Villy Søvndal (SF), 2004-02-27:
Tak for en lang og grundig debat om et forslag, der jo har fornyet interesse, nemlig diskussionen om børnefamiliernes vilkår.
Jeg synes, det er positivt, at vi, 2 år efter regeringen tiltrådte, hvor børneområdet stort set kun har mødt forringelser, har mistet økonomi, har betalt hovedparten af prisen for regeringens skattestop, nu oplever en fornyet interesse for debatten om børnefamiliers vilkår.
Også tak til socialministeren for støtten til intentionerne i forslaget.
Det, der skiller os, er så diskussionen, der hedder: Hvad gør regeringen faktisk?
Er regeringen i gang med forbedringer på området?
Ja, på områder, hvor vi har lavet fælles satsting, er det rigtig nok.
Men hvis man kigger på det generelle børnepolitiske område, ser det desværre ikke særlig lyst ud.
Jeg har dokumenteret det under de korte bemærkninger, og jeg vil ikke vende tilbage til det nu.
Jeg håber, at De Konservative får held med at overbevise den anden regeringspartner, nemlig Venstre, om, at en pasningsgaranti for børn er en god idé også for støttepartiet Dansk Folkeparti.
Jeg tror, der skal arbejdes ihærdigt på det.
Jeg tror ikke, det kommer af sig selv.
Også til Venstre tak for de pæne ord om, at det er et interessant forslag og gode formuleringer, men desværre så også det lidt bagvendte, at man ikke kunne støtte det.
Hvad er det så, der skiller?
Jamen det er jo spørgsmålet, om det kun er pæne ord, eller om der også skal følge handling bag.
Der er altid der, vi bliver uenige.
Skal vi bare sige de pæne ting, eller skal vi også gøre noget?
Det er jo et afgørende skillepunkt mellem SF og regeringspartierne, at vi ikke vil nøjes med pæne ord, vi vil faktisk gøre noget på de børnepolitiske områder.
Til fru Sandy Brinck: Tak for støtten.
Jeg synes, det åbner nogle spændende muligheder efter det næste valg for at fortsætte den børnepolitiske linje, der består af børnepolitiske fremskridt.
Det er jo rigtigt, som det bliver sagt, at i den periode blev der etableret 170.000 nye daginstitutionspladser.
Det er formidabelt mange også set i historisk lys og specielt da i forhold til det, den nuværende regering foretager sig.
I SF ser vi frem til, at børn får en meget høj prioritet efter et valg.
Dansk Folkeparti fik rodet sig ud i en lidt, synes jeg, underlig diskussion om, at hvis man synes, vi skal have gode daginstitutioner, så er man et meget totalitært menneske, der er tilhænger af et meget totalitært samfund.
Det var ikke ordføreren, det var en viceordfører, hr. Søren Krarup, der var hernede for en kort bemærkning, og som havde det interessante synspunkt.
Jeg gad nok vide, hvordan det lyder i ørerne på dem - formentlig også fra Dansk Folkeparti - der får passet børn.
Jeg antager, at der også er medlemmer af Dansk Folkeparti, der lever et helt normalt liv og får passet deres børn.
Jeg tror da, de vil betakke sig for at have en smagsdommer som hr. Søren Krarup til at beskylde dem for af den grund at have totalitære træk.
Det forekommer mig at være en fuldstændig absurd diskussion.
Til fru Charlotte Dyremose, der startede sit indlæg med at sige, at De Konservative var optaget af hjælp til de svageste i samfundet: Der må man vel kvittere med at sige, at al begyndelse er svær, og derfor kan man godt komme til at lave nogle fejl.
Jeg synes altså, det er svært at se, at denne regering har ført en kurs, der betyder bedre forhold for de dårligt stillede.
Lad os starte med de dårligt stillede børn.
Det er vel dem, der har et liv, der er så dårligt, at de er nødt til at blive anbragt uden for eget hjem.
Vi havde socialministeren i samråd i sidste uge om det.
Hvad viser tallene?
Tallene viser, at antallet af anbragte børn faldt.
Meldingerne er, at man hovedsagelig skal gøre det her af økonomiske hensyn.
Det, der er det gennemgående tema, når vi diskuterer de allermest udsatte børn, er, at økonomien skal tvinges nedad.
Det er der nogle børn der betaler prisen for. Kigger vi så på det almene område, det almindelige område, så har daginstitutionsområdet mistet 0,5 mia. kr. fra 2002 til 2003.
Fra 2003 til 2004 er det 70 pct. af alle kommuner, der har beskåret tilbuddene i form af indskrænkede åbningstider og lavere normering.
Man skal altså være, synes jeg, tryllekunstner i forhold til nysprog for at betegne det som børnepolitiske fremskridt.
Der er både på det specielle område, der hedder de mest udsatte børn, vi har, og det almene område tilbageskridt.
Det betyder selvfølgelig ikke, at der ikke findes ordentlige daginstitutioner.
Det betyder bare, at retningen er forkert, fordi man indskrænker mulighederne for de mest udsatte børn, vi har, og også med hensyn til almentilbuddene.
Spørger man så regeringen, hvad de har gjort for at bryde den negative sociale arv, så siger de: Læreplaner, læreplaner, læreplaner.
Det er altså tyndt.
Hvis man virkelig tror på, at det at indføre læreplaner er i stand til at hamle op med den øvrige børnepolitiske udvikling, så går man efter min opfattelse for alvor galt i byen. Fru Margrethe Vestager holdt et oplæg, som jeg synes var et forsøg på at finde hår i suppen, som jeg havde svært ved at se.
Jeg er enig i, at i punkt 2 er der et ønske om at hæve den almene del af tilbuddet, men hvis vi ikke er opmærksomme på kvaliteten af de almene tilbud, så risikerer vi, at specialindsatsen vokser sig voldsomt stor.
Det gælder ikke alene debatten på institutionsområdet, det er også en relevant debat på folkeskoleområdet.
Jeg frygter, at hvis vi har almene tilbud, der bliver for dårlige, så udgrænser vi for mange børn, der så bliver de udsatte børn, som vi så skal tage os af.
Vi har i beslutningsforslaget dokumenteret, at i perioden 1990-2002 er der merindskrevet 70.000 børn, uden at personalet flyttede med.
Hvad betyder det?
Det betyder, at i hele den lange periode er der blevet stadig færre voksne til at tage sig af børnene i vore daginstitutioner.
Det betyder, at daginstitutionernes evne til at rumme også børn, som vi har en interesse i at fastholde i normaltilbuddet, bliver formindsket.
Derfor er der faktisk en pointe i ikke alene at være optaget - som i punkt 2 - af normaltilbuddets kvalitet og dets evne til at fastholde og ikke at udgrænse, men selvfølgelig samtidig, og der er jeg meget enig med fru Margrethe Vestager, af at lave nogle meget præcise bud på, hvad det så er for børnepolitiske tiltag, der er behov for. Læser man forslaget igennem, er der tale om en målrettet forebyggende indsats, der er tale om en målrettet sundhedspleje i forhold til de mest udsatte børn, der er tale om en pasningsgaranti, som jo er målrettet de børn, der i dag ikke kan komme ind i vores daginstitutioner, der er en målrettet institutionsret - og det er også et svar til ordføreren for Kristendemokraterne.
Institutionsretten er først og fremmest et forsøg på at gøre op med den uret, at arbejdsløses børn skal bagest i køen.
Jeg har lyttet med meget stor interesse til De Konservatives forsøg på at sige, at det stort set ingen konsekvens har.
Jeg skal til et møde i aften på Fanø.
Hvis nu jeg kører foran de andre biler, der holder og venter, og de bliver sure og jeg så siger, at det behøver de ikke at være, for det betyder ikke noget, at jeg er kørt op foran dem, for de kommer lige så hurtigt med, kan jeg så ikke henvise dem til fru Charlotte Dyremose og bede hende forklare dem det specielle konservative syn på ventelister, for det er der ingen andre i det her land der tror på?
Enhver kan da regne ud, at når nogen skal foran, så er det, fordi andre skal stå bagved i længere tid, og der har man så netop valgt i det, man har lavet, de arbejdsløses børn. Dermed også et svar til fru Line Barfod, som jeg også skal takke for støtten.
Vi er enige i, at der både skal være gode almene tilbud - derfor den halve milliard til at forbedre de almene daginstitutioner - og at man samtidig kan lave noget målrettet ved siden af.
Jeg tror, vi skal være meget påpasselige med ikke at komme til at beskrive de almene gode tilbud og de målrettede tilbud som hinandens modsætninger.
Til slut til hr. Mogens Nørgård Pedersen: Tak for den overordnede støtte til forslaget.
Jeg har forklaret, hvorfor vi siger, som vi gør i punkt 4, nemlig at institutionsretten er af hensyn til de arbejdsløses børn.
Jeg er enig i, at det er vigtigt at lave en ekstremt målrettet indsats i forhold til gravide misbrugere.
Det var grunden til, at vi havde socialministeren og sundhedsministeren i samråd i denne her uge omkring beskæringerne af tilbuddene til gravide misbrugere på Glostrup Hospital, på Hvidovre Hospital og på Rigshospitalet.
Hvad er det for et tvangssyndrom?
Hvad er det for et ønske om at tvinge
Og så har jeg slet ikke snakket om alle de negative bivirkninger, som de af Socialudvalgets medlemmer, der var med på studieturen til Norge, kender, nemlig at den gravide misbruger, der ikke vil behandles, formentlig bevæger sig
endnu længere væk fra det offentlige behandlingssystem, og - ifølge May Olofssons undersøgelse - at de, der har det største problem, er veluddannede kvinder over 30 år
De bor ikke i de socialt belastede områder, de bor i Hellerup og Gentofte.
Hvordan er det så lige, man vil fange dem?
Så pas på ikke at hoppe på et meget let svar.