Kim Behnke (FP), 1999-02-04:
Fremskridtspartiets ordfører, fru Merete Behrndt, sidder i øjeblikket i møde i Folketingets Socialudvalg, så jeg skal kort redegøre for Fremskridtspartiets overordnede syn på de ting, der nu er til behandling i dag.
Den redegørelse, der ligger fra regeringen, peger efter vores opfattelse i den rigtige retning.
Der åbnes op for langt større fleksibilitet, der åbnes op for nye muligheder for, at man på tværs af eksisterende grænser inden for den videregående uddannelsessektor kan begynde at samarbejde, og det er ting, som vi i Fremskridtspartiet mener er fornuftige og gode. Vi synes, at som det danske uddannelsessystem ser ud i dag, har det brug for at få foretaget en lang række forbedringer og ændringer.
Mest er vi bekymret for, at det såkaldte frie optag så småt begynder at vise en række af ulemperne.
Den væsentligste ulempe er, at vi uddanner folk, primært inden for humaniora, som der ikke umiddelbart er jobmulighed til.
Efterfølgende begynder vi så med såkaldte isbryderprojekter for at se, om ikke vi kan skaffe dem arbejde til trods for deres langvarige uddannelse inden for helt andre områder.
Og samtidig med at det sker, må vi erkende, at det danske samfund mangler i størrelsesordenen over 30.000 folk
inden for IT-uddannelser og ingeniøruddannelser
De er ikke blevet uddannet, til trods for at der står halvtomme undervisningslokaler på ingeniørskolerne.
Fremskridtspartiets opfattelse er, at det, der er gået galt, er, at den stemning, der har været fra Folketinget og langt ud i uddannelsessystemet, har været det frie optag, hvor de studerende selv mere eller mindre frit har kunnet vælge, hvad de har lyst til.
Det frie valg er selvfølgelig et privilegium, men i og med at det er Folketinget, der på vegne af skatteyderne
bevilger pengene til uddannelsessystemet, må Folketinget jo også kunne gå ind og stille krav om, at vi får uddannet folk til de områder, hvor der er beskæftigelsesmulighed, og hvor samfundet har behov, frem for at vi fastlåser ressourcer i at uddanne folk, der ikke er brug for, og så har ledig kapacitet stående på de uddannelsessteder, der rekrutterer til områder, hvor der er mangel på folk.
Derfor er det vigtigt, at vores uddannelsessystem bliver sådan indrettet, så der er den højeste grad af fleksibilitet, sådan at det, der i dag måske fremstår som det allermest fremtidsrettede, kan ændres, når vi om 2, 3, 5 eller 10 år har en helt anden situation i samfundet.
Vores uddannelsessektor skal være i stand til hele tiden at kunne omstille sig, hele tiden at kunne tilpasse sig, sådan at de krav og behov, der er i samfundet, kan blive tilfredsstillet.
Og dér kommer spørgsmålet så, om en bølge af fusioner mellem uddannelsesinstitutionerne er den rigtige løsning.
Der er brug for visse fusioner, og vi er blandt dem, der er tilhængere af, at det sker på initiativ fra institutionerne selv.
Men der er så sandelig også grund til at advare imod, at man laver fusioner for fusionernes skyld, fordi det meget vel kan resultere i, at en masse tid, en masse ressourcer bruges uproduktivt.
Når institutionerne skal til at tilpasse sig hinandens fælles standarder, ja, så kan medarbejdere, undervisere, forskere og administrativt personale osv. få alt for stor en del af deres tid til at gå med at holde koordinationsmøder med hinanden for at få tingene til at glide.
Det er ikke noget, vi mener man skal tilstræbe, og derfor skal de fusioner kun komme, når der er et konkret behov, og ikke fordi man synes, at det er noget, der lyder smart, og fordi man kan få et nyt navn og slå sig sammen og dermed få et lidt større skrivebord.
I det hele taget mener vi, at en af manglerne i redegørelsen er, at der ikke i tilstrækkelig grad fokuseres på at få afbureaukratiseret vores uddannelsessektor.
Vi er overbevist om, at hvis man gør det, vil vi i løbet af nogle år kunne indhente erfaringer på tværs af det, vi kender i dag, på tværs af de stive strukturer, som ofte er en belastning for uddannelsesstederne.
Vi hører det igen og igen - vi læser om det hele tiden -
at forskerne klager over, at de har for lidt tid til forskning; underviserne klager over, at de har for lidt tid til undervisning, alt sammen fordi de hele tiden skal sidde på deres kontor og bruge tiden til at udfylde skemaer fra Undervisningsministeriet osv. Derfor er det vores opfattelse, at man fortsat bør overveje den mulighed, at man efter det, jeg kalder frikommunemodellen, giver en langt større frihed til institutionerne.
Det er klart, at man ikke skal have en overtrædelse af grundloven eller straffeloven, men en rammeaftale.
Så er det vores opfattelse, at der også skal være plads til, at der er uddannelser, og at der er uddannelsesinstitutioner, f.eks. fakulteter, som udgår.
I dag uddanner vi ikke nær så mange bødkere i det danske samfund, som man gjorde for 100 år siden, af den simple grund, at man - bortset fra tiden op til den tilstundende højtid her ved fastelavn - sjældent bruger trætønder til ret meget andet end udstillingsformål.
Vi opretholder jo ikke kunstigt en bødkeruddannelse, når der ikke er brug for de pågældende, og derfor skal man også med kritiske øjne kigge på det uddannelsesudbud, vi har i dag, og turde stille spørgsmålet: Er den institution stadig væk nødvendig? Er den uddannelse stadig væk nødvendig?
Og hvis svaret bliver tvivl eller nej, skal man have modet til at kunne lukke for den pågældende uddannelse og dermed frigøre ressourcer til de nye områder, der hver eneste dag melder sig. Vi er til gengæld også glade for, at nogle af de ting, Fremskridtspartiet nærmest fik tæsk - i hvert fald verbale tæsk - for at sige for 10 og 15 år siden, nu er blevet almen politik, alment accepteret.
Da vi dengang talte om, at de unge hurtigere skulle igennem uddannelsessystemet, blev der peget fingre ad os med besked om, at det sandelig var vigtigt, at de unge gik der så længe som muligt, fordi den erfaring og den indlæring, de opnåede på uddannelserne, jo gavnede dem resten af livet.
I dag erkender vi alle sammen, at med den udvikling, der er i det danske samfund, ja, så er der altså brug for, at de unge mennesker bliver hurtigere færdige med deres uddannelse, sådan at de kan komme ud og bidrage til samfundskagen.
Det er ikke længere et fyord at sige, og derfor glæder vi os over, at det også kan være med til at skærpe de unges interesse for at vælge den rigtige uddannelse første gang med henblik på, at de hurtigt kommer ud og kommer i beskæftigelse.
Men netop i erkendelse af, at samfundsudviklingen går hurtigt, skal der også være mulighed for, at man undervejs i uddannelsessystemet skifter til en anden uddannelse.
Det kan være en tilsvarende uddannelse, eller det kan være en helt anden uddannelse.
Og derfor støtter vi både mulighederne for, at man kan afslutte med en bachelorgrad, og at man kan overføre sin merit til en anden uddannelse, og at man i det hele taget satser på at få sig en uddannelse, som man passer til.
Vi er også lidt optaget af, at vi ikke i trangen til at få fusioneret og få etableret store institutioner kommer til at fastlåse en masse penge, en masse samfundsressourcer i mursten.
Ambitionerne om, at København skal have et nyt stort universitet, måske placeret ude i Ørestaden eller et andet sted, er vi modstandere af.
Det argument, at man føler, at Danmark ikke kan ses på det internationale kort, fordi vores universitet ikke er større og flottere, end tilfældet er i København, kan vi ikke rigtig lade os imponere af.
De 2-3 mia. kr., eller hvor mange penge det i alt vil komme til at koste at bygge sådan et nyt universitet, vil være bundet i mursten; de penge synes vi i stedet for skal bruges til at sikre nogle kvalitetsuddannelser, sikre en højere kvalitet i uddannelserne, sørge for, at der er dygtige undervisere på universiteterne, på de videregående uddannelser, og i det hele taget sørge for, at vi bruger de penge til at skabe menneskelige ressourcer frem for at investere pengene dødt i flere mursten.
Det må kunne lade sig gøre inden for rammerne af de eksisterende bygninger at forøge kvaliteten på uddannelserne, frem for at man blot bygger sig til nogle nye flotte paladser.
Vi har så en række forslag til, hvordan det kan blive endnu bedre.
Det er dem, jeg har nævnt her i dag, og vi håber, at specielt ideen om frikommunetanken for videregående uddannelser kan blive sået i regeringen og kan spire, sådan at det om et par år eller tre er en idé, som en minister også tør formulere, lige så vel som vi i dag kan høre ministre formulere det rigtige budskab om, at vi skal have så gode og så dygtige og så hurtigt uddannede unge mennesker, som det nu er muligt inden for det moderne samfund, vi lever i.