Lene Espersen (KF), 2005-12-09:
Jeg vil gerne indlede med at udtrykke min anerkendelse af det initiativ, som Enhedslistens medlemmer har taget med denne forespørgselsdebat.
Der er flere forhold, som aktualiserer spørgsmålet om vores holdning til overvågning.
Vi skal, efter at regeringen til foråret har fremsat sin antiterrorlovpakke, og i næste samling, når udvalget om tv-overvågning har færdiggjort sin betænkning, og Strafferetsplejeudvalget har færdiggjort sin betænkning om scanning, forholde os til spørgsmål, som har nær sammenhæng med vores holdning til, hvilken grad af overvågning vi finder acceptabel.
I en sådan situation forekommer det principielt set at være en rigtig god tanke, at vi her i Folketinget drøfter spørgsmålet om overvågning på et mere generelt og overordnet plan, og det er derfor, jeg gerne vil udtrykke min anerkendelse af, at Enhedslisten har taget initiativ til debatten i dag.
Men når dette er sagt, må jeg også dryppe lidt malurt i bægeret.
Der er som bekendt grænser for, hvor langt man kan nå, når man drøfter et spørgsmål på et generelt og overordnet plan, og vælger man et tilstrækkelig højt abstraktionsniveau, er det jo som regel let at nå til enighed ...
Vi vil alle sammen det gode og det rigtige, og vi vil sikkert også meget let kunne blive enige om, at ingen af os ønsker et overvågningssamfund.
Vi vil sikkert også kunne blive enige om, at en stillingtagen til spørgsmålet om overvågning må afhænge af en afvejning mellem to modsatrettede hensyn: på den ene side hensynet til borgernes sikkerhed og tryghed og på den anden side hensynet til privatlivets fred og det almindelige retssikkerhedshensyn.
De reelle vanskeligheder viser sig først, når vi med disse fælles udgangspunkter skal tage stilling til konkrete problemer, herunder konkrete forslag til mere intensiv kriminalitetsbekæmpelse eller en styrket indsats mod terror.
På den baggrund kan jeg godt være en anelse skeptisk over for, hvor langt en helt generel og overordnet debat egentlig vil føre os.
Når vi taler overvågning, er tv-overvågning et af de helt centrale emner.
Der gælder efter tvovervågningsloven som udgangspunkt et forbud mod, at private foretager tv-overvågning af gader, veje, pladser eller lignende områder, som benyttes til almindelig færdsel.
Undtaget fra dette forbud er dog tv-overvågning af tankstationer, fabriksområder, overdækkede butikscentre og lignende områder, hvor der drives erhvervsvirksomhed, hvis overvågningen foretages af dem, der har rådighed over området.
Undtaget fra forbuddet er herudover tv-overvågning af egne facader, indhegninger eller lignende, hvis overvågningen ikke er forbundet med optagelse af billeder på videobånd, film m.v.
Af tv-overvågningsloven følger endvidere, at i de tilfælde, hvor private i kraft af de særlige undtagelsesregler foretager lovlig tv-overvågning, skal der altid oplyses om overvågningen ved skiltning eller på anden tydelig måde.
Denne skiltningspligt gælder også offentlige myndigheder, når bortses fra den tv-overvågning, som politiet og kriminalforsorgen foretager.
Den relativt restriktive lovgivning på tv-overvågningsområdet bygger grundlæggende på hensynet til privatlivets fred, og vi har fastholdt denne ret restriktive lovgivning, også selv om der i befolkningen generelt synes at være en ganske udbredt accept af tv-overvågning.
I den senere tid har der fra flere sider været udtrykt ønske om en udvidet adgang til at benytte tv-overvågning.
Det gælder bl.a. den finansielle sektor, ligesom der også fra kommuners side i den seneste tid er udtrykt interesse herfor.
I 2004 rettede Finansrådet og Finansforbundet således henvendelse til Justitsministeriet med et ønske om at få mulighed for at anvende tv-overvågning med billedoptagelse af pengeinstitutternes facadearealer med henblik på i højere grad at forebygge og bidrage til opklaring af bankrøverier.
Efter Justitsministeriets opfattelse var dette ønske fra den finansielle sektor på sin vis ganske forståeligt, men det var samtidig vores opfattelse, at den ønskede udvidelse af adgangen til tvovervågning for pengeinstitutter ikke burde vurderes isoleret, men måtte ses i sammenhæng med, at også andre erhvervsdrivende, som er særlig udsatte for røverier, f.eks. personalet i døgnkiosker, kunne have tilsvarende ønsker om en udvidet adgang til tv-overvågning.
Det var bl.a. på denne baggrund, at Justitsministeriet i efteråret 2004 besluttede at nedsætte udvalget om tv-overvågning og dermed sikre, at spørgsmålet om udvidelse af adgangen til tvovervågning blev vurderet i en bredere samfundsmæssig sammenhæng.
Udvalget skal bl.a. overveje spørgsmålet om en eventuel udvidelse af privates adgang til at foretage tv-overvågning, herunder hvilke rammer der i givet fald bør gælde for en sådan udvidelse.
Samtidig blev der i udvalgets kommissorium peget på en række hensyn, som bør indgå i udvalgets overvejelser.
I den forbindelse siges det bl.a. i kommissoriet, at udvalget ved vurdering af grundlaget for eventuelle lovændringer bør overveje risikoen for og konsekvensen af, at man ved en eventuel udvidelse af adgangen til tvovervågning bevæger sig hen imod et overvågningssamfund, hvor almindelige mennesker i praksis stort set ikke vil kunne færdes på frit tilgængelige steder
uden at føle sig videoovervåget.
Jeg håber, jeg med denne omtale af tv-overvågningsudvalget og dets kommissorium har illustreret to forhold: For det første at regeringen er meget opmærksom på de risici, der knytter sig til øget overvågning af borgerne, og for det andet at regeringen lægger stor vægt på, at den politiske stillingtagen til nye initiativer på overvågningsområdet sker på et velovervejet og velforberedt grundlag.
Denne holdning er også baggrunden for den måde, regeringen har forholdt sig på med hensyn til de anbefalinger, som den tværministerielle arbejdsgruppe om terrorbekæmpelse fremkom med i slutningen af oktober i år.
Som bekendt er en af arbejdsgruppens anbefalinger, at der skabes hjemmel til, at kommuner efter forelæggelse for politiet kan etablere tv-overvågning på frit tilgængelige steder i kriminalitetsforebyggende øjemed.
Baggrunden for denne anbefaling er, at gruppen vurderer, at tv-overvågning af særligt udvalgte steder, hvor der jævnligt færdes eller samles større menneskemængder, som kan være udsat for en generel forhøjet risiko for at blive mål for en terrorhandling eller anden væsentlig forstyrrelse af den offentlige orden og sikkerhed, vil øge samfundets generelle muligheder for at forebygge terrorangreb eller trusler mod den offentlige orden og sikkerhed i øvrigt.
Som det fremgår af regeringens handlingsplan for terrorbekæmpelse, har regeringen ikke ønsket at tage stilling til denne anbefaling om kommunal tv-overvågning, før der foreligger en sagkyndig udredning af de spørgsmål, som anbefalingen giver anledning til.
Justitsministeriet har derfor anmodet tv-overvågningsudvalget om i sammenhæng med udvalgets igangværende overvejelser om bl.a. en udvidelse af privates adgang til at foretage tv-overvågning at overveje denne anbefaling om kommunal tv-overvågning nærmere, så udvalgets betænkning kan foreligge inden den 1. september næste år.
På samme måde har regeringen anmodet Strafferetsplejeudvalget om at overveje den anbefaling om kommunikationsscanning, som den tværministerielle arbejdsgruppe er kommet med.
Også her, hvor det jo drejer sig om indgreb, der også angår ikkemistænkte personer, har regeringen altså ikke ønsket at tage politisk stilling, før der foreligger et sagkyndigt og velforberedt beslutningsgrundlag.
Som jeg nævnte i mine indledende bemærkninger, kan man godt være noget skeptisk over for, hvor langt vi kan nå i en helt generel og overordnet debat om overvågning.
De mere generelle spørgsmål, som indgår i forespørgslen, kan næppe besvares på en dækkende måde uden at inddrage konkrete initiativer eller forslag til ændrede regler på området.
En sådan mere konkret debat har vi ikke grundlag for her i dag, og grundlaget for en sådan debat om overvågning vil vi først have, når betænkningerne fra tv-overvågningsudvalget og Strafretsplejeudvalget foreligger senest til september næste år.
Men inden da vil regeringen til foråret 2006 jo fremsætte sin antiterrorlovpakke, og nogle af de forslag, som indgår i denne lovpakke, vil på nogle områder kunne aktualisere spørgsmålet om overvågning.
Derfor vil jeg gerne inden fremsættelsen af antiterrorlovpakken afgive en redegørelse til Folketinget om de gældende regler om overvågning på de områder, der er relevante i forbindelse med regeringens handlingsplan for terrorbekæmpelse, så redegørelsen kan indgå i forberedelserne af Folketingets behandling af antiter rorlovpakken.
Jeg synes, det vil være naturligt, at en sådan redegørelse også kommer ind på spørgsmålet om kommunal tv-overvågning og scanning, selv om disse spørgsmål først bliver aktuelle, når tv-overvågningsudvalgets og Strafferetsplejeudvalgets betænkninger foreligger.
Jeg vil gerne slutte af med at sige, at hvis Enhedslisten med forespørgslen har ønsket at bidrage til, at beslutninger om nye initiativer på overvågningsområdet træffes på et velovervejet grundlag, er det en holdning, som regeringen kan være enig i.
Som tidligere sagt er regeringen meget opmærksom på de risici, der knytter sig til en øget overvågning af borgerne og dermed på vigtigheden af en meget nøje afvejning af hensynet til privatlivets fred og almindelige retssikkerhedshensyn over for det ikke mindre vigtige hensyn til at beskytte borgerne mod alvorlig kriminalitet og terrorhandlinger.
Det er netop derfor, regeringen lægger stor vægt på, at den politiske stillingtagen til nye initiativer på overvågningsområdet sker på et velovervejet og velforberedt grundlag.
Forhandling