runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Yvonne Herløv Andersen (CD), 2000-01-13:
Når Socialdemokratiets ordfører, fru Sandy Brinck, siger, at man ikke har tilstrækkelig viden om akupunktur, så tror jeg ikke, det er rigtigt.
Jeg tror, man har det videnskabelige, man skal bruge.
At man så ikke har det på det nye center, som vi har valgt at etablere, er så sin sag, men man kan givetvis i udlandet finde belæg og også evidens for akupunktur, for den er jo årtusindgammel.
Man behøver jo bare at henvende sig de steder, hvor der arbejdes med akupunktur, for jeg ved, der er lavet undersøgelser, ikke herhjemme, men der er lavet undersøgelser af akupunktur.
Så altså, den holder ikke.
Den holder måske med hensyn til zoneterapi, men det med, at der ikke er en tilstrækkelig viden, holder ikke på akupunkturområdet.
Gyda Kongsted (V), 2000-01-13:
Da fru Ester Larsen, der er ordfører for Venstre på det her område,
ikke kan være til stede, skal jeg på hendes vegne udtale følgende: Mange undersøgelser peger på, at rigtig mange mennesker benytter alternativ behandling, og at en del føler sig hjulpet gennem den.
Det er især zoneterapi og akupunktur, interessen samler sig om.
Venstre er meget optaget af at få vurderet de enkelte behandlingsformers virkninger på bestemte diagnoser.
Derfor lægger vi gevaldig stor vægt på, at Centeret for Alternativ Behandling hurtigt kommer i gang med arbejdet, men vi synes, det måske er lidt bagvendt først at autorisere en uddannelse, og så derefter dokumentere virkningerne af behandlingen.
Der må jo være en sammenhæng mellem uddannelsens indhold og de behandlinger, der er virkningsfulde.
Vi har behov for, at der foreligger en række kontrollerede forsøg som grundlag for at arbejde med at lukke nogle ind og dermed lukke andre ud af en autorisationsordning.
Hvis man ikke præcist kan beskrive sammenhængen mellem behandling og virkning, er det meget tvivlsomt at forbeholde retten til at udøve behandlinger til én bestemt gruppe og udelukke andre.
Det er meget svært kvalificeret at opstille indholdskrav til en uddannelse
, hvis der ikke ligger et dokumenteret grundlag for de virkningsmekanismer, det drejer sig om.
Det må være forudsætningen for at arbejde med autorisation. Den generelle begrundelse for at give autorisation er et ønske om sikre befolkningen mod risiko.
Der skal altså foreligge et farlighedskriterium, og det er ikke tilfældet her.
Vi er som sagt meget optaget af at få virkningerne dokumenteret
, så jeg vil så kraftigt, som det er mig muligt, opfordre ministeren til at få sat kontrollerede forsøg i gang med zoneterapi og akupunktur.
Der kan ligge nænsomme og effektive behandlingsmuligheder dér, som med fordel kan nyttiggøres i det etablerede system til glæde for flere mennesker.
Venstre kan således ikke umiddelbart støtte forslaget.
Vi har imidlertid store forventninger til, at kontrollerede undersøgelser vil kunne bane vejen for en øget benyttelse af de to behandlingsformer.
Tove Videbæk (KRF), 2000-01-13:
Et familiemedlems død er altid et familieanliggende.
Og mindet om det afdøde familiemedlem påvirkes meget af, om familien har mulighed for at tage afsked med deres kære på en ordentlig måde.
Oplevelsen af en værdig død betyder meget for de pårørende.
Derfor er det også rimeligt og vigtigt, at de pårørende er indstillet på at leve med den afgørelse, som en afdød har truffet, enten det drejer sig om, at afdøde har besluttet at donere organer, eller afdøde har besluttet sig for ikke at gøre det.
Ethvert menneske er i sin fulde ret til at disponere over såvel egen krop som egne organer.
Derfor bør det være den enkeltes suverænt selvstændige beslutning, om vedkommende vil donere organer eller ej.
Hvis et myndigt menneske har skrevet under på at ville donere sine organer, skal denne underskrift regnes for lige så bindende som en underskrift i et testamente.
Et testamente kan ikke uden videre omstødes af de efterladte.
Et testamente vedrørende organer bør heller ikke kunne omstødes, men bør respekteres som afdødes sidste ønske, som afdødes testamente.
Samtidig med at mennesker melder sig som organdonorer, bør de selvfølgelig opfordres til at orientere og forberede deres pårørende, informere dem om, hvordan sagerne står, således at de pårørende ikke bliver forskrækkede og får lagt yderligere tyngde på den byrde og den sorg, som de føler i forbindelse med en pårørendes dødsfald.
Jeg er da også sikker på, at hvis et familiemedlem fornemmer, at resten af familien er imod eller bedrøvede over vedkommendes beslutning om at være organdonor, så vil vedkommende overveje sagen igen af hensyn til familien og herefter beslutte enten at stå fast og skriftligt melde sig som donor eller ombestemme sig.
Familie og pårørende vil da være informeret og kan forberede sig på situationen.
Vi mener, at kun myndige mennesker, der medvidende, bevidst og ved deres fulde fem har besluttet sig for og skrevet under på, at de ønsker at donere deres organer, bør bruges som organdonorer.
Man kunne også forestille sig situationer ved dødslejer, hvor familiemedlemmer ville være uenige og ved dødslejet ligefrem skændes frem og tilbage om forskellige meninger og om, hvis mening der er den rigtigste. Disse tilfælde ønsker vi helt at eliminere og skåne familien for ved at sige, at kun vedkommendes eget skriftlige tilsagn kan regnes for et tilsagn om at være organdonor.
Så Kristeligt Folkeparti er enigt med forslagsstillerne i, at den enkelte selv bør træffe den endegyldige beslutning, som skal respekteres, og derfor kan Kristeligt Folkeparti støtte beslutningsforslag nr. B 47.
Tom Behnke (FRI), 2000-01-13:
Ved behandlingen i sidste folketingssamling af et lignende forslag fra de samme forslagsstillere gav stort set alle partier ved den lejlighed udtryk for, at det egentlig var meget bedre, hvis det var sådan, at man kunne diskutere det forslag, som jeg havde fremsat tidligere.
Derfor er jeg glad for, at når vi er færdige med denne debat, kommer vi til det forslag, som jeg har fremsat tidligere, og som er lidt mere omsiggribende, om jeg så må sige.
Men nu er det jo beslutningsforslag nr. B 47, vi behandler, som, om jeg så må sige, også er en del af mit forslag, og derfor støtter vi i Frihed 2000 naturligvis forslaget.
Vi er i den slags spørgsmål frit stillet, men vi støtter alle forslaget.
Udgangspunktet er for mit vedkommende, at det i mit tilfælde er min krop, vi taler om, og hvis jeg bestemmer mig for et eller andet med hensyn til organdonation, mens jeg er i live, så er det min klare opfattelse, at så har alle andre at respektere den beslutning, jeg har truffet, mens jeg var i live.
Når først man er død, kan man ikke længere træffe nogen beslutninger, og derfor må det være indlysende, at de beslutninger, man træffer, mens man er i live, også har virkning den dag, hvor man ikke er her længere.
Vi betragter det som et testamente, når man udfylder et donorkort, og det har jeg selv gjort.
Jeg håber naturligvis, det aldrig bliver nødvendigt at sætte det i kraft, men sådan er det jo: Vi kan jo aldrig vide, hvad fremtiden bringer, og derfor har jeg på et tidligt tidspunkt taget stilling til, at jeg ønsker at være organdonor.
Jeg har bl.a. gjort det ud fra, jeg ved ikke, om man kan bruge så stort et ord som næstekærlighed til de mennesker, der desværre er så syge, at de har brug for organer.
Jeg synes, at den dag, hvor jeg ikke længere har brug for mine organer, den dag, hvor jeg ikke længere er i live, vil jeg gerne have mulighed for, at de organer kan gøre gavn et andet sted. Men jeg har også gjort det ud fra, at jeg ønsker at friholde min familie for det dilemma, det er at stå ved dødslejet og tage stilling til, om man vil være med til en transplantation eller ej.
Det dilemma ønsker jeg at friholde
min familie for, og derfor har jeg taget den beslutning, og jeg har meddelt min familie, at jeg har taget den beslutning, og at jeg naturligvis forventer, at de respekterer den. I dag behøver de ikke at respektere den.
Hvis beslutningsforslaget her vedtages, så skal de respektere min beslutning, og det ønsker jeg at de skal.
Derfor støtter vi beslutningsforslag nr. B 47.
Holger Graversen (S), 2000-01-13:
Jeg håber, det måske er et tidligt tidspunkt, hr. Jørgen Winther opregner, at der nu er et flertal for forslaget her.
Det kan jo være rigtigt, at hvis tingene bliver fremsat et tilstrækkeligt antal gange, så går de igennem, men det kan jo ikke være et grundlag som sådan.
Der er intet, intet nyt i den sag her siden sidst, vi diskuterede den, men der fremkommer usaglige argumenter om sagen, bl.a. fra Dansk Folkeparti.
Jeg vil godt have lov til at læse lidt af det svar, der kom fra ministeriet, efter at man havde indhentet oplysninger på de enkelte hospitaler: »Den neurokirurgiske afdeling har oplyst, at der for årene 1996, 1997 og 1998 ikke i de tilfælde, hvor pårørende har afslået organdonation, har været donortilsagn fra den afdøde i form af tilmelding til donorregistret eller tilsvarende tilkendegivelser.« Hvor er argumentet så for hele det forslag her?
Det ændrer jo ikke en disse ved problemstillingen.
Det ændrer ikke noget ved, at vi skal skaffe flere donorer.
Det er slet ikke det, det drejer sig om. Jeg er nødt til at spørge endnu en gang såvel hr. Jørgen Winther som de andre ordførere, som er kommet med positive tilkendegivelser om forslaget: Jeg synes, det er for billigt og let at henvise til, at det må retspolitikere finde ud af.
Det er en konkret situation, vi står i, hvis det her bliver vedtaget, med dybt sørgende pårørende.
Hvad skal man gøre?
Uanset at man nok så meget henviser til, at nu er loven vedtaget, og at afdøde har skrevet under: Hvad skal man gøre i den konkrete situation? Må jeg få nogle bud på det?
Jørgen Winther (V), 2000-01-13:
Det er til hr. Holger Graversen: Det er jo sådan, at det er kun omkring 3-3½ pct. af befolkningen, der har skrevet under på et organdonortestamente, og da man ikke engang har 100 transplantationer, altså organdonationer, om året - det er endda langt lavere, men jeg kan ikke huske det nøjagtige tal - så er det helt klart, at det er en meget sjælden forekomst, at man er ude for skulle at udtage et organ fra en person, der forinden har skrevet under.
I og med, at vi får det her forslag, tror jeg på, at der er flere, der vil skrive under, men danskerne er jo et lidt mærkeligt folkefærd, for hvis man spørger om, hvem der har lyst til at få et nyt organ, hvis det er livsreddende, når man har en alvorlig sygdom, så er der jo mange, mange, mange, der vil sige ja til det, men der er jo ikke ret mange, der har taget stilling til det.
Det kan så også være en årsag til, at den her debat kan være medvirkende til, at endnu flere tager stilling, for det er jo det at tage stilling hjemme i familierne, der er det allerallervigtigste.
Så vil jeg sige, at i dag er det sådan, at hvis der ikke foreligger noget helt klart tilsagn fra vedkommende, så bliver de pårørende spurgt, og sagen er jo, at hvis der er fire pårørende og bare én af de pårørende siger nej, så er almindelig praksis, at man så følger den pårørende, der siger nej.
Der er sådan set en form for vetoret i dag.
Jeg synes, vi har haft en god debat, og nu ser jeg frem til den videre udvalgsbehandling.
Holger Graversen (S), 2000-01-13:
Vi har nogle patientsammenslutninger i Danmark, som enhver ved, også hr. Jørgen Winther.
Vi har bl.a. en stor nyreforening.
Jeg vil anbefale hr. Jørgen Winther at spørge Nyreforeningen, hvordan dens holdning er til det her.
Den tror nemlig ikke på, at det vil give flere donorer, flere tilmeldte.
Den tror tværtimod, at det vil øge frygten for, at der kan ske sådan nogle uværdige ting, som har været omtalt her.
Vi har et paradoks i det problem her med antallet af de bedst egnede donorer, nemlig dem, der er trafikdræbte, typisk unge mænd desværre, som er hjernedøde.
Vi har det paradoks, at vi på den ene side jo gør, hvad vi kan gennem forebyggende arbejde for at forhindre, at der sker trafikulykker, og derfor håber jeg jo egentlig, at antallet af den slags donorer også vil falde fremover, men på den anden side står vi så og mangler donorer.
Det er et paradoks, som vi andre her ikke kan løse uden videre.
Holger Graversen (S), 2000-01-13:
Det bliver jo nok svært at føje noget nyt til sagen.
Også det forslag her fra Frihed 2000 er der naturligvis mange gode intentioner i og en god mening bag, ingen tvivl om det.
Der er også gode forslag om øget information osv., og jeg synes, at alle gode forslag er velkomne.
Det kan vi tale om.
Men når Socialdemokratiet alligevel må afstå fra at stemme for også dette forslag i sin helhed, så er det jo med samme begrundelse som før.
Frihed 2000 har jo også som det væsentligste i forslaget at gøre donortilsagnet såkaldt juridisk bindende.
Men som sagt, lad os endelig få mange gode forslag om både bedre oplysning, eventuelt mere målrettet mod yngre og unge mennesker, på bordet, og det kan alt sammen støtte det, der sker i øjeblikket, for det er altså ikke så lidt, der sker på det område i øjeblikket.
Men det kan alt sammen være med til at supplere det, der foregår i forvejen. Jeg har selv ment og foreslået, at vi gør en ekstra indsats i forbindelse med erhvervelse af kørekort og ligesom pålægger kørelærerne at informere noget bedre og prøve at påvirke de unge mennesker og måske også giver lettere adgang til at få indstik i kørekortet, hvor man tilkendegiver, at man vil være donor.
Det er desværre, som jeg sagde før, i forbindelse med bildrab, at man får en del donorer.
Henriette Kjær (KF), 2000-01-13:
Frihed 2000 har en række forslag til, hvordan vi skaffer flere organdonorer, og jeg er helt enig i hensigten.
Første pind har vi lige diskuteret i det foregående beslutningsforslag, og jeg tilslutter mig som bekendt
, at man skal efterkomme afdødes ønske om at ville donere sine organer. Anden pind om, at en borger, der bliver myndig, skal stille sig over for et valg om at blive organdonor, er jeg også enig i.
Jeg synes, det er godt og rigtigt, at man bliver bedt om at tage stilling, og at vi får muligheden for det, via at det offentlige sender materiale om det.
Jeg mener ikke, man skal tvinges til at sende svaret ind, men jeg tror, at de fleste vil gøre det, og det vil skabe debat i familien, når den 18-årige med brevet i hånden formentlig vil diskutere det med sine forældre. Tredje pind
beskriver så, hvordan Frihed 2000 også ønsker sig, at alle os andre, os der er blevet 18 år, skal stilles over for valget at blive organdonor.
Også dette kan jeg støtte.
Vi får så mange offentlige skrivelser
, at det må kunne lade sig gøre at få en udsendelse med om dette spørgsmål.
Det synes jeg at amterne eller kommunerne skal enes om at finde en model til.
Jeg er bekendt med, at amterne den 1. marts går i gang med en storstilet kampagne for at skaffe flere organer.
Det er godt og prisværdigt.
Men kampagnen løber kun 15 måneder, så det er altså kun dem, der bliver 18 år i dén periode, samt dem, der flytter eller skifter læge eller andet, der fordrer, at man skal have nyt sygesikringsbevis, der får opfordringen til at blive donor.
Så vi skal have noget mere langsigtet sat i værk, og vi opfordrer sundhedsministeren til at gå i dialog med amterne om at fortsætte arbejdet med at skaffe flere organer.
Fjerde og sidste pind, Frihed 2000 har stillet, går ud på, at der skal skabes mere debat om organdonation, og at der skal gives mere information til borgerne om emnet.
Også dette
er jeg enig i.
En ansat ved Donorregistret udtalte engang på tv, at hver gang debatten om mangelen på organer poppede op i medierne og blev omtalt i f.eks. tv, så steg tilmeldingerne markant.
Så der bør rejses debat om emnet, og det er vores alle sammens ansvar, at den debat fortsætter.
Men vi andre har sandelig også et ansvar. I Det Konservative Folkeparti kan vi derfor støtte dette forslag, dog med de forbehold, jeg også nævnte under debatten af forrige forslag.
Der er forskellige opfattelser af dette alvorlige emne i gruppen, og vi stemmer hver især, som vores etik foreskriver.
Holger Graversen (S), 2000-01-13:
Jeg er naturligvis ikke ude på at forlænge debatten.
Men er det naivt at forsøge endnu en gang at få et svar også fra fru Henriette Kjær på mit spørgsmål fra tidligere: Hvad har man af tanker i den situation, hvor der er tilkendegivet fra donors side, at man godt vil være donor, men de pårørende alligevel ikke vil være med, når de sidder dér sørgende ved den afdødes leje?
Hvad har man af tanker i den situation?
Jette Gottlieb (EL), 2000-01-13:
Enhedslistens ordfører på området kan ikke være til stede, så jeg vil fremføre følgende: Enhedslisten er positivt stemt over for beslutningsforslaget.
Vi mener, at enhver skal have ret til at bestemme over sin egen krop, og at det også bør gælde efter døden.
Hvis den afdøde har udfyldt et organdonorkort, så skal vedkommendes ønske respekteres.
Hele organdonorbegrebet bliver uden mening, hvis man ikke tager den enkeltes beslutning alvorligt.
Men også vi er overbevist om, at der kan komme nogle gyselige situationer med konflikt mellem sundhedspersonale og pårørende.
Og jeg mener, man bl.a. bør tage en diskussion om, hvorvidt man kan forestille sig, at sundhedspersonale kan blive retligt ansvarliggjort for ikke at have gennemtvunget en organdonation på grund af de pårørendes ønske.
Hele den diskussion af den konflikt, der kan komme mellem pårørende og sundhedspersonale, mener jeg overhovedet ikke er løst med forslaget.
Derfor mener jeg, der ligger et meget stort arbejde forude, hvis man skal nå frem til at få lavet et forslag, der kan gennemføres i den her sammenhæng.
Henriette Kjær (KF), 2000-01-13:
Jeg tror faktisk ikke, det vil blive det problem, som man lige pludselig maler et billede af at det vil blive, og som man bruger som undskyldning for, at man ikke vil være med til at respektere en beslutning, et menneske har taget, en beslutning, et menneske virkelig har overvejet dybt og grundigt.
Jeg forestiller mig ikke de scenarier udspillet, som hr. Holger Graversen maler for os.
Og så er det jo et beslutningsforslag, så det er meningen, det skal drøftes i den kreds, der kan blive enig om det, og at man så finder en fornuftig løsning på det.
Det har jeg fuld tiltro til at vi kan finde ud af.
Birthe Skaarup (DF), 2000-01-13:
Beslutningsforslaget fra Frihed 2000 om at skaffe flere organdonorer i Danmark dækker i vis grad beslutningsforslag B 47, som lige er blevet behandlet, og vi kan sagtens følge intentionerne i det her forslag, fordi det er nødvendigt også efter vores opfattelse, at der gøres en ekstra indsats med oplysning.
Ministeren er så inde på, at der allerede er gjort en masse ting, men hvad skal der så til?
Det er et kæmpeproblem.
Nu har Amtsrådsforeningen så besluttet at udsende et organdonorkort, og det er jo sådan set også nogle af de intentioner, som er indeholdt i Frihed 2000's forslag.
Som sagt er vi enige om, at der skal tages yderligere tiltag på det område, og det vil der så bl.a. gøres med det, som Amtsrådsforeningens sundhedsudvalg har besluttet skal ske. Der er store omkostninger forbundet med at være dialysepatient, og som tidligere sagt ikke alene livskvalitetsmæsigt, men også økonomisk.
Men også for de pårørende bliver der meget, meget store omkostninger i det daglige.
Men vi er positive over for forslaget, ligesom vi var for beslutningsforslag nr. B 47, selv om vi synes, der er nogle af tingene, der overlapper hinanden.
Morten Helveg Petersen (RV), 2000-01-13:
Det Radikale Venstre kan ikke støtte dette beslutningsforslag, lige så vel som vi heller ikke kunne støtte det foregående forslag.
Vi ønsker ikke at ændre de nuværende regler for donation af organer og dermed heller ikke de pårørendes muligheder for at modsætte sig et familiemedlems ønske om donation af et organ.
og det er hovedargumentet for, at vi ikke kan støtte forslaget.
Holger Graversen (S), 2000-01-13:
Jeg er meget ked af at blive beskyldt for at være kynisk.
Det kommer an på, hvordan man gør det.
Man kunne jo opnå noget andet, hvis man gjorde det, nemlig det, at de unge mennesker måske ville tænke sig lidt bedre om, når de kører bil i de første år.
Vi ved jo, at det er dér, hvor der sker alt for mange drab og ulykker i øjeblikket.
Tove Videbæk (KRF), 2000-01-13:
Til fru Jette Gottlib: Jeg sagde organdonorer og ikke organer. Første pind i forslaget stemmer godt overens med B 32, som vi netop har behandlet, og som Kristeligt Folkeparti kan støtte.
De to næste pinde om, at borgere, der bliver myndige eller er over myndighedsalderen, stilles over for et valg om at blive organdonorer, kan vi for så vidt med nogle få betingelser gå ind for.
Således mener vi, at hvis alle myndige og alle, der bliver myndige, skal stilles over for denne meget alvorlige afgørelse, må der forud være gået et meget grundigt informationsarbejde, så man ved, hvad det er, man helt konkret tager stilling til, og dermed går vi over i pind fire.
For os er det ikke nok bare at fremsende information og registreringsformularer til folk, der bliver myndige.
Der er brug for en ganske intensiv information og debat om sagen.
Hvordan de pårørende ved et dødsleje vil blive behandlet, og hvordan de vil kunne opleve det.
Hvilken livskvalitet den transplanterede vil kunne opnå som resultat af organdonationen.
Og på registreringskortet skal der også være plads til både et ja og et nej, men også et ved ikke.
Men kun 7 pct. af alle havde ifølge den her undersøgelse ladet sig registrere i donorregisteret.
27 pct. gik med planer om at blive registreret.
Og det mener jeg er en rimelig stor forskel i procenter på dem, der har taget beslutningen, og dem, der så efterfølgende er blevet registreret.
Der er altså virkelig brug for yderligere oplysning.
I Sundhedsudvalget har vi fået kopi af et brev fra et menneske, der gerne ville registreres som donor, men måtte så grueligt meget igennem, inden det lykkedes for ham at finde nogen, der kunne skaffe ham et tilmeldingsskema.
Ifølge dette brev er der i høj grad også brug for en oplysningskampagne i sundhedsvæsenet om, hvordan man assisterer mennesker, der henvender sig og ønsker at registreres som donor.
Vedkommende donor havde henvendt sig 7-10 forskellige steder.
Hos praksislæge, sygehus, politi, amtet, flere kontorer og Sundhedsstyrelse.
Vedkommende blev sendt fra Herodes til Pilatus, inden det lykkedes ham at få et tilmeldingsskema og blive registreret som donor.
Hvis fremgangsmåden er den samme i resten af landet, som er beskrevet her,
kan man da godt forstå forskellen i procenter på dem, der har besluttet sig, og dem, der er blevet registreret.
For det er jo nok ikke alle, der ligesom pågældende brevskriver her, vil bruge flere dage på at finde ud af, hvordan man kan få lov til at meddele, at man ønsker at forære sine organer væk, når man dør.
En anden betingelse for os for at støtte forslaget ville være at være sikker på, at der kun vil blive udtaget organer, hvis afdøde har afgivet skriftligt samtykke. Men vi synes, det er et positivt forslag, og vi vil gå med i en positiv og grundig behandling af det i udvalget.
Holger Graversen (S), 2000-01-13:
Til hr. Tom Behnke: Jeg savner stadig væk en begrundelse for at gøre det såkaldt juridisk bindende.
hvor er så begrundelsen for at lave det her?
Så siger hr. Tom Behnke, at der selvfølgelig ikke skal være nogen tvang i den situation, jeg skildrede før.
Hvad så?
Det er jo rigtigt.
Der foregår selvfølgelig et ordentligt oplysningsarbejde over for de pårørende i alle tilfælde, uanset om vi vedtager det her eller ej.
Det ændrer ikke på det.
Men hvis de pårørende stadig væk i den sidste ende holder fast, så kan man kan jo ikke lovgive, så deres følelser, tragedien, bliver mindre af, at de får besked om, at sådan er det - nu er jeg lige ved at bande, og det må jeg ikke her - sådan er det bare: Vedkommende har givet tilsagn, og det skal respekteres.
Og så lige en lille korrektion: Der foregår et tæt samarbejde med amterne om alt det her, om oplysning osv., og allerede i indeværende år bliver sygesikringsbeviset fornyet til 1,5 millioner af danskerne.