Jytte Andersen (S), 1999-03-17:
Jeg vil gerne sige tak til det flertal af ordførere, som - måske lidt frækt sagt - har forstået den dagsorden, der er sat, nemlig en dagsorden, der er en invitation til at diskutere, om vi ikke kan gøre det bedre, når vi indretter vore byer, når vi indretter vore trafikinvesteringer, når vi indretter vore huse, og når vi bygger vore byer i det hele taget.
Jeg vil godt sige tak til de ordførere, som har sagt, at man gerne vil gå ind i arbejdet, men måske er uenige nogle steder; det synes jeg sådan set er fair nok.
Der er lagt en lang række temaer frem, der er angivet nogle mål, der er angivet nogle midler, og de fleste har opdaget, at sådan er det ment. Jeg er sådan set lidt ked af, at det næststørste parti i Folketinget har læst denne handlingsplan med bind for øjnene - ja, undskyld, jeg siger det: Med bind for øjnene.
Vi vil gerne samarbejde med de kommuner, som beder os om det, og som gerne vil have, at Folketinget, regeringen og centralforvaltningen som sådan tænker i helheder, og det må vi prøve igennem med nogle forsøg med de kommuner, som gerne vil det, og de kommuner, som gerne vil have sig frabedt nogen produktudvikling af bypolitikken, må gerne være fri.
Men heldigvis - og det vil jeg da godt anerkende - har Kommunernes Landsforening sendt et brev til Boligudvalget i dag, hvor de faktisk anerkender og er glade for, at Folketinget snakker bypolitik, og at de vil gerne være med. De vil gerne have nogle flere penge, og hvem vil ikke gerne have det?
Men regeringen er jo ikke sat i verden for at dele penge ud til alle dem, der gerne vil have penge, men til ud fra en overordnet politisk forståelse at sige: Hvor er det, vi vil prioritere?
Og det har vi også gjort i denne plan.
Det er mere sagt sådan for en ordens skyld.
Så siger fru Rikke Hvilshøj, at alt det her er puljetyranni, som omsættes til bl.a. centraliseringsønsker.
Hvis jeg ser hen over en opgørelse, jeg har her, og som jeg meget gerne vil glæde Boligudvalget med,
kan jeg se, hvad der i virkeligheden fra regeringens side, siden vi trådte til i 1993, er givet af økonomiske rammer, hvor kommunerne har spillet med, og hvor man faktisk har ønsket en sammenhæng mellem en overordnet politik og en lokal politik.
Det er ikke småpenge, og regeringen har ikke villet sige, at der skulle gøres noget helt bestemt.
Nej, også her er der tale om samarbejdsprojekter.
Der er i samme periode reserveret/brugt 623,5 mio. kr. - for nu at være helt, helt nøjagtig - til kvartersløft for små 3.000 beboere i kraft af en beslutning fra regeringen om, at vi ville løfte de sociale boligområder.
Alle steder i de syv kvartersløft har kommunerne gerne villet det, de har spillet positivt og aktivt med, og det er den indsats, der skal videreføres.
Der er altså ikke tale om puljetyranni, men der er tale om helt konkret at videreføre en meget bevidst politik fra regeringen: vi vil ikke acceptere de byområder, som er inde i en dårlig spiral, og hvor det - fordi der er en koncentration af sociale problemer - udvikler sig til noget af det, vi har set i Odense for nylig og andre steder tidligere.
Det mener vi faktisk vi har en forpligtelse til at bekæmpe, så den bysociale indsats er fortsat en meget vigtig del af bypolitikken.
Der har været talt om demokrati.
Vi lægger op til her i denne plan, at vi gerne vil udvikle demokratiet, og jeg vil gerne understrege, at her tænker vi på demokrati nedefra og op: at vi så langt hen ad vejen, det kan lade sig gøre, skal lægge beslutningerne ud - men ikke bare til kommunerne, for kommunerne kan altså også af den enkelte borger opleves som noget meget centralistisk.
For den enkelte borger kan det sådan set være ligegyldigt, om en beslutning, der er ubekvem for den pågældende borger, træffes i kommunalbestyrelsen eller træffes herinde, så vi vil faktisk godt forsøge med nogle modeller, hvor vi går videre.
Inden for nogle afgrænsede områder mener vi faktisk, at borgerne skal bestemme noget mere.
Men her kommer vi jo klart - og det blev jo meget tydeligt sagt af fru Rikke Hvilshøj - til kort ud fra en liberalistisk holdning, fordi det enkelte menneske skulle, sådan som jeg forstod det, have lov til at bestemme, også selv om det kunne påvirke fællesskabet negativt.
Det er lige præcis forskellen mellem Socialdemokratiet og Venstre.
Vi vil gerne demokratiet, vi vil gerne give det enkelte menneske nogle muligheder, men ikke på bekostning af fællesskabet.
Og sådan vil det jo være, hvis man ikke lægger rammer for det demokrati, der skal vokse op nedefra. Fra alle ordføreres side har den boligsociale opgave været nævnt.
Her mener jeg, det klart er nødvendigt, at den boligsociale forpligtelse bredes ud.
Vi er nødt til at komme i en dialog med private udlejere, og vi er også nødt til at have en dialog med andelsboligforeninger og med indehavere af ejerboliger, hvis det overhovedet kan lade sig gøre.
Jeg mener faktisk - og det er sådan set et svar til hr. Villy
At der er en balance mellem, kan man sige, den meget stringente ejendomsret og at den sociale forpligtelse i boligområderne skal løftes af flere mener jeg er afgørende vigtigt, hvis vi skal have en god byudvikling. Hr. John Vinther mente, han var i en position, så han kunne give karakter.
Jeg ved ikke rigtig, hvad jeg skal sige til det, men jeg vil sige, at hr. John Vinther kan være glad for, at jeg ikke giver Det Konservative Folkeparti karakter.
Så har der været talt om erhvervslokalisering og nye modeller.
Det, vi mener, er, at vi skal gå den samme vej, som andre europæiske storbyer har gået, hvor de har fået etableret nogle partnerskaber mellem det private og det offentlige.
Hvis man ser på nogle af de allerallerdårligste kvarterer i Amsterdam, er det faktisk her lykkedes med offentlig investering og privat investering at få udviklet et område, som man tidligere var bange for at gå ind i, til at være et velfungerende byområde.
Det kan godt være, vil jeg sige til hr. Villy Søvndal, at der nogle steder er et fravær af erhverv.
Noget af det, vi vil prøve at analysere,
er faktisk, hvordan man kan få en synlighed af erhverv, også i de områder, som er udpinte, og hvor butiksstrukturen er mere eller mindre smadret, så der kun er boliger og aldrig en arbejdsplads. Vi mener faktisk også, at man i et moderne samfund kan se muligheder for at få udviklet arbejdspladser, som også er integreret i boligområderne.
Arbejdspladser i dagens Danmark er jo ikke alle sammen nogle, der støjer og sviner og sådan noget; der er servicevirksomheder af forskellig art, der er edb, der er IT-virksomheder, som udmærket godt kunne lægges i et boligområde og dermed give boligområdet liv, og det er noget af det, vi gerne vil have afdækket, noget vi gerne vil have afprøvet.
Der er heldigvis også syv kommuner indtil nu, der har reageret positivt.
De vil gerne gå ind i nogle projekter, de vil gerne have afdækket, hvad de kan gøre i deres egen kommune for at etablere et grundlag for partnerskab og private investeringer i boligområderne.
Så til spørgsmålet om blandede boformer: Det er jo helt tydeligt, at hvis man går ud og spørger kommuner, boligselskaber og private om, hvordan man skal opbygge byområder i dag, ville man jo ikke drømme om at bygge så store enheder, som man gjorde i 1960'erne og også lidt i 1970'erne.
Man siger: Vi vil gerne have blandede boformer, fordi det giver en stærkere beboersammensætning, og fordi det dermed giver nogle stærkere netværk, som kommer de svage til gode, og blandede boformer er altså det almene, andelsboligen og ejerboligformen i én sammenhæng.
Det er klart, at det er meget nemt, når det er nye byområder, der skal bygges.
Det er straks sværere, når det er i de gamle områder, fordi vi ikke har det sådan som andre steder i Europa, hvor man river huse ned, selv om vi ved Gud i himlen godt kunne tænke os en gang imellem at rive et par huse ned hist og pist; det gør vi ikke i Danmark.
Men det, vi så må i de områder, som er så polariserede, som hr. Villy Søvndal var inde på, er at spørge: Hvordan kan vi styrke beboersammensætningen på anden vis?
Her tror vi altså, må jeg sige til hr. John Vinther, at giver man folk nogle muligheder for at være med til at bestemme noget mere i deres bolig, føler de også et større ansvar - ikke bare for deres egen lejlighed, men også for det, der sker uden for deres lejlighed.
Den udvidede råderet handler altså ikke om, at man fuldstændig udvisker ejerskabsformer - hverken økonomisk eller juridisk for den sags skyld - men om, at den oplevelse, man har, når man ejer sin bolig, skulle også gerne udvikles, selv om man lejer sin bolig.
Her hører jeg tit og ofte, at mange, der bor i den almene sektor, faktisk meget gerne vil bo der, men synes, det er brandhamrende irriterende, at de skal vente med at få etableret et køkken i den farve, de nu gerne vil have, indtil hele ejendommen også gerne vil have et køkken i den farve.
Det, der ligger i det, er altså, at man faktisk godt kan give folk nogle flere muligheder i deres bolig. Man kan f.eks., når man bygger almene boliger, sige: Vi kan aflevere råhuset til beboerne, og så kan beboerne selv være med til at bestemme, hvordan det skal færdiggøres, og dermed udvikle den bevidsthed, den ansvarlighed, man har, når man enten bor i andelsbolig eller ejerbolig.
Men når der er tale om den gamle boligmasse
, er det et meget svært spørgsmål, og det er det, vi også gerne vil have afdækket i et udvalg.
Så var flere ordførere inde på mål og midler, og her vil jeg for god ordens skyld sige, at en god bypolitik handler ikke kun om flere penge; det handler selvfølgelig også om penge, men det handler ikke kun om flere penge.
Det handler også om, på hvilken måde vi tænker, når vi bygger og planlægger, og det hvad enten der er tale om private eller offentlige bygherrer.
Og hvis jeg sådan helt konkret skal angive, hvad der ligger i denne plan, så ligger der 2 mia. kr.
Det er byfornyelse.
Så ligger der samlet set 250 mio. kr., som primært i hvert fald for de 150 mio. kr.s vedkommende er målrettet til svage grupper, fordi de grupper også optager regeringen meget.
Der bygges faktisk for 109 mia. kr. om året.
Det er så private bygherrer.
Det er erhvervsbyggeri, det er parcelhusbyggeri osv., men det gør jo ikke noget, at der også hos de bygherrer tænkes smuk arkitektur, gode sammenhænge, muligheden for fællesskaber og jo altså tænkes med afsæt på, hvordan denne by kommer til at se ud, hvis vi gør sådan og sådan. Så det er både noget med penge, det er noget med handlemuligheder, og det er noget med, hvad der sker imellem ørerne på de forskellige aktører, for det er faktisk det, der flytter verden.
Der er jo ikke noget byggestop, er jeg nødt til at sige til hr. Frank Aaen.
Det er der ikke.
Der har været et byggestop op til 1. januar, men det er der jo ikke mere.
Kommunerne kan få tilsagn, hvis de sætter noget i gang. Der er ingen tvivl i mit sind om, at det at koordinere er en meget væsentlig del af en mulighed for at få en god bypolitik, og koordinering er ikke bare et spørgsmål om, hvordan de enkelte ministre koordinerer tingene.
Det er også noget af det, som jeg meget vil håbe på at de kommuner, der nu har meldt ind, at de gerne vil være med til de kommunale byudvalg, også tænker.
Det er i hvert fald det, de har givet udtryk for.
Det er en stærkere bevidsthed om, at byfællesskab er noget meget afgørende for folks tryghed, folks oplevelse af, at man både har noget, der er privat, og har noget, der er i et fællesskab.
Det er sådan set det, hele denne operation går ud på. Så stillede hr. Villy Søvndal mig et konkret spørgsmål om udkantsområder.
Der er jo ikke i denne perspektiv- og handlingsplan på nogen måde taget stilling til store og små byers betydning i forhold til hinanden.
Det er også små byer.
Små byer har nogle muligheder, som store byer
ikke har
De har også nogle problemer, som store byer ikke har, og derfor skal der udvikles nogle forskellige virkemidler i forhold til, hvordan små byer, mindre byer, mellemstore byer kan udvikle sig.
Og jeg er helt opmærksom på, at der er udkantsområder i Danmark, som skal have en særlig bevågenhed, og det ved jeg også indenrigsministeren, som er ansvarlig for landsbyerne som sådan, er. Så det er bestemt også noget, som optager regeringen.
Jeg kan se på lyset her, at taletiden er ved at være slut, og jeg vil godt sige til fru Annie Lunde Hansen, som peger på to ting, der er meget væsentlige, hvoraf den ene er det med tilgængeligheden: En god by måles jo på, om den er tilgængelig for alle, også for dem, der ikke selv kan bevæge sig rundt.
Der vil jeg godt oplyse Folketinget om, at i morgen har kulturministeren og jeg en konference om tilgængelighed med to vigtige aktører, grupper.
Den ene er arkitekterne, og den anden er handicaporganisationerne.
Det, der selvfølgelig er vores formål med den konference, er at få bygget en bro i deres forståelse af, at smuk arkitektur ikke står i modsætningsforhold til tilgængelighed.
Vi har simpelt hen sat os for, at nu vil vi have de to aktører til at snakke sammen.
Derfor er konferencen i øvrigt også lukket, og Folketingets Boligudvalg er ikke inviteret med i denne omgang, men vi skal nok sende noget hvid røg ud, når de to grupper er enige.
Det andet, som fru Annie Lunde Hansen var inde på,
er gamle bygninger, erhvervsbygninger og havnearealer.
Der er ingen tvivl i mit sind om, at her ligger der nogle helt unikke muligheder for nye og spændende arkitekturperler, som også kan danne rammen for boliger, for fællesskaber, for kulturer, for idræt osv. osv.
Det er jo også i gang ganske mange steder.
Man bruger faktisk de gamle erhvervslejemål, bruger havnearealerne.
Det gør man jo også fint her i København, og det er også en meget væsentlig del af en bypolitisk udvikling.
Med de her ord tak for den overvejende positive modtagelse.
Hr. John Vinther sagde indledningsvis, at man jo ikke kan blive uenig i noget af det, der står her - det var jeg jo selvfølgelig glad for - hvorefter hr. John Vinther lynhurtigt søgte sig en 3-4 angrebsflader.
Men det er jo sådan set også det, vi skal, nemlig diskutere, hvor Folketingets hjerte ligger i det her, og hvilken retning vi skal tage.