runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jesper Langballe (DF), 2004-11-25:
Denne første behandling skulle jo have fundet sted den dag, da Yassir Arafats død blev meddelt i radioen, og behandlingen blev så udsat på grund af udenrigsministerens deltagelse i begravelsen.
Nu ved jeg ikke, om udenrigsministeren er her, det er han vist ikke, men vi vil da godt i den anledning lige i al stilfærdighed tilføje, om ikke Danmarks deltagelse i Arafats begravelse kunne have været klaret på et lavere niveau end udenrigsministerniveauet.
Havde det ikke være mere værdigt for nationen?
Arafats død kaster for mig at se et barokt lys over Enhedslistens beslutningsforslag.
En tidligere terrorist, siden gennemkorrupt politisk leder, samtidig et heroisk og samlende ikon for palæstinenserne og den arabiske verden, en skruppelløs morder og en dyrket folkefører, en mand, som utvivlsomt med offervilje identificerede sig med det folk, han var leder for, og som samtidig synes at have fyldt sine private konti med noget i retning af 8,5 mia. af selvstyrets penge, bl.a. midler, som EU tilsyneladende temmelig ukritisk har ladet tilflyde palæstinenserne via Arafat, den mand, som utvivlsomt har gjort mest for det palæstinensiske folk, og den mand, som har påført dette folk de største lidelser.
Arafat var et ekstremt billede på sammensathed, nemlig den sammensathed, som præger virkelighedens politiske verden.
Heroverfor kan man godt se Enhedslistens beslutningsforslag som en lille papskive skåret ud af denne virkelighed, sat på en stang og hævet som en idealistisk plakat, der forkynder menneskerettighederne og den palæstinensiske sag som det entydigt retfærdige og staten Israel som det entydigt onde.
Beslutningsforslaget får vel ikke den store betydning for dansk mellemøstpolitik, men forslagets bemærkninger kan godt tjene som skoleeksempel på, hvordan tankeløse fraser om menneskerettigheder, der bliver fremsat helt rituelt, enten mekanisk eller besværgende, eliminerer sansen for storpolitiske konflikters sammensathed og forrykker al realitetssans og proportionssans i en Palæstinakonflikt, hvor der netop er brug for nøgtern realitetssans, og det i øvrigt uanset om de verbale faner kommer fra borgerlig eller fra socialistisk hold.
Staten Israel har i sin 56-årige levetid befundet sig i en stadig tilstand af krig for sin eksistens, latent krig eller krig i blodigt udbrud, og Israel har ligesom sin modpart udøvet brutalitet.
I den krig har der ikke været nogen engle, de findes nemlig ikke i menneskenes virkelighed, men djævle har der faktisk været, terrorister, selvmordsbombere, der forøvede drab på uskyldige mennesker.
Associeringsaftalen fra 1997 var efter vores opfattelse en klog, stabiliserende aftale, som tjente både europæernes og israelernes interesser, og sådanne aftaler bør netop for at virke stabiliserende være orienteret efter konkrete interesser og ikke efter abstrakte menneskerettighedsprincipper, uanset hvor ædle og smukke de forekommer.
Det turde være overflødigt at tilføje, at Dansk Folkeparti stemmer nej til forslaget.
Claus Larsen-Jensen (S), 2004-11-25:
Efter den dobbeltløbne ordfører vil jeg hermed komme med bemærkningerne fra Socialdemokraterne.
Vi kan godt forstå i Socialdemokratiet, at Enhedslisten, som har genfremsat det her forslag adskillige gange, er dybt frustreret over, hvad der foregå i Mellemøsten.
Jeg har selv tidligere rejst meget i området og har oplevet, hvordan vilkårene er.
Det er også fuldstændig rigtigt, at hvis man ser på, hvordan afsnittet i aftalen om respekt for menneskerettigheder overholdes, så kan man vel sige, at den pressionsmulighed, der kunne anvendes af EU i forhold til de her ting, jo ikke har været nogen sådan voldsomt stor succes.
Sagen er vel, at det, der er hovedopgaven, er at forsøge at få hul på de forhandlinger, fordi hovednøglen til at få fred i Mellemøsten er, at vi har parterne på banen.
Jeg synes, man skal give det, der er i gang i området med valget blandt palæstinenserne og forsøgene på at få parterne til forhandlingsbordet, en chance.
Men jeg tror, at vi nu bliver nødsaget til at koncentrere indsatsen om at sørge for, at Europa også kan spille aktivt med, så det ikke er andre alene, der kommer til at bestemme, og det gør vi altså ikke ved at ophæve aftalen.
Derfor afviser vi forslaget.
Charlotte Antonsen (V), 2004-11-25:
De skulle jo gå hver sin vej, så de ophæver hinanden, må jeg sige til hr. Jørn Jespersen.
Jørn Jespersen (SF), 2004-11-25:
Jamen har vi ikke to skud, hvis vi suspenderer den, nemlig at vi helt kan opsige den, hvis ikke der sker fremskridt, eller vi kan sætte den i kraft igen, hvis der kommer en løsning?
Charlotte Antonsen (V), 2004-11-25:
Hr. Jørn Jespersen kan da godt have ret i, at i øjeblikket har vi to skud i bøssen.
Dels kan vi suspendere aftalen, dels kan vi endeligt opsige den, men hvis vi suspenderer den allerede nu, har vi kun ét skud i bøssen, og jeg vil ikke kun have ét skud i bøssen, jeg vil have så mange skud som muligt for at få skabt fred i det område.
Helle Sjelle (KF), 2004-11-25:
Som det allerede er påpeget før, har vi behandlet det her forslag adskillige gange i tidligere samlinger.
I Det Konservative Folkeparti har vi stadig væk den samme holdning, som vi også tidligere har gjort rede for, nemlig at en suspension af associeringsaftalen med Israel, som Enhedslisten foreslår det, er en dårlig idé.
Flere har også allerede her i aften været inde på Arafats død, så det vil jeg ikke komme nærmere ind på, men blot bemærke, at aftalen med Israel jo ikke kun er en handelsaftale, men samtidig er en aftale, der forpligter Israel til at indgå i en politisk dialog med EU, og man kan frygte, at en suspension af aftalen vil medføre, at EU ikke i samme omfang vil være i stand til at føre en kritisk dialog med Israel, og det vil efter vores opfattelse naturligvis være et tilbageskridt.
Man bør derfor bevare aftalen med Israel, fordi det giver EU mulighed for at føre en kritisk dialog, som vi synes er vigtig, og i Det Konservative Folkeparti er vi derfor af den opfattelse, at det samlet set er bedre at samarbejde med Israel end at vende landet ryggen.
Det er derfor, vi ikke støtter det her forslag om en suspension af associeringsaftalen.
Jørn Jespersen (SF), 2004-11-25:
Jeg beklager, hvis det var for sent, at det blev set.
Det er bare, fordi jeg ikke helt forstår, hvorfor man smider et instrument væk ved at suspendere en aftale.
Det er jo klart, at hvis aftalen er i kraft, kan man true med at opsige den og på den måde sende et signal og lægge et pres, men hvis aftalen er suspenderet, kan man vel sende det signal, der hedder, at der er mulighed for at få den genoptaget, hvis de i øvrigt fra Israels side begynder at rette sig efter de internationale kendelser, der er, og respekterer deres forpligtelser til at leve op til menneskerettigheder.
Så hvorfor er det så indlysende, at man har det stærkeste instrument ved ikke at gøre noget ved aftalen?
Charlotte Antonsen (V), 2004-11-25:
Selv om Enhedslisten ikke anerkender det, så er situationen sådan, at vi har en ny politisk situation i Mellemøsten efter Arafats død.
De lande, vi har politiske og økonomiske aftaler med, er naturligvis lande, vi har større muligheder for at påvirke end de lande, vi ikke har aftaler med.
Så hvis vi opsagde aftalen i dag, havde vi altså ikke samme mulighed for at påvirke Israel, som vi har, fordi vi har denne politisk-økonomiske aftale.
Det er derfor, at det i hvert fald i den nuværende situation, så længe det ikke er blevet fuldstændig afprøvet, om der er mulighed for et nyt forhandlingsforløb, ville være fuldstændig tåbeligt at smide dette instrument bort.
Søren Søndergaard (EL), 2004-11-25:
Jeg forstår godt, at Venstres ordfører ikke vil forsøge at gøre status over, hvordan det er gået med det her instrument, der hedder associeringsaftalen, til udviklingen af demokrati og menneskerettigheder i Mellemøsten, for det har jo været en total katastrofe.
Hvert eneste år har vi fået den tale om, at uha, vi skulle endelig ikke opsige den, vi skulle endelig fastholde det, for hvis vi fastholdt den, så havde vi mulighed for at påvirke parterne osv., og for hvert eneste år, der er gået, er det bare blevet værre og værre og værre.
Undertrykkelsen af palæstinenserne er taget til og taget til og taget til.
Nu er Arafat så død.
Så bruger man det som argument for, at nu kan vi i hvert fald ikke vedtage det her.
Men den sikre metode til, at der ikke kommer fremgang ud af den åbning, som er skabt, er jo netop, at man nu starter med ikke at ville stille nogen klare krav, ikke at ville sige til Israel, at de selvfølgelig skal leve op til de ting, de selv har skrevet under på.
Det synes jeg ellers burde være et elementært udgangspunkt, når man skal videre i en fredsproces.
Charlotte Antonsen (V), 2004-11-25:
Jeg synes altså, hr. Søndergaard faktisk er selvmodsigende i forhold til den diskussion, han lige førte med udenrigsministeren.
Hr. Søren Søndergaard vil have, at jeg skal forholde mig til en aftale på et grundlag, der ikke længere eksisterer, efter at Arafat var død.
Det er jo fuldstændig absurd.
Tænk, hvis der vitterlig blev flertal for det!
Det ville jo være dybt pinligt, hvis vi kom med sådan et forslag nu, hvor forhandlingerne lige er gået i gang igen.
Søren Søndergaard (EL), 2004-11-25:
Nu går jeg ikke ud fra, at det er på grund af associeringsaftalen, at Arafat er død.
Charlotte Antonsen (V), 2004-11-25:
Venstre ønsker fred og frihed i Mellemøsten.
Det ville være lykkeligt, om der kunne komme enighed mellem Israel og Det Palæstinensiske Selvstyre.
Enhedslisten har i flere tilfælde fremsat fuldstændig enslydende beslutningsforslag, første gang i sommeren 2000.
Jeg bliver nødt til at sige, at denne gang er timingen, som udenrigsministeren lige har været inde på, fuldstændig vanvittig.
Den palæstinensiske leder, Arafat, er lige død, og derfor har vi en helt ny politisk situation i Mellemøsten.
Det ser ud til, at mulighederne for at komme videre i forhandlingerne er forbedrede.
Den nye forhandlingsmulighed skal EU benytte konstruktivt.
De skal gøre endnu et forsøg på at få løst konflikten, så vi kan få fred i denne meget langtrukne konflikt.
Når vi i EU laver økonomisk-politiske aftaler, er det primært for at sikre et godt samarbejde mellem EU's forskellige nabolande, men økonomisk-politiske aftaler kan da opsiges, som forslaget fra Enhedslisten lægger op til.
Når vi har tætte relationer til andre lande, har vi også langt bedre muligheder for at påvirke og øve indflydelse på de pågældende lande.
Derfor har EU et godt og stærkt udgangspunkt for sammen med USA at forsøge at presse så vel Israel som Det Palæstinensiske Selvstyre til at få afsluttet konflikten.
Det er, hvad vi skal arbejde på, og altså ikke, som Enhedslisten lægger op til, at smide det instrument væk, der kan benyttes til at påvirke parterne i en positiv retning mod fred.
Per Stig Møller (KF), 2004-11-25:
Var det det, hr. Søren Søndergaard markerede for, mens jeg var i gang med at give et svar?
Der mener jeg faktisk, som jeg sagde i mit første svar, at det ville være temmelig vanvittigt at vedtage det, og jeg havde troet, at man i hvert fald havde bedt om at få en senere behandling og havde fået trukket det tilbage indtil videre.
Hvis vi nu markerede her i Folketinget, at vi syntes, det var et godt forslag, havde vi markeret, at vi syntes, at resocieringsaftalen med Israel skulle ophæves.
Det var vel det samme som at markere, at vi faktisk ønskede at blande os negativt i den fredsproces, der forhåbentlig er kommet i gang, efter at beslutningsforslaget var blevet fremsat.
Så det, jeg i al elskværdighed og stilfærdighed prøvede at sige til hr. Søren Søndergaard, var, at jeg havde fuld forståelse for fremsættelsen, men behandlingstidspunktet er ikke særlig smart.
Og dette med at sige anden behandling, ja, men det er jo normalt ved første behandling, at vi siger, hvad vi mener om et forslag.
Derudover ved hr. Søren Søndergaard også godt, thi det her er jo fremsat før, at både den tidligere regering og denne regering mener, at det ikke er særlig smart at lave ensidige foranstaltninger over for en af parterne i en konflikt.
Søren Søndergaard (EL), 2004-11-25:
Jamen hvad mener ministeren om forslaget?
Per Stig Møller (KF), 2004-11-25:
Hvis det var gået op for hr. Søren Søndergaard, at man melder ved første behandling, hvad man mener med et forslag, så ville det jo altså i stedet for passpilleri betyde ...
Jamen lad os da bare høre hans næste bemærkning, før han hører mit svar.
Jeg forstår, han har et spørgsmål, før jeg har givet et svar.
Søren Søndergaard (EL), 2004-11-25:
Bare for at vi ikke snakker forbi hinanden, vil jeg lige have ministeren til at bekræfte, at det, vi er i gang med, er førstebehandlingen af forslaget.
Normalt vedtager man ikke forslag under første behandling, så vedtagelsen vil under alle omstændigheder afvente anden behandling.
Set ud fra det perspektiv kunne det her tværtimod være et fantastisk godt indspil, for det ville vise, at vi ikke vil acceptere, at den situation, hvor der har været mange løfter, men meget lidt realiteter fra israelsk side, kunne få lov at fortsætte.
Jeg ved ikke, om ministeren kan følge den logik, men ministeren kan i hvert fald erkende, at det er første behandling, vi er i gang med.
Per Stig Møller (KF), 2004-11-25:
Jeg havde egentlig troet, at Enhedslisten havde opdaget, hvad der er foregået i verden, og havde trukket forslaget eller i hvert fald bedt om en senere behandling, men Enhedslisten har vel så travlt i salen, at de ikke opdager, hvad der foregår i verden.
Siden forslaget blev fremsat er der jo sket det, at Arafat er død.
Der er kommet en ny ledelse, som skal have præsidentvalg den 9. januar.
Israel har erklæret sig rede til at hjælpe, således at valget finder sted ordentligt, man kan læse i dag om, hvordan de vil sørge for, at der bliver mulighed for at gennemføre valget.
Hvis vi nu skulle forestille os, at vi støttede Enhedslistens forslag om ophævelse af resocieringsaftalen med Israel, så ville vi være direkte destruktive i forhold til den handling, der nu er i gang, som vi håber på betyder, at parterne endelig kommer til at forstå hinanden og bevæge sig i retning af den tostatsløsning, vi går ind for.
Så det ville være fuldstændig forrykt, hvis nogen støttede Enhedslistens forslag i dag.
Jeg har fuld respekt for, at forslaget er fremsat, men der er sket noget, siden det blev fremsat, og så kunne man jo have trukket det tilbage, for sæt vi nu vedtog det i dag, så ville vi jo være nogle kæmpetorsk.
Keld Albrechtsen (EL), 2004-11-25:
Jeg kan huske, at man, dengang vi havde et offentligt telefonselskab, kunne ringe og få repareret sin telefon, hvis der var noget galt.
Nu har telefonselskabet tilbudt mig, at hvis jeg betaler en ekstra takst for det, vil de komme og reparere telefonen.
Men det var bare et eksempel på liberalisering, som i og for sig har en ret generel karakter og derfor også relevans for det her emne.
Men jeg vil bare slutte debatten med at sige, at jeg da takker for, at der også på det her område i hr. Jørn Jespersens sidste svar kom en større konvergens – hedder det vist på nudansk – mellem os.
Men den form for generelle spilleregler, som ministeren nævnte, nemlig at hvis der skal liberaliseres noget, skal vi i hvert fald være sikker på, at de store multinationale selskaber kan komme forrest i køen med udbud, er ikke det, jeg forstår ved den slags spilleregler, der kan beskytte de fattigste mennesker.
Men det kan vi også gå nærmere ind på i udvalget.
Afstemning
Jørn Jespersen (SF), 2004-11-25:
Nu beder hr. Keld Albrechtsen jo selv om det.
Vi er ikke specielt positive over for liberaliseringer i al almindelighed.
Det, vi er positive over for, er ordentlige internationale regler, både når det drejer sig om handel med varer, og når det drejer sig om handel med tjenesteydelser hen over landegrænser.
Det tror vi er i helhedens interesse, og vi tror, at det er i de svage landes interesse, for når der ikke er regler, så er det de stærke, der bestemmer.
Sådan er det i det enkelte samfund, og sådan er det globalt set.
Det er vi stærke tilhængere af på alle områder.
Hr. Keld Albrechtsen nævner selv telefoni, hvor han ikke har set nogen fordele af liberaliseringer.
Jeg kan godt huske, dengang telefoni var et offentligt monopol uden nogen som helst form for konkurrence.
Det var altså ikke hurtige leveringstider, der prægede telefonmarkedet på daværende tidspunkt.
Jeg skal bare for god ordens skyld sige til hr. Keld Albrechtsen, at jeg bestemt opfatter SF's holdning i begge de sager, vi har diskuteret her, som værende meget solidarisk i forhold til den tredje verden og dermed meget venstreorienteret.
Når vi ikke er så begejstrede for det her forslag, som vi var for intentionerne i det forrige, er det, fordi der er et andet indhold, nemlig at der her ligger en lidt frygtsom tilgang til, at vi kan få regler for tjenesteydelser, som rent faktisk kan fungere.
Vi mener, at det er i global interesse, i de fattige landes interesse, at få lov og ret på verdensplan også i handel med tjenesteydelser.
Når hr. Keld Albrechtsen en gang imellem synes, at man kan løfte den røde fane for højt, så kan det jo for hr. Albrechtsens vedkommende have helt naturlige årsager.
Søren Søndergaard (EL), 2004-11-25:
Jeg har forståelse for, at det er den konservative holdning, at det er bedre at samarbejde med Israel end ikke at gøre det.
Det betyder vel også, at den konservative ordfører er enig med hr. Jesper Langballe i hans sådan set udmærkede analyse, at det der med menneskerettighederne bare er sådan noget, man skriver, men det er ikke rigtig noget, der skal tages højtideligt, fordi det vigtigste jo er at samarbejde.
Jeg fik ikke lige fat i, hvordan man tog det alvorligt, når det, der står om menneskerettighederne, ikke bliver overholdt og det ikke får nogen konsekvenser.
Altså hvordan tager man noget alvorligt, der ikke får nogen konsekvenser?
Det fik jeg ikke helt fat i.
Hr. Langballe gav jo sådan set en meget præcis karakteristik af, hvordan jeg tror De Konservative i virkeligheden opfatter det, nemlig som et eller andet, man skriver ind, fordi det lyder meget godt, men det har jo ikke nogen konsekvenser.
Hvordan kan man tage noget alvorligt, der ikke har nogen konsekvenser?
Jesper Langballe (DF), 2004-11-25:
Da Dansk Folkepartis ordfører, hr. Peter Skaarup, ikke kan være til stede, skal jeg på partiets vegne fremføre følgende: Dansk Folkeparti har gennem årene været optaget af, at der skulle gøres noget for at påvirke Burma i en fornuftig retning.
Der er tale om grove krænkelser af almindelig lov og ret over for den burmesiske befolkning, tilfangetagelse af oppositionslederen og den tidligere danske konsuls mystiske død, så der er mange gode grunde til fortsat at have fokus på, hvad generalerne i Burma foretager sig, og Dansk Folkeparti vil fortsat holde øje med, hvordan EU forvalter sine pund i forbindelse med Burmas nylige optagelse som observatør i ASEM og den deraf følgende diskussion om stramninger af sanktionspolitikken.
Jeg synes nok, man kan sige, at selv om det er et dybt alvorligt anliggende, der ikke skal laves vittigheder om, er der på en eller anden måde noget pudsigt ved formuleringen, at det er noget, der vedrører offentlig moral, og derfor kan man godt tillade sig at lave sanktioner.
Mon man egentlig ikke kunne tillade sig det under alle omstændigheder?
Jeg vil sige til slut, at i Dansk Folkepartis folketingsgruppe har der gjort sig to synspunkter gældende.
Det ene synspunkt er, at egentlig bør det i det store og hele og i al almindelighed være sådan, at dansk erhvervsliv skal kunne købe sine varer hvor som helst og hos nogenlunde hvem som helst uden at få politiske kvababbelser i den anledning.
Det andet synspunkt er, at vi er enige med Enhedslisten i – det første synspunkt er jo ikke absolut – at er der nogen steder, hvor der er grund til at foretage sig noget og presse på, er det i forbindelse med det ualmindelig brutale regime i Burma.
Derfor vil jeg slutte med at sige, at indtil videre er vores stilling til forslaget uafklaret – ikke fordi der i og for sig er nogen uenighed, men fordi vi diskuterer spørgsmålet med os selv.
Claus Larsen-Jensen (S), 2004-11-25:
Jeg henviste nøjagtig til det, som udenrigsministeren sagde, nemlig at man i EU-regi ikke mener, at det er WTO-medholdeligt.
Søren Søndergaard (EL), 2004-11-25:
Jamen USA har jo ikke noget mandat ifølge en FN-vedtagelse, så hvad er grunden til, at enkeltlande ikke kan gå foran og f.eks. sige, at de ikke vil acceptere import af teaktræ?
Vi hørte i den tidligere diskussion, at EU ikke accepterer, at bestemte varer, f.eks. bosættervarer, bliver omfattet af associeringsaftalen
, så hvad er problemet i, at der er enkeltlande, der går foran?
Jeg fik ikke helt fat i, hvad begrundelsen var for at afvise forslaget.
Jeg forstod, at der var en henvisning til det, udenrigsministeren sagde, men udenrigsministeren sagde jo flere ting, så hvad er den præcise årsag til, at Socialdemokratiet ikke kan støtte forslaget?
Jeg vil godt sige, at det overrasker mig en lille smule.
Nogle af dem, som i høj grad arbejder på området og har støttet fremsættelsen af forslaget, er jo forskellige faglige organisationer, som er kendt for at stå rimelig tæt på Socialdemokratiet, så derfor kunne jeg godt tænke mig at høre med den socialdemokratiske ordførers egne ord, hvad der er den præcise begrundelse for, at den socialdemokratiske folketingsgruppe afviser forslaget.
Claus Larsen-Jensen (S), 2004-11-25:
Jeg skal ikke gentage de argumenter, udenrigsministeren brugte som formelle grunde til afvisningen; dem springer jeg over.
Men jeg skal til gengæld understrege, at vi insisterer på, at den danske regering fortsat er parat til at arbejde for, at det eksisterende sanktionsregime strammes, hvis Burma ikke lever op til nogle helt klare krav, bl.a. permanent frigivelse af Aung San Suu Kyi og inkludering af NLD i en demokratisk reformproces.
Vi anerkender, at EU på rådsmødet den 13. september i år strammede sanktionsregimet over for landet ved udvidelse af visumforbudslisten og forbud mod, at virksomheder eller organisationer i EU stiller finansielle midler til rådighed for navngivne statsejede burmesiske virksomheder.
Hvad angår det sidste, er der behov for stramninger, så forbuddet gælder alle investeringer i landet.
Hvis vi kan få tilsagn om et fortsat pres på området, så de fuldstændig utålelige forhold for den demokratiske bevægelse i Burma kan blive ændret,
skal jeg som en samlet konklusion afvise Enhedslistens forslag.
Troels Lund Poulsen (V), 2004-11-25:
Det er jo helt korrekt, som hr. Søren Søndergaard fremstiller det, at hvis der skal anlægges nogen sag vedrørende WTO-reglerne, kræver det, at det er Burma selv, der er aktiv.
Det er hr. Søren Søndergaard også fuldstændig klar over.
Jeg henholder mig til det, som Kommissionen helt klart slår fast, nemlig at man ikke mener, det vil være inden for rammerne af WTO-reglerne at lave et importforbud over for Burma.
Men jeg noterer mig selvfølgelig også med stor glæde, at hr. Søren Søndergaard vælger at anlægge en anden udenrigspolitisk kurs end den, man ellers kender hos Enhedslisten, og vil lægge sig op ad den amerikanske linje.
Det er bare ikke en linje, Venstre er enig i i denne sag.
Søren Søndergaard (EL), 2004-11-25:
Jeg bliver altså lige nødt til at korrigere hr. Troels Lund Poulsen.
Det er ikke nogen ny linje fra Enhedslistens side, for jeg kan huske, at første gang vi fremsatte dette forslag – det er jo et forslag, vi over årene har fremsat mange gange – henviste vi til Pennsylvanias sanktionsregi.
Dengang gik Pennsylvania i front, men også dengang fik vi den samme forklaring fra Venstre og udenrigsministeren om, at det var i modstrid med WTO's regler osv.
Derfor kommer jeg tilbage til det spørgsmål, jeg egentlig stillede Venstres ordfører, men som Venstres ordfører ikke nåede at svare på: Hvordan kan Venstres ordfører være så sikker på, at det er i strid med WTO-reglerne, når de amerikanske sanktioner ikke er blevet indklaget for WTO?
I hvert fald har en række ledende eksperter på WTO-retsområdet konstateret, at i og med at der ikke er lagt nogen sager an, må man gå ud fra, at de kan fortsætte.