Ellen Kristensen (V), 1998-10-08:
Hr. folketingsformand og ærede medlemmer af Folketinget!
Først vil jeg udtrykke min største glæde og taknemlighed over, at så mange ministre, menige medlemmer af Folketinget og embedsmænd i løbet af sommeren har vist deres interesse for det grønlandske samfund ved at besøge Grønland, hvor de blandt andre har haft lejlighed til at tale med kommunalbestyrelser, landstings- og landsstyremedlemmer.
Jeg håber derfor på den grønlandske befolknings vegne, at de besøgende har fået et indtryk af de grønlandske problemer og er parat til at give deres mening til kende over for Folketinget om, hvordan og hvorledes samarbejdet mellem de to lande i rigsfællesskabet kan forbedres økonomisk og politisk.
Grønland er i dag inde i en stor omstillingsproces, hvor man arbejder hen imod at privatisere de hjemmestyreejede virksomheder.
Jeg er af den mening, at Grønland på grund af denne omstillingsproces går en positiv fremtid i møde.
Men jeg er bekymret over, at Grønland stadig er så økonomisk afhængigt af fiskeriet, hvor priserne på verdensmarkedet hele tiden er svingende, og derfor efterlyser jeg her en mere bevidst politik.
Det er vigtigt, at regeringen i samarbejde med Grønlands hjemmestyre ihærdigt arbejder hen imod at gøre Grønland mindre afhængigt af fiskeriet ved at bane vej for andre alternativer; men jeg vil ikke undlade at nævne, at statsministeren som minister for Grønland mangler at lufte sine tanker om, hvordan og hvorledes Danmark kan komme ind i billedet for at afhjælpe de efterhånden meget tunge økonomiske vanskeligheder, der er i dagens Grønland.
Jeg er af den mening, at pinsepakken kan have en negativ virkning på de grønlandske virksomheder.
Hvad virksomhedernes omkostninger angår, er der en vis sammenhæng mellem det grønlandske og danske omkostningsniveau.
Danmark er trods alt
det land, som Grønland importerer mest fra, hvad angår byggematerialer, fødevarer og andre dagligvarer, og jeg mener derfor, at det spiller en vigtig rolle for Grønlands økonomi, hvilken politik den danske regering fører.
dispositioner - ikke kun i Danmark, men også i Grønland og på Færøerne
Det er derfor af stor vigtighed for den videre udvikling i Grønland, at der arbejdes hen imod, at man i Grønland får større indsigt i og indflydelse på udenrigspolitikken.
Ikke mindst for at fremme eksporten fra Grønland er det højst nødvendigt at kunne markere sig på de internationale markeder.
Ved Folketingets afslutningsdebat i foråret fremsatte jeg nogle kritiske bemærkninger til statsministeren, hvor jeg bl.a. kom ind på, at man i Folketinget ikke har arbejdet godt nok i det forgangne år på at forbedre forholdene for kommunefogedernes arbejdsforhold i de grønlandske bygder.
I dagens Grønland må kommunefogeden i forbindelse med anholdelse af lovovertrædere bringe disse til sit eget hjem, da man ikke har detentioner i bygderne, hvilket til tider kan være belastende samt til fare for familiemedlemmerne.
Men ikke nok med det.
Man bør også se på kommunefogedernes gage, som eventuelt bør tilpasses efter de regler, som er gældende for reservebetjente.
Derfor vil jeg atter appellere til statsministeren om at få løst disse problemer, for det er efterhånden en meget alvorlig sag, da det meget forståeligt bliver sværere og sværere at få såvel unge som ældre mennesker til at påtage sig et ansvar som kommunefoged i de grønlandske bygder. Da statsministeren så pænt undlod at nævne noget om forholdene, jeg lige har været inde på, kan jeg heller ikke undlade at nævne over for statsministeren, at jeg ikke mener, hverken Danmark eller Grønland kan være bekendt, at man stadig sender grønlændere, der har begået en lovovertrædelse i Grønland, til afsoning af deres dom i Danmark.
Det er et stort problem, især for de udelukkende grønlandsksprogede fanger, der befinder sig i danske fængsler langt væk fra fædrelandet og deres egen kultur, sprog og familie.
Det ville være utænkeligt, hvis en dansker skulle afsone en straf for en lovovertrædelse, personen har begået her i Danmark, i Grønland. Ingen ville acceptere dette, så hvorfor denne accept, når det drejer sig om grønlændere?
Der er masser af plads i Grønland til et bygge et ordentligt og flugtsikret fængsel, så grønlandske lovovertrædere kan afsone deres straf i deres fædreland.
Som tingene fungerer nu, er det til stor skam for Danmark, men også for Grønland og det grønlandske hjemmestyre i særdeleshed.
Absolut ingen kan være tjent med den nuværende løsning og slet ikke de grønlandske indsatte i danske fængsler
Der er blandt mange andre problemer i Grønland et presserende problem inden for skolevæsenet, hvor jeg mener, det er af stor vigtighed, at den danske regering inddrages.
Jeg vil derfor gerne vide, hvad regeringen agter at gøre for at overholde ILO-konvention nr. 169 af 28. juni l989 vedrørende oprindelige folk og stammefolk i selvstændige stater.
Konventionen er ratificeret af Danmark i henhold til kongelig resolution af 18. januar 1996.
Det fremgår bl.a. af dommen, at Danmarks Lærerforening pr. 5. februar 1998 etablerede blokade mod, at foreningens medlemmer tager ansættelse i Grønland, at Grønlands hjemmestyre finder denne blokade ulovlig, og at Grønlands hjemmestyre har indbragt sagen for Arbejdsretten den 12. marts l998, bl.a. under henvisning til lovens § 9, stk. 1, nr. 3. Lærernes Centralorganisation har påstået sagen afvist, bl.a. i medfør af lovens § 24, hvori det bestemmes, at loven ikke gælder for Færøerne og Grønland.
Arbejdsrettens afgørelse tager udgangspunkt i, at blokaden udelukkende angår forholdene på det grønlandske lærerarbejdsmarked og alene har virkninger for Grønland.
Da bedømmelse af blokadens lovlighed beror på forholdene i Grønland, har Arbejdsretten derfor afvist sagen i medfør af § 24 i lov om Arbejdsretten.
Dette skyldes ganske vist, som det er anført i dommen, et grønlandsk ønske om selv at regulere det grønlandske arbejdsmarked.
Spørgsmålet er, om Danmark er forpligtet til at bringe denne diskriminerende situation til ophør, såfremt Grønlands hjemmestyre fremsætter et motiveret ønske herom, idet ingen, dengang arbejdsretsloven og altså dens § 24 blev vedtaget, vel havde forudset en situation, som den opståede, og som ikke var dækket af det specielle grønlandske aftalesystem.
Dommen betyder, at Grønlands hjemmestyre alene har den mulighed at indbringe sagen for de ordinære domstole, og der kan således gå flere år, før en endelig afgørelse foreligger.
Dette vil medføre uoverskuelige vanskeligheder for den grønlandske arbejdsgiver og dermed for det grønlandske undervisningssystem.
Såfremt de tilsvarende spørgsmål opstod for en arbejdsgiver i Danmark, ville det processuelle problem ikke opstå, da sagen hurtigt kunne finde sin afgørelse efter lov om Arbejdsretten, og situationen i Grønland må i sammenligning hermed følgelig opleves som diskriminerende. Retfærdigvis kan det imidlertid fastslås, at Arbejdsretten alene er bundet af dansk ret i sine afgørelser, og Danmarks internationale forpligtelser er som hovedregel kun bindende for danske domstole, såfremt den internationale forpligtelse er transformeret til dansk ret ved særlig lovgivning.
Den ovenfor nævnte ILO-konvention indeholder bl.a. to vigtige principper: for det første anerkendes de oprindelige folks og stammefolks ønske om at udøve kontrol over deres egne institutioner, livsform og økonomiske udvikling, og om at fastholde og udvikle deres identitet, sprog og religion inden for rammerne af de stater, i hvilke de bor.
For det andet må der ikke diskrimineres, således at personer og organisationer m.v. behandles ringere end tilsvarende personer og organisationer, der ikke tilhører de definerede oprindelige folk.
I artikel 20, stk. 2, i bekendtgørelsen af ILO-konvention nr. 169 bestemmes det bl.a., at regeringerne skal gøre alt, hvad der er muligt for at forhindre enhver diskrimination mellem arbejdstagere, der tilhører de pågældende folk, og andre arbejdstagere.
I artikel 20, stk. 3 a, fastslås det bl.a. som en forpligtelse, at regeringen skal sikre, at arbejdstagere tilhørende oprindelige folk nyder den beskyttelse, som i henhold til national lovgivning og praksis gives andre arbejdstagere inden for samme sektor.
Denne bestemmelse i den arbejdsretslige lovgivning handler netop om retsbeskyttelse og om de retsmidler, der står til rådighed.
Det første princip må siges at være fuldt accepteret og gennemført ved hjemmestyreloven og den praksis, der siden dens vedtagelse har udviklet sig i forholdet mellem Danmark og Grønland.
Det er vel også først og fremmest ønsket om at udøve kontrol med egne institutioner, der har ført til, at man fra Grønlands side hidtil ikke har ønsket, at loven om Arbejdsretten skal gælde for Grønland.
Man havde vel hverken erfaringer eller muligheder for at forudsige en situation, hvor en indflydelsesrig dansk fagforening uden umiddelbare processuelle konsekvenser kunne blokere et vitalt grønlandsk område.
Den opståede situation fører direkte til spørgsmålet om,
hvorvidt der med omstændighed, at der specielt for Grønland og måske også for Færøerne ikke eksisterer en procesmulighed for hurtigt at løse en opstået tvist, foreligger en diskrimination, der strider mod ILO-konventionen - altså hvorvidt der er sket en tilsidesættelse af konventionens andet hovedprincip, altså forbudet mod diskrimination.
Det er utvivlsomt, at der eksisterer forskelle mellem den arbejdsretlige situation i Grønland og i den øvrige del
af riget, og det er vel også utvivlsomt, at denne forskel i de arbejdsretslige regler i en situation som den foreliggende er til klar ulempe for det grønlandske arbejdsmarked.
For at en sådan tilstand kan betragtes som forenelig med ILO-konvention nr. 169, må det i hvert fald som minimum kræves, at der kan anføres særdeles gode og saglige grunde for opretholdelse af en sådan forskelsbehandling, og regeringen må derfor forstå, at lærermangelen i Grønland er meget alvorlig.
I dagens Grønland er mangelen på skolelærere nomineret til ca. 300 lærere, og derfor anser jeg det for at være meget vigtigt, at regeringen kommer på banen for at være med til at løse den konflikt, der er mellem Grønlands hjemmestyre og Danmarks Lærerforening.
Det er uholdbart og urimeligt, at Danmarks Lærerforening har taget de grønlandske skolebørn som gidsler for at få gennemtrumfet sit ønske.
De mange menneskelige tragedier som vold, selvmord, mord, seksuelle overgreb m.v., der forekommer i rigsfællesskabet, kan vi her i Folketinget ikke stiltiende acceptere.
Men hvad skyldes disse menneskelige tragedier?
Har vi ikke lært af vore forældre, hvordan vi kan bevare kærligheden til hverandre, og hvordan vi skal støtte hinanden?
Vi hører oftere og oftere om selvmord, vold mod børn og børnemisbrug, og det er tragedier, som skaber andre sociale problemer og ikke mindst skaber dårlige rygter om os.
Vi må som samfundsborgere i rigsfællesskabet stå tættere sammen og hjælpe hinanden, i stedet for at vi i rigsfællesskabet Danmark bliver ved med at holde kortene skjult for hverandre.
Lad os skabe den fornødne debat, og lad os prøve at snakke sammen og vise, hvor stærke vi er som ét samfund.
Det er på tide, vi alle hjælper hverandre og hjælper dem, der har brug for følelsesmæssig støtte.
De, som kan give, ved, at det skaber glæde at dele tryghed, glæde, kærlighed og sorg.
Det er mennesket frem for systemet.
Grønland har i 1995 overtaget sundhedssystemet, selv om Atassut ikke mente, at tiden var inde til det.
En af grundene til, at man ville overtage det, var, at det bl.a. ville være nemmere at få overblik over læge- og sygeplejemangelen.
Men den dag i dag står Grønland stadig med problemet, som ikke er blevet mindre med tiden, og eftersom vi i Grønland ikke er de eneste, som ikke magter at løse problemerne inden for sundhedsvæsenet, mener jeg, det er af stor vigtighed, at man i rigsfællesskabet Danmark samarbejder på tæt hold for at løse de problemer, vi hver især ikke magter at løse alene.
Vi er derfor forhåbningsfulde over den den samarbejdsaftale, Sundhedsministeriet og Direktoratet for Sundhed og Forskning indgik i februar 1998, og som er trådt i kraft den 1. oktober 1998.
Da forebyggelse er et af de områder, som nævnes i samarbejdsaftalen, vil jeg hermed opfordre sundhedsministeren til at være ekstra opmærksom på det forebyggende arbejde, når det gælder hiv, euforiserende stoffer samt provokeret abort, da det er de tre mest fremtrædende problemer i sundhedsvæsenet.
Det er derfor vigtige ting at tage op til drøftelse ved Dansk-Grønlandsk Samarbejdes kommende møde i november 1998.
En anden sag, som statsministeren må give en nærmere forklaring på over for undertegnede, de udsatte og ikke mindst de pårørende til de 22 grønlandske børn, der i 1951 som et eksperiment blev sendt af sted til Danmark fra Grønland, er, hvornår det eksperiment er regnet for at være afsluttet.
Statsministeren tilkendegiver i sit skriftlige svar på § 20-spørgsmål nr. S 1133 stillet af undertegnede, at det er et afsluttet kapitel, hvilket jeg ikke mener er et tilstrækkeligt svar.
Det er sørgeligt at se, hvordan en statsminister endnu en gang løber fra ansvaret som statsminister ved ikke i det mindste at fremkomme med en undskyldning til de udsatte og deres pårørende.
Skal man som statsminister ikke have ansvaret for det, der er foregået og foregår i det rige, man nu en gang er valgt til at lede, og er det ikke en skik, at man som statsminister undskylder, når man erkender, at der er begået fejl gennem tiden?
Og så kan man jo stille sig det spørgsmål: Er det fortid?
Der er den dag i dag nogle voksne mennesker, som dengang blev sendt til Danmark, og som til stadighed har psykiske mén fra hændelsen.
Er det så et afsluttet kapitel, når nogle af disse 22 børn har pådraget sig psykiske mén som konsekvens af det, der skete dengang?
Jeg mener absolut ikke, det er et afsluttet kapitel for dem, der har mén efter eksperimentet, som skulle være gjort i den bedste mening.
Jeg mener heller ikke, at man i form af økonomisk erstatning kan kompensere for den svie og smerte, som disse mennesker har været udsat for før, under og efter eksperimentet, for man kan ikke gøre det op i penge.
Derfor bør man være åben over for at give kompensation i form af en undskyldning, og til dem, der måtte føle behov for det, give mulighed for psykolog- eller terapihjælp samt dækning af udgifterne hertil.
Til slut vil jeg takke statsministeren, fordi han nævnte det udredningsarbejde, der skal danne grundlag for en planlægning og prioritering af renoveringsopgaverne i Grønland, som regeringen og landsstyret har fået etableret.
Men det er dog sørgeligt at høre så lidt om rigsfællesskabet, på trods af at der i år har været flere ministre på besøg i Grønland, selv om statsministeren i sin redegørelse nævnte, at der var etableret rigsmøder mellem Grønlands landsstyreformand, Færøernes lagmand og statsministeren selv.