Kristian Thulesen Dahl (DF), 2003-04-01:
Jamen det er jeg helt med på.
Det har hr. Buksti jo også sagt i sit ordførerindlæg, men det var sådan set ikke svar på mit spørgsmål.
Hr. Buksti har jo behandlet denne her sag, har haft den tæt inde på livet også, fordi hr. Buksti har bekymret sig meget om skatteområdet i en del år.
Så spørger jeg hr. Buksti: Kan hr. Buksti ikke bekræfte - også når han selv henviser til dokumentsamlingen, som er refereret i beslutningsforslaget - at det alene er en ren politisk afgørelse, om man vil give Folketinget mulighed for at se de her dokumenter?
Der er ikke noget til hinder for i lovgivningen, at regeringen kan offentliggøre eller på anden vis give Folketinget, eventuelt i fortrolig form, indsigt i de her dokumenter.
Kan hr. Buksti ikke bare bekræfte det?
Først vil jeg naturligvis sige SF og Enhedslisten tak for støtten til forslaget og også tak til Kristeligt Folkeparti
for en positiv tilgang til det her.
Hvis det er et spørgsmål om, at vi på en anden måde får anmodet om indsigt i de pågældende dokumenter, for at også Kristeligt Folkeparti kan støtte forslaget, diskuterer vi selvfølgelig meget gerne det. I forhold til det principielle - en række bemærkninger:
Det er rigtigt, som skatteministeren var inde på i sin indledning, at det her jo langt fra er nogen ny sag.
Den har jo været undervejs i årevis i forskellige afskygninger, og der har været stillet en meget lang række af spørgsmål, både direkte som § 20-spørgsmål, altså fra det enkelte folketingsmedlem, og også gennem Skatteudvalget. Det har været nogle sager, der har optaget ganske mange folketingsmedlemmer, og som det allerede er fremgået af debatten indtil nu, har det i særdeleshed været Venstrefolk, som tidligere i oppositionsrollen ytrede sig om emnet, og vi har været så venlige at lade Venstres folketingsmedlemmer glæde sig over de mange citater, der kunne findes frem, når man på maskinen søgte efter engagerede mennesker i de her spørgsmål.
Mit synspunkt er, at det sagsforløb, der har været, og den opmærksomhed, der har været fra så mange betydningsfulde mennesker i det her samfund, må være en skærpende omstændighed for Folketinget i behandlingen af, hvorvidt vi nu skal have mulighed for at få indsigt i de pågældende dokumenter.
En af de væsentligste ting for et parlament, som Folketinget jo er, som lovgivende magt, men ikke bare som lovgivende magt, men også som kontrollerende funktion over for den udøvende magt, altså regeringen, er, at når Folketinget mener, der er noget, der er interessant at gøre sig bekendt med, for at vi kan udøve vores kontrolfunktion, så skal Folketinget også have mulighed for at gøre sig bekendt med de pågældende informationer - enten i offentlighed, hvor alle kan deltage, eller også i fortrolig form.
Det er jo derfor, vi i udvalgene - og jeg har så henvist til Finansudvalget flere gange, for der har vi jo en årelang praksis for, hvordan vi håndterer sådan noget - har mulighed for at gå til ministeren meget direkte og sige, at der er nogle ting, vi vil have informationer om, have viden om.
Så er det jo rigtigt, som det også har været fremført både i mange af de svar, der er givet tidligere - også af den tidligere regering - og også i dag fra de nuværende regeringspartiers side, at vi har en offentlighedslov, vi har nogle bestemmelser, der siger, hvornår man er pligtig til som regering at oversende sådan nogle oplysninger til Folketinget, så vi kan udøve vores kontrol.
Derfor er det også lidt interessant, hvad det er, Justitsministeriet i virkeligheden har skrevet om det forhold, at regeringen altså på den ene side ikke er forpligtet til at oversende de her dokumenter, men at Folketinget alligevel ønsker at gøre sig bekendt med de pågældende dokumenter.
Det her er jo ikke bare interessant i den pågældende sag, det kan være interessant i mange andre sager, hvor Folketinget ønsker at gøre sig bekendt med nogle ting
Der ligger jo, som der også henvises til i beslutningsforslaget, en besvarelse.
Det er skatteministerens besvarelse af spørgsmål nr. 68 af 3. februar 1995 fra Skatteudvalget, hvori Justitsministeriet, som man har bedt om et bidrag til den pågældende besvarelse, anfører: »... at regeringen ikke er forpligtet til at oversende oplysningerne, men at afvejningen af, om oplysningerne til Folketinget skal gives, i almindelighed vil føre til, at de ønskede oplysninger videregives for at sikre, at Folketingsudvalgene har det fornødne saglige grundlag for at gennemføre lovgivning, eller for, at Folketinget kan udføre den fornødne parlamentariske kontrol med forvaltningen.«
Se, det er jo interessant.
Det er jo også derfor, jeg i starten af debatten spurgte skatteministeren, om det ikke kunne bekræftes - han sagde, at han ville vende tilbage til det, og det håber jeg stadig væk at skatteministeren vil - at
det alene var op til regeringen at vurdere, om man ville oversende det.
Der er altså ikke noget til hinder for, at regeringen siger, ja, vi oversender de her dokumenter til Folketinget, når nu Folketinget ønsker at gøre sig bekendt med dem for at udøve sin kontrolfunktion over for regeringen.
Jeg afventer stadig væk svaret, men jeg kender jo svaret - man skal normalt heller ikke stille spørgsmål, man ikke selv kender svaret på; er det ikke sådan, man siger? - for selvfølgelig er der ikke noget til hinder for det.
Det kan regeringen gøre.
Hvad er der galt?
Hvorfor ikke? Spørgsmålene må være flere nu, end de var i debatten før folketingsvalget; de er i hvert fald ikke blevet færre.
Derfor var det også med det her som baggrund og på trods af alle citater og en delvis afvisning af forslaget fra hr. Peter Christensens side, at jeg alligevel syntes, det var en spændende tilgang, hr. Peter Christensen anlagde, altså at hr. Peter Christensen sagde, at udgangspunktet for Venstres folketingsgruppe stadig i meget høj grad er retssikkerhedsspørgsmålet for den enkelte borger.
Det er jo så den anden del af det.
Det er jo der, hvor vi kommer på banen:
Hvordan sikrer vi som Folketing, at den udøvende magt sikrer
Hr. Peter Christensen afviste jo ikke fuldstændig, at man kunne finde en løsning på det. Det synes jeg var en spændende tilgang, som jeg i hvert fald vil forfølge, ikke ud fra noget som helst drillesynspunkt i forhold til, hvad der tidligere er sagt,
men ud fra et oprigtigt forsøg på at finde en løsning på det her, der én gang for alle også kan få stoppet de myter, der jo kommer til at stå tilbage i en sag med et forløb som det her.
Jeg tror i virkeligheden, det et eller andet sted må være i alles interesse, at vi finder en fornuftig løsning på det her.
Så kan det jo være, at vi alle sammen i vores åbenbaring, når vi i fortrolighed, hvis det skal være det, der afgør det, ser de her dokumenter, finder ud af, jamen herregud, er det virkelig sådan, det forholder sig, der er jo ikke noget videre i det.
Men det er altså lidt væsentligt, at vi kan udøve den kontrolfunktion.
Det, som jo er det afgørende, er: Hvad var praksis i sin tid, da man greb ind?
Hr. Ole Stavad, som vi jo også har været så venlige at citere - vi kunne ikke helt lade være, da vi skulle skrive bemærkningerne til beslutningsforslaget - udtaler tilbage i starten af 1990'erne de her ord, som selvfølgelig har været gentaget mange gange; jeg tror også, hr. Ole Stavad har fortrudt dem: »Disse projekter skal stoppes, hvad enten de er lovlige eller ulovlige.«
Det giver jo også baggrund for netop ud fra en retssikkerhedsmæssig vurdering at tænke: Hvad er det
egentlig, der er gang i her?
Hvordan er det, den udøvende magt forvalter sit embede?
Man skal selvfølgelig få lavet
noget forarbejde, før man griber ind over for de her projekter. Jeg synes overhovedet ikke, denne her diskussion skal handle om de projekter.
Det er i meget lille grad det, det bør handle om.
Det er et rent retssikkerhedsmæssigt synspunkt, der bør komme til debat her.
Men det er jo med det som baggrund, man bør spørge: Hvad var praksis?
Hvad var det egentlig, man fandt ud af?
Hvad var det, man lagde til grund for det indgreb, man gjorde dengang, i forhold til det, man gik ud og sagde, og det, man sagde til domstolene efterfølgende ved de retssager, der var?
Det er jo det, der selvfølgelig skærper vores opmærksomhed om det her og gør, at vi synes, at Folketinget samlet set skal overveje på tværs af de her forskellige hensyn, der måtte være, hvordan vi forvalter vort embede som kontrollanter over for den udøvende magt.
Det er det, vi i Dansk Folkeparti vælger at forfølge med det her.
Det er derfor, vi ikke tager førstebehandlingen af beslutningsforslaget som udtryk for, at nu er det afvist og den diskussion færdig, men som en mulighed for nu at indlede et udvalgsarbejde, hvor vi får vurderet balancen ikke bare i forhold til denne her sag, men også generelt
: Hvor er balancen i forhold til regeringen og Folketinget, muligheden for, at vi kan få indsigt, muligheden for, at offentligheden i det hele taget skal have det?
Men selvfølgelig er selve forløbet baggrund for den skærpede opmærksomhed, vi i hvert fald mener, der bør være grund til at have på det her punkt.
Så håber jeg stadig væk, at ministeren vil komme op og give svar på det, som ministeren i hvert fald stillede os i udsigt at ville svare på senere under debatten.