Peter Duetoft (CD), 1999-04-06:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til ministeren for redegørelsen og sige, at jeg føler mig lidt som en fremmed fugl i reden i dag.
Jeg kan jo se, at jeg er den eneste, der deltager i debatten, som ikke er medlem af delegationen.
Når jeg deltager, er det på trods af, at vi har et aktivt medlem i fru Sonja Albrink, men har hun på grund af sygdom ikke været i stand til at være her i dag, og så har jeg fået lov til at tage over.
Det er måske også meget godt, at der kommer en uden for den indspiste kreds til at fortælle, at den indspiste kreds er god.
Det vil jeg så starte med at sige.
Jeg synes, at Europarådet er et vigtigt og godt samarbejdsorgan til det, man vel kan kalde de bløde områder, altså nok så vigtige områder, men ikke økonomiske og militære områder.
Den erfaring, som man har i den delegation, som man har i OECD-delegationen, som vi har i NAA-delegationen, og som andre også har, er naturligvis, at der er en masse sideeffekter af det her.
Det, at parlamentarikere på tværs af landegrænser taler med hinanden, det, at danske parlamentarikere får lov til samlet at optræde i udlandet, er i sig selv en sideeffekt, der er væsentlig ved det internationale samarbejde.
Man får kontakter, man får erfaringer, og derfor vil jeg da godt herfra melde, at den slags internationalt samarbejde ikke er det, der møder modstand fra CD's side.
Jeg ved godt, at der har været diskussioner om, hvorvidt der er for mange delegationer, om der er for mange organer og alt det der, men en kendsgerning er det, at den træning, der ligger i den type arbejde, er utrolig væsentlig også for at cementere demokratiet, ikke mindst i de nye demokratier i Øst- og Centraleuropa.
Det er godt, at der findes et organ i Europa, som prioriterer de grundliggende menneskerettigheder højt.
Det er vigtigt, at der bliver sendt et signal om, at de menneskerettigheder ikke bare er ord, at de ikke bare er noget, man engang har talt om, men er noget, som man skal kæmpe for og også noget, som man skal holde øje med.
Jeg tror, at den demokratiske træning, som eksempelvis medlemmer fra de nye demokratier kommer ud for, er med til at cementere nogle af de holdninger, som skiftede i 1989 og i årene derefter, og som de gerne skulle føre til.
De ser pludselig, at demokratierne, på trods af at de er opvokset i politiske systemer, der jo stort set har set demokratierne som deres fjendebillede, er anderledes og mere nuancerede og ganske velfungerende.
Det tror jeg Europarådet kan bruges til.
Jeg tror, at det, at man prioriterer det at inddrage og hjælpe de nye demokratier, er en hovedopgave for Europarådet, og det er noget, man ikke kan prioritere højt nok.
Jeg synes faktisk, at vi i netop disse dage har et eksempel på, at der er ganske meget at gøre.
Det løber i hvert fald mig koldt ned ad ryggen, når jeg hører politikere fra Rusland udtale sig om de barbariske NATO-bombardementer, og at det er NATO's skyld, at flygtningestrømmene er gået afsted fra Kosovo, når sandheden jo er, at det er et fortvivlet forsøg fra demokratiernes side på at leve op til de menneskerettigheder, som vi og Europarådet står for, at det er kampen mod en diktator og kampen mod et system, der er umenneskeligt, som foregår i Kosovo.
Hvis man tror, at det at kunne lave etnisk udrensning eller det at støtte et benhårdt styre er i overensstemmelse med grundholdningerne i Europarådet og de demokratier og de menneskerettighedsholdninger, som man gik ind i, så må man tro om igen.
Der er i al fald et stort træningsarbejde for en lang række russiske politikere i Europarådet at foretage sig i de kommende år.
Jeg synes, det har vist sig, at de ikke rigtig kunne ændre holdning.
Det, at man bliver medlem af Europarådet, er åbenbart ikke nok til, at man også får en holdning, der er mere i retning af de vestlige demokratiers.
Når det gælder indsatsen for bekæmpelse af tortur, hele spørgsmålet om nationale mindretal og spørgsmålet om kampen mod racisme osv., er det også væsentlige opgaver, som Europarådet har taget fat på.
De nationale mindretal har jo i Europas historie den ene gang efter den anden været det arnested, der gjorde, at konflikter brød ud, også som vi ser det nu på Balkan.
Vi har nogle erfaringer, godt nok på et lettere grundlag, godt nok i et mere homogent samfund, godt nok i et mere velfungerende og økonomisk stærkt samfund, men det er en kendsgerning, at det samarbejde, de løsninger, vi fandt, f.eks. omkring Sønderjylland, naturligvis er nogle erfaringer, der kan bruges andre steder, og hvor vi pludselig i Europarådet har et forum, hvor vi kan spille med, og hvor vi kan vise, at tingene kan gøres.
Menneskerettighedsdomstolen er jo også vigtig; jeg tror, at det var hr. Per Stig Møller, der sagde det.
Hvis det nu var det, vil jeg da gerne bakke op, at Menneskerettighedsdomstolens vigtighed jo ikke mindst viser sig ved, at også Danmark er blevet dømt.
Nu siger fru Pernille Frahm, at specielt Danmark kror sig meget, og at vi er så gode, specielt i Danmark - det er jeg i øvrigt enig med fru Pernille Frahm i - men det er jo igen en kendsgerning, at vi er altså et af de lande, der normalt opfattes, også internationalt, som renest, om man kan sige det sådan, demokratisk og menneskerettighedsmæssigt; alligevel er der områder her, hvor Menneskerettighedsdomstolen er gået ind og har dømt.
Det viser jo, at det er vigtigt.
Og når det er vigtigt over for os, hvorfor skulle det så ikke være endnu mere vigtigt for lande, der måske har forsømt de dele her, så derfor: Det er også et vældig godt system, at det kommer frem.
Så er der endelig hele den kulturelle dimension, som vi vel diskuterer alt for lidt i Europa.
Vi er så utrolig dygtige - og der er danskerne ikke de mindst dygtige - til at rende rundt og fortælle, hvor specielle vi er, og at vi har vores egenart og det ene og det andet og det syvende, og vi kror os og synes, det er fantastisk, at vi er så specielle.
Heroppe har vi så fået klaret det sådan nogenlunde afslappet i det sidste par hundrede år, men andre steder i Europa er det altså stadig væk sådan, at denne pusten sig op til at være noget kulturelt specielt er med til at føre til konflikter, krige, udryddelser, etnisk udrensning, og hvad ved jeg.
Det var nok på tide, at der var et europæisk organ, der satte sig i hovedet at finde ud af, hvilken fælles europæisk identitet, hvilke fælles grundtræk, hvilke fælles normer, hvilke fælles værdier der faktisk er i Europa.
Jeg taler ikke om alt det der med Europas forenede stater, og hvad ved jeg; det er ikke det, det drejer sig om.
Og naturligvis har vi nuancer i forhold til hinanden, men der er en kerne af kultur, som vi står sammen om i Europa, og der har Europa været utrolig dygtig til at snakke sig fra hinanden og gøre sig til af at være forskellig.
Det er en dyd at holde fast ved sin kultur, og det er en dyd at holde fast ved sin historie og sine rødder, men det er ikke en dyd at gøre det i modsætning til naboen.
Det er ikke en dyd at gøre alt, hvad man kan for at fortælle, at vi er de rigtige, vi er dem, der virkelig er europæere, og de andre skal bare væk.
Derfor tror jeg, at Europarådets prioritering af kulturområdet, prioritering af, at her er der en diskussion, vi mangler i mangfoldighedens Europa, er en fantastisk vigtig prioritering, for det kunne jo godt være, at den kulturdiskussion i virkeligheden kunne være med til at afspænde nogle af de modsætningsforhold, der så i dagens Europa fører til nogle af de værste konflikter.
Jo, som den fremmede fugl vil jeg gerne ønske delegationen held og lykke, jeg vil gerne ønske Europarådet held og lykke.
Europarådet er et organ på lige fod med andre i det europæiske billede.
Det er Europarådet med til at sikre, så jeg håber bestemt, at 50-året vil blive brugt til at fokusere mere på Europarådets arbejde, men også at give organisationen kraft til for fuld styrke at arbejde på de her områder i de næste 50 år.