Kristian Jensen (V), 2006-02-07:
Det beslutningsforslag, vi behandler her i dag, kommer ikke uventet, for Dansk Folkeparti har haft fokus på genoptagelsessagerne gennem længere tid.
Jeg kan oplyse, at det er et område, som også er væsentligt for regeringen.
Det hænger meget naturligt sammen med vores indsats for at styrke retssikkerheden og forenkle virksomhedernes administrative byrder, og jeg vil derfor gerne takke forslagsstillerne for at få lejlighed til at tage en debat om disse sager.
Det er vigtigt, hvordan vi behandler sager om tilbagebetaling af forkert indbetalte skatter og afgifter, for det har stor betydning for borgernes retsopfattelse og retssikkerhed.
Lovgivningen om skatter og afgifter fylder meget, og en stor del af den er komplekse regler og vanskelige skøn.
Heldigvis kan man sige, at Folketinget faktisk gør et godt stykke arbejde, for sandheden er jo, at det er en meget, meget lille del af lovgivningen, som ikke holder juridisk.
Embedsapparatet gør det også godt.
Som bekendt blev de statslige og kommunale skattemyndigheder fusioneret pr. 1. november 2005, og mine forventninger til fusionen er, at administrationen bliver endnu bedre i fremtiden, og at det bl.a. vil ytre sig i, at færre sager vil blive tabt.
Vi lovgiver selvfølgelig ikke for at pålægge ulovlige skatter og afgifter, og vi administrerer ikke lovgivningen forkert.
Vi fører heller ikke retssager, hvis vi regner med at tabe dem, uanset om det er privatpersoner eller virksomheder, der har rejst sagerne, fordi de mener, vi har administreret forkert, eller vi selv har startet sagerne.
Vi fører alene retssager, når vi mener, vi har ret, og her støtter vi os til eksperter både indefra og udefra, f.eks. fra Kammeradvokaturen, Justitsministeriet og Udenrigsministeriet.
EuropaKommissionen kan også være inddraget i sagerne.
Det er desværre en menneskelig del af tilværelsen at fejle, men i sidste instans er det jo dommerne, der afgør en retssag.
Det er hverken administrationen, eksperterne, borgerne eller virksomhederne.
Det sker selvfølgelig, at retten når til et andet resultat end det, vi havde forudset, både i sager, som føres ved danske domstole og ved EF-Domstolen, og når det sker, skal borgerne selvfølgelig have tilbagebetalt det, de har krav på.
Det er netop det spørgsmål, vi drøfter her i dag.
Beslutningsforslaget omtaler ganske vist kun virksomheder, men efter min opfattelse må de samme forhold gælde for alle borgere, også for dem, der ikke er selvstændige erhvervsdrivende.
Det lyder enkelt og tillokkende, at man kan stille borgerne i udsigt, at det vil blive, som om den pågældende skat eller afgift ikke var opkrævet, men i virkelighedens verden er det desværre lettere sagt end gjort.
Det er en hårfin balance, vi skal ramme.
Borgerne og virksomhederne skal selvfølgelig have tilbagebetalt, hvad de har krav på, men på den anden side må de ikke overkompenseres.
Vi skal også sørge for, at det er de rigtige, der modtager betalingen, og netop det er lettere sagt end gjort.
Det er nødvendigt med en opgørelse og en beregning, der somme tider kan være kompliceret.
Jeg vil gerne forenkle tilbagebetalingsproceduren, men jeg er nødt til at nævne, at man ikke kan lave en korrekt opgørelse uden de nødvendige oplysninger.
Det kræver ofte, at vi må ulejlige virksomhederne, for der er normalt kun ét sted, hvor man kan hente de oplysninger, som skattemyndighederne ikke selv har, og det er netop hos virksomhederne.
Blandt Dansk Folkepartis øvrige konkrete forslag har jeg noteret mig, at genoptagelsescirkulæret skal indeholde bemærkninger om, hvad vi forventer, at virksomhederne skal have tilbagebetalt, at virksomhederne skal have krav på tilbagebetaling, at de skal orienteres direkte af SKAT, og at der skal være omkostningsdækning i sagerne.
Det er alt sammen forslag, jeg har sympati for, de harmonerer alle sammen godt med regeringens overvejelser om, hvad der kan gøres, og jeg vil derfor gerne give tilsagn om, at alle forslagene vil blive overvejet seriøst.
Jeg takker for tilliden,
men vi ved desværre ikke altid så meget, som Dansk Folkeparti og forslagsstillerne forestiller sig, at vi ved.
Jeg tænker især på forslaget om, at administrationen skal tage kontakt til alle borgere eller virksomheder, som bliver berørt af en tilbagebetaling.
Det gør vi allerede meget for, og vi vil gerne blive bedre til det.
Men det er klart, at det er lettere for os at tage kontakt til de få virksomheder, der betaler smøreolieafgift, end det er at udsøge og kontakte alle, der har fået udbetalt sygedagpenge som selvstændige erhvervsdrivende, for nu blot at nævne et par af de eksempler, der er forekommet i virkelighedens verden i de senere år.
Ofte står vi i en situation, hvor vi siger til hinanden, at det ville have været rart med mere detaljerede indberetninger eller mere præcise data, når tilbagebetalingssituationen er opstået.
Prisen kan være, at vi skaber noget ekstra bøvl for de få virksomheder, der skal have noget betalt tilbage, men den pris må vi i givet fald være nødt til at betale.
Jeg vil gerne se på, om genoptagelsescirkulærerne kan forenkles.
Det er ikke just de lettest tilgængelige juridiske tekster, vi taler om, men det hænger desværre sammen med, at det er meget komplicerede sager.
Med hensyn til de erhvervsøkonomiske virkninger er vi tilbage i problematikken fra før.
Jeg vil gerne se på, om vi kan gøre det bedre, men man skal være opmærksom på, at administrationen ikke altid har alle oplysninger.
Nogle gange har vi dem, og så kan vi lave et rimelig præcist skøn over de forventede erhvervsøkonomiske virkninger, men andre gange mangler vi oplysningerne, og jeg vil altså ikke stille flere indberetningskrav til virksomhederne, end det er nødvendigt.
Med hensyn til omkostningsgodtgørelse skal den ordning, vi har nu, revideres i næste folketingsår.
Revisionsbestemmelsen fremgår af loven, og jeg vil sørge for, at genoptagelsessagerne kommer med, når vi reviderer ordningen.
Efter min mening bør både virksomheder og borgere have samme adgang til omkostningsgodtgørelse, som de har i almindelige klagesager og domstolssager.
Forslaget om, at virksomhederne også skal have godtgjort interne udgifter, ligger derimod uden for denne ordning og kræver meget nøje overvejelser.
Kan godtgørelser for interne udgifter i det hele taget administreres, uden at vi skaber mere administrativt bøvl for virksomhederne?
Hvis alle spørgsmålene skal løses til fordel for borgere og virksomheder, er vi ude i en markant dyrere løsning.
Jeg har set i pressen, at det anslås, at beslutningsforslaget vil give et årligt provenutab i størrelsesordenen 50-100 mio. kr.
De tal kan jeg ikke bekræfte, men min umiddelbare vurdering er, at det er lavt sat.
For at samle op: Jeg mener, der er al mulig grund til at se samlet på de problemer, der knytter sig til genoptagelsessagerne, og jeg vil derfor bede Skatteministeriet om navnlig at se på, hvordan kvaliteten og tilgængeligheden af genoptagelsescirkulærerne kan forbedres; om der kan foretages bedre vurderinger af de økonomiske virkninger af genoptagelserne, både når proceduren starter og som en slutevaluering; om der kan ændres på bevis- og dokumentationskrav, og om vi kan gøre mere for at undersøge, udsøge og underrette de berørte virksomheder og borgere.
Jeg vil underrette Folketinget, når overvejelserne er bragt til ende, og som jeg har nævnt, skal omkostningsgodtgørelsen under alle omstændigheder tages op til revision i næste folketingsår.