Lene Espersen (KF), 2000-12-14:
Skatten skal ned.
Det sagde Det Konservative Folkeparti for 2 år siden, men vi stod alene.
Skatten skal ned.
Det Konservative Folkeparti for 1 år siden, men vi stod alene. Skatten skal ned.
Det sagde Det Konservative Folkeparti også, da vi startede finanslovdebatten for 4 måneder siden, men vi stod alene.
Det gør vi heldigvis ikke mere - står alene altså.
Vi byder velkommen til Det Radikale Venstre, til midterpartierne og også til vores nærmeste venner i Venstre.
Velkommen i Folketingets helt egen skatteyderforening.
Vi konservative glæder os til sammen med jer alle sammen at gøre Danmark til et samfund, hvor det kan betale sig at arbejde, at uddanne sig og at vise initiativ.
For Det Konservative Folkeparti er målet klart.
Vi vil have afskaffet mellemskatten.
For lige her og nu er det danske samfund inde i en helt uholdbar udvikling.
Det skal kunne betale sig at arbejde, og der er ikke plads til yderligere skattestigninger, som trækker i den forkerte retning.
Det burde efterhånden stå
lysende klart.
Når der forhandles overenskomster, står ferie og frihed på dagsordenen, og samtidig er der flere og flere, der tidligere ønsker at nyde deres otium.
Jamen det er da helt klart.
Der er jo ingen, absolut ingen tilskyndelse til at arbejde lidt mere.
Samtidig oplever vi i stadig tiltagende omfang
virkningerne af lavere skatter i andre lande.
Og vi har kun set begyndelsen.
Udfordringerne for unge mennesker kan lige så godt ligge i udlandet, som de kan ligge i Danmark. Og de barrierer, som førhen forhindrede flytning fra et land til et andet, er heldigvis ikke til stede mere.
I andre lande, hvor skatterne i forvejen er lavere end i Danmark, er de begyndt at forberede sig på en større konkurrence.
De sætter personskatterne ned.
Det ser vi i Tyskland, det ser vi i Holland, det ser vi i Frankrig, det ser vi i Italien, det ser vi i Finland.
Og der er overvejelser i andre lande.
Vi konservative kan kun være lidt misundelige.
Hvorfor er det vores partifæller i andre lande, der har fornøjelsen af de fornuftige Socialdemokrater?
Hvis vi skal fastholde grundlaget for den udbyggede offentlige service, er det bydende nødvendigt at tilstræbe en klar og enkel målsætning. Det skal kunne betale sig at arbejde og at arbejde i Danmark.
Det kræver en indsats på arbejdsmarkedet.
Der skal ses på hele arbejdsmarkedspolitikken, og vi skal være sikre på, at det kan betale sig at være aktiv frem for passiv på arbejdsmarkedet.
Det kræver også en realisering af hensigten om at skabe et rummeligt arbejdsmarked, hvor personer med nedsat arbejdsevne får mulighed for at deltage på arbejdsmarkedet.
Det Konservative Folkeparti er glad for reformen for førtidspensioner, og vi tror på, at det vil være til gavn for det enkelte menneske og for samfundet, at vi sætter fokus på evner i stedet for på svagheder.
Men det kræver også, at der findes finansiering til at nedsætte skatterne på den sidst tjente krone.
Alt for mange fuldtidsbeskæftigede er omfattet af mellem- og topskatten.
Når pinsepakken slår
fuldt igennem, vil ca. 88 pct. af alle fuldtidsbeskæftigede danskere betale mellemskat, 88 pct. af alle fuldtidsbeskæftigede danskere, mens ca. 42 pct. vil betale topskat.
Mellemskatten er derfor nærmest skræddersyet til at belaste alle, der vælger at gå på arbejde.
Mellemskatten fjerner lysten til at arbejde lidt mere, til at uddanne sig lidt mere.
Mellemskatten fjerner lysten til at få et arbejde, når man er ledig, og mellemskatten fjerner lysten til at blive boende i Danmark, når nu man kan få et job uden for landets grænser.
Mellemskatten er simpelt hen et af de bedste rengøringsmidler, der findes.
Ingen virkelyst lades tilbage, alt skal væk.
Det er baggrunden for, at Det Konservative Folkeparti som det eneste parti i Folketinget har foreslået nedsættelse af personskatten gennem en gradvis afvikling af mellemskatten.
Det er nødvendigt at ændre retningen og øge gevinsten ved at arbejde.
De hidtidige fald i arbejdstiden, stigningen i antallet af ældre og konkurrencen fra udlandet taler deres eget tydelige sprog.
Den forventede stigning i antallet af ældre betyder også, at der skal spares op i den offentlige sektor, så den offentlige gæld kan nedbringes, inden udgifterne til flere ældre for alvor begynder at stige. Netop på dette punkt er Det Konservative Folkeparti egentlig helt enig med regeringen.
Skattelettelser skal finansieres, og det konservative forslag er finansieret krone for krone.
Dette års finanslov er en kedsommelig fortsættelse af regeringens politik de sidste 8 år.
Der bliver endnu en gang tale om en kraftig udgiftsstigning.
Det offentlige forbrug stiger endnu en gang i år med over 2 pct., og hvad værre er, er stigningen mere end dobbelt så høj som regeringens i forvejen uambitiøse målsætning om, at udgiftsvæksten skal begrænses til 1 pct. Familierne bliver pålagt stigende afgifter, et lavere personfradrag og stigninger i de kommunale skattesatser, alt i alt omkring 5 mia. kr. i skattestigninger for familierne.
Regeringen tilbagefører en lille del i form af lavere a-kassekontingent og pensionstillæg m.v. til udvalgte grupper.
Men alt for mange familier sidder tilbage med skattestigninger, der sammen med de stigende energipriser kun kan betyde én ting: endnu en belastning af den private husholdsningsøkonomi.
Og regeringen er kold, helt kold.
Der er ingen hjælp at hente, når det gælder de høje priser på opvarmning af boligen, og det på trods af at indtægterne fra nordsøolien er steget kraftigt på grund af de høje energipriser.
Det Konservative Folkeparti har foreslået en midlertidig nedsættelse af energiafgiften på 1,5 mia. kr.
Dette engangstab af afgifter svarer til mindre en 1/10 af de engangsindtægter, der trækkes ud af virksomhederne til næste år.
Alligevel mener regeringen ikke, at det kan lade sig gøre at lade en del af ekstragevinsten fra nordsøolien komme familierne og virksomhederne til gode.
Befolkningen må håbe på fortsat milde vinde fra vejrguderne, for fra regeringen skal vi ikke regne med noget.
Muligheden for at lade familierne og virksomhederne slippe lidt billigere i skat frem for at betale stadig mere bliver ædt op af udgiftsstigninger og flere ansættelser i den offentlige sektor.
Der kunne argumenteres bravt og inderligt for flere midler til forskellige områder, men det mindste, vi bør gøre, er da at stille krav til prioriteringer i den offentlige sektor.
I den private sektor er det rent faktisk muligt at øge produktiviteten, også på de områder man sagtens kan sammenligne med den offentlige sektor, og her gennemsnitlig med 2 pct. om året.
Helt så meget kan man måske realistisk set ikke kræve i den offentlige sektor som en tilbagevendende
besparelse
Turde regeringen lave øvelsen, ville man dog nok i første runde komme over de 2 pct. Men en årlig produktivitetsstigning på 1 pct. ville f.eks. frigøre 8.000 arbejdspladser, der kan bruges de steder, hvor der virkelig er behov, f.eks. på ældre- og sundhedsområdet. Det er, som om effektiviseringer og prioriteringer inden for den offentlige sektor er et tabuemne.
Der er behov for nytænkning, og der er behov for at stille skrappere krav til udnyttelsen af skatteborgernes penge.
Det er ikke sket i denne regerings tid.
Det offentlige forbrug er ud over pris- og lønstigninger steget med ca. 55 mia. kr. siden 1992.
Det er en stigning på 30 mia. kr. ud over den stigning, regeringen forventede frem til 2000 i Ny Kurs fra maj 1993.
Når regeringens forkromede planer sammenholdes med den faktiske udvikling, fremgår det da også klart, at regeringen ikke har været i stand til at styre de offentlige udgifter.
Det fremgår også, at stigningen i den private beskæftigelse kun har været halvt så stor, som regeringen forudsatte ved sin tiltræden.
På bunden af kaffegrumset forudså regeringen også, at arbejdsstyrken ville stige på grund af opsvinget og flere personer i den erhvervsaktive alder, men arbejdsstyrken er tværtimod faldet siden 1992.
Den lave ledighed er altså ikke et resultat af en velgennemtænkt realisering af regeringens planer, men derimod først og fremmest et resultat af højere offentlig beskæftigelse og et sikkert velment, men ganske mislykket, forsøg på at øge arbejdsstyrken.
Regningen for den forfejlede politik er ikke overraskende sendt til skatteyderne.
Skattetrykket er steget med 2 procentpoint siden 1992, så hvad blev der dog af regeringens planer om, at skattetrykket skulle reduceres med 2 procentpoint?
Vi venter spændt.
Men jeg gør et lille forsøg på at tage den diskussion i opløbet, så kan det da være, vi kan spare tid.
Skattetrykket er steget i regeringens tid.
Det kan ikke gemmes bag diverse tekniske korrektioner eller bortforklaringer, og skulle der være nogen tvivl om det, kan jeg henvise til Finansministeriets opgørelse, der viser, at vedtagne skatteændringer siden 1992 i alt har øget skatterne med ca. 25 mia. kr. i år. Når regeringen lægger op til, at den offentlige service fremover skal forbedres uden skattestigninger, kan vi vende blikket mod 8 års mislykket politik.
Regeringens planer er baseret på en vækst i arbejdsstyrken og en vækst i den private beskæftigelse, og det er der ikke sig selv ikke noget i vejen med.
Men Finansministeriets opgørelse viser, at der er risiko for nye skattestigninger på over 30 mia. kr. frem til 2010, og det bliver i hvert fald 30 mia. kr., hvis forudsætningen om en øget arbejdsstyrke ikke holder.
Det kan godt gøre én lidt nervøs, for regeringen viser ingen initiativer, der kan øge gevinsten ved at arbejde, og regeringen viser ingen initiativer, der kan bremse den ukontrollerede vækst i det offentlige forbrug, så hvorfor skulle det så gå anderledes nu, end vi har oplevet de seneste 8 år?
Derfor er der desværre heller ingen grund til at tro, at konsekvensen bliver andet end nye skattestigninger.
Når omkostningerne for skatteyderne fortsætter og budgetoverskridelser i den offentlige sektor lægges oveni, venter en gigantisk skatteregning til familierne og erhvervslivet.
Det kræver ikke talenter inden for læsning af krystalkugler eller kaffegrums for at se dén udvikling.
Vi står altså med en finanslov, der ikke forholder sig til de reelle problemer i det danske samfund, og et eller andet sted er man ikke overrasket over, at Enhedslisten og SF vil deltage.
Men at CD vil være med, forstår vi ikke, for hvad har vi hørt fra CD siden august?
Lad mig citere fru Sonja Albrink, CD's erhvervs- og skatteordfører, der i august sagde følgende: »CD kan ikke acceptere, at erhvervslivet skal belemres med nye byrder og stramninger, som det nye finanslovforslag lægger op til.
Konsekvensen af finanslovsaftalen er en regning på knap 2 mia. kr. til dansk erhvervsliv, og det hænger ikke sammen.«
Men, men, men: Samme dag, som fru Sonja Albrink sagde ét, hørte vi nogle andre toner fra hr. Peter Duetoft, for han sagde: »Vi har fredet regeringen i den forstand, at vi har sagt, vi godt vil lave delaftaler med SF.«
Så var det, vi tænkte: Det ser ikke helt godt ud.
Men glade blev vi dog, da CD efter euronejet både tænkte sig om og meldte klart ud, at CD ville afvise at indgå
større aftaler med SF, som det var tilfældet sidste år.
Hurra, tænkte vi, CD ved vi, hvor vi har, og godt var det da også at læse på CD's hjemmeside, at finansministeren ikke igen i år kunne strikke et kludetæppe sammen med en alliance bestående af regeringen, SF og CD.
Det står der stadig, www. og det hele, bare se efter.
Men så var det, julen nærmede sig, og CD blev lidt svage i koderne, for det hele endte jo med, at hr. Peter Duetoft gik glad og fro fra forhandlingerne med ordene: Nu har vi sat ønskerne på ønskesedlen, og så skal vi have fundet ud af, om julemanden kan opfylde dem.
Så kender vi CD igen.
Lige midt i en sørgelig julehistorie, og med hvilken julemand!
Med stor elegance har regeringen med finansministeren forklædt som julemand i spidsen samlet sine venner fra Enhedslisten, SF og CD, iført dem gråt og rødt tøj og små huer for derefter at sætte sig sammen med dem om fadet for grådigt at tømme det for grød. Det er en grum, grum spøg i denne søde juletid.