Ole Sohn (SF), 2005-11-02:
Er det ikke en lidt for barnlig form for argumentation?
På samme måde kan man jo sige: Æ-bæbu, der er heller ingen sammenhæng i statsministerens argumentation.
Statsministeren siger, man skal bekæmpe terrorismen, men den ulovlige krig har skabt flere terrorister.
Statsministerens siger, at man skal skabe ro og stabilitet og opbygge Irak, men virkeligheden er den modsatte.
Konsekvensen af regeringens politik har været det modsatte: Der er ikke rent vand, kloaksystemerne virker ikke, elektriciteten virker ikke.
Flertallet af den irakiske befolkning er imod tilstedeværelsen af de udenlandske tropper, den føler sig mindre tryg.
Ergo virker regeringens strategi ikke.
Statsministeren vil gerne have, at SF skal reflektere.
Kan statsministeren ikke på samme måde, som man gør i bl.a. Storbritannien, begynde at reflektere over: Var det det rigtige, vi gjorde?
Bør vi tage konsekvensen og overveje en anden form for strategi, som ikke skaber flere psykisk syge danske soldater, og som ikke fremmer en stigende modstand blandt den irakiske civilbefolkning?
I det overordnede ser vi meget ens på det, for man kan næsten ikke være uenig.
Men et eller andet sted vil det stadig væk være sådan, også med de nye regioner – selv om de ikke får ret til skatteudskrivning, skal de jo komme og bede om en pose penge, går jeg ud fra – at der bliver nogle årlige forhandlinger med regionerne om økonomien.
Der er det sådan, at regeringen så vel som de nye regioner vil have forslag til prioriteter, og regionerne vil sikkert gerne have flere penge, end regeringen vil tilbyde.
Sådan vil det altid være, uanset hvilken regering der er, og uanset hvilken regionsledelse der er.
Derfor kunne det være vigtigt, at man også som signal i de forhandlinger siger: Jamen vi mener, at der skal afsættes midler.
For det er muligt, at regionerne i starten vil være så pressede – det kan være med hensyn til behandling, det kan være medicinske patienter, det kan være kirurgiske patienter – at de er nødt til at lukke huller og derfor ikke har brug for det input, som alt andet lige ville være en investering, nemlig at sætte det her projekt om bedre kost og sundere ernæring i gang.
Derfor kunne jeg faktisk godt tænke mig, at ministeren ville sige, også her i Folketingssalen: Jamen det er en af de vigtige ting, og når jeg første gang sidder for bordenden med de nye regioner ned langs bordet, vil jeg sikre, at det bliver en del af aftalen.
Sådan har det været til alle tider, og sådan vil det nok vedblive at være.
Jeg synes, det er en uskik, at man kun kan tage gode initiativer lokalt, hvis det er dikteret fra Christiansborg.
Min tilgang til sundhedspolitik er, at vi skal skabe nogle rammer.
Her står vi med noget, som, hvis man tager det alvorligt ledelsesmæssigt, inden for den samme økonomiramme kan skabe et bedre ernæringsmæssigt tilbud, der bidrager til en hurtigere patientbehandling og en hurtigere raskmelding af patienterne.
Det kræver da ikke ekstra puljer.
Det kræver blot, at de, der har ansvaret, tager ansvaret alvorligt.
Vores opgave er at synliggøre det.
Det bidrager den her debat til, i det omfang nogen er opmærksom på debatten her, men principielt bidrager debatten til det.
Derfor er jeg glad for spørgsmålet.
Det der med, at man får sådan lidt teknisk udfald i besvarelsen, kender jeg godt!
Jeg synes, ministeren på en eller anden måde forsøger at fralægge sig et ansvar, som ministeren får, for det nye med regionerne, når der ikke er skatteudskrivningsgrundlag, er, at så vil det uvilkårligt blive sådan, at staten får en mere central rolle.
Jeg vil i øvrigt godt lige sige, at det ikke er rimeligt at sige, at oppositionen altid siger, at det skal være decentralt, for SF har faktisk i årevis krævet et nationalt elektronisk patientjournalsystem, som ministeren ikke har ønsket – men se det morads, vi nu står i.
Men jeg mener, at netop i forbindelse med ernæring og kost er det da helt afgørende, at staten også kommer med et meget klart signal, og at ministeren går ind i debatten og siger, at her ligger et potentiale.
Det er i øvrigt et besparelsespotentiale, som kan omsættes til andre former for aktiviteter på hospitalerne.
Hvad angår signaler, må jeg sige, at signalerne er sendt.
Regeringen lavede en handleplan, der hed »Sund hele livet«.
Så er der jo ikke så meget mere at komme efter.
Man kunne selvfølgelig overveje at lave en pulje, men jeg må sige, at fornuften vel må råde, og det kan jo ikke kun være mig, der har tiltro til det regionale demokrati.
Der er da andre, der har prist det regionale demokrati.
Når vi nu ved, at der er god driftsøkonomi, at patienterne bliver hurtigere helbredt, at alle bliver glade, og at det ikke koster flere penge, så handler det om bare at komme i gang.
Vores opgave er at sige: Det er et fokusområde, gør noget ved det.
Jeg er glad for, at regeringen og SF ser helt ens på den sag.