Villy Søvndal (SF), 2001-10-26:
Førtidspensionsområdet har jo levet et yderst omskifteligt liv.
Jeg tror, det var hr. Frank Aaen, der nævnte overvejelsen om at lave en 100 pct. statslig refusion eller gå endnu videre i diskussionen om, hvordan man finansierer det.
Sådan var situationen indtil 1992.
Problemet var så, at kommunerne i nogle tilfælde af refusionsmæssige grunde valgte at sætte folk på pension i stedet for noget andet.
Så har vi situationen fra 1992 til 1998, hvor vi har det, der hedder en neutral finansiering, hvor vi har samme finansiering til førtidspensionen som på områderne rundtom, altså sygedagpenge, kontanthjælp osv.
Argumentationen dengang var, at det var vigtigt at have en neutral finansiering, så man undgik kasseovervejelser, men det var en socialfaglig vurdering, der bestemte, om mennesker skulle forsørges på den ene eller den anden ydelse.
Den argumentation synes jeg er klog, og dermed synes jeg heller ikke, at det, der skete i 1998, var meget velovervejet, hvor man i virkeligheden lavede fire ændringer på førtidspensionsområdet: Man ændrede på refusionen, man lagde beslutningen om, hvem der skal have førtidspension, helt ud i kommunen, man strammede op på afprøvningskravet, og derudover fratog man mennesker ret til selv at søge deres pension. Der er nogle ordførere, der har nævnt dykket i antallet af pensioner.
Jeg vil godt sætte lidt tal på til en forståelse af, hvad det var for en lavine, man satte i gang i 1998.
I midten af 1990'erne har vi et årligt tilkendelsestal
på ca. 28.000
Det her har reduceret tildelingstallet til 1/3, altså til godt og vel 9.000.
Så er der nogle, der siger, bl.a. ministeren og den socialdemokratiske ordfører, at det her er en god social historie, for det er historien om, hvordan den aktive linje har vundet, og som begrundelse nævner man, at der i dag er etableret 11.000 fleksjob.
Jeg vil bare gøre opmærksom på, at i hvert af årene i de her år er der 18.000 mennesker færre, der har fået førtidspension.
Det her er ikke nogen lykkelig social historie.
Det her er historien om, hvordan mennesker, der havde meget ondt i kroppen efter en arbejdsulykke eller meget ondt i sjælen på grund af en sindslidelse, blev nægtet deres ret til forsørgelse.
Vi har været med hele vejen i forsøget på at lægge om til en mere aktiv indsats.
Det er vi hundrede procent enige i, men det gør man ikke ved at tage gidsler.
Jeg vil godt sige lidt skarpt måske både til socialministeren og den socialdemokratiske ordfører, der siger, at det jo ikke betyder noget med denne her finansiering, for det er ikke finansieringen, der styrer det, men lovgivningen: Vel er det da ej, for lovgivningen er indholdsmæssig præcis den samme før og efter denne her refusionsomlægning.
Jeg antager også, at den socialdemokratiske folketingsgruppe er bekendt med, at en af konsekvenserne af den omlægning, man lavede her, var, at der er kommuner, der udstyrede deres sagsbehandlere med ordre om ikke at tilkende førtidspension overhovedet, for incitamentet til ikke at gøre det er så stærkt.
Hvis en 30-årig efter et arbejdsuheld tilkendes en førtidspension, skal man betale 65 pct. af udgifterne til en førtidspension frem til vedkommende fylder 67 år.
Det er at friste mennesker over evne med et økonomiincitament.
Det er at sætte så mange penge på, at det er at nægte mennesker ret til den forsørgelse, de lovmæssigt har ret til.
Jeg vil altså advare mod at berette om det her som en positiv socialhistorie.
Efter min opfattelse er det den største skamplet i nyere dansk socialpolitik.
Det står jeg ikke alene med at synes.
I hver eneste dansk by opretter man i øjeblikket førtidspensionsforeninger.
Det er ikke mennesker med ring i næsen og stor hund.
Det er mennesker, der i øvrigt har levet et pænt liv, og som var sikre på, at hvis deres forsørgelsesgrundlag faldt sammen, så var der nogle, der samlede dem op.
De bliver utroligt forbitrede på det sociale system, når deres erfaring er, at en nok så klar sygdom, der gjorde nok så ondt, alligevel ikke gjorde, at de fik den førtidspension, de var berettiget til; den fik de ikke.
Jeg er enig i alt det, vi har gjort på det aktive område, men jeg er meget uenig i at tage folk som gidsler på den måde, det er sket her.
Derfor foreslår vi, at man vender tilbage, men ikke til den gamle finansiering fra før 1992, det vil jeg advare imod, for så får vi kassetænkning på en ny måde, men vi foreslår, at vi fjerner kassetænkningen i forhold til de tilgrænsende områder, sådan at det er en socialfaglig vurdering, der afgør, hvilken ydelse folk skal være på, og ikke en kasseovervejelse i forhold til, hvor mange penge der er i kommunekassen. Jeg vil også betegne det som ekstremt naivt at forestille sig, at en kommune ikke skeler til, når den skal træffe en afgørelse, den udgift, som den påtager sig over et helt livsforløb.
Hvis man i øvrigt fra den socialdemokratiske side og for den sags skyld også fra Venstres og De Konservatives side har ret i det, kan man lige så godt følge vores forslag og vende tilbage til den økonomisk neutrale finansiering, hvis det ikke har nogen betydning.
Det her har betydning, og det ved man godt.
Det har den betydning, at syge mennesker nægtes deres ret til den pension, de skulle have.
Den konservative ordfører, hr. Knud Erik Kirkegaard, var inde på refusionsargumentet, fru Yvonne Herløv Andersen var også inde på det, og de siger begge, at det må klares ved de finansieringsforhandlinger, der kommer om en ny byrdefordelingsreform.
Det kan man godt tro på.
Jeg vil bare sige, at der er mange fine hensyn, der skal klares, når den byrdefordelingsreform skal laves.
Grundtakstmodellen er også blevet sparket til hjørnespark og skal klares ved finansieringsmodellen.
De, der har prøvet at tage stilling til kompleksiteten i forbindelse med finansieringsfordeling mellem kommunerne, tror jeg har mindre tiltro til, hvor mange fine ting man kan løse i sådan en reform, end de, der ikke har deltaget i sådan en reform.
Det, vi i hvert fald oplever i øjeblikket - det er også et svar til fru Tove Videbæk - er, at udkantsområderne er kendetegnet ved, at de har været fraflytningsområder, og derfor har de mange billige boliger, hvor mange på pension kan søge ud og få sig en billig bolig.
Det er udkantsområder, som er kendetegnet ved, at de har haft mange af de hårde industrijob og derfor har mange, der er blevet nedslidt i fiskeindustrien, som syersker eller efter et hårdt fysisk arbejdende liv.
Det er de områder, som har de mange på førtidspension.
Der er et direkte socialt danmarkskort, der viser sammenhængen.
modsat: De kommuner, der vinder i øvrigt, vinder også ved den omlægning, man lavede i 1998.
Derfor er der altså grund til at kigge lidt mere alvorligt på det her.
Og undskyld eksemplet: Gentofte vinder igen, så det brager.
Det er den økonomiske konsekvens af reformen i 1998.
Så er der nogle, der har undret sig over, at vi tager det op nu, når vi for nylig har lavet en førtidspensionsreform.
Men det er jo sådan, at når man forhandler en reform, når man ikke alt det, man gerne vil.
Vi nåede ganske mange ting i den forhandling, vi havde, og det er vi meget tilfredse med, og det er ikke et forsøg på at løbe fra den aftale, vi lavede i sin tid, men vi nåede ikke alt.
Det her er et forslag, som ikke påfører staten en eneste krone i udgift.
Det er en diskussion, om det er staten eller kommunen, der skal betale, men set i forhold til de offentlige udgifter er forslaget fuldstændig neutralt.
Derfor fremsætter vi det nu i det håb, at vi ved en offentlig debat er i stand til at overbevise nogle af dem, der er lidt tvivlende.
Jeg vil så sige som afslutning, at jeg synes, det er ærgerligt, at den her debat ikke fik lov at komme tydeligere frem i offentligheden, da minipensionsreformen blev lavet i 1998.
De fire store ting kom til at dominere den offentlige debat så voldsomt, at det her miniforlig, som man lavede på førtidspensionsområdet, stort set ikke blev opfattet af offentligheden.
Jeg synes, det ville klæde også regeringspartierne at vedstå sig, at det her har gjort uendelig ondt på uendelig mange mennesker.
Man kom i dårligt selskab i 1998 med de borgerlige partier, man fik lavet noget, som jeg ikke tror regeringspartierne husker tilbage på med megen begejstring, hverken når det gælder efterløn, dagpenge, medicintilskud eller boligstøtte.
Det er alvorligt, det her.
Man kunne sagtens have lavet de aktivrettede ting uden at tage syge mennesker som gidsler i forhold til den kommunale økonomi i det omfang, som det har været tilfældet.