Inger Marie Bruun-Vierø (RV), 2000-05-04:
Først vil jeg rette en tak til initiativtagerne til denne forespørgsel om håndhævelse af den fundamentale menneskeret, nemlig religionsfrihed, i dansk udenrigspolitik og også sige tak for ministerens redegørelse.
I flere sammenhænge har Danmark bekendt sig til religionsfrihed som en menneskeret.
I grundlovens § 67 bestemmes, som det allerede er sagt, at borgerne har ret til at forene sig i samfund for at dyrke gud på den måde, der stemmer med deres overbevisning.
Gudsdyrkelsens frihed er således grundlovssikret.
Dertil kommer De Forenede Nationers pagt af 26. juni 1945, hvor De Forenede Nationer som en reaktion på nazismens grove krænkelser på ny besluttede at bekræfte troen på fundamentale menneskerettigheder.
Ifølge artikel 1 er det FN's formål at styrke og fremme respekten for menneskerettigheder og fundamentale frihedsrettigheder for alle uden forskel med hensyn til race, køn, sprog eller religion, og dette gentages i artikel 55.
Til opnåelse af bl.a. dette formål forpligter alle medlemmer sig ifølge artikel 56 til at virke i forening og hver for sig, og på denne baggrund blev der udarbejdet en verdenserklæring om menneskerettigheder, der som bekendt blev vedtaget på FN's generalforsamling i 1948.
48 lande, heriblandt Danmark, stemte for denne erklæring.
Endelig har de i Europaarådet repræsenterede regeringer, som vi også alle ved, i 1950 vedtaget en konvention til beskyttelse af menneskerettigheder.
Denne konvention blev med Rigsdagens samtykke ratificeret af Danmark den 31. marts 1953.
Det står derfor ikke til diskussion, hvad Danmarks standpunkt er, for så vidt angår menneskerettigheder, herunder religionsfrihed.
Det, disse erklæringer og grundlovsbestemmelser betyder, er, at der i princippet er draget en evigtgyldig grænse for statsmagten over for individet.
Men hvad vil det sige at have religionsfrihed?
Hvis fænomenet skal afgrænses, kan man sige, at det er det modsatte af det, der i 1700-tallet blev defineret af Rousseau i Le Contrat Social, hvor den enkelte overgiver sig fuldstændig med alle sine rettigheder til staten.
Religionsfriheden anses her endog for statsfjentlig.
Et stykke af Le Contrat Social handler om den borgerlige religion, hvis trossætninger fastsættes af staten.
Dette står som sagt i skarpeste modstrid med forestillingen om, at der eksisterer en række medfødte, ufortabelige menneskerettigheder, som udgør en skranke for statsmagten.
De amerikanske rettighedserklæringer har været et betydningsfuldt led i menneskerettighedernes historie og kan bidrage til fortolkning og forståelse.
I de nordamerikanske kolonier var religionsfriheden den menneskeret, som først vandt anerkendelse, hvilket bidrog til, at menneskerettigheder i det hele taget blev opfattet som medfødte og umistelige.
Fremhæves skal Roger Williams, der i staten Rhode Island forkyndte religionsfrihed, ikke blot for kristne, men også for jøder, tyrker og antikristne.
I en overenskomst lovede koloniens grundlægger lydighed mod det af flertallet vedtagne love, men kun i borgerlige sager.
Religion skulle overhovedet ikke være genstand for lovgivning.
Religionsfrihedens vigtigste bestanddel er gudsdyrkelsesfrihed.
Enhver skal have lov til alene eller sammen med andre at have den religion og udøve den gudsdyrkelse, som stemmer med hans overbevisning eller ønsker, og også have lov til at leve sit liv uden nogen religion eller gudsdyrkelse, hvis det er sådan, man ønsker det.
Der tales om at dyrke Gud, ikke bare kristen gudsdyrkelse, men også f.eks. jødisk og muslimsk gudsdyrkelse.
Sådan er det, og det er en af udfordringerne, ikke kun på den hjemlige arena, men også for dansk udenrigspolitik.
Det er også en udfordring, Danmark har taget på sig, og som i mange år har optaget Det Radiale Venstre.
Udenrigsministeren har allerede omtalt en række danske initiativer, der har båret frugt, og jeg vil tillige benytte lejligheden til at fremhæve Hermod Lannung, der livet igennem var en utrættelig menneskerettighedsforkæmper.
Han er den dansker, der stærkest har gjort sig gældende i FN.
Vi skal arbejde for, at menneskerettigheder bliver integreret i alverdens landes forfatninger, men vi skal også i forbindelse med udviklingsbistand, både bilateralt og multilateralt, stille krav om forpligtende aftaler om menneskerettigheder såsom religionsfrihed.
Det er både en konstruktiv og en farbar vej.
Ligeledes skal vi påtale og reagere over for krænkelser, og det er også de takter, der er angivet i det fremsatte forslag til vedtagelse, som Det Radikale Venstre med glæde ser frem til bliver vedtaget.