Lone Møller (S), 2006-05-09:
Ministeren må jo være lidt presset, siden ministeren føler sig foranlediget til at gøre sig lidt morsom på min bekostning, fordi jeg ikke fik nævnt det rigtige tal.
Det er hermed understreget.
Når jeg fremhæver heroppefra, at det er en sort dag for gigtpatienterne, gør jeg det på baggrund af de svar, der er tilstillet udvalget.
Enhver kan se svarene fra ministeren på de spørgsmål, der er stillet i forbindelse med behandlingen af forslaget om en gigthandlingsplan, og det fremgår tydeligt af svarene, at der ikke er nogen som helst reelle planer om at gøre en målrettet indsats.
Det er korrekt, at der er projekter rundtomkring i landet, men det er også korrekt, og det kan ministeren ikke underkende, at der er meget, meget stor forskel på, hvilke tilbud gigtpatienter får i dette land.
En af de ting, som vi synes kunne være hensigtsmæssige, var at få ensrettede retningslinjer om, hvor lang tid man må vente på en udredning.
Jeg har set eksempler på, at nogle gigtpatienter må vente i op til 13 år ...
Vi har nu behandlet dette forslag i udvalget, og man må nok konstatere, at det er en sort dag for de omkring 700 mennesker, der lider af gigt.
Det fremgår klart af de svar, som er givet i udvalget, at man fra regeringens side ikke ønsker en sammenhængende og målrettet indsats mod folkesygdommen gigt.
Ministerens svar bekræfter, at der på gigtområdet er lange – alt for lange – ventetider i forbindelse med udredning.
Der er både lange ventetider på at komme i udredning på et sygehus og på at få en scanning, hvilket igen forlænger den samlede udredningstid, og ministeren forholder sig i svarene ikke til, hvad man vil gøre for at sikre patienterne en hurtig udredning, på trods af at en hurtig udredning er afgørende for, at gigtpatienter kan undgå smerter, sygefravær og ikke mindst udstødning fra arbejdsmarkedet.
Angående ventetider til genoptræning står det også klart, at man ikke er indstillet på og ikke har nogen planer om at indføre nogle maksimale ventetider, skønt der ingen tvivl er om, at det at komme hurtigt i genoptræning også gør, at patienterne kan få et bedre liv.
Ministeren fremhæver i svarene vedrørende forebyggelse og sundhedsfremme, at mange sundhedscentre planlægger at tilbyde grundlæggende borgerrettede aktiviteter, der også har relevans for gigtområdet.
Men der er overhovedet ingen garanti for, at de mange gigtpatienter som fokusområde indtænkes, og at der tages særlige hensyn til, at der skal ydes en speciel forebyggelse.
Sygdommen er en barriere for at bevæge sig, sygdommen giver både fysiske og psykiske barrierer, og det problem løser vi formentlig ikke blot ved at overlade det til sundhedscentre.
Noget af det, man har god succes med andre steder i verden, er en egentlig patientuddannelse.
Det er sørgeligt, at en så stor gruppe ikke har udsigt til at få nogle bedre forhold, skønt vi kan se, at de steder, hvor der er lavet handlingsplaner, er der ingen tvivl om, at patienterne har fået et løft.
Men jeg kan i hvert fald give en garanti for, at jeg over sommeren vil arbejde videre med dette forslag.
Så tager vi en omgang til i næste samling, så selv om det er en sort dag, er der forhåbentlig lys forude.
Nu kunne jeg forstå, at der kun er 700 af slagsen, og så kan jeg jo undre mig over, hvorfor man så ambitiøst kaster sig over dem, men det var nok en fortalelse.
Sandheden er jo den, at der sker utrolig meget i disse år for at styrke indsatsen over for kronikere, bl.a. gigtpatienter.
Det er jo sådan set hele rationalet bag den totale omlægning, der finder sted af det danske sundhedsvæsen, og som Socialdemokratiet kun moderat deltager i.
Vi deler altså sådan set fuldstændig opfattelsen af, at der er noget her, som kan gøres bedre.
Vi står med et sæt udfordringer, som ikke er specifikke for gigtpatienternes vedkommende, men som er at genfinde, når talen er om en lang række kronikere, nemlig uhensigtsmæssig arbejdsdeling mellem sygehus, egen læge og kommune, et langt bedre og større behov for koordination og hele perspektivet i at understøtte patienternes egenomsorg, altså hjælpe de kronisk syge til et aktivt og godt liv trods deres kroniske sygdom.
Ligesom problemstillingerne er de samme, næsten uanset hvilken kronikergruppe der er tale om, er løsningerne også de samme.
Det er udarbejdelse af kliniske forløbsprogrammer, der fastlægger arbejdsdelingen; det er en række organisatoriske håndtag, som vi nu tilvejebringer med de nye sundhedsaftaler og sygesikringsoverenskomsten, der sikrer koordinationen på tværs, og det er konkrete faglige anbefalinger.
Vejen frem er altså ikke – og det er jo det, der skiller regeringen og Socialdemokratiet – sygdomsspecifikke initiativer som udtrykt i B 41, der kunne følges op af en stribe beslutningsforslag vedrørende alle hånde forskellige sygdomsgrupper.
Det, der er vejen frem, er en systematisk tilgang, som det også er fremhævet i Sundhedsstyrelsens kronikerrapport.
Rapporten har skabt et godt grundlag for videre handling, og derfor er tanken også den, at der skal handles på baggrund af kronikerrapporten.
Der gennemføres nu projekter om egenomsorg og patientundervisning; der gennemføres projekter om udvikling af forsøgsprogrammer, og der er nedsat en national følgegruppe i Sundhedsstyrelsens regi på hele det medicinske område.
Sundhedsstyrelsen afholder her i indeværende måned et større seminar om opfølgningsarbejdet på kronikerrapporten.
Sundhedsstyrelsen har allerede i februar henvendt sig til landets amter og kommuner vedrørende den praktiske udbredelse og anvendelse af et veldokumenteret patientuddannelsesprogram, og Sundhedsstyrelsen har i øvrigt også indgået en 5-årig aftale med Stanford University om anvendelse af et patientuddannelsesprogram, som er rettet mod patienter med kronisk sygdom, herunder gigtpatienter.
Programmet bygger på princippet om, at patienter efter forudgående undervisning og instruktion og inden for rammerne af et struktureret program underviser deres medpatienter.
Organiseringen af arbejdet er altså bragt på plads, og vi er i øvrigt på vej til at skabe en helt ny organisatorisk ramme omkring de nye opgaver, kommunerne får, så jeg kan slet ikke genkende billedet af, at regeringen ikke kerer sig om problemstillingen – tværtimod.
Men jeg mener fortsat ikke, det er hensigtsmæssigt at begynde at udarbejde handlingsplaner for enkelte sygdomsområder, når de løsninger, vi er på jagt efter, i virkeligheden går på tværs af de forskellige sygdomskategorier.
Det er altså strategien, vi ikke er enige om, og som sagt synes jeg, det nærmer sig det utilstedelige, at fordi regeringen rent konkret ikke er enig i strategien, forsøger man her fra Folketingets talerstol at tegne det billede af os, at vi ikke kerer os om problemerne eller for den sags skyld ikke gør noget ved problemerne.