Anders Fogh Rasmussen (V), 2006-10-05:
Jeg synes her ved afslutningen af debatten, at der er grund til at sige, at det set fra den stol, hvor jeg har siddet i dag, har været en rigtig, rigtig god dag.
Man må sige, at det har været en dag, som er blevet en fuser for oppositionen.
Den har ikke rigtig fået noget ud af det.
Det må jo være en stor skuffelse for oppositionen i betragtning af, hvor ihærdigt der fra forskellig side er blevet forsøgt varmet op til den dag her.
Det er ikke en kritik af, at hr. Villy Søvndal har lejet et fly, det er helt i orden for mig, men i betragtning af de anstrengelser og de omkostninger må det alligevel være skuffende, at der så ikke er kommet mere ud af en dag som denne for oppositionen.
Her ved debattens afslutning kan vi konstatere, at vi står over for en splittet opposition, en opposition, der kun kan enes om en ting, nemlig kritik af regeringen, en opposition, som ikke engang er i stand til at give udtømmende svar på, hvad der ligger i det forslag til vedtagelse, som den har lagt frem under debatten i dag.
Og over for denne splittede opposition står der et enigt flertal af de to regeringspartier og Dansk Folkeparti.
Se, det vil jeg alt sammen vende tilbage til.
Jeg synes, det ville være rigtigt først at knytte nogle kommentarer til de indlæg, der er kommet fra repræsentanterne fra Grønland og Færøerne.
Jeg takker hr. Lars-Emil Johansen for de visioner for Grønlands og rigsfællesskabets fremtid, som hr. Lars-Emil Johansen præsenterede os for i dag.
Både hr. Lars-Emil Johansen og hr. Kuupik Kleist beskæftigede sig af gode grunde en hel del med Selvstyrekommissionens arbejde.
Jeg vil selvsagt ikke på nuværende tidspunkt foregribe udfaldet af arbejdet i Selvstyrekommissionen, men jeg giver da både hr. Lars-Emil Johansen og hr. Kuupik Kleist ret i, at et vigtigt spørgsmål i forbindelse med Selvstyrekommissionens arbejde naturligvis bliver forholdet omkring undergrund og råstoffer.
Jeg vil bare udtale min tillid til, at der bliver fundet en fornuftig løsning på det spørgsmål i forhold til Grønland.
Det, det er grundlaget for Færøernes vedkommende, er overtagelsesloven og, ligesom for Grønlands vedkommende, den udenrigspolitiske bemyndigelseslov.
Jeg vil sige til hr. Anfinn Kallsberg, at vi har noteret os ønsket om en hurtigere proces vedrørende lovforslaget om ændringen af Investeringsfonden for Færøerne, og jeg ved, at økonomi- og erhvervsministeren vil gøre sit bedste for, om muligt, at fremrykke processen i forhold til det, der ellers er forudset i lovprogrammet.
Så kan jeg ikke lade være med at beskæftige mig lidt med hr. Høgni Hoydals indlæg, der jo på mange måder var et interessant, principielt indlæg, der ikke kun handlede om Færøerne, men også havde en række ganske interessante, næsten filosofiske betragtninger.
Jeg vil nu sige til hr. Høgni Hoydal, at jeg ikke hører til dem, der mener, at historien er slut.
Tværtimod er jeg af den opfattelse, at den kører videre, og at der stadig er en indsats at gøre for alle kræfter, der ønsker at forsvare og fremme frihed og demokrati.
Det har jeg ikke givet udtryk for.
Men jeg vil gerne sige til hr. Høgni Hoydal, at jeg bestemt ikke er nogen værdirelativist, som er af den opfattelse, at den ene værdi eller det ene princip kan være lige så godt eller lige så rigtigt som noget andet.
Helt grundlæggende har ethvert menneske selvfølgelig ret til liv og dermed også til frihed til at kunne leve sit liv.
Til den hører ytringsfrihed, og til den hører også lige ret for kvinder og mænd.
For mig er de værdier væsentlige.
Derfor er det også min opfattelse, at dem har alle, der tror på de værdier og på, at de er umistelige og universelle, en forpligtelse til at stå vagt om.
Det er klart min opfattelse.
Se, jeg var meget, meget omhyggelig med min formulering i den tale, jeg holdt, fordi jeg jo kender hr. Høgni Hoydals måde at reagere på, og jeg tænkte: Nu må jeg finde en formulering, som i det mindste ikke provokerer hr. Høgni Hoydal alt for voldsomt.
Og derfor sagde jeg, at det færøske og det grønlandske folk gennem deres landsstyrer havde valgt en ordning, som der for Færøernes vedkommende er truffet beslutning om i Folketinget ved vedtagelsen af en overtagelseslov.
Derfor er svaret på det spørgsmål, hr. Høgni Hoydal stiller om, hvornår det færøske folk har truffet beslutning om at være en del af rigsfællesskabet, at den beslutning bliver truffet hver dag.
For svaret er, at i samme øjeblik der kommer en besked fra Færøerne til det danske Folketing om, at man nu ønsker en anden ordning, så får man en anden ordning.
Derfor er det et valg, man træffer hver dag, og derfor er der meget rigtighed i det, som hr. Anfinn Kallsberg har slået fast i dag: at det jo ikke er her i dette Folketing, hr. Høgni Hoydal skal tage den kamp, den må hr. Høgni Hoydal tage på Færøerne.
Men jeg synes da ikke, at vi skal blandes ind i det.
Vi stiller os til rådighed den dag, der kommer et sådant ønske.
Så det svar er i og for sig meget nemt: Det valg træffes hver dag.
Så siger hr. Høgni Hoydal, at det er de færøske partier, som er imod selvstændighed, fordi pengene og rigsfællesskabet er nøglen til magten.
Ja, men igen: Den sag må hr. Høgni Hoydal ordne på Færøerne og i det færøske Lagting.
Jeg tror ikke, vi kan komme det meget nærmere, end at jeg mener det meget alvorligt, når jeg siger, at jeg tror på princippet om folkenes selvbestemmelsesret.
Det mener jeg så alvorligt, at jeg mener, at det er det færøske folk, og det er det grønlandske folk, der selv træffer beslutning om deres egen fremtid.
Se, jeg startede med at sige, at jeg synes, det har været en rigtig god dag.
Der er nogle ting, som står meget klart her ved afslutningen af debatten: Det første er, at det jo ikke har været muligt for oppositionen på nogen som helst måde at tilbagevise det, som også er en kendsgerning, nemlig at der næste år vil være så mange penge til velfærd i det danske samfund, som der aldrig nogen sinde før i danmarkshistorien har været.
Det er ikke nedskæring, det er vækst.
I alt vil der altså næste år være 31 mia. kr. mere til offentligt forbrug, end der var, da vi overtog regeringsansvaret.
Hvis man går ind og kigger på de enkelte områder, kan man se, at der er afsat flere penge: På ældreområdet er der omkring 800 mio. kr. mere end i 2001, og antallet af fuldtidsbeskæftigede, som direkte er beskæftiget med pleje og omsorg, er øget med næsten 5.000 personer; udgifterne til folkeskolen er øget med 1,7 mia. kr. fra 2001 til 2005; sygehusene er tilført over 5,5 mia. kr. mere fra 2001 til 2005; og det, der har været diskuteret så utrolig meget, nemlig børnepasning, ja, om det gælder også, at når man går ind og kigger på udgiften pr. barn, der er passet, kan man se, at der faktisk har været en stigning i udgiften fra 2001 til 2005.
Nu siger det med stigende udgifter jo ikke nødvendigvis noget om kvalitet, men debatten har kørt på alt det med, om der nu er skåret ned eller der er brugt flere penge, og kendsgerningen er, at der er brugt flere penge.
Det har ikke været muligt for oppositionen – naturligvis ikke – at tilbagevise disse ting, for det er de nøgne kendsgerninger.
Det er det ene, der står fast.
Det andet, der står fast, er, at hele det materiale, der har ligget til grund for BUPL's, altså pædagogfagforeningens kampagne, er pillet fuldstændig fra hinanden.
Det passer ikke.
Faktum er, at antallet af børn pr. ansat stort set er uændret fra 2004 til 2005.
En anden af BUPL's påstande er, at kommunerne skulle være ved at spare op imod 3.000 pædagogstillinger væk til næste år.
Det er aldeles ryggesløst, det er tal fuldstændig uden hold i virkeligheden, og BUPL har i øvrigt også haft meget svært ved selv at forklare og forsvare det tal i den offentlige debat.
Vi ser det næsten hvert år: BUPL kommer hvert år op til kommuneforhandlingerne med de mest utrolige påstande om, hvad disse kommunebudgetforhandlinger nu vil føre til.
Som et eksempel kan jeg bare henvise til en BUPL-undersøgelse fra 2004, som viste, at omkring halvdelen af kommunerne angiveligt ville skære ned i pasningsudgifterne pr. barn.
Det var det, man sagde på forhånd, og hvad var realiteten så, da regnskabet blev gjort op?
Ja, det var, at enhedsudgifterne pr. barn steg for kommunerne i gennemsnit.
Endelig har BUPL påstået, at regeringen ikke opfylder sine valgløfter.
Det kan vi også klart tilbagevise, valgløfterne bliver opfyldt til punkt og prikke.
Vi har, fuldstændig som vi sagde før valget, nedsat taksten for pasning i daginstitutioner for de mindste børn.
Det trådte i kraft den 1. januar i år.
Og regeringen har fremlagt forslag om den 1. januar næste år at tage det næste skridt, som vi lovede før valget: at nedsætte taksten for de lidt ældre børn.
Vi har udmøntet 400 mio. kr. på indeværende års finanslov, og vi har fremlagt forslag om at udmønte yderligere 300 mio. kr. på finanslovforslaget for 2007.
Så kom ikke og sig, at regeringen ikke opfylder sine valgløfter!
Vi opfylder dem naturligvis til punkt og prikke.
Det tredje, der står fast efter debatten i dag, er, at Socialdemokraterne er på vild flugt fra enhver form for ansvarlig økonomisk politik.
Og her kan det godt være ret interessant også at tage fat i, hvad det egentlig var, Socialdemokraterne selv lagde frem som regering.
Som regering lagde Socialdemokraterne en økonomisk plan frem, som rakte frem til 2010.
Jeg tror nu i øvrigt, at den var stærkt inspireret af den daværende økonomiminister, fru Marianne Jelved, som jeg ikke vil tøve med at tilskrive en stor del af æren for, at denne meget ansvarlige økonomiske plan blev lagt frem.
Den var så god og så ansvarlig, at vi overtog den, da vi dannede regering i 2001.
Men filosofien bag den langtidsplan, som altså foreløbig gik frem til 2010, var at lægge en ramme for, hvor meget det offentlige forbrug måtte vokse, og at sætte nogle mål op for, hvor meget man skulle reducere den offentlige gæld.
Og det var ved at tilstræbe nogle overskud hvert år på det offentlige budget, så man kunne afvikle gæld.
Hvad var meningen med at afvikle gæld?
Det var at skabe sig et råderum til at finansiere fremtidens velfærd.
Rigtig godt set.
Hvad var det så for tal, den daværende regering lagde ind i den plan?
Det var det, Socialdemokraterne lagde frem som regering: at det offentlige forbrug måtte vokse med ½ pct. om året.
Det overtog vi.
Så når vi kører efter en plan, der siger en vækst på ½ pct. om året, er det altså en plan, der er taget fra det, Socialdemokraterne selv efterlod sig som regering.
Er det så lykkedes os at overholde den halve procent, som Socialdemokraterne selv havde sat som mål?
Nej, det er det så ikke helt, vi er oppe på nogenlunde det dobbelte.
Derfor må man jo sige, at det er lidt mærkeligt at skulle lægge øre og ryg til en kritik fra Socialdemokraterne for, at vi har lagt en stram ramme for væksten i det offentlige forbrug i betragtning af, at den ramme er udstukket af Socialdemokraterne selv, og at det, vi rent faktisk har gennemført, ligger på det dobbelte af den ramme, som Socialdemokraterne selv havde sat op som mål.
Det hænger jo ganske enkelt ikke sammen.
Det hænger ikke sammen.
Se, nu har vi så i fællesskab indgået en velfærdsaftale, hvad jeg er meget glad for og gerne vil kvittere for.
Ved hjælp af den velfærdsaftale er det faktisk lykkedes os at skaffe plads til, at den årlige vækstramme ikke bare skal være ½ pct. om året, men kan blive fordoblet til 1 pct. om året.
Det har vi arbejdet for, og vi er glade for, at der bliver et bredt flertal bag det.
Men det er da utroligt, at Socialdemokraterne, som selv har lagt en plan frem om ½ pct. vækst, ikke blot vil håne os for, at vi prøver at opfylde det – det gør vi så ikke engang, vi kan fordoble det – men derefter lægger en økonomisk plan frem i et finanslovforslag, som fuldstændig sprænger alle rammer.
Altså, jeg er nødt til at sige: Ikke blot hænger det ikke sammen, det er utroværdigt, og det er uansvarligt.
Det fører mig frem til det fjerde, der står fast efter debatten i dag: Det er regeringen, der repræsenterer den ansvarlige økonomiske politik.
Der er mange, der spørger, jeg møder det også, når jeg kommer rundt: Jamen når I nu har så stort et overskud, hvorfor kan I så ikke bare tage lidt af det overskud og dele det ud?
Jeg forstår godt, mange stiller det spørgsmål, og jeg ved også godt, at det ikke er et populært budskab at skulle til at forklare, at selv om der er et stort overskud, kan man ikke bare dele ud af pengene.
Jeg ved godt, det er et svært budskab, og jeg ved også godt, at det mange steder er et upopulært budskab.
Men det er det ansvarlige budskab, og det er derfor, regeringen er nødt til at forklare, hvorfor det er sådan.
Vi er nødt til at sige: Vi kan ikke bare give plads til, at alle kommuner nu harmoniserer deres serviceniveau på højeste niveau, for hvis alle gør det, skulle de ud og søge endnu mere arbejdskraft på et arbejdsmarked, hvor der i forvejen er mangel på arbejdskraft.
Hvor skulle den arbejdskraft komme fra, og hvad ville det ikke føre til af omkostningspres i det danske samfund med ringere konkurrrenceevne til følge og dermed risiko for større arbejdsløshed?
Det er simpelt hen en uansvarlig økonomisk politik, og det er ikke bare os, der siger det.
Kommunernes Landsforenings cheføkonom, Jan Olsen, har sagt: Højeste fællesnævner er helt, helt urealistisk.
Det er der slet ikke penge til.
Hvis man gennemførte det over hele landet, ville det koste et meget stort milliardbeløb.
Det er det, der er kendsgerningen.
Nationalbanken og i øvrigt andre økonomer har været ude og advare imod for kraftig vækst i det offentlige forbrug og i efterspørgslen i det hele taget.
De advarsler synes jeg ikke bare man kan kalde pjat.
Jeg synes, man skal tage dem alvorligt.
Og det er ikke bare teori, vi snakker om her, for vi har set tidligere, hvad der kan ske.
Vi så det nemlig i 1970'erne.
Da så vi, hvad der skete, fordi politikerne bare lod stå til.
Og den eksplosion, som det førte til i det offentlige forbrug, var første skridt på vejen mod det, der senere blev en truende økonomisk afgrund.
At det skete under en borgerlig-liberal regering er kun en skærpende omstændighed, som gør, at vi, der i dag sidder som borgerlig-liberale og har regeringsansvar, tager det meget alvorligt, at vi ikke gentager 1970'ernes økonomiske skandale.
Så vil jeg sige, at det femte, der står fast efter dagens debat, er, at det er regeringen, der har visionerne om fornyelse, udvikling og modernisering af den offentlige sektor.
Vi tror nemlig på, at det er godt at have et fællesskab og en dynamisk offentlig sektor til at løse en række opgaver, som f.eks. kan give mere frihed i vores samfund.
Det gør det nemlig, når vi har et godt uddannelsessystem, hvor der er fri, lige og gratis adgang, fordi det giver alle mulighed for at realisere deres mål i tilværelsen.
Det er ikke pengepungens størrelse, der afgør, om man kan udnytte sine evner.
Det er netop viljen, der afgør det, og sådan skal det være.
Når vi i fællesskab organiserer børnepasning, er det med til at give børnefamilierne mere frihed; det giver mere fleksibilitet og dermed bedre konkurrenceevne i samfundet i det hele taget, og derfor er det en god ting.
Når vi i fællesskab organiserer vores ældreomsorg, er det både med til at give de ældre mere værdighed og de yngre familier mere frihed end et gammeldags system, hvor familierne selv skulle påtage sig opgaven.
Med en fornuftig indretning af de offentlige systemer, den offentlige sektor, kan den offentlige sektor altså bidrage til en god konkurrenceevne i vores samfund, også ved at investere i vores infrastruktur, så folk ikke skal spilde deres tid på vejene eller i togene.
Her skal tingene selvfølgelig fungere, og derfor er der i de senere år sat kraftigt ind på forbedringer på de områder.
Når det offentlige investerer ekstra penge i forskning, er det også med til at forbedre det danske samfunds konkurrenceevne – blot for at nævne nogle eksempler.
På alle disse områder har regeringen sat ind for at højne kvaliteten, for at øge indsatsen og for at forbedre uddannelserne.
Vi har gjort en betydelig indsats for at forbedre situationen for børnefamilierne ved at sænke takster og ved at afsætte penge til bedre kvalitet.
Vi har afsat flere penge til bedre ældreomsorg, og vi investerer nu milliarder af kroner i at få infrastrukturen i vores samfund til at fungere bedre.
Vi investerer også milliarder af kroner i mere forskning i vores samfund.
Så vil jeg gerne understrege, at der ikke er nogen modsætning mellem hverken skattestop eller skattelettelser og dette at sikre ordentlig kvalitet i vores velfærdssamfund, og det har vi også vist.
Der har været et skattestop, lige siden vi trådte til som regering, og indtægterne til de offentlige kasser er vokset, overskuddet er vokset, og der er blevet flere penge, selv om vi har haft et skattestop, og selv om vi har gennemført skattelettelser.
Det er ikke et skattestop, der afgør, hvor mange penge der er til offentligt forbrug.
Det, der afgør, hvor mange penge der er til offentligt forbrug, er, hvad der er plads til i samfundsøkonomien, når ressourcerne skal fordeles ordentligt mellem offentlig sektor og privat sektor.
Det er det, der afgør det.
Det, vi også har vist i de 5 år, vi har haft regeringsansvar, er, at der ikke er nogen modsætning mellem at føre en skattepolitik, hvor befolkningen er beskyttet mod evige skattestigninger, og at sikre, at der er stadig flere penge til velfærd.
Det offentlige forbrug er nemlig steget med 31 mia. kr., siden vi trådte til som regering, samtidig med at vi har haft skattestop og gennemført skattelettelser.
Så er der nogle, der siger: Ja, ja, det er meget godt, men se nu, hvor godt det går i privatøkonomien.
Kunne den offentlige sektor dog ikke få lov at følge lidt med?
Hvis vi kigger lidt på, hvordan det faktisk er gået siden 2001, kan jeg fortælle Folketinget, at det er gået sådan, at det, som det offentlige bruger på lønninger til offentligt ansatte, på at købe varer og på at købe tjenester – altså alt det, man kalder offentligt forbrug – har holdt sig på en nogenlunde uændret andel af landets samlede produktion, altså bruttonationalproduktet.
Sådan er det.
Der kommer andre offentlige udgifter oveni, altså overførsler og renter osv., men selve det, vi bruger til offentligt forbrug i form af lønninger, indkøb af varer, tjenester og andre ting – det, der skal få den offentlige sektor til at køre i det daglige – har holdt sig på en nogenlunde uændret andel af landets produktion.
Med andre ord: Den offentlige sektor har fået sin andel af den økonomiske vækst, der har været i samfundet.
Det fører mig så frem til nogle afrundende politiske betragtninger oven på den debat, vi har haft i dag, og som jeg synes har været en rigtig god debat.
Det står jo klart – også efter debatten i dag – at det, vi har set her de seneste dage, i meget høj grad har været en politisk kamp, som er vendt mod regeringen.
Jeg vil gerne understrege, at jeg har fuld respekt for, at forældre bruger deres demokratiske ret til at demonstrere, og jeg forstår også godt, at mange er optaget af, hvordan deres børn har det i daginstitutionerne.
Heraf følger, at de naturligvis også er bekymrede over alle de oplysninger og tal, som fyger gennem luften, for det er svært at gennemskue tingene, når tallene flyver gennem luften på den måde.
Men jeg har to ting at sige til det.
For det første at jeg altså finder det aldeles uacceptabelt, at nogle tager børnene som gidsler i en rent politisk kamp.
Det er i orden, at man bruger sin ytringsfrihed, men det er ikke i orden, at man blokerer daginstitutioner, så folk ikke kan få deres børn passet og måske bliver forhindret i at gå på arbejde.
Virkeligheden er jo, at BUPL i årevis har ført en politisk kamp, som er baseret på falske påstande og skræmmekampagner, mod regeringen.
Jeg ved godt, at BUPL ikke brød sig om valgresultatet i 2001 og 2005, og det er en ærlig sag.
De siger jo direkte, at de hellere vil have en anden regering.
Men det, jeg vil frem til, er, at det jo bare er en politisk kamp, og at det er en politisk kamporganisation, og jeg synes, det er fuldstændig uacceptabelt at tage travle børnefamilier som gidsler i den kamp.
At det er en politisk kamp er jo dokumenteret til fulde her i de seneste dage.
Det dokumenteres af, at i byer som f.eks. København og Odense, hvor der rent faktisk bliver tilført børneområdet flere penge, har man tilsluttet sig aktionen.
Jeg kan sige, at i Københavns Kommune var det sådan, at da budgetforliget blev indgået – i øvrigt et meget bredt forlig, som også SF var med i – sagde SF's borgmester, hr. Bo Asmus Kjeldgaard, glædestrålende, at 2007 bliver børnenes budgetår i København.
Så glad var han, for så mange ekstra penge blev der tilført børneområdet.
Der var endda fundet plads til at tilføre folkeskolen mere end 700 mio. kr. næste år.
Men da SF's borgmester i Københavns Kommune fandt ud af, at nu kunne der blive lidt kamp mod regeringen, glemte han alt om, at næste år var børnenes budgetår i København, og gav tilslutning til blokader og demonstrationer.
Han forstod det ih, så godt, selv om der altså ikke er tale om nedskæringer, men om vækst i Københavns Kommune.
Pyt med de københavnske borgere, der trods alt har krav på at få passet deres børn, og pyt med børnene, der midlertidigt må passes på andre måder, som deres forældre får arrangeret i sidste øjeblik.
Det er det, vi ser.
Det er sådan, at den politiske kamp mod regeringen udfolder sig i flere byer over hele landet, hvor kendsgerningen er, at der er flere og ikke færre penge til rådighed til børnene.
Så er der nogle steder, hvor pædagogerne har været så skuffede over, at forældrene ikke selv har taget et initiativ, at de selv har måttet tage et initiativ.
Jeg står her med oplysninger fra Herning Kommune, som oplyser, at mindst 30 daginstitutioner i Herning Kommune holder lukket fredag.
Pædagogerne strejker mod de planlagte besparelser på pasningsområdet, men strejken er kun plan B.
Vi har eksemplet fra Viborg, hvor den lokale pædagogaktionsgruppe tilsyneladende heller ikke følte, at der blev taget nok initiativ fra forældrenes side, og derfor sendte man breve direkte ud til de enkelte børn med såkaldt oplysning – såkaldt oplysning.
Det viser jo, at det ikke handler om noget fagligt, og at det ikke handler om pengene, for man laver demonstrationer på steder, hvor der slet ikke er tale om nedskæringer, men om vækst.
Det er en politisk kamp, og vi ønsker blot, at der hele tiden bliver sat fokus på, at det er det, det drejer sig om.
Det er det eneste, der kan forene oppositionen på nuværende tidspunkt.
Det står klart.
Oppositionen vil aflive skattestoppet, men der er dyb uenighed om metoden til aflivning af skattestoppet.
Nogle vil gøre det ved kvælning og andre ved skydning, men under alle omstændigheder ønsker man at aflive skattestoppet, og der er formodentlig nogle, der oven i købet vil udsætte det for tortur inden aflivningen.
Det Radikale Venstre, dette pacifistiske parti, går ind for henrettelse ved skydning.
Det er et ultimativt krav fra De Radikales side, at skattestoppet skal ophæves.
Det er et ultimativt krav for radikal deltagelse i nogen form for regering, det er klar tale.
Socialdemokraterne er mere tilhængere af en aflivning ved kvælning.
Vi kender dette spanske, tror jeg det er, henrettelsesinstrument, hvor man sætter en person ind i en mekanisme og langsomt skruer bagfra, så halsen knækker til sidst.
Det er nøjagtig den metode, som hr. Sass Larsen i dag har anvist i form af en såkaldt skattekommission.
Det er en aflivning af skattestoppet ved en sådan langsom og pinefuld henrettelsesmetode.
Det står klart efter det, hr. Sass Larsen har sagt i dag, at Socialdemokraterne ønsker en omlægning af skattesystemet, som simpelt hen fjerner skattestoppet.
Den omlægning kan slet ikke gennemføres uden at ophæve skattestoppet, så det, man må forudse med den socialdemokratiske metode, er f.eks. højere boligskatter og andre forhøjelser af skatterne.
Hr. Villy Søvndal var jo i dag overraskende uklar i sin beskrivelse af den folkesocialistiske metode til aflivning af skattestoppet, men én ting står fuldstændig klart: SF ønsker skatten sat i vejret.
Det har hr. Morten Homann i øvrigt også udtalt tidligere i dag, så SF ved man hvor man har.
Det er kun et spørgsmål om metoden, og jeg tror, hr. Villy Søvndals erfaring gør, at han indretter sig lidt efter, hvordan det ser ud efter et valg.
Men under alle omstændigheder vil SF selvfølgelig medvirke til at aflive skattestoppet.
Man kan altså sige, at det, der står klart efter i dag, er: Kommer der et andet flertal, er skattestoppets dage talte.
Så er vi tilbage i en situation, hvor skatterne og afgifterne igen stiger.
Det er kun et spørgsmål om metoden til aflivning af skattestoppet.
Et andet område, hvor oppositionen jo heller ikke kan enes, er udlændingepolitikken; men det står klart, at skal der komme bukser af det skind, som oppositionen prøver at få til et stykke tekstil, vil der blive tale om en lempelse af udlændingepolitikken.
Det er stillet som et ultimativt krav af fru Marianne Jelved, det er stillet som et ultimativt krav af hr. Villy Søvndal, og hr. Sass Larsen gik i dag ikke længere end til at sige, at Socialdemokratiet ingen aktuelle planer har om at lempe udlændingepolitikken.
Så skal alle altid lytte meget opmærksomt, for når en socialdemokrat siger, at der ingen aktuelle planer er, kan man være ret sikker på, at der kan komme sådanne planer.
Vi har jo i dag set, at det i realiteten er fru Marianne Jelved, der svinger taktstokken i oppositionen, og derfor skal man tage bestik af, at når Det Radikale Venstre siger: Det er et ultimativt krav for vores støtte til en regering, at udlændingepolitikken lempes – ja, så bliver udlændingepolitikken lempet.
Børnepasning: Her er oppositionen stærkt splittet.
De Radikale vil sætte taksten for børnepasning op, Socialdemokraterne siger nej, og SF siger måske.
Hvis vi så kigger på det helt aktuelle, altså det forslag til vedtagelse, som er fremsat af oppositionen, er det jo tankevækkende, at under debatten i dag var oppositionens repræsentanter ikke i stand til at give et klart svar på, hvad der egentlig står i det forslag til vedtagelse.
Der tales om, at der skal sikres kommunerne et større råderum, men da der så blev spurgt indgående til, hvad der ligger i det, og hvor mange penge det er, kommunerne skal have, var det kun tøvende og meget langsomt, at det overhovedet lykkedes at få nogen fra oppositionen til at nærme sig et svar, og når man nærmede sig et svar, blev forvirringen total.
Hr. Villy Søvndal slog alle rekorder,
hr. Villy Søvndal bekendte på et tidspunkt, at han slet ikke kunne huske, hvilke tal der var tale om.
Der føg mange tal i luften, men jeg tror nok, hr. Villy Søvndal endte på, at det måtte være omkring 2,5 mia. kr. til kommunerne.
Her har hr. Villy Søvndal måske skelet til, at Socialdemokraterne har sagt, at det er et sted mellem 2 og 3 mia. kr.
Da fru Line Barfod blev spurgt, lagde fru Line Barfod stærkt ud med 8 mia. kr., men kunne så godt fornemme fra de øvrige oppositionsbænke, at det måske lød lovlig voldsomt i forhold til, hvad der kunne skabes enighed om.
Derfor blev beløbet filet ned i løbet af fru Line Barfods mange svar, og fru Line Barfods sidste udvej var at henvise til hr. Thulesen Dahl og hr. Thulesen Dahls beregninger.
Det var oppositionens bud efter en lang debat, og jeg må sige, at det er sølle.
Generelt står det klart, at fru Jelved svinger taktstokken.
Det kan vi se, fordi det er fru Jelved, der har ført ord og pen, når det gælder oppositionens vedtagelsesforslag, og derfor er det måske i virkeligheden fru Marianne Jelved, der skal give det ultimative svar på, hvad det er for et beløb, vi taler om, når der tales om et større råderum til kommunerne.
Men det er fru Jelved, der svinger taktstokken, og det er i virkeligheden karakteristisk for den situation, oppositionen befinder sig i.
Fru Helle Thorning-Schmidt vil meget gerne have min post som statsminister, og det skal være hende vel undt.
Men Det Radikale Venstre har udtalt, at De Radikale ikke vil støtte en socialdemokratisk mindretalsregering.
Det er sagt fra radikal side, og samtidig har fru Marianne Jelved sagt, at det er et ultimativt krav fra De Radikale, at skal De Radikale i regering, skal fru Marianne Jelved være statsminister.
Denne anden vej ser kompliceret ud.
I den situation anråber hr. Villy Søvndal højere magter om hjælp, og det forstår man jo godt.
I hver eneste åbningsdebat, vi har haft, siden jeg tiltrådte som statsminister, har hr. Villy Søvndal forhåbningsfuldt udtalt, at han er af den formening, at det nok er den sidste eller næstsidste åbningstale, jeg har holdt.
Jeg vil gå så vidt som til at gøre den indrømmelse over for hr. Villy Søvndal, at for hver dag, der går, er vi selvfølgelig en dag tættere på den situation, men indtil nu er det alligevel gået så nogenlunde, og jeg vil gøre mit bedste for, at hr. Villy Søvndal skal have fornøjelsen af at høre endnu en hel del åbningstaler af mig.
Under debatten i dag har vi konstateret, at oppositionen i mangel af bedre, nemlig en langsigtet vision og en sammenhængende politik, har kastet sig ud i en ny kraftig offensiv mod fladskærme og samtalekøkkener, og det er jo ganske interessant.
Historisk har jeg oplevet det sådan, at arbejderbevægelsen har kæmpet for, at de brede grupper i det danske samfund skulle have bedre materielle vilkår, og at de brede grupper i det danske samfund skulle kæmpe sig ud af fattigdom og dårligdom og få chancen for at opleve bedre materielle vilkår som at få en ordentlig bolig og måske en lille bil og at kunne tage på ferie, så det ikke kun var goder, der var forbeholdt en lille, privilegeret overklasse.
Jeg har altid oplevet, at det i hvert fald var et af arbejderbevægelsens centrale mål at nå så vidt i vores samfund, og jeg vil gerne sige, at vi, der kæmper for det brede folks interesser, glæder os, når den enkelte familie får et løft, også et materielt løft, i den daglige tilværelse.
Men nu har Socialdemokraterne og venstrefløjen altså kastet sig ud i en hård kamp mod fladskærme og samtalekøkkener, og jeg vil i hvert fald sige, at det kan blive en krævende opgave, man her har kastet sig ud i.
Nu har jeg ganske vist selv kun et virkelig oldnordisk tv, men hvis man skal have et tv i dag, kan man mig bekendt næsten kun få fladskærme.
Jeg kan blive rettet, hvis jeg er forkert underrettet, men jeg vil tro, at det nok er det mest almindelige på markedet i dag.
Hvad er der nu i vejen med samtaler i køkkenet?
Skal vi tilbage til det gamle familiemønster med børnene, der leger isoleret i børneværelset, mens far ser monopol-tv i stuen, og mor er i køkkenet?
Jeg synes ærlig talt, det er et stort fremskridt i vores samfund, også når det gælder vores familiemønster, at der etableres samtalekøkkener, hvor familien kan være sammen i et fællesskab om madlavning, om hygge og netop om samtale.
Der er alt for få lejligheder i vores moderne, stressede samfund til, at familien kan være sammen, og nu vil venstrefløjen end ikke unde familierne et samtalekøkken, hvor alt det gode kan få lov at udfolde sig.
Men hvor er det i virkeligheden typisk for venstrefløjen, for i realiteten har venstrefløjen altid repræsenteret en elitær overklasse, som har det syn på tilværelsen, at når den brede befolkning får del i goderne, skal de gøres til et beskatningsobjekt.
Så længe goderne er forbeholdt en lille, elitær overklasse, kan det gå an, men når de brede grupper får del i de materielle goder, begynder man straks at få lidt ondt af det.
Se, vi, der repræsenterer det brede folk, har det sådan, at når mennesker arbejder hårdt, kan vi også godt unde dem materielle goder, for vi synes, de fortjener det.
Når de har arbejdet, slidt og slæbt for at skabe sig en bedre tilværelse, skal det jo også have lov til at kunne ses i det daglige i form af nogle goder, også i form af fladskærme og samtalekøkkener, og jeg kan såmænd også godt unde folk både en pc og en mobiltelefon.
Jeg vil sige, at grundproblemet for Socialdemokraterne, venstrefløjen og De Radikale jo i virkeligheden er, at de på mange punkter har fjernet sig politisk holdningsmæssigt fra den brede befolkning.
Det har vi set i skattepolitikken, det har vi set i udlændingepolitikken, det har vi set i uddannelsespolitikken, og derfor blev det daværende flertal sat på porten ved valget i 2001.
Det, vi også kan se nu efter en debat som den i dag, er, at oppositionen ikke har en vision.
Det går kun ud på at kræve flere penge, og man udtaler sig en lille smule nedladende om almindelige menneskers ønske om at anskaffe sig nogle materielle goder, som kan gøre den daglige tilværelse lidt bedre.
Det synes jeg altså er en forkert tilgang til tilværelsen.
Vi glæder os over, når vi kan skabe økonomisk fremgang for almindelige familier, samtidig med at vi er i stand til at skabe bedre kvalitet i den offentlige service.
De to ting skal selvfølgelig følges ad, og det afgørende for os er netop, at der ikke er nogen modsætning mellem at have en fornuftig vækst i det private forbrug, så almindelige mennesker kan føle en fremgang i dagligdagen, og at sørge for, at der virkelig er den bedste kvalitet i den offentlige service.
Der er ikke nogen modsætning, det er begge dele vi skal, og det er også det vi vil.
Derfor må jeg sige, at jeg synes, det har været en rigtig god dag.
Vi slutter debatten engang i aften med at gå ind for et forslag til vedtagelse, der er fremsat af de to regeringspartier og Dansk Folkeparti, og som slår fast, at vi naturligvis skal sikre, at den kommuneaftale, der er indgået, og dens forudsætninger overholdes.
Den har vist en splittet opposition – en opposition, som ikke kan stå sammen om en ansvarlig økonomisk politik – og over for denne opposition står der en regering, støttet af Dansk Folkeparti, som repræsenterer en ansvarlig økonomisk politik, en økonomisk politik, som sikrer vækst i både det private forbrug og det offentlige forbrug.