Poul Nyrup Rasmussen (S), 1998-12-08:
Jeg vil indledningsvis takke ordførerne for alle de partier, der har stillet disse forespørgsler om Danmark og euroen.
Jeg håber, vi kan få en god og konstruktiv debat, og jeg håber naturligvis specielt, at vi kan få en debat om indholdet og ikke en debat om debatten, for nu er der virkelig god grund til at sige: Lad os se på, hvad der er indeni, lad os se på, hvad det politiske og det økonomiske indhold af eurosamarbejdet er, og hvad det betyder for os.
Med det håb vil jeg gerne tage fat på mit og efterfølgende økonomiministerens bidrag til debatten.
Om kun godt 3 uger begynder 11 EU-lande en afgørende ny fase i deres samarbejde.
Så sent som for et år siden var der faktisk tvivl om, hvorvidt sådan et samarbejde ville komme i gang, men nu er det rent faktisk en realitet: 11 lande slår sig nu sammen i et økonomisk samarbejde om en fælles valuta.
Det har vi ikke set tidligere, og derfor er det helt naturligt, at vi i Danmark lige nu standser op og vurderer vores situation, vurderer, hvad det betyder for Danmark.
Vi taler jo om nogle af de lande, som gennem århundreder har haft afgørende betydning for Danmark, og vi taler om nogle af de lande, som Danmark også i moderne tid er tættest forbundet med.
Det gælder Tyskland, det gælder Frankrig, det gælder Beneluxlandene, og det gælder Finland, for nu bare at nævne nogle af de nærmestliggende lande.
Mange danskere har familie eller gode bekendte i disse lande, og engagerede folketingsmedlemmer har også bekendte i disse lande, er jeg helt sikker på, og den danske kultur er tæt forbundet med kulturen i disse lande.
Økonomisk er det klart, at det også er lande, der har afgørende betydning for os.
Alene vores samhandel med eurolandene udgør vel knap halvdelen af hele vores udenrigshandel.
Det betyder simpelt hen meget, hvad den gruppe lande foretager sig.
Det er klart, at store lande har en tendens til helt naturligt at rette deres problemer indad.
Det kan vi ikke tillade os.
Vi skal både løse vores spørgsmål indadtil og udadtil.
Det gælder især mindre lande, hvis velfærd i meget høj grad er afhængig af evnen til at eksportere, evnen til at dygtiggøre sig og evnen til at eksportere igen.
Alt det er helt afgørende for vores beskæftigelse, for vores stabile økonomiske udvikling, for den velfærd, vi alle sammen ønsker os. Jeg synes også, at jeg har lov til indledningsvis at sige, at historien med al ønskelig tydelighed viser, at små lande som Danmark har det allerbedst med stabile valutakurser i et godt, stabilt internationalt valutasamarbejde.
Lad mig gøre et par historiske bemærkninger, så vi kan sætte vores debat om euroen ind i en lidt længere sammenhæng.
Siden Anden Verdenskrig har Danmark faktisk deltaget i det mest forpligtende valutasamarbejde, der eksisterede på det pågældende tidspunkt; frem til begyndelsen af 1970'erne deltog vi i Bretton Woods-valutasamarbejdet.
Det var et globalt og meget ambitiøst valutasystem, der hjalp med til at lette genopbygningen af økonomierne efter krigen og sikre udviklingen af handel, vækst og beskæftigelse. Bretton Woods-systemet brød sammen i begyndelsen af 1970'erne.
Men for at sikre fortsat valutarisk stabilitet i Europa, oprettede en række EU-lande som bekendt det såkaldte valutaslangesamarbejde.
Også her var Danmark med.
I 1979 etablerede det daværende EF EMS-samarbejdet, det europæiske monetære samarbejde, og det samarbejde har holdt indtil i dag, hvor de 11 eurolande efter nytår går ind i et nyt fælleseuropæisk valutasamarbejde.
Det er lige så klart, at også EMS-systemets nyere historie har vist os, at man ikke endnu har fået opbygget et samarbejde, der er tilstrækkelig robust i forhold til den meget stærke valutaspekulation.
Som bekendt brød EMS-systemet reelt sammen i 1992-93; man valgte at udvide båndet, som det hedder, plus/minus 15 pct. Men jeg synes, vi har lov til at konkludere én ting for Danmark: Uanset ændringerne viste det os, at det europæiske valutasamarbejde på ny har en styrke, og uanset at den internationale finansielle krise har bredt sig som ringe i vandet i løbet af 1998 - fra Sydøstasien, fra Rusland til Latinamerika - så har vi også set her, at Europa står som den stabile ø i det oprørte globale ocean.
Europa - det er der ikke tvivl om for mig og for Danmark - er dermed blevet bedre rustet til at dæmme op for spekulationspres end før.
EU-landene har kvalificeret sig til ØMU-samarbejdet, har styrket deres økonomier under forberedelsen til ØMU'en og til euromedlemskabet.
Vi har tilsvarende forberedt os, og vi har tilsvarende styrket vores økonomi, sådan som det er velkendt, når vi ser på de såkaldte konvergenskriterier.
Vi har vist, at vi ved at styrke vores sunde økonomi, gøre den så stærk og robust som mulig, har fundet det mest effektive svar over for spekulanternes forsøg på at ryste vores valuta.
Vi har i Europa, føler jeg, fulgt den rigtige linje.
Og med den finansielle krises forløb i erindring er det helt afgørende, at vi holder fast i, hvad vi godt ved er det rigtige.
Hvis vi ønsker at stabilisere grundlaget for en fortsat udvikling af vores velfærdssamfund, er der brug for at have et stærkt valutasamarbejde i Europa.
Vejen frem er at trække på samme hammel, samordne og samarbejde mellem landene om vores økonomiske politik frem for at arbejde imod hinanden og risikere at eksportere arbejdsløshed til hinanden.
Vi så, hvor galt det kunne gå under den anden oliekrise
specielt i 1978-79
Vi føler i regeringen et dybt ansvar for beskæftigelsens udvikling, arbejdsløshedens bekæmpelse.
Og vi ved af smertelig erfaring fra 1970'erne, hvor galt det kan gå, hvis vi ikke deltager aktivt i et fornuftigt samarbejde.
Derfor skal vi være med.
Derfor skal vi hele tiden vurdere: Hvad er bedst for Danmark?
Den faste kronekurs er og bliver en hjørnesten i regeringens økonomiske politik.
Målet har været at sikre lave renter, lav inflation og stabile valutaforhold.
Det er nu en gang godt for forbrugerne og for opsparingen og for investeringerne.
Det øger handelen, og det fremmer simpelt hen også en god beskæftigelsesudvikling.
Men al erfaring viser, at resultatet er negativt for små lande, hvis man bevæger sig væk fra den faste valutakurs og den faste kronekurs for Danmarks vedkommende.
Jeg skal ikke nævne nogen navne, men blot sige, at en af vore nærmeste naboer har gjort smertelige erfaringer på feltet, og min hollandske kollega f.eks. vil givet bekræfte, at efter devalueringerne af den hollandske gylden i starten af 1980'erne tog det næsten 10 år, inden den hollandske rente på ny var så lav som den tyske rente.
Jeg synes,
at netop sammenstillingen med Holland og erindringen om, at også Holland i dag står som en meget stærk økonomi med god beskæftigelse og lav arbejdsløshed også sammenlignet med Danmark, er et godt eksempel på, hvad der tjener et land i Europa bedst.
Tallene for Danmarks økonomi viser uden for enhver tvivl, hvad vi alle sammen godt ved: Fastkurspolitikken har tjent os godt, og det tjener os fortsat godt, at vi altid søger det mest forpligtende internationale samarbejde også på valutakurspolitikområdet.
Derfor er regeringen også umådelig tilfreds med aftalen om ERM II, som det hedder på teknikdansk, eller om et tæt samarbejde mellem de nye eurolande og Danmark. Når så euroen starter den 1. januar 1999, står Danmark uden for.
Men det er jo ikke det samme som at sige, at vi ikke skal diskutere, hvad konsekvenserne er, og det er jo heller ikke det samme som at sige, at vi ikke skal diskutere: Hvad er fordele og ulemper ved at stå inden for eller uden for?
Med aftalen har regeringen sikret, at vi kan videreføre den danske fastkurspolitik, når euroen starter.
Den ny ERM II får de samme snævre udsvingsbånd på plus/minus 2,25 pct., som vi havde i EMS-systemet frem til 1993.
Med ERM II-aftalen respekterer vi formuleringen fra det nationale kompromis fra 1993.
I det nationale kompromis »Danmark i Europa« hedder det nemlig i linjerne om det danske ØMU-forbehold: »Danmark må - også når andre EF-lande eventuelt går over i 3. fase - deltage i et nært valutasamarbejde i EF«.
Faktisk har jeg ikke set nogen med respekt for sig selv, der for alvor har ønsket, at vi brød med vores valutapolitiske grundsætninger, som vi har fulgt i en periode, der efterhånden strækker sig over mere end 40 år.
Og som jeg antydede det før, når alt det er sagt, skal vi selvfølgelig have modet til og også ansvaret for at diskutere og debattere de danske ØMU-forbehold i dag.
Regeringen og de andre partier bag det nationale kompromis har givet befolkningen et klart tilsagn.
De danske forbehold kan kun ændres af befolkningen ved en folkeafstemning.
Sådan er det, og sådan bliver det.
Regeringen har naturligvis den samme respekt for den kendsgerning som alle andre her i salen.
Men ØMU-forbeholdet har som alle andre vigtige beslutninger omkostninger - både politiske og økonomiske - dem skal vi også kunne diskutere.
De politiske konsekvenser er der selvsagt megen diskussion om, men det er vel sandsynligt, at forbeholdet i visse situationer kan betyde, at Danmark får mindre gennemslagskraft, især når EU-landene drøfter økonomiske spørgsmål.
Faktisk ser vi en tendens til allerede nu, at eurolandene styrker deres debat.
Vi kender ikke svaret endnu.
Vi kender ikke konklusionen endnu.
Men tendensen er der.
På det økonomiske felt er den danske rente selvfølgelig vigtig for vores investeringer, for vores beskæftigelse.
Lad mig sige det også her: ØMU-forbeholdet kan ses på den danske rente.
Det er vores vurdering, at det kommer til at koste en renteforskel.
Hvor stor den bliver, hvor langt den rækker, kan ingen dømme om på nuværende tidspunkt.
Men en forskel bliver der i disfavør for Danmark.
Med ERM II har Danmark meldt klart ud til omverdenen: Vi holder fast i vores fastkurspolitik, men det ændrer ikke ved, at den danske valutakurspolitik fortsat er et nationalt anliggende.
Udviklingen i dette efterår, da den finansielle krise var på sit højdepunkt, illustrerede mere end så meget andet, hvad der kan opfattes som prisen for at stå uden for: Når spekulationerne for alvor går i gang og den finansielle krise for alvor begynder at ramme os i Europa, ja, så går det normalt ud over de lidt mindre landes valutaer, så flygter man over i de store, sikre valutaer, og det presser selvsagt de små landes valutaer, også selv om økonomierne er i orden. Det har der været en tendens til, det har vi set; vi har lige mærket suset af fuglene fra de finansielle markeder, og en forudsætning for, at det ikke gik værre, var selvfølgelig, at vi havde den stærke økonomiske politik.
Vi måtte forhøje renten.
Vi oplevede et pres på kronen i september.
Nu er vi kommet igennem på en fornuftig måde.
Hvor stor en eventuel merrente der bliver tale om, er i et betydeligt omfang også op til os selv.
Det kommer meget an på, hvor dygtige vi er til at fastholde vores stramme økonomiske politik og dermed vores evne til at overbevise omverdenen om, at der er styr på økonomien.
Derfor skal vi holde fast i den stabilitetsorienterede økonomiske politik og den aktive beskæftigelsespolitik, som vi jo har gjort det siden 1993.
Når euroen så starter, vil de internationale investorer nøje vurdere de enkelte eurolandes offentlige finanser.
Danmark er ikke i den situation; vi har en anden placering.
Vi må derfor være med til fortsat at fastholde vores ambitioner i den økonomiske politik, og vi må overbevise vores omverden om, at det også er tilfældet i årene fremover.
Jeg har som en af medforfatterne til det nationale kompromis stadig den største respekt for ØMU-forbeholdene; det er uden for diskussion.
Men som jeg sagde det
indledningsvis: Forbeholdet udelukker naturligvis ikke, at vi i lyset af de forandringer, der er sket, siden det nationale kompromis blev indgået, må tage bestik af den ny situation. Den samme debat ser vi i øvrigt så småt komme i gang i andre EU-lande, vi ser den blomstre i Storbritannien, og vi ser, at den så småt er på vej i Sverige.
Jeg forbeholder mig naturligvis til enhver tid friheden til at diskutere ØMU-spørgsmål åbent og direkte.
Vi skal tage debatten med sindsro og med åbenhed.
Og det er helt afgørende for regeringen, at den danske befolkning er velunderrettet - har følt, at når tiden kommer, er den også grundigt informeret og har haft lejlighed til og mulighed for at sætte sig ordentligt ind i tingene, har fået vurderet og har fået vejet fordele og ulemper.
Derfor er det ikke her og nu og i dag, at vi skal beslutte hverken folkeafstemning eller tidspunkt for folkeafstemning.
Først skylder vi befolkningen ordentlig, redelig oplysning om euroen, fordele og ulemper.
Og dernæst skal vi have en bred folkelig debat om alle de store spørgsmål, der melder sig: Hvad betyder euroen for Danmark? For danske virksomheder?
For den enkelte borger?
Hvad betyder det danske forbehold for Danmarks placering i det europæiske økonomiske samarbejde?
Hvordan tackler vi inden for det europæiske samarbejde de globale, finansielle udfordringer?
Vi ser det i regeringen som en pligt at få sat gang i oplysningen og i debatten.
Denne forespørgselsdebat i dag er det første skridt på vejen, og regeringen vil selvsagt følge op løbende med oplysningsmateriale.
Vi har allerede fremlagt de første dele deraf, og vi vil selvfølgelig fortsætte dermed.
Vi vil gøre vort til, alt hvad vi kan, at få en god seriøs debat i de kommende år om Danmarks fremtidige forhold til euroen.
Det vil være i Danmarks interesse, og det skylder vi sandelig danskerne.