Ole Stavad (S), 1999-11-26:
Beslutningsforslaget her handler om studerendes ret til fradrag for udgifter til befordring til et uddannelsessted.
Efter forslaget skal de studerende have ret til at trække udgifter til befordring fra i den skattepligtige indkomst efter de samme regler som lønmodtagere, der kan fratrække befordringsudgiften mellem hjem og arbejdsplads.
til befordringsrabat, som de studerende ved de videregående uddannelser har haft siden 1997.
Efter de grundlæggende skatteregler er studerendes befordringsudgifter ikke fradragsberettigede, fordi de betragtes som en etableringsomkostning til forskel fra omkostninger, der afholdes for at »erhverve, sikre og vedligeholde en løbende indtægt«, som det hedder. Med det klare formål at støtte studerende med store befordringsudgifter vedtog et flertal i Folketinget, bestående af regeringen, SF og Enhedslisten, i 1996 loven om befordringsrabat til studerende ved videregående uddannelser.
Loven giver studerende mulighed for at købe månedskort til kollektiv trafik med rabat.
Dengang vurderede man, at andre modeller for støtte til de studerendes befordringsudgifter end en rabatordning var mindre hensigtsmæssig af økonomiske, administrative og skattemæssige grunde.
Forslagsstillerne er ikke kommet med argumenter, der tilbageviser rigtigheden af denne vurdering, eller argumenter i øvrigt, der taler for en ændring af de gældende regler, og derfor kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.
Det er efter min mening vigtigt at holde fast i det grundlæggende princip, jeg talte om, at etableringsudgifter er indkomstopgørelsen uvedkommende.
Hvis vi indfører en fradragsret for studerende, vil mange andre befolkningsgrupper med samme begrundelse som de studerende kunne argumentere for, at erhvervsmæssigt irrelevante, men i øvrigt nødvendige transportudgifter, skal være fradragsberettigede.
Bør vi eksempelvis følge forslagsstillerne og erstatte pensionistkortene med et skattefradrag?
Jeg mener nej.
Det er vel også netop kendetegnende for de studerende, at de har lave indtægter, og at de derfor ikke altid vil være i stand til at udnytte et fradrag.
Det var faktisk derfor, at rabatordningen blev indført.
Rabatordningen skaber ikke denne forvridning mellem de studerende, ligesom rabatten har den samme værdi for alle; det vil et fradrag ikke have.
Og da rabatordningen ud fra det, som regeringen er bekendt med, er velfungerende, og forslaget i øvrigt vil forringe økonomien for nogle studerende, så har vi ikke nogen lyst til at støtte det stillede beslutningsforslag.
Men hr. Kim Behnke, det er jo en bestræbelse, som vi to aldrig ville kunne komme op at slås om i forhold til en anstrengelse for, at vi gør tingene ordentligt.
Det er jo bl.a. også, fordi vi har en så grundig gennemgang, at et lovforslag på små otte sider bliver til en samlet udgivelse, der kommer op på de der mange sider, som hr. Kim Behnke nævnte, på 87 sider alt i alt.
Det er, fordi vi her forsøger at være meget grundige med at servicere Folketinget.
Det er jo en del af hele lovkvalitetsarbejdet, at vi gør det.
Så synes jeg virkelig, at vi har papir og dokumentation for, at lovkvaliteten - samt muligheden for, at Folketinget, offentligheden får en adgang, som man ikke havde på samme måde tidligere - er noget, vi har en fælles bestræbelse for.
Og så sammenligningen med køkkenbordet: Det var såmænd bare en sammenligning på, at noget, der er meget indviklet, bliver det svært at forholde sig meget enkelt til, når vi så skal ind og lave skatteregler.
Og den sammenligning mener jeg stadig væk holder.
Og så er der jo den store forskel, at når man sidder hjemme ved sit køkkenbord eller spisestuebord, eller hvor man sidder, så har man ikke én, man lige kan spørge.
Vi vil stå til rådighed for hr. Kim Behnke og også Folketinget og gøre os umage for at give så gode, så klare, så pædagogiske svar, som vi overhovedet er i stand til lige så langt, som vore evner rækker.