Per Stig Møller (KF), 1999-05-11:
Den Europæiske Union blev i sin tid skabt for at sikre freden
i Europa.
At ideen og konceptet har været rigtigt, viser udviklingen.
Ingen forestiller sig længere krigshandlinger
mellem medlemslandene, og gennem sin fortsatte udvidelse stabiliserer EU i stadig højere grad freden i Europa.
Men der er jo fortsat lande uden for EU, og der er fortsat krig i Europa, og EU har ikke vist sig at være tilstrækkelig stærk og stabil, når det drejer sig om at skabe en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
EU's fredsskabende midler er de økonomiske med demokratibetingede handelsaftaler og støtteprogrammer samt tilbud om medlemskab.
EU har desuden en betydelig fredsskabende effekt, når der har været krige, gennem sin økonomiske genopbygningshjælp, sådan som vi ser det i Bosnien.
Til den tid skal EU stå klar med en massiv hjælpepakke og et tilbud om særlige handelsaftaler, associeringsaftaler, så freden på Balkan kan konsolideres.
Vi ser her, hvor nyttig og afgørende EU er for freden i Europa, for uden EU ville ingen europæisk magt være i stand til at løfte den fredsbevarende opgave i europæiske kriseområder.
Samtidig undgår vi jo så gennem EU-samarbejdet
fortidens ulyksalige udenrigspolitiske rivaliseringer mellem de europæiske stormagter, som har ført til mange krige selv i vort århundrede.
Ved forbedringerne af det udenrigs- og sikkerhedspolitiske samarbejde og gennem bestemmelserne om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, det, man kalder FUSP, har EU taget ved lære af vanskelighederne med i tide at finde fælles fodslag.
Det er derfor et fremskridt, at vi nu får et samarbejde med tidligt varsel og dermed tidligere fælles rådslagninger og beslutninger i forhold til en frembrydende konflikt og latent krig, så vi kan få, som det hedder, sammenhæng i hele Unionens optræden udadtil som led i den fælles politik for udenrigsanliggender, sikkerhed og udviklingssamarbejde.
Det er Maastrichttraktatens tekst.
Dette er nu styrket operationelt med Amsterdamtraktaten, hvor vi vel at mærke stadig kan stå udenfor, hvis vi vil, men blot ikke længere forhindre alle de andre i at handle, hvis de vil.
Men beslutter EU så, at der skal handles, ja, så har vi jo nogle forsvarspolitiske vanskeligheder.
Der er ingen EU-hær, og der kommer heller ingen EU-hær, sådan som det på sigt blev gjort muligt i Maastricht.
Der kommer såmænd ikke engang en WEU-hær.
Det står klart efter den britisk-franske St. Malo-erklæring og NATO-topmødet den 23.-24. april i år.
I stedet vil EU's politiske del og NATO's militære del i fremtiden komme til at handle sammen, uden at USA nødvendigvis er med hver gang.
Det problem, vi har haft med ikke at være medlemmer af Vestunionen, men kun at være observatører, er således blevet mindre.
Men til gengæld har vi jo fået et nyt problem på grund af forbeholdet på det forsvarspolitiske område. Dette forbehold betyder, at vi ikke kan være med til at træffe beslutninger om fredsskabende militærinterventioner.
Vi kan naturligvis sidde med og tale ved de kommende møder mellem EU's forsvarsministre og generaler, og vi kan være med i FUSP-samarbejdet og drøfte en EU-indsats, men vi kan ikke lægge vort lod i vægtskålen, når det afgøres, om der skal handles militært eller ej.
Derefter kan vi så træffe beslutning om, hvorvidt vi vil bidrage med militær.
Det kan Danmark ikke være tjent med.
Det sikrer os ikke den indflydelse på krig og fred i Europa, som ellers tilbydes os, og som for første gang i historien giver de mindre europæiske stater afgørende indflydelse på, hvad der sker omkring dem.
Det er således et forbehold, som ikke længere er i Danmarks interesse, for udviklingen i Europa og udviklingen mellem EU og NATO er simpelt hen løbet fra dette forbehold, som vi har set det med tydelighed i Kosova, og som dette dokument fra NATO også godtgør.
Danmark har skabt sig selv et problem med dette forbehold, og det blev ikke mindre, da statsministeren under valgkampen i fjor i slutfasen lovede, at forbeholdene stod fast både i går og i dag og i morgen.
Han gav dermed indtryk
af, at forbeholdene ikke ville komme til afstemning i den kommende valgperiode, hvis han blev statsminister.
Men også her er tiden løbet fra hans valgløfte, og det er nu tiden at sætte dette forbehold til debat, så vi får en ordentlig offentlig debat i lyset af Kosovakrigen og gøre os klar til en folkeafstemning om dets ophævelse, som godt kan komme for vores skyld før næste valgdag. Statsministerens valgløfter bør ikke lukke Danmark ude fra den indflydelse, vi nu får tilbudt, og som situationen i Europa opfordrer os til at påtage os.
Vi kan derfor kun opfordre regeringen til at arbejde for et stærkere og bedre sikkerheds- og forsvarspolitisk samarbejde på det kommende EU-topmøde i Köln som opfølgning på NATO-topmødets gode beslutninger om en styrket europæisk søjle i NATO.
Jeg er helt sikker på, sådan som den danske befolkning har reageret under Kosovakrigen både med vilje til økonomisk, militær og humanitær hjælp, at den danske befolkning ønsker en medbestemmende indflydelse og ikke kun at træde til, når de andre har truffet beslutningen.