Anne-Marie Meldgaard (S), 2005-04-29:
Da Danmark i 1992 underskrev FN's Parisprincipper, forpligtede vi os til at oprette og drive en national institution for menneskerettigheder.
Ifølge Parisprincipperne skal denne nationale institution anbefale indførelse af ny lovgivning, ændringer i eksisterende lovgivning og indførelse eller ændring af administrative metoder.
Jeg ved godt, at regeringen ikke har pligt til at følge anbefalingerne, men den har i hvert fald pligt til at få afklaret kritikken.
I 2004 kom Institut for Menneskerettigheder, hvis ledelse denne her regering faktisk har udnævnt, netop med sådan en anbefaling i forbindelse med reglerne om familiesammenføring i Danmark.
Det har vi gjort med god samvittighed, fordi regeringens jurister har forsikret os om, at reglerne overholdes i overensstemmelse med alle internationale forpligtelser og ikke er i konflikt med den enkelte borgers rettigheder.
Vi står ethundredetyve procent bag ønsket om at begrænse indvandringen, da det er en forudsætning for, at vi aktivt kan få styr på integrationen.
Ikke mindst på familiesammenføringsområdet er vi meget opsat på, at unge mennesker ikke skal blive levende visumskjold for slægtninge, som forsøger at omgå indvandrerstoppet.
Hvad angår praksisændringen, mener jeg, at regeringen har et problem, når den fuldstændig tilsidesætter sit eget nationale instituts anbefalinger om at se på praksisændringer og enerådigt fastholder, at der ikke er noget at komme efter.
For at anskueliggøre, hvad det er for nogle problemer, vi står over for, vil jeg nævne et par eksempler
: Er det helt urimeligt, at der tages hensyn til de børn, der er i ægteskabet, når man vurderer, om et par skal have familiesammenføring?
Plejer vi ikke at tage hensyn til barnets tarv?
Og kunne man ikke forestille sig, at der fortsat stilles økonomiske krav, men at vi prøver at undgå de sager, hvor 3 dage på kontanthjælp eller supplerende dagpenge kan knuse et ægteskab?
Kunne vi ikke forestille os at lave en bagatelgrænse?
Og er det helt urimeligt at kræve, at praksis i familiesammenføringssager er så gennemskuelig, at de mennesker, det vedrører, ved, hvad de har at rette sig efter og dermed får en fair chance for at planlægge deres tilværelse?
Det er jo den slags små justeringer, instituttet beder om.
Jeg har faktisk stor tillid til ministeriets jurister, men jeg har også stor tillid til instituttets, og jeg synes, det er ærgerligt, at de ikke kan samar bejde om at finde frem til nogle praksisændringer.
Jeg synes, ministeren skal tage imod tilbuddet om at lade uvildige juridiske eksperter undersøge, om der reelt skal ske praksisændringer, for at vi kan få løst problemet, og for at hjælpe regeringen lidt på vej er Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre kommet med et forslag til, hvordan vi kan få løst den gordiske knude, integrationsministeren efterhånden har fået bundet på sin forbindelse til Institut for Menneskerettigheder.
Vi synes, det er umådelig vigtigt, at der kommer en afklaring af situationen.
Det er en uholdbar situation, ikke mindst for de mennesker, det drejer sig om – de mennesker, der lever et liv i angst for ikke at kunne være sammen.
Jeg siger ikke hermed, at alle skal have familiesammenføring, det er vi faktisk enige i at ikke alle skal have.
Men ingen ordentlig regering kan leve med, at der sås tvivl om, hvorvidt Danmark overholder menneskerettighederne.