Ulla Tørnæs (V), 2004-04-21:
Jeg vil gerne starte med at takke Folketinget for behandlingen af lovforslagene.
Jeg blandede mig tidligere i debatten, og der var der bl.a. en ordveksling med, jeg tror, det var fru Bodil Kornbek og også fru Elsebeth Gerner Nielsen, der efterlyste en vejledning, og der tror jeg nok, vi kom til at tale lidt forbi hinanden, for naturligvis findes der i dag en vejledning.
Jeg står faktisk med den her.
Den er dateret 1997.
Men vi vil på baggrund af vedtagelsen af de to lovforslag, som vi behandler i dag, udarbejde en ny vejledning til brug for kommunernes tilrettelæggelse af sprogstimuleringen og i øvrigt også til brug for den visitation, som skal finde sted.
I dag er det sådan, at 84 pct. af alle tosprogede 3-6-årige går i børnehave.
Knap 50 pct. får sprogstimulering i tilknytning til de øvrige pædagogiske aktiviteter i børnehaven.
Børn uden for dagtilbud får et 15-timers-tilbud, som kan placeres i børnehaven, SFO'en eller i folkeskolen.
De lovforslag, vi behandler her, betyder, at vi viderefører den praksis, vi kender i dag, men altså på en mere forpligtende måde, i og med at det bliver obligatorisk at tage imod sprogstimulering.
En del af debatten har også kredset om: Jamen hvor mange handler det egentlig om?
Hvor mange forældre er det, der frasiger sig det frivillige tilbud, som de får stillet til rådighed i dag?
Flere har antydet, at der i PLS Rambøll-rapporten ikke findes nogen begrundelser for at gøre sprogstimuleringen obligatorisk.
Der vil jeg blot nævne, at evalueringen så at sige ikke beskæftiger sig med problemstillingen om, hvorvidt forældrene tager imod tilbuddet, eller for den sags skyld hvad årsagen skulle være, såfremt de ikke gør det.
Der er nogle forældre, som stadig væk frasiger sig tilbuddet på trods af kommunernes informationsvirksomhed om formålet og nødvendigheden af tilbuddet for børn med behov.
Fru Pernille Falcon kunne nævne en enkelt kommune, men vi har også lavet en rundspørge hos andre kommuner, og jeg vil gerne undervejs i udvalgsbehandlingen redegøre nærmere for resultatet af den rundspørge, vi har lavet til et par enkelte kommuner.
Jeg ønsker imidlertid med lovforslaget at sikre mig, at ingen børn i Danmark møder op i skolen uden at have stiftet bekendtskab med det danske sprog.
Det er min klare overbevisning, at det er nødvendigt at få alle med, hvis vi skal bryde de nedslående resultater fra PISA-undersøgelsen i 2000, som viste, at knap 50 pct. af de unge tosprogede forlader skolen uden tilstrækkelige læsefærdigheder.
En del af debatten har også kredset om, hvorvidt det nu forholdt sig sådan, at børn på 3 år skulle på skolebænken, fordi vi nu gør sprogstimulering obligatorisk.
Der vil jeg gerne understrege, at sprogstimulering ikke er det samme som undervisning sådan i traditionel forstand.
Aktiviteterne i forbindelse med sprogstimulering tilrettelægges i overensstemmelse med børnenes alder og naturligvis også børnenes udvikling.
Der er ikke tale om undervisning i egentlig forstand, men om målrettede aktiviteter, der tjener til at fremme børnenes tilegnelse af det danske sprog.
I aktiviteterne kan der indgå leg og legelignende beskæftigelsesformer, der udvælges og tilrettelægges med særligt henblik på at styrke børnenes sprogtilegnelse.
Sproget er således omdrejningspunktet for aktiviteterne og kan således karakteriseres som undervisning, idet der i aktiviteterne kun sættes fokus på en del af barnets oplevelses- og udtryksformer.
Dette adskiller sig derfor fra barnets naturlige leg.
Dette blot som en præcisering, da man har kunnet få den opfattelse ved at sidde og lytte til debatten, at der nu var tale om, at børn i 3-års-alderen skulle til at gå i skole.
Vi fortsætter med andre ord den sprogstimulering, vi kender i dag, blot mere forpligtende, i og med at det bliver gjort obligatorisk.
Det vil sige, at hvis det gjaldt alle børn, så havde man ingen problemer med, at der var tale om - i partiernes øjne - tvang.
Det synes jeg er en lidt besynderlig måde at argumentere på.
Det vil sige, at tvang kan godt gå an, hvis bare det omfatter alle.