Villy Søvndal (SF), 1998-12-08:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for alle de rosende ord.
Desværre udmøntede de sig ikke i konkret støtte til forslaget, men jeg synes, der var mange rosende bemærkninger.
Efter at have hørt ordførerne og måske specielt regeringspartiernes synes jeg, grundspørgsmålet i denne debat er, om vi er positive over for den børnepolitiske udvikling generelt.
Forløber den, som vi gerne vil?
Når vi ser på det store billede, synes vi så, at vi er på vej et sted hen, hvor børn får et bedre liv i al almindelighed?
For hvis dét er hovedkonklusionen, og sådan hørte jeg lidt både ministeren og den socialdemokratiske ordfører og Det Radikale Venstres ordfører, så tror jeg, vi må erkende, at vi ser forskelligt på verden.
Jeg deler den opfattelse, at for hovedparten af børnenes vedkommende er vi inde i en udvikling, der hedder et bedre liv, men når vi taler om den periode, som vi er i, og som er kendetegnet ved en voldsomt polariseret udvikling, som også rammer børnene, så synes jeg, det er svært at se beskrivelsen under den overskrift, at der generelt er en positiv udvikling på børneområdet.
Det er dog underligt, at de mange partier, der her har udtrykt meget stor velvilje over for børnene, fuldstændig glemte dem den nat i Finansministeriet.
Der er ikke en linje om børn.
Det er vel også det, der har fået en gruppe af unge Socialdemokrater - og jeg vil gerne medgive, at vi også er blevet inspireret af dem - til dels at udgive et debatoplæg i starten af sommeren og dels at udtrykke deres skuffelse over, at det blev fuldstændig glemt, og at sige, at så må man jo tage det op på et senere tidspunkt.
Og nu er lejligheden der så.
En anden inspiration er selvfølgelig, at statsministeren for næsten et år siden stillede det spørgsmål, der er blevet gentaget så tit: »Kunne vi ikke gøre det lidt bedre?«
Og vi har ventet på, at det på en eller anden måde udmøntede sig i konkrete initiativer.
Vi har ventet og ventet.
Men bortset fra det mangler der bare et enkelt skridt i den finanslovforlig, der lige er indgået.
Når det er så bemærkelsesværdigt, er det også, fordi det er i så stor modsætning til de to sidste finanslovforlig, vi har lavet.
Og det er ikke rigtigt, når vi bliver klandret for ikke at ville prioritere i SF.
De gange, vi har været med i finanslovforlig, har vi meget bevidst prioriteret i forhold
til udsatte børn.
Det er derfor, pengene var til skilsmissebørnene, det er derfor, pengene var til flere døgninstitutionspladser, det er derfor, pengene var til en indsats inden for børnepsykiatrien.
Det skyldes alene, at regeringen har lavet en aftale med SF, sådan er det.
Det er også derfor, det er så bemærkelsesværdigt, at vi nu står i en situation efter statsministerens ønske, hvor der ikke er noget som helst, der bare minder om et løfte.
Når jeg også på SF's vegne siger, at vi ikke kan se den meget positive børnepolitiske udvikling, er det jo begrundet i, at ventelisterne i dag reelt er voksende.
Vi bevæger os ikke hen imod SF's ønske, vi bevæger os væk fra det, ventelisterne vokser.
Vi bevæger os heller ikke et sted hen, hvor kvaliteten vokser.
Hovedparten af stoffet i stort set ethvert lokalt dagblad i øjeblikket handler om nedskæringer på normeringer, nedskæringer i åbningstiden og stigende forældrebetaling.
Det er ikke det, vi opfatter som stigende kvalitet, det er det, vi opfatter som helt almindelige nedskæringer.
Derfor er vi kommet med et forslag - det er så til socialministeren, der klandrede os for, at vi havde blandet for meget sammen, at det kunne være svært at overskue så mange ting på én gang.
Det er jo netop, fordi vi har et ønske om at lave sammenhæng.
Derfor har vi ønsket både at komme med bud på mere tid, mere plads, bedre kvalitet, bedre rådgivning og medbestemmelse på én gang.
Vi har prøvet at samle nogle børnepolitiske overvejelser og ikke kun sådan hoppe fra tue til tue, når vi laver politik. Ministeren sagde så også, at det er for dyre forslag at gennemføre med kort varsel.
Så lad os diskutere varslet.
Vi vil hellere have det her lavet over to år end slet ikke at lave det.
Det er ikke afgørende for os.
Det afgørende er, at hvis man vil være med, så lad os diskutere den hastighed, det her kan gennemføres med. Ministeren siger så, at det er for centralistisk; det gik også igen i flere ordførertaler.
Det er rigtigt, vi er centralister på det punkt; vi synes ikke, det er en del af den kommunale selvbestemmelse at lade børn stå på venteliste.
Når vi diskuterer skoler, er der jo ingen, der opfatter det som et indgreb i det kommunale selvstyre, at hvert barn, der melder sig til undervisning i august måned, skal undervises.
Ministeren sagde også, at det er for lidt socialt, der er ikke fokus nok på børnenes store vanskeligheder.
Det er jeg ikke enig i.
Jeg synes netop, den manglende kvalitet i daginstitutioner rammer de mest udsatte børn.
Jeg kan huske for mange år siden, da jeg startede i et socialudvalg, at vi leverede lektiehjælp i fritidshjemmene til de socialt udsatte børn.
I dag er opgaven i SFO-ordningen vel at overvåge, at lokalerne ikke bliver eroderet undervejs.
Vi har dér fuldstændig mistet den dér meget sociale målrettethed, men det har vi jo netop, fordi ordningen standardsmæssigt er blevet for dårlig.
Jeg synes heller ikke, at ministeren var venlig over for vores pind nr. 4, der meget præcist drejer sig om målrettede ting.
Det drejer sig om indsatsen i forhold til børn på de børnepsykiatriske afdelinger, det drejer sig om de manglende handleplaner i de svære børnesager, det drejer sig om den børnesagkyndige rådgivning i forbindelse med skilsmissesager, og det gælder børnenes ret til rådgivning.
Det er alle sammen meget målrettede ting, der meget er rettet mod de allersvageste børn.
Jeg er derfor ikke enig i den hovedkonklusion, ministeren havde, og den konklusion, den socialdemokratiske ordfører havde under overskriften: Vi er på rette vej. Jeg tror også, hr. Frederik Nørgaard sagde, at vi er midt i en proces, hvor børnepolitik opprioriteres.
Det er jeg ikke enig i.
Vi er i et efterår, hvor børnepolitik nedprioriteres, hvor der spares penge på mindre åbningstid, på dårligere normeringer og på højere forældrebetaling; det er jeg sikker på.
Der er færre penge i det her efterår, end der var eksempelvis sidste år, og det er efter vores opfattelse et tilbageskridt, og det synes jeg at vi skal sige.
Det betyder, at de mindre initiativer, som SF også har deltaget i, som vi er positive over for, ikke opvejer de generelle forringelser, der er på børneområdet, og det er jo det, der efterlader en bundlinje, der hedder, at vi i det her efterår går baglæns.
Jeg skal ganske kort til hr. Erik Larsen sige tak for de rosende bemærkninger.
Der var en undren over, at SF ville give penge til forældrene.
Det svarer vel stort set til vores undren over, at det ikke blev gennemført, da der var en borgerlig regering; nu har man haft chancen adskillige gange.
Men det er vel, fordi det er et meget dyrt forslag.
Hr. Erik Larsen sagde også, at vi er kommet meget langt med formålet; det er jo rigtigt.
Problemet er, at virkeligheden går i modsat retning af formålet.
Jeg tror, det var Storm P., der advarede imod at sælge elastik i metermål, medmindre man havde en meget høj moral, og det synes jeg lige præcis er problemet: målsætning og virkelighed går i øjeblikket hver sin vej.
Til fru Henriette Kjær, der advarede imod at klientgøre børnene, vil jeg bare sige, at jeg synes, det er et vrangbillede at tale om klientgørelse af børn, fordi man sikrer dem den plads, de har krav på, og den kvalitet, der er rimelig, og sikrer dem mere tid med deres forældre.
Jeg synes virkelig, man skal være ideologisk galt afmarcheret for at kunne se det som en klientgørelse af børn.
Jeg forestiller mig, at ganske mange konservative får deres børn passet i daginstitutioner.
Er det klientgørelse?
Er det virkelig klientgørelse af børn?
Det forstår jeg simpelt hen ikke.
Så var forudsætningen for fru Henriette Kjær, at der var en accept fra arbejdsmarkedets parter.
Jeg vil ikke være med til - og det vil jeg godt sige meget tydeligt - at parkere alle børnepolitiske initiativer hos arbejdsmarkedets parter. Vi vil gerne forhandle med dem, men der er ingen, der har vetoret.
Det ville være utrolig synd for børnene.
Til fru Dorit Myltoft, der siger, at det er et aftalespørgsmål, at vi ikke skal lovgive, har jeg den samme kommentar.
Endelig til hr. Ebbe Kalnæs, der siger, at det skal være målrettet imod de svage børn
: Det gælder lige præcis meget store dele af det her forslag, og jeg vil så egentlig appellere til de af ordførerne, der har sagt, at de godt vil støtte det målrettede: Så lad os pille det ud.
Lad os lave en beretning på det meget målrettede, når det nu kommer i Socialudvalget, og så gennemføre det, for jeg hørte det sådan, at det var der et solidt flertal for.
Men tak for en god børnepolitisk debat.
Jeg håber ikke, at kun den gode vilje var til stede.
Jeg håber også, at nogle af tingene bliver virkeliggjort.