Tom Behnke (FRI), 2000-01-12:
Tilbage i 1992 fremsatte jeg et beslutningsforslag i Folketinget om kontraktafvænning af narkomaner.
På daværende tidspunkt var der ikke rigtig nogen i Folketinget, der ville støtte forslaget; faktisk var det sådan, at alle andre partier stemte imod.
Heldigvis gik der kun et par måneder, så fremsatte den daværende socialminister et lignende forslag med det samme indhold, og det blev mystisk nok enstemmigt vedtaget.
Men forskellen på mit forslag og socialministerens - og det advarede jeg imod dengang -
var, at i socialministerens forslag var der indskrevet en § 1, som foreskrev, at amterne selv måtte bestemme, om de ville gøre brug af den lov eller ej. Jeg advarede dengang og sagde: Det er for meget elastik at give amterne, og jeg fik desværre ret.
Ingen amter har til dato valgt at gøre brug af den her lov.
Det er kedeligt, og det er ærgerligt.
Vi havde set frem til, at der med lovforslaget her i dag ville være et forslag om, at man ophævede § 1, således at det ikke længere er op til amterne, om de vil benytte loven, men at det simpelt hen skal være et krav til amterne, at hvis der er narkomaner, der ønsker at blive afvænnet på disse betingelser, så skal man stille muligheden til rådighed.
Det havde vi håbet på.
Nu ser vi så, at ministeren beder om, at man udsætter revisionen af loven et par år yderligere.
Det er vi lidt kede af.
Er det overhovedet tvang?
Er det tvang, som man ellers normalt forstår tvang?
Nej, det er det ikke.
Overhovedet ikke.
Det, vi taler om, er, at narkomanen, der helt frivilligt søger afvænning, helt frivilligt kan indgå en kontrakt om, at hvis vedkommende på grund af abstinenser ønsker at forlade behandlingen, så kan vedkommende blive holdt tilbage i behandlingen, indtil abstinenserne er overstået.
Det fremgår klart og tydeligt af loven, at hvis narkomanen ønsker at forlade behandlingen på et andet tidspunkt, altså når narkomanen ikke har abstinenser,
så skal narkomanen have lov til at gøre det med det samme.
Så det er altså kun en, om jeg så må sige, tvang over for abstinenserne, og lige præcis i den fase ved vi at hovedsagelig narkomanerne men også deres pårørende, har stor, stor erfaring med de her ting.
Og grunden til, at jeg i 1992 fremsatte forslag om det her, var netop mine erfaringer fra arbejde med narkomaner, hvor de hver og en sagde
: Det, der gør, at vi springer fra afvænningen gang på gang og har været i 10, 15, 20 eller flere afvænninger, er, at når der er gået et par dage, og abstinenserne bliver så stærke, at de river og flår i os, så kan vi ikke stå imod, og så forlader vi behandlingen og går ud og tager et nyt fix.
De gav over for mig udtryk for, at var der dog bare den
mulighed for, at de bare i de 2-3 timer, hvor abstinenserne er værst, kunne blive holdt tilbage, så ville de kunne gennemføre en afvænning, så kunne de blive clean, så kunne de blive færdige med at være narkomaner. Det synes jeg godt vi kunne tilbyde dem.
Det synes jeg godt man kan give narkomanerne, når de selv har behov for det.
Når de selv giver udtryk for, at de ønsker det, så synes jeg, vi skal give dem det.
Men det vil man ikke.
På en eller anden mystisk måde er vi i den situation, at narkomanerne, de pårørende og Folketinget synes, vi skal gøre det her, men ude i amterne vil man ikke være med til det.
Og behandlerne vil ikke være med til det, og man kan ikke lade være med at stille sig selv spørgsmålet: Hvorfor vil behandlerne ikke være med til, at vi afvænner narkomanerne?
Hvorfor vil behandlerne slet ikke være med til det?
Når man så tydeligt kan se, at det her er en mulighed
for at få dem afvænnet,
hvorfor vil behandlerne så ikke være med til det? I et ondt øjeblik kan man få onde tanker om, hvorfor de ikke vil være med til det; det skal jeg lade være med. Men altså det, der er sagen, er, at det her er en lov, som der er helt klart behov for.
Vi håber, at vi med tiden kan få loven ændret, sådan at amterne får et pålæg om, at de skal stille det her tilbud til rådighed, og ikke, som det er i dag, at de kun kan gøre det, hvis de vil.
For som vi har set til dato, er der desværre ingen amter, der har valgt at gøre brug af den her lov.
Og så om frivilligheden og den frivillige afvænning, som jeg er helt enig i: Man kan ikke afvænne narkomaner mod deres vilje.
Man kan godt afgifte dem, det er ikke noget problem, det er meget nemt at gøre, men man kan ikke afvænne dem psykisk og fysisk fra deres misbrug; det kan man simpelt hen ikke med tvang.
Men når vi siger frivillig, så er spørgsmålet vel egentlig: Findes der overhovedet en hundrede procent frivillig afvænning?
Nej, det gør der jo ikke.
Narkomanerne er altid af en eller anden årsag presset til den.
De er så trætte af deres liv som narkomaner, at de vælger at gå i afvænning. Så helt hundrede procent frivillig er den vel ikke. Så spørgsmålet er, om ikke man skulle introducere et nyt ord i den her debat og sige, at det egentlig er forkert at tale om hundrede procents frivillighed; det vil være langt mere dækkende for det, som det drejer sig om, at sige, at motivationen skal være i orden.