Kim Behnke (FP), 1999-02-11:
Lad mig starte med at komme med en indrømmelse til hr. Frank Aaen.
Statsministeren skulle have lidt skældud, men heller ikke mere.
Da vi så det første udkast, hr. Frank Aaen havde til, hvad der så skulle vedtages i dag, ja, så gik det op for os, at det egentlig ikke engang var en lidt halvblød næse.
Vi anbefalede Enhedslisten, at man udbyggede vedtagelsen og tog nogle af de områder med, hvor der også er store problemer, nemlig spørgsmål omkring hjemløse, spørgsmål omkring sindslidende, der ikke kan få enestuer, selv om regeringen har lovet, at den vil gøre noget ved det.
Men selv ikke engang det, som burde være indlysende fornuftigt, kunne finde vej ned på Enhedslistens og hr. Frank Aaens forslag til vedtagelse for i dag.
Hvorfor?
Ja, fordi hr. Frank Aaen og Enhedslisten i virkeligheden ikke har mod til at gøre det, de burde gøre, nemlig trække tæppet væk og ikke længere være regeringens parlamentariske grundlag.
De forsværgelser, vi har hørt i dag fra Enhedslisten om, at man ikke rigtig er regeringens parlamentariske grundlag, står jo ikke særlig troværdigt oven på dagens debat.
At Enhedslisten så har fuldstændig ret i deres kritik af regeringen, ja, det er jo så fuldstændig evident.
Allerede da den nuværende statsminister blev statsminister, erklærede han meget modigt, at nu skulle vi have moralens årti.
Nu skulle der føres en anstændig, ordentlig politik i Danmark, og det lå flot som nyfalden sne oven på kaosset efter en borgerlig regering, der strandede på spørgsmålet omkring tamilsagen. Men måned efter måned, år efter år har vi jo oplevet, at i de 6 år, der er gået - det er ganske vist ikke et årti - har vi haft den ene skandale efter den anden.
Topmålet var dog forud for valget i marts måned.
Da statsministeren i almindelig panik over, hvad vej meningsmålingerne gik og udsigten til ikke længere at skulle være statsminister, så sig rundt i det politiske landskab: Hvad kan vi så gøre for at redde nogle ekstra mandater hjem, nogle ekstra stemmer? Der blev der jo afgivet løfter i et sådant omfang, som sjældent er set før.
Men ikke nok med, at der blev afgivet løfter, det blev ved samme lejlighed hævdet, at oppositionen havde helt andre planer for det danske samfund.
Og det var dér, at snoren knækkede, og det var derfor, at statsministeren måtte ud i et så lidet troværdigt ærinde som at sige undskyld til den danske befolkning.
Der var bestemt noget at undskylde, der var nemlig grund til at undskylde, at man havde været så uforskammet og ubehagelig og så urimelig og så uretfærdig i en valgkamp, som tilfældet var.
Hører vi så statsministerens forsvarstale i dag, ja, så må man også undre sig over, at statsministeren ikke snart har lært at lade være med at komme med de mange usammenhængende påstande.
Folk skal blive længere på arbejdsmarkedet, siger statsministeren i dag.
I morgen skal Folketinget behandle et lovforslag om at nedsætte pensionsalderen fra 67 til 65 år.
Der er ikke meget »længere på arbejdsmarkedet« i det forslag.
Så hævder statsministeren, at der er orden i økonomien, selv om de seneste betalingsbalancetal kan dokumentere det modsatte, og selv om det er en kendsgerning, at i nogle af de allervigtigste erhverv for det danske samfund, nemlig eksporterhvervene, hersker mismod og mangel på tro på fremtiden.
Vi kan fra Fremskridtspartiets side støtte begge de forslag, der er fremsat til vedtagelse her i dag, og med den rækkefølge, de kommer til afstemning i, ja, så vil det betyde, at i første omgang støtter vi vedtagelsen fra firkløveret.
Når den ikke er vedtaget, så kan vi også støtte den vedtagelse fra Enhedslisten, selv om - det er til hr. Frank Aaen - den er en meget tynd kop te.