Villy Søvndal (SF), 1998-04-23:
Der er vel også i dag to anvendte teknikker til at slippe for at tage den her diskussion.
Den ene er, at man siger, at situationen er så god, som den nu engang kan være, og at man ikke synes, der er nogen grund til at lave noget om.
Den anden er, at man siger, at det her alene er et kommunalt ansvar, det skal Folketinget ikke blande sig i.
Vi har set prøver på begge øvelser i debatten indtil nu.
Det synes jeg er ærgerligt for børnenes skyld, fordi vi i øvrigt normalt prøver at omgærde vores decentralisering med en ramme af en vis retssikkerhed, som på en række af de her områder ikke er gældende.
Jeg synes, der var meget fornuft i at prøve at samle hele det her i ét regelsæt, så det er overskueligt.
Det betyder ikke nødvendigvis, som den socialdemokratiske ordfører var inde på, at man skal flytte det fra den administrationsdel i X-købing Kommune, hvor det ligger.
Så vidt jeg læser forslaget, er der ikke noget krav om, at man skal lave en opbrydning af de eksisterende administrative strukturer.
Den anden del af forslaget drejer sig om at sætte regler for sikkerhed og sundhed.
Det synes jeg der er meget behov for.
Jeg synes, det må vække til eftertanke også hos dem, der har holdt de store decentrale taler, at de områder, hvor der er et regelsæt, nemlig institutioner under bistandsloven, generelt er karakteriseret af en bedre standard, mere plads, bedre normering, ordnede vilkår i forhold til forældrebetaling osv. Kigger man så på det eneste område, der ikke er bygget noget regelsæt op omkring, nemlig skolefritidsordningerne, har vi stribevis af eksempler på ordninger af en fantastisk dårlig kvalitet, hvor stadig flere børn sættes sammen på stadig mindre plads med stadig færre voksne rundt om.
Selv den tidligere undervisningsminister anerkendte, at der var et problem.
Det, der skilte, var, om man skulle gøre noget ved problemet.
Jeg synes, det siger noget om, at hvis vi decentraliserer, uden at Folketinget overhovedet laver nogle rammer, får vi altså også nogle løsninger, der er meget dårlige, og SF er tilhænger af, at vi stiller minimumskrav til kvaliteten af de løsninger, vi skal lave.
Det tredje element er embedslægeinstitutionens rolle.
Der er det jo interessant, at embedslægeinstitutionen er gået ind bl.a. i København med undersøgelser, der påpeger, at de steder, hvor fantastisk mange små børn sættes sammen på stadig mindre plads, øges sygeligheden blandt børnene næsten svarende til overbelægningen i institutionerne.
Vi har undersøgelserne, men embedslægerne har bare ikke nogen beføjelser til at sige, at der skal ske noget på baggrund af det.
Jeg synes, det var ønskeligt, som det også ligger i Enhedslistens forslag, at give embedslægeinstitutionen en langt mere central rolle og beføjelser ikke alene til at påpege forringelser, men også til at udvirke forandringer.
Vi er også enige i behovet for økonomiske midler.
Der er jo noget smukt ved at holde smukke taler om alt det gode, man gerne ville, og så runde af med at sige: Men i øvrigt mener vi ikke, det behøver at koste noget.
Den holder ikke, det ved vi alle sammen.
Hvis man vil nogle forbedringer, koster det i sagens natur.
I SF er vi villige til at betale, og det har vi jo også tidligere vist.
Hvis jeg skal samle sammen, synes vi, Enhedslistens forslag styrker den tendens, at pladsgarantien på daginstitutionsområdet ikke skal købes i form af forringelser på normer og standarder.
Dem får vi en stribe reaktioner fra vrede forældre på, og dem vil vi gerne være med til at afhjælpe.
Vi støtter forslaget, som det foreligger.