Kim Behnke (FP), 1998-12-17:
På det tidspunkt, hvor finansministeren fremsatte det forslag til finanslov, som nu går til endelig afstemning i dag, nemlig tilbage i august måned, beskrev finansministeren det på følgende måde: »Vi vil vise rettidig omhu, så tempoet i dansk økonomi er holdbart, så arbejdsmarkedet kan følge med
og betalingsbalancen forbliver positiv.«
Der gik ikke ret lang tid, så blev der draget tvivl om, hvorvidt betalingsbalancen nu kunne holdes så positiv, og det foranledigede finansministeren til den 11. september at sige: »Jeg forventer, at betalingsbalancen i andet halvår af 1998 vil bevæge sig tilbage på sporet.«
For at der nu ikke skal herske nogen tvivl om, at det var en samlet regering, der havde det synspunkt, fik økonomiministeren samme dag, den 11. september, formuleret følgende: »Regeringen fastholder sit løfte om, at betalingsbalancen for 1998 vil få et overskud på 1 mia. kr., selv om det første halvår gav et minus på 6,7 mia. kr.«
Det var tilbage i henholdsvis august og september måned.
Siden er dage blevet til uger og uger blevet til måneder.
Finansloven er nu i dag til endelig behandling, og her kan vi konstatere, at hverken finansministerens eller økonomiministerens forventninger til betalingsbalancen overhovedet er sket fyldest, snarere tværtimod.
I dag har vi dokumentation for, at året ender med et underskud på i hvert fald 14 mia. kr.
Det er et problem.
Det er et problem, fordi det faldende betalingsbalanceoverskud, som nu er blevet til et underskud, er udtryk for, at der er problemer med den danske eksport.
De vigtige eksporterhverv, hvad enten det er landbrug, industri eller andre områder, mister i øjeblikket markedsandele.
Så kan Folketinget vælge at læne sig tilbage og have travlt med at holde juleferie, eller Folketinget kan gå ind
og sige: Hvad gør vi så?
Hvilke muligheder har vi for at sikre eksporterhvervene, så de genvinder markeder?
Det vigtigste og væsentligste bidrag til det er, at omkostningerne bliver bragt ned, og her kan vi kigge lidt i finanslovaftalen.
Bevares, man sænker erhvervsskatterne fra de nuværende 34 pct. til 32 pct., men det er jo en overordentlig beskeden reduktion, ikke mindst i betragtning af, at ambitionen for både regeringen og flere partier tilbage i juni måned i år var, at erhvervsskatterne skulle sænkes til 26 pct., sådan at vi kom på niveau med resten af Europa. I mellemtiden er der sket det, at betalingsbalancen er blevet forværret, og at vores virksomheder har mistet konkurrenceevne.
Det vil altså sige, at behovet for at få sænket erhvervsskatterne i dag er langt større, end det var dengang.
Derfor er det uforståeligt for Fremskridtspartiet, at man ikke har sørget for at få en aftale, ikke nødvendigvis om, at vi i 1999 sænker erhvervsskatterne til 26 pct., men i det mindste om, at der skal foregå en aftrapning, således at lederne i dansk erhvervsliv får en tro på fremtiden, en tro på, at deres konkurrenceevne er i bedring.
Så er der et andet område, hvor vi ekstraordinært belaster danske erhvervsvirksomheder, og det er med hensyn til CO2-afgiften.
Tværtimod ligger pengene og hober sig op ovre hos miljø- og energiministeren.
Fremskridtspartiet har foreslået, at det, man skal gøre for at få pengene retur til erhvervslivet, er at lempe på en sådan måde, at erhvervslivet får mulighed for at få pengene refunderet.
Og selv om miljø- og energiministeren trækker lidt på smilebåndet, er det jo ikke en tanke, der er fremmed
for ministeren
Går vi tilbage til juni 1998, er det faktisk sådan, at det var ministerens eget forslag, at man for at fremme udbygningen af industriel kraftvarme ændrede tilskudsprocenten fra 30 til 40.
Hvorfor?
Nøjagtig det samme skal vi gøre inden for de andre områder, hvor vi kan lave energibesparelser, og hvor erhvervslivet kan investere i mere miljøvenlig energianvendelse, sådan at CO2-pengene kommer retur, sådan at CO2-pengene kan være med til at bedre erhvervslivets konkurrenceevne, og sådan at der ikke er en konstant belastning, som deres konkurrenter i udlandet ikke oplever.
Vi ville jo også gerne have nogle flere mennesker i beskæftigelse, og det, man nu har prøvet siden 1993, er en kombination af at sende folk på mere eller mindre fjollede AMU-kurser og give erhvervslivet og den enkelte person tilskud i håbet om, at de så kommer i beskæftigelse.
Den medicin duer ikke længere, og skal vi derfor have arbejdsløsheden længere ned og skabe større beskæftigelse, er det eneste fremkommelige, at skattebelastningen bliver sat ned.
Det vil udløse nogle flere job, og når vi får nogle flere job, vil en stor del af den diskussion om efterlønnen, som vi har haft også i dag, i sig selv blive en absurd diskussion.
Grunden til, at folk i så stor stil i de senere år har valgt at forlade arbejdsmarkedet til fordel for efterlønnen,
er jo, at fordelene ved at blive på arbejdspladsen har været for små.
Den økonomiske gevinst ved at blive på arbejdspladsen har været for lille, og derfor har efterlønnen været alt for attraktivt et alternativ.
Derfor har Fremskridtspartiet overhovedet ikke lagt skjul på, at vores løsning på efterlønsområdet igennem de sidste mange år har været en kombination af to ting:
For det første skal det være mere attraktivt at blive på arbejdspladsen og bidrage til virksomheden med den erfaring og den ekspertise, man har.
For det andet skal det være sådan, at hvis og når man vil lave en aftrapning af efterlønnen, skal det foregå på den fair og ærlige måde, at Folketinget beslutter en dato - og den skal ligge 10-15 år ude i fremtiden - og meddeler, at fra den dato begynder man at aftrappe efterlønnen.
Det vil få den effekt, at folk har mulighed for at disponere i deres privatøkonomi, og det vil få den effekt, at man ved, at fra da af vil efterlønnen være under afvikling.
Det har vi aldrig lagt skjul på.
Derimod synes vi nok, at den måde, som regeringen og ikke mindst statsministeren har håndteret efterlønssagen på, er stærkt kritisabel, og vi kan godt forstå, at de danske vælgere ikke bliver imponeret, når statsministeren går ud og undskylder, at han i valgkampens hede var kommet til at formulere sig på en lidt firkantet måde.
Sandheden er jo den, at det var langt tidligere end under martsvalgkampen i 1998, at løfterne på efterlønsområdet blev givet.
Det var faktisk tilbage på et grundlovsmøde den 5. juni 1997, at statsministeren fandt anledning til at slå fast, at efterlønnen var kommet for at blive;
den ville overhovedet ikke blive ændret, og betingelserne og satserne skulle være de samme.
Så der er grund til, at borgerne føler, at de er blevet svigtet.
Mest af alt er de, der føler sig svigtet, dem, som vi kalder trækdyrene.
Det er de personer, som har været på arbejdsmarkedet 30 år, 35 år, ja endnu flere år.
Nogle er begyndt på arbejdsmarkedet i så ung en alder som 14-15 år.
De har vidst og haft som mål, at den dag, hvor muligheden for efterløn var der, så kunne de gå på efterløn, så kunne de få en mulighed for at trække sig tilbage efter en lang og hård indsats på arbejdsmarkedet.
Se, det er jo en uddøende del af befolkningen, for som årene er gået, er man blevet længere og længere i uddannelsessystemet, og det vil sige, at det, at nogle er på arbejdsmarkedet i både 35 og 40 år, ikke er det, vi kommer til at opleve i fremtiden.
Derfor bør man, når efterlønsreglerne bliver lavet om, friholde disse trækdyr og sikre dem en mulighed for at gå på den efterløn, som de har kendt hidtil. Mange af dem har jo udelukkende meldt sig ind i en a-kasse, fordi de gerne ville have muligheden for at gå på efterløn.
De oplever nu, at det tæppe bliver trukket væk under fødderne på dem.
Så var hr. Jan Petersen tidligere på dagen inde på, at det er helt urimeligt, at Fremskridtspartiet fører sig frem i denne debat, for Fremskridtspartiet vil jo spare på dagpengeområdet.
Det indtryk, som hr. Jan Petersen efterlod, var, at Fremskridtspartiet ville skære i dagpengene.
Det vil vi bestemt ikke, men det, som vi har gjort, er, at vi har set på, hvordan arbejdsmarkedspolitikken har været ført her i landet i de sidste 5 år.
Går vi tilbage til 1992, var omkostningerne dengang ved at drive aktiveringssystemet, a-kasserne, hele molevitten, AMU-centre, og hvad der ellers hører til, 39.000 kr. pr. ledig.
I mellemtiden er antallet af ledige faldet fra over 300.000 til under 200.000, og hvad er der så sket?
Der er sket det, at omkostningerne for denne ledighedsfabrik her i 1998 er steget til over 82.000 kr. pr. ledig.
Det er altså ikke dagpengene, som Fremskridtspartiet går efter med vores ændringsforslag til finansloven.
Det, vi går efter, er at få omkostningerne ved at drive hele dette system bragt ned til i hvert fald de omkostninger, der var ved det i 1992.
Det var jo ikke sådan, at vi var et uland, eller at der nærmest var kaotiske tilstande i 1992, og derfor må det selvfølgelig kunne lade sig gøre at få det til at hænge sammen.
Så synes vi, at det forslag til finanslov, som vi behandler i dag, meget præcist og oven i købet prisværdig præcist viser den forskel i menneskesyn, der hersker blandt Folketingets medlemmer og Folketingets partier.
om året af kræft.
Der er mange flere, der dør, men disse mennesker dør udelukkende, fordi man ikke har nok udstyr rundt omkring på sygehusene.
Vi har tidligere påpeget, at man i Danmark overhovedet ikke lever op til de anbefalinger, der ligger fra Verdenssundhedsorganisationen, WHO, om at få antallet af kræftsyge nedbragt.
Tværtimod er det sådan, at vi for Danmarks vedkommende hører hjemme i klasse med de baltiske lande og Polen.
Vi kan overhovedet ikke sammenlignes med naboer som Sverige, Norge, England, Tyskland osv., dem, som vi plejer at sammenligne os med, bl.a. fordi der er mangel på moderne apparatur til at behandle de kræftsyge.
Sådan et udstyr, der skal stilles op på et hospital, koster 5-6 mio. kr. pr. hospital.
Hvad er det så for nogle alternativer, vi har her i
Ja, på finansloven er der sådan en eksotisk ting som Arnamagnæansk Institut.
Det bruger 5 mio. kr. om året, og hvad bruger det dem til?
Jo, der sidder en flok og studerer islandske sagaer og det islandske sprog.
kr. for om året.
Fremskridtspartiets spørgsmål er: Kunne vi ikke undvære disse studier i islandske sagaer, når det samme beløb kunne gøre, at vi fik noget strålebehandlingsudstyr på et hospital?
Da kulturministeren blev ringet ned af nogle teatre i det københavnske område, som peb over, at de ikke fik nok entréindtægter, støvsugede ministeren oppe i kontoret og fandt 5 mio. kr., igen et beløb, der kunne have udløst behandlingsudstyr til et hospital, så vi kunne have nedbragt det antal på 100-200 danskere, der dør, fordi der ikke er nok udstyr på vores hospitaler.
Et tredje eksempel: I 1999 er der en anden eksotisk ting på finansloven.
Den danske stat har afsat 22 mio. kr. til brug for, at der skal være en udstilling i Hannover.
Det kan godt være, at den udstilling i Hannover er vigtig og spændende, men kunne vi ikke overlade det til erhvervslivet at betale for at være der?
Lægger vi bare disse tre eksempler sammen, er der altså penge nok til, at seks danske hospitaler kan få stråleudstyr, sådan at man kan behandle kræftsyge mennesker.
Her foretager Folketingets flertal et klart valg, en prioritering, en afvejning, og det er en afvejning, som vi i Fremskridtspartiet er hamrende uenige i.
Det menneskesyn, som vi har, bygger nemlig på, at man godt kunne holde lidt igen på de mange penge, der i øjeblikket bliver brugt på kulturområdet.
Der er jo ingen grund til, at filmstøtten skal galopere i de kommende år.
Der er ingen grund til, at de forenede midterpartier i de kommende år har tænkt sig at brænde 1½ mia. kr. af på at bygge et nyt skuespilhus til Det Kgl. Teater.
I forvejen betaler skatteyderne 738 kr., hver eneste gang der er nogle, der sidder og overværer en forestilling på
Det Kgl. Teater, og det er såmænd rigeligt
Men nej, det er ikke fint nok; der skal bruges 1½ mia. kr. på et nyt teater.
Det står godt nok ikke i finansloven, men det er en af de ting, som de samme forligspartier er enige om skal ske i de kommende år.
Socialdemokratiets ordfører, hr. Jan Petersen, var i sit hovedindlæg inde på, at Socialdemokratiet foretager en fornuftig fordelingspolitik.
Socialdemokratiet har nemlig det, som hr. Jan Petersen kaldte en ansvarlig social profil.
Det er ikke vores opfattelse.
Tværtimod oplevede vi her for lidt siden, at hele tre socialdemokratiske ordførere var oppe at kæmpe med Enhedslistens hr. Frank Aaen om, hvorvidt Socialdemokratiet er sådan et godt socialistisk parti
, og de pralede med, at vi i Danmark har en omfordeling, der er større end i noget andet land.
Den omfordeling er så sandelig ikke til fordel for de svageste i vort samfund.
Skattetrykket er desværre ved at snige sig op over de 50 pct. igen.
OECD's tal viser, at en almindelig dansk familie - far, mor og to børn - af deres samlede indkomst nu afleverer 65 pct. i skatter og afgifter.
Hvem er det, som det primært rammer?
Det er altså familierne med den lille økonomi.
For dem, der sidder og bader i millionerne - dem er der desværre ikke ret mange af i Danmark, men for de få, der gør det, betyder det jo ikke noget, at man går ind og forhøjer nogle afgifter, at man går ind og forhøjer nogle skatter, at man går ind og lægger ekstra afgifter på emballage
, osv.
Det betyder ikke noget for dem, men i den lille økonomi, hvor man i forvejen betaler 65 pct. af sin samlede indkomst i skatter og afgifter, kan hver eneste lille vedtagelse her i Folketinget så sandelig mærkes, og derfor er den sociale profil på den politik, som Socialdemokratiet fører, forkert.
Ude i kommunerne skal man prioritere.
Hvis der er 12 pensionister, der stiller op og siger: Vi vil lære at danse mavedans, så har de et lovkrav på at få lov til det, og så skal kommunen stille penge og lokaler og hele molevitten til rådighed.
Det vidner om, at vores lovgivning har en social slagside.
Det er vigtigere at kunne gå til mavedans, end det er at kunne få hjemmehjælp.
Det er sådan nogle ting, der er med til at gøre, at danskerne selvfølgelig bliver rasende over det, der foregår her i Folketinget.
Folk kan heller ikke forstå, at Folketinget kan bruge 6 år på at diskutere, hvordan man får moderniseret ministerpensionerne, mens det kun tager 6 dage at lave et kæmpeindhug i efterlønnen.
Dér kan Folketingets partier og medlemmer hurtigt blive enige, men når det gælder ministerpensioner, har vi de forenede partier, som tidligere har haft ministre, og som har nuværende ministre
, og det vil de selvfølgelig ikke være med til, selv om der er brugt 6 år på debatten.
Det var det samlede Folketing, der vedtog, at når det gjaldt de nødvendige pladser til ældre, handicappede osv., skulle man sørge for, at der blev bedre vilkår. Hvor blev det forslag af i finanslovforhandlingerne?
Socialdemokratiets hr. Jan Petersen går på talerstolen og siger: Hvorfor tog Fremskridtspartiet ikke den vedtagelse med til finanslovforhandlingerne?
Jamen vi forestillede os da ikke i vores vildeste fantasi, at noget, som et enigt Folketing havde vedtaget, skulle Fremskridtspartiet lige pludselig sidde og kæmpe for under finanslovforhandlingerne.
Aldrig i livet.
Der må da også være en forpligtelse
både hos regeringen og så sandelig da også hos det store Socialdemokrati til, at det, som man selv har stemt for ganske få måneder tidligere, glemmer man ikke. Eller er det sådan, at Fremskridtspartiet, hver gang Folketinget har vedtaget et eller andet, hele tiden skal komme og minde de ærede medlemmer om, hvad det er, de har stemt for, for ellers smider man det bare til side og er ligeglad med konsekvenserne af det? Så er der diskussionen om en fornuftig fordelingspolitik, og her er det lidt underligt at opleve, at de forslag, som Fremskridtspartiet lægger for dagen, når det gælder forbedringer for syge, handicappede, ældre, sindslidende osv., med det samme bliver udnævnt til at være overbudspolitik eller populisme: Det er bare Fremskridtspartiet, der er ude på at røre lidt i gryden!
Her er det så heldigt, at lige siden vi kom i Folketinget for 25 år siden, har vi hvert år meget minutiøst
dokumenteret, hvad det er for ændringer, vi mener der skal være på finansloven.
Det har nogle gange kostet over 1.000 ændringsforslag.
Så mange har vi ikke i år, men der ligger en klar dokumentation for, at det altså ikke er noget, som Fremskridtspartiet har fundet på lige nu
, fordi statsministeren i en meningsmåling har tabt 30 mandater.
Nej, de forslag, som Fremskridtspartiet fremlægger, er en del af en kontinuerlig proces, der har stået på igennem 25 år.
Hvad så med finansieringen?
Fremskridtspartiet vil jo ikke være med til at finde nogen penge!
Jo, vi vil.
Jamen det er sådan noget med ulandene, og det er sådan noget med flygtninge
Ja, det er det også, men det er så sandelig også ganske fornuftige ting som f.eks., at man i statens regi forøger udliciteringen, altså at man udlægger opgaver til private virksomheder.
Det er jo da også penge, og det er penge, som kunne gå til at hjælpe nogle af dem, der har det skidt og dårligt.
Derudover kan vi få nedbragt statens gæld ved, at finansministeren sætter sig i spidsen for at få solgt nogle flere ejendomme, få solgt nogle flere af de aktiver, som staten har.
Vi er ikke imponerede, og vi er slet ikke skræmte, som hr. Frank Aaen fra Enhedslisten er, ved tanken om, at man får solgt ud af nogle af disse ting.
Hvorfor i alverden skal staten eje aktier i et udstillingscenter ude ved Bellacentret?
Det er der jo ikke noget sagligt belæg for.
Hvorfor i alverden skal staten fortsat eje så mange aktier i Kastrup Lufthavn?
Den klarer sig glimrende, efter at den har fået privat status.
Her kan man sagtens sælge nogle aktier, få nogle penge i statskassen, få gælden nedbragt, få renterne sparet og dermed få plads på budgetterne til at hjælpe de mennesker, som trænger til mere velfærd. Endelig skal jeg sige, at de forventninger, som Fremskridtspartiet har til, hvad der skal ske i 1999, er, at der skal være et forsvarsforlig, der skal være et forlig om kriminalforsorgen og der skal være et forlig på energiområdet, og vi melder på samtlige tre områder, at Fremskridtspartiet er interesseret i at deltage.
Man ved nu fra finanslovforhandlingerne, at når vi kommer til forhandlingsbordet, er det som seriøse forhandlingspartnere.
Derfor vil vi gerne være med til både at tage ansvar og bære på forsvarsområdet, på kriminalforsorgens område og på energiområdet.
Vi håber på, at vi i 1999 kan få lavet nogle fornuftige aftaler på lige præcis de tre områder.
Derimod er finansloven, som den ligger, ikke fornuftig nok til, at det kan få os til at stemme for, så her kommer der nejstemmer fra Fremskridtspartiet.