Karen Jespersen (V), 2000-02-10:
Jeg vil gerne sige til hr. Tom Behnke, at hvis der var nogen, der morede sig i embedsmandslogen, kunne det jo også være, at det var selvironi, at det skyldtes deres egen uformåenhed til at formulere sig, så det er til at forstå.
Jeg vil i hvert fald sige, at jeg sætter altid stor pris på hr. Tom Behnkes ordførerbemærkninger - bestemt ikke fordi jeg altid er enig i dem, men jeg oplever altid, at der er gjort et grundigt forarbejde, og at der bliver peget på nogle problemer, som vi kan have gavn af at forholde os til.
Med hensyn til støtte- og kontaktpersonordningen oplever jeg det bestemt ikke, som om der er lagt op til en forringelse; men de nærmere regnestykker vil jeg afholde mig fra at gå ind i.
Jeg mener, det er en utrolig god ordning, som er et af de klare fremskridt, Folketinget har vedtaget på det sociale område til stor gavn for nogle af de mennesker, der har det sværest i vores samfund, og jeg synes, vi skal bruge den periode, indtil loven skal revideres igen, til at følge den nøje og snakke med organisationerne på området, sådan som der også er lagt op til. Hvorvidt revisionsperioden skal være kortere, mener jeg også vi kan diskutere her mellem første og anden behandling.
Det er en god ordning, og finder vi ud af, at der er grund til at ændre den og forbedre den, kunne det da godt være en grund til, at det skulle gå hurtigere.
Jeg tror, ordningen har en meget vigtig forebyggende effekt, og derfor synes jeg, der er grund til at se på de mennesker, som man kan sige har meget store sociale problemer.
De er måske ikke sindslidende i traditionel forstand, men de kan godt alligevel have de samme problemer med at klare hverdagen i egen bolig og kan derfor have
stor gavn af en støtte- og kontaktperson, men kan måske ikke få en sådan støtte i dag.
Det er en af de ting, jeg håber, vi kan snakke videre om, også efter at forslaget er vedtaget.
Fru Jette Gottlieb var inde på spørgsmålet om bagatelgrænsen.
Det, der sker med forslaget, er en tydeliggørelse af det, der allerede står i lovgivningen, så der er ikke noget med, at bagatelgrænserne bliver skærpet.
Men det kan vi jo også vende tilbage til i udvalget.
Med hensyn til godkendelse af opholdssteder for voksne
er det jo en af de større ændringer i forslaget, og det er jo et typisk eksempel på, at et politisk valg aldrig er et valg bare mellem en god beslutning og en dårlig beslutning.
Der er plusser og minuser ved de fleste beslutninger, og når vi oprindelig ikke havde tilsynet med i forslaget, var det netop for at få nogle større frihedsgrader.
Når man har tilsynet, har man selvfølgelig også mulighed for at sige nej.
Det samme problem har vi med opholdssteder for børn og unge under 18 år.
Her er der også mulighed for at sige nej, men der er altså grænser for, hvor meget anderledes man kan lave det end sådan, som det er grebet an her.
Men vi kan da bruge det som en anledning til at diskutere det dilemma, vi er imellem ønsket om et godt tilsyn og muligheden for, at man lokalt siger nej til at give et tilbud til nogle mennesker, som i allerhøjeste grad har brug for et sådant tilbud.
Til hr. Tom Behnke vil jeg sige, at et ordentligt tilsyn er faktisk dyrt, hvis det skal være effektivt.
Men lad os tage en diskussion om, hvad et ordentligt tilsyn egentlig er, og hvad det kræver.
Jeg tror, det var hovedparten af de ting, som ordførerne var inde på, men samlet set var det jo en meget positiv modtagelse af forslaget, og det er jeg selvfølgelig meget glad for.
Jeg tror, at forslaget om et egentligt retskrav på en plejehjemsplads til ældre er fremsat i den positive hensigt at give ældre mere trygge vilkår.
Men den måde, forslaget er lavet på, gør, at jeg fristes til at sige, at det godt kan komme til at virke som et paradeforslag, og når jeg siger det, er det, fordi det er et forslag, der ikke vil kunne fungere i virkelighedens verden.
Man kunne også sige, at når man ser forslaget efter i sømmene, jamen så viser det sig, at man ikke kan lave den type forslag, det er i hvert fald meget svært, og jeg synes, at måden her at gribe det an på viser, hvor svært og måske umuligt det er at gå ind og skabe retskrav på denne type sociale tilbud.
Når forslaget handler om et retskrav til ældre på en plejehjemsplads, så virker det jo absurd, at man siger, at ældre jo i terminologien plejer at være mennesker, der er folkepensionister over 67 år, for det er jo absurd at snakke om, at hele den gruppe borgere skulle have et retskrav på en plejehjemsplads.
Hvis der i princippet skulle være en plejehjemsplads til alle ældre, jeg tror såmænd efter et meget, meget groft skøn, man kunne sige et eller andet sted med 100 mia. kr., men selv hvis man sagde, det var alle ældre over 80 år, der i princippet skulle være en plejehjemsplads klar til, ville det også være utrolig dyrt.
Så kan det godt være, at forslagsstillerne vil sige, at det jo også er en mindre gruppe, vi taler om, men hvorfor er det så ikke beskrevet, at det er en mindre gruppe?
Det tror jeg hænger sammen med det, jeg siger om, hvor svært eller umuligt det er at lave regler på den her måde, for vi kan ikke centralt her fra Folketinget definere, hvad det er for en gruppe mennesker, der har brug for at komme på plejehjem. Det kan ikke defineres aldersmæssigt eller efter plejebehov, og jeg tror også, det er derfor, at forslagsstillerne har valgt den her meget brede kategoriafgrænsning.
Dertil kommer jo, at jeg synes, det er et forenklet syn
på de ældre, hvor man jo gør dem langt svagere, end de er, når man taler om, at de sådan som gruppe har det her behov for en plejehjemsplads.
Dertil kommer også, at det jo er en forældet tankegang at tale om, at det lige præcis er plejehjem, der er brug for.
Derfor er det også forkert, når den misforståelse endnu en gang bliver gentaget her,
at antallet af plejehjem er faldet dramatisk, og jeg synes, det er ærgerligt, for der er bestemt en diskussion at føre om, hvordan vi sikrer, at der er plejehjemspladser nok.
Men det er jo forkert at fremstille det, som om der i dag er 12.000 færre plejehjemspladser, end der var for 10 år siden eller i 1987, for det, der jo er sket, er, at man i dag bygger moderne plejeboliger efter ældreboligloven, som jo fungerer som plejehjem på den måde, at der er døgnbemanding under samme tag, som de ældre har deres boliger.
Derfor synes jeg, det er vigtigt at holde fast i, at vi i dag faktisk har det største antal plejeboliger, vi sådan set nogen sinde har haft.
Det betyder ikke, at der er pladser nok, men det betyder i øvrigt, at ventelisterne er blevet kortere, og at færre mennesker venter.
Det er også på grund af, at der stadig væk er ventelister, at regeringen har lavet en udbygningsplan, plejeboligreformen, i 1996, hvor målsætningen jo er at sikre, at der ikke er ventelister, og det er jo en målsætning, vi holder nøje øje med, og der sker også en jævnlig udbygning år for år, der gør, at antallet på venteliste falder.
Så jeg synes, det er vigtigt, at vi har et udgangspunkt, der hedder, at alle ældre altså ikke er svage og plejekrævende, men at vi selvfølgelig skal sikre ordentlige boliger til ældre og ikke mindst til de svage og de plejekrævende, herunder de demente, og at der også er etableret både lovgivning og rammer for at sikre, at de pladser, vi stadig væk mangler, vil blive bygget i løbet af de kommende år.
På den måde synes jeg faktisk, at der er sikret en rigtig og fornuftig udvikling, og det er også baggrunden for, at jeg må afvise forslaget her, ligesom nogle
af de mere overordnede kommentarer til retskravet og til hele synet på de ældre selvfølgelig også indgår i baggrunden for afvisningen.