Jørn Jespersen (SF), 2004-12-02:
Allerførst skal jeg hilse fra hr. Keld Albrechtsen og sige, at Enhedslisten kan støtte forslaget.
Så vil jeg sige, at jeg er glad for, at der tilsyneladende er en relativt bred enighed om, at vi har med et ganske stort sundheds- og miljøproblem at gøre her.
Der er tale om en række stoffer, om hvilke vi ved, at mange af dem på mange forskellige måder er meget giftige for menneskers sundhed.
De kan være kræftfremkaldende, de kan være leverskadende, de kan være reproduktionstoksiske osv.
Det er stoffer, som er persistente, det vil sige, at de – som også andre ordførere har nævnt – minder meget om pcb og ddt: De nedbrydes ikke, når de først er kommet ud i naturen.
Som der står på Miljøstyrelsens hjemmeside: Når de først er ude i miljøet, så bliver de der.
De er oven i købet bioakkumulerbare, det vil sige, at de hobes op i vores organisme i stadig større koncentrationer slægtled for slægtled.
Det er nogle stoffer, som er yderst kritiske at bruge, og som vi burde have en langt bedre regulering af, end vi har i dag.
Vi finder dem alle steder i miljøet.
De er i alle vores hjem.
Når man bruger sin støvsuger, så findes de i støvsugerposen bagefter.
Det er et globalt problem, forureningen er allerede i store mængder spredt globalt, og jo længere vi bliver ved at bruge dem, jo mere hober de sig op i dyr og mennesker.
Den nuværende måde at regulere dem på er klart utilstrækkelig.
Vi undersøger dem stof for stof, og det er jo det, der er det helt forkerte i tilgangen, at vi accepterer denne gammeldags måde at regulere kemikalier på, som ligger i EUsystemet, nemlig at vi tager et enkelt stof og begynder at undersøge det meget grundigt og videnskabeligt.
Det er dyrt, og det tager lang tid.
Det betyder, at vi kun får reguleret ganske få stoffer i løbet af en 10-års-periode, netop fordi det er så langsommeligt og dyrt at gøre det.
Når vi snakker bromerede flammehæmmere, så er der altså ca. 70 stoffer tilgængelige på markedet i dag.
Det er ikke alle, der bliver brugt, men de kunne i princippet blive brugt.
Det vil sige, at hvis vi har den fremgangsmåde, som vi har i dag med at regulere dem stof for stof, så kan vi altså klare to stoffer på 10 år, og det betyder rent faktisk, at hvis vi skal igennem alle stofferne, fordi fabrikanterne, når nogle bliver forbudt, udskifter dem med andre, så vil det tage 350 år.
Det er muligt, at det er sådan lidt et skræmmebillede af situationen, men det er i hvert fald en klar illustration af, at det er en klart meget langsommelig proces, og at det kan tage mange år, før vi kommer gennem alle stofferne med den nuværende fremgangsmåde.
Derfor er det efter SF's opfattelse nødvendigt at bruge en anden tilgang til regulering af de her stoffer, nemlig en tilgang, hvor vi siger, at vi regulerer dem stofgruppe for stofgruppe.
Hvis ét stof i en bestemt gruppe har vist sig at være skadeligt for sundhed og miljø, så forbyder vi hele gruppen.
Så kan man eventuelt senere hen undersøge nogle af dem og frikende dem og sige, at det viste sig ikke at holde stik for det pågældende stof, o.k., så tillader vi det.
Men vi vender bevisbyrden om, sådan at tvivlen kommer mennesker og miljø og sundhed til gode.
Det er jo også det, der ligger i REACH-systemet, som EU måske indfører, det er i hvert fald det, der har været foreslået i REACH-systemet.
Men sandheden er bare, at vi ikke ved, hvilken skæbne REACH vil få i EU endnu, for det er udsat for en massiv modlobbykampagne både fra politisk og industriel side, hvor man siger, at al den her kemikalieregulering er for dyr, det er omkostningstungt for især kemivirksomhederne, det ødelægger konkurrenceevnen, for det pålægger nogle produkter en meromkostning på 2 kr. ud af en samlet pris på 3.000 kr.
Der er øjensynlig en politisk accept af i EU blandt de herskende politiske kræfter, at konkurrenceevne går forud for alt.
Derfor undlader man at regulere det her.
Det er da besynderligt, at et så vigtigt miljøområde og -anliggende nu skal reguleres ikke af vores miljøministre, der forhåbentlig ved noget om det – de har en chance for det i hvert fald – men af landenes erhvervsministre, som snakker konkurrenceevne, konkurrenceevne og konkurrenceevne.
Derfor er det meget usikkert, hvad der kommer til at ske med hensyn til REACH, og det kan vi ikke sætte vores lid til.
Så vi bliver nødt til at gøre et eller andet for at sætte gang i den her proces, og det er det, der har været SF's anliggende: Hvordan får vi sat turbo på processen med at regulere de her stoffer
Det havde da været meget bedre, hvis det bare kørte ordentligt og var i god gænge i EU-sammenhæng, det er klart at foretrække.
Men det gør det bare ikke.
Derfor bliver vi nødt til at spørge hinanden: Hvad kan vi så gøre for at speede processen op og sætte mere gang i det?
I den forbindelse vil jeg gerne svare på spørgsmålet om, hvorfor det er så vigtigt, at vi får gang i det her på EU-plan
: Det er det jo, fordi tankerne om, at det skal ske på globalt plan, er naive.
, fordi vi har nogle relativt svage konventioner uden ret mange muskler hverken organisatorisk, økonomisk eller politisk.
Derfor er det relativt få områder, hvor det i dag er muligt at lave en effektiv global regulering.
Omvendt er det jo rigtigt, som en del ordførere har sagt, at Danmark er et meget lille marked med henblik på at lave en regulering af denne her type.
Det er jo der, vi har brug for EU, det er jo derfor, der er nogle af os, der er tilhængere af, at der er et EU.
Hvis vi på EU-plan siger, at vi ikke vil have de stoffer i vores produkter, fordi de er for skadelige og risikable, så retter producenterne ind, fordi EU er et så stort og stærkt marked.
Derfor er vi nødt til at bruge EU.
Det er klart.
Men når EU-maskineriet er gået i stå, når bilen er holdt op med at køre og er væltet i grøften, hvad gør man så?
Det er jo den frustration, som jeg synes vi burde dele og i fællesskab prøve at finde nogle svar på.
Der er det altså ikke nok bare at sige, at det skal ske i EU, og at vi ikke kan gøre det nationalt, når nu EU-maskinen er gået i stå.
Det er blevet nævnt, at vi da kan arbejde for det i EU, men er sandheden ikke – og det er så et spørgsmål til miljøministeren – at forslaget om at forbyde de bromerede flammehæmmere som en hel gruppe eller måske som enkeltgrupper inden for nogle stofgrupper slet ikke er rejst i EU på nuværende tidspunkt?
Der er nogle, der har forsøgt at gøre det, men det er ikke et forslag, der realitetsbehandles.
Derfor er spørgsmålet: Var det noget, vi kunne mødes om?
Var det noget, vi kunne få flertal for, at rejse forslaget i EU om at forbyde en gruppe af bromerede flammehæmmere med henvisning til, at der ligger relativt solid dokumentation for, at i hvert fald nogle af stofferne er giftige for miljø og sundhed, og derfor burde hele stofgruppen – for at tage forskud på REACH – forbydes?
Var det noget, vi fra dansk side kunne rejse og gøre, som fru Elsebeth Gerner Nielsen foreslår, at skabe den nødvendige dokumentation gennem en forskning, der er betalt af danske midler og skabt i Danmark?
Det synes jeg da kunne være en måde at komme i gang med det her på.
Jeg vil også sige, at jeg synes, det er lidt ærgerligt, at hele debatten er blevet til et spørgsmål om nationalt forbud eller ikke nationalt forbud.
Der er vi klart uenige.
Nogle af os vil godt bruge det i den frustrerende situation, vi er i, hvor EU er gået i stå, andre vil ikke.
Men det er jo trods alt kun halvdelen af ét punkt ud af otte i det her beslutningsforslag.
Vi har foreslået syv en halv andre ting, som vi kunne gå i gang med, f.eks. at støtte græsrodsorganisationer i deres arbejde.
Det er klart, at græsrødder ikke løser alt, sådan som hr. Jørn Dohrmann mente at vi skulle mene, men græsrodsorganisationer spiller en meget stor rolle i de internationale kampagner og forhandlinger om de her ting.
Det kunne da være meget godt at sikre, at vi havde en effektiv modlobby til kemilobbyen i de internationale forhandlinger, så man også kunne skabe lidt offentlig debat om de her ting.
Kunne vi blive enige om det?
Forskning har jeg lige været inde på.
Det var fru Elsebeth Gerner Nielsen også inde på.
Kunne vi blive enige om at stimulere forskningen og lave en centreret forskning med henblik på at få argumenter på det her område?
Kunne vi lave nogle alliancer – det gør vi i et vist omfang, det medgiver jeg, men kunne vi styrke dem, kunne vi udvide dem med inddragelse af parlamentarikere og regeringer med henblik på at lægge et pres på EU-systemet for at få det yderligere i gang?
Så jeg synes, der er en lang række ting, vi godt kunne gøre fra dansk side, når nu vi næsten alle sammen er enige om, at endemålet er at få en regulering på EU-plan.
Er der nogle ting, vi på nationalt plan sammen med andre lande kunne gøre for at få gang i EU-maskineriet?
Det håber jeg så vi kan få en konstruktiv debat om under udvalgsarbejdet, for ellers er konklusionen jo bare, at med det flertal, der er i Folketinget, kan man åbenbart ingenting gøre, og det synes jeg næsten ville være for nedslående, når vi nu er enige om, at det er et relativt stort problem.
Så jeg håber, at vi trods alt kan komme igennem med nogle af elementerne i forslaget under udvalgsarbejdet.
Så skal jeg bare sige tak til Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, Enhedslisten og Kristendemokraterne for støtten og de bemærkninger, der er kommet til forslaget og selvfølgelig især tak til Det Radikale Venstre også for rosen til selve forslagets udformning.
Men jeg håber som sagt, at vi kan komme igennem med nogle af tingene og fortsat have en konstruktiv debat.