Poul Nyrup Rasmussen (S), 1998-01-27:
Efter næsten tre års arbejde har undersøgelseskommissionen om den færøske banksag
nu fremlagt sit endelige arbejde, en omfattende rapport på fem bind og på mere end 2.260 sider.
Nu har vi fået en sådan objektiv beskrivelse.
Undersøgelseskommissionen har gjort sit arbejde grundigt, hver en sten er vendt, sådan som vi alle sammen har ønsket det.
Kommissionen har løst sin opgave.
Nu skal vi så politisk tage stilling.
Derfor skal vi fra politisk side selvfølgelig tage vort udgangspunkt i den objektive beskrivelse, der ligger, og forholde os politisk dertil.
Det vil jeg gøre, det vil regeringen og regeringspartierne gøre, og det vil jeg egentlig også samtidig opfordre alle andre partier til at gøre.
Når der skal lyde sådan en opfordring, så hænger det selvfølgelig sammen med, at jeg i de forgangne uger har oplevet, hvordan den politiske fornuft og den fornuftige politiske dialog, der normalt kendetegner det politiske arbejde herinde, er blevet skubbet til side, erstattet af politisk ufornuft og ufornuftig politisk dialog.
Det er trist, ja, det er dobbelt trist. Når vi ser på det objektive indhold af det omfattende kommissionsarbejde og undersøgelseskommissionens klare konklusioner, så er de politiske konklusioner lige så klare.
Så må jeg først og fremmest konstatere, at de mange beskyldninger, der blev rettet mod regeringen, mens kommissionen arbejdede, beskyldninger om komplotter og hemmelige alliancer, ikke havde nogen som helst bund i virkeligheden.
Vi har set påstande om komplotter, hemmelige alliancer og ond vilje og diabolske ministre, voldsmænd, der kun har villet det onde for færingerne.
Desværre har bestemte partier eller snarere et bestemt parti helt bevidst, som jeg oplever det, valgt at se bort fra den objektive virkelighed, sådan som den foreligger belyst i Færøbankrapporten.
I stedet for har man forsøgt at udlægge teksten helt anderledes til en anden slags virkelighed, fordi kommissionens arbejde åbenbart ikke passer ind i det pågældende partis partitaktiske øjemed.
Skal vi nu i dag forholde os realistisk og seriøst til Færøbanksagen, konsekvenserne heraf, så må det ikke ske på et sådant forskruet grundlag, men netop på det objektive grundlag, som er tilgængeligt i dag i form af den grundige kommissionsundersøgelse.
Må jeg minde om, at da denne regering tog over i 1993, overtog vi ikke alene ledelsen af et Danmark med betydelige økonomiske problemer og høj arbejdsløshed.
Regeringen overtog også en opgave i forhold til det færøske samfund, som var i en afgrundsdyb krise.
I Danmark måtte vi i gang med at rette op og få skabt grundlag for den fremgang, vi nu ser.
I forhold til den færøske krise må der hverken i Danmark eller på Færøerne være tvivl om, hvem der har hovedansvaret for den økonomiske udvikling på Færøerne. Den økonomiske krise på Færøerne blev ikke påført færingerne udefra.
Et meget stort antal rapporter fra sagkyndige udvalg peger allerede i 1980'erne på en række fejl: et massivt overforbrug gennem den økonomiske politik på Færøerne og en al for stor gældsætning.
År for år blev advarslerne stadig stærkere i rapporterne, men desværre kun
Jeg kan i dag godt ærgre mig over, at der fra officiel dansk side ikke allerede dengang blev talt med større bogstaver.
Og heller ikke langt tidligere i 1980'erne blev der fra den daværende danske regering gjort opmærksom på den dybt alvorlige udvikling, der herskede på Færøerne.
Men først da den økonomiske krise ramte banksektoren, først da, først da den første bank ifølge Finanstilsynet stod over for konkurs i oktober 1992, reagerede den daværende danske regering efter henvendelse fra Færøernes landsstyre, et landsstyre, som i oktober 1992 i øvrigt kun havde haft ringe muligheder for at forberede sig til forhandlingerne med regeringen om den aktuelle krise, fordi, som der står i undersøgelseskommissionens rapport, den daværende regering først orienterede landsstyret på et langt senere tidspunkt. Krisen var desværre på det tidspunkt under meget kraftig udvikling.
Produktionen på Færøerne var allerede faldet drastisk, uden at der var taget initiativ til fra dansk side at hjælpe færingerne ud af problemerne.
I virkeligheden talte vi om den mest omfattende økonomiske krise, noget vestligt samfund har oplevet i nyere tid.
Situationen på Færøerne var alarmerende: direkte fald i produktion og indkomst og konstant stigende arbejdsløshed til et katastrofalt omfang. Udlandsgælden var steget gennem 1980'erne og nåede nu 8 mia. kr. Samtidig tog vi fat på at samarbejde med et landsstyre, som ikke var særlig godt forberedt på håndteringen af en så omfattende krise, og som i virkeligheden også helt frem til årsskiftet 1992-93 havde svært ved at erkende, at der kunne blive tale om betydelige tab i bankerne.
Men ret skal være ret: Den daværende regering gennemførte i oktober 1992 i samarbejde med landsstyret etableringen af Finansieringsfonden af 1992. Dette initiativ blev støttet af et bredt flertal i Folketinget og dannede spor for senere løsninger.
Ja, faktisk kan vi se, at aftalen fra den 6. oktober 1992 om den første bankrekonstruktion blev løsningsmodellen i praksis også for de efterfølgende bankredninger: Sjòvinnubanken og i oktober 1993 Færøbanken.
Det forhindrede dengang desværre ikke, at den næste bankkrise brød ud stort set samtidig med denne regerings tilkomst den 25. januar 1993.
Trods det tidspres, den netop tiltrådte regering blev sat under, blev aftalen af 1. februar 1993 mellem regeringen og landsstyret et vendepunkt i indsatsen for at bremse krisen og vende udviklingen.
Sagen var jo den, at vi indså fra starten i den ny regering, at der skulle en bred vifte af blandt andet erhvervspolitiske initiativer til; ny påpasselighed i fiskeriet og besparelser i den økonomiske politik var nødvendig.
Skulle vi forebygge nye kriser i banksektoren, krævede den en langsigtet indsats, for krisen opstod jo ikke som følge af banksagen.
Det forholdt sig omvendt.
Vores aftale af februar 1993 var fremsynet; det var indgreb, som den nytiltrådte lagmand lagde ryg til, indgreb, som virkede.
Jeg er i dag ikke i tvivl om - og det er magtpåliggende for mig at understrege - at netop aftalen fra 1. februar var afgørende for, at Færøerne igen kom ind på det rigtige spor.
Jeg vil også gerne i dag sige, at politisk føler jeg, at den nytiltrådte lagmand betalte en høj pris senere for sin modige og sin fremsynede beslutning om at deltage i den nye aftale.
Historisk kan vi nu konstatere, at indgrebene og de hårde betingelser i den økonomiske politik
virkede.
Jeg er ikke i tvivl om, at det er en af de afgørende hovedårsager til, at Færøerne i dag efter ganske få år er på vej ud af den økonomiske krise, hvis man vel at mærke fastholder kursen.
For aftalen af 1. februar 1993 havde nemlig et bredere perspektiv.
I aftalen indgik jo ganske stærke krav om besparelser på landskassens budget, helt i overensstemmelse med Den Internationale Valutafonds anvisninger, stop for store anlægsinvesteringer og nye skrappe initiativer for at sikre, at fiskeriet fremover bliver bæredygtigt efter den massive overfiskning i 1980'erne, der jo var en selvstændig årsag, en medvirkende årsag til krisen.
Den økonomiske långivning, som den danske stat ydede Færøerne i 1993, løste de helt akutte problemer i færøsk økonomi.
Medicinen virkede, og de krav, vi stillede, skabte et bedre grundlag for udviklingen af den færøske økonomi på lidt længere sigt.
Lad mig minde om, at vi for det første bidrog til med vores indsats at opretholde det færøske banksystem.
Alternativet ville have været uoverskueligt og have fået uoverskuelige konsekvenser, ikke mindst for den enkelte færing.
Vi undgik et sammenbrud i økonomien.
Dengang var vi alle enige om, at det var udsigten, hvis blot én af bankerne gik ned.
Heri ligger det politiske jo.
Det var alle ansvarlige partier også enige om her i Folketinget dengang.
For det andet muliggjorde støtten, at landsstyret kunne afdrage planmæssigt på sine lån hos de udenlandske kreditorer.
ville følgerne af den økonomiske krise have været endnu alvorligere og ramt bredt i den færøske befolkning. Det samlede billede er klart.
Det var rigtigt, det vi gjorde.
Det var rigtigt af den danske regering at lægge vægt på hjælp til selvhjælp-princippet over for færingerne.
Jeg kan godt undre mig en lille smule over, at det er, som om denne indsats fra den danske stats side og den økonomiske indsprøjtning fra den danske befolknings side, der vel at mærke dengang selv befandt sig i en meget svær situation, ligesom er blevet glemt i hele dette forløb.
Vi har ikke glemt det.
At den indsats kan være blevet glemt, hænger måske sammen med, at undersøgelseskommissionen påpeger, at der gik noget galt i forbindelse med aktiebyttet.
Lad mig gøre bemærkninger om, hvad der kan uddrages af kommissionens rapport på dette punkt.
Den 10. marts 1993 blev der lagt et forslag om aktiebytte mellem Finansieringsfonden og Den Danske Bank på regeringens bord, i øvrigt lige efter at landsstyret var blevet præsenteret for forslaget.
Men inden dette forslag blev præsenteret, var selve vilkårene for handelen allerede fastlagt mellem de to parter, Finansieringsfonden af 1992 og Den Danske Bank, med bistand fra Finanstilsynet. I den sammenhæng føler jeg, at det er vigtigt for hele debatten at skelne mellem teknik og politik.
Teknisk set måtte både regeringen og landsstyret gå ud fra, at Den Danske Bank, Finansieringsfonden og Finanstilsynet var nået frem til et rimeligt og retfærdigt bytteforhold mellem aktierne, og når så oven i købet de involverede gav udtryk for, at det forholdt sig sådan, hvilket grundlag havde regeringen så for at betvivle dette? Politisk set var det regeringens opgave at tage stilling til, om det var en god idé.
Vi var i regeringen enige om, at svaret herpå var ja.
Det var en god idé.
Forløbet senere
har da også overordnet vist, at det var en god idé, for aktiebyttet var et led i vores indsats for at bringe det færøske erhvervsliv på fode igen.
Netop gennem denne samordning af de to bankers forretningspraksis blev der jo skabt forudsætninger for en koordineret bankmæssig indsats, der kunne medvirke til den helt nødvendige strukturtilpasning af færøsk erhvervsliv, herunder ikke mindst af færøsk fiskeindustri.
Lad mig også understrege, at Finansieringsfondens arbejde generelt skal holdes adskilt fra den kritik, som man i undersøgelseskommissionen rejser af den daværende formand.
Jeg finder ikke, at denne kritik berører selve grundkonstruktionen i Finansieringsfonden, som jo har vist sig at fungere.
Så er det åbenbart, når man ser i bakspejlet, at kommunikationen mellem regeringen og Færøernes landsstyre ikke har været tilfredsstilende.
Vi er blevet lidt klogere, når vi bagefter ser på forløbet.
Konsekvenserne af forløbet kan vi også se har været, at landsstyret har haft begrænset tid til at tage stilling til de forskellige forslag, stille spørgsmål og vurdere svarene.
Dermed ønsker jeg også at sige, at regeringen er parat til at vedstå og tage ansvaret for, at kommunikationen ikke var god nok.
Den utilfredsstillende kommunikation kan man godt med rette nu kritisere.
Det er en samlet regering, der vedkender sig sit overordnede politiske ansvar for håndteringen af Færøkrisen i 1993, men det er også vigtigt at understrege i dag, at beslutningsgrundlaget var det samme for den danske regering og for det færøske landsstyre.
I en situation med ekstrem høj arbejdsløshed og budgetunderskud i Danmark ønskede vi lige så lidt som vore forgængere på regeringsbænken at lægge byrder fra den færøske krise over på danske skatteydere.
Derfor måtte vor bistand til Færøerne bygge på hjælp til selvhjælp.
Derfor var der i foråret 1993 massiv opbakning her på Christiansborg til en løsning, hvor Danmarks rolle var at yde lån, som kunne gøre det muligt for Færøerne selv at løse krisen.
Det var jo ikke den danske befolkning, der havde brugt pengene.
Vort synspunkt var og er det enkle, at det var penge, der var brugt, og penge, der var tabt på Færøerne.
I kriseforløbet også efter den 1. februar 1993 kom der hele tiden endnu mere dystre meldinger.
Vi havde, syntes vi, grund til at frygte, at krisebevidstheden slet ikke var udviklet nok på Færøerne, men det skal samtidig meget kraftigt understreges, at ingen i sagens natur kunne vide, hvor dyb krisen ville blive.
Ingen vidste jo, hvor det endte.
Ingen lovede nogen en bestemt overgrænse for katastrofens størrelse.
Alt, hvad vi foretog os i regeringen, også efter at aktiebyttet var aftalt, havde et eneste formål: hele tiden at holde det færøske banksystem i live, hele tiden at undgå at bidrage til ny uro og yderligere selvforstærkende krisestemning.
Det er så nogle steder blevet fremstillet, som om regeringen havde en bedre viden end landsstyret om, hvor dyb krisen egentlig ville blive.
Kendsgerningerne er, at hele forløbet frem til efteråret 1993 er historien om én lang kriseforværring: flere arbejdsløse, flere virksomhedslukninger, kapitalflugt fra bankerne, afvandring fra Færøerne til Danmark, total stagnation i ejendomsmarkedet.
Som enhver kan høre og ikke mindst læse i beretningen, har der overhovedet ikke været belæg for at fremsætte
de anklager, som vi har hørt fra visse politikere her i Tinget og også fra visse politikere på Færøerne: anklager om komplotter og hemmelige alliancer, ond vilje, diabolske ministre, og jeg ved ikke hvad.
Beretningen punkterer heldigvis godt og grundigt disse myter.
Det er også den gode vilje, der har kendetegnet den danske stat og regeringens indsats i denne sag, ligesom det er den gode vilje, der har kendetegnet mine kollegaers arbejde i regeringen.
Når jeg har sagt det, skal vi selvfølgelig også lære af vores erfaringer - de erfaringer, vi har gjort i denne sag.
Der er ting, der i bakspejlet kan kritiseres, javist, der er ting, der kan gøres bedre, og det vil jeg nu redegøre for.
Første punkt: Regeringen vil tage initiativ til så hurtigt som muligt efter denne debat i dag at få indledt drøftelser med landsstyret.
Nu skal vi have afsluttet denne sag på en værdig måde og komme videre i udviklingen af vort samarbejde mellem Danmark og Færøerne.
Det fremgår af
beretningen
, at hverken landsstyret eller den danske regering var bekendt med, at de oplysninger, der lå til grund for aktiebyttet, ikke byggede på fyldestgørende undersøgelser. Her hæfter vi os ved i regeringen, at kommissionen lægger til grund, at Den Danske Banks svar ikke var dækkende for de faktiske forhold, for den faktiske situation, som den færøske bank befandt sig i.
På den baggrund vil den danske regering snarest tage kontakt til landsstyret for at drøfte proceduren for at fastlægge en passende kompensation til landsstyret, herunder de skridt, der bør tages over for Den Danske Bank.
Regeringen har endnu ikke afsluttet sine overvejelser
om, hvilke retlige spørgsmål sagen giver anledning til.
Jeg kan oplyse, at regeringen til brug for disse overvejelser har anmodet Kammeradvokaten om en vurdering af sagen.
Nu har Den Danske Bank åbnet for en drøftelse af spørgsmålet om kompensation.
Det er i sig selv ganske interessant, og regeringen vil nu følge op med sine egne overvejelser og sin konklusion. Regeringen vedkender sig sit ansvar.
Derfor må vi nu have sat gang i forhandlingerne med landsstyret om tilbagebetaling af gælden som allerede forudset.
Som følge af krisen i 1992-93 og som afhjælpning af konsekvenserne heraf har regeringen ydet et statslån til landsstyret på sammenlagt ca. 5,6 mia. kroner.
Lånene er ydet ifølge aftaler mellem regering og landsstyre, og aftalerne er godkendt af Folketing og Lagting.
Den seneste aftale er indgået den 3. november 1995.
Heri er forudset, at vi skal påbegynde forhandlinger om tilbagebetaling af gælden i løbet af 1997.
Disse forhandlinger er som bekendt ikke kommet i gang endnu, bl.a. fordi vi måtte afvente Undersøgelseskommissionens beretning.
Nu har vi den, og nu skal vi i gang.
Må jeg her sige, at den danske regering er indstillet på at forhandle den samlede gældsstiftelse og gældsafvikling, vel at mærke på en måde, så det sker i et rimeligt forhold til Færøernes økonomiske bærekraft.
Det andet punkt, jeg gerne vil kommentere, er, hvordan vi kan styrke samarbejdet med det færøske landsstyre og Lagting.
Processen startede under mit nylige besøg på Færøerne.
Jeg kan oplyse, at jeg har nedsat en arbejdsgruppe med min departementschef som formand, der skal komme med forslag til, hvordan kontakten mellem os og hjemmestyrerne kan forbedres, og jeg har også tilskrevet Folketingets formand om mine forskellige overvejelser og forslag til, hvordan vore to ting, Folketinget og Lagtinget, kan forbedre vores samarbejde.
Det tredje punkt, jeg vil nævne, er forbedringen af procedurer og regler, når det gælder kommunikation mellem Færøerne og Danmark.
Det afgørende er, at alt det arbejde, der sker på embedsmandsniveau, er præcist forankret i det politiske niveau.
I denne sag må vi erkende, at de almindelige informations- og kommunikationsprocedurer, som en nytiltrådt regering måtte forudsætte var på plads, ikke var det.
Det vil vi nu tage skridt til sker.
Vi må konstatere, at der var mangelfuld orientering undervejs, også i vores periode.
Den slags må ikke ske, den slags vil blive rettet. Vi vil vurdere, om der er grundlag for kritik af vore medarbejderes udførelse af deres hverv, og den vurdering er der taget skridt til. Med hensyn til Finansieringsfonden af 1992, der blev nyetableret gennem en aftale mellem den daværende regering og det færøske landsstyre, vil vi drøfte med landsstyret, om der er behov for og i givet fald hvordan, at vi præciserer vedtægterne i Finansieringsfonden, så vi undgår
Økonomiministeren vil redegøre for tiltag i forhold til finansministeren og specielt Finanstilsynet.
Jeg vil godt redegøre for tiltag i forhold til regeringen og mine kolleger.
Og det vil jeg gøre nu.
Undersøgelseskommissionens rapport ligger på vort bord.
Undersøgelseskommissionen har leveret et ganske særlig gedigent stykke arbejde.
Kommissionen har udført sit arbejde.
Folkene, der har ført tilsyn, har sagt det samme.
Vi havde i onsdags et meget langt og meget detaljeret møde i Politisk-Økonomisk Udvalg, som jeg var glad for at deltage i.
Vi nåede også det hele, vi skulle nå den dag.
Siden er der stillet 38 spørgsmål, som er besvaret.
Sagen er godt belyst.
Vi vedstår os vort politiske ansvar hele vejen igennem.
Og én ting vil jeg gerne understrege her til slut: Undervejs har jeg bedt finansministeren på regeringens vegne påtage sig at løse vigtige forhandlingsopgaver.
Det har han gjort, og han har gjort det på hele regeringens vegne.
Derfor må jeg i dag tage klar afstand fra mistænkeliggørelse og personangreb på enkeltpersoner i regeringen.
Det er helt urimeligt.
Derfor er jeg nødt til at sige, at det forekommer hektisk, når et af Folketingets partier og for den sags skyld partiformanden for Venstre nu begynder at tale om rigsretssager, uvildige advokatundersøgelser, og hvad ved jeg.
Jeg ser godt strategien: Regeringen skal mistænkeliggøres og tilføjes så mange skrammer og ridser som muligt.
Jeg synes, det er uklogt først og fremmest for rigsfællesskabets skyld.
Det er i orden at føre
aktiv indenrigspolitik, men jeg synes ikke, det er i orden at inddrage hvad som helst i det indenrigspolitiske spil - og slet ikke rigsfællesskabet.
Lad os nu komme i gang med forhandlingerne med landsstyret og i den forbindelse også få afklaret alle de udestående spørgsmål, vi skal afklare.
Det er vi parat til.
Og lad os dernæst se fremad.