runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ole Stavad (S), 1998-11-25:
Det, som jeg kan bekræfte, er, at som jeg sagde i mit svar på det oprindelige spørgsmål, har kommissær Monti lovet, at man i Kommissionen vil lave et arbejdspapir, som beskriver, hvordan man eventuelt inden for de rammer, der nu er i EU, kan finde muligheder for også at understøtte og afhjælpe de problemer, der måtte opstå i de egne af landet, hvor man bliver mest berørt.
Det er tilsyneladende det arbejdsdokument, der har givet nogle lidt stærke overskrifter og givet en debat, som det er lidt svært at gå ind i på det grundlag, jeg har i dag.
Jeg tror ikke på, at flere udredninger, som der jo er lavet mange af også i de enkelte lande - også en række forskellige udredninger, hvoraf nogle er modstridende, alt efter hvilke forudsætninger man stiller op - løser problemet.
Jeg vil sige, at fra dansk side mener vi ikke, der er nye oplysninger eller en ny situation, som giver grundlag for at ændre den beslutning, der blev truffet tilbage i 1991 med et næsten enigt Folketing bag og i øvrigt i enstemmighed i Kommissionen.
Men jeg tror, at alle, der er i berøring med dette område, har været udsat for en massiv lobbyvirksomhed.
Jeg ved, at pressen har været taget med ud på store, fine rejser, for at journalisterne kunne skrive om, at det var også noget værre noget, at det afgiftsfri salg forsvandt.
Det er der nogle, der så har følt sig nødsaget til at gøre, når de nu har fået sådan en fin rejse.
Frank Dahlgaard (KF), 1998-11-25:
Tak for svaret, som jeg faktisk også synes er ganske tilfredsstillende.
Ministeren bekræfter, at et flertal af nationaløkonomiske professorer herhjemme i den undersøgelse, man har gennemført, enten mener, det er ligegyldigt økonomisk set, om vi er med i ØMU'en, eller ligefrem mener, det er en fordel, vi er uden for.
Så jeg går ud fra, at ministeren ikke fremover i sin argumentation og i sit politiske virke i hvert fald efterlader det indtryk, at det er den store fagkundskab, der går ind for det her, når tilfældet er, at det er et mindretal. Så vil jeg spørge, om ikke ministeren alligevel mener, at det ikke er noget helt nyt, der sker.
Altså der bliver dannet et stort valutaområde, de 11 EU-lande.
Men vi har vel lidt af en parallel situation i historien ovre i Nordamerika, hvor man har det store USA og dollarområdet med en befolkning
på 270-280 millioner mennesker og så et naboland, Canada, som nok er stort i areal, men som har et lille befolkningstal; det udgør et sted mellem 5 og 8 pct. af den amerikanske befolkning.
Canada har sin egen valuta; det har sin egen økonomi; det drømmer ikke om at afskaffe den; det har en høj levefod.
Det kan sagtens lade sig gøre.
Mogens Lykketoft (S), 1998-11-25:
En meget morsom detalje er jo, at i de regnestykker, der blev lavet forud for pinsepakken, havde man som forudsætning - og jeg beklager, at det er en forkert forudsætning - at pensionister faktisk betalte kommunale skattestigninger.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Marianne Jelved (RV), 1998-11-25:
Jeg vil godt slå fast, at hr. Frank Dahlgaard ikke kan misbruge mine svar til at bekræfte sin egen holdning til det ærinde, hr. Frank Dahlgaard er ude i, for jeg er fundamental uenig i den holdning, der er bag spørgsmålene.
Jeg synes ikke, man kan gøre de her ting op i ene og alene økonomiske spørgsmål, men det er klart, at Danmark mister arbejdspladser, og vi mister velfærdsmuligheder ved at stå udenfor.
Det kan vi vælge at gøre, og det er det, vi har valgt indtil videre.
Man kan ikke sammenligne med USA og Canada.
Ligegyldigt hvor mange lande hr. Frank Dahlgaard vil henvise til eller sammenligne med, så kan han ikke drage paralleller til det, at 11 lande slår sig sammen om én fælles valuta, afskaffer deres egen valuta og binder sig sammen i et stort indre marked, der fjerner en lang række af de barrierer, der er for handel, ustabilitet og det, at man »eksporterer« sine problemer til hinanden ved devalueringer, som har ødelagt utrolig meget i den europæiske historie. Vi står ikke over for en usikker situation, vil jeg sige til hr. Thulesen Dahl, på den måde, at vi ikke kan vurdere, hvad det er, situationen indebærer, nemlig at euroen bliver skabt.
Men vi står over for den usikre situation, der siger: Hvad bliver Danmarks situation ved at være udenfor, efterhånden som tiden går og euroen slås fast som en stor international handelsvaluta på linje med dollaren?
Hvor meget koster det Danmark ikke at være med?
Det er svært at gøre op på længere sigt.
Vi kan tage et øjebliksbillede, putte det ind i en model og spørge: Hvordan ser det ud, sådan som vi kender situationen lige nu?
fremme i offentligheden
Hvad angår spørgsmålet om Den Europæiske Centralbank, så er det fastsat i Traktaten, at den er uafhængig og ikke kan være politisk styret.
Uanset hvad socialdemokratiske regeringsmedlemmer i EU-lande siger, så er det det, der er regelsættet, og det kan kun ændres ved en traktatændring, og det tror jeg ikke der kan skaffes mulighed for.
Mogens Lykketoft (S), 1998-11-25:
Nej, det har jeg ikke den mindste forståelse for, og jeg har i øvrigt en interessant oplysning til hr. Frank Aaen
: Eksistensen af dette tilskud, som er et engangsbeløb, der udbetales en gang om året, og virkningerne af det fra år til år indgik ikke i de regnestykker, der førte frem til pinsepakken.
Frank Aaen (EL), 1998-11-25:
Det var ikke fremme på bordet, det er rigtigt, for så havde vi jo aftalt, at det måtte man ikke gøre.
Men i forbindelse med pinsepakken aftalte vi, at den sociale profil bl.a. skulle bestå i at lave en skattelettelse, der også kom pensionister til gode, ved at lave en udvidelse af pensionstillægget.
Lige præcis derfor er det helt uantageligt, at regeringen nu kommer og suger en meget stor del af de penge op igen, så vi vil fastholde - og jeg forstår ikke, hvorfor vi ikke kan få den indrømmelse - at der er tale om et brud på den forudsætning, at den sociale profil, der ligger i pinsepakken, må regeringen ikke efterfølgende omgøre.
Arne Melchior (CD), 1998-11-25:
Fire korte spørgsmål, der kan besvares kort:
1. Hvorfor nævner ministeren lobbyvirksomhed?
Er det ikke både lovligt og demokratisk?
Hvorfor skulle det ind i besvarelsen?
Jeg finder det sårende og stødende.
3. Var det ikke en forudsætning hos mange bl.a. også her i salen, da beslutningen blev truffet i 1991, at der ved ikrafttræden af bortfaldet af toldfrit salg ville være foregået en afgiftsharmonisering, hvilket jo ikke er sket?
4. Er ministeren ikke selv betænkelig ved den uvished, der hersker om en lang række forhold nu godt og vel et halvt år, før ændringen skal komme i gang?
På forhånd tak for fire gode svar.
Ole Stavad (S), 1998-11-25:
Jeg må svare lige så meget, som jeg kan nå inden for den ramme, der er i forretningsordenen.
Må jeg først sige til hr. Thulesen Dahl, at der ikke mig bekendt er nogen af de forudsætninger, der var ved beslutningen i Økofinrådet i 1991, der ikke er levet op til i forhold til beslutningen.
Med hensyn til, hvordan regeringen stiller sig, hvis regeringen får en henvendelse, mener vi ikke, at der er nyt
at melde
Der er truffet en enstemmig beslutning i 1991.
Den står den nuværende regering fortsat fuldt ud bag, som også den tidligere regering gjorde, og derfor vil vi selvfølgelig reagere i overensstemmelse med det mandat, vi har fra Folketingets Europaudvalg, og der har heller ikke fra Folketingets Europaudvalg været nye signaler.
Til hr. Frank Dahlgaard, der jo ser statsdannelser alle steder
: Jeg mener ikke, at det skulle have med en stor statsdannelse at gøre, at man afskaffer noget så mystisk, at man skal lave sejlende butikker og flyvende butikker og i øvrigt bruge en masse energi og skade miljøet ved at sejle rundt med varerne i stedet for at sælge dem dér, hvor det er mest naturligt, nemlig i nærheden af, hvor mennesker bor.
Til hr. Melchior må jeg sige, at jeg nævnte lobbyvirksomhed, fordi jeg ikke i min tid i Folketinget nogen sinde selv har været udsat for en lobbyvirksomhed af denne størrelsesorden, og jeg har mødt journalister, der har fortalt om fine rejser, de har været på, og så i øvrigt har sagt, at de derefter følte sig næsten nødsaget til at skrive lidt pænt om de synspunkter, man havde. Sådan et udsagn synes jeg er lidt krænkende i forhold til det, at vi har en fri presse. I forhold til, om Danmark bliver hårdest ramt, kan jeg sige, at det er jeg ikke bekendt med, og det kan jeg derfor heller ikke bekræfte.
Om det var en forudsætning, at der skulle være afgiftsharmonisering: Jeg ved ikke, hvad hr. Melchiors forudsætning var.
Jeg kan i hvert fald sige, at de nuværende to regeringspartiers forudsætninger ikke var, at det her indebar, at vi derefter skulle afgiftsharmonisere på kryds og tværs.
Tværtimod har vi konsekvent forfægtet, at skatte- og afgiftspolitikken var et område, vi selv forholdt os til, og derfor lå der ikke hos os en beslutning af den karakter.
Det har der aldrig gjort.
Hr. Melchior vil ikke kunne finde citater af den karakter.
Med hensyn til uvished ville hr. Melchior, hvis han havde været medlem af Folketingets Skatteudvalg, vide, at jeg dér sammen med økonomiministeren har givet en længere redegørelse omkring de forhold.
Jeg mener ikke, at der er den uvished, som nogle forsøger at tegne et billede af i offentligheden, nemlig dem, der gerne ser, at denne beslutning helt bliver udraderet eller i det mindste udskudt.
Frank Dahlgaard (KF), 1998-11-25:
Kan ministeren bekræfte, at planerne om at afskaffe det toldfri salg, og det skal jo så være fra midten af 1999, er et led i opbygningen af en stor statsdannelse, nemlig Europas Forenede Stater, hvor transport mellem medlemslandene simpelt hen anses for at være transport indenlands, og at lige så lidt, som der skal være toldfrit salg på Kattegat eller på Storebælt, eller hvor man nu sejler inden for Danmarks rige, skal der i fremtiden være et salg, når man sejler mellem enkeltstater, som er medlem af EU?
Arne Melchior (CD), 1998-11-25:
Tak til ministeren for svarene.
Jeg er lidt ked af, at man ikke, hvis der kommer en sådan tysk henvendelse, vil overveje at gøre det alligevel.
Stoppet af salget vil ramme Tyskland mindre, end det vil ramme os, og der er også andre lande end Tyskland, så hvis der skulle komme bevægelse i bolledejen, var det da nok værd lige at overveje, om vi ikke havde ganske store fordele af, at noget sådant skete. Og så kan jeg ikke tilbageholde en bemærkning om, at skatteministeren rettede en endog meget grov beskyldning mod journalister for ikke at turde skrive andet end det, de mener.
Lobbyvirksomhed er som bekendt, som jeg også var inde på før, helt legalt, men her var jo en direkte beskyldning for at lade sig købe, og det må da egentlig gøre indtryk, at en minister siger sådan.
Ole Stavad (S), 1998-11-25:
Først til hr. Thulesen Dahl
: Jeg må sige, at jeg har ikke noget ønske om, og regeringen har ikke noget ønske om at sende noget signal til noget parti, til noget land, til Kommissionen eller andre om, at der er nogen slinger i valsen.
Vi står fast på den beslutning, som blev truffet i 1991.
Vi mener, den er rigtig, det mente vi også dengang, og det mente et bredt flertal i Folketinget dengang.
Jeg glæder mig over, vil jeg gerne sige, at dette brede flertal har formået at stå sammen på trods af mange mærkelige diskussioner.
Det glæder jeg mig fortsat over.
Angående virvaret med afgiftssatserne har jeg i Folketingets Skatteudvalg redegjort for, hvordan det forholder sig, og jeg undrer mig stadig over, hvorfor man anskuer det, som om der skal være sejlende butikker og flyvende butikker og andre mærkelige butikker, når det er sådan, at formålet må være, at man transporterer sig fra et sted til et andet. Hele diskussionen skyldes jo, at man har denne skæve indgang til hele problemstillingen.
Med hensyn til den rapport, der blev lavet i Skatteministeriet, mener jeg ikke, den er forældet.
Man kan diskutere, og det kan man gøre til dommedag, om man er enig i forudsætningerne eller ikke enig i forudsætningerne, men under de forudsætninger, der blev stillet op, mener jeg, den rapport er lige så aktuel i dag, som den var, da den blev lavet.
Til hr. Melchior må jeg sige, at jeg har svaret på det med bevægelsen, og så med hensyn til journalister: Jeg retter ingen generel beskyldning mod journalister.
Jeg refererede en konkret journalist, som har fortalt mig, at han havde været på den pågældende flotte tur Europa rundt, og han gav selv udtryk for, at så var man jo også nødt til at skrive pænt om den.
Det er en konkret journalist, og det skal hele standen ikke lastes for.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-11-25:
Og vil ministeren også bede om at få Tysklands argumentation for, at man øjensynlig nu ønsker beslutningen taget op til debat igen i det kommende halve år?
Det kunne jo være nyttigt for os at have det med i det videre arbejde, så hvis ministeren ville gøre sig den ulejlighed at oversende de kommentarer, der kommer fra de socialdemokratiske kammerater i Tyskland, ville det være nyttigt for os andre i vort parlamentariske arbejde.
Ole Stavad (S), 1998-11-25:
Nu er det jo normalt økonomiministeren, der repræsenterer regeringen i økofin-sammenhæng, og jeg mener, at økonomiministeren under et samråd, hvor vi var sammen i Skatteudvalget, refererede, at denne sag har været oppe forskellige gange på forskellige foranledninger.
Bl.a. har der været en tendens til, at når der har været valg i et land, har nogle ment, at det var opportunt at tage sagen op, men der har på intet tidspunkt fra den danske regering været støtte til dem, der måtte ønske at ændre beslutningen. Derfor vil jeg heller ikke og ser heller ikke noget behov for, at vi på grundlag af presseforlydender skulle rette nogen henvendelse til den tyske regering.
Hvis det er sådan, at sagen kommer op på tysk eller anden foranledning i Kommissionen og i Rådet, vil der ikke fra dansk side være støtte til at ændre den enstemmige beslutning, der blev truffet i 1991 - og bare sådan til almindelig orientering: Forudsætningen for, at der kan træffes en ny beslutning, er, at afgørelsen herom træffes med enstemmighed, så derfor har vi en ganske pæn position i sagen.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-11-25:
Jeg vil for en ordens skyld gerne takke ministeren for at tage en del af debatten her, selv om jeg synes, det er ærgerligt, at ministeren ikke vil forholde sig mere åbent til spørgsmålet.
Når ministeren siger, at der er ikke nye signaler fra Europaudvalget, og derfor vil regeringen ikke ændre signaler, så kan jeg da hilse og sige
, at hvis regeringen ændrede signaler, kan jeg da konstatere, at regeringen med hjælp fra CD og Dansk Folkeparti vil have et parlamentarisk mandat bag sig til at gå til kamp for at få udsat beslutningen, indtil alle tingene er på plads.
Så vil jeg gerne som punkt ét bede ministeren bekræfte, at det, der vil blive kendsgerningen efter den 30. juni 1999, hvis ikke tingene ændrer sig, bliver et virvar af afgiftssatser, som vil blive vanskeligt administrerbare for dem, der har med det at gøre.
Kan ministeren ikke bekræfte det?
Marianne Jelved (RV), 1998-11-25:
Jeg tillader mig at give den oplysning og dermed supplere skatteministerens seneste svar, at en ændring vil kræve, at Kommissionen fremlægger et forslag til ændring af den beslutning, der blev truffet i 1991, og dernæst kræves det, at der er en enstemmig beslutning i Økonomi- og Finansministerrådet.
Kommissionen har meddelt, at den ikke agter at fremsætte
et sådant forslag, og det er Kommissionen, der har initiativretten.
Ingen af de gange, sagen har været drøftet, er det lykkedes at få en enstemmig holdning i Økonomi- og Finansministerrådet, og det er ikke kun Danmark, der står fast på beslutningen fra 1991.
Frank Aaen (EL), 1998-11-25:
»Kan ministeren bekræfte, at der er planer om at beskære eller fjerne det særlige tillæg, som pensionister får i kommuner med høj skatteprocent?«
Siden jeg formulerede spørgsmålet om at fjerne det særlige tillæg til pensionister i kommuner med høj skat, har regeringen jo aftalt, at den vil fremsætte et sådant forslag, så derfor kan jeg nu gå over til at spørge ministeren, om han vil bekræfte, at det forslag, der ligger her, på sigt - dvs. når det er fuldt gennemført - vil kunne koste en pensionist op til 1.000 skattefrie kroner, altså svarende til, at man nedskar folkepensionen for den pågældende med 2.000 kr.
Og kan ministeren bekræfte, at ændringen udelukkende rammer pensionister i kommuner som København, Ballerup, Hanstholm og Tjele
, hvorimod pensionisterne i Gentofte, Hørsholm, Søllerød og lignende kommuner ikke rammes?
Mogens Lykketoft (S), 1998-11-25:
Tanken var jo oprindelig kun at medtage kommuner, der lå meget yderligt i fordelingsoversigten; men da man desværre ikke har indrettet reglen sådan, at den følger det kommunale skatteudskrivningsgennemsnit, er langt, langt flere kommuner blevet omfattet, end det nogen sinde har været lovgiveres hensigt, fordi kommunerne ikke har overholdt de henstillinger, der har været om at holde skatteudskrivningen i ro.
Men det, der nu er indeholdt i aftalen, betyder i værste fald 20 kr. om måneden i 1999.
Frank Aaen (EL), 1998-11-25:
Nu kan en pensionist dårligt leve af lovgiveres hensigt.
En pensionist tager stilling til, hvor mange kroner der bliver udbetalt hver eneste måned, og derfor vil jeg godt stille spørgsmålet igen, så vi ikke får det gemt væk i regnestykker.
Det betyder, at mange pensionister mister 1.000 kr. skattefrit om året, når ordningen er fuldt gennemført, og det svarer til, at man lige så godt kunne have sænket folkepensionen for de pågældende med 2.000 kr.
Mogens Lykketoft (S), 1998-11-25:
Det er nogle meget besynderlige regnestykker, hr. Frank Aaen åbenbart gerne vil lave.
Men man kan sige, at hvis den præmis er rigtig, er det inden for en tidshorisont, hvor pensionistens realindkomst er steget med 6.000-7.000 kr.
Frank Aaen (EL), 1998-11-25:
Jeg tager det sidste som en bekræftelse på, at jeg har ret i, at det svarer til en nedsættelse af folkepensionen med 2.000 kr. for en lang række pensionister, og så er mit næste spørgsmål: Har ministeren forståelse for, at når vi har gennemført en sænkning af bundskatten på 0,5 pct., og man her gennemfører en skatteforhøjelse svarende til 0,4 pct., opfatter vi det i Enhedslisten som endnu et forligsbrud i forhold til pinsepakken?
Ester Larsen (V), 1998-11-26:
Try, try and try again, lyder et Chamberlain-citat.
Det er i mange henseender et ganske fortræffeligt råd, og det har også i denne sag vist sig at være vejen til et resultat. Jeg takker for opbakningen til forslaget.
Den var dejlig om end ikke så overraskende. Vi er jo rigtig mange partier, der står bag forslaget, så mange, at regeringen nu har indstillet sig på, at tiden er ved at være inde til, at vi kan få ønsket om offentliggørelse af afgørelser realiseret.
Sidst vi behandlede forslaget, udtalte den daværende sundhedsminister, at det var overflødigt.
Jeg glæder mig over, at regeringen i dag erkender, at den holdning er ude af trit med Folketinget.
Der ligger jo helt indlysende muligheder for at nyttiggøre den viden, der er forbundet med Patientklagenævnets afgørelser.
Enhver klageinstans' afgørelser har betydning for, hvilke normer og regler der dannes, og det gælder selvsagt også Patientklagenævnets afgørelser.
Det er vigtigt, at alle - patienter, sundhedspersoner og offentligheden - kan få adgang til afgørelser, der er vejledende for, hvad der er god og samvittighedsfuld virksomhed på sundhedsområdet.
Vi er i disse år meget optaget af at kvalitetsudvikle og kvalitetssikre det danske sundhedsvæsen.
Patientklagenævnets afgørelser kan være et meget nyttigt redskab i denne proces, men forudsætningen er sandelig, at de bliver formidlet.
Vi har valgt at fremsætte forslaget om offentliggørelse af Patientklagenævnets afgørelser i en totalt uændret form
selv om der blandt forslagsstillerne har været røster fremme om at springe forsøgsstadiet over.
Vi har nu alligevel valgt at stå fast på den overordentlig beskedne form, hvor man alene skal tage stilling til et forsøg, og der er tale om et meget åbent forslag, der heller ikke lægger sig fast på en bestemt forsøgsform.
Vi peger på, at en forsøgsafgrænsning kan være geografisk, men det er oplagt, at der foreligger en række andre muligheder for modeller.
Et forsøg vil kunne vise, om der er sagstyper, som ikke bør indgå i en permanent offentliggørelsesordning, ligesom der jo også kan laves forsøg med selve offentliggørelsens form.
Jeg er overbevist om, at der ligger uudnyttede muligheder for vejledning og feedback i Patientklagenævnets afgørelser.
Alle lærer af egne fejl, men det kan være dyrekøbt lærdom, især for de patienter, der skal lægge krop og sjæl til læreprocessen.
At lære af andres fejl er overordentlig nyttigt, så vi bør bestræbe os på at lette den proces så meget, som det overhovedet er muligt. At give nem og direkte adgang til Patientklagenævnets afgørelser bør være et bidrag, som Folketinget ikke tøver med at yde. Jeg glæder mig, og jeg takker for den store opbakning til forslaget, og vi går i udvalget nu fortrøstningsfuldt i gang med at arbejde med modellen.
Ester Larsen (V), 1998-11-26:
Når vi genfremsætter forslaget, er det i håb om, at udviklingen i samfundet, de skiftende tider, også er nået ind
Vi ser rundt om i landet, at mange kommuner inddrager private virksomheder i løsningen af hjemmehjælpsopgaver.
Der er kommuner, der ser det som en særlig udfordring og kvalitet at lade borgerne vælge mellem forskellige løsninger - altså mellem private og offentlige tilbud - og det er en sund og god udvikling, som afspejler en moderne holdning over for borgerne, idet de mere opfattes som kunder end som klienter uden selvbestemmelse.
Og hvad bedre er: Erfaringerne viser, at de ældre er glade for valgmuligheden og det serviceløft, det fører med sig i de offentlige tilbud.
Erfaringerne viser nemlig, at offentlige tilbud ofte bliver mere servicebevidste, når der er mulighed for, at de bliver fravalgt.
Men foruden de mange positive resultater har mange kommuner gjort en negativ erfaring, idet de er blevet klar over, at der er en lovmæssig barriere for udvikling af nye løsninger, idet hjemmesygeplejersker ene af alle faggrupper skal være kommunalt ansatte.
Denne lovbestemmelse viser sig i praksis at være en hindring for det optimale samarbejde mellem to områder inden for ældreomsorgen.
I alle kommuner er der et overordentlig tæt samarbejde mellem hjemmesygeplejen og hjemmehjælpsområdet, og det er for praktikere uforståeligt, at ikke alt personale, som arbejder tæt sammen, kan have samme arbejdsgiver. Da Danmark nu er udråbt som foregangsland - eller der gøres forsøg på at gøre det - var det vel forventeligt, at regeringen ville driste sig til at åbne for en forsøgsmulighed, når der har været efterlysning af en sådan. Der er i kommunerne en vilje til at gå nye veje, og de vil fortsat blive betrådt.
Det er bare ærgerligt, hvis det fortsat skal være sådan, at hjemmesygeplejen ikke må tages med, for det kan ødelægge helheden i de tilbud, de ældre modtager.
Det er svært at forstå logikken i denne sag.
Det opleves som et uforståeligt paradoks, at der kun er én ansættelsesmulighed for hjemmesygeplejersker.
Tidligere levede vi fint og godt med, at hjemmesygeplejersker var ansat af private, var ansat af sygekasser, var ansat af menigheder og meget andet, for det havde vi meget udmærkede erfaringer med.
Men nu går den ikke længere.
Den intime personlige pleje betros jo i andre sammenhænge til personer, som er ansat i privat virksomhed.
Højt specialiseret lægebehandling kan udføres af privatansatte læger, som bistås af ligeledes privatansatte sygeplejersker, der til fulde lever op til patienternes forventninger, og sygeplejearbejdet på offentlige hospitaler udføres af privatansatte sygeplejevikarer, uden at det giver anledning til bekymring.
For god ordens skyld vil jeg gerne understrege, at det altid er kommunen, der har ansvaret for, at arbejdet bliver udført både forsvarligt og tilfredsstillende, og det ganske uafhængigt af, om det er private eller offentlige, der løser opgaven.
Mange kommunale politikere har lagt berøringsangsten fra sig, når det drejer sig om at udvikle samspillet mellem den private og den offentlige sektor.
Det ville være rart, om denne udvikling også kunne afspejle sig i dette Ting.