runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Kristian Jensen (V), 1999-03-05:
Da Venstres ordfører, hr. Erik Larsen, ikke kan være til stede, skal jeg på partiets vegne sige, at vi synes, at forslaget her er udmærket.
Vi har de kommentarer, at den 18. april i 1996 var der her i Folketinget første behandling af Venstres forslag om frit valg af børnepasning, et forslag, som ville have givet børnefamilierne mulighed for at få 85 pct. af kommunernes udgift udbetalt, hvis man selv ønskede at passe børn i alderen fra et halvt år til ca. 5 år.
Det svarer til noget i retning af 30.000 kr. pr. barn.
Det var et forslag, som ville være et realistisk alternativ for mange til at få mere tid sammen med deres børn.
Desværre kunne forslaget ikke samle flertal her i Tinget.
Da vores forslag ville gælde alle børnefamilier og samtidig give en bedre økonomisk dækning til familierne end forslaget her fra Kristeligt Folkeparti, betragter vi
dette forslag som et skridt i den rigtige retning og har derfor meget sympati for forslaget. Kort og godt, Venstre håber, at der på et tidspunkt kan skabes flertal her i Tinget for en forbedret fritvalgsordning, så forældre, der selv ønsker at passe deres børn, får økonomisk mulighed for det.
I bemærkningerne til forslaget foreslår Kristeligt Folkeparti, at man eventuelt skulle finansiere udgifterne på 0,5 mia. ved at hæve forældrebetalingen i de offentlige tilbud.
Det vil vi fra Venstres side gerne klart tage afstand fra.
Vi ønsker i Venstre at give kommunerne ret til i friere grad at fastsætte prisen på børnepasning uafhængigt af de regler, som vi har tvunget ned over hovedet på kommunerne.
Det er nogenlunde de samme tanker, som formanden for Kommunernes Landsforening har været ude med her til morgen.
Men som sagt, Venstre har stor sympati for forslaget her.
Tove Videbæk (KRF), 1999-03-05:
Jeg vil gerne spørge hr. John Vinter, hvordan hr. John Vinter regner ud, at forældre kan ende med at sidde med en større indtægt ved at få vores tilskud.
Det er 2.500 kr. om måneden skattefrit, og det er maksimum 5.000 kr. pr. måned.
Jeg tror ikke, der er mange familier, der vil få flere penge mellem hænderne, end de havde tidligere.
Karen Jespersen (V), 1999-03-05:
Jeg kan være helt enig med forslagsstillerne i, at vi selvfølgelig skal bestræbe os på at give forældre rammer, så de har de bedst mulige betingelser for at være sammen med deres børn.
Det hænger jo også sammen med, at børnene grundlæggende er forældrenes ansvar, og derfor skal vi selvfølgelig også gøre, hvad vi kan for at understøtte dem i at kunne tage det ansvar for deres børn.
Regeringen har også taget en række initiativer i de sidste 6 år, vi har haft regeringsmagten.
Der er sket en række ændringer på en række overenskomstområder.
Der er indført en børnepasningsorlov; der er indført en fritvalgsordning, hvor man har mere fleksible muligheder for at få passet børnene i eget hjem.
Der er blevet skabt betydeligt flere pasningsmuligheder, og pasningsmulighederne er blevet gjort mere fleksible både med den fritvalgsordning, jeg nævnte før, og puljeordninger. Der sidder også en arbejdsgruppe nu, hvor regeringen sidder sammen med de kommunale parter og drøfter, hvordan vi kan gøre pasningsmulighederne mere fleksible.
Det er en udløber af kommuneaftalen fra sidste år, og der snakker vi fleksibilitet både med hensyn til åbningstider, deltidspladser og mere fleksibel takstpolitik.
Og jeg synes, det kammer fuldstændig over, hvis man begynder at tale om, hvis vi skal sige det lidt provokerende, offentligt ansatte forældre, hvis man nu skal have penge for at være sammen med sine egne børn.
Det er jo et skråplan, hvis man forestillede sig, man skulle have penge for andre offentlige ydelser, man ikke benyttede sig af, og det er også et skråplan i retning af den tankegang, at flere skal have mere, når vi snakker offentlige ydelser.
Jeg synes også, det her er i modstrid med, at Kristeligt Folkeparti vel også er et parti, der snakker om, at vi skal prøve at målrette ydelserne mod dem, der har mest behov, mod de svagtstillede og de dårligt stillede, og det er jo meget svært, når man går ind og beslaglægger ganske store summer, som forslaget her vil koste, til, at ganske almindelige forældre skal have penge for at blive hjemme og passe deres ganske almindelige børn.
Så også når vi ser det mere overordnet, synes jeg, det er et totalt skråplan i forhold til den prioritering, vi har brug for i den offentlige sektor, og regeringen kan derfor ikke støtte forslaget.
Søren Søndergaard (EL), 1999-03-16:
Nej, det har hr. Melchior fuldstændig misforstået.
Altså, formålet med at stille den her forespørgsel er bestemt ikke at forhindre, at nogle af de konkrete og korrekte problemer, som er rejst, også af Dansk Folkeparti, ikke bliver diskuteret.
Tværtimod.
Men det er at se dem i en bredere sammenhæng og give dem en konstruktiv løsning.
I stedet for at give dem en løsning, som fører til en hetzkampagne, er det netop at lave en proces, hvorigennem vi kan få nogle ting ændret.
Det er det, der er formålet.
Og det er selvfølgelig også derfor, der står »at sikre kvalitet og fornyelse«.
Det er med det formål, vi skal have den redegørelse, og det vil selvfølgelig ske ved, at når den redegørelse foreligger, vil vi tage en debat her i Folketinget, hvor vi helt konkret vil gennemgå, hvad det så betyder for fremtiden.
For det er rigtigt: Vi skal ikke sidde og beslutte, hvilken kunst der skal indkøbes, men det er selvfølgeligt, naturligt, at vi skal forholde os til, om det er relevant, at det er en meget lille gruppe, der indkøber kunst, og det er selvfølgelig meget relevant, at vi forholder os til, om ikke den gruppe skulle gøres noget større.
Og det skal vi bl.a. gøre på baggrund af den redegørelse som led i processen.
Vi ses til den diskussion, kan jeg sige til hr. Melchior.
Aase D. Madsen (DF), 1999-03-16:
Ja, det er søreme da godt, at vi ikke kom med som medforsslagsstillere her, når man er så dybt uenig om, hvad forslaget med hensyn til redegørelsen i virkeligheden indeholder.
Og jeg kan da godt se, jeg var naiv.
Jeg troede jo, at det var ministeren, der skulle sige til Statens Museumsnævn: Nu skal I udarbejde en redegørelse, der indeholder dit og dat med tilbageblik på bl.a., hvad der er sket, og hvad vi kan gøre bedre.
Og her siger hr. Arne Melchior: Jamen det er bare en rapport af de sædvanlige osv., osv.
Jamen så kan man jo lige så godt lade være.
Hvorfor er CD så gået med på denne redegørelse?
Jeg synes, det er utrolig pinligt.
Arne Melchior (CD), 1999-03-16:
Jeg har bare påpeget, at der bruges et ord, som næsten er nøgleordet i denne vedtagelsestekst, som ikke ret mange ved hvad betyder.
Jeg skylder biblioteket at oplyse, at det desværre først nåede mig efter min ordførertale.
Så fik jeg et notat på 10 sider om armslængdeprincippet, og der står bl.a. at læse: »Igennem hele evalueringsperioden har vi oplevet stor uklarhed om begrebet armslængde.
Det anvendes i flæng som skjold eller våben, og der er nærmest gået inflation i begrebet«.
Lidt tidligere på samme side står der der: »Vort bud på et lokalt, regionalt armslængdeorgan er et lille, operationelt fagråd med indstillingsret, personligt udpegede rådsmedlemmer, heraf 1 eller 2 fagpersonligheder udefra«.
Men det er altså ingen af de svar, jeg fik af de ordførere, der har været med til at lave teksten.
Jeg har da lov at påpege, at når vi alligevel kan stemme for, så er det, fordi der ikke står noget væsentligt nyt, og selvfølgelig skal diskussionen da ikke standse med denne debat eller denne vedtagelse.
Må jeg minde om det gode gamle ord: Aldrig færdig, altid på vej.
Det er da klart.
Jeg sagde bare: Det er en dynamisk proces, en hele tiden for sig gående proces.
Der skal bare ikke være noget stort sporskifte.
Der skal ikke være nogen stor retningsændring.
Det store flertal af befolkningen og dets repræsentanter på Tinge er enige om retningen, og det er jeg glad ved at kunne konstatere, og derfor kan vi stemme for denne fælles tekst.
Henrik Svane (RV), 1999-03-16:
Det har vi været i gang med i eftermiddag, og det synes jeg har været spændende.
I Det Radikale Venstre ønsker vi at fastholde armslængdeprincippet.
Dette princip er ikke udtryk for ministeriel eller politisk ansvarsforflygtelse, men betyder, at bredden og alsidigheden sikres bedst muligt.
Reglerne omkring beskikkelse til de forskellige udvalg, som ministeren har fremlagt, er også med til at sikre, at vi ikke skaber eller udvikler en kunstjunta eller en kunstklike. Armslængdeprincippet er heller ikke ensbetydende med, at beslutninger henlægges uden mulighed for indblik for offentligheden.
Oplysninger om prioriteringer og forbrug er tilgængelige for enhver, der måtte ønske det.
Det Radikale Venstre ønsker at fastholde alsidigheden.
God kunst kan indkredses, men ikke defineres præcist.
Desuden forandres ting, og det gælder også kriterierne for, hvad kunst er.
Blandt andet derfor er det fornuftigt at have
periodiske rotationer i de fungerende ekspertudvalg, der er ansvarlige for indkøb og salg af kunst.
Samtidig indkøbes kunst selvfølgelig til glæde for samtiden, men lige så vigtigt er det at sikre, at eftertiden også får adgang til samtidens kunst.
Tænk, hvis ingen havde bevaret Rembrandt, van Gogh og andre. I den forbindelse er det vigtigt for mig at understrege, at radikal kulturpolitik ikke er et spørgsmål om at understøtte og fastholde danske arbejdspladser; det vil sige, at kunst ikke skal opkøbes med det formål for øje.
Målet er derimod at understøtte og bevare et bredt udsnit af den danske kulturarv.
Overordnet er det derfor Det Radikale Venstres opfattelse, at reglerne på kunstområdet er gode og fungerer efter hensigten i det store og hele.
Det betyder ikke, at der ikke kan foregå tvivlsomme og uhensigtsmæssige ting indimellem, men intet system eller lovkompleks kan sikre ufejlbarlighed og perfektionisme.
Det kan kun en vedvarende og konstruktiv dialog om de pågældende emner.
En sådan dialog vil Det Radikale Venstre være med til at føre også fremover. Vi er medforslagsstillere af forslag til vedtagelse, og jeg skal på vegne af Kristeligt Folkepartis ordfører, som ikke kan være i salen for øjeblikket, naturligvis medgive, at Kristeligt Folkeparti også er medforslagsstiller til dette forslag.
Søren Søndergaard (EL), 1999-03-16:
Jeg synes også, der er grund til at sige tak for debatten - sådan set begge debatter, vi har haft i dag.
Det var ærgerligt, at vi ikke kunne tage dem samtidig, men det ønskede Dansk Folkeparti ikke.
Men jeg synes, det har været godt med den her debat, fordi den har vist bred opbakning til, at der skal gives kunststøtte.
Her fra Folketinget har der været bred opbakning
til det.
Jeg vil godt tage udgangspunkt i en enkelt bemærkning, som hr. Søren Hansen kom med, som jeg synes var fuldstændig rigtig.
Han sagde nemlig, at det var vigtigt, at der var mere end et parnas, man kunne henvende sig til.
Og det er så sandt, som det er sagt.
Det er vigtigt, at der er mere end et parnas.
Men så er det jo også vigtigt, at de forskellige parnasser, man henvender sig til, reelt består af forskellige personer.
Så er det jo vigtigt, at vi ikke har en situation, hvor det er den samme gruppe af mennesker, der den ene dag er
på det ene parnas, den næste dag på det andet parnas
, den tredje dag på det tredje parnas og så fremdeles i en flot karrusel.
For så får vi reelt ikke valgfriheden i forhold til flere parnasser.
Så får vi et lukket system, og så får vi risikoen
for, at formelt set fuldstændig uafhængige parnasser samstemmende sidder og beslutter at indkøbe nøjagtig den samme kunstneriske udtryksform. Det er selvfølgelig derfor, at vi har været optaget af det der med mangfoldigheden.
Det er derfor, vi har været optaget af det med sammensætning af de forskellige udvalg.
Vi er glade for, som også kulturministeren lægger op til, at tage en reel diskussion om de problemer, der er mellem et repræsentantskab, som sammensætter et tremandsudvalg, et repræsentantskab, hvor nogle fra det repræsentantskab så får støtte fra tremandsudvalget osv. Der er nogle reelle problemer, og de problemer skal vi diskutere.
Det vil vi selvfølgelig også i den kommende periode følge op med § 20-spørgsmål og på andre måder, indtil vi får en redegørelse, vi kan diskutere videre ud fra.
Jeg er afslutningsvis meget enig med ministeren i, at denne her diskussion opsender et signal.
Det er et signal mod indspisthed, det har været et signal mod favorisering af støtte til bestemte kunstneriske udtryk.
Og på den måde har det netop været en god dag for en bred dansk kunst.
Arne Melchior (CD), 1999-03-16:
Bare en kort replik til kulturministeren for at der ikke skal danne sig misforståelser.
Jeg havde ellers haft lejlighed til over for hr. Søren Søndergaard at forklare, hvad jeg mente med status quo.
Jeg sagde: »aldrig færdig, altid på vej«.
Jeg sagde, der ikke var tale om en statisk tilstand, men en dynamisk tilstand.
Og nu har jeg for en sikkerheds skyld slået ordet op en ekstra gang.
»Status quo« står altså for »nuværende tilstand« og ikke »nuværende stilstand«, for vi har jo heldigvis ikke nogen stilstand. Kulturministeren må da gerne sige det til Folketinget, men hun ved, at folketingsmedlemmerne, hvis noget, i hvert fald har forstået altid at følge tingene med kritisk opmærksomhed.
Det kan sagerne ikke blive fri for.
Det skal de heller ikke være.
retning.
Søren Søndergaard (EL), 1999-03-16:
Det er en redegørelse, vi har bestilt, og jeg kan love fru Aase D. Madsen, at hvis den redegørelse ikke afklarer og forholder sig positivt også med hensyn til fremtiden, til de problemer, som vi har diskuteret her i dag, så vil det selvfølgelig give anledning til en ny forespørgselsdebat her i Folketinget.
Og så håber jeg bare, at vi ikke behøver at gennemføre det som to forespørgsler, men at vi kan gennemføre det som én forespørgsel.
Arne Melchior (CD), 1999-03-16:
Hvad hr. Søren Hansen så kært formulerede om resultatet af en tekst, der er blevet til ved otte partiers hjælp, hvor jeg altså slet ikke bad om nogen ændring, så det må være syv, der
har været om det,
bekræfter jo citatet fra ministeren tidligere på dagen: at en kamel er en hest tegnet af et udvalg eller en komité.
Men vi er jo altså helt enige i, at den kunne være skrevet - skal vi sige - mere kunstnerisk eller i hvert fald eventuelt mere elegant.
Hr. Nødgaard kan ikke forstå, at jeg ironiserer over en tekst, som jeg selv er medforslagsstiller til og agter at stemme for.
Men det er jo klart, for hr. Nødgaard savner jo totalt selvironiens nådegave, så det kan da ikke forbavse nogen.
Så vil jeg sige til hr. Søndergaard, som fremhæver pind
Der er ikke nogen fornyelse i det.
Alle de pågældende institutioner har jo deres årsberetninger og udstiller jo store dele af, hvad de indkøber.
Det findes i forvejen.
Det gøres måske mere tilgængeligt, hvis det samles i én redegørelse, så derfor siger vi også om det: Herren befalede.
Aase D. Madsen (DF), 1999-03-16:
Jeg håber, jeg kan bringe hr. Søren Søndergaard på talerstolen én gang til.
Kravet til den redegørelse, der ligger her i forslaget til vedtagelse,
er alfa og omega i den debat, vi har haft i dag.
Får Folketinget en slagkraftig rapport på grundlag af de konkrete problemer, som Ekstra Bladets artikler har rejst, altså sagerne om nepotisme, og hvor ansvaret for nepotismen ligger, og hvad der er foregået?
Er det det, der ligger i den redegørelse, som Statens Museumsnævn skal komme med?
Det vil jeg meget gerne høre.
Hvis det er det, så er det godt, og hvis det ikke er det, der ligger i det, så er det meget skidt, for så har dagen været spildt.
Søren Søndergaard (EL), 1999-03-16:
Det, der kalder mig herop, er, at hr. Arne Melchior brugte formuleringen, at det her var et udtryk for status quo.
Det kan jeg overhovedet ikke give hr. Arne Melchior ret i.
Det her er et led i en proces, og en proces er noget helt andet end status quo.
Jeg vil godt læse pind nr. to op, hvor der står: »at anmode Statens Museumsnævn om at udarbejde en redegørelse for de statsstøttede museers kunstindkøb med henblik på at sikre kvalitet og fornyelse«.
Jeg kan garantere hr. Arne Melchior for, at fra vores side er det ikke et udtryk for status quo.
Det er et udtryk for, at vi ønsker et sagligt og grundigt grundlag at tage debatten på.
Vi ønsker ikke alene, at det skal være nogle avisartikler eller nogle påstande, som kan være rigtige eller forkerte, men som ikke er efterprøvede, der får lov til at sætte dagsordenen og tonen i denne her debat.
Derfor får vi den redegørelse, og på den baggrund tager vi debatten en gang til som led i den proces, der består i at sikre, at kunststøtten kommer til at støtte mangfoldigheden.
Søren Hansen (S), 1999-03-16:
Det med det brede og det med alsidigheden og det om mangfoldigheden er indgået som en del af debatten, både under den forrige sag på dagsordenen og denne.
Og sådan et forslag til vedtagelse, som vi har her, er jo lige præcis udtryk for det.
Jeg kan love hr. Arne Melchior, at den var smukkere, da den startede fra min hånd, end den blev, da vi var otte partier, der i mangfoldighedens og breddens og alsidighedens navn skulle aflevere hvert vores bidrag og putte dem ind i hver sin sætning.
Jeg skal dog ikke klandre hr. Melchior, som jeg fik fat i ved syvtiden i morges, og det var måske på grund af tidspunktet, at hr. Arne Melchior ikke på det tidspunkt begyndte at forringe kvaliteten af forslaget til vedtagelse. I øvrigt er jeg fuldkommen enig med hr. Arne Melchior om ordet armslængdeprincippet.
Det er et underligt ord.
Jeg ved godt, hvad jeg lægger i det, nemlig det, at vi nok støtter, men ikke styrer.
Men da der kan være tvivl om det, så synes jeg, at vi skal prøve at finde et andet og bedre udtryk.
Søren Hansen (S), 1999-03-16:
Som det jo klart fremgår, er der mange myter i denne debat.
En af myterne drejer sig om, at tidligere blev kunsten finansieret af folk for egne midler.
Nu er det statsmidler.
Det nuværende system, det nuværende demokrati har mere eller mindre afskaffet den gamle form for mæcener.
Det var
kongerne, det var kejserne, det var kirken.
Var det deres egne midler?
Var det kongens egne midler?
Hvor var de i givet fald kommet fra?
Var det kirkens egne midler?
Var det præsterne, der havde skabt dem sådan ved deres egen indsats?
Var det fyrsternes egne midler?
Nu har vi altså fundet en anden måde at støtte kunsten på.
Nu er det altså ikke kongen igennem 35 år eller fyrsten i Brandenburg, som igennem lange perioder afgjorde, hvilke komponister der skulle have, og hvem der ikke skulle have.
Nu er det demokratiet, der oven i købet har været så fornuftig at sige: Godt, vi har jer i tre år - og så ud af vagten - til at forvalte de midler, som vi i fællesskab har besluttet at sætte af til dette her.
Det er en ikke så lidt bedre måde at støtte kunsten på, end vi tidligere har oplevet.
Aase D. Madsen (DF), 1999-03-16:
Desuden skal vi på tirsdag have en udtømmende debat om billedkunst osv. Dansk Folkeparti vil sige, at vi naturligvis har stor respekt for det arbejde, som kunstnerne inden for de forskellige genrer udfører.
Der er vist ingen her i Danmark, der ikke omgiver sig med kunst under den ene eller den anden form.
Kunstnerne har derfor krav på respekt, og de er jo skyld i, at vi danskere hver dag kan glæde os over en eller anden form for kunstgenstand, som vi selv har valgt at betale for, hvad enten det så er et sofastykke med hjorte i en skov, eller det er den såkaldte moderne kunst, hvor to kunstakademiprofessorers kropsvæsker af forskellig art bliver udstillet.
Men som sagt: Det er for egne midler, det er indkøbt, og derfor er glæden måske så meget des større.
Så kan man spørge sig selv: Hvad er kvalitet?
Og der kan man måske henvise til, at hvis den moderne kunst, som er fremme i øjeblikket, og som har været fremme i de foregående år, bliver udbudt på en ganske almindelig auktion, så viser det sig jo, at priserne er stærkt for nedadgående. Mon det ikke er her, vi skal have en test på, hvad der er kvalitet, og hvad der ikke er kvalitet?
Jeg ved godt, at jeg nu får ørerne i maskinen, for det er altså ikke noget, som vi diskuterer i dag, for vi diskuterer jo statsmidlerne.
Ifølge forespørgslen her ønsker man, at et bredt felt af skabende kunstnere skal understøttes, og at der skal indkøbes udsmykningsopgaver, der understøtter et mangfoldigt kunstnerisk udtryk.
Så vil jeg gerne spørge: Hvad er et mangfoldigt kunstnerisk udtryk?
Det er svært at få noget svar på.
Med hensyn til vedtagelsen så har Dansk Folkeparti sympati for den anden pind, hvor der står, at man anmoder Statens Museumsnævn om at udarbejde en redegørelse for de statsstøttede museers kunstindkøb med henblik på at sikre kvalitet og fornyelse.
Her er det meget væsentligt, at vi får ministeren til at svare på, hvad der skal ligge i denne redegørelse.
Hvor skarpt skal man formulere sig?
For her er måske løsningen på den foregående debat, nemlig en redegørelse.
Lad os få den redegørelse, som Dansk Folkeparti efterlyste.
Det andet finder vi er lidt vagt, og det kan bruges til hvad som helst, så det kan vi ikke gå ind for.
Men den redegørelse er meget, meget væsentlig, så hvis der virkelig er kød og blod på den, så er det det, Dansk Folkeparti kan gå ind for.
Og hvis det bliver resultatet af de debatter, vi har haft her i dag, så kan man måske være noget tilfreds med debatten, også med hensyn til Dansk Folkepartis forslag til vedtagelse, selv om den blev nedstemt. Vi kan ikke stemme for hele forslaget til vedtagelse, men vi vil gerne have at vide af ministeren: Hvad ligger der i den redegørelse, som man nu er klar til at udarbejde?
Ole Sohn (SF), 1999-03-16:
Jeg vil først takke ministeren for redegørelsen og understrege, at for SF er det vigtigt både for samfundets og for kunstnernes skyld, at samfundet støtter den professionelle kunst, for det er igennem kunst, at der kan stilles spørgsmål og udfordringer både til samfundet og til hver enkelt af os.
Der kan skubbes til det stillestående, og badutspringerne kan pilles ned på jorden igen.
Og de seneste ugers debat om kunstnerstøtte og museernes indkøb af billedkunst viser til fulde, at kunsten kan være provokerende og dermed udfordrende.
Og det betyder, at der også skal være plads til at støtte det, der umiddelbart synes formålsløst.
Det er vigtigt, at samfundet også støtter kunstformidlingen, ikke mindst for kunstnerne er det vigtigt, at kunsten formidles.
Vi kan selvfølgelig diskutere, om støtten til kunstformidlingen er for stor eller for lille i forhold til støtten til de skabende kunstnere, men for at sikre, at kunsten ikke bare bliver noget, der trives i et elitært hjørne af samfundet, er det vigtigt, at formidlingen støttes.
På næste tirsdag har SF rejst en forespørgsel om fremme af dansk billedkunst med udgangspunkt i den betænkning om billedkunst, som Kulturministeriet offentliggjorde sidste efterår, for vi ser meget gerne, at billedkunsten får væsentlig bedre vilkår og bliver mere udbredt i det offentlige rum, på institutioner og arbejdspladser, end tilfældet er i dag.
Der kan være flere instrumenter, som kan bruges.
Et kan f.eks. være at udvide rammen for den kunstneriske støtte i statslige byggerier, et andet kan være en fradragsmulighed ved førstegangskøb af kunst.
Der er flere andre værktøjer, der kan tages i anvendelse, og dem vil vi gerne have drøftet her i Folketinget.
Vi finder det også vigtigt, at der skabes gode betingelser for skabelse og brug og formidling af kunst.
Men samtidig er det vigtigt, at statslig støtte tilgodeser et mangfoldigt kunstnerisk udtryk, således at den ikke fremstår alene som en ensidig støtte til det elitære, for det vil kunne ende i en konfrontationsdebat mellem det elitære og rindalismen. Det er også vigtigt, at den statslige støtte ikke bliver politisk bestemt.
Derfor er det for SF vigtigt at understrege, at armslængdeprincippet skal fastholdes.
Jeg vil godt understrege her afslutningsvis, at når vi nu diskuterer kunsten og kulturens vilkår, så synes jeg, det er værd at erindre sig, at kulturministeren alene har fået råderet over mindre end 1 pct. af hr. Mogens Lykketofts cigarkasse.
Det er et utrolig lille beløb, der er afsat til kultur i samfundet.
Så det ville være en stor glæde for os, hvis vi kunne få en konstruktiv debat om, hvordan vi kan sikre, at der sker en forøgelse af Kulturministeriets budget til glæde for befolkningen.
Vi er medforslagsstillere til det forslag til vedtagelse, som er fremsat, og derfor skal jeg selvfølgelig understrege støtten til det af hr. Søren Hansen fremsatte forslag.