Bjarne Laustsen (S), 1999-02-12:
Den endelige model for den nye efterløn er nu på plads, og jeg synes, der er god grund til at glæde sig over, at det er lykkedes regeringen at få dette forlig i stand med Venstre, Det Konservative Folkeparti, CD og Kristeligt Folkeparti.
Med det brede forlig er der nemlig skabt klarhed om efterlønnen.
Med efterlønsbeviset behøver ingen at hamstre efterløn, og alle har fortsat et retskrav på efterlønnen fra 60-års-alderen.
Det betyder, at de ledige og nedslidte fortsat kan vælge at stoppe arbejdet, når de er 60.
For de, der kan og vil, er der nye fordele ved at blive lidt længere på arbejdsmarkedet på fleksible vilkår, så det ikke bliver et enten-eller, og herudover er der en kontant præmiering af de ældre, der vælger at trække sig senere tilbage.
Var forliget indgået med et snævert flertal, ville der fortsat være utryghed om efterlønnen, og netop utrygheden har i de seneste år været et af de alvorligste problemer ved efterlønsordningen.
Derfor ville det have været halsløs gerning kun at lave forlig med partierne til venstre i salen om et så vigtigt emne, og det tror jeg også SF og Enhedslisten er klar over.
Det har altid været socialdemokratisk politik at opnå de størst mulige fremskridt for befolkningen og sikre, at disse fremskridt bevares, også under regeringer af borgerlig observans.
Det er nu sket på efterlønsområdet.
Jeg har bemærket, at især Venstres leder, hr. Anders Fogh Rasmussen, i medierne har erklæret, at så længe han har noget at skulle have sagt i partiet Venstre, vil efterlønsordningen ikke blive forringet eller fjernet, selv om partiet skulle få regeringsmagten.
Tydeligere kan det vel ikke siges, at efterlønsordningen er kommet for at blive.
Også efterlønsbidraget, som der lige til det sidste blev skabt uklarhed om, er sikret.
Ifølge grundlovens § 73 kan en fremtidig regering ikke fjerne efterlønnen uden at betale efterlønsbidraget tilbage.
Lovforslagene i forliget indeholder en række ændringer, som Socialdemokratiet mener er rimeligt socialt afbalancerede og nødvendige, og ændringerne af efterlønnen har været nødvendige af især to grunde: for det første for at forhindre, at vi i fremtiden kommer til at mangle arbejdskraft, når flere og flere ældre trækker sig tidligere og tidligere tilbage fra arbejdsmarkedet; for det andet for at undgå økonomiske problemer når stadig færre unge skal forsørge stadig flere ældre.
den daværende arbejdsminister Svend Auken med, at ordningen i løbet af nogle år ville omfatte 27.000 personer og koste 600 mio. kr.
Nu regner vi med 147.000 efterlønnere i 1999 og en udgift på over 17 mia. kr., så efterlønsordningen ville uden indgreb blive kvalt i sin egen succes.
Ordningen skulle sikre, at de nedslidte på arbejdsmarkedet kunne trække sig tilbage, medens de stadig havde førligheden, og det har de også kunnet; efterlønsordningen har været et stort socialt gode for mange tusinde lønmodtagere, som har haft fysisk hårdt arbejde.
Men efterlønsordningen har også gjort det muligt for alle andre at trække sig tilbage, uanset om de var nedslidte eller ej, og til dem må vi nu sige, at vi gerne vil have, at de bliver lidt længere på arbejdsmarkedet.
De tre a-kasser, der har haft den største stigning inden for de sidste 5 år, har været Den Kristelige a-kasse og de to selvstændige ASE og Dana; først på fjerdepladsen kommer Fora.
Vi har brug for seniorerne.
Det kan godt være, at arbejdsgiverne endnu ikke har opdaget det, men der bliver altså færre og færre unge.
For hver 15-årig, vi har nu, er der to 52-årige, og i løbet af ganske få år bliver vi 100.000 flere over 60 år og lige så mange færre under 60 år.
Det må arbejdsgiverne forstå, så de holder på de ældre, og de ældre bliver stadig mere efterspurgt arbejdskraft.
Vi må også forholde os til generationsproblemet.
Mindre årgange og stadig flere ældre peger hen imod et reelt forsørgelsesproblem.
Hvis efterlønsgarantien skal være reel i fremtiden,
må den økonomiske side af sagen derfor også løses.
Det er aldrig sket, og det synes alle i dag at have glemt.
De foreslåede efterlønskontingenter dækker kun en lille del af det, efterlønsordningen reelt vil koste, men det er dog nok til at sikre ordningen økonomisk og politisk.
Ved førtidspensionering får man sit kontingent tilbage minus 30 pct., og ved dødsfald sker udbetalingen til boet.
Ifølge forslaget bliver de, der er svage, nedslidte og uden private ressourcer, ikke afskåret fra at kunne trække sig tidligt tilbage, og de bliver økonomisk stillet fuldstændig som efter den tidligere ordning, når man ser på den samlede udbetaling over 5 år.
Men til dem, der har en stor pensionsformue, bliver der lidt mindre fra staten, hvis de vælger at gå på efterløn som 60-årige eller 61-årige.
Det er selvfølgelig aldrig populært, når der skæres i tilskud fra det offentlige, og det bliver selvfølgelig heller ikke mere populært, når indgrebet er kompliceret og svært at overskue for den enkelte.
Efter Socialdemokratiets mening er der imidlertid skabt gode og rimelige overgangsordninger på alle områder, og alle, der i dag opfylder de gamle regler, opfylder også de nye, skærpede anciennitetsregler med krav om 25 års a-kassemedlemskab inden for 30 år.
Sammenfattende kan man sige om indholdet i efterløns- og pensionsreformen, at alle, der fylder 60 år inden den 1. juli 1999, er omfattet af de gamle regler, og de kan endog benytte de nye fleksibilitets- og præmieringsordninger.
Personer på overgangsydelse er også sikret retten til efterløn på 82 pct.-satsen; til gengæld modregnes kapitalpensionen ikke i deres efterløn, og de skal heller ikke betale det særlige efterlønskontingent, men blot det sædvanlige a-kassekontingent.
De kan endog vælge at arbejde enten efter 200-timers-reglen eller efter den nye fleksordning.
Nye 60-årige efterlønsmodtagere kan få 130.000 kr. om året i 5 år, svarende til 91 pct. af den maksimale dagpengesats.
For denne gruppe sker der modregning i kapitalpensionen, men der er lavet fornuftige overgangsordninger, der ender med et bundfradrag på 10.000 kr., svarende til en kapitalpensionsformue på 200.000 kr.
De 62-65-årige får 143.000 kr. om året i efterløn, svarende til 100 pct. af den maksimale dagpengesats, og for denne gruppe sker der ingen modregning for kapitalpension.
Der indføres en skattefri bonus for hvert kvartal, der arbejdes efter det fyldte 62. år, hvilket giver 103.200 kr. for fuldtidsarbejde frem til folkepensionsalderen.
Under hele efterlønsperioden kan man arbejde lige så meget, man vil, men der vil ske en modregning i efterlønnen time for time på 68 kr.
Forudsætningen er selvfølgelig, at man har været ledig i 2½ år, før man fylder 60 år.
Alle kan fremover tjene 200.000 kr. om året, uden at det påvirker folkepensionen.
For den del af lønnen, der ligger over de 200.000 kr., bliver modregningen kun 30 pct., hvor den i dag er det dobbelte, og også det vil være med til at tilskynde de ældre til at blive lidt længere på arbejdsmarkedet. Det nye efterlønskontingent er det, der gør mest ondt, men alligevel er det stadig væk en god forretning.
Alle skal i fremtiden i mindst 25 år betale godt 3.000 kr. om året; dette beløb er dog fradragsberettiget, og det svarer til knap 60.000 kr. netto.
For det beløb kan man som 60-årig gå på efterløn og få udbetalt 653.000 kr. i 5 år, og ville man lave en privat opsparing, skulle der indbetales mindst 4-5 gange så meget i årlig præmie.
Man kan også arbejde, til man bliver 65 og så gå på folkepension og hæve 103.000 kr. skattefrit.
Lad mig til slut komme med en venlig henstilling til alle, uanset hvilken politisk observans de har: det er vigtigt, at efterlønsordningen er forankret i a-kasserne.
Der er nok af politiske partier, der står på spring for at lægge ordningen over i det offentlige, og en fortsat kritik af hele efterlønsordningen og efterlønsbeviset fra visse kræfter i fagbevægelsen og fra SF og Enhedslisten ville være vand på disse kræfters mølle.
Med disse ord kan jeg på Socialdemokratiets vegne anbefale lovforslagene.