Anders Fogh Rasmussen (V), 2003-06-03:
Jeg vil gerne sige tak for debatten her i dag.
Jeg synes, at man kan tillade sig at sige, at det har været en noget stille og i virkeligheden noget spagfærdig debat.
Jeg vil allerførst gerne takke ordførerne for De Konservative og Venstre for konstruktive indlæg, der efterlod et klart indtryk af to regeringspartier, som har meget klare mål med arbejdet i regeringen, som er i stand til at gøre status over en særdeles resultatrig folketingssamling, men som ikke lader sig nøje med det, men også stiller nye målsætninger op.
Jeg vil gerne takke de to ordførere og i øvrigt de to folketingsgrupper for en dygtig indsats i det forløbne folketingsår.
Jeg tror, at alle, der har prøvet at være medlem af et regeringspartis folketingsgruppe, ved, at det ikke altid er nemt.
Det kræver, at man må vise en betydelig pragmatisme og fleksibilitet i det daglige, og det er en daglig udfordring for hvert enkelt medlem af regeringspartiers folketingsgrupper.
Derfor vil jeg gerne benytte afslutningsdebatten til at rette en tak til hvert enkelt medlem af de to folketingsgrupper for en god og solid indsats i det forløbne år.
Når jeg her ved afslutningen af debatten skal prøve at sammenfatte det og danne mig et samlet billede af, hvad det egentlig er, vi har oplevet i dag, munder det faktisk ud i et spørgsmål: Har vi overhovedet en samlet opposition her i Folketinget?
Ganske vist er der sådan fra forskellig side skudt på regeringen, det skal man jo gøre ved sådan en lejlighed her, men det er udpræget sket med spredehagl uden noget bestemt sigte, og debatten har i høj grad været præget af, at oppositionens partier næsten kraftigere, end de har skudt på regeringen, har bekriget hinanden. Faktisk har jeg ikke oplevet et eneste konkret bud på, hvad man så skulle gøre, når man nu er så utilfreds med det, regeringen har foretaget sig.
Jo, det vil sige, der er et forslag, som sådan står og blafrer i vinden, nemlig Socialdemokratiets forslag om, at der skal fremrykkes offentlige byggerier og investeringer for, jeg tror, 7 mia. kr. for at modvirke stigningen i ledigheden.
Men det forslag havde jo ikke ret lang levetid, for ikke blot har Socialdemokratiet ikke i dag noget flertal her i Folketinget, men også et parti, som Socialdemokratiet ønsker at knytte sig stærkt til, nemlig Det Radikale Venstre, har fnysende afvist den socialdemokratiske plan om så massive fremrykninger af byggeri og anlæg.
Jeg tror, at den radikale leder, fru Marianne Jelved, har kaldt det overbudspolitik. Så meget for den del af oppositions bud.
Det var altså et overbud.
Så siger hr. Frank Jensen, at regeringen står i spidsen
for dramatiske nedskæringer i den offentlige sektor, samtidig med at den radikale leder siger, at pengene fosser ud af statskassen.
Nu må man jo bestemme sig til, hvad det er, man vil kritisere regeringen for.
Begge dele kan jo ikke passe.
Men det er reformer, som fru Marianne Jelved aldrig nogen sinde fik gennemført i den tid, fru Jelved selv sad i regering, som fru Jelved nu er verdensmester i at kunne gennemføre, i hvert fald at ønske sig gennemført.
Den radikale leder, må jeg nok sige, forfaldt på et vist tidspunkt næsten til en drømmeverden og til virkelighedsflugt, ønskede sig næsten hen i en helt anden situation end den, Det Radikale Venstre og den radikale leder i øjeblikket befinder sig i.
Det er tydeligvis svært for Det Radikale Venstres leder at affinde sig med den dom, som vælgerne afsagde den 20. november 2001.
Nu ved jeg, at fru Jelved har den opfattelse, at
alt, der appellerer til mere end 4 pct. af vælgerne, er ren og skær populisme.
Nu må jeg advare Det Radikale Venstre imod at forfalde til populistisk tænkning.
Men det, jeg har oplevet i dag, er, at Det Radikale Venstre midt i denne mistrøstige situation drømmer sig hen i en helt anden verden end den, der er den aktuelle.
Så havde jeg med spændt forventning set frem til hr. Holger K. Nielsens indlæg i dag.
Det gør jeg nu ofte, men denne gang havde jeg med særlig spændt forventning set frem til hr. Holger K. Nielsens indlæg, fordi hr. Holger K. Nielsen havde lavet en forannoncering af den tone, som ville præge hr. Holger K. Nielsens indlæg i dag.
Det er nemlig ikke lang tid siden, at SF holdt landsmøde, og på dette landsmøde bekendtgjorde hr. Holger K. Nielsen, at SF ville indlede en helt ny stil, og da vi jo nu har været vant til den gamle stil i så lang tid, tænkte jeg, at nu kunne vi endelig opleve sådan et forfriskende indslag i dagens afslutningsdebat.
Min optimisme steg jo yderligere nogle grader, da jeg så, hvad det var for en ny stil, SF ville lancere.
Det var nemlig et opgør med SF's mavesure image - jo, det sagde hr. Holger K. Nielsen.
Det var jo en erklæring, der ville noget, og det kunne jo kun stemme vores sind til højtid og forventning, når vi nu skulle høre hr. Holger K. Nielsen i dag.
Stor var derfor min skuffelse, da jeg hørte på hr. Holger K. Nielsens indlæg, for
nu var det, som om han var faldet tilbage til før landsmødestilen.
Alt var galt.
Der var intet, der var godt.
Der var ingen grænser for elendigheden og pessimismen og sortsynet.
Jeg forstod også på hr. Holger K. Nielsen, at han havde været i børneværelset.
Han havde været i børnenes værelse, og der var han blevet slået med dyb pessimisme over at se børnenes legetøj.
Nu ved jeg ikke, om han anklagede regeringen for at være skyld i, at børnene leger med de forkerte legesager, men jeg måtte i hvert fald forstå, at det var regeringens skyld, at legepladserne i daginstitutionerne nu var ved at blive ødelagt.
Men så et øjeblik blev jeg alligevel på ny hensat i en smule optimisme, fordi hr. Holger K. Nielsen i sin tale lod forstå, at han ville fremlægge sådan en ny visionær sikkerhedspolitisk tænkning, og så spidsede jeg ører og pen.
Jeg måtte så forstå, at SF er tilhænger af, at der i Europa skal føres sådan en helt ny og alternativ sikkerhedspolitik,
nærmest som en modsætning til USA.
SF er jo ved sådan at blive et stærkt pro-EU-parti, men vel at mærke, hvis EU kan udvikle sig i konfrontation med USA.
Der er jo ikke meget nyt, må vi sige, når man har lyttet til hr. Holger K. Nielsens indlæg, for det, der slår en, når man laver et samlet billede af SF's sikkerhedspolitiske tænkning, er, at SF i munden har en hel masse gode hensigter om, hvad man gerne vil i international politik og i sikkerhedspolitik, men det ender med søvngængeragtig sikkerhed altid sådan, at SF kommer på den samme side som undertrykkende diktaturer og regimer.
Se, nu vil jeg ikke beskylde SF for sådan at være tilhænger af diktatur eller af undertrykkelse.
Det er ikke det, jeg står og siger, for det vil jeg ikke beskylde SF for. Det er da bare alligevel mærkeligt, at hver gang SF skal tage konkret stilling til et sikkerheds- og forsvarspolitisk spørgsmål, ender SF altid med at falde ned på den side, hvor man indirekte kommer til at støtte diktaturer og undertrykkende regimer.
Lad mig f.eks. minde om, at SF stemte imod et beslutningsforslag i maj 1997, der udsendte et mindre danske styrkebidrag til stabilisering af Albanien.
Lad mig minde om, at SF i februar 1998 stemte imod et beslutningsforslag, som skulle godkende et mindre dansk bidrag til en væbnet aktion mod Irak på grund af landets masseødelæggelsesvåben.
Det var i den daværende regerings tid, og det var SF også imod.
I oktober 1998 stemte SF imod, at vi skulle udsende et dansk militært bidrag med henblik på at forhindre en humanitær katastrofe i Kosovo, og i april 1999 stemte SF også imod et beslutningsforslag, som yderligere styrkede den danske støtte til fordel for Kosovo.
Og så behøver man næppe at minde om, at SF jo altså også var imod, at Danmark deltog i koalitionen til befrielse af Irak og afvæbning af Saddam Hussein.
Se, det er realiteten i SF's sikkerhedspolitik.
Der er ikke meget nyt under solen.
Jeg måtte i dag forstå på fru Marianne Jelveds indlæg, at både fru Jelved og i øvrigt også fru Line Barfod er fuldstændig enige med hr. Holger K. Nielsen i spørgsmålet om Irakaktionen, hvorimod hr. Frank Jensen ingenting - intet overhovedet - sagde om Irak.
Jeg savner måske lidt refleksion fra den socialdemokratiske ordfører, når det gælder krigen i Irak, den sag nævnte ordføreren stort set ikke i sit indlæg.
Det kan man måske godt forstå, for det var jo ikke kun Saddamstatuen, der faldt i forbindelsen med krigen, det gjorde den socialdemokratiske hjemmeside også.
Det viser bare, at oppositionen heller ikke, når det gælder sikkerhedspolitikken, står særlig samlet.
Det kan måske heller ikke overraske, men jeg noterer det bare, og jeg glæder mig bestemt over, at vi så, efter at krigen er afsluttet, har kunnet genetablere en bred enighed om dansk sikkerhedspolitik med bred tilslutning til et dansk bidrag til stabiliseringsstyrken i Irak.
Billedet af en opposition, der ikke kan stå samlet, synes jeg også
bliver forstærket af, at det forslag til vedtagelse, som ganske vist er præsenteret af en række partier, i virkeligheden ikke kan være fremsat for at blive vedtaget, for det må have ligget klart på forhånd, at det kan det ikke blive.
Det har altså snarere karakter af et drilleforslag.
Det, der nu bliver spændende at se, er, om oppositionen kan stå samlet i en stillingtagen til det forslag til vedtagelse, som er fremsat af regeringspartierne og Dansk Folkeparti.
Vi vil selvfølgelig se frem til at se, hvordan stemmeafgivningen falder ud.
Inden jeg tager fat på et par af detaljerne i det, der er rejst, vil jeg lige kommentere de indlæg, som er kommet fra hr. Tórbjørn Jacobsen, hr. Lars-Emil Johansen og hr. Kuupik Kleist, for det meste af det, de tre førte frem, er sådan set besvaret i mit indlæg ved starten af denne debat. Jeg vil bare sige til hr. Tórbjørn Jacobsen, at hvis han mener, at regeringens linje i spørgsmålet om øget indflydelse og mere selvstyre for Færøerne og Grønland sigter på at bedøve befolkningerne på Færøerne og i Grønland, synes jeg altså, at det er en kraftig undervurdering af det færøske folk og det grønlandske folk.
Jeg vil bare sammenfattende som svar på de indlæg, der er kommet, sige, at jeg mener dybt alvorligt, at rigsfællesskabet er et fællesskab af tre ligeværdige folk, og jeg mener alvorligt, at der er noget positivt i at søge størst mulig decentralisering og lokalt selvstyre, at der ligger noget positivt i at lægge kompetencer og ansvar så tæt ud til de mennesker, de vedrører, som overhovedet muligt.
Derfor er regeringen også grundlæggende tilhænger af at overføre så mange opgaver som muligt til Færøerne og til Grønland.
Og til syvende og sidst er det op til det færøske folk og det grønlandske folk selv at bestemme, hvor omfattende det skal være, og i hvilken takt det skal ske.
Det er selvfølgelig klart, at det hænger sammen med, at det skal være økonomisk ansvarligt og selvbærende.
Altså man kan jo ikke have selvstyre, uden at man også kan styre sin egen økonomi.
Det er der i forhold til Færøerne altså fundet en løsning på, for i takt med, at opgaverne føres over, reduceres bloktilskuddet.
For Grønland er situationen noget mere vanskelig, men det er grunden til, at vi har nedsat et fælles udvalg mellem den danske regering og det grønlandske landsstyre; det er netop for at se på, hvordan vi kan gøre Grønland mere økonomisk selvbærende.
For rent ud sagt, og det vil jeg sige til alle tre, er det jo ren teori at tale om selvstyre, hvis man ikke også kan styre sin egen økonomi.
Det siger jeg ikke som en kritik af selvstyretanken, men jeg siger det bare som en konstatering
af, at forudsætningen for reelt selvstyre er, at man også bliver økonomisk selvbærende.
Det vil vi gerne hjælpe til med, og derfor håber jeg, at der kan komme noget konstruktivt
ud af det udvalgsarbejde, der er sat i gang.
Så jeg må sige til hr. Tórbjørn Jacobsen, der jo leverede et indlæg, der næsten havde karakter af en svovlprædiken, at jeg synes faktisk, at hr. Tórbjørn Jacobsen skulle tage kampen på Færøerne i stedet for her i Folketinget, for hr. Tórbjørn Jacobsen løber altså en åben dør ind.
Men det er altså op til det færøske folk selv at bestemme omfanget og takten. Så til nogle af de specielle emner, der er rejst.
Må jeg først sige til hr. Mogens Lykketoft, at det er klart, at regeringen vedstår indgåede aftaler.
Jeg er også enig med hr. Lykketoft i, at hvis man vil ændre i indgåede aftaler, skal der være fuld åbenhed om det. Jeg indrømmer, at når hr. Mogens Lykketoft appellerer til, at han og jeg skal stå sammen mod en alliance af utålmodige konservative, unge Venstreløver og radikale hovedbestyrelsesmedlemmer, er det noget af en kraft, vi er oppe imod.
Men vi skal gøre vores bedste.
Jeg deler i øvrigt hr. Lykketofts opfattelse af de effekter, som den indgåede aftale har haft.
I øvrigt er den jo ikke fuldt indfaset endnu.
Skal de ændres, skal der være fuld åbenhed om det.
Hr. Lykketoft var inde på et tema, som også hr. Frank Jensen var inde på, nemlig frit valg.
Der må man jo forstå, at Socialdemokratiet nærmest er imod frit valg.
Ja, det siger hr. Lykketoft at Socialdemokratiet ikke er, men man bliver alligevel efterladt med en lidt - skal vi sige - underlig smag i munden efter at have hørt hr. Frank Jensens indlæg, for her var i hvert fald ikke mange positive udsagn om frit valg.
Det, hr. Frank Jensen hæftede sig ved, var bureaukrati og masser af penge, der blev brugt på frit valg på ældreområdet.
Jeg afviser fuldstændig den kritik, som hr. Frank Jensen fremsatte.
Socialministeriet har et panel med 15 kommuner, som løbende vurderer indførelsen af frit valg på ældreområdet.
De hidtidige meldinger fra det panel er, at kommunerne har taget reglerne til sig, og at reglerne efter kommunernes opfattelse har medført øget retssikkerhed for borgerne.
De nye regler har også medført en bedre ressourcestyring i kommunerne.
Ansvaret er mere entydigt fordelt, når de, der bestiller opgaver, er adskilt fra dem, der leverer opgaverne.
Så der er slet ikke dækning i den praktiske virkelighed for hr. Frank Jensens kritik af frit valg på ældreområdet.
Så siger hr. Frank Jensen, at frit valg kun er for de stærkeste.
Jamen hvad var det, der var tilfældet, før denne regering fik indført frit valg på sygehusområdet?
Det var jo, at de eneste, der havde frit valg på sygehusområdet, var dem, der havde penge nok.
For Socialdemokratiet var det så vigtigt at bekæmpe det frie valg, at man overlod det frie valg til kun at være for dem, der havde tegnebogen i orden.
Nu har vi indført et socialt retfærdigt frit valg, ved at pengene følger patienten, således at enhver har råd til det frie valg.
Det er det socialt retfærdige frie valg, hvor Socialdemokratiet stod for et socialt uretfærdigt frit valg.
Det er nok derfor, at formanden for Forbundet af Offentligt Ansatte i sin 1. maj-tale sagde om Socialdemokratiet og bevægelsen i det hele taget: Vi har sovet i timen, når det handler om den enkeltes muligheder for at øve direkte indflydelse på egne forhold.
Faktisk har vi tilladt det borgerlige Danmark nærmest at tage patent på det frihedsbegreb, som var helt centralt ved fagbevægelsens
stiftelse
Det sagde formanden for Forbundet af Offentligt Ansatte som en karakteristik af Socialdemokratiets og fagbevægelsens holdning til frit valg.
Det er da tankevækkende.
Der kan jeg forsikre, at det er et spørgsmål, som regeringen tager dybt alvorligt.
Men det er jo en falsk melodi, hr. Frank Jensen og andre prøver at spille, når de siger, at så kom der en ny regering og så begyndte ledigheden at stige, som om det er den nye regerings skyld, at ledigheden er begyndt at stige.
Hvad er kendsgerningen?
F.eks. kan jeg sige, at i årene fra 1998 til 2000 steg
eksportmarkederne næsten 10 pct. om året
Nu er vi nede på, at de kun stiger med omkring 1 pct. om året.
Det er da klart, at det gøre en forskel.
Det gør virkelig en forskel.
Man kan sige, at Socialdemokratiet var begunstiget af sådan en fætter Højben-effekt, hvor vi altså skal kæmpe op ad bakke med sløje konjunkturer i udlandet.
Der vil jeg så bare minde om, at der er mange, mange kyndige, der advarer imod at lave en kraftig lempelse af finanspolitikken.
Det gælder OECD, det gælder vismændene, det gælder Nationalbanken.
Og som om de autoriteter ikke skulle være nok, må jeg altså minde om, hvis det kan gøre indtryk på Socialdemokratiet, at også den radikale leder, fru Marianne Jelved, har kaldt Socialdemokratiets forslag for overbudspolitik. Jeg citerer fra Politiken den 28. maj, hvor fru Jelved siger: »Jeg kan simpelt hen ikke have respekt for den overbudspolitik.«
Så hvis ikke OECD og vismændene og Nationalbanken er nok, burde fru Jelved da kunne gøre indtryk på hr. Lykketoft og Socialdemokratiet.
Det er da før sket.
Så påstår hr. Frank Jensen, at vi foretager kraftige nedskæringer.
Det er altså det, som fru Jelved kalder at pengene fosser ud af statskassen.
Jeg vil bare minde hr. Frank Jensen om, at der ikke er tale om kraftige nedskæringer.
Tværtimod er der tale om, at det offentlige forbrug vokser.
Det vokser med 0,7 pct. om året.
Antallet af offentligt ansatte vokser.
Der blev 10.000 flere offentligt ansatte i 2002, der bliver såmænd 3.000 flere i 2003, og der forventes 3.000 flere i 2004.
Det er ikke nedskæringer, det er altså vækst, men det er vækst inden for forsvarlige økonomiske rammer.
Fru Marianne Jelved talte om, at regeringen er i gang med velfærdssamfundets ophørsudsalg, og fru Marianne Jelved henviste her til, at overskuddet på de offentlige finanser falder.
Nu er der jo ikke noget mærkeligt i, at når konjunkturerne bliver lidt sløjere, kan der være en tendens til, at så kommer der lidt færre penge ind i kassen, og der ryger lidt flere ud.
Men der er stadig væk overskud på de offentlige finanser.
Der er jo ikke noget mystisk i det.
Men jeg vil bare lige gøre opmærksom på, hvad der er realiteterne om den her sag.
Realiteterne er, at der er to forklaringer på, at overskuddet er blevet noget mindre.
Den ene forklaring er rent teknisk.
Det er, at regeringen har forvandlet Den Særlige Pensionsopsparing fra at være en skat til at være en opsparing, og rent bogholderimæssigt går det fra overskuddet, og så ser det ud, som om overskuddet bliver mindre, men i realiteten er det de samme penge, der kommer ind.
Det er noget teknisk.
Den anden del af forklaringen er selvfølgelig, at konjunkturerne er sløjere.
Men hvis man renser de to ting væk, det tekniske og de sløjere konjunkturer, viser det sig faktisk, at underliggende - underliggende - bliver statens overskud bedre.
Men det siger jeg bare for en ordens skyld, fordi jeg tror, at det betaler sig at give den slags faktiske oplysninger til fru Marianne Jelved.
Det plejer hun i hvert fald at have respekt for, og derfor håber jeg, hun også vil anerkende, at det her er realiteten.
Men så siger fru Marianne Jelved, at regeringen ingenting gør ved strukturerne i samfundet og ingenting gør for at øge arbejdsudbuddet.
Ja, der skete ikke så meget, men noget af det, der skete, var jo, at fru Marianne Jelved lagde stemmer til at indføre orlovsordninger.
Se, orlovsordninger er ikke noget, der fører folk ind på arbejdsmarkedet, men det er noget, der tager folk ud af arbejdsmarkedet.
Det var den radikale indsats i 1990'erne.
Der skal være realiteter bag, hvis man drister sig til at bruge et så stærkt udtryk,
og der må vi nok sige, at fru Marianne Jelved har været på overordentlig tynd is i dag.
For hvis vi sammenligner udviklingen nu i det offentlige forbrug med, hvordan det udviklede sig, da fru Marianne Jelved var økonomiminister, så kan vi roligt sige, at der er blevet strammet op, om end der stadig væk er vækst.
Der er jo ikke tale om nedskæringer, som hr. Frank Jensen sagde.
Der er stadig væk vækst, men det er en mere behersket vækst, end da fru Marianne Jelved præsiderede over økonomien.
Det var en god plan.
Den var så god, at vi har overtaget den.
Men når vi så skal kigge på, om den tidligere regering gjorde det, den sagde, den ville, hvordan er det så?
Ja, så kan vi se, at det offentlige forbrug voksede med det dobbelte af, hvad fru Marianne Jelved sagde det måtte vokse.
Det voksede med det dobbelte.
F.eks. voksede det offentlige forbrug i 2001 med mere end 2 pct., hvor fru Jelved havde sagt, at det højst måtte vokse med 1 pct.
Men da den nye regering kom til i 2002, holdt den sig til 1 pct., og nu er vi så gået ned til 0,7 pct., og det fastholder vi i 2004. Så fru Marianne Jelved burde jo være dybt lykkelig for, at der nu er kommet en regering, der opfylder den plan, som hun selv har lagt navn til. Da pengene fossede, var, da fru Marianne Jelved sad og ikke kunne overholde sine egne rammer. Nu er der kommet styr på tingene, og det burde fru Marianne Jelved jo glæde sig over.
Så var fru Marianne Jelved også inde på Irak og masseødelæggelsesvåbnene, og jeg måtte forstå på fru Jelved, at hun var meget kritisk over for, at der ikke var fundet masseødelæggelsesvåben endnu.
Fru Jelved antydede, at regeringen nærmest havde ført Folketinget bag lyset ved at påstå, at krigen mod Saddam var nødvendiggjort af truslen om masseødelæggelsesvåben, og ingen er fundet endnu.
Det er rigtigt, at den centrale årsag bag den internationale koalitions militære aktion var risikoen for, at Saddam Hussein besad masseødelæggelsesvåben.
Det var jo i øvrigt præcis den samme grund, den daværende regering havde for at tilslutte sig en militær aktion i 1998.
Det var også med begrundelse i risikoen for masseødelæggelsesvåben.
Allerede i 1998 var det en radikal udenrigsminister, der gik til Folketinget og sagde: Saddam har masseødelæggelsesvåben, derfor må vi presse ham militært.
FN's Sikkerhedsråd har helt enstemmigt i november sidste år i resolution 1441 sagt, at man enstemmigt anerkendte den trussel, som Iraks manglende efterlevelse af Sikkerhedsrådets resolutioner om spredning af masseødelæggelsesvåben og langtrækkende missiler udgjorde for international fred og sikkerhed.
Det er altså et enstemmigt Sikkerhedsråd, der har sagt, at der er risiko for, at Saddam Hussein besad disse masseødelæggelsesvåben.
Han har også brugt dem, endda mod kurderne i Irak.
Han har ikke formået at tilbagevise det.
Derfor vil jeg da godt stille spørgsmålet: Hvordan kan det egentlig være, at Saddam Hussein ikke har redegjort for, hvor disse masseødelæggelsesvåben så var henne?
Hvis det virkelig forholdt sig sådan, at han havde destrueret dem, hvorfor sagde han det så ikke?
Hvorfor skånede han ikke sin befolkning imod FN's sanktioner; de økonomiske sanktioner, som har pint og plaget det irakiske folk?
Jeg vil da sige, at det næsten er en skærpende omstændighed, hvis Saddam virkelig har fjernet masseødelæggelsesvåbnene og ikke har sagt det til FN, for det betyder jo, at han for at opretholde usikkerhed om, hvorvidt han havde dem, har udsat sit eget folk for unødvendige økonomiske sanktioner.
Det har næppe været uden grund, at Saddam Hussein ikke har redegjort for, hvor de var.
Det er nok, fordi han har haft dem - eller har dem.
I hvert fald har det været vigtigt for ham at opretholde usikkerhed og tvetydighed, og det kunne vi selvfølgelig ikke leve med.
Men en kendsgerning er nu, at Irak er blevet befriet.
Og hvis nogen er i tvivl om, hvorvidt masseødelæggelsesvåben er tilstrækkelig begrundelse for at befri det irakiske folk, bør man bare se på massegravene for at finde begrundelsen for at befri det irakiske folk for dette undertrykkende regime.
Men i øvrigt vil jeg gerne understrege, at eftersøgningen efter masseødelæggelsesvåben ikke er afsluttet.
Videnskabsfolk er ved at blive interviewet, og dokumenter er ved at blive gennemlæst.
Ekstra kræfter bliver sat ind på at finde dem, for selvfølgelig er det en alvorlig sag ikke at vide, hvor de er, for de kunne falde i forkerte hænder. Må jeg så sige til fru Pia Kjærsgaard, at det glædede mig at høre, at fru Pia Kjærsgaard var af den opfattelse, at de nye medlemslande i EU er tilbøjelige til at støtte den sikkerhedspolitiske linje, som jeg også forstår Dansk Folkeparti står for.
Derfor synes jeg, det er ekstra synd, at Dansk Folkeparti, efter hvad jeg har fået oplyst, ikke kan stemme for udvidelsen af EU, for jeg synes jo, at Dansk Folkeparti burde betænke, at vi derved får en række lande ind i EU, som kan tilføre samarbejdet nogle værdifulde kvaliteter, også når det gælder udenrigs- og sikkerhedspolitik. Fru Pia Kjærsgaard spurgte mig: Hvornår letter det første fly til Afghanistan?
Jeg måtte forstå det sådan: Hvornår begynder vi at tilbagesende afviste asylansøgere?
Jeg vil godt generelt sige, at det er regeringens opfattelse, at afviste asylansøgere skal udsendes straks, og at flygtninge skal rejse hjem, når der igen er fred i hjemlandet.
Derfor har regeringen netop gennemført en skærpet udsendelsesprocedure.
Samtidig er der indgået tilbagetagelsesaftaler med flere lande.
Senest har de afghanske myndigheder accepteret, at der kan påbegyndes tvangsmæssig udsendelse til Afghanistan.
Rigspolitiet arbejder derfor nu på at starte tvangsudsendelse af afghanere, hvis sager er endeligt afgjort i Danmark.
Med hensyn til Irak er vi også langt fremme.
Vi har etableret en særlig støtteordning for dem, der ønsker at rejse hjem
, og allerede 2. pinsedag forventer vi at kunne hjælpe de første 9 irakere hjem.
Må jeg i øvrigt generelt sige tak til fru Pia Kjærsgaard
for støtte og opbakning i det forløbne år, og det ledsager jeg med den bemærkning, at det også har været en glæde for regeringen at opleve, at Dansk Folkeparti i afgørende situationer har arbejdet for, at der kunne skabes brede flertal her i Folketinget. Jeg vil gerne sige, at regeringen meget værdsætter samarbejdet med Dansk Folkeparti, men regeringen værdsætter også, at Dansk Folkeparti sammen med regeringen arbejder på, at der på afgørende strækninger kan etableres endnu bredere flertal end dem, som regeringen og Dansk Folkeparti repræsenterer.
Til hr. Jann Sjursen vil jeg knytte en enkelt kommentar
vedrørende spørgsmålet om familiesammenføring, som er et spørgsmål, vi jævnlig støder på, dette med, at danske statsborgere føler, at de kommer i klemme i reglerne om familiesammenføring.
Jeg vil gerne understrege, at de stramninger, der er gennemført, er nødvendige for at stoppe tvangsægteskaber.
Før regeringen kom til, steg antallet af familiesammenføringer dramatisk år efter år.
For eksempel nåede ansøgertallet i 2001 helt op på 12.500.
Nu er det mere end halveret.
Derfor har vi gennemført stramninger.
Det er altså sådan, at stramningerne må gælde generelt.
Vi kan ikke diskriminere.
I en stor del af tvangsægteskaberne er den herboende unge netop dansk statsborger.
Derfor er det en nødvendig pris, at der også er danskere, der bliver berørt. Men jeg vil gerne sige, at gevinsten er langt større end ulempen.
Og eneste alternativ til stramninger er at åbne op for tilstrømningen igen, og det tror jeg et stort flertal vil finde uacceptabelt.
Men jeg vil gerne sige til hr. Jann Sjursen, at reglerne naturligvis bliver administreret med sund fornuft og omtanke og den fleksibilitet, som skal til.
F.eks. kan jeg nævne, at tilknytningskravet og 24-års-kravet efter praksis bl.a. fraviges, hvis der foreligger særlige beskæftigelsesmæssige grunde til det.
Der er også andre elementer, der kan indgå i vurderingen, som gør, at vi i praksis prøver at minimere de uhensigtsmæssige virkninger, der måtte blive.
Men jeg er altså nødt til at understrege, at stramningerne har været nødvendige.
Ikke bare for at reducere antallet af familiesammenførte, men også for at hjælpe ikke mindst unge indvandrerpiger, som ellers blev udsat for tvangsægteskab, der ikke blot bringer dem i en ulykkelig situation, men også bringer integrationspolitikken i Danmark mange skridt tilbage for hver ny generation.
Vi må lave nogle regler, der er generelle for ikke at diskriminere, sådan er det altså, og så må vi prøve at administrere dem fleksibelt og på en måde, så de er til at leve med i det daglige.
Det gør regeringen selvfølgelig sit yderste for.
Lad mig afsluttende sige, at vi har haft en god debat, og der skal i sådan en debat være denne krydsen klinger, ellers bliver tingene jo også lidt for kedelige.
Men jeg synes alligevel, at det samlede indtryk af den folketingssamling, vi her er ved at afslutte, er, at der har været en betydelig vilje til at gennemføre afgørende lovgivning og store forlig med meget brede flertal.
Når jeg ser statistikken over, hvor brede flertal der har stået bag lovgivningen i år, er det faktisk langt, langt hovedparten af det, vi har gennemført, der er blevet gennemført med et meget bredt flertal, og det er regeringen meget glad for.
Vi kvitterer positivt over for alle de partier, der har medvirket.