Pia Gjellerup (S), 2001-09-06:
Det er usikkerhed og uro, der præger økonomien ude i verden.
Jeg ved ikke, hvad man skal sige, der præger Folketinget -
jo, lidt uro i hvert fald
Men uroen ude i verden er jo meget mere betydningsfuld for os, og vi har af den grund mere end nogen sinde brug for at have en stilfærdig, rolig og sikker hånd, når det gælder finanspolitikken.
Men hvorfor nu det?
Når det går godt i Danmark, hvorfor kan vi så ikke bare bruge løs?
Det er ikke sagt helt direkte i dag, men jeg synes, jeg har hørt en vis undertone mange steder fra i denne Folketingssal.
Men vi kan ikke bare bruge løs.
Netop når det går godt, er det jo, vi skal holde fast.
Det er dér, vi skal sikre, at vi udbygger fundamentet for, at der er velfærd ikke alene i år 2002, men langt ind i fremtiden.
Det er når det går godt, man skal sørge for at få betalt sin gæld af, og det er når det går godt, man skal sørge for at få øje for de mangler, der er, og få udbedret dem.
Derfor nægter regeringen at spille hasard med økonomien og dermed med velfærden over for børn, ældre og syge for fremtiden, blot for at kunne stemme for overbud i 2002.
Regeringen går ind for en sund velfærdsudvikling på grundlag af en sund økonomi, og vi har i årene forud og i år truffet beslutninger og indgået aftaler, der skal indfries i 2002.
Ved beslutningerne og aftalerne har vi fra regeringens side først og fremmest lagt vægt på forbedringer inden for sygehusvæsenet, inden for folkeskolen, inden for ældreomsorgen og inden for boligområdet.
Vi besluttede tilbage i 1998 en gennemførelse af lettelser i personskatterne i 2002
, der efter betaling af grønne afgifter udgør ca. 3 mia. kr. Disse beslutninger skal med i et finanslovforslag, og det er de også.
Debatten i dag har berørt sygehusene meget, og det er jo hverken uventet eller usædvanligt.
Jeg vil derfor opholde mig et øjeblik ved dette emne og komme ind på det, der rummes i finanslovforslaget.
Regeringen har konsekvent tilført midler til sygehusvæsenet og tilført medarbejdere til sygehusvæsenet i alle årene siden 1993 og vil også gøre det næste år.
Vi har øget uddannelseskapaciteten for sundhedsmedarbejdere - kraftigt endda.
Det har vi gjort, fordi det var nødvendigt både at tilføre ressourcer i form af økonomi og i form af medarbejdere efter en lang periode med stagnation, og fordi den teknologiske udvikling har gjort det muligt for os at gennemføre behandlinger og operationer, som vi næsten kun kunne drømme om tidligere.
Vores indsats, som er udført gennem aftaler med amterne, har ført til, at mange flere mennesker er blevet behandlede og er blevet helt eller delvis raske. Vi har imidlertid i Danmark en stor mangel på sundhedspersonale, og det tager det som bekendt ganske mange år at rette op på.
En læge bliver ikke færdig til at slippe løs i operationsstuen lige på en håndfuld finansloves tid.
Vi slås faktisk lidt med arven efter hr. Bertel Haarders 10 år lange undervisningsministertid, og det kunne både vi, sygehusene, medarbejderne og ikke mindst patienterne gerne have været foruden.
Det kommer i hvert fald af, at hukommelsen er meget dårlig hos mange, og at der ikke er nogen, der vil erindre om fortiden.
Men vi fortsætter ufortrødent, kritik eller ej, og vi må jo se i øjnene, at år efter år - hver gang, der er lavet gode løsninger, der kan rumme de medarbejdere, der er mulighed for at rekruttere, og de aftaler, der kan laves med de medarbejdere, der er inden for sundhedsvæsenet allerede i dag - ja, da vil vi sikkert høre den samme sang gentaget fra Venstre: 1½ mia. kr. mere! Helt ligegyldigt, hvad der er sket i mellemtiden: 1½ mia. kr. mere!
Det er måske ikke så perspektivrigt, men så ved vi da i hvert fald, hvad vi skal forberede os på hvert år. Vi fortsætter ufortrødent: Fremrykning af kræfthandleplanen, yderligere understøttelse af en vellykket hjerteplan og senest en aftale om 120.000 flere operationer inden for de næste 3 år på de kirurgiske områder, hvor der er forholdsvis lange og for lange ventetider - blot for at nævne nogle væsentlige elementer i den aftale, der blev lavet med Amtsrådsforeningen her før sommerferien.
Se, alt det vi gerne vil, alt det vi har besluttet, alt det vi har aftalt, og de nye ting vi gerne vil - hvordan kan vi så finansiere dem?
Ja, det har debatten jo i dag handlet meget om, og her vil jeg da kvittere over for Færøerne - ikke fordi hr. Óli Breckmann og hr. Jóannes Eidesgaard er meget enige om situationen, men jeg vil gerne kvittere for meldingerne fra Færøerne om udviklingen i den færøske økonomi og den sammenhæng, den har med bloktilskuddet fra Danmark. Jeg forventer, at vi kan få konfirmeret det element i finanslovforslaget, der vedrører det færøske bloktilskud, ved en aftale i den kommende tid.
Oppositionens finansieringsforslag frembyder en hel del problemer.
Jeg ved ikke, om de gør det endnu for oppositionen, men vi kan jo prøve en gang til, og lad mig tage nogle enkelte eksempler.
Det ville være usundt for økonomien at tro, at man kan finansiere aktivitet, mere aktivitet, meget mere aktivitet i Danmark ved at skære på udviklingsbistanden.
Det er dårligt for velfærdens fremtid, og så er det i øvrigt også usympatisk.
Der er noget tilsvarende, der gør sig gældende med Nordsøolien.
Det er heller ikke noget, der vil være aktivitetspåvirkende i Danmark, hvis vi finder frem til en beskatning af Nordsøolien, så heller ikke her kan vi sige, at hvis vi nu kunne finde et beløb i form af beskatning, ja, så kunne vi bruge det.
Nej der ville også være aktivitetsvirkninger, vi skulle tage hensyn til.
Men der kan være en god grund til at se på selve indretningen af beskatningen.
Det har hr. Frank Aaen spurgt om flere gange i dagens løb og også fået svar, og jeg kan føje til, at det er jo ikke tilfældigt, at vi har et udvalg siddende.
Der kan være god grund til at se på, som også vismændene har påpeget adskillige gange: Kan vi indrette Nordsøbeskatningen - eller som den mere præcist hedder, kulbrintebeskatningen, men der er jo ikke så mange, der ved, hvad det er for noget - på en måde, der strukturelt er bedre end den, vi har i dag?
Det vil vi gerne vende tilbage til, men jeg tror, der er god grund til også her at tage sig god tid og påvise, hvad der kan tilrettelægges for fremtiden.
Så er der effektivisering, og det taler vi jo meget ofte om, når vi taler om den offentlige sektor: Effektivisering, bedre indkøb.
Vi taler ofte om det, som om der overhovedet ikke sker noget i den offentlige sektor.
Den er der bare, og den bruger pengene, som den plejer, den indretter sig, som den plejer, og den handler, som den plejer.
Nej det er faktisk ikke rigtigt.
Vi har i hvert fald i vores regeringstid stædigt og vedholdende år efter år været på udkig efter måder, man kunne effektivisere på, måder man kunne bruge indkøbsstyrken på, og også måder man kunne løse forskellige opgaver på, også i samarbejde med private.
Der er således allerede på finanslovforslaget indregnet en reduktion på 2 pct. på ikkeaftalebelagte områder, og det er en fremgangsmåde, som jeg ved, at fru Gitte Seeberg sætter pris på.
De Konservative kom dog frem med, at det er på alle andre områder end de aftalebelagte, men jeg tror, at De Konservative har haft et lidt let gennemsyn af, hvad der findes af aftaler.
Der er andre områder end politiet og forsvaret, der er flerårsaftaler på, og vi vil ikke fra regeringens side bryde nogen aftaler.
I sådanne flerårsaftaler er der jo meget ofte indbygget en målsætning om effektivisering, som bliver fulgt år efter år.
Så jo, 2 pct. på alle ikkeaftalebelagte områder.
Problemet for De Konservative er så, at de får de 2 pct. til at blive 1,2 mia. kr., og det er jo flot og dejligt, hvis man skal finansiere meget.
Men det er faktisk kun 0,4 mia. kr., og de er allerede indregnet i finanslovforslaget.
Det er muligt, at det forholder sig sådan, at det konservative oplæg regner med hele den offentlige sektor og altså ikke alene staten, og at det er dér, divergensen er.
Det er altså en etårig sikkerhedsmargin for uforudsete udgifter, man vil spare.
Men man bliver altså ikke rigere eller sikrere eller mere stabil af at bruge de sidste sparepenge; dem gemmer man til sidst på måneden, og hvis ikke man har fået dem brugt sidst på måneden, er man glad for det, for så har man lidt mere at stå imod med næste måned.
Vi opererer jo med år, når vi taler om finansloven, og jeg synes, det er en god og rigtig og fornuftig måde at tilrettelægge et budget på, at man har en reserve.
Men brug den ikke til noget, man ved, man gerne vil gennemføre; brug den til noget, hvor man kan risikere at stå med en fælles opgave i det kommende år.
Det har vi oplevet i år, for der har været eksempler på, at når der var noget, vi meget gerne ville gennemføre i år, ville begge de to partier, som også ville afskaffe reserven sidste år og også stemte for at afskaffe den sidste år, gerne bruge af den reserve, vi andre havde sørget for var til stede.
Så er der aktiveringen.
Her har mange partier været fremme med bud på, at her kunne man jo lave besparelser, især på den hovedløse aktivering.
Jeg har ledt efter kontoen for »hovedløs aktivering«, for den synes jeg også vi skulle afskaffe, men jeg har faktisk ikke fundet den.
For selv om offentligheden bliver præsenteret for eksempler - oven i købet ganske mange eksempler må vi også se i øjnene - på, at aktiveringen bestemt ikke altid er lige målrettet eller lige fornuftig, hverken for den det handler om eller for det resultat, den skal føre til, er det da helt galt bare et opgive.
Regeringen har ikke tænkt sig at opgive den aktive arbejdsmarkedspolitik og vende tilbage til tidligere tiders passive.
Vi har tænkt os at skabe en bedre aktivering.
Det er det bedste svar, hvis vi skal have endnu flere ind i den aktive arbejdsstyrke, og det har vi som bekendt brug for.
Og når der er brug for det, og når de mennesker, det handler om, også har lysten til det, ja, så plejer det at gå op i en højere enhed, og det er det, vi gerne vil arbejde på. Det bliver næppe billigere, men vi kan heller ikke sige, om det bliver dyrere; det bliver forhåbentlig bedre inden for den ramme, der er.
Hvis det skulle blive billigere, så tror jeg, at alle ville være glade, der er ikke nogen, der bare vil bruge nogle penge, der ikke er brug for at bruge.
Så har vi også meget diskuteret råd, nævn og puljer, og her kan der sikkert findes aktiviteter, hvor vi ved en nøje gennemgang vil prioritere anderledes.
Lad os få drøftet det nærmere, men lad os se i øjnene, at det at kaste sig ud i bare den fornemmelse af, at der kunne være 700 mio. kr. at hente her, som Venstre har foreslået, er nok hinsides al virkelighed.
Der har været nævnt et eksempel af de mere kuriøse, nemlig Udetillægsnævnet.
Det tror jeg kunne diskuteres.
Det vil bringe os i retning af de 700 mio. kr. med sådan cirka en halv million kroner, men lidt har også ret.
Der er altså adskillige problemer med finansieringssiden hos oppositionen, men hvad så med regeringen?
Det har sandelig også været diskuteret i dag.
Regeringen har sørget for finansiering til indsatserne
for de syge, for skolebørnene og de ældre.
Vi har finansiering til trafikinvesteringer, til EU-medlemskabet, til EU-formandskabet og til udviklingsbistandens forøgelse.
Vi har finansiering af en samlet lettelse på personskatten,
Man kan ikke forkaste det, der er lagt frem fra regeringen, og så lade, som om man bare kan bygge ovenpå og lade være med at finansiere det, man har forkastet.
Nej, der er sådan, som jeg tror især hr. Ole M. Nielsen
var inde på,
at man også må tage på sig at finansiere det dér, hvor man ikke kan lide regeringens finansiering.
Det er sådan set fair politisk at sige, at denne finansiering bryder man sig ikke om, man kan bedre lide det her forslag, men det at lade, som om man bare kan springe den over, ikke kan lide den og på et tidspunkt stemme imod og så lade, som om det hele balancerer, går ikke.
Jamen så mangler der noget hos regeringen, også selv om finansieringsforslagene blev stemt igennem, bliver der sagt.
Ja, som vanligt har finanslovsforslaget et udestående, men dette udestående er ikke er større, end det er sædvanligvis, det har været større, det har også været mindre. Under tidligere regeringer med Venstre og De Konservative var det ofte dobbelt så stort, men forskellen fra dengang til nu er, at den regering, der fremsætter finanslovsforslag til debat i dag, har hele tiden realiseret en bedre offentlig økonomi, lige fra vi begyndte finanslovforhandlingerne, og helt til regnskabet var gjort op, når finansåret var gået.
Vi begynder med andre ord godt og slutter bedre, og det er faktisk en vane, vi vil lægge os efter at forfølge.
Med hensyn til rammen på 1 mia. kr. til nye initiativer - den har været kaldt meget i dag - så havde vi jo sidste år god erfaring med både at forhandle fordeling, indholdet i de enkelte elementer og også finansieringen.
Jeg synes, at man skal forfølge gode erfaringer.
Det vil vi prøve igen.
Vi har peget på nogle emner, som i øvrigt er en meget bred invitation til meget, meget store dele af Folketinget.
Den håber jeg at mange vil tage imod, men det er altså både fordeling, det endelige indhold og finansieringen, der handler om.
Med hensyn til barselorloven fungerer det jo lidt anderledes.
Jeg vil ikke sige, at vi nødvendigvis har gode erfaringer med at finde brede flertal på børneområdet, jeg mindes, at vi har lavet en børnepasningsorlov med et meget snævert flertal i Folketinget, men andre er nu kommet på bedre tanker, så der nu skal gøres noget på orlovssiden.
Jeg mindes jo de glade dage i 1993, 1994 og 1995, hvor vi sloges med Venstre og De Konservative om disse frygtelige orlovsordninger, men nu er de altså blevet meget bedre.
Og jeg synes altid, man skal tage imod nogen, der kommer på bedre tanker, selv om det godt kan være ganske overraskende, og hvor man godt kan være lidt forundret over, hvad der dog driver værket. Men jeg synes, at vi kan se Folketinget rundt, at vi dér er meget optaget af at finde noget, og at vi har fået stillet en meget lang række forskellige forslag op.
De går i samme retning, men de har nogle meget forskellige elementer.
Jeg tror, at de under alle omstændigheder har afsat en klar forventning i befolkningen om, at vi finder en ordentlig løsning i fællesskab.
Så længe vi står og fægter med alle vores forskellige forslag, som vi har meget gode argumenter for hver især og også meget gode argumenter imod hver især, så kommer vi ikke til at levere noget.
Derfor håber jeg meget, at det, vi begynder med på mandag ved forhandlingerne i Finansministeriet, er, at vi kan finde frem til en fælles model, i hvert fald tage hul på en fælles model, og så er jeg faktisk overbevist om, at så finder vi også finansieringen.
Så er der forhandlingerne, der står forude, og man kan måske næsten fristes til at sige, at så kommer realiteterne jo frem.
Dagen i dag har været præget af mange, mange ønsker.
Det kan jeg faktisk godt forstå, når man ser på, hvad det er for et tidspunkt af valgperioden, vi diskuterer en finanslov på.
Det har også præget, at ønskerne, der er fremsat, måske har mere karakter af at være for de næste 4 år.
Men vi skal jo have en finanslov for det næste år, for 2002, og derfor vil jeg nu sætte mig meget grundigt ind i de mange udspil, der er præsenteret her i de sidste dage, efter at regeringen præsenterede sit finanslovforslag sidste tirsdag.
Jeg vil prøve at finde de områder, hvor vi har nogle fælles målsætninger, og dem er der jo en hel del af.
Jeg tror godt, at vi til trods for de også på tidspunkter meget skarpe ordvekslinger i dagens løb kan se i øjnene, at vi kan finde en række områder, hvor vi vil nogle af de samme ting. Så jeg vil sammen med mine kolleger prøve at se: Hvad er det for emner?
Hvor er der nogle fælles flader at mødes på?
Så er det jo helt rigtigt, hvis man spørger, som Børsen spurgte mig på et tidspunkt: Hvad hvis Venstre vil stille et ultimatum om privathospitaler og De Konservative et ultimatum om skattelettelser?
Ja, så er der jo ikke ret meget fælles flade at forhandle om, så bliver det lidt kort, men jeg er faktisk meget overbevist om, at det vil være få, om nogen, der kommer til forhandlingerne med ultimata, men kommer med ønsker.
Og jeg håber, at det er ønsker, der er nøje tænkt over, og ikke alene ønsker for det, man gerne vil i en periode fremover, men også ønsker, som man prioriterer så højt, at man vil finde plads til dem i 2002.
Det er jo ikke nogen overraskelse for nogen, slet ikke efter i dag, at regeringen har opfattet de mange ønsker, der er præsenteret, som for meget til at kunne rummes i finansloven for 2002.
Alt for meget.
Jeg vil derfor gerne opfordre ordførerne til at gennemgå deres ønsker nøje, og jeg ved af erfaring, at jeg skal sige det én gang til: Jeg vil gerne opfordre alle til at finde frem til de forslag, der er prioriteret allerhøjest.
Jeg tror, at vi igen med en sædvanlig stor anstrengelse kan få omdannet finanslovforslaget til en god finanslov, og til en finanslov, der er så god, at den vil kunne udvikle velfærden i Danmark, ikke alene i 2002, og så er det slut på grund af for meget, men en finanslov, som også rækker ind i tiden, som skaber et fundament for velfærden i de næste mange år.
Jeg glæder mig til arbejdet.
Der vil utvivlsomt også være skrappe ordvekslinger undervejs, men sådan er det, og uden dem når vi heller ikke at finde ud af, hvad der betyder mest for os.