Henriette Kjær (KF), 2002-02-08:
B 32 er en genfremsættelse af B 3 fra oktober måned sidste år, og B 3 i oktober var en direkte genfremsættelse af B 31 fra folketingssamlingen 1997-98.
SF foreslår, at der skal sikres bedre boligmæssige forhold for de udstødte og marginaliserede grupper.
Jeg synes, det havde været lidt klædeligt, hvis forslagsstillerne havde støvet det gamle forslag lidt af inden genfremsættelsen.
For eksempel fremgår det ikke af bemærkningerne, at der rent faktisk siden den første fremsættelse i 1998 er sket en udvikling.
Det kan undre lidt, at denne udvikling ikke er omtalt, for det er SF selv via satspuljen, der har været med
til at sørge for finansieringen af en række tiltag
Beslutningsforslaget består af fire delforslag.
I det første opfordrer forslagsstillerne regeringen til at fremsætte et lovforslag, der sikrer, at eksisterende egnede boliger til udstødte ikke forsvinder gennem nedlæggelse og sammenlægning, samt at der oprettes et konkret antal boliger til de vanskeligt stillede grupper.
Regeringen er enig i forslagsstillernes ønske om, at de svageste grupper sikres gode boligmæssige forhold.
Uden bolig som fast fundament kan det være meget vanskeligt at få fodfæste og tage vare på sig selv arbejdsmæssigt, familiemæssigt og socialt i det hele taget. Den gældende lovgivning giver allerede amter og kommuner en række muligheder for at tilvejebringe boliger til de udstødte grupper, og denne regering vil skubbe yderligere på.
Regeringen har således taget initiativ til at nedsætte den kommunale udgift ved etablering af alment byggeri gennem en nedsættelse af den kommunale grundkapital fra 14 pct. til 7 pct.
Regeringen forventer, at en nedsættelse af den kommunale grundkapital kan være med til at tilskynde kommunerne til at igangsætte mere alment nybyggeri. Derved vil kommunerne få flere boliger at anvise til løsning af påtrængende boligsociale problemer, herunder også for de udstødte og marginaliserede grupper.
Øget byggeri af almene boliger vil samtidig sætte gang i flyttekæderne, hvilket også vil være med til at tilvejebringe et større udbud af boliger til udsatte grupper.
Så skal jeg i øvrigt nævne, at kommunerne ud over den almindelige anvisningsret efter de gældende regler har mulighed for at indgå aftale med de almene boligorganisationer om fleksibel udlejning, dvs. at indtil 90 pct. af ledige boliger i en boligafdeling skal udlejes efter særlige kriterier.
Det fremgår af undersøgelsen »Kommunernes husvildeforpligtelse og anvisningsretten til almene boliger« fra juni 2001, at kommunerne i stigende omfang anvender anvisningsretten til løsning af boligsociale opgaver.
Det viser, at kommunerne er parate til at gøre en ekstra indsats for at hjælpe særligt udsatte personer, der står uden bolig.
Der gøres også en indsats for hjemløse og særligt udsatte grupper i den igangværende forsøgsordning med tilskud til etablering af skæve huse til skæve eksistenser.
Ordningen, der varetages af økonomi- og erhvervsministeren, løber til og med år 2003 med en samlet tilskudsramme på 60 mio. kr. Jeg kan kort om forsøgsordningen sige, at der indtil videre er givet tilsagn om etablering af 234 boliger fordelt over hele landet.
Med disse boligtyper vil vi også få en værdifuld ny viden om, hvordan vi bedst bygger boliger til de mest udsatte grupper i vores samfund.
Boliger, der i højere grad er tilpasset de særlige behov, som denne gruppe efterspørger.
Alt i alt gennemføres en række positive initiativer, der skal forbedre de boligmæssige forhold for de særlige grupper.
Forslagsstillerne siger i de næste to delforslag, at der skal tages skridt til at etablere bedre behandlingstilbud til misbrugere og sindslidende samt opstilles et program til forbedring af standarden på forsorgshjem og herberger.
Jeg vil godt give forslagsstillerne medhold i, at det er urimeligt, at mennesker med sindslidelser og misbrugere ikke kan udskrives fra behandlingstilbud og herberger, fordi der ikke findes et botilbud til dem. Der er dog sket en udvikling i den rigtige retning bl.a. ved de mange ressourcer, der har været afsat til udvikling af nye former for botilbud til de udsatte grupper, senest med Botilbudspuljen for sindslidende i 1996 og med psykiatriaftalen for år 2000-2002.
Samlet er der afsat 650 mio. kr. primært til nye botilbud til sindslidende
, og hertil kommer den amtskommunale medfinansiering, således at der til mennesker med sindslidelser siden 1996 på landsplan er brugt over 1 mia. kr. til nye botilbud til sindslidende.
Vi skal samtidig være opmærksomme på, at flere særligt indrettede botilbud måske ikke er den eneste løsning på problemstillingen.
Det er vigtigt at anskue sagen fra flere vinkler.
Jeg tænker her på den enkeltes behov for støtte og bistand i boligen.
SF efterlyser et program til forbedring af standarden
for forsorgshjem og herberger.
Det program er jo egentlig opstillet.
SF har selv via satspuljen været med til at sørge for finansiering.
Jeg tænker her på Handleplanen for hjemløse fra 2000 og på Hjemløsepuljen.
Vi kan sagtens blive enige om, at kommuner og amter ikke har levet op til forventningerne.
Det har været skuffende få ansøgninger, der har været til puljen.
Det er regeringens klare opfattelse, at kommuner og amter i højere grad skal leve op til deres ansvar for de svage borgere, vi her taler om.
På den anden side må det også siges, at der trods alt er sat en udvikling i gang.
Det gælder ikke mindst brugerinddragelsen og brugerindflydelsen.
Tages projekterne med fra den sidste ansøgningsrunde til Hjemløsepuljen, er der bevilget ca. 125 mio. kr. ud af de oprindelige 200 mio. kr.
Jeg vil godt gentage, hvad der er sagt tidligere i forbindelse med andre beslutningsforslag på det her område:
I det sidste og fjerde delforslag opfordrer
forslagsstillerne til at sikre en bedre boligmæssig spredning, så udsatte grupper ikke koncentreres i bestemte kommuner og bebyggelser.
Jeg vil gerne her slå fast, at det er den enkelte borgers ret til selv at bestemme, i hvilken kommune han eller hun ønsker at bosætte sig, der gælder.
Det er meget afgørende for regeringen af fastholde det kriterium.
Det er den enkelte kommune, som skal sikre, at der eksisterer det nødvendige antal boliger.
Decentralisering bygger på, at det er den enkelte kommune, der bedst kan vurdere det lokale behov.
En central detailstyring vil kun betyde mere bureaukrati, hvilket regeringen ikke kan gå ind for.
Jeg kan derimod følge forslagsstillerne et meget langt stykke, når der i begrundelsen for forslaget peges på behovet
for flere midlertidige botilbud efter § 91 i serviceloven.
Også på dette område er der sket en udvikling, siden SF fremsatte sit forslag første gang.
Men lad mig slutte af med at sige, at de overordnede intentioner bag forslaget er det svært at være uenig i, men som det er sagt tidligere, har regeringen sine egne planer, og vi kan derfor ikke støtte det her fremsatte.
Det kan jeg desværre ikke svare på, da det er sundhedsministerens ressort, men jeg vil foreslå, at fru Karen Klint stiller et skriftligt spørgsmål, så skal jeg sørge for, at det bliver besvaret - ja, det kan jeg jo ikke sørge for, men håbe, at regeringen svarer på det.