Ebbe Kalnæs (CD), 2001-05-04:
Når vi taler om at gå ind i regionalpolitikken, når vi taler om spredning af statslige arbejdspladser osv, ved alle, hvor meget tid vi har brugt på det.
Alle ved, hvor mange debatter vi har haft.
Jeg vil sige igen, som jeg sagde sidst,
at hvis mængden af debatter og de timer, vi har brugt på det, de samtaler, der har været både her i salen og andre steder om det, skal give udtryk for, at de skal omsættes til resultater, bliver det godt, så bliver det rigtig godt.
Jeg vil også gerne fra starten sige om ministerens redegørelse her i dag, at den er fin.
Der er mange ting, man kan læse i den og også blive klogere af det.
Når det er sagt, vil jeg også gerne sige, at de diskussioner, vi fører her, er noget med, at vi taler varmt om, at tingene skal gøres på en anden måde, og vi taler om holdninger om, hvad vi gerne vil stræbe imod, og så bliver det som regel lynhurtigt fulgt op af en række teoretiske, teknokratiske, ufølsomme analyser på forskellig vis om, at der er nogle marginaler her eller dér, der har forskubbet sig i indtjening og udvikling i et eller andet hjørne af landet.
Eller man finder ud af fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, at med statslige arbejdspladser er det nu gået sådan og sådan, og det er slet ikke rigtigt, de ligger ikke i København, dem, der er lavet på det seneste. Den form for eksakt videnskab, der ligger i at lave alle de her marginale analyser af, hvordan indtjeningen er gået, er ikke det papir værd, de er skrevet på, for det er ikke det, det handler om.
Men vi er efterhånden endt i en situation, hvor vi tror, at vi kan sådan rapporte os til det hele og ud fra analyser, beregninger og statistik kan forklare og fortælle alting, og i virkeligheden er det slet ikke det, det handler om.
Det er slet ikke det, vi er i gang med.
Det, vi skulle i gang med, var at spørge: Hvad kan vi lave af operationelle ting, så det går i en anden retning?
Hvis skolen, hvis brugsen, hvis idrætsforeningen, hvis
nogle af de elementer, der ligger i det lille samfund i landsbysamfundet, af en eller anden årsag falder ud, jamen så falder hele korthuset.
Det er en dominoeffekt.
Den er sikker hver gang.
Er skolen der ikke længere, er der ikke unge i idrætsforeningen, for så kan de lige så godt tage den dér klub, der ligger inde ved byskolen.
Så har vi ikke længere de folk, som skal være det kulturelle grundlag og det bærende i det landsbysamfund senere hen.
Derfor er det vigtigt, at vi tænker på, hvad der er forudsætningen for, at de ting eksisterer, i stedet for at skrive rapporter om, hvad man kunne lave af andre og nye ting.
Det kunne f.eks. være en låneramme med garanti for at bygge boliger i landsbyerne, som supplerede skolen op; tæt, lavt byggeri, dobbelthuse eller andet i en rimelig størrelse til en rimelig pris, som unge familier kunne være i.
Det er jo vist med alle de beregninger, at der er 16 pct., der gerne vil bo derude.
Hvis vi lavede nogle lånerammer og nogle garantier, gjorde vi, at det var muligt at bygge også lejebyggeri i nogle af de landsbyer, som kunne få nogle af de familier til, som kunne levere nogle af de børn, som kunne levere grundlaget for, at skolen stadig væk eksisterede, som kunne levere grundlaget for, at brugsen var der stadig væk, som kunne levere grundlaget for, at der var nogen i idrætsforeningen, at der var nogen i forsamlingshuset - at der var forudsætninger.
Man kan ikke gøre det på anden vis.
Det er ikke muligt på anden vis end at skabe grundlaget, for det er befolkningssammensætningen i et givet område, der afgør, om tingene hænger sammen.
Så skal vi også huske, at landdistrikterne jo ikke altid, men ofte hører til kommuner, som har ganske mange vanskeligheder med den kommunale finansiering og den form, vi har i dag, og det er jo en helt anden diskussion, når vi taler egentlig kommunal finansiering, hvor vi med bloktilskud og andet har fået lavet nogle systemer, der virker dybt tilfældigt og rammer i flæng.
Det er jo en af de ting, som vi også er i gang med at kigge på, ikke dybt nok, synes jeg, men vi er dog i gang.
Derfor er det vigtigere, når vi taler landdistrikter, at sige: Hvad skal vi operationelt gøre for, at der er den forudsætning, der skal til?
Altså at der er de mennesker, der skal til?
Er der en befolkningssammensætning?
Det kan man altså kun gøre ved at skabe de muligheder, der skal være der.
Det er vejen at gå.
Nogle har været inde på, om det overhovedet har noget med os at gøre.
Om ikke det er det lokale selvstyre, og om ikke det er kommunerne, det drejer sig om.
Nogle har været inde på, om ministeren kunne finde nogle ordninger, holde i hånd og hjælpe lidt på vej.
Nogle kunne måske gå så langt som til at sige, at ministeren skal stille nogle krav om at få lavet nogle gedigne planer for, hvordan man holder de her mulige landsbyer intakte, så de også kan fungere fremover.
Ja, jeg vil sige, at indimellem kunne jeg da godt finde på at være lidt fundamentalist i den retning, for jeg synes, at det er vigtigt.
Men vi skal som sagt huske på, at nogle af de kommuner, som har den her opgave, er nogle af de kommuner, der har det meget vanskeligt med den form for kommunal finansiering, vi har i dag.
Så dét er det vigtige at sige om det at opretholde de her landsbyer.
Så er det jo klart, at vi var inde på skiltning.
Det kan lyde som en meget lille ting, om man har lov til at skilte, om man har mulighed for at skilte om, at man har det her gartneri eller den her planteskole eller andet.
Men det er søreme vigtigt, for der er jo tale om arbejdspladser.
Måske mand og kone, måske flere, og der er også tale om måske yngre familier, der vil overtage, og som har børn, der kan holde gang i skolen osv. Så jeg vil sige til hr. Touborg, at skiltene i den her sammenhæng, hvis de ellers bliver udformet ordentligt og det ikke bliver italienske tilstande, er et element, som er en lille vigtig ting i rækken af det at holde gang i de her landdistrikter.
Så er det angående det, vi var inde på tidligere på dagen, nemlig planloven og den måde, vi laver planloven på.
Der vil jeg stadig væk sige, som jeg har sagt mange gange, at vi laver nogle rammelove her i Folketinget, men der er masser af bemyndigelser til ministeren i de rammelove.
Det vil altså sige, at man i styrelserne sidder og laver nogle meget fine manualer om, hvordan det skal foregå, som man lægger ud i amterne, som så i øvrigt skal administrere dem.
Planlovsområdet, ikke mindst det, men også miljøområder har jeg nævnt før, men jeg vil gøre det igen.
Jeg ringede til direktøren for miljø- og planlægning i mit eget amt på Fyn og sagde, at den her sag ikke virker særlig fornuftigt behandlet, og at der er andre muligheder.
Vi skal ikke snyde, vi skal holde reglerne, men der er andre muligheder.
I hvert fald kunne vi foreslå nogle afværgende ting, som gør, at folk ikke kommer så voldsomt i klemme.
Jeg sagde, fordi jeg mener, at sagsbehandlingen kunne være bedre.
Så fik jeg svaret: Sådan noget blander vores politikere sig aldrig i.
Det er måske det, der er galt.
Derfor er vi også nødt til at sende et signal herfra til medlemmerne af amtsrådene, de, der sidder i teknik- og miljøudvalg, om, at det altså ikke kan hjælpe noget, at vi laver det her område, der hedder planlov, til en selvkørende lovgivning, som er lagt i nogle rammer, og som kører helt for sig selv.
Vi kan ikke lave planlove, der er til at leve med for almindelige mennesker, og som landdistrikter kan leve med, hvis ikke vi kan få lov til at komme ind og røre ved dem, vurdere dem, analysere dem individuelt, prøve at tilpasse nogle ting.
Vi kan have nogle overordnede rammer, det er klart.
Og hvis nogle går ud over grænsen, fordi de rent miljømæssigt og på anden måde bærer sig tosset ad, så er der masser af ankemuligheder.
Vi har bl.a. Naturklagenævnet, som jo enhver kan sende et brev til, det koster kun 4 kr., og så kan de få efterprøvet deres dag, hvis nogle ude i en kommune skulle have båret sig alt for tosset ad.
Derfor et det som sagt vigtigt at få det her lavet operationelt.
Det vigtige er, at vi ikke forfalder til at lave alt for mange analyser med alt for mange decimaler om, hvorvidt det ene eller det andet hjørne af landet har haft lidt mere eller mindre indtægt.
Det afgørende er, at vi får skabt nogle rammer, der gør, at vi har mulighed for at kigge på tingene konkret.
Mulighed for at leve en lille smule mellem principperne og ikke altid efter nogle så skarpe principper, så de ikke passer til den enkelte opgave. Det er jo et holdningsfelt, vi er inde i, mere end det er et spørgsmål om alene at tale lovgivning.
Dermed gælder det selvfølgelig også, at kommunerne har lidt større råderum, og at de har noget større råderum i det åbne land, end de har i dag.
Det tror jeg egentlig vi kunne få
megen glæde af, uden at det blev dårligere hverken for miljø eller for natur.
Det, der vel gælder meget,
når det er her i Folketingssalen, er, at hvis nogle laver B-forslag, det vil sige beslutningsforslag eller noget andet, så bruger vi lidt meget af vores tid på at fortælle, at det havde vi tænkt på for længe siden, og at det har vi andre gjort osv.
Vi er ikke særlig åbne i debatten, når det gælder om, at vi jo faktisk meget bredt i det her Folketing, som jeg kan høre det, er dybt enige om, at denne her strøm skal vendes, at de landdistrikter skal have mulighed for at eksistere både finansieringsmæssigt og planlovsmæssigt, og at de på anden måde i det hele taget skal have en opbakning, der er lidt ud over det, vi måske har set de tidligere år.