Henrik Svane (RV), 1997-11-28:
det hænger mere sammen end som så.
mellem f.eks. en røget Bornholmer og møllen i Tvind eller mellem Rømø-dæmningen og Danmarks Radios Bigband men den er der alligevel sammenhængen for en dansker.
Danmark består af Himmelbjerget såvel som af genbrugscentralen i Gladsaxe Danmark består af Christiansborg såvel som af Christiania Danmark består af den jyske hede såvel som af det gode skib Fulton Danmark består af så meget at man kunne blive ved i årtier hvis man først begyndte at lege
Danmark er ladet med ...
Danmark er ladet med moler og mo-ler rygeost folkestyre nedfrossen tyresæd højskolesangbøger rød Ålborg lune færger og gamle kniplinger
Danmark er ladet med smørrebrød og grublere svømmehaller og bløde d'er små værtshuse store postkasser Danmark er ladet med klitter
kortfilm kølvand Danmark dirrer af småbåde og andespil af bakker med udsigt til andre udsigtsbakker såvel som af Århushistorier og massageannoncer jeg siger ikke alt er godt som det er vi skal ikke bryste os af arbejdsløshed vi skal ikke gøre os til
af ventelister til vuggestuer humane koncentrationslejre for gamle smuthuller for bolighajer og børneskyende byggeri
vi har også meget vi ikke har.
Vi har f.eks. fået en kulturpolitisk redegørelse, og vi har også en tale fra en radikal kulturpolitisk ordfører, som siger, at kulturpolitiske redegørelser ikke er noget, vi i Danmark er blevet overdynget med.
Den er med til at få kulturen sat på dagsordenen på en måde, som vi i det daglige godt kunne savne lidt.
Jeg vil gerne tage udgangspunkt i debatten om kvalitet.
Det har jo en journalist på dagbladet Information taget lidt fat i ved at finde de 29 gange, kvalitet er nævnt, og med et sideantal på 12 er det rundt regnet 2 1/2 gang pr. side, at ordet kvalitet nævnes.
Der er vel heller ikke mange, der efter at have læst redegørelsen kan være i tvivl om, at kvaliteten skal i højsædet i den nationale kulturpolitik i fremtiden, og hermed synes jeg, at redegørelsen sætter et overordentlig vigtigt punkt på dagsordenen.
Men det, jeg savner i redegørelsen, er en nærmere afklaring af, hvordan kvalitet i kulturen skal defineres og reguleres.
Alene at gøre op med, at alt ikke er lige godt, eller at noget er bedre end andet, er et vigtigt skridt, men debatten om hvordan vi får udskilt kvaliteten eller det sublime og ypperlige, mangler vi endnu at tage.
Det bliver for mig at se en af de vigtige opgaver i de kommende års kulturpolitik.
For kunsten i denne debat, for nu at blive i jargonen, bliver at finde en fornuftig afvejning mellem en satsning på kvalitet parallelt med, at den mere folkelige kultur også fortsat skal trives; det ene skulle nødig udelukke det andet.
Jeg er enig med kulturministeren i, at vi i de seneste års kulturpolitik har fået tilgodeset den mere folkelige del, og at det til en vis grad er sket på bekostning af kvaliteten.
En satsning på kvaliteten skulle i øvrigt også gerne komme hele kulturlivet til gode.
Den støtte, der bliver givet til den skabende kunst med krav om kvalitet, er med til via et levende og grænsebrydende kunstliv at skabe åndelige rum, hvor den folkelige kultur kan udfolde sig.
Der sker stadig en væsentlig og nødvendig rislen fra det ene lag til det næste, fra top til bund om man vil.
En politisk orientering eller en regering skal naturligvis aldrig sætte kunstens primære dagsorden.
Det har vi i Danmark sikret ved, at det aldrig er de regerende politikere, som deler penge ud til kunstnere eller projekter, men at fagfolk og andre udvalgte med særlige talenter får fornøjelsen af dette.
De seneste år har denne opdeling endda været så effektiv, at de regerende politikere og kulturministeren har haft meget få muligheder for at præge noget som helst, ikke mindst i kraft af den kraftige decentralisering af kulturpolitikken, som har fundet sted. I redegørelsen kan vi alle læse, at kommunerne forvalter ca. 50 pct. af kulturens midler, men kommunernes store og vigtige rolle fratager ikke staten dens rolle, for selv om staten på mange måder skal holde sig tilbage med at bestemme, hvem og hvad der skal modtage støtte, så kommer vi ikke uden om, at det må være staten, der udstikker rammerne for den nationale kulturpolitik.
Den skal være igangsættende, fornyende og virke som håndhæver af kvalitet.
Med andre ord skal staten tage ansvar for det, der stiller særlige krav om en national indsats.
En kulturminister skal altså også have lov til at boltre sig lidt og være med til at præge dagsordenen.
Når Kulturfonden nu efter syv års aktivt virke foreslås afløst af Kulturministeriets Udviklingsfond, kan det delvis ses som udtryk for, at regeringen nu i større målestok kan få lov til at pege på områder, der skal styrkes.
Fonden skal være kulturministerens mulighed for at støtte den kvalitative og professionelle kunst.
Der skal afprøves nye områder og nye udtryksformer.
Udvidelsen af Kunstfonden til at give igangsætningsstipendier til forholdsvis yngre skabende kunstnere er et udtryk for samme tankegang, og jeg glæder mig til debatten, når vi om lidt kommer til det punkt.
Disse kulturelle fyrtårne er fine initiativer.
De viser, at vi har
en kulturminister, der tør vove noget, og vel at mærke uden at ødelægge hensigten om armslængdeprincippet.
Staten skal være garant for, at hele nationens kulturudbud bliver set, målt og vejet, sådan at man på baggrund af det totale materiale får et bedre valggrundlag og dermed en større ekspertise.
Endelig skulle jeg måske også nævne, at vi i Det Radikale Venstre spændt afventer resultaterne af de regionale kulturforsøg.
De skal vise os, hvilken vej vi skal gå med decentralisering af kulturpolitikken, og forhåbentlig besvare følgende spørgsmål: Er kulturpolitikken sat højt nok på de kommunale dagsordener, og bliver de kommunale midler uddelt til de rigtige projekter?
Har man med andre ord kommunalt kapacitet til at vurdere, hvad der skal satses på og hvordan?
Når man snakker kultur i Danmark, kommer man heller ikke uden om at tale foreningsliv.
De mange foreninger i Danmark, store som små, er jo det, der kitter det kulturelle liv sammen.
Allerede i den idrætspolitiske redegørelse fra februar i år efterlyste kulturministeren en lidt klarere tilkendegivelse fra foreningernes side om, hvilken rolle den del af foreningslivet mere præcist ønsker og magter at påtage sig, men vi har endnu ikke fået helt tilfredsstillende svar derfra.
Jeg er meget enig i, at de etniske minoriteter er en vigtig del af dansk kulturliv, som i det hele taget bliver stadig mere og mere internationaliseret.
Vi har altid været gode til at lade os inspirere af strømninger udefra, men hvordan kan de etniske minoriteter, sådan som vi møder dem i hverdagslivet, være med til at præge udviklingen af det danske kulturliv, også på andre måder end ved at lade dem dyrke deres egne kulturelle traditioner?
Kan det overhovedet lade sig gøre at lukke op for de talenter og kvalifikationer, som jo også findes blandt landets etniske minoriteter?
Jeg tror det faktisk, og jeg tror, vi alle sammen kan have glæde af det, men det er ikke noget, der sker af sig selv.
Det er noget, som det danske kulturliv og ikke mindst de statslige kulturinstitutioner må være med til at lukke dørene op for.
Jeg er helt enig med dem, der siger, at de etniske minoriteter skal lære det danske kulturliv at kende og i det hele taget lære det danske samfunds spilleregler at kende, men jeg vil godt gå lidt videre og sige, at vi andre også skal være parat til at lære noget nyt.
Lad os f.eks. sige, at man på uddannelserne eller i tilrettelæggelsen af udøvelsen af kulturelle indsatser kunne have mere glæde af de etniske minoriteters kvalifikationer.
Lad os se, om kulturlivet kunne få tilført et vitamintilskud fra nogle af de meget kompetente kunstnere, som i dag går rundt og har meget svært ved at få mulighed for at vise deres kunnen.
Man har samlet en gruppe af kulturinstitutioner, som alle ønsker at give de etniske minoriteter mulighed for at bidrage til kulturlivet i Danmark og til udvikling af dansk kultur.
Det er et godt og konkret eksempel på, hvordan man i kulturinstitutionernes egne rækker kan tage fremsynede initiativer.
Som afrunding vil jeg gerne endnu engang pointere, at vi i Det Radikale Venstre hilser den kulturpolitiske redegørelse velkommen, og vi synes, den afspejler en regering, der har turdet gøre kulturpolitikken til et vigtigt satsningsområde.
Som der står i redegørelsen, så bliver kulturpolitikken stadig mere fundamental for samfundsudviklingen.
Det multikulturelle islæt koblet med en styrkelse af den danske identitet er afgørende for, at vi får et rigt og dynamisk kulturliv i Danmark.
Et større kendskab til og følelse af stolthed over at være dansk kan være medvirkende til, at vi kan få de fremmedangste til at turde åbne både sind og dør for ny inspiration.