Jes Lunde (SF), 1998-09-08:
Regeringens forslag til finanslov for det næste finansår er først og fremmest tomt og uden nogen løsning på mange af de konkrete problemer, som samfundet står med. Selv de steder, hvor regeringen godt ved at der er problemer, hvor vi skal gøre noget ved tingene, og hvor der er behov for initiativ og nytænkning, nævnes problemerne kun i nogle meget brede overskrifter.
På langt de fleste konti gør man, som man plejer.
Det virker, som om regeringen simpelt hen ikke har haft tid til at tænke sin politik igennem, og at den er blevet overrasket over den deadline, der nu engang er for fremsættelsen af forslaget til finanslov for næste år.
Desto vigtigere er det selvfølgelig, at de øvrige politiske partier så fremlægger, hvad de har af ideer til, hvordan man skal løse opgaverne, og hvordan man skal prioritere udgifterne og indtægterne i 1999. Efterårets finanslovforhandlinger bliver som sædvanlig afgørende for, hvilken retning de politiske påvirkninger på finansloven får, og vi har allerede hørt, at det primære for Venstre og De Konservative er skattelettelser til erhvervslivet betalt af grove nedskæringer både på det sociale område og på samfundets investeringer i uddannelse og ikke mindst på mulighederne for at få en bedre tilværelse for dem, der i dag står uden for arbejdsmarkedet.
Dertil kommer neddroslingen af miljøindsatsen.
SF vil den stik modsatte vej.
For os er det allermest afgørende tema i finanslovforhandlingerne, at der bliver skabt ordentlige muligheder for, at de mange, der igennem 1980'erne og 1990'erne er blevet presset ud af arbejdsmarkedet, kan vende tilbage på menneskelige vilkår.
Der har glædeligvis været en god fremgang i beskæftigelsen for A-holdet på arbejdsmarkedet og for dem, der har været så heldige at arbejde inden for et fagområde med stor efterspørgsel.
Og vi er enige med regeringen i, at der på nogle områder direkte er tale om en overophedning, f.eks. i byggefagene, hvor man skal passe meget på ikke at sætte for meget i gang for ikke at sætte en stabil økonomisk udvikling over styr.
Men de succeshistorier, der findes, må ikke overskygge, at samfundet har et kolossalt problem med de hundredtusinder, der ikke får plads på arbejdsmarkedet selv i opgangstider.
I SF tænker vi på de mange a-kasser for ufaglærte, hvor der stadig er høje ledighedsprocenter og absolut ingen flaskehalsproblemer, på bistandsklienterne, der aldrig rigtig har fået sat sig fast på arbejdsmarkedet, og på de uhyggeligt mange, der er på førtidspension, en af de allerlaveste ydelser i vores samfund.
Mange af dem vil meget gerne have en plads på arbejdsmarkedet, og det er vores forpligtelse her i Folketinget at skabe mulighederne.
Der er stadig et massivt behov for ordinær jobskabelse på mange fagområder, og meget af det kan glædeligvis forenes med behovet for en større miljøindsats.
Lad mig nævne kloakrenovering, naturgenopretning, oprydning i affaldsdepoter, reparation af vandledninger, genbrug og øget økologi inden for enhver form for produktion som eksempler på opgaver, der kan give arbejde til mange ledige hænder, samtidig med at vi får skabt et bedre og mere bæredygtigt miljø.
Regeringen har i fremsættelsen af finanslovforslaget beskrevet det, som om en ledighed på 5 pct. vel nærmest kan kaldes fuld beskæftigelse.
Det opfatter vi i SF som en grovhed uden lige, for 5 pct. betyder 180.000 arbejdsløse, og jeg kan stadig væk huske, hvordan det var i midten af 1970'erne, da Hartling-regeringens økonomiske politik første gang bragte arbejdsløsheden op over 100.000, hvor chokerede vi alle sammen var over, at massearbejdsløsheden nu havde genindfundet sig i Danmark.
Og derfor er det ret utroligt, at man nu begynder at snakke, som om 180.000 er lig med fuld beskæftigelse.
Det er det overhovedet ikke.
Skiftearbejdsløsheden, hvor arbejdskraften er på vej fra én arbejdsplads til en anden, vejrlig, sæsonarbejdsløshed osv. kan samlet ikke retfærdiggøre mere end 1-2 pct. arbejdsløshed, sådan som det var i 1960'erne.
Og vi må helt afvise regeringens forsøg på at snakke om fuld beskæftigelse, før vi er kommet ned på det niveau igen. Ud over den officielle ledighedsstatistik skal man så tillægge de i titusindvis af andre, der ufrivilligt er uden for arbejdsmarkedet, og derfor er der fortsat meget, der taler for at gøre det til en central målsætning i den økonomiske politik og også i finanslovforhandlingerne at få nedbragt arbejdsløsheden.
Ud over den direkte jobskabelse er et vigtigt virkemiddel til at nedbringe arbejdsløsheden at satse langt mere på gode uddannelsesmuligheder for dem, der fik en kort skolegang, både fordi vi har brug for flere faglærte på mange områder med flaskehalsproblemer, og fordi uddannelse er en langt bedre investering i menneskers tid end tomgang og ledighed.
Og den påtvungne ledighed er umenneskelig og uacceptabel økonomisk, socialt og psykisk og ud fra enhver betragtning.
Derfor savner vi ord til at beskrive vores afstandtagen, når f.eks. De Konservative spiller ud med en voldsom forringelse af uddannelsesmulighederne for de arbejdsløse.
Og vi advarer meget stærkt regeringen imod at bevæge sig i den retning.
Der er tværtimod brug for en forbedret indsats både med hensyn til kvantitet og kvalitet.
Og vi forstår simpelt hen ikke, hvad det er, de borgerlige vil, når de f.eks. vil nedlægge daghøjskolerne. Hvad er det så for et tilbud, de har tænkt sig at der skal gives de arbejdsløse?
Hvad er det så, der skal genmotivere mennesker til at komme ind på en arbejdsplads?
Hvad er det, der skal give dem den tillid med hensyn til deres muligheder for og evner til at komme i gang med en uddannelse?
Hvis man nedlægger daghøjskolerne, hvad er det så, der skal dem samle op?
Vi forstår det ikke.
Vi deltager gerne i en diskussion om kvaliteten på daghøjskolerne, og det tror vi også daghøjskolerne selv er interesserede i.
Vi aftalte faktisk allerede for et par år siden med regeringen, at kvalitetskravene skulle skærpes, for at vi kunne være sikre på, at det var gode resultater, vi fik ud af daghøjskolerne, og det arbejde fortsætter vi meget gerne.
Den diskussion, der bør stå i centrum, er om kvalitetskravene og ikke om en bevidstløs nedlæggelse, som bare skaber et stort, tomt og sort hul for mange mennesker. For bistandsklienten og for førtidspensionisten kan vilkårene for at komme ind på arbejsmarkedet se ganske håbløse ud.
Hvordan skal man med et fysisk eller psykisk handicap uden videre kunne få en god tilknytning til arbejdsmarkedet, når man skal konkurrere med folk på arbejdsmarkedet, der godt nok fungerer såkaldt normalt, men som heller ikke engang kan få sig en plads, og når også flygtninge og indvandrere ofte har store problemer med at finde vej ind på arbejdsmarkedet?
Jeg tror, der er brug for at få opbygget en kompetence til at visitere disse mennesker til arbejdsmarkedet på en måde, hvor man fokuserer på mulighederne i stedet for begrænsningerne.
Et godt eksempel er Kastbjerggaard, der har stor succes med at skabe plads for blinde på arbejdsmarkedet ud fra devisen, at arbejdsgiveren gratis får den blinde på prøve i et år, og langt de fleste ender i fast beskæftigelse på ordinære vilkår.
Det afgørende er at finde det enkelte menneskes ressourcer.
Hvis finansministeren f.eks. skal ansættes som murer til at bygge en lade hjemme hos mig, kan det jo godt være, at han har brug for 80 pct. løntilskud, før det kan gå an at antage ham, men det er jo ikke det samme, som at han ikke kan bruges til noget andet, og det er jo ikke det samme, som at han nødvendigvis er moden til førtidspension.
Så pointen er, at vi i forhold til det enkelte menneske skal finde det, vedkommende kan, det, den langtidsledige eller førtidspensionisten kan, og satse ressourcerne dér.
Og måske er løsningen at få opbygget nogle visitationsenheder, hvor førtidspensionisterne kan henvende sig og redegøre for deres kompetence, og hvor det så er enhedens opgave at finde vej på arbejdsmarkedet ved at kontakte virksomhederne og finde de steder, hvor der er plads og mulighed og så tilbyde en prøveperiode som i eksemplet med de blinde.
En af de barrierer, vi skal have nedbrudt, er givetvis også førtidspensionistens bekymring for at blive fanget og tvunget ind i et fuldtidsarbejde, som han eller hun slet ikke magter.
For i dag kan en førtidspension i princippet hele tiden tages op til revision, hvis et menneske viser sig at have større arbejdsevner, end man havde regnet med, og det er for så vidt logisk nok.
Men jeg er bange for, at det tit kommer til at virke som en hel forkert bremse på lysten til at eksperimentere med arbejdsmarkedet, for den førtidspensionist, der gerne vil, lader måske helt være af frygt for at få genoptaget sin sag. Jeg tror, der er brug for et moratorium, hvor vi sætter de regler helt ud af kraft og siger til førtidspensionisterne: I er garanteret, at I når som helst kan trække jer ud igen, hvis I ikke kan holde til det.
For så tror jeg, at langt flere af dem tør stikke hovedet ud af busken og forsøge en tilværelse på arbejdsmarkedet.
Det helt afgørende er jo, at den sociale og arbejdsmarkedspolitiske indsats sker på menneskelige betingelser.
Det er jo fuldkommen pip, når det i debatten fremstilles, som om samfundet skal til at tvinge en masse førtidspensionister i arbejde.
Dels har vi indtil nu haft drønende fiasko med forsøgene på at få skabt nogle nye job til disse mennesker, nogle skånejob eller flexjob, dels tror jeg, man kun opnår en øget sygeliggørelse af disse mennesker, hvis man retter projektørlyset mod dem og i et tredjegradsforhør siger til dem: Nu skal vi have fundet din arbejdsevne, nu skal vi have pisket dig i arbejde!
Det sygeliggør folk; den slags metoder duer ikke.
Vi skal tværtimod præsentere nogle veje og nogle muligheder med garanti imod at blive fanget; så er der en mulighed for at få folk ud på arbejdsmarkedet.
Og hvis regeringen er interesseret i at få drejet hele dagsordenen i den arbejdsmarkedspolitiske debat, sådan at det er de menneskelige hensyn, der kommer i fokus, så ved den, hvem samarbejdspartneren er her i Folketinget.
Så lad os dog sætte fokus dér i stedet for på regeringens megen snak om, at man skal piske en masse mennesker frem på arbejdsmarkedet.
Det synes vi er meningsløst, og vi forstår ikke rigtig, hvorfor regeringen føler et behov for at vende dagsordenen på den måde, men måske er det for at lyde lidt borgerlig og lidt rå, og hvad ved jeg.
Så lad os prøve
at snakke om det fra en helt anden synsvinkel.
Et andet vigtigt hovedområde for SF at få diskuteret under finanslovforhandlingerne er de økonomiske rammer for det offentlige og herunder især kommunerne.
Vi er bestemt med på, at der skal prioriteres med hensyn til de offentlige udgifter og anvises besparelser, så der bliver plads til nye udgifter, og derfor støtter vi meget varmt trafikministerens indsats for at bremse milliarderne til motorvejsbyggerierne.
Vi støtter også lige så varmt finansministeren, når han i budgetoverslagsårene lægger op til forsvarsbesparelser.
Men ude i kommunerne er situationen med de seneste kommuneaftaler, at det ganske enkelt ikke er muligt for dem at leve op til de valgløfter, som folketingspartierne stort set har været lige gode om at udstede under den sidste valgkamp.
Tværtimod tales der nu i mange kommuner om fyringer.
Hvis ventelisterne til børnepasning og hospitalsbehandling skal afvikles, og hvis ældreomsorgens kvalitet skal højnes osv., koster det altså nogle penge, og derfor er Folketingets partier nødt til at få et mere realistisk forhold til deres egne valgløfter.
Vi må have nogle ædruelige bud på, hvad det koster at realisere løfterne og så sørge for at afsætte de nødvendige beløb under forhandlingerne.
Det tredje hovedområde, vi vil rejse under finanslovforhandlingerne, er uddannelsesområdet.
Vi forstår ikke, hvorfor regeringen kan være i gang med at udsulte de videregående uddannelser, skære i taxametre og presse basisbevillingerne så meget, at forskningen ryger over styr, samtidig med at man på papiret har nogle ambitiøse målsætninger om, at 50 pct. af de unge skal have adgang til en videregående uddannelse, og målsætninger om en styrkelse af forskningen.
Vi mener, at der er et behov for at opprioritere uddannelsesområdet i stedet for reelt at skære det ned, sådan som regeringen lægger op til på flere felter.
Og vi vil meget gerne igen diskutere daghøjskoleområdet og indsatsen for de korttidsuddannede.
Vi ønsker at fastholde de aftaler, vi i det sidste par år har indgået om at oprette gode voksenlærlingeforløb.
Vi mener, det har været en succeshistorie.
En af de succeshistorier, der har været, er den pulje til efteruddannelse på IT-området af arbejdsløse med langvarige uddannelser.
Dér afsatte vi 75 mio. kr., og vi har opfattet det som en ren succeshistorie, så vi forstår ikke, hvorfor pengene er forsvundet igen.
Men det er de i finanslovforslaget, og det er noget af det, vi må have ind en gang til.
Endelig vil vi også gerne diskutere folkeskolen med regeringen og høre, hvad det er for planer, regeringen har
for det kvalitetsløft på folkeskoleområdet, som alle taler om.
Det fjerde og sidste hovedområde for SF under forhandlingerne er miljøpolitikken.
Meget er nået i de sidste 2 års finanslove, ikke mindst i den sidste, hvor vi fik lavet Vandmiljøplan II, men endnu flere opgaver udestår jo.
Jeg vil gerne komplimentere finansministeren for, at miljøvurderingen af finansloven begynder at tage mere og mere form og bliver mere og mere anvendelig for den politiske debat.
Dér er et af de meget spændende kapitler jo CO2-området.
Det er tydeligt for os, at Danmark stadig har et alt for højt CO2-udslip og dermed i alt for høj grad bidrager til at skabe den globale drivhuseffekt.
Og hvad værre er: På mange områder har vi slet ikke styr på udviklingen.
Trafikken buldrer af sted med stadig stigende udslip.
Jeg kan godt forstå, at regeringen fra en økonomisk synsvinkel bevæger sig ind i en afvejning af, hvor den kan få den størst mulige reduktion af CO2-udslippet med færrest mulige omkostninger.
Det er for så vidt rimeligt nok.
Men vi mener, at opgaven er så stor, at der ikke er plads til at slække på målsætningen nogen som helst steder, og derfor vil vi advare regeringen meget kraftigt imod, at de mere teoretiske overvejelser, der er i miljøvurderingen af, hvordan man håndterer trafikområdet, fører til, at man slækker på sine målsætninger på det område. Det går simpelt hen ikke. Vi er nødt til at holde fast i, at også trafikken skal bidrage til at få nedbragt CO2-forureningen, og så må vi finde de virkemidler, der skal til.
Nogle af dem har vi haft i brug, og vi er parate til at diskutere mange andre.
Hvis det kan lade sig gøre, kan vi måske bruge prismekanismerne, og kan vi ikke komme langt nok med dem, må vi diskutere andre ting: Så må vi diskutere den kollektive trafikbetjening, så må vi diskutere samkørsel, så må vi diskutere alt det, der ellers kan bruges af virkemidler.
Vi skal have nedbragt den.
Det er utåleligt, at trafikken stiger og stiger og stiger. Vi mener, det er vigtigt, at Danmark får lavet en samlet og troværdig handlingsplan for at leve op til de internationale aftaler, og derfor mener vi i virkeligheden, at der skal laves en aftale om årlige reduktionsmål frem imod de 20 pct.s reduktion, der skal være nået i år 2005.
Vi vil selvsagt også tage nogle andre temaer op: En fortsat indsats for større omlægning til økologi, en styrket udbygning af vedvarende energi, en indsats imod det kemikaliekaos, vi som forbrugere udsættes for, osv.
Men her ved førstebehandlingen når vi jo kun til de allermest overordnede overskrifter.
SF er parat til at indgå en ny finanslovaftale med regeringen.
Vi synes, vi har haft gode erfaringer det sidste par år, og hvis regeringen er villig til at lytte til vores krav på samme måde som i de sidste to år, kan vi lave en fornuftig aftale på et solidt økonomisk grundlag og med gode både sociale og miljømæssige resultater.
Men hvis regeringen i stedet vælger at gå til højre og blæser på sine valgløfter og indleder en klapjagt på de svageste i samfundet, så kan den være sikker på at finde SF i rollen som skarp opposition.
Valget er regeringens, og vi synes, det burde være let, men først sent i november får vi formentlig nogen som helst fornemmelse af, hvor regeringen vil hen med samfundsudviklingen.
Vi håber, at vælgerne følger godt med i spillet, så de kan blive endnu klogere, inden krydset skal sættes næste gang.