Henriette Kjær (KF), 2004-01-20:
Beslutningsforslaget pålægger regeringen at lave en analyse af forskellige modeller for, hvordan man kan lave en ny procedure i forbindelse med tvangsanbringelser.
Formålet med at lave en ny procedure er ifølge forslagsstillerne at sikre større faglighed, mere ensartethed i beslutningerne, hurtigere prøvning ved domstolene og afgørelser, der er uafhængige af kommunernes økonomi.
I beslutningsforslaget opstilles to modeller, som analysen som minimum skal behandle.
I begge modeller afskaffes Den Sociale Ankestyrelses kompetence på det her område, og kommunens børn og unge-udvalg afskaffes eller ændres, så der ikke er en dommer med i udvalget.
Regeringen er selvfølgelig enig i, at der skal være en særlig sikring af forældrenes retssikkerhed i de tilfælde, hvor det er nødvendigt at træffe beslutninger uden forældrenes samtykke, f.eks. om anbringelse uden for hjemmet.
Børn og unge-udvalgenes afgørelser kan indbringes for Den Sociale Ankestyrelse og landsretten.
De instanser, der behandler tvangsmæssige afgørelser, er således i dag uafhængige af kommunens økonomi.
Jeg vil også gerne nævne, at der også tages hensyn til, at de sager bør behandles hurtigt.
Ankestyrelsen behandler således de sager inden 8 uger.
Endelig vil jeg gerne fremhæve, at forældrene får gratis advokatbistand i netop de sager.
Det betyder bl.a., at der ikke er grund til at være så bekymret for, at der er tale om svage forældre, som ikke har ressourcer til at anke afgørelserne, som forslagsstillerne er.
Ønsker forældrene at anke, får de naturligvis hjælp til det af deres advokat.
Jeg er dog enig i, at der i forhold til indsatsen over for de meget udsatte børn og unge er problemer med fagligheden og med at sikre en høj, ensartet kvalitet i indsatsen.
Problemerne findes bare ikke primært i forhold til de tvangsmæssige afgørelser, som der fokuseres på i det her beslutningsforslag.
Som bekendt har regeringen taget initiativ til en reform
af hele anbringelsesområdet, og formålet med reformen er jo netop at styrke og opkvalificere den sagsbehandling, der foregår i kommunerne.
Noget af det, jeg har foreslået skal indgå i reformen,
er, at der skal sikres mere kontrol og mere tilsyn med kommunerne.
Der skal også stilles flere krav til kommunens sagsbehandling; det drejer sig bl.a. om kvalitetsstandarder og mere præcise krav til, hvad der skal indgå i en § 38-undersøgelse.
Samtidig er fordelen også, at det vil opkvalificere behandlingen af samtlige sager, ikke kun tvangsanbringelserne, som beslutningsforslaget omhandler, men også de sager, der løses i samarbejde med forældrene, hvilket jo er 90 pct. af alle sager.
Kort sagt er det således regeringens opfattelse, at dette beslutningsforslag simpelt hen ikke har fokus på de reelle problemer på området, og med den baggrund vil regeringen afvise forslaget.
Det overrasker mig, at forslagsstillerne virkelig mener, at Folketinget skal bruge tid på at behandle det her beslutningsforslag, når det kunne være sket i forbindelse med behandlingen af L 78, som jeg har fremsat.
Emnerne i det her beslutningsforslag ligger tæt op ad L 78, der så nu er blevet til L 78 B, og behandlingen kunne være sket i kraft af et ændringsforslag.
Så jeg ser derfor det her forslag som ren
populisme.
Med hensyn til forslagets indhold vil det ikke være overraskende, når jeg tilkendegiver, at jeg og regeringen ikke kan støtte forslaget.
Med L 78 har jeg fremsat et lovforslag, der løser de problemer, der efter min opfattelse skal løses.
Forslaget om lejernes vetoret ved forbedringer vil få uoverskuelige negative konsekvenser for boligmassen.
Som jeg ser det, må det være en ret for udlejere at modernisere deres udlejningsejendomme, og ud fra samfundsmæssige interesser skal vi ikke begrænse udlejeres mulighed for at modernisere på privat initiativ; vi skal tværtimod fremme sådanne initiativer. Ønsker om en sådan vetoret er jo ikke noget nyt.
Det har lejersiden foreslået adskillige gange gennem tiden, og Socialdemokraterne har haft rig lejlighed til at indføre sådanne regler, men det ønskede man tilsyneladende ikke, mens man var i regering. Det foreslås endvidere, at lejere i småejendomme og i lejemål i uregulerede kommuner skal være omfattet af boligreguleringslovens regler om erstatningsbolig og hensigtsmæssighedsvurdering ved større forbedringer.
Den gældende ordning med et tostrenget system på lejelovgivningens område indebærer, at reguleringen er mindre indgribende i de uregulerede kommuner.
Det kommer bl.a. til udtryk ved, at disse regler ikke gælder i uregulerede kommuner og i småejendomme.
Jeg mener, at vi skal holde fast ved det system og ikke løbende overføre boligreguleringsregler til de uregulerede kommuner.
Den debat har vi jo også allerede haft mange gange ved behandlingen af L 78.
Det skal ikke være nogen hemmelighed, at det ikke var min opfindelse, og jeg mener derfor ikke, at disse regler skal udbredes yderligere.
Endelig foreslås det, at de store huslejespring i nyere ejendomme skal begrænses til 5 kr. pr. kvadratmeter.
Der har været talt og skrevet meget om, at huslejen ikke skal kunne forhøjes, medmindre udlejeren har udført forbedringer.
Det lyder, som om man ikke er vidende om, at de udgifter, der knytter sig til driften af udlejningsejendomme, stiger som led i den almindelige prisudvikling.
Det er faktisk præcis det, der er grundlaget for den omkostningsbestemte husleje, nemlig at udlejeren løbende kan forhøje lejen til dækning af stigende budgetudgifter.
Den foreslåede begrænsning vil kunne betyde, at sådanne stigninger ikke kan dækkes af huslejen, og det er da ikke acceptabelt.
Med mit forslag i L 78 B fordeles større lejeforhøjelser over en periode, samtidig med at udlejeren ikke forhindres i med tiden at opnå den i øvrigt fuldt ud lovlige husleje. Samtidig pålægger mit lovforslag udlejeren en oplysningspligt, så lejerne fremover ved, præcis hvad det er, de går ind til.
Så her er der altså ikke noget nyt i B 72.
Som det fremgår af det, jeg har sagt, kan vi derfor ikke støtte B 72.