Rikke Hvilshøj (V), 1999-03-17:
Når jeg hører fru Lissa Mathiasen, føler jeg mig egentlig mere hensat til en kommunalbestyrelsessal end en Folketingssal, hvor jeg inderst inde føler, at sådan en debat ville være meget mere relevant.
Efter valget sidste år fik vi ikke blot en ny boligminister, men også en byminister.
Når regeringen har besluttet at udvide en ministers ressort, skal det selvfølgelig også udfyldes, og det er i høj grad sket med afgivelsen af denne redegørelse.
Set med Venstres øjne er det ikke kun til det gode.
By- og boligministerens redegørelse er gennemsyret af ministerens behov for at styre og regulere landets byer i en detalje, som vi i Venstre mener tilkommer de enkelte kommuner.
Redegørelsen indeholder en masse flotte intentioner og ideer, som er svære at være uenige i.
Således er regeringens overordnede bypolitiske målsætninger malet med så bred en pensel, at de næppe har mange modstandere.
Men at disse brede målsætninger skal følges op af en statslig detailstyring gennem et hav af projekter, er der nok større uenighed om.
Det er i hvert fald ikke en linje, Venstre kan bakke op om.
I det hele taget kan jeg undre mig over efter at have læst denne redegørelse, hvad det egentlig er for interesser, ministeren kan varetage, der ikke kan varetages af byernes kommunalbestyrelser.
Jeg er især nysgerrig efter at høre, hvordan ministeren vil udnytte sin mulighed for anmode miljø- og energiministeren om at tage beføjelser i anvendelse, hvad angår planloven.
I Venstre håber vi på, at ministeren vil holde sig fra at benytte sådan en beføjelse.
Hvis der skulle være en idé i en byminister, ville Venstre foretrække, at den holdt sig til at indsamle erfaringer fra hele landet og videregive ideer til inspiration tilbage til byerne og deres kommunalbestyrelser, og vi håber bestemt ikke, at denne fokus på projektmageri i byerne tager fokus væk fra mere relevante emner som f.eks. en meget tiltrængt lejelovsrevision. Med redegørelsen er der dog ingen grænser for, hvad der er bypolitik inden for by- og boligministerens ressortområder.
Således bliver alt lige fra uddannelsespolitik og socialpolitik til erhvervspolitik og miljøpolitik nævnt som indsatsområder.
Jeg er ikke nødvendigvis uenig i de her målsætninger, men hvordan stemmer det overens med det andet udsagn i redegørelsen om, at statens opgave er at sikre bedst mulige rammebetingelser, som sikrer, at de amtskommunale og kommunale myndigheder får størst muligt råderum til at føre en fremadrettet bypolitik? Gennemgående for de mange forslag i redegørelsen er, at det er et klart angreb på det kommunale selvstyre.
Ministeren fastlægger en politik, som det burde være frit for kommunerne at fastsætte.
Ministeren vil styre sine mange ideer gennem puljer.
De andre kan ingen få.
Dette puljetyranni har en tendens til at oparbejde et ikkeeksisterende behov, og det lider samtidig af fravær af demokrati.
Således er et lokaldefineret projekt fuldstændig afhængigt af, om det falder i ministerens smag.
Jeg mærker selv i mit kommunalpolitiske virke, hvordan dagsordener og initiativer styres af, hvilke puljer der kan søges.
Det er i høj grad en centralisering og svækkelse af det kommunale selvstyre, der i højere grad gør kommunalbestyrelsen til administrator af regeringens projektønsker.
Generelt ønsker vi i Venstre, at vi kommer væk fra dette puljetyranni og i stedet deler pengene ud gennem bloktilskuddene og derefter overlader dispositionen og prioriteringen til kommunerne.
Det, ministeren lægger op til her, er et skridt i den forkerte retning.
Der lægges i redegørelsen op til en systematisk indsats for at opbygge, formidle og nyttiggøre viden om byernes funktionsmåde og udviklingsbetingelser.
I Venstreører lyder det relevant, men hvor langt er man med det i dag?
Var det ikke en idé at starte her, inden man sætter et hav af projekter i gang?
Ved vi i dag, hvad skatteborgerne har fået ud af de mange projekter, som allerede er igangsat, og er der i dag sikret en ordentlig, uvildig evaluering af igangsatte projekter?
Det ville være af stor værdi at vide, inden man igangsætter flere af disse projekter.
I redegørelsen udtrykkes det, at regeringen ønsker at undersøge, om der på forsøgsbasis kan etableres det, der i redegørelsen kaldes frikvarterer.
Der kan fås dispensation for gældende lovgivning og andre reguleringer.
Umiddelbart kan det være svært at se forskellen på dette forslag og de frikommuneforsøg, som regeringen i 1993 afskaffede.
Derfor har jeg da en forhåbning om, at regeringen vil være positiv over for beslutningsforslaget om frikommuneforsøg fremsat af De Konservative, CD og Venstre, der på fredag er til første behandling her i salen.
Aktiv borgerdeltagelse bliver også berørt i redegørelsen.
I Venstre vil vi altid arbejde for at give borgerne en større indflydelse på deres egen dagligdag og vil bakke ministeren op i disse hensigter.
Men at redegørelsen kommer fra en socialdemokratisk minister, fornægter sig ikke, når det bliver udtrykt, at borgerne skal have reel indflydelse, for dette betinges af, at der skal være en klar markering af rammerne for borgernes indflydelse i forhold til den almene samfundsinteresse.
Så er det jo, at vi er tilbage ved en centralistisk styring af indflydelsen.
Men interessant er det da, at der i redegørelsen fastslås, at det er et centralt mål for bypolitikken at understøtte nye forvaltnings- og deltageformer, der kan skabe grundlag for en hensigtsmæssig og smidig forvaltning af de moderne byer og samtidig kan øge borgernes muligheder for i hverdagen at øve indflydelse på udviklingen. Her synes jeg jo, at bydelsforsøgene i København er et godt eksempel på dette, og jeg vil da derfor spørge ministeren, om dette er et udtryk for en opbakning til at gøre bydelsrådene i København permanente. Blandede boformer er et andet tema, der tages op i redegørelsen.
I Venstre kan vi tilslutte os målsætningen om blandede boformer.
Især ønsker vi at give folk i en almen bolig muligheden for at overtage den på ejer- eller andelsbasis.
Det vil give folk en større ansvarsfølelse
I redegørelsen udtrykker ministeren også, at der kan ske udvidelser af de boligsociale forpligtelser i ejerboliger, private andelsboliger og private udlejningsboliger.
Baggrunden for ministerens forslag er, at sociale problemer har en tendens til at koncentrere sig i særlige kvarterer præget af alment boligbyggeri.
På den baggrund har ministeren i en anden anledning konkluderet, at den private udlejningssektor skal tvinges til at tage flere beboere med sociale problemer.
Denne form for tvang kan vi ikke støtte i Venstre.
I anden sammenhæng har jeg hørt udtalelser om, at der ikke er flere dårligt socialt fungerende i det almene boligbyggeri i København i forhold til den private udlejning.
Det kunne være interessant at få kortlagt
, inden ministeren fortsætter sine anklager mod de private udlejere om ikke at ville tage beboere med sociale problemer.
Mon ikke problemet i højere grad består af, at de almene boliger er samlet i stærke koncentrationer, hvorimod den private udlejning i højere grad er blandet med andelsbolig- og ejerboligejendomme?
Det er måske den lange tradition for sektorpolitik og planlægning, som omtales i redegørelsen, der har slået fejl.
Resultatet er bl.a. mange store isolerede boligblokke.
Konklusionen er i hvert fald nærliggende.
Ministeren ønsker at overveje, om reglerne om lejeres råderet kan udvides i forhold til ejere.
Jeg håber, at ministeren husker at respektere ejendomsretten.
Der bør alene være tale om frivillige aftaler mellem ejer og lejer.
Min konklusion på denne redegørelse er, at der er nogle positive åbninger fra ministeren om borgerindflydelse, om blandede boligformer og om frikvarterer, som jeg vil tillade mig at kalde frikommuneforsøg, men redegørelsen er domineret af en volumensyge, hvor en minister vil til at styre og regulere i en grad, der vil svække det kommunale selvstyre betragteligt.