Hanne Severinsen (V), 1999-04-06:
Det er godt, at 50-års-jubilæet giver anledning til denne debat om, hvad der egentlig kommer ud af organisationens arbejde, og det er godt, at partierne er enige om, at vi for fremtiden skal have en årlig redegørelse om arbejdet.
Derved kan vi bidrage til synliggørelse og debat om målsætningerne for fremtidens Europaråd.
Hvordan får vi et bedre samarbejde indbyrdes mellem Europarådets mange organer, specielt ministerkomiteen og den parlamentariske forsamling, og hvordan får vi et bedre samarbejde og en bedre opgavefordeling mellem Europarådet og andre internationale organisationer, især FN, OSCE og EU?
Ved at klargøre disse ting bliver det forhåbentlig også lettere at prioritere de relativt færre midler, som Europarådet bevilges, og som slet ikke står mål med de øgede opgaver, der er fulgt i kølvandet på, at Europarådet nu har fået 40 medlemslande; næsten en fordobling på 10 år.
De 10 stifterlande oprettede Europarådet for at beskytte demokrati og menneskerettigheder.
Som der står i formålsparagraffen, skal man sikre og virkeliggøre de idealer og principper, som er deres fælles arvelod.
Der er ud fra dette udviklet en europæisk retsorden, hvor enkeltpersoner eller grupper kan klage over afgørelser i deres eget land.
Man har derved opbygget et omfattende normsystem, som man - vel at mærke som medlemsstat - er forpligtet til at efterleve.
Der er altså i princippet tale
om, at på disse områder gælder henvisning til indre anliggender ikke.
I praksis er dette dog ikke helt så enkelt.
Et land som Tyrkiet har ofte udstillet Europarådets manglende muligheder for at sikre efterlevelse af idealerne. Hvor Europarådets arbejde først og fremmest var koncentreret om definering og beskyttelse af menneskerettighederne, skete der en voldsom ændring af arbejdet efter den kolde krig, hvor de fleste østeuropæiske lande fik gæstestatus og søgte om egentligt medlemskab.
Det har navnlig betydet nye vigtige opgaver i den parlamentariske forsamling.
Hvor optagelse af nye medlemskaber tidligere reelt kun var en godkendelsessag, er det nu en sag, der optager både tid og kræfter.
I de sidste 10 år er Europarådets medlemstal vokset voldsomt.
Da jeg første gang deltog i en session i januar
, var stemningen euforisk, da man bød Ungarn velkommen som første Østland og stemte for at indbyde Tjekkoslovakiet som det næste.
Men så startede den endeløse tragedie i Jugoslavien.
Den kolde krig havde gemt nogle gamle konflikter i dybfryseren.
Da alle ansøgerlande kunne have latente problemer, blev det derfor en omfattende og vigtig opgave at være rapporteur og udarbejde rapporter i forbindelse med et lands optagelse.
Min egen første opgave, Slovakiet, var et godt eksempel på det dilemma, man kom i.
Man ville gerne lokke med medlemskab mod indgåelse af løfter, for alternativet var måske en årelang frustrerende ansøgersituation, som måske forværrede landets situation.
Derfor startede det, som nogle vil kalde en glidebane, hvor vi optog landene, før de opfyldte alle betingelser, så at sige på forventet efterbevilling og med opstillelse af lange løfter om, hvornår de skulle opfyldes.
Det må eftertiden vise.
Men Europarådet er i hvert fald i høj grad blevet en klub af ufuldkomne, men forhåbentlig forbedringsivrige demokratier.
Derfor er Europarådets vigtigste opgave i disse år blevet støtte til de nye demokratier og opbygning af rapporteringssystemet, hvor den parlamentariske forsamling i første omgang koncentrerer sig om at rapportere fra de lande, der er med på såkaldt forventet efterbevilling, men det betyder selvfølgelig ikke, at det ikke i princippet er alle lande, som kan komme under rapportering.
For mit eget vedkommende har hvervet som Ukrainerapporteur nærmest udviklet sig til noget af en
sisyfosopgave
Den har for mig bevist, at vi langtfra er gode
nok til at samordne opgaverne dels mellem Europarådets forskellige organer, dels mellem Europarådet og andre internationale organisationer.
Det er svært at samle oplysninger fra dem alle, og jeg hører gerne, om udenrigsministeren har et bud på, hvordan vi kan forbedre den situation.
I 1994 undertegnedes rammekonventionen om nationale mindretal efter de mange diskussioner i den parlamentariske forsamling om, hvad man kan gøre for at forhindre flere etniske konflikter.
Slobodan Milosevic er jo det værst tænkelige eksempel på en politiker, der holder sig ved magten ved at puste til den ekstreme nationalisme i mangel på evne til at forholde sig til de reelle politiske problemer.
Slovakiet er et eksempel på, at udviklingen kan vende, bl.a. fordi man bruger mindretalsgarantierne som værn mod ledere, der puster til kollektiv paranoia over for andre folkegrupper.
Men man kan mærke, at mange af de gamle europarådslande er tøvende over for mindretalskonventionen; de har også potentielle mindretalsproblemer, som de nødig ser komme op til overfladen.
Jeg tror, at vi i det lange løb bliver nødt til at have et system, som sådan set er forudset i monitoreringskomiteen, hvor alle lande regelmæssigt underkastes et eftersyn og ikke bare de nye lande.
Det europæiske charter om lokalt selvstyre er også et vigtigt signal om, at Europarådet beskytter den lokale mangfoldighed.
Lokalkongressen, hvor kommunal- og regionalpolitikere fra hele Europa mødes, vil også blive et vigtigt bidrag til at styrke demokratiet.
Mange andre vigtige spørgsmål bliver drøftet i europarådsregi:
korruptionsbekæmpelse, kulturarvsbeskyttelse, miljø osv.
Det spændende ved arbejdet i den parlamentariske forsamling er den stadig stigende karakter af et rigtigt parlament.
Man definerer sig i forhold til de politiske grupper og får på denne måde et netværk af politiske venner overalt i Europa, og ligesom i Folketinget er det herefter mest de kolleger, man arbejder med i udvalgene, som man får et nært kendskab til.
For de østeuropæiske politikere betyder det meget, at de her har fået et forum, hvor de er ligeværdige kolleger.
Det betyder også, at der kan tages initiativer og vedtages anbefalinger, der går langt videre end ministerkomiteen, der er bundet af at måtte finde en laveste fællesnævner.
Det er ikke sagt nedsættende, men sådan er det jo, hvis man skal have enstemmighed, og det præger ofte de svar, som forsamlingen får som reaktion på vedtagelserne.
Derfor vil jeg godt understrege, at det er vigtigt at have parlamentariske forsamlinger, der kan tage initiativer og få debatten kørt videre.
Jeg håber, at debatten i dag kan få ministeren og hans embedsmænd til at komme lidt mere på mærkerne, når det gælder om at bruge Europarådet mere aktivt.
Jeg var i FN i efteråret som rapporteur for Europarådet for at se, hvordan man koordinerer politikken dér.
Jeg synes, det var en oplagt ting, at europarådslandene også i FN søger sammen en gang imellem, at vi prøver at forpligte hinanden på nogle af de ting, som de forskellige lande har skrevet under på.
Det gælder ikke mindst rollen som menneskerettighedsvogtere.
Det ville være udmærket, hvis man en gang imellem indkaldte alle de fyrre lande og gjorde dem opmærksom på, at de jo sådan set skulle være nogle af de vigtigste lande til netop at forsvare menneskerettighederne.
Jeg tænker f.eks. på Rusland og Ukraine.
Jeg synes også, at OSCE og Europarådet kunne bruge hinanden langt bedre.
OSCE er fremragende til krisestyring og har et kæmpeapparat i forhold til Europarådet, men til den mere langsigtede, dybtgående hjælp med at skrive forfatninger, valglove og retssystem bør Europarådet have flere ressourcer.
Det er her, vi i vores overvågnings- og rapporteringssystem har brug for at kunne byde på mere juridisk-teknisk assistance med arbejdet for at sikre retsstaten, menneskerettighederne og beskyttelsen af mindretal.
Også EU er en gigant i forhold til Europarådet, men derfor kunne EU jo godt trække på den ekspertise om Øst- og Centraleuropa på godt og ondt, som Europarådet har bygget op.
Danmark er med i alle disse fora.
Derfor er det også en opgave for den danske regering såvel som for andre regeringer, at det bliver bedre koordineret, i stedet for at vi overlapper hinanden.
Ja, Sjirinovskij sagde jo, at det ville være en gave til hans valgkamp, hvis man lod være med at optage Rusland, og det var jo selvfølgelig også noget, der gav stof til eftertanke.
Men jeg vil da godt sige, at det er da rigtigt, at der er opgaver, der bliver taget op, også i den parlamentariske forsamling, som vi ikke skulle tage op, og derfor synes jeg også, at en konstruktiv diskussion snarere skulle være at finde ud af, hvor de vigtige områder er, og det er vel også det, som de fleste andre ordførere koncentrerede sig om.
Og der er netop en række nye opgaver, som er kommet til, og som jeg i høj grad finder særdeles relevante, som f.eks. overvågelse af demokrati og menneskerettigheder.