Lars Løkke Rasmussen (V), 2004-01-22:
Tak til SF fordi partiet med det her beslutningsforslag sætter detentionsspørgsmålet på dagsordenen. Det er jo ikke første gang, at vi drøfter detentionsanbringelser og mulighederne for at finde alternativer til den form for anbringelse, men det er jo sådan set fint nok, at vi med regelmæssige mellemrum får lejlighed til at diskutere, om opgaver kan løses på andre og bedre måder end den måde, vi gør det på i dag. Inden for de sidste par år er problemstillingen blevet grundigt behandlet i Amtsrådsforeningens og Indenrigs- og Sundhedsministeriets rapport »Den offentlige indsats på alkoholområdet« fra 2002.
Som opfølgning på denne rapport sendte Amtsrådsforeningen og ministeriet i december 2003
en opfordring til samtlige amter om at etablere et samarbejde mellem relevante amtslige institutioner og politiet om tilrettelæggelse af afrusningsopgaven.
Gennem de seneste år har Justitsministeriet og politiet været meget opmærksom på problemerne ved afrusning i detentionerne.
I 2002 udsendte Rigspolitichefen således en ny kundgørelse om detentionsanbringelse af berusede personer.
Heri blev det understreget, at berusede personer ikke må anbringes i detentionen, før alle andre muligheder er undersøgt, og det blev gjort obligatorisk at få foretaget lægetilsyn af de anbragte.
Jeg er bekendt med, at justitsministeren i februar måned vil fremsætte lovforslag om en ny politilov, som vil præcisere politiets beføjelser og forpligtelser i forhold til berusere.
Så det er ikke, fordi der ikke er fokus på spørgsmålet.
Der er ingen tvivl om, at alle involverede politifolk m.v. er dybt berørte over de dødsfald, som ulykkeligvis indtræffer i landets detentioner.
Det er et meget stort ansvar at tage vare på personer, som er blevet for fulde til at passe ordentligt på sig selv, eller er så fulde, at de er til fare for andre.
Så vi kan sådan set alle sammen godt se de problemer, der er forbundet med at anbringe folk til afrusning i detention.
Desværre er der ikke, det er der jo i øvrigt sjældent,
nogle enkle løsninger.
Her som i mange andre situationer gør sig nemlig forskellige hensyn gældende.
På den ene side er der hensynet til en forsvarlig og sikker afrusning under tilsyn, og på den anden side er der hensynet til lov og orden.
Det er nemlig sådan, at en meget stor del af de detentionsanbragte i forbindelse med deres beruselse har begået noget ulovligt eller har været med i husspektakler eller lignende, og i de sager skrider politiet ind med tvangstilbageholdelse.
Det er alene politiet, som har hjemmel til tvangstilbageholdelse.
KL. 13.40 En undersøgelse, som Politimesterforeningen gennemførte for få år siden, tilbage i 2000, viste, at ca. 75 pct., altså tre ud af fire af de detentionsanbragte, også var tvangstilbageholdte.
I år 2002, som er det sidste år, jeg har tal for, var der ca. 11.000 detentionsanbringelser i Danmark.
Helt præcist var der 10.851.
Hvis man lægger undersøgelsen fra 2000, som jeg lige omtalte,
til grund, så giver det altså et antal tvangstilbageholdte berusere på omkring 8.000 personer.
Forslagsstillerne foreslår, at al afrusning skal foregå på lokale eller regionale afrusningsafdelinger, og det kan man jo sådan set have meget sympati for med henblik på at tilgodese hensynet til omsorgen, plejen og behandlingen af beruserne, med hensyn til muligheden for at rådgive beruserne om alkoholbehandling umiddelbart efter afrusningen. Men på trods af al den sympati er der jo altså også den politimæssige del.
Og derfor tror jeg, man må sige, at detentioner nok er kommet for at blive.
I øvrigt skal man i forbindelse med mulighed for rådgivning i tilknytning til en detentionsanbringelse bemærke, at Politimesterforeningens undersøgelse fra 2000 viste, at under 10 pct. af de detentionsanbragte var gengangere.
Det kunne måske indikere, at det ikke nødvendigvis er garvede alkoholikere, som sættes i detentionen, men at der måske i lige så høj grad eller snarere er tale om weekendbranderter.
Selvfølgelig kan de også have brug for at få et godt råd med på vejen, men alligevel.
Selve ideen om at oprette deciderede afrusningsafdelinger, hvor god den måske end ser ud på tegnebrættet, lider for mig at se under en grundlæggende svaghed: Der er simpelt hen ikke et tilstrækkeligt befolkningsmæssigt grundlag.
Og det er baggrunden for, at jeg nævnte tallene fra før, de 10.851 detentionsanbringelser, hvor man kan sige, at i virkeligheden kun de 3.000 alene relaterer sig til spørgsmålet om beruselse, men hvor de andre også har et element af tvangstilbageholdelse, der fortsat vil kræve politiets medvirken.
Og som jeg var inde på, vil det jo være sådan, at når man tager det her tvangstilbageholdelsesperspektiv med ind i sit regnestykke, så giver det endnu vanskeligere mening. Lægger man den undersøgelse, jeg omtalte, til grund, så når vi altså ned på de 3.000 om året, og for lige at sætte det i perspektiv vil det altså betyde, at der i en stor provinsby som Vejle vil være mindre end én person om ugen med behov for afrusning på en afrusningsafdeling.
I Århus, en af de største politikredse i landet, vil der være fire indlæggelser på en afrusningsafdeling om ugen.
Og hvis en sådan afrusningsafdeling skal kunne leve op til de fordele, der er nævnt ved modellen, så skal den altså have et beredskab med sygeplejeuddannet personale, også gerne socialt uddannet personale, apparatur og lokaler, et beredskab, som en stor del af tiden vil stå ubenyttet hen. Samtidig skal beredskabet være stort for at kunne klare spidsbelastningssituationer som fredag og lørdag aften og nat.
Det fører sådan set over til diskussionen om den samlede organisering af afrusningsindsatsen.
Ud over detentionen omfatter mulighederne her sygehusene, forsorgshjemmene og alkoholbehandlingsinstitutionerne, alternativer, som allerede i dag benyttes i forskelligt omfang i amterne.
Og der kan føres mange argumenter i marken pro et contra for de forskellige muligheder.
Jeg skal bare her nævne nogle af de væsentligste:
Problemet ved detentionsafrusning knytter sig først og fremmest til det sikkerhedsmæssige, men samtidig taler en række forhold for, at politiet fortsat skal have en central placering.
Politiet har beredskabet, som gør det muligt at varetage opgaven.
Politiet er ofte den første myndighed, der kommer i kontakt med den berusede.
Og arbejdet indgår som et led i politiets almindelige arbejde med at opretholde ro og orden.
Vigtigst er det dog, som jeg allerede har nævnt, at en stor del af de detentionsanbragte nødvendigvis må tvangstilbageholdes. Det fortsatte arbejde med at fastholde et højt sikkerhedsniveau for de detentionsanbragte er derfor vigtigt.
Man må forudse, at der også fremover vil være en stor gruppe, som skal anbringes i detention.
Allerede i dag anbringes mange mennesker til akut afrusning på sygehusene.
I 2002 var der lige 6.400 personer,
der var i kontakt med sygehusvæsenet med diagnosen: Alkoholintoxication akut, dvs. akut alkoholforgiftning.
Fordelen ved sygehusafrusning er indlysende: god sikkerhed, adgang til undersøgelser og mulighed for, at læger fra forskellige specialer kan tilse de indlagte berusere.
Formodentlig vil sygehuspersonalet i en vis udstrækning kunne motivere til egentlig alkoholbehandling i kølvandet på afrusningen.
Men det væsentligste argument imod, at endnu flere end i dag skal afruses på sygehusene,
er dog, at en stor del af beruserne næppe har brug for sygehusbehandling.
Sygehusvæsenets ressourcer kan derfor anvendes bedre på anden vis.
Med hensyn til forsorgshjemmene eller § 94-institutionerne
er de nærmest indrettet på at give omsorg, pleje og også rådgivning om alkoholbehandling.
De har jo deres styrke i at rådgive og motivere til alkoholbehandling.
Men det er jo ikke det samme, som at de nødvendigvis er gearet til kortvarig afrusning.
En gentagen bekymring er, at det sådan set kan virke stærkt demotiverende for klienter i et længerevarende alkoholafvænningsforløb at se berusere blive lagt ind for en kortvarig afrusning.
Dertil kommer, at behandlingshjemmene er små og få og derfor kun vil kunne løfte en begrænset del af opgaven.
Så når man ser på de brikker, der er at spille med, når man skal organisere afrusningsindsatsen, så vil den samlede anbefaling være, at man skal tage udgangspunkt i de lokale forhold med hensyn til politikredse, sygehusdækning, forsorgshjem med mulighed for akutafrusning, hvorimod jeg er skeptisk, meget skeptisk med hensyn til at presse sådan en enkelt forkromet model ned over hele landet ved en folketingsbeslutning.
Dermed ikke være sagt, at man ikke kan lære af hinanden, at man ikke kan lade sig inspirere af hinanden, at det ikke giver god mening fortsat at have fokus på det her problem; det giver bestemt mening.
Men af de grunde, jeg her har nævnt, tror jeg, at det ville være uklogt at stille op med en sådan meget forkromet model.
Jeg er bekendt med, at man i nogle amter arbejder meget bevidst med at tilrettelægge den her opgave.
Som nævnt skrev Amtsrådsforeningen og Indenrigs- og Sundhedsministeriet i sidste måned til amterne med en opfordring om at igangsætte
et samarbejde med henblik på at få udarbejdet klare lokale aftaler for visitation, rådgivning, transport af den berusede m.v., og jeg er overbevist om, at det sådan set er den rigtige strategi.
Og det er samlet set grunden til, at jeg - på trods af den sympati, man ellers kan nære for intentionerne med forslaget her - på regeringens vegne må afvise det.