Ulla Tørnæs (V), 1998-06-25:
Det er en kort, men meget hektisk folketingssamling, der nu slutter.
Den vigtigste begivenhed i dette forår var naturligvis danskernes ja ved folkeafstemningen den 28. maj, og det skal understreges, at Venstre er glade for og tilfredse med resultatet
Det er af uvurderlig betydning for Danmark og den europæiske udvikling.
Men afstemningsresultatet viste samtidig, at der er behov for en løbende debat, når det gælder Europa, og Venstre ønsker en langt mere åben og offensiv debat om Europapolitikken, som skal strække sig ud over spørgsmålet om EU-lønninger.
Der skal ikke kun være fokus på Europa forud for folkeafstemninger og valg til Europa-Parlamentet - nej, vi skal diskutere, hvordan Danmark får mere ud af sit medlemskab, og hvordan vi får mest mulig indflydelse på den europæiske udvikling, frem for at fortsætte den perspektivløse debat for eller imod medlemskab af EU.
Vi respekterer naturligvis, at det først kan ske efter en folkeafstemning, men Venstre vil arbejde for, at en sådan folkeafstemning kommer på et egnet tidspunkt og gerne så betids, at Danmark kan deltage fuldt ud i den fælles valuta i 2002.
Glæden over danskernes ja til Amsterdamtraktaten ved folkeafstemningen den 28. maj fik imidlertid en brat afslutning med offentliggørelsen af pinsepakken.
Efter folketingsvalget den 11. marts offentliggjorde Nyrupregeringen et nyt regeringsgrundlag »Godt på vej«, og i marts var vi en anelse i tvivl om, hvor det var, regeringen var på vej hen - det er vi ikke længere.
Efter folketingsvalget gav vi regeringen en fremstrakt hånd til samarbejde, men jeg må nok sige, at det tilbud om samarbejde ikke er modtaget af regeringen i den samme ånd, som det i sin tid blev givet.
Der er bestemt ingen grund til at skjule, at Venstre er utrolig skuffet over, at regeringen ikke viste den nødvendige vilje til at indgå en aftale med de borgerlige partier om den økonomiske politik.
Nej, regeringens vilje til at forhandle med og også give indrømmelser til venstrefløjen viste sig desværre at være langt, langt større.
Vi er skuffede over, at regeringen på den måde isolerer sig i en blokpolitik med venstrefløjen - en blokpolitik, som det undrer mig meget at specielt Det Radikale Venstre kan sige god for.
Det Radikale Venstre, som af alle partier jo traditionelt lægger stor vægt på det brede samarbejde, har i denne sag i høj grad svigtet sine høje idealer.
Den parlamentariske situation er imidlertid sådan, at regeringen ikke har flertal alene sammen med venstrefløjen, og for at få opfyldt sit ønske om en rød pinsepakke måtte finansministeren tænke i nye baner.
Det er ikke rart, men det er en kendsgerning, at jeg sammen med store dele af befolkningen står tilbage med det indtryk, at der er foregået noget utiltalende.
Med Færøaftalen tilstår den danske regering, at den i sin tid snød færingerne, og den lader nu de danske skatteydere bøde herfor.
Regeringen har på den måde bevidst fravalgt det brede samarbejde til fordel for et snævert flertal baseret på den yderste venstrefløj, og dette står i skarp kontrast til den fremstrakte hånd, Venstre gav regeringen om samarbejde og stabilitet i en periode, hvor betalingsbalancen er under stærkt pres, og hvor der er udsigt til flaskehalse på det danske arbejdsmarked.
I løbet af foråret opstod flere og flere tegn på, at opstramninger i den danske økonomi var nødvendige.
Ikke mindst presset på betalingsbalancen var så alvorligt, at Venstre på et meget tidligt tidspunkt tilkendegav, at vi var parat til at forhandle med regeringen om ændringer i den økonomiske politik på trods af, at regeringen benægtede nødvendigheden af ændringer. Faktisk er der tale om en helt utrolig slingrekurs fra regeringens side.
Under folketingsvalgkampen førte regeringen en skrækkampagne mod Venstre og Det Konservative Folkeparti ved at bilde vælgerne ind, at V og K ville gennemføre en ny kartoffelkur - underforstået, at det ville regeringen absolut ikke.
Så sent som den 9. maj 1998 udtalte økonomiminister Marianne Jelved til Aktuelt: »Der er en overdreven snak om indgreb, som efterhånden bekymrer mig, for der er ikke nogen som helst brug for et eller andet drastisk her og nu-indgreb, heller ikke i løbet af sommeren.«
Men på samme tidspunkt var økonomiministeren formentlig i fuld gang med at udarbejde pinsepakken, 1990'ernes største økonomiske indgreb.
Enten er økonomiministeren blevet gevaldig underkendt af sin socialdemokratiske regeringspartner, eller også er det bare udtryk for en ualmindelig utroværdig adfærd, når regeringens økonomiminister ligefrem siger det stik modsatte af det, man gør.
Det er utroværdigt at fremlægge en så omfattende reform umiddelbart efter et folketingsvalg.
Det havde været langt mere fair, hvis man havde fortalt vælgerne sandheden under valgkampen.
Men det turde regeringen tilsyneladende ikke, og ved offentliggørelsen af pinsepakken turde regeringen fortsat ikke fortælle sandheden.
I hvert fald forsøgte regeringen med manipulerende beregninger at undervurdere pakkens virkninger, idet regeringen behændigt undlod at inddrage de grønne afgifter i alle regneeksempler, og tager man de grønne afgifter med, viser beregningerne f.eks., at de lavestlønnede rent faktisk taber på pinsepakken.
Udspillet var ikke nogen oplagt invitation til os, men Venstre deltog seriøst i de forhandlinger, vi blev indbudt til.
Vi forsøgte at overbevise regeringen om, at profilen i udspillet var forkert, men forhandlingernes forløb afslørede imidlertid, at regeringen hele tiden har foretrukket en løsning med venstrefløjen, og realiteterne er, at regeringen ikke gav mulighed for reelle forhandlinger, selv om Venstre for at vise imødekommenhed under forhandlingerne tilbød regeringen en aftale på følgende vilkår:
For det første: Indgrebet over for boligejerne skulle lempes, og vi var åbne over for at diskutere metoden; for det andet: Indgrebet over for kapitalpensionerne skulle tages af bordet; for det tredje: Befordringsfradraget skulle forhøjes for at neutralisere den høje benzinafgift, så det ikke blev dyrere at køre til og fra arbejde; for det fjerde: Forhandlingerne om erhvervspakken og realrenteafgiften skulle udskydes til efteråret, og endelig for det femte: Der skulle laves en rammeaftale om den nødvendige stramning af finansloven for 1999.
I den afsluttende runde brød forhandlingen reelt sammen på, at regeringen end ikke ville overveje en sænkning af lejeværdien eller ejendomsskatten som kompensation for en reduktion af rentefradraget.
Regeringen var fuldstændig stejl på det punkt, selv om Venstre havde erklæret sig villig til at acceptere en sænkning af rentefradragets værdi.
Men vi sagde klart til regeringen: Hvis vi skal stemme for en lavere værdi af rentefradraget, må vi kræve en sænkning af lejeværdien til gengæld.
Aftalen med SF og Enhedslisten har selvsagt ikke medført forbedringer af det oprindelige udspil, tværtimod.
Lad mig her blot nævne seks væsentlige årsager til, at Venstre ikke kan stemme for regeringens aftale med venstrefløjen: For det første: Pinsepakken er en helt urimelig straffeaktion over for boligejerne; for det andet: Pinsepakken vil koste pensionsopsparerne milliarder af kroner; for det tredje: Pinsepakken forvandler den midlertidige ATP-opsparing til en ekstra skat; for det fjerde: Pinsepakken hæver det skrå skatteloft fra 58 til 59 pct.; for det femte: Pinsepakken forhøjer benzinafgiften til skade for mobiliteten på arbejdsmarkedet, og for det sjette: Pinsepakken vil øge skattebyrden på erhvervslivet med op mod 3 mia. kr. - seks markante forringelser, der betød, at Venstre allerede ved offentliggørelsen af pinsepakken klart tilkendegav, at regeringens udspil var for skarpt, ikke mindst over for nyetablerede boligejere, der bliver ramt urimelig hårdt.
Pinsepakken er således udtryk for en fuldstændig perspektivløs måde at håndtere de problemer og udfordringer, den danske samfundsøkonomi står over for, specielt når regeringen samtidig helt bevidst undlader at forholde sig til det reelle problem, nemlig den ukontrollable vækst i det offentlige forbrug.
År efter år vokser den offentlige sektor, endda mere end regeringen selv forudsætter.
Jeg kan forstå, regeringen har et forklaringsproblem, for statsministeren brugte jo en stor del af sin taletid til at fortælle om alle de mange gode ting, regeringen har gjort.
Men sandheden er jo, at regeringen har danmarksrekord i brudte løfter over for vælgerne, og lad mig anvende den samme retorik, som statsministeren anvendte, blot ved at omskrive et Churchillcitat: Aldrig har en regering udstedt så mange løfter, som den siden hen er løbet så langt fra!
Rækken af eksempler herpå er meget lang, og rigtig slemt er det set i forhold til de mange gyldne løfter, regeringen udstedte under folketingsvalgkampen.
Der er naturligvis ikke noget galt i at have visioner om, hvilken politik der skal føres, men problemet med regeringen er imidlertid, at den siger ét for derefter at gøre stort set det modsatte - og det på trods af, at den højst sandsynligt ville kunne samle flertal i Folketinget for det, den siger.
Regeringens løftebrud over for vælgerne er ikke kun et problem for regeringen, men også for tilliden til det danske folkestyre.
Rækken af løftebrud er nærmest uendelig, og jeg skal her begrænse mig til at fremdrage et par enkelte eksempler.
I sin nytårstale lovede statsministeren børnefamilierne bedre vilkår og spurgte følgende: Kan vi ikke gøre det lidt bedre?
Kan vi ikke gøre det lidt mindre stressende i den næste store etape af samfundets udvikling?
Til det er at sige: Jo, det kan gøres bedre, langt bedre.
Men i stedet for at skabe bedre rammer for børnefamilierne har regeringen nu lavet en pinsepakke med venstrefløjen, der i den grad rammer børnefamilierne økonomisk, så de er nødt til at arbejde endnu mere for at få økonomien til at hænge sammen.
Også regeringens såkaldte børnepakke kunne gøres bedre, for der er ikke tale om andet end varm luft.
Pakken er fyldt med gode hensigter, men ingen konkrete forslag, og mange børnefamilier må føle sig slemt skuffet, for regeringen har ikke indfriet sine løfter - den har brudt dem. I sin åbningstale i oktober 1993 udstedte statsministeren følgende løfte til samtlige landets børnefamilier: »Sigtet er, at de familier, der ønsker det, kan få et pasningstilbud senest 12 måneder efter barnets fødsel.
Målet er, at vi kan nå en sådan garanti inden udgangen af 1995.«
Her godt 5 år efter løftet om pasningsgaranti er det fortsat ikke blevet til noget.
Igen et eksempel på, hvordan statsministeren har skabt forventninger på kommunernes bekostning.
Regeringen har ikke indfriet løfterne - den har brudt dem.
Heller ikke det har regeringen tilsyneladende vilje til at leve op til, for man har ikke villet lade det frie valg omfatte såvel de offentlige som de private hospitaler, og dermed lader regeringen pengepungen afgøre, hvem der kan behandles på et privathospital.
Regeringen har ikke indfriet løfterne - den har brudt dem.
Om sundhedssektoren sagde statsministeren i slutningen af valgkampen også, at ventelisterne til hospitalsbehandling skal endnu længere ned.
Regeringen har ikke indfriet løfterne - den har brudt dem.
Om regeringens bruttoskat fra skattereformen i 1993 lovede økonomiministeren i Berlingske Tidende den 30. maj 1993, at bidraget følger ledigheden: Når ledigheden begynder at falde, falder bidragene også, sagde økonomiministeren.
Siden har regeringen benyttet enhver lejlighed til at fremhæve faldet i ledigheden, men alligevel er bruttoskatten i samme periode steget, og senest er der nu med pinsepakken drejet endnu en tand på bruttoskatteskruen, og regeringen har sammen med venstrefløjen gjort ATP-opsparingen til en stigning af bruttoskatten.
Regeringen har ikke indfriet løfterne - den har brudt dem.
Så sent som for 1½ måned siden erklærede regeringen, at der bør føres en sådan økonomisk politik, at dansk erhvervslivs konkurrenceevne samlet set forbedres - for efterfølgende at gennemføre en pinsepakke, der samlet set pålægger de danske virksomheder øgede omkostninger på 3 mia. kr. om året.
Regeringen har ikke indfriet løfterne - den har brudt dem.
Ved festlige lejligheder fremhæver regeringen, at den vil gøre noget for at lempe de administrative byrder, lovgivningen pålægger dansk erhvervsliv til stor skade for specielt de små og mellemstore virksomheder.
Tidligere erhvervsminister Jan Trøjborg har om virksomhedernes administrative byrder den 22. april 1997 i Horsens Folkeblad sagt, at de fleste kan blive enige om, at erhvervslivet har mange administrative byrder, og det skal der gøres noget ved. Ingen tvivl om det. Men alligevel trækkes danske virksomheder med mere og mere administrativt bøvl.
Hver dag bruges der mange timer på at udfylde blanketter og formularer, og dette arbejde koster virksomhederne dyrt og forringer deres konkurrenceevne.
Inspireret af udlandet lovede statsministeren, at vi her i Danmark igen skal have knyttet moral og politik sammen, for det har de ikke været i de sidste 10 år.
Den gode moral blev brugt som et middel til at opnå magten, og da magten var opnået, blev moralen og anstændigheden straks kvittet - løftet om moralens årti blev det største løftebrud af dem alle.
Vælgerne sendte ved valget i marts et tydeligt signal til Folketingets partier om, at de ønskede et bredt samarbejde, og ved åbningsdebatten gav Venstre et klart signal om at ville indgå i et konstruktivt samarbejde med regeringen.
Men regeringen kvitterede ved at give os en kurv.
I stedet for det brede samarbejde hen over midten valgte regeringen at gøre sig afhængig af medlemmerne af Enhedslistens hovedbestyrelse.
I Venstre er vi skuffede, men ikke fornærmede, og med risiko for at få endnu en kurv vil Venstre derfor til efteråret gå konstruktivt til arbejdet med det mål at sikre et bredt samarbejde hen over midten - ikke fordi samarbejde er et mål i sig selv, men fordi det kan være med til at sikre nogle fornuftige resultater.
Nu har regeringen hele sommerferien til at fundere over situationen, og jeg vil gerne opfordre statsministeren til at tænke sig rigtigt godt om.