Per Stig Møller (KF), 2006-05-04:
Det Radikale Venstre har fremsat forslag til folketingsbeslutning om ophævelse af det danske forsvarsforbehold, og målsætningen er at få gennemført en folkeafstemning om forbeholdet i efteråret 2006, idet Det Radikale Venstre forventer, at EU's deklarerede tænkepause vil være slut til den tid.
Men siden forslaget er skrevet, er det jo blevet mere sandsynligt, at tænkepausen forlænges.
Det vil sige, at allerede det, der ligger i forslaget om, at når tænkepausen er slut til sommer, kan der afholdes folkeafstemning til efteråret, ikke holder.
Alene af den grund synes jeg, det burde bortfalde, hvis der skal være logik i tingene.
Men jeg synes alligevel, det kan være nyttigt at bruge lejligheden til at drøfte udviklingen inden for den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik, som i dette årti er i en meget vigtig opbygningsfase, og det takker jeg Det Radikale Venstre for at have give anledning til.
Opbygningen gælder både antallet og omfanget af missioner rundtom i verden og udvidelse af EU's kapaciteter, civile så vel som militære, og målet for EU er at forbedre evnen til hurtigt og effektivt at handle, så det undgås, at en konflikt eskalerer.
Det centrale i EU's sikkerheds- og forsvarspolitik er, at det koncept, man har til rådighed og vedvarende søger at videreudvikle – netop evnen til at gennemføre en koordineret og bredspektret tilgang til krisestyring ved inddragelse af både civile og militære midler – er EU's styrke.
Det er denne brede og tværgående indsats for kriseløsninger i verden, som er målet, og EU's sikkerheds og forsvarspolitik er således i sig selv blot en del af den samlede indsats, som EU yder.
Inden for det traditionelle EU-samarbejde arbejdes med nødhjælp, udviklingsbistand og mangeartede samarbejdsprogrammer.
Sikkerheds- og forsvarspolitikken skal knyttes hertil, så der bliver tale om en bred, sammenhængende og langsigtet indsats.
Forsvarsforbeholdet medfører, at Danmark har mindre indflydelse på udviklingen af konceptet for EU's evne til krisestyring, end vi kunne ønske.
Vores muligheder for at fremme det stærke danske ønske om samtænkning af civile og militære sider i EU's indsats, så vi får den størst mulige synergieffekt, hæmmes naturligvis af, at vi ikke kan deltage i militæraktioner eller i de militære dele af bredere aktioner.
Inden for sikkerheds- og forsvarspolitikken spiller EU for tiden en meget aktiv og konstruktiv rolle for at sikre fred og stabilitet.
Jeg tror, EU har missioner i 11 forskellige lande på Balkan og i Afrika, Asien og Mellemøsten, og det sker i samarbejde – ikke konkurrence – med USA og i samarbejde med andre relevante aktører, som FN, NATO og Den Afrikanske Union.
De seneste vidnesbyrd har været beslutningen om på opfordring fra FN at sende et styrkebidrag til Den Demokratiske Republik Congo under det forestående valg samt til åbningen mellem Gaza og Egypten, hvor EU har etableret en grænsemission.
Efter grænseåbningen har mere end 150.000 mennesker krydset grænsen.
Danmark deltager med politifolk, retssagseksperter og observatører i de fleste civile missioner i EU-regi, og udsendte danskere til EU-missioner yder en vigtig indsats for fred og stabilitet i bl.a. Bosnien, Makedonien, Indonesien, Sudan og de palæstinensiske selvstyreområder.
Imidlertid deltager Danmark ikke i EU's fredsskabende og fredsbevarende missioner, som har indvirkning på forsvarsområdet.
Det gælder aktuelt EU's militære mission i Bosnien-Hercegovina samt militære bidrag i Sudan og planlagte bidrag i Congo, og på samme måde står Danmark uden for det vigtige samarbejde om forskning og udvikling af militære kapaciteter, som varetages af det europæiske forsvarsagentur.
Ser vi fremad, vil det også få konsekvenser for Danmark, at vi ikke kan deltage i EU's kampgrupper, som det oftest baseret på et FN-mandat er planen at indsætte til løsning af konflikter.
Vi skal rejse hjem, når EU overtager opgaver fra NATO, sådan som det er sket i Makedonien og Bosnien-Hercegovina, på samme måde som to danske soldater i Darfur, som var udsendt bilateralt, måtte trækkes hjem, da EU overtog ansvaret for støtten til AU.
At vi ikke kan deltage i EU's kampgruppesamarbejde og EU-operationer risikerer også at få negativ indflydelse på, hvordan andre lande vurderer Danmark som partner i multinationale styrkesamarbejder uden for EU.
I sådanne samarbejder er det afgørende, at man er i stand til at udsende styrkerne i flest mulige sammenhænge.
Derfor risikerer Danmark at blive betragtet som en mindre attraktiv partner, og det at være en mindre attraktiv partner kan potentielt skade vore muligheder i NATO.
Tendensen er, at samarbejder om operationer og kapacitetsopbygning i stigende grad kan vendes målrettet mod brug af så vel EU- som NATO-missioner, og at vi må stå uden for i EUsammenhæng styrker naturligvis ikke vores position.
Efter regeringens opfattelse er der således ikke tvivl om, at tiden er løbet fra forsvarsforbeholdet, og her er vi altså enige med fru Lone Dybkjær og Det Radikale Venstre.
Den frygt, som lå bag forsvarsforbeholdet, nemlig frygten for europahæren, er ubegrundet, men lige nu har vi ikke den nødvendige afklaring af EU's fremtidige rammer, der skal til, for at vi kan afholde en folkeafstemning om ophævelse af forsvarsforbeholdet.
Det centrale element i den politiske aftale om Danmark i det udvidede EU, som regeringen indgik i november 2004 med Socialdemokratiet, SF og Det Radikale Venstre, er jo, at forbeholdene er fastholdt i forfatningstraktaten, og det anføres i aftalen, at en ændring af Danmarks stilling kun kan ske ved en senere afstemning, altså efter en afklaring om EU's fremtidige rammer.
Derfor ville det ikke være passende, hvis et flertal i Folketinget drog konsekvenser af tænkepausen, før den er afsluttet, og vi kan heller ikke gå med til at afholde en afstemning, før det er forudset i den aftale, der er lavet med Socialdemokratiet, SF og Det Radikale Venstre.
Det er således ikke hensigtsmæssigt, at den danske befolkning skal tage stilling til dette spørgsmål, når der, som tilfældet er på nuværende tidspunkt, ikke er klarhed over rammerne for det fremtidige EU-samarbejde.
Vi ved ikke, hvad en eventuel EU-forfatning kommer til at indeholde, og derfor ved vi heller ikke, hvilke rammer forsvaret skal indpasses i efter en eventuel ny traktat.
Jeg skal derfor på regeringens vegne opfordre til, at nærværende forslag til folketingsbeslutning forkastes.
Vi skal selvfølgelig respektere menneskerettighederne, men Chicagokonventionen skal selvfølgelig også respekteres.
For at kunne ransage fly skal der altså være en begrundet formodning om, at der foregår noget ulovligt, men jeg har ikke hørt nogen af de begavede folketingsmedlemmer, som har brugt et halvt år på sagen, komme op med ét eneste bevis for, at der skulle have været noget som helst belæg for at ransage et fly.
Jeg har ikke hørt ét eneste bevis, som kan holde i byretten – ikke ét!
Hermed sluttede forhandlingen.
Forslaget sattes til forhandling.
Forhandling