Arne Melchior (CD), 1998-04-16:
Formålet med minimetroprojektet er selvfølgelig at gavne den kollektive trafik, som hr. Poul Andersen så smukt sagde.
Helt enig, det støtter CD.
Selv bilistpartiet CD har altid stemt for bevillinger til kollektiv trafik i hele landet og selvfølgelig også i hovedstaden.
Så langt er vi enige, og jeg ved, at ministeren også elsker den kollektive trafik, så dér kan vi slet ikke blive uenige.
Men vi er altså uenige om, hvorvidt der er grund til uro eller ej.
Efter min mening er der massevis af grund til uro, alene den omstændighed, at sagen indtil for nogle få uger siden har ligget i Finansministeriet, hvad jeg har kritiseret og hånet fra dette sted gang på gang.
Jeg vil godt sige, at det er fuldstændig til grin, at det har ligget dér.
Man har ikke benyttet den trafikale ekspertise fra DSB og HT, som Trafikministeriet ville have haft let ved at trække på.
Ovre i Trafikministeriet findes der jo altså også andre, der kan forstå den her teknik bedre, end nogen i Finansministeriet behøver at kunne.
Så har vi en rapport fra Cowiconsult, den er kun et år gammel, fra april 1997.
Den er ét eneste blødende sår, den er én opregning af spørgsmål og tvivl og uro.
Det kan være, at noget af det er blevet løst i mellemtiden, men det er altså så mange ting, og det er så dybtgående og vidtgående ting, at der sandelig er grund til uro.
Der har allerede været en række forsinkelser, det vil der tit være på så svære anlægsprojekter, det er helt klart.
Så trøster man sig med, ja, men hvis ikke de er færdige til tiden, og hvis det ikke er godt nok, så bliver der en bøde, javel, eller en række bøder, men bødebeløbet er naturligt limiteret, så vidt jeg husker, til 10 pct. af den samlede anlægssum.
Hvad hjælper det, at vi står med et anlæg, som vi kun har betalt 90 pct. for og ikke 100 pct., men som ikke duer.
Så er de 90 pct. i hvert fald givet dårligt ud.
Så trøster man sig med, at Ansaldo skal ikke bare lave det, de skal også drive det i de første fem år.
Som om det kunne berolige mig.
Hvem siger, at de kan det?
Da bøden jo alligevel er limiteret, bliver skammen og skaden jo så meget værre, og den falder ikke på Italien og ikke på Ansaldo; det er vist i mellemtiden blevet koreansk ejet og er slet ikke italienskejet mere.
Sådan kan der jo ske så meget, men det kan da ikke berolige, det kan da ikke gavne det danske image, hvis vi forbygger os, og hvis vi ødelægger den her sag.
Jo, der er gode grunde nok.
Det er så stort et projekt, det er så dyrt et projekt, det er så nyt, så anderledes, så svært et projekt, at der bestemt er grund til ekstraordinær påpasselighed.
Det er altså ikke modstand mod projektet, jeg her taler for, men uro over udviklingen og en appel om en advarsel.
Vi hører jo på både Venstres og Det Konservative Folkepartis ordførertaler, at de også har ganske mange grunde
til uro, så mon ikke det forplanter sig langt ind i Socialdemokratiet? Det er sådan, at hvis man får ondt nogen steder, så kan man selvfølgelig gå med den lidelse kortere eller længere tid.
Det klogeste er nok at gå til lægen.
Så får man enten at vide, at man ikke fejler noget, og at det er forbigående, eller også får man at vide, hvad man fejler, og så er det vel rart at få det at vide i så god tid, så hurtigt, så man kan gøre noget ved det.
Den appel retter jeg til ministeren: Gør dog noget ved det.
I 1992 fik vi en lov om Transportrådet.
Et af Transportrådets formål er at lade udarbejde analyser efter anmodning fra regeringen eller Folketinget.
I de forgangne seks år har Transportrådet, der er under yderst troværdig og sikker ledelse, udarbejdet jeg tror mere end en snes rapporter; de er aldrig blevet kritiseret for at være partiske eller usaglige eller andet end dygtige.
Hvorfor benytter den nye minister ikke det Transportråd, som hun har at læne sig til, og hvor hun kan være tryg om uvildigheden?
Hvorfor benytter ministeren ikke det?
Det synes jeg man skulle tage at gøre.
CD's gruppe har i sin tid stemt blankt til Ørestaden og vil også stemme blankt til det af SF fremsatte forslag til vedtagelse, men altså med den, om jeg så må sige, stemmeforklaring, jeg her har afgivet på CD's vegne.
Vi er så urolige, at vi frygter, at her kan kimen ligge til årtusindets skandale både økonomisk, sikkerhedsmæssigt, trafikalt osv.
Lad os dog få den tryghed.
Læg låg på uroen.
Er I så sikre i jeres sag, jamen så lad dog den sikkerhed brede sig i befolkningen, og er der noget, der kan rettes i god tid, så må det da være en fordel.
Når vi stemmer blankt, er det også ud fra en vis forventning om, at vi vel når så langt inden for ikke så
mange måneder, at der bliver et samråd eller tre med ministeren i udvalget om denne sag, og så kunne jeg tænke mig, at lysten til at få en uvildig undersøgelse ville brede sig selv ind i regeringen, selv ind i Socialdemokratiet.
Jeg kan da ikke give forespørgeren, hr. Søvndal, fuldstændig uret i, at det er en lidt pikant parlamentarisk situation, vi er i.
Det kan jeg godt følge ham i, og derfor stiller jeg dette spørgsmål til fru Ingrid Rasmussen
: Var det ikke meget klædeligt og ligefremt og realistisk at sige: Jo, det gik måske lidt hurtigt, da det regeringsgrundlag blev skrevet.
Vi har selvfølgelig lov at blive klogere ligesom så mange andre, og det er selvfølgelig det, vi mener i dag, der gælder mere end det, vi mente for tre uger siden, og der er ikke nogen dyb forskel.
Så sig: O.k., det gik måske lidt stærkt.
Punktum.
Så er den mærkværdige situation opløst til lettelse.