, hvad den gode familie er, hvad der er de gode opvækstvilkår for børn.
Det er ikke forældrenes seksuelle observans, der er det afgørende for, om barnet får en god opvækst, ligesom størstedelen af de enlige mødre giver deres børn rigtig gode vilkår under opvæksten på trods af de økonomiske problemer, mange af dem har.
Vi mener, det vil være et meget større problem for mange børn, hvis vi fra Folketingets side begynder at udråbe én slags familie til den gode familie, at det skal være den måde, man skal gøre det på, og at alle andre former er forkerte.
Der findes jo også lesbiske par, der har børn, som ikke er blevet til ved kunstig befrugtning.
De kan have fået barnet ved, at en af dem har haft samleje med en mand, og de kan måske have fået barnet eller børnene, inden de indgik i et lesbisk parforhold.
Der kan være enlige mødre, der er blevet enlige af mange andre grunde, end at de har valgt at få et barn uden en far.
Faderen kan have forladt dem senere, eller de kan have forladt faderen, eller han kan være død, og det betyder jo ikke, at det er dårligt at vokse op hos en enlig mor.
Det kan også være en enlig far.
De kan jo så ikke få kunstig befrugtning.
Men vi skal ikke begynde at sige, hvad der er den gode familie, og hvad der er de bedste opvækstbetingelser for børn.
Tværtimod skal vi prøve at se på, hvordan man i mange forskellige sammenhænge kan skabe de bedste betingelser for børn, uden at sige, at nogle er dårligere til at have børn, fordi de er lesbiske, eller fordi de er enlige.
Else Theill Sørensen (KF), 2002-04-04:
Spørgsmålet er forstået.
Jeg gav faktisk svaret.
Det barn, der kommer til verden i et ægteskab eller i et ægteskabslignende parforhold mellem en kvinde og en mand, har ingen mulighed for, hvis det er sket ved insemination med donorsæd, at kende sin genetiske far, men hun eller han har, jeg ved ikke, om jeg kaldte det en social far.
Jeg har min biologiske mor og så min rigtige mor.
Men det, som er væsentligt og den væsentlige forskel på de situationer, vi omtaler, er det der med hverken at have en biologisk eller en social far.
Jeg kan ikke finde et bedre udtryk for det.
Lone Møller (S), 2002-04-04:
Jeg ved ikke, om jeg hørte rigtigt, men som jeg hørte det, sagde fru Else Theill Sørensen, at barnet af en kvinde, der blev insemineret med donorsæd, ingen mulighed har for at finde ud af, hvem der var faderen.
Så vidt jeg sådan erindrer, kan par i dag jo på offentlige sygehuse få mulighed for at blive insemineret, også par, der har været gift i mange år.
Det er jo også sådan, at der er nogle par, hvor manden ikke kan levere donorsæden, og hvor barnet, hvis kvinden så bliver gravid, altså ingen mulighed for at finde ud af, hvem der er dets fædrene ophav. Jeg vil godt spørge fru Else Theill Sørensen: Hvad er forskellen på et gift par, der bliver insemineret, og et par, som ikke er gift?
Else Theill Sørensen (KF), 2002-04-04:
Jeg skal indledningsvis sige, at der i den konservative folketingsgruppe er forskellige holdninger til Kristeligt Folkepartis beslutningsforslag, og at forslaget er af en sådan art, at gruppen vil blive stillet frit i forbindelse med en afstemning om forslaget.
Kristeligt Folkeparti ønsker med beslutningsforslaget at sikre, at insemination med donorsæd kun må tilbydes kvinder, hvis behandlingerne foretages af en læge.
Af bemærkningerne fremgår det, at det egentlige formål er at sikre, at de krav, der i loven stilles om, at kvinder, der insemineres, skal leve i et ægteskab eller i et ægteskabslignende forhold med en mand, bliver overholdt i alle tilfælde. Og det formål er jeg helt enig med Kristeligt Folkeparti i. Jeg ved godt, at vi formentlig ikke herved forhindrer lesbiske eller enlige kvinder i at blive mødre.
Jeg ved også godt, at et forbud bliver vanskeligt at håndhæve.
Og jeg er også helt opmærksom på de mange dilemmaer og vanskelige problemstillinger, som bl.a. ministeren var inde på i sin tale, men det ændrer altså ikke på, at jeg er positiv over for forslaget. Jeg mener, at det må være et barns ret så vidt muligt at have to forældre: en mor og en far.
Det ideelle, og det er heldigvis det mest almindelige, er, at et barn vokser op i en familie med sine biologiske forældre.
Det synes jeg ikke, vi kan være bekendt over for barnet, og det synes jeg ikke, at samfundet skal blåstemple.
Insemination er en mulighed, som kan hjælpe par, der ufrivilligt er barnløse, men for mig er det væsentligt, at sådanne par består af en mand og en kvinde.
Det har helt tydeligt også været intentionen, når man ser på indholdet i § 3, hvor der netop står omtalt kvinder, der lever i ægteskab eller ægteskabslignende parforhold med en mand. Som sagt er jeg enig med Kristeligt Folkeparti i intentionerne i beslutningsforslaget, men den konservative folketingsgruppe vil blive stillet frit.
Anita Knakkergaard (DF), 2002-04-04:
Først til fru Lone Møller: Jeg har en god fantasi.
Jeg kan både forestille mig, hvad fru Tove Videbæk siger, og hvad fru Lone Møller siger, men det er korrekt, at det er det, vi vil undgå, nemlig at der måske i morgen oprettes tre steder, hvor man kan lave kunstig befrugtning på kvinder over 46 år, for det kan man med lovgivningen i dag.
Det er det, jeg har prøvet at forklare fru Lone Møller, at vi ikke vil risikere, og derfor skal vi have § 6 indført.
Lone Møller (S), 2002-04-04:
Nu er det jo dog gudskelov ikke alt, vi har lovgivet om helt ned i detaljen i dette land.
Det er derfor, vi har et demokratisk system, og det synes jeg vi skal være glade for.
Vi er jo helt ude i teorierne og forestillingernes verden.
Derfor vil jeg da gerne spørge fru Anita Knakkergaard om det modsatte: Kunne man ikke forestille sig, at ingen i morgen oprettede, jeg ved ikke hvor mange klinikker, og kom med alle mulige mærkelige regler, som ikke er lovregulerede?
Vil det ikke være lige så sandsynligt at forestille sig som det modsatte?
Tove Videbæk (KRF), 2002-04-04:
Jeg vil gerne spørge fru Anita Knakkergaard, om fru Anita Knakkergaard ikke er enig i, at hvis der i morgen etableres en, to eller tre klinikker i Danmark, som tilbyder inseminsation, så kan de teoretisk set give insemination til kvinder fra 46 år og til lige så gamle, det skal være. De kan levere sæd, som ikke et tjekket, de kan modtage sæd fra en hel masse forskellige, som de ikke ved hvem er.
De kan modtage sæd, hvor de ikke respekterer, at det geografisk skal spredes ud over landet osv., osv. Alle de regler, som står i loven om kunstig befrugtning, kan sådan en klinik sådan set overtræde, hvis den vil, for vi har overhovedet ingen regler om det.
Vi har ingen lovgivning om det.
Vi har ingen kontrolforanstaltninger om det.
Er fru Anita Knakkergaard ikke enig i det?
Lone Møller (S), 2002-04-04:
Så vil jeg gerne omformulere mit spørgsmål og spørge: Hvor bliver kvinder over 45 år i dag tilbudt kunstig befrugtning i Danmark?
Anita Knakkergaard (DF), 2002-04-04:
Jeg har ikke sagt, at til kvinder over 45 eller 46 år bliver det tilbudt.
Jeg sagde: Ligeledes ønsker vi, at alderskravet i § 6 håndhæves, således at kvinder over 45 år ikke får tilbudt kunstig befrugtning.
Lone Møller (S), 2002-04-04:
Fru Anita Knakkergaard sagde i sin tale, at Dansk Folkeparti ikke ønskede og ikke ville acceptere, at nogen kvinder over 46 år tilbydes behandling.
Kan fru Anita Knakkergaard fortælle mig, hvor man tilbyder det i dag?
Mig bekendt ligger der en lov, som siger en vis aldersgrænse, hvis det er inden for det offentlige.
Derfor vil jeg gerne spørge: Hvor bliver det tilbudt?
Jeg har nemlig ingen erfaringer for det.
Tove Videbæk (KRF), 2002-04-04:
Ja, jeg tror, at fru Line Barfod har misforstået mig, eller også har jeg ikke udtrykt mig klart nok.
Når jeg siger straffede, så mener jeg pædofile, som er straffede for at have misbrugt børn.
Jeg mener ikke, at de skal have lov til at få kunstig befrugtning.
Voldsmænd, som ikke kan tale sig fra det, når der er uoverensstemmelser, men som slår både børn og kvinder osv., mener jeg heller ikke skal have lov, osv. osv.
Det er straffede på den måde og i den retning.
Der mener jeg ikke, at det kan være til et barns bedste at blive født i en sådan familie.
Line Barfod (EL), 2002-04-04:
Nu er det jo sådan, kan man sige, lidt ved siden af det, som det her forslag går ud på, hvis det er det, det peger frem imod.
Når vi taler om kunstig befrugtning, er der jo forskel på insemination, som det her forslag handler om, og som alle jo, som flere andre ordførere har været inde på, kan foretage uden den store tekniske indsigt.
I den roste film »Okay« kan man gå ind i biografen og se, hvordan man kan gøre.
Men hvis det generelt handler om, at vi skal til at sige, at straffede personer for det ene eller det andet kan ikke få børn, eller skal til at vurdere, hvem der kan få lov til at få børn, er vi altså sat meget langt tilbage.
Som sagt afskaffede vi ellers racehygiejnen i slutningen af 1960'erne, så det vil jeg meget advare imod at man begynder på igen.
Hvor mange gode intentioner, man ellers har om at forebygge at børn får problemer, så mener jeg altså ikke, at det er det, vi skal tilbage til.
Lone Møller (S), 2002-04-04:
Jeg må også sige, at jeg er lidt chokeret.
Der er vel ingen tvivl om, at vi mere eller mindre sådan alle sammen synes, at hvis man tæver konen og børnene, er man ikke værdig til at være forælder. Det, der her bliver lagt op til, er et fundamentalt brud på vores retsprincipper.
Det kan vel ikke være Kristeligt Folkepartis holdning, at fordi man er straffet og har udstået sin straf, er man brændemærket for resten af sit liv.
Det kan jeg ikke tro er korrekt, det kan jeg virkelig ikke. Så vil jeg i hvert fald da også sige, at jeg har også kendskab til nogle, der slår deres unger, men som ikke er straffede, hvad pokker gør vi så ved det problem?
Tove Videbæk (KRF), 2002-04-04:
Til fru Lone Møller: Det, som vi her kommer ind på, er jo et helt nyt område, som faktisk ikke har med vores forslag at gøre, men jeg vil da gerne lige give det et par ord mere med på vejen.
De betingelser, som jeg begynder at nævne her, har jo med det forslag at gøre, som sundhedsministeren snakkede om at man ville arbejde med, nemlig et forslag om, at betingelserne for kunstig befrugtning skulle være i tråd med de betingelser, som man har for adoption.
Der er jo allerede i dag et meget stort sæt regler omkring adoption.
Der er nogle sociale kriterier, der er nogle sundhedskriterier, strafferetlige kriterier osv., som man skal opfylde, hvis man skal kunne adoptere et barn.
Det, jeg snakker om, er, at det ville være godt, hvis vi kunne tage nogle af de kriterier ind på det her område, og det har jeg da forstået så nogenlunde i dag er det, regeringen arbejder med.
Og jeg er da meget spændt på det og ser frem til at se regeringens forslag.
Jeg har ikke noget forslag med her i dag på det område, men jeg er da meget spændt på at se regeringens forslag, og vi tror da bestemt, at vi vil støtte det.
Marianne Jelved (RV), 2002-04-04:
Jeg skal prøve at klargøre mit spørgsmål.
Jeg indledte mit første indlæg med at citere fra lovforslagets bemærkninger, at regeringens opfattelse er, at også de frie grundskoler skal forberede eleverne til at leve i et samfund med frihed og folkestyre.
Så langt, så godt, det er jeg enig i.
Det er klart beskrevet i bemærkningerne, at det har den konsekvens, at disse nye fagområder skal kunne specificeres i skolens undervisning.
Dermed får man altså en fri skole, der ligner folkeskolen, og så spørger jeg bare: Er det nødvendigt at gøre det på den måde?
Kan vi diskutere en anden måde at gøre det på?
Keld Albrechtsen (EL), 2002-04-04:
Jeg er naturligvis ganske enig i den henstilling, som formanden kom med, om, at det her ikke er en trafikpolitisk generaldebat, men at det helt præcist er en debat om, at man nu vil give Ørestadsselskabet fri bane til at gå videre som dem, der så skal forestå udarbejdelsen af alternativerne, som vi på et senere tidspunkt skal tage stilling til.
Det betyder, at der ingen alternativer bliver, og det vil sige, at man på forhånd låser sig til en bestemt løsning, som man så også risikerer skal udføres af det samme selskab, som pengene, som fru Margrete Auken har været inde på, i dag fosser ud af, og hvorom man jo fuldt berettiget kan sige, at det, der tjener til sammenligning med Farumsagen i den her sammenhæng, jo er, at der ligger en meget stor ubetalt regning, som til syvende og sidst havner hos skatteyderne.
Men jeg vil godt sige til hr. Heiselberg, at det er notorisk forkert, når hr. Heiselberg åbenbart går rundt i København og fortæller folk, at vi er imod det ene og det andet.
Næ, vi er ikke imod noget som helst.
Men når man nu har lavet det meget dårlige metroprojekt i den nuværende opbygning, så er vi modstandere af, at man lukker for, at alternative forslag kan udarbejdes, f.eks. sporvognsløsninger, som meget vel kan vise sig at være lige så gode eller måske endda bedre og billigere alternativer til den Cityring, som ligger i det her.
Det burde da være rimeligt og fornuftigt, at man som baggrund for kommende beslutninger havde alternative muligheder, således at man kunne vurdere både her i Folketinget og i Københavnsområdet, hvad der ville være de bedste løsninger. Det har hr. Heiselberg åbenbart taget stilling til på forhånd.
Det skal gøres på en helt bestemt, meget, meget kostbar måde, som kan blive en meget dyr historie for alle.
Og det er vi ikke enige i.
Vi vil arbejde videre for, at der bliver udarbejdet alternativer, og at der bliver set på, hvordan borgernes penge bedst kan anvendes.
Så vil jeg gerne understrege i forlængelse af det, som fru Margrete Auken sagde omkring pengene fra Jylland, at jeg jo kommer fra Jylland, men jeg er faktisk ikke modstander af, at staten bevilger penge til løsning af trafikproblemerne også i København.
Vi vil også gerne i f.eks. de store jyske byer have statslige bidrag til opbygning af sporvognssystemer, f.eks. i Århus, og det er kun ret og rimeligt, at staten går ind og er med til at finansiere sådan nogle projekter.
Men så skal det være ordentlige projekter, der er udarbejdet på basis af alternative vurderinger af mulighederne, og projekter, som har en rimelig sammenhæng mellem prisen og det, man får for den.
Og det er det, man forhindrer ved det aktstykke, som er fremlagt i Finansudvalget.
Og det er derfor, vi stemmer for SF's beslutningsforslag.