Karen Jespersen (V), 1999-10-28:
Jeg synes, det er utrolig godt og konstruktivt, at vi får en debat om, hvordan en anden form for samarbejde kan hjælpe nogle af dem i vores samfund, der har allermest brug for hjælp, både de børn, der lever under vanskelige sociale vilkår, og deres forældre.
Det her er et meget godt eksempel på, at vi bestemt ikke altid bruger pengene rigtigt.
Det er et område, hvor vi bruger mange penge, men hvor vi stadig væk kan se, at der er mange børnefamilier og børn, der stadig væk ikke får en hjælp, der for alvor bringer dem ud af deres vanskeligheder,
selv om man bruger mange penge på at hjælpe dem.
En af de ting, der virkelig batter noget - det er jeg meget enig med forespørgerne i - er faktisk, at de mennesker, der har med de børn at gøre, samarbejder på en anden måde for at sørge for, at hjælpen bliver koordineret og trækker i den samme retning.
Det drejer sig jo både om det, man kalder et tværfagligt samarbejde, der handler om de fagpersoner med forskellig uddannelse og arbejdsområde, der arbejder sammen, f.eks. pædagoger, lærere, sundhedsplejersker og socialrådgivere, og så drejer det sig om det, forespørgerne rigtigt nok kalder det tværsektorielle samarbejde, der siger noget bestemt om, hvor de samarbejdende personer kommer fra.
Det vil sige, når ansatte fra forskellige myndigheder og forvaltninger samarbejder.
Samarbejdet mellem skole, socialforvaltning og politi, det såkaldte SSP-samarbejde, er jo et godt eksempel på det, hvor vi ved, at nogle af de børn og unge, der er i klemme, ikke kan hjælpes alene i socialforvaltningen eller alene i skolen eller alene med politiets indsats.
Hvis de tre instanser arbejder sammen, så er det faktisk muligt at give de børn og unge en hjælp, der bringer dem ud af de vanskeligheder, de er i.
Jeg vil egentlig sige, at helt tilbage fra starten med regeringens børneudvalg, der kom med en handlingsplan i 1994 for de svagtstillede børn, var den her tankegang en bærende idé. Det, vi har kunnet gøre som regering, har jo i høj grad været, at vi har tilskyndet kommunerne og amterne til at samarbejde på en ny måde.
Det er jo noget af det, der kan være svært at lovgive om, fordi det handler om tilrettelæggelse af arbejdet ude omkring lokalt, og der er jo tradition for, at det er op til den lokale myndighed selv at finde ud af, hvordan man griber det an.
Man kan så diskutere, om det er rigtigt, og det skal jeg vende tilbage til.
Men det er i hvert fald ud fra den overordnede holdning, at vi har forsøgt at fremme det tværsektorielle og det tværfaglige samarbejde.
I serviceloven, der jo trådte i kraft for godt et år siden, er der som noget helt nyt en formålsbestemmelse, som der jo var bred tilslutning til her i Folketinget, og der bliver det netop understreget og meget detaljeret beskrevet, hvad der er hensigten med sådan et samarbejde, og der bliver lagt op til, at for at opfylde hensigterne med hjælpen til børnene og deres familier er det meget vigtigt, at der bliver samarbejdet både på tværs af faggrænser og på tværs af sektorer. Der har været en række forskellige metodeudviklingsprojekter, hvor vi har støttet kommunerne i nye former for samarbejde, og som noget nyt har vi gjort det, at vi har brugt erfaringerne fra de modelprojekter som undervisningsmateriale.
Socialministeriet blander sig jo ellers ikke i, hvad det er for bøger, man bruger, når man uddanner pædagoger og sagsbehandlere.
Men egentlig synes jeg, at det er en ret nærliggende og en god idé, at vi er med til at opsamle og formidle nogle af de gode erfaringer, der er ude omkring, til nye lærebøger til de forskellige seminarier og sociale højskoler, og det har vi egentlig haft gode erfaringer med.
Noget af det, der er sket på det seneste, er, at vi har fået et utrolig godt samarbejde med Kommunernes Landsforening om en bedre indsats i landets socialforvaltninger.
Man kan jo sige, at socialforvaltningen er jo mødestedet mellem borgerne og den sociale lovgivning, og hvis ikke det mødested fungerer som et bindeled mellem hensigten i lovgivningen og den enkelte borger, jamen så er det, der opstår problemer, uløste problemer for borgerne, og frustrationer og manglende effektivitet, kan man også sige, i den offentlige indsats og i den måde, vi bruger pengene på.
Det er baggrunden for, at vi i Socialministeriet er gået sammen med Kommunernes Landsforening og en håndfuld kommuner om at udvikle bedre instrumenter og værktøjer til at sikre en bedre indsats i socialforvaltningerne.
Og én af de ting, man dér arbejder med, er lige præcis det tværfaglige og det tværsektorielle arbejde.
Vi har også det, der hedder et anbringelsesudvalg, hvor vi sammen med kommuner og amter ser på mulighederne for at anbringe børn, og hvordan man samarbejder om hele anbringelsesforløbet.
skal have.
Og det drejer sig også om at vurdere, hvordan der bliver samarbejdet ude omkring, om det er med den størst mulige effekt i forhold til de familier og børn, der er tale om.
Vi har valgt nogle særlige fokusområder ud.
Vi ser f.eks. på familier med alkohol- og narkotikaproblemer, hvor forældrene er misbrugere på den ene eller den anden måde, og hvor vi ved, at det er børn, der i særlig høj grad kommer i klemme, og hvor vi ved, at det også er her, der i høj grad er brug for en tværfaglig indsats.
Det drejer sig også om børn
af forældre, der sidder i fængsel, og noget af det, vi også går i gang med, er børn, der er blevet seksuelt misbrugt eller oven i købet har været udsat for incest.
Endelig ved vi også, at når det drejer sig om børn og børnefamilier med en anden etnisk baggrund, så er der også her særlig brug for en bevågenhed for, at de instanser, der har med de børn og familier at gøre, bliver bedre til at arbejde sammen.
Endelig kan man sige, at det største skridt, vi er ved at tage, er et lovforslag om særlig støtte til børn og unge, hvor der som noget helt nyt nu kommer ind, at der faktisk er lagt op til en lovbestemmelse om, at der skal samarbejdes på tværs i den enkelte kommune, altså et påbud om, at man skal have et team af de instanser, der har med socialt belastede børn og børnefamilier at gøre.
Den konstruktion har vi allerede i Sundhedsministeriets lovgivning om børns sundhed, men det er for snævert et sigte, og derfor er vi enige om at brede den bestemmelse ud, så den også omhandler sociale forhold.
I det hele taget kan man sige, at det lovforslag tager fat omkring nogle af de problemer, der stadig væk er, når det drejer sig om at hjælpe de mest belastede børn og deres forældre.
En anden bestemmelse, der er lagt op til i det nye lovforslag, er et pålæg om kvalitetsstandarder, altså at den enkelte kommune skal beskrive, hvad det er for en indsats, vi gør for de her familier, det drejer sig om, og hvad det er for nogle mål, vi har, og hvordan vi har tænkt os at nå de mål.
Jeg ser meget frem til, at det lovforslag bliver behandlet i Folketinget.
Der har været en meget bred politisk drøftelse allerede under det lovforberedende arbejde, der har stået på i over et år, fordi det er et ret vanskeligt område, vi har med at gøre.
Men jeg synes, at her er et område, hvor vi stadig væk bør have dårlig samvittighed, fordi der er børn, der har meget vanskelige opvækstvilkår, som ikke får den hjælp, de skal have, og derfor bringer deres negative sociale opvækst med sig videre op i voksentilværelsen.
Det er ikke, fordi der ikke bliver brugt mange penge på området.
Det gør der, men vi mangler stadig væk at sørge for en ansvarlig, grundig indsats, der hele tiden tager sigte på at hjælpe de børn, der er i klemme og deres familier.
Og på den måde ser jeg de initiativer, der er i gang, og hvor jeg synes, det her er en god anledning til at få lavet en status
over, hvor vi er henne af, når det drejer sig om at opfylde de mål, som forespørgerne stiller sig
Forhandling