Frank Aaen (EL), 1999-12-15:
Bare til sidst til hr. Jes Lunde: Altså, vi er helt med på, at man nogle gange må lave kompromiser.
Vi er med på, at man må lave kompromiser.
Vi er også med på, at det er et enormt gennembrud.
Vi har som sagt selv arbejdet for det, lige siden vi kom i Folketinget.
Energisk hvert eneste år, en til to gange, har vi fremsat forslag i forskellige forklædninger for at se, om ikke vi kunne få fornuften til at brede sig, og det er så lykkedes.
Det er vi glade for og tilfredse med.
Men alligevel: Når vi er enige om, at det er noget godt, vi er ved at lave, så må vi selvfølgelig have afklaret - og det må det være muligt fra den her talerstol at få argumenter for - om de her job er ordinære på alle andre måder end det, der hedder, at man får ret til at kunne få dagpenge ved ledighed.
Det bør vi kunne få frem.
Vi prøver igen i morgen.
Derfor skal jeg nøjes med nogenlunde i rækkefølge, som de står i aftalebogen, at kommentere de enkelte aftaler og deraf følgende ændringsforslag.
Aftalen om førtidspension:
Dér vil vi sige, at vi ikke har de store problemer med selve teksten.
Vi synes nok, der er en noget overdreven vægt
på, at alle med nedsat arbejdsevne partout skal i arbejde.
Jeg tror, at når man kommer lidt længere hen i forløbet, så vil man indse, at man er nødt til at lave nogle måder, hvorpå man i virkeligheden kan give folk et bedre liv uden partout at ville udnytte en restarbejdsevne.
Og det andet er finansieringen.
Den er koblet op på - sådan skal man jo forstå aftalen - at det, der nu er sket i snart 10 år, vil man blive ved med, nemlig systematisk at tage 0,3 pct. fra lønudviklingen, hvad angår pensionister, dagpengemodtagere og andre på overførselsindkomst.
De kan altså se frem til, at der stadig væk vil blive høvlet lidt af hvert eneste år.
Det er et løft for den offentlige service, der kan komme ad den vej, og det er også et vældigt løft for de arbejdsløse, som jo går fra at have fået dagpenge og til at få en helt normal løn.
Det giver selvfølgelig et mægtigt løft ikke bare i livets indhold, men også økonomisk.
Det tror vi mange bliver glade for, og derfor har vi tilsluttet os aftalen, men det hindrer os altså ikke i at kritisere lige det element i aftalen, vi synes er meget forkert. Voksen- og efteruddannelsesreformen har vi også tilsluttet os, fordi vi tror, den kan blive et løft.
Det er i hvert fald nogle gode formål, der er der, om, at der skal være et uddannelsesløft for alle de kortuddannede, og at det er det, der skal sættes fokus på.
Vi synes stadig væk, der er en del uafklarede spørgsmål, om redskaberne er til stede til at sikre det.
Det drejer sig f.eks. om, om der er en tilstrækkelig anerkendelse, specielt i regeringen, af, at bløde fag for mennesker, der i mange år har været uden for uddannelsessystemet, og som i sin tid måske faldt helt ud af det på grund af, at det var svært for dem, lige præcis er den helt afgørende indgangsport for dem til også at komme i gang med en egentlig faglig uddannelse.
Vi har også meget diskuteret problemer, om der var rettigheder nok i aftalen, om arbejdsgiverne kan blive ved med at gøre det, som de har gjort i mange år, nemlig tage specielt de kortuddannede og opfatte dem som brug og smid væk-arbejdskraft, tage dem ind og så, når de har brugt de evner og de kræfter, der var, ud med dem og nye ind, hvorved der altså er skabt en meget stor gruppe, som efterfølgende er kommet helt ud af arbejdsmarkedet.
Dér tror vi, at kun ret klare rettigheder er sikkerhed for, at de grupper også får del i det her uddannelsesløft.
Vi har altså tilsluttet os, men det var for os afgørende for tilslutningen, at vi fik en genforhandlingsret for dem, der er med i aftalen, der hedder, at viser det sig, at de her mål ikke bliver opfyldt, så tager vi selvfølgelig hele aftalen op til genforhandling.
På sundhedsområdet er der også gennemført en del udmærkede initiativer.
Også her er der en tidsel.
Selv om man synes, det hele ser pænt ud, så er det altså også værd at fremhæve, hvor det ikke ser pænt ud, og her er det øget brugerbetaling.
Det er helt rigtigt, som hr. Thor Pedersen også sagde tidligere i debatten, at noget medicin bliver billigere, og det roser vi. Vi har i øvrigt før været med til sammen med regeringen at tvinge medicinalindustrien til at sætte priserne ned.
Dér skal man bare ringe til os; man kan ringe om natten eller tidligt om morgenen; vi kommer hver gang og hjælper regeringen, hvis det går ud på at få medicinalindustrien til at sænke de ekstremt høje priser, som er på det marked.
Men et af de instrumenter, man også her tog i anvendelse, måtte vi sige fra over for.
Det var nemlig i visse tilfælde at sænke tilskuddet - med det resultat, at medicinbrugeren kommer til at betale en højere egenbetaling, altså øget brugerbetaling.
Det er vi imod.
Vi synes ikke, man skal indføre mere brugerbetaling.
På medicinområdet blev der allerede gennemført for meget ved sidste finanslov sammen med Venstre og De Konservative, og i det hele taget er egenbetalingen på sundhedsområdet - det gælder tandlæger, og det gælder medicin - i forvejen alt for stor.
Trafikområdet indeholder en af de aftaler, vi var med i, og som vi fik lov til at forhandle til ende, hvilket vi er meget tilfredse med.
Derfor tror vi også en del mere på den end på så mange af de andre aftaler.
Der er et stort løft til trafikken generelt.
På landstrafikken får vi et løft med mange flere tog, mange flere afgange, men vi mente også - og det var noget af det, vi især fokuserede på i forhandlingerne - at hvor der var enighed om de store rammer, var det vigtigt, at vi gav et stort løft til nærbanerne, altså den kollektive trafik omkring de store byer, for på den måde at nedbringe det massive pres af biler, som alle de store byer er udsat for.
København ligner jo en byggeplads på det område.
Der er sket ting omkring Odense, der har givet et løft dér.
Og derfor er der i denne aftale fokusering på bedre nærbanetrafik omkring Århus og omkring Ålborg.
Der har været en stor diskussion om havnen.
Vi vil godt sige det helt principielle omkring havnens værdier, at det er jo værdier, der er skabt, ikke af havnen, men på grund af, at jord og fast ejendom i det her samfund stiger som følge af samfundsudviklingen.
Det er samfundsskabte værdier, som vi ikke har noget som helst problem med bliver inddraget til samfundsnyttige formål, altså her at sikre en forbedring af Københavns Hovedbanegård og en sikring af bedre togbetjening, bl.a. i København.
Det er vi helt med på.
Men vi stillede til forhandlingerne og fik det opfyldt i aftalen, og vi sidder i øjeblikket og finpudser på udkastet
til lovforslaget
: Vi fik en garanti for i teksten, at der kan ikke tages penge ud, hvis det truer havnens dynamiske udvikling.
Og det er en selvfølge, at vi har det synspunkt, for for Enhedslisten er søtransport en meget vigtig del i det
Der skal fortsat være en god basis for udvikling af trafikhavnene.
Vi vil simpelt hen ikke acceptere, at det bliver en gentagelse af Kalvebod Brygge, hvor vi har en hel lang kaj, der er fyldt op med det ene grimme kontorhus efter det andet.
Det er simpelt hen ødelæggende for Københavns udvikling; det er ødelæggende for befolkningen i København.
Også på det område fik vi et resultat, som vi er tilfreds med.
På politiområdet var vi ikke med.
Der fik vi heller ikke lov til at være med til de seneste forhandlinger, der blev vi heller ikke indkaldt til sidst, men det er i orden.
Det tager vi ikke så tungt.
Der er blevet noget juks, er det, men det var det sikkert også blevet, selv om vi var blevet indkaldt, for det var ikke meningen, at vi skulle være med i det forlig.
Vi mener stadig væk, at man kunne have fået
bedre politi, man kunne få mere politi i nærområderne uden at proppe flere milliarder nye kroner ind i politiet.
Det er alt for mange penge, der bruges dér, alt for meget går til spilde, bliver brugt til ingenting.
Vi mener, at det kunne være gjort bedre og anderledes og mere effektivt i virkeligheden.
Jeg er sikker på, at vi om et par år må notere os, at vi alligevel ikke har fået et bedre politi, og at der igen vil være brug for at gøre noget på det her område.
Og så har vi altså denne her nytænkning med de mærkelige finansieringsmodeller, der blev taget ind.
Herunder synes vi, det er meget kritisabelt, at finansministeren må acceptere en finansiering af politiforliget, som er underfinansieret, og som specielt i årene 2001 og frem indebærer et stort hul i statskassen.
Satspuljen er også blevet en del af finanslovforhandlingerne.
Alle her ved, at vi er imod, at man tager de 0,3 pct. i stigningen år efter år.
Hvis en pension skulle stige med 2 pct., så medfører den her ordning, at den kun stiger med 1,7 pct. Hvis dagpengene skulle være steget med 3 pct., så bevirker den her ordning, at de kun stiger med 2,7 pct.
Det vil altså sige en lavere indkomstudvikling for dem, der har mindst i samfundet.
Det er vi imod, uanset om pengene så bliver brugt til relativt fornuftige forslag.
På kulturområdet har vi været med
til forskellige gode ting, sikre penge til rytmiske spillesteder, til de mindre teatre, til nogle nye museer, herunder også museer, som kan være med til at belyse besættelsestidens historie både i Horserød og i Frøslevlejren, forbedringer dér af eksisterende bygninger.
Det er vi meget tilfredse med, og det kobler vi så sammen med det, vi også er tilfredse med, at vi nu har fået givet hædersgaven det løft, som vi har arbejdet på
også faktisk lige så længe, vi har været i Folketinget.
Det er det, der bliver sikret nu med det lovforslag, som bliver fremsat og behandlet lige efter nytår; vi får nu genoprettet den udhuling af hædersgaven, der er sket. Og vi vil sige, især i en tid, hvor at vi oplever, at der har spredt sig den stemning blandt danskerne, at vi jo alle sammen var modstandsfolk - alle uden undtagelse var modstandsfolk - så tror jeg, det her er et meget godt signal at sende, at sige, at sådan var det ikke.
Og der var alt for mange danskere, der gjorde det modsatte af at gå til modstand, nemlig samarbejdede med tyskerne, faktisk også helt hen til krigens afslutning.
Derfor er det meget godt at få sagt, at der var altså nogle, der vandt Danmarks hæder.
Det var modstandsfolkene, det var dem, der sikrede, at Danmark kom hæderfuldt ud af krigen, og derfor skal de også hædres ordentligt.
Det er vi glade for at vi er med til med den aftale, vi har indgået med regeringen på det punkt. Der er afsat penge til bysocial udvikling; det er vi tilfredse med.
Det er også en af de gode ting.
Til det gode hører også økologien.
Der er givet penge til nogle få, men vigtige projekter inden for forskning, inden for udvikling af økologien og også til produktion af varer inden for området, der hedder nonfood, eller rettere sagt alle de produkter, der ikke har med mad at gøre
; dér kan vi også begynde at komme i gang med økologisk produktion.
Således både lidt godt og lidt skidt.
Der er nogle ting, som undrer os ganske meget.
Der er en aftale heri, som hedder Måltidets Hus, det er overskriften, i sig selv et lidt sjovt afsnit og også et lidt blandet afsnit.
Det lyder også lidt voldsomt at afsætte et større millionbeløb til Måltidets Hus, men det er da i orden.
Det kan vi ikke være imod.
Det, vi synes er underligt, er, at der under den pæne overskrift gemmer sig en lille aftale, der faktisk er hemmelig, for der står bare »Omlægning af statslige aktiver« for 3 mia. kr.
Det betyder oversat til dansk, at der skal privatiseres, sælges statslige aktiver for 3 mia. kr.
Jeg kunne i virkeligheden forstå, hvis højrefløjen i Folketinget havde harceleret over det punkt, for dér ved de ingenting om, hvad det er.
Vi ved ikke, hvor det er, pengene skal hugges.
Og jeg kunne da også godt tænke mig at spørge SF, hvad SF har skrevet under på, når man skriver under på en aftale om omlægning af statslige aktiver, altså privatisering, for 3 mia. kr.
Der er i hvert fald ikke nogen i offentligheden, der er klar over, hvad det dækker over.
Der er i det hele taget også i samme afsnit nogle mærkelige indtægter ved at sætte pasgebyret i vejret, ved at lave øgede retsgebyrer.
Altså det helt fundamentale, at man kan gå i retten og få prøvet sin sag, på det bliver prisen lige pludselig sat i vejret.
Dér skal man betale for at få sin sag behandlet.
Jeg synes, det er uantageligt.
Jeg forstår slet ikke den måde at skaffe indtægter på.
Så er vi selvfølgelig også fundamentalt imod, at man skærer i ulandsbistanden.
Det er i øvrigt ikke et ændringsforslag.
Det er jo et forslag, der lå i den oprindelige finanslov, men som ingen havde tænkt sig at rette op på - med undtagelse selvfølgelig af Enhedslisten -
tværtimod.
Altså igen: Et land, som ifølge regeringen selv, ifølge de tal, vi kan se, ifølge de biler, vi kan se på gaden, bliver rigere og rigere, altså dels bliver vi ved med at skære lidt på dem, der har mindst i det her land, og der skæres meget på dem, der har allermindst på hele kloden, nemlig ved at skære ned på ulandsbistanden.
Det synes vi er forkert.
Vi har stillet et ændringsforslag, der retter op på det,
og håber, vi kan samle flertal for det, men jeg er bange for, at det er aftalt væk at det kan ske overhovedet, men vi vil alligevel på den måde markere, at vi ikke synes, der skal spares hverken på de dårligst stillede danskere eller på de dårligst stillede verdensborgere. Så skal jeg bare slutte af med lidt om forløbet.
Når vi har brugt lidt tid på det her i debatten, er det selvfølgelig, fordi vi ligesom er dem, der har været heroppe
og skullet svare for os, selv om vi faktisk ikke vidste, hvad der foregik.
Altså det var umuligt at få en klar information om, hvad det var, der var i gang.
Det, der er det utilfredsstillende, er jo ikke det, at man bliver snydt for en aftale.
Det kan ske i politik.
Det, som vi synes er utilfredsstillende, er, at store klumper, store, meget vigtige klumper afgøres af en meget lille gruppe mænd, mest mænd, mænd og en enkelt dame - to, siges det - midt om natten.
Og jeg mener, at der selvfølgelig er stor forskel på, om man har ét emne, man har forhandlet i ugevis, og så siger man: Nu bliver vi ved, nu forhandler vi, til vi er færdige, for sådan er mange ting. De kan ikke sluttes, hvis man bare bliver ved med at snakke igen og igen og aftale nye møder og nye møder og nye møder. Men problemet er jo her, at det er ganske store emner, som har været forhandlet i lang tid hver for sig, og så lige pludselig i en sen nattetime bliver alle disse store emner afsluttet, og for en stor dels vedkommende uden at de, der i øvrigt har været med i forhandlingerne, altså sagsbehandlerne, hvis man kan sige det sådan, de, der er eksperter på området, i virkeligheden er med i slutfasen.
Det synes vi er et problem.
Det bør ikke være noget, der bliver det normale.
Vi ved, at det er sket tit før.
Jeg synes bare, at den her gang var der lagt op til, at det kunne være gået lidt anderledes, fordi regeringen og finansministeren sagde: Nu forhandler vi dér, hvor sagerne hører hjemme, i Trafikministeriet, hos arbejdsministeren, hos undervisningsministeren, hos sundhedsministeren, og gør tingene færdige med ordførerne og eksperterne, der hører til på de enkelte sagsområder, kører det færdigt - det bifaldt vi.
Vi syntes, det var en rigtig god idé, for så kunne man også i ro og mag finde ud af, hvem der kunne være med, og hvem der ikke kunne være med.
Vi syntes også, det var en god idé, at man knyttede det sammen med at skaffe penge, for det er også et godt princip, at vil man bruge penge, skal man også være med til at skaffe penge.
På den ene eller anden måde skal man tage det ansvar på sig også, men her lykkedes det altså ikke i slutfasen at opretholde det princip, tværtom, det hele blev lige pludselig snøret af en sen nattetime, og det er grunden til, at vi har opholdt os lidt ved det i løbet af debatten her om ændringsforslagene.
Vi vender selvfølgelig tilbage til resten
af finansloven i morgen.