Tove Videbæk (KRF), 2000-02-01:
Kristeligt Folkeparti fremsætter det her beslutningsforslag, fordi vi er blevet kontaktet af flere incestramte, der har gjort os opmærksomme på denne problemstilling: at incestramte ikke har mulighed for at få psykologhjælp, hvis der er gået mere end 6 måneder, siden de seksuelle overgreb har fundet sted.
Vi gør os ingen illusioner om, at forslaget her er tilstrækkeligt til at imødekomme incestramtes behov.
Det er et smalt forslag, som vi hørte, men vi mener, det er et stort skridt i en rigtig retning. I al sin enkelhed går vores forslag ud på at ligestille incestramte med de grupper, der får tilskud til psykologbehandling ved en akut krise.
Vi ønsker konkret at føje incestramte til listen over de personer, der kan få psykologhjælp efter sygesikringloven, og vil samtidig sikre, at det ikke er erkendelsestidspunktet, der er udslaggivende for, om samfundet yder hjælp.
Hun havde gennem alle årene fortrængt de seksuelle overgreb.
Nu var hun i begyndelsen af tyverne og havde en lille datter på et par år.
Mor-barn-kontakten aktiverede nogle erindringsbilleder hos Nina.
Ninas forvirring førte en voldsom vrede med sig, en
vrede, som blev rettet mod hendes lille pige.
Nina var i akut krise, men hun kunne ikke få psykologhjælp fra det offentlige, netop fordi der var gået meget længere tid end 6 måneder, siden hun var blevet udsat for incest.
Til gengæld trådte det offentlige system massivt til, da Nina i frustration efterhånden havde gjort sin egen datter så meget ondt, at der var tale om omsorgssvigt.
Så trådte de sociale myndigheder til for at bistå det truede barn, der måske kunne være forhindret i at udvikle sig på den måde, hvis Nina havde fået hjælp noget før. Jeg synes, at Ninas historie desværre er utrolig sigende for, hvordan vi på alt for mange områder fører socialpolitik i Danmark: Vi symptombehandler i stedet for at helbrede.
Vi slukker brande i stedet for at forebygge, at de opstår.
Den sociale arv er velkendt og veldokumenteret, også på dette område.
En undersøgelse af 90 mænd, der var dømt for seksuelle overgreb mod børn, viste, at to ud af tre selv havde været udsat for groft omsorgssvigt som børn.
Misbrugsmønstrene gentager sig, hvis ofrene får lov til at leve ubehandlet videre.
At voksne kan finde på at misbruge børn seksuelt, chokerer os.
De voksne krænkere møder vores dybeste afsky, mens de krænkede børn møder vores dybeste medfølelse.
Hvad vi bare ofte glemmer, er, at en anseelig del af de krænkede børn selv ender som krænkere en dag.
Og så går vi fra medfølelse til afsky i vores bedømmelse af dem.
Det er ikke bare urimeligt, det kan også forebygges, hvis vi vel at mærke sætter helhjertet ind over for at behandle incestramtes traumer. De folk, der arbejder med incestramte, er enige om, at behandling er en forudsætning for, at ofrenes forhold til kærlighed og misbrug fratages den forkvaklede karakter, som misbruget har forårsaget.
Ved hjælp af behandling kan vi forhindre, at ofrene senere hen i livet gør skade på deres egne børn.
Regeringen har som bekendt nedsat en tværministeriel gruppe, der arbejder sammen for at bekæmpe den sociale arv.
Ved denne lejlighed vil jeg henstille, at regeringen ikke glemmer, at incest også er et element af social arv.
Og skal denne sociale arv bekæmpes, skal disse gentagelser af seksuelle overgreb generationerne imellem brydes, og så er det afgørende, at incestramte kan få behandling, når de erkender overgrebene. Selv om incestramte har vores medfølelse, og selv om der er stor opmærksomhed på emnet i disse år, er vores lovgivning alligevel ikke tunet til hverdagens vilkår.
Incestramte kan som udgangspunkt ikke henvises til psykologbehandling senere end 6 måneder efter, at incesten er foregået.
Men incestramte er jo netop kendetegnet ved, at de meget ofte fortrænger de traumatiske oplevelser.
Det er ikke usædvanligt, at ofrene først langt senere i livet erkender, at de har været udsat for seksuelle overgreb som børn.
Incest er altså et langt større og mere alvorligt problem, end man normalt går og regner med.
Vedrørende denne her sag stillede jeg spørgsmål i maj
Jeg spurgte, om regeringen havde tænkt sig at intensivere behandlingen af sagen her og gøre noget ved sagen
omkring psykologbehandling af incestramte
Og indtil nu har vi kun fået nogle gode hensigtserklæringer og fået at vide, at det tværministerielle udvalg var i gang.
Jeg stillede så sent som her i efteråret også et spørgsmål om, hvor langt det her tværministerielle børneudvalg var kommet, og jeg fik at vide, at rapporten
ville komme senest i december måned
Men da rapporten stadig væk ikke var kommet 1. januar år 2000, besluttede vi os for at fremsætte det her forslag for at få gang i sagen, for vi synes helt ærligt, at de incestramte har behov for at få den hjælp, de skal have.
Der er flere, der har nævnt noget om, at den række af ofre, som kan få tilskud til psykologhjælp, kun kan få til akutte situationer, det vil sige, når det er akutte kriser, der opstår.
Men akutte kriser kan altså opstå 20 år efter, at man har været offer for et overgreb.
Det er jo netop det, som betegner de incestramte: at der går alle de her mange år, før de erkender, at de har behov for hjælp.
Og for dem er det en akut situation, når det pludselig går op for dem, hvad det er, de har været udsat for.
Og det, som vi foreslår med vores beslutningsforslag her, er blot, at den gruppe, som hedder incestramte, føjes til listen af ofre, som kan få tilskud ifølge sygesikringen. Fru Anni Svanholt nævnte noget om, at vi skal se på den ordning, der er nu, osv., men efter den ordning, der er nu, kan man netop ikke få tilskud, hvis der er gået mere end 6 måneder efter overgrebet.
Og vi kan jo ikke forestille os, at et barn på 5 år eller 6 år eller 7 år styrter ned til en sagsbehandler eller til en læge for at bede om at få psykologhjælp.
Det er ikke på det tidspunkt, men det er, når man er blevet voksen og man erkender, hvad det er, der er sket, at man har brug for psykologhjælpen, og så er der totalt lukket for, at man kan få den.
Der er også nogle ordførere, der har sagt, at det bliver dyrere end det, vi har nævnt her, men jeg kan da sige, at til
hele rækken af de ofre, som kan få tilskud til psykologhjælp, er der i 1997 blevet bevilget 27 mio. kr.
alt i alt til alle ofrene, og heraf udgjorde psykologhjælp som følge af røveri, voldtægt osv. 12 pct., og det svarer så til knap 3 mio. kr. til de her røveri-, volds- og voldtægtsofre
, og til dem ønsker vi blot, at de incestramte skal føjes til.
Vi har regnet på det på den måde, at vi siger, at hvis 5 pct. af den totale gruppe af incestramte årligt får brug for hjælp, så vil tallet være 15.000 kvinder og mænd.
Mellem 40 og 48 pct. af ofrene har fortalt om overgrebene, mens de var børn, og disse har således allerede på det tidspunkt erkendt overgrebene
Derfor skønnes det at være et mindre antal, der som voksne vil få behov for hjælp som følge af en sen erkendelse af overgrebene, og af denne gruppe vil endnu færre have behov for akut krisehjælp efter sygesikringsloven.
Jeg vil sige tak for de mange positive tilkendegivelser, jeg fik, de positive hensigter, og jeg håber, at vi i udvalget kan få en rigtig god samtale om det, og at vi også kan tage regeringens input med.
Men jeg vil sige tak for tilslutningen til fru Birthe Skaarup fra Dansk Folkeparti, fru Yvonne Herløv Andersen fra CD, hr. Frank Aaen fra Enhedslisten og hr. Benhke fra Frihed 2000.
Tak for en god debat, og jeg ser også frem til en fortsat god debat i udvalget.