Aage Frandsen (SF), 2004-10-26:
Ifølge grundlovens § 53 er det jo sådan, at ethvert folketingsmedlem har mulighed for at drage ethvert offentligt anliggende ind i Folketinget og kræve ministres svar herpå.
Det er bl.a. det, vi kan gøre i forbindelse med forespørgsler.
Vi kan også gøre det ved anden lejlighed.
Man kan så spørge, hvad vi får ud af det.
Der vil jeg sige til ministeren, at der skal skelnes mellem to ting her.
Den ene er, at vi kan være politisk uenige om indholdet.
Der forventer jeg ikke, jeg overbeviser ministeren.
Det kan godt være, ministeren forventer, at ministeren overbeviser mig, men det kan skyldes ministerens manglende erfaring i længden med mig.
Svaret er hele tiden, at det kan man ikke sige noget om, og det skaber sådan en vis irritation.
Jeg synes egentlig også, at ministeren skulle bide mærke i det, som fru Margrethe Vestager læste op før, at undervisningsministeren siger, for vi kan jo slet ikke komme i dialog med hinanden, hvis ikke vi kan få at vide, hvad regeringen mener, og det er altså primært regeringen, der skal give et svar på, hvad der ligger i regeringens forslag.
Så kan regeringen godt spørge, hvad vi selv ville, men vi skal også have at vide, hvad regeringen forventer.
Jeg synes, at ministeren skulle tage ved lære af det, at vi altså skal have nogle bedre svar, for at vi overhovedet kan tale sammen.
Det har jo vist sig, at det er, som om det er to vidt forskellige kommunalreformer, vi taler om.
Det er jo helt fantastisk, hvad Det Konservative Folkeparti mener, der ligger i kommunalreformen.
Vi andre har ikke en indbygget naturlig bekymring, men vi synes i hvert fald ikke, at vi har fået svar, sådan at vi kan tro på det.
Så har der været en del diskussion om historien.
Nu er det sådan, at jeg er handicappet, men det kan vel i og for sig måske ligefrem være en fordel.
Jeg er handicappet i den forstand, at der jo var en fase, hvor jeg ikke blev inviteret.
Jeg er sådan set stadig væk meget ked af, at ministeren ikke inviterede Socialistisk Folkeparti i den sidste del af fasen, ikke fordi jeg tror, det havde givet et så meget andet resultat.
Så vælger regeringen ret hurtigt et standpunkt, der er ret tæt på Dansk Folkepartis.
Hvis vi derfor nu besinder os, som ministeren siger, så kan vi bare komme – og når man besinder sig, er der altså sådan virkelig nogle, der siger, når du nu bliver klogere – men det tror jeg nok ikke nytter i den nuværende fase.
Fejlen fra regeringens side, men det kan være, det var bevidst, og så er det jo ingen fejl, var, at man lagde sig på et standpunkt, som ikke lagde op til, at man ville have et bredt forlig.
Det gjorde man ret tidligt, og derfor undrer det mig lidt, at det kunne betale sig for De Radikale og Socialdemokraterne at gå til nye forhandlinger, for jeg havde lidt svært ved at forstå, at det kunne ende med et positivt resultat.
Jeg synes altså, at det er sådan, man skal se diskussionen om, hvad der gik galt.
Derfor kan man godt sige nu, at man inviterer åbent, men så siger hr. Thulesen Dahl, at den parlamentariske tradition altså er, at når man har en aftale, så har man en aftale, og så er det begrænset, hvor meget man kan ændre.
Ja, og derfor er det jo ikke særlig realistisk at sige, at vi bare kan komme, M009S05500649subh.fm Page 618 Thursday, November 11, 2004 4:03 PM for aftalen lå jo klar fra juni måned, den er bekræftet siden, og derfor er der ikke meget at komme efter, medmindre man er villig til at bryde op i den, og jeg kunne forstå på hr. Thulesen Dahl og efter mit kendskab til Dansk Folkeparti, at når man først har en aftale, holder man sandelig fast i den aftale.
Det overrasker mig sådan set ikke.
Så til den bemærkning, hvor jeg blev udsat for det, som er virkelig farligt, nemlig ministerens smiger.
Det er logisk for mig at se, at regeringen tænker sådan og sådan med hensyn til, hvilken rækkefølge der er i det.
Jeg har jo ikke siddet ved bordet på det tidspunkt, men jeg har forstået, at det var det, de var interesseret i.
Så uanset, at min logik siger mig, at jeg forstår regeringens logik, betyder det jo ikke, at jeg dermed tager afstand fra, at Socialdemokraterne og De Radikale kan have et behov for at få viden om nogle bestemte ting, og jeg kunne forstå, at det var det, de rent faktisk lagde meget vægt på.
Det var sagt i en sammenhæng, hvor man skulle lytte mere, end man skulle tale.
Men jeg mener altså, at det der med, at man har to ører, altså skulle være gældende hele vejen igennem, og jeg mener, at når vi nu appellerer til, at vi får nogle svar, vi bliver klogere af, så er det altså, at ministeren skal bruge begge sine ører.
Det er altså det, han har dem til.
For at vende tilbage til det der med, hvad vores bidrag var, er det klart, at oppositionen ikke er enig.
Vi har jo heller ikke skullet være enige.
Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti er blevet enige, men det var de jo ikke, så der er jo ikke noget overraskende i, at der kan være nuancer i, hvad oppositionen indbyrdes mener.
Når jeg taler om oppositionen, så er det konsekvent altid oppositionen til venstre, for jeg mener ikke, der er en opposition til højre, for den er bare enig med regeringen i langt de fleste spørgsmål.
Der er to, tre undtagelser, men ellers kan vi godt se bort fra den.
Når vi ikke nødvendigvis er hundrede procent enige i oppositionen, så er det, fordi vi heller ikke har behov for at blive fuldstændig enige, men jeg er da helt overbevist om, at når det kræves, og det vil det jo gøre efter et folketingsvalg, så kan vi blive enige, og jeg vil sige, at i den fase, hvor jeg sammen med hr. Kristen Touborg på SF’s vegne deltog i forhandlingerne sammen med Socialdemokraterne og De Radikale, var der da en stor overensstemmelse i vores synspunkter.
Det, jeg vil appellere meget til at ministeren gør, for at man ikke bare skal komme endnu længere fra hinanden, er, at han skal give de svar, som vi beder om, i langt højere grad end hidtil, så vi mere præcist får afklaret, hvad det er, regeringen vil, i stedet for, at der henvises til, at der kommer lovforslag senere.
Det er ikke en måde at behandle Folketinget på.
Ellers bliver det jo nok sådan, at vi bliver nødt til at have forespørgsler senere om socialområdet, om miljøområdet og den slags ting, og det synes jeg ikke er det mest frugtbare.
Jeg synes, at regeringen i højere grad skal svare, når vi spørger i Folketingets udvalg, og jeg synes, at ministeren skulle kigge igennem, om de svar, vi har fået, er rimelige.
Ifølge grundlovens § 53 har vi ret til at kræve det af en minister, men jeg ved også godt, at ministeren ikke har pligt til at svare.
Så længe ministeren har et flertal bag sig, kan han altid lade være med at svare.
Det er tit sådan ved den slags forhandlinger om en forespørgsel, at så stemmer man om en vedtagelse.
Vi er i forbindelse med åbningsdebatten blevet stemt ned en gang om denne sag, og det er ikke nødvendigt mere end en gang at udstille, at man er et klart mindretal.
Derfor fritages Folketinget for at skulle stemme i den her forbindelse, men vi har ret til stadig væk at kræve et svar fra ministeren, og jeg regner med, at når vi nu stiller yderligere spørgsmål i diverse udvalg, så får vi bedre svar, end vi har fået hidtil.