Jan Petersen (S), 1999-04-20:
Højesteretsdommen den 19. februar medfører naturligvis den umiddelbare konsekvens, at den såkaldte Tvindlov skal ændres, hvilket sker med det lovforslag, som undervisningsministeren har fremsat.
Den aktuelle konsekvens kan jeg derfor ikke yderligere kommentere, idet den behandles helt normalt i Folketinget og i Folketingets Uddannelsesudvalg.
Det samråd, der har været afholdt i Folketingets Uddannelsesudvalg, hvor undervisningsministeren deltog, er det i øvrigt muligt at få adgang til ved blot at trække på det almindelige net, og det er en ganske interessant samfundsbesvarelse i denne sammenhæng.
Der er imidlertid god grund til så at gøre bemærkninger om to væsentlige emner i øvrigt efter dommen: gjorde vi, der stemte for loven, det godt og grundigt nok, da loven blev gennemført?
Og ikke mindst: får det nødvendigvis betydning for fremtidig lovgivning, at Højesteret for første gang underkender dele af en lov, som Folketinget har vedtaget?
Dommen fastslår i al sin enkelhed, at Folketinget har afgjort en konkret tvist, og at denne kompetence ifølge grundloven tilkommer domstolene.
Højesteret skrev forfatningshistorie og præciserede grænserne for lovgivningsmagtens kompetence. Folketingets flertal stod imidlertid ikke over for en entydig sagkyndig konklusion vedrørende netop forholdet mellem Tvindlovens § 7 og grundlovens § 3. Ved lovforslagets endelige behandling i Folketinget forelå notater fra Justitsministeriet og professor Claus Haagen Jensen, og desuden deltog en række af nationens førende statsretseksperter i debatten op til Folketingets vedtagelse af lovforslagene.
Fra Claus Haagen Jensens notat vil jeg citere følgende: »Retskildematerialet i relation til grundlovens § 3 er så sparsomt, at det er vanskeligt at forudse, hvordan en retssag om spørgsmålet vil falde ud.«
Sagen var undersøgt grundigt, også forholdet til § 3 i grundloven, og alligevel skulle der træffes et valg.
Den offentlige debat var ganske præcis, de juridisk kyndige udi forfatningsspørgsmål var ikke enige, og så valgte et flertal at stemme loven hjem.
Det er det ansvar, folketingsmedlemmer har.
Nu sætter dommen for fremtiden mere præcise grænser for lovgivningsmagtens kompetence, end vi hidtil har kendt, og regeringen fastslog da også umiddelbart efter dommens afsigelse, at dommen var udtryk for gældende ret.
Det er gentaget i dag, og statsministeren siger i dag, at dommen må være en rettesnor i den fremtidige lovgivningsvirksomhed.
Det er jeg enig i.
Men det vil stille større krav, og det stiller større krav til os som folketingsmedlemmer om
debat, om indsigt i de mere principielle spørgsmål, der er i forbindelse med lovforslag og Folketingets behandling af lovforslag
Jeg tænker ikke mindst på de retssikkerhedsmæssige spørgsmål og selvfølgelig også det tema, som den konkrete dom omhandler, nemlig de enkelte lovforslags forenelighed med grundloven.
Vi kan ikke på forhånd sikre os imod nye domme, der underkender et folketingsflertal, for der findes ikke - uanset hvilken model der konstrueres - én model, der gør det lettere at træffe principielle og vanskelige beslutninger i dette Ting.
Jura er jo ikke nogen eksakt videnskab, som vist også statsministeren nævnte.
Men jeg er ikke i tvivl om, at vi må bruge vore instrumenter som folketingsmedlemmer meget bevidst og noget bedre, når vi behandler fremsatte lovforslag, uanset at vi var grundige i den konkrete sag. Vi kan stille krav til regeringen om yderligere beskrivelse af de juridiske problemer, hvis vi i Folketinget og Folketingets udvalg ikke mener, at et lovforslag indeholder en tilstrækkelig beskrivelse af de mere principielle juridiske forhold, herunder forholdet til enkeltbestemmelser i grundloven.
Vi kan selv indhente den nødvendige og uafhængige juridiske rådgivning, og vi bør gøre det, så det, der er vores ansvar som folketingsmedlemmer - nemlig at foretage en tilstrækkelig grundig behandling af de forelagte lovforslag - er i orden.
Det er de konsekvenser, jeg mener vi som folketingsmedlemmer skal udlede af dommen.
Magtdelingen i vores forfatning eksisterer, og den fungerer.
Denne dom efterlader ikke nogen forfatningsstrid mellem den dømmende magt og den lovgivende magt, men der er ingen tvivl om, at den har haft en virkning ud over den aktuelle tvist, som Højesteret afgjorde.
Jeg skal afslutningsvis meddele, at vi ikke kan støtte det af Enhedslisten fremsatte forslag til vedtagelse.