Karen Jespersen (V), 1998-10-28:
Jeg vil gerne takke Folketinget for en utrolig interessant og givende debat.
Jeg synes, der har været trukket mange ting fremme, som vi kan bruge til at arbejde videre med, mange konkrete store og små ting, hvor man kan sige, at det er fuldstændig rigtigt, at der er et problem her, og hvor vi så også i fællesskab må se på, hvad vi skal tage fat på først, hvordan vi skal prioritere, og hvordan vi kommer videre.
Det er lige præcis også det, der var meningen, da Folketinget i 1993 besluttede den måde at takle handicappolitikken på.
Der blev vedtaget et beslutningsforslag, så vidt jeg husker, der netop gik ud på, at vi skulle have Center for Ligebehandling af Handicappede, vi skulle have Det Centrale Handicapråd, og på baggrund af deres årlige beretninger skulle der laves en redegørelse fra samtlige ministerier, sådan at man hele tiden tog temperaturen på, hvordan den handicappede verden selv ser på den politik, der bliver ført, især hvor der er mangler, og hvordan vi kan komme videre.
Det skulle regeringen så svare på med en redegørelse.
Vi har sendt årsberetningen fra Center for Ligebehandling af Handicappede til samtlige ministerier, de skal så svare på kritikken, og det er resultatet af det, der tilstilles Folketinget i form af en redegørelse, hvor der bliver påpeget mangler, og det er regeringens svar: Kære Folketing,
Lige præcis det handicappolitiske område er et af de områder, hvor man har været tidligst ude, når det drejer sig om at formulere en overordnet politik.
Netop i et opgør med hele institutionstankegangen tog
man jo fat på en politik, hvor overskrifterne var normalisering og integration, og det er dybest set nogle meget grundlæggende visioner og mål for, hvad vi vil med vores handicappolitik.
Vi vil have en politik, der sikrer en integration, en ligestilling og en normalisering, og det kræver samtidig kompensation og sektoransvarlighed.
I virkeligheden er disse begreber jo nogle meget flotte forpligtende og grundlæggende målsætninger for et politisk område, og det er også dem, der er styrende for den måde, vi diskuterer handicappolitik på.
Men det medfører så nogle særlige vanskeligheder, når vi snakker sektoransvarlighed, fordi det f.eks. betyder, at hele spørgsmålet om kørselsordninger ligger i Trafikministeriet, og derfor kan jeg selvfølgelig ikke stå og udforme en konkret politik for kørselsordninger.
Når det er blevet påpeget, synes jeg, det er rigtigt, at vi stadig væk har til gode at diskutere, hvordan vi får områderne til at hænge bedre sammen.
Fru Pernille Frahm nævnte en tværministeriel embedsmandsgruppe, og det kan vi godt snakke videre om.
Det er også klart, at det i sig selv er lidt skævt, at med hensyn til ansvaret for handicappolitikken ligger den koordinerende rolle i Socialministeriet, for det er jo noget af det, som mange handicappede meget forståeligt er imod.
De siger, at de ikke vil betragtes som nogle, der først og fremmest hører hjemme i det sociale system.
Der er nogle handicappede, der har sociale problemer, eller som hører under ordninger, der ligger i Socialministeriet, men det betyder jo ikke, at alle handicappede gør det, så hele tankegangen om, hvordan vi inden for de overordnede principper, som vi er enige om, bliver bedre til at koordinere handicappolitikken og skabe helhed og forbinde de enkelte sektorområder, er jeg helt med på. Så vil jeg lige minde om, at når vi har fået en særlig redegørelse i dag om tilgængelighed, hænger det sammen med, at der også i regeringen var en utilfredshed med, at områderne blev behandlet lidt for ens.
Tingene rykkede sig godt nok på de enkelte områder, men vi syntes, der var nogle steder, hvor vi gerne ville se, at der skete noget mere noget hurtigere.
Vi blev så enige om forsøgsvis at trække ét område ud og give det en særlig massiv behandling, og når vi så syntes, det var sat godt i værk, og det synes jeg efterhånden det er, når vi snakker tilgængelighed, skulle vi i fællesskab kigge os om efter et andet område.
Det kunne være rettigheder på arbejdsmarkedet, som optager os meget, og hvor der er sket meget.
Det kunne være det med den offentlige information, hvor jeg også synes, der er mange gode tilløb i det, der sker både i Forskningsministeriet og også i andre ministerier.
Det var lige for at sige, hvordan det her er tænkt, og igen går rødderne tilbage til den enstemmigt vedtagne folketingsbeslutning i 1993.
Så har der været trukket forskellige områder frem, hvor f.eks. Trafikministeriet og hele spørgsmålet om kørselsordninger har været nævnt.
Jeg oplever, at der bliver arbejdet med det i Trafikministeriet, og at de ordninger, der er, også bliver forbedret, men man kan sige her som på andre områder, at det er kompliceret.
Det er ressourcekrævende, både når vi snakker om materiel og om mandskab. Det er f.eks. meget rigtigt blevet påpeget, at det ikke er sådan, at alle familiemedlemmers fødselsdage er spredt ud
over hele året
Det er jo fuldstændig rigtigt, men omvendt er der så også det massive problem med at have materiel og mandskab nok til at dække spidsbelastninger, og det er juleaften jo et strålende eksempel på.
Men det er netop også fremhævet i redegørelsen som et af de steder, hvor der er problemer, og hvor der er et særligt behov for at arbejde videre med at finde løsninger.
Ledsageordningen er nævnt af flere, og det er rigtigt, at der er kommuner - og jeg vil sige, at det altså kun er enkelte kommuner, vi hører om i Socialministeriet - hvor den ikke er kommet ordentligt i gang.
Jeg oplever, at der trods alt er tale om, at det er en ny ordning, som man skal have mandskab til, og som man skal vænne sig til i de kommuner, der ikke har fungeret som forsøgskommuner, og derfor synes jeg, vi skal have tålmodighed.
Jeg kan godt forstå, at hos de handicappede, der sidder og venter på denne forbedring, er tålmodigheden meget kort, men vi er meget opmærksom på det i Socialministeriet og følger det og prøver at danne os et overblik over, i hvilke kommuner det halter med at få ledsageordningen i gang. Så er der også flere, der med god ret har peget på det problem, at ledsageordningen stopper, når man er fyldt 67 år.
Det hænger til dels sammen med, at afgrænsningen mellem et handicap og de problemer, der kommer i kraft af alderdommen, kan være svær.
Det ville være meget uoverskueligt at lave en ordning, der simpelt hen bare var gældende for alle uanset alder, hvad der selvfølgelig er det mest nærliggende, fordi det i forvejen er en ret stor opgave, både når vi taler om penge, og igen også, når vi taler om mennesker, der skal ansættes, og det er noget, der skal køres ind i en rutine.
Jeg synes, at noget af det værste, man kan gøre som politiker, er at melde ud med en ordning, som man egentlig ikke magter, så man må indskrænke den igen.
Så er det altså bedre at begynde på et bestemt niveau, og selv det niveau, som vi har her, er altså relativt ambitiøst.
Så er der flere, der har været inde på rettighederne på arbejdsmarkedet.
Til fru Pernille Frahm kan jeg sige, at lige præcis det med 50-års-grænsen for seniorydelsen bliver der arbejdet med, og vi er meget opmærksom på det.
Når man er i fleksjob, er man ikke forsikret, og det kan man så diskutere frem og tilbage.
Det er ikke så ligetil at få lavet de ordninger, men det er faktisk noget, der bliver arbejdet særdeles intenst med.
Der er en meget stor bevidsthed om, at det, at man ikke har en række rettigheder, når man arbejder i fleksjob, er en meget alvorlig barriere for at få udbredt disse job.
Jeg er utrolig glad for, at der har været en så massiv tilkendegivelse fra alle partier, tror jeg, om, at der her er et vigtigt problem, som der skal gøres noget ved.
Med hensyn til førtidspensionen vil jeg sige, at det hele tiden har været regeringens mening, at det skulle være de nye førtidspensionister, som en egentlig ydelsesreform skulle gælde for.
Men også her må vi sige, at selv om vi har haft to udvalg siddende, der har lavet digre rapporter, som har været udmærkede og et glimrende udgangspunkt, er det stadig væk en stor mundfuld, og rent teknisk er det heller ikke så ligetil.
Det fremgår også af nogle af de stikord, der er kommet fra partierne: nogle snakker om én ydelse, nogle snakker om et system med flere trin i ydelserne, og bare i de vendinger ligger der faktisk nogle ret store forskelle gemt, som ikke er så ligetil.
Meget grundlæggende handler det nu engang også om økonomi.
Vi skal jo være sikre på, at vi kan lave en ordning, som både er retfærdig og forståelig for de mennesker, det handler om, og som vi også magter økonomisk.
Her er vi i en situation, hvor vi skal være meget, meget opmærksom på, hvad vi skiber os ind i, men emnet vil komme op i forbindelse med finanslovforshandlingerne, og dér kan ordførerne så også give deres synspunkter til kende.
Andre var også inde på det, men fru Yvonne Herløv Andersen sagde det egentlig stærkest, og jeg tror, at hvis man i virkeligheden også kunne definere det som et indsatsområde, kunne det være meget interessant at se, hvor langt vi kunne komme.
Jeg kommer i tanke om et eksempel inspireret af fru Jette Gottliebs tale og fru Pernille Frahms tale.
De var nogle af de ordførere, der kom med mange meget konkrete og interessante ting, som jeg lige vil gå efter i sømmene, for der blev også peget på mange større, udgiftskrævende forslag. Jeg kom til at tænke på, at når så afgørelsens time er kommet og de to partier SF og Enhedslisten har kunnet sætte et fingeraftryk på finanslovforhandlingerne, er
det jo alligevel de traditionelle områder, der kommer på bordet: de arbejdsløses rettigheder, de studerendes rettigheder, SU osv. Hvor ville det dog være interessant og opmuntrende, hvis Enhedslisten og SF ville sige, at vores fingeraftryk er, at der skal være de nødvendige redskaber til rådighed for handicappede studerende, og så må de almindelige SU-modtagere altså klare sig med det, de har, hvad de efter min mening fint kan, da vi har et godt SU-system.
Jeg mener, at vi godt kan gribe i egen barm, hvad angår vores egne prioriteringer, og det gælder altså også dem, der med flest eksempler her har peget på ønsker med hensyn til de handicappede.
Jeg vil egentlig godt vende tilbage til et andet emne og diskutere med både de handicappedes organisationer, Center for Ligebehandling af Handicappede og andre, om man kunne prøve at kortlægge, hvordan de handicappede egentlig selv ser på, hvordan de bliver behandlet, og hvordan vi andre oplever de handicappede i vores hverdag.
Jeg tror, vi her kunne finde nøglen til at blive meget bedre med hensyn til sektoransvarlighed, ikke bare når vi står her på talerstolen, og ikke bare når vi stiller krav til finansloven, men til at tænke det med, når vi overhovedet færdes i vores hverdag.
Hvordan oplever en handicappet, der sidder i kørestol, at vi altid står op, når de taler med os?
Denne niveauforskel, som generer mig, må inderst inde præge forholdet mellem mennesker.
Det er også vores opgave at snakke om den slags ting, og jeg blev meget inspireret af det, som fru Yvonne Herløv Andersen sagde.
Jeg kom til at tænke på, at Bille August på et tidspunkt i 1980'erne lavede en film, der gjorde meget stærkt indtryk på mig.
Den handlede om en ung hørehandicappet pige og hendes oplevelser, og man hørte hendes hverdag og hendes kontakt til andre mennesker gennem hendes høreapparat.
Det var altså ikke specielt rart, men det gav et fantastisk stærkt indtryk af, hvad det vil sige at være hørehæmmet.
Men hvornår har man ellers set en film handle om handicappede menneskers hverdag, deres kærlighedsforhold osv.?
Vi kunne måske virkelig give en ny saltvandsindsprøjtning til den handicappolitiske debat med spørgsmålet om, hvordan vi tackler de holdningsprægede spørgsmål, ved siden af at de mere håndgribelige forbedringer af de handicappedes hverdag selvfølgelig fortsat skal stå på vores dagsorden.