Per Stig Møller (KF), 2002-04-18:
Jeg vil godt takke for en hovedsagelig interessant og udmærket debat.
For jeg synes selvfølgelig, der kom nogle interessante situationer.
Man kan konstatere, at hr. Holger K. Nielsen og hr. Keld Albrechtsen fra SF og Enhedslisten nu er blevet så forelskede i EU, at vi skal have en stærkere EU-politik og derved skille os fra USA.
Altså den ene EU-modstandergruppe vil have en stærkere EU-politik, og det andet modstanderparti vil have en svagere.
Det sidste er jo mere logisk i forhold til det første i forhold til tidligere afstemninger.
Men det er jo interessant.
Lad mig så gå til indholdet af det, hr. Holger K. Nielsen sagde.
Han taler om de dybe uoverensstemmelser omkring international lov og orden og nævnte en række ting.
Men der vil jeg jo godt gøre hr. Holger K. Nielsen opmærksom på, at de steder, vi er uenige, jo rent faktisk blev nævnt i både statsministerens og i min tale. Vi skal ikke skjule, at der er uoverensstemmelser, som hr. Niels Helveg Petersen så rigtigt sagde.
Det har der jo altid været.
F.eks. er der altså WTO med sin tvistbilæggelse.
Det er da et kæmpefremskridt, frem for at man skal lave optrapning af handelskrige og blokader af hinandens varer.
Amerikanerne har jo så noget imod os.
De synes, vi laver handelshindringer.
Når altså stålsagen ligger på den ene side, så ligger hormonsagen på den anden side.
Og vi har tabt begge to.
Jeg går ud fra, at amerikanerne taber stålsagen.
Så det vil sige, at der er uenigheder, og vi bruger tvistbilæggelsessystemet; nogle gange vinder vi, nogle gange taber vi, og nogle gange vinder de, nogle gange taber de.
Det vigtigste er, at vi ikke får det trappet op, og at vi har dialogfora, som jeg også nævnte for hr. Holger K. Nielsen, en række steder, hvor EU og USA præcis taler sammen om en række spørgsmål, herunder miljøspørgsmål.
Men det betyder da også, at f.eks. omkring Den Internationale Straffedomstol har den danske regering sagt til amerikanerne, at vi synes, de skulle skrive under; at der ligger en række elementer i Straffedomstolen, som gør, at de betænkeligheder, amerikanerne har, og som man også kan have forståelse for, for så vidt efter vores opfattelse er opfanget i reglerne for Straffedomstolen.
Så det skal vi da ikke skjule.
Det er en åben dialog med forskellige interesser og forskellige hensyn, hvor man så kan sige, det overordnede hensyn for os taler for, at der skal skrives under, og derfor har vi også den diskussion gående.
Det så vi jo faktisk meget smukt i Monterrey, hvor EU først nåede frem til at sætte sin bistandsprocent op til 0,39 i gennemsnit fra 0,33, som altså giver 60 mia. kr. til ulandene i 2006.
Derefter kommer USA's bud så, som lyder på nogenlunde det samme beløb, og som betyder, at USA lægger 50 pct. oven i det, de hidtil har givet.
Det betyder, at man går fra 0,10 pct. til 0,15 pct., alt for lavt, ingen tvivl om det, men det betyder trods alt, at i kraft af samspillet mellem EU og USA kommer der 120 mia. kr. ekstra ud.
Det er da ikke en dyb uoverensstemmelse.
Det var noget af det, hr. Jeppe Kofod havde ret i.
Det er, fordi vi jo har indset, at kampen også er en kamp mod verdensfattigdommen.
Hr. Jeppe Kofod nævnte vandproblematikken, og det er jo rigtigt.
Der er kolossalt mange mennesker, der dør af mangel på rent vand.
Da jeg rejste derud - det kan være, jeg taler imod bedre vidende - men jeg husker tallene fra Nepal og Bangladesh for nogle år siden.
Da skyldtes 25 pct. af dødsfaldene forurenet vand.
Så der en kamp dér, vi er fælles om, og som også er forudsætningen for, at man kan fastholde den alliance, som amerikanerne meget fornuftigt byggede op.
I stedet for rask og hurtigt at slå igen efter den 11. september byggede man den globale alliance op. Men den har to sider, nemlig kampen mod terrorismen rets- og militærpolitisk set og så den langsigtede kamp mod fattigdommen.
Der ser jeg så Monterrey og forhåbentlig også Johannesburg i det perspektiv, og der arbejder vi jo så med Global Deal.
Global Deal er også blevet diskuteret her i dag, men det vigtige er jo, at hvis Global Deal skal blive en virkelig Global Deal med succes, skal EU og USA begge være med i den.
At prøve at lave denne her opsplitning og sige: Hvor er det vigtigt, at EU går alene, ja, det vil jo kun komme til at koste penge i forhold til, hvad det kunne have givet, hvis amerikanerne kommer med om bord. Der er meget store vanskeligheder omkring forberedelsen af Johannesburg, det er der ingen grund til at skjule.
Det er ikke Danmarks skyld, det er ikke EU's skyld.
Det er tilrettelæggelsen af arbejdet, som ikke går, som det skal. Men EU arbejder meget konstruktivt og målbevidst under det spanske formandskab - det kommer vi tilbage til - for at få EU's bud på Global Deal frem, og der mener jeg, det er vigtigt, at amerikanerne er med.
Det viste de jo så også viljen til i Monterrey.
Omkring Mellemøsten, som har været diskuteret rigeligt nu, er det jo også tydeligt, at der lyttes til hinanden.
Altså der er EU, som i hvert fald i 1999 sagde, at det skal ende med to stater, og det er, som statsministeren var inde på her, også regeringens målsætning.
Men det var i marts måned i år, at amerikanerne for første gang skrev en resolution i FN, hvor de sagde to stater, og det er da tegn på, at man lytter til hinanden.
Det er EU, som hele tiden har sagt, at det i hvert fald i det sidste halve år er nødvendigt, at USA er med, og at det er nødvendigt, at USA tager teten.
Der var kritik af Bush, da han som ny præsident sagde: Det dér var noget, Clinton gik rundt og arbejdede med, det holder jeg fingrene fra.
Da var der masser af kritik af USA.
Nu involverer USA sig så, kraftigt opfordret af EU, og så er der også kritik af USA.
Jamen hvad skal de stakkels amerikanere gøre så? Vi lagde pres på USA fra EU's side for at tage teten.
Det er kun USA, der kan give sikkerhedsgarantier dernede, som Israel tør stole på, og derfor kommer der ingen fred dernede - ja, man tør jo ikke stole på hr. Holger K. Nielsens vilje til at stille soldater op dernede i hvert fald - uden at der kommer en garanti, som Israel tør stole på, i forbindelse med oprettelsen af den palæstinensiske stat.
Det er jo pointen.
Der skal være en garanti for, at de ikke ender med alligevel at gå efter hinandens struber bagefter.
Der kom så mødet, også efter initiativ fra EU, i kvartetten, altså EU, Rusland, FN og USA, i sidste uge.
Det var den, der bad den amerikanske udenrigsminister om at rejse videre, og det vil sige, at der er EU med.
Så at man snakker om fodnoter vil jeg i øvrigt nok også frabede mig, for fodnoter ville da være, hvis Danmark f.eks. havde sagt, at det var os, der tog af sted, og ikke USA i spidsen for kvartetten, eller at vi skulle have økonomiske sanktioner, for det er der ikke nogen andre lande der går ind for. Men det, at vi har ført den samme fælles politik og nogle steder er gået i front, f.eks. indkaldelsen af ambassadøren, andre steder lyttet til hinanden og i sidste instans hele tiden kommunikeret med USA, synes jeg faktisk viser, at vi er en fælles kraft.
Når hr. Keld Albrechtsen siger, at FN skal ind i billedet til løsning af konflikter - ikke nødvendigvis i forbindelse med Mellemøsten, det var et mere generelt synspunkt fra hr. Keld Albrechtsens side - er vi jo enige om det.
Vi ønsker også en international retsorden.
Det er også derfor, vi er glade for WTO, tvistbilæggelsen, og vi er glade for, at FN bliver styrket hele tiden. Også ECOSOC styrker vi gerne.
Men så er det også værd at være opmærksom på, må jeg sige til hr. Keld Albrechtsen, at den europæiske styrkemulighed er det, FN trækker på.
Altså FN har bedt USA tage sig af terrorismen i Afghanistan.
Det er en FN-beslutning.
FN har opfordret til, at der er et lead country, som går ind og er med til genopbygningen af Afghanistan.
Det er det, United Kingdom påtog sig, hvor Danmark gik med begge steder.
FN's styrke ligger i medlemslandenes styrkemuligheder.
Ellers har FN jo ikke nogen styrke.
Så min pointe er altså, at det samarbejde, EU og USA har, faktisk er til gavn, fordi vi jo supplerer hinanden nogle steder, vi inspirerer hinanden nogle steder, vi presser hinanden nogle steder.
Det er således til gavn for den globale udvikling i retning af mere fred, samhandel, harmoni og tvistbilæggelse, som vi faktisk går ind for.
Derfor drejer det sig ikke om at splitte USA og EU ad, det drejer sig om at styrke det samarbejde.