Tove Fergo (V), 2003-11-27:
I nogle måneder har enhver, der er interesseret i regeringens holdning til folkekirken,
Det kan derfor næppe undre nogen, at regeringen ikke kan støtte Enhedslistens forslag til folketingsbeslutning om adskillelse af kirke og stat, B 26.
Selv om jeg dermed har gjort klart, hvad der er min konklusion, vil jeg dog gerne benytte lejligheden til at knytte nogle flere kommentarer til forslaget.
Når man læser sin avis, ser man af og til artikler, hvor der ikke helt er overensstemmelse mellem overskriften og artiklens indhold, og da jeg læste Enhedslistens forslag, fandt jeg en tilsvarende mangel på overensstemmelse mellem overskrift og indhold.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget får vi ganske vist at vide, at det efter Enhedslistens opfattelse er en forudsætning for konsolidering og uddybelse af demokratiet, at man »konsekvent adskiller kirke og stat«, og vi får også at vide, at det nu er »på høje tid at få sammenblandingen af staten med et bestemt trossamfund bragt til ophør.«
Men så konsekvent er selve forslaget jo ikke. En konsekvent adskillelse af kirke og stat, et fuldstændigt ophør af det, der af Enhedslisten beskrives som sammenblanding af staten med et bestemt trossamfund, forudsætter, at grundloven bliver ændret.
Hvis kirke og stat helt skal adskilles, skal grundlovens § 4 ophæves.
Den siger som bekendt, at den evangelisk-lutherske kirke er den danske folkekirke og som sådan understøttes af staten.
Konsekvent adskillelse forudsætter også ophævelse af grundlovens § 6 om monarkens religiøse tilhørsforhold og §
66, der siger, at folkekirkens forfatning ordnes ved lov
Det foreslår Enhedslisten dog ikke, og det skyldes måske en realpolitisk erkendelse af, at det ønsker den danske befolkning ikke, og at det derfor ville være umuligt at få gennemført de grundlovsændringer, som er nødvendige for en konsekvent adskillelse af kirke og stat.
Enhedslisten nøjes med at foreslå, at nogle af reglerne og vilkårene for folkekirken og for trossamfund i øvrigt bliver ændret.
til at imødekomme forslagsstillernes ønsker.
Kirkeskatten er efter regeringens mening en fornuftig metode til at få fastsat og indbetalt folkekirkemedlemmernes økonomiske bidrag, og det er jo kun folkekirkens medlemmer, der skal betale kirkeskat.
Enhver har frihed til at melde sig ud af folkekirken, og dermed også blive fri for at betale kirkeskat.
Forslagsstillerne ønsker dernæst, at kristendomsundervisningen skal sløjfes fra skolens skemaer og erstattes af et fag, der inddrager alle livsanskuelser.
Skolelovgivningen hører ikke under mit ministerområde, og jeg vil derfor nøjes med at konstatere, at det efter regeringens mening er væsentligt, at børn og unge lærer om kristendommen i skolerne.
utrolig stor betydning for dansk kultur og det danske værdisæt
, uanset om man kan lide det eller ej,
og jeg vil da gerne minde om, at børn og unge også bliver præsenteret for andre livsanskuelser gennem skolens undervisning under den nuværende ordning. Forslagsstillerne ønsker videre, at konfirmationsforberedelsen skal placeres uden for normal skoletid.
Jeg ser ingen grund til at ændre den nuværende ordning, for det er trods alt fortsat et meget stort flertal
af de unge, nemlig godt 75 pct. af en årgang, som ønsker at blive konfirmeret. Forslagsstillerne vil desuden have afskaffet statsanerkendelsen eller godkendelsen af trossamfund og peger i den forbindelse bl.a. på, at der er godkendt et utal af kristne trosretninger, medens f.eks. de asatroende ikke var godkendt på det tidspunkt, da bemærkningerne til beslutningsforslaget blev skrevet.
Der blev de imidlertid nogle uger senere.
Jeg mener ligesom forslagsstillerne, at det er i grundlovens ånd, at det er folk selv og ikke staten, der skal definere, hvad deres religion er.
Jeg vil derfor gerne fastslå, at staten med sin godkendelse af et trossamfund ikke definerer trossamfundets eller dets medlemmers religion.
Staten tager kun stilling til, om der vitterlig er tale om en sammenslutning af borgere med en så klart defineret religiøs lære og ritus og en sådan grad af organisation, at den kan betegnes som et trossamfund, og statens godkendelse er vel at mærke kun nødvendig, hvis man ønsker at opnå særlige rettigheder i samfundet, f.eks. retten til at kunne foretage vielse med borgerlig gyldighed eller de begunstigelser, som skattelovgivningen giver mulighed for at trossamfund og deres medlemmer kan opnå.
De fradragsmuligheder, som medlemmer af et trossamfund kan få, svarer i øvrigt til de fradragsmuligheder, man kan få, når man yder bidrag til en bred vifte af humanitære organisationer. Endelig indgår det i forslaget til folketingsbeslutning, at vielser og registrering af partnerskaber med borgerlig gyldighed alene skal kunne foretages af de borgerlige myndigheder, samt at registreringen af fødsler, navne og dødsfald skal foretages af borgerlige myndigheder og ikke af folkekirkens præster og kordegne. Med hensyn til vielser
vil jeg blot konstatere, at jeg ikke ser nogen grund til at ophæve den mulighed, der er i dag for at vælge mellem at blive borgerligt viet og kirkeligt viet.
Omkring halvdelen af brudeparrene vælger borgerlig vielse, og den anden halvdel vælger kirkelig vielse.
Med hensyn til registreringen vil jeg minde om, at det ved flere lejligheder har været drøftet her i Folketinget, om den skulle flyttes til andre myndigheder, men at der hver gang har været et markant flertal for fortsat at lade folkekirkens præster og kordegne stå for den, fordi det er dem, der i dag har den nødvendige viden til at kunne udføre arbejdet.
De gør et godt stykke arbejde, og i mange af de situationer, hvor noget skal registreres, ønsker et stort flertal af danskerne alligevel at komme i kontakt med folkekirken, bl.a. for at navngivningen kan ske ved dåb, eller for at præsten kan medvirke ved en begravelse.
Jeg ville i øvrigt også finde det noget mærkeligt, hvis man besluttede at flytte registreringen væk fra folkekirken, netop nu hvor folkekirkens medlemmer har betalt for en fuldstændig modernisering af registreringen i form af den nye elektroniske kirkebog, som inden årets udgang vil være taget i brug overalt i folkekirken.
Konklusionen er derfor: Regeringen kan ikke støtte det foreliggende forslag hverken med hensyn til det overordnede mål om adskillelse af kirke og stat eller med hensyn til de mere konkrete elementer i forslaget.
Så vil jeg gå over til det næste forslag, »førkommissionsudvalg«sforslaget, B 27.
Folketingets behandling af forslaget om adskillelse af stat og kirke er blevet slået sammen med behandlingen af Socialdemokratiets forslag om nedsættelse af et »førkommissionsudvalg«, og det er sådan set en meget naturlig sammenkædning, for begge forslag handler jo om folkekirkens fremtidige forhold til staten.
Der er dog betydelig forskel
på forslagene.
Socialdemokratiets forslag er båret af et ønske om, at eventuelle ændringer af folkekirkens forhold til staten eller af folkekirkens rolle i det hele taget skal udspringe af en bred debat.
Jeg kan helt tilslutte mig ønsket om, at der skal være debat om folkekirken, og det mener jeg faktisk også at der i meget høj grad er.
Man skal vist endda lede længe for at finde en periode, hvor debatten om folkekirken har været så livlig i aviserne, som den har været i de senere år.
Der er debat om strukturen og om folkekirkens forhold til staten, men heldigvis også om indholdet og om, hvad folkekirken kan og bør gøre for at leve op til sin forpligtelse til at forkynde evangeliet for og være kirke sammen med nutidens danskere.
Det er karakteristisk for debatten, at den bliver ført i mange forskellige forsamlinger og sammenhænge, og det er også karakteristisk for debatten, at initiativerne til den bliver taget af mange forskellige personer, organisationer og institutioner.
Både trykte og elektroniske medier giver plads
for debatten i et omfang, der sjældent er set tidligere, så der er altså gode muligheder for, at alle, der er interesserede i folkekirkens ve og vel, kan følge og deltage i debatten, og der er til alt held rigtig mange mennesker, som gør det.
At initiativerne til debatten bliver taget fra mange forskellige sider, betyder, at den emnemæssigt er meget bred.
Den er ikke afgrænset til forholdsvis få temaer, som en eller anden begrænset kreds af mennesker har fundet det interessant at debattere.
Den er ikke afgrænset
til nogle få smagsdommeres forgodtbefindende.
En debat om folkekirken, som både med hensyn til emner og med hensyn til deltagere er bredt langt ud, er efter regeringens opfattelse et sundhedstegn, og den kan forhåbentlig være med til at give folkekirken endnu mere livskraft, end den allerede har.
Den både emnemæssige og deltagermæssige meget brede debat er et gode for en folkekirke, som også er karakteriseret ved stor rummelighed, og som desuden er karakteriseret ved, at det kirkelige liv først og fremmest leves i de ca. 2.200 sognemenigheder, hvorfor det også er naturligt, at beslutningerne om det kirkelige liv først og fremmest bliver truffet i sognene i samklang med og til gavn for de mennesker, som nu engang bor i det enkelte sogn.
Yderligere et karakteristisk træk ved folkekirken er så, at der findes et stort antal frie kirkelige organisationer med hver sit særlige interesseområde, og de bestemmer naturligvis fuldt ud selv, hvad de vil foretage sig. Da det er regeringens ønske, at den rummelige folkekirke med forankringen i de lokale sognemenigheder og med en grundlovssikret særlig tilknytning til staten skal bevares, er regeringen godt tilfreds med, at den nuværende debat er så bred, som den er.
Regeringen er også godt tilfreds med, at debatten, fordi den er så decentraliseret, giver plads for, at der kan drages mange forskellige konklusioner af debatten.
Forslaget om et førkommissionsudvalg er en god tilkendegivelse af, at også Socialdemokratiet meget gerne ser en livlig debat i og om folkekirken.
Det overrasker mig ikke, men det er alligevel godt at få det understreget.
Det kan måske bidrage til, at debatten udeomkring i landet tager til i yderligere styrke og omfang.
Jeg må dog konstatere, at regeringen ikke deler ønsket om, at der skal nedsættes et førkommissionsudvalg.
Tanken er jo, at udvalget skal vælge nogle debattemaer og sørge for, at der bliver udarbejdet oplæg, som disse temaer kan debatteres ud fra.
Udvalget skal så efterfølgende samle op på debatten og sammenfatte den i nogle temaer, som eventuelt kan være grundlag for et kommissionsarbejde om folkekirkens fremtidige forhold til staten og om folkekirkens rolle i samfundet i øvrigt.
Den igangværende debat viser imidlertid, at der ikke er mangel på temaer eller ideer til debatten.
Der dukker hele tiden nye oplæg og nye temaer op såvel i artikler som i bøger, nogle som resultat af studiekredse eller lignende, andre som udspil fra privat- og enkeltpersoner.
De kommer såvel fra forskellige retninger eller grupperinger i folkekirken som fra mennesker, der står uden for folkekirken.
Jeg inviterede for et par måneder siden
folkekirkens helt almindelige medlemmer til en borgerhøring
, for at vi alle kunne høre noget om deres holdninger, deres ønsker og forventninger til folkekirken.
Efterfølgende inviterede jeg en del af folkekirkens såkaldte meningsdannere til en konference, hvor borgernes indspark i debatten blev drøftet, ikke med det formål at få dannet en håndfuld eller flere færdige meninger, som alle dernæst skal rette sig efter, men med det formål at inspirere til drøftelser og arbejdet rundt om i folkekirkens sognemenigheder.
Regeringen har også spillet ud til debat med flere lovinitiativer og senest med den rapport om omlægning af statens tilskud til folkekirken til et bloktilskud, som er blevet resultat af et udvalgsarbejde.
Hvis debatten i højere grad skal foregå på grundlag af et udvalg, som det der nu er foreslået, så ser jeg en betydelig risiko for, at dens temaer bliver indsnævret, og at interessen for at deltage i debatten som følge deraf også bliver snævrere.
Det er vist en meget nøgtern vurdering, at udvalgsarbejdet efterfulgt af debat og derefter et kommissionsarbejde er et udspil til en proces, som det vil tage mange år at nå igennem, selv om udvalget ifølge forslaget bør afslutte sit arbejde inden efteråret 2005.
Jeg ser langt hellere, at den debat og de bestræbelser, som er i gang for at få tilpasset den folkekirkelige struktur ud fra det, som man decentralt synes er godt, får lov til at udfolde sig.
Den kirkelige lovgivning ser jeg langt hellere bliver ændret på baggrund af den brede debat og arbejdet i udvalg, som nedsættes ad hoc, når bestemte emner og ønsker om ændringer fremstår med en vis styrke.
Jeg vil så i øvrigt gerne knytte nogle enkelte bemærkninger til et par af de mere konkrete elementer i forslaget til folketingsbeslutning.
For det første vil jeg sige, at jeg ser en risiko for en uheldig sammenblanding af den lovgivende og den udøvende magt, hvis man skal følge forslaget om, at kirkeministeren skal forestå udarbejdelsen af kommissorium og udpegning af medlemmer til udvalget efter drøftelse med partierne i Folketingets Kirkeudvalg.
Kommissorium og sammensætning af et udvalg må efter min mening enten fastlægges ved lov, eller også må det ske administrativt.
Jeg har stor respekt
for deres arbejde og for organisationerne som sådan, men jeg finder ikke, at en meget stor del af ansvaret for et officielt udvalgsarbejde bør placeres hos en organisation, der ikke er en del af den egentlige folkekirkelige struktur og ikke er omfattet af den kirkelige lovgivning, men fuldt ud lever på sine egne præmisser.
Kort sagt: Debat om folkekirken, ja tak, og gerne meget mere end det, vi allerede har, men et førkommissionsudvalg til at strukturere debatten siger jeg på regeringens vegne nej tak til.