Søren Søndergaard (EL), 2002-04-05:
Da USA's præsident, George Bush, i december 2001 opsagde ABM-traktaten, så var det efter vores opfattelse kun en foreløbig kulmination på en række ensidige amerikanske skridt, som alle risikerer at sætte gang i oprustningen, og som på sigt vil gøre verden til et mere usikkert sted at være.
I januar 2002 kom den amerikanske forsvarsminister Donald Rumsfelds dokument til den amerikanske kongres om en ny atomstrategi, hvori det seriøst indgår i overvejelserne, at USA kan bruge atomvåben i en krig mod Irak.
I dokumentet åbnes der op for, at atomvåben kan bruges mod ikkeatomførende lande: Iran, Irak, Libyen og Syrien.
Det er lande, der konkret nævnes i dokumentet, som blev behandlet på en høring
den 14. februar 2002 i kongressen
Et eksempel på denne holdning kan man finde beskrevet i Berlingske Tidende den 22. januar 2002.
Her citeres en amerikansk politiker for den opfattelse, at verden slet ikke behøver nogen ny nedrustningstraktat. Amerikanske politikere var i midten af januar 2002 på besøg i Moskva og gav her udtryk for, at når Rusland og USA efter 11. september er blevet ægte partnere, så skulle der ikke være nogen grund til at traktatfæste de nedskæringer af de langtrækkende atommissiler, som Bush lovede på topmødet med Putin i november 2001.
F.eks. sagde Curt Waldon, som er et rimeligt ledende republikansk medlem af Forsvarsudvalget i Repræsentanternes Hus: »Når vi laver aftaler med briterne eller franskmændene, behøver vi at ikke skrive ned, hvor mange enheder vi har.
Vi er venner«.
Da de konkrete nedrustningsforhandlinger gik i gang i midten af januar 2002, blev det jo så klart, at USA i første omgang blot havde tænkt sig at afmontere sprænghovederne og lægge dem på lager til eventuel senere brug.
Kun en mindre del skulle destrueres.
Den fortolkning har naturligvis vakt vrede i Rusland, hvor Bush' løfter om nedrustning er blevet opfattet som en slags plaster på såret til russerne for den amerikanske skrotning af ABM-traktaten, der forbød et nationalt missilforsvar.
Men hvad har Putin så fået til gengæld, og hvad har andre fået til gengæld?
Putin betegner den tjetjenske kamp for rettigheder inden for den russiske føderation som terrorisme, og Bush har jo langt hen ad vejen accepteret dette.
Kina kan nu ligeledes gennemføre en national terrorlovgivning over for muslimske og tibetanske mindretal, som kræver menneskerettighederne opfyldt, men som nu drukner i USA's behov for en bred koalition mod terrorisme.
Det samme er tilfældet med den nye militæralliance med Usbekistan.
Der er ikke nogen ædruelig politiker i den vestlige verden, som ikke erkender, at den politiske opposition fængsles, myrdes, og at den almindelige befolkning ikke har noget at skulle have sagt i Usbekistan.
Men som en amerikansk diplomat sagde under opbygningen af koalitionen imod Osama bin Laden: Nu er det vigtigere ting, det gælder.
Det generer ikke USA, at demokratiet og menneskerettighederne bliver undertrykt, når man kan få lov
at bruge de gamle sovjetiske baser og udstationere 2.000 amerikanske soldater i landet og gå i gang med at opbygge nye og bedre baser.
Det samme kan vi se andre steder i Asien, i samarbejdet med militærdiktaturet i Pakistan og i Mellemøsten, for slet ikke at tale om den amerikanske blankocheck til Israels fortsatte undertrykkelse af palæstinenserne.
Opsigelsen af ABM-traktaten indgår altså i et langt forløb, som er meget alvorligt.
Derfor er det vores opfattelse, at regeringen burde sige fra over for hele denne udvikling i stedet for at fremlægge en politik, som i alt for høj grad lyder som ekko af USA.