Ole Sohn (SF), 2006-11-28:
Jeg synes, vi har haft en meget særpræget debat om den måde, som vi behandler lønmodtagere på i det her land, og i øvrigt også om, hvordan vi behandler arbejdsgivere, og som for mig at se er en lille smule rystende.
Er det virkelig en metode, som vi i et moderne samfund ønsker at udsætte lønmodtagere for?
Øjensynligt.
Men så kan man ikke samtidig, i hvert fald ikke de samme partier, også komme og sige, at vi har problemer med, at der er et stigende antal personer, der bliver ramt af stress, for det giver ingen mening.
Så må man sige, at det må de selv om.
Man kan ikke have begge holdninger.
Og det, der er lidt underligt, er, at man slet ikke kan se den stressfaktor, den usikkerhed, man skaber hos familierne.
Der bliver sagt mod forslaget, at nu vil vi afskaffe arbejdsgivernes ledelsesret til at ansætte og afskedige.
Nej, overhovedet ikke.
Enhver arbejdsgiver, uanset om det er en stor arbejdsgiver eller en lille arbejdsgiver, har naturligvis den fulde ret til at foretage ansættelser og afskedigelser efter gældende regler.
Sådan ville det selvfølgelig også være med vores forslag.
Jeg synes i øvrigt, det er lidt tankevækkende, at der er ordførere her, som forestiller sig, at der er små firmaer med mange medarbejdere, som de ikke ved, hvad de skal sætte til, fordi de måske håber, at de vinder en licitation.
Hvis man tror det, har man i hvert fald ikke meget begreb om, hvordan arbejdsmarkedet fungerer.
Det er der da ingen små arbejdsgivere, der har råd til.
Men skulle det endelig være tilfældet, at man havde ti medarbejdere i et firma, som man ikke vidste, hvad man skulle give af opgaver, og at de bare var på lønningslisten og den lille arbejdsgiver betalte løn uge efter uge og håbede på, at man fik en licitation, og man så pludselig fik licitationen, altså vandt et udbud, og fik 100 nye medarbejdere ind til en opgave, så der kun var plads til de 100, så havde man 10 i overskud.
Så må man selvfølgelig bruge sin ledelsesret til at sige, hvilke 100 personer der er bedst kvalificeret til den type job, der er, og afskedige dem, der ikke er brug for.
Sådan foregår det i enhver sammenhæng på arbejdsmarkedet.
Det eneste, forslaget reelt går ud på, er at sige: Kan vi finde et system, så færre bliver opsagt unødigt.
Det er sådan set det, det går ud på.
For i dag bliver folk opsagt.
Forestil jer, som tilfældet var i et eksempel, som 3F har givet, at ovre i Vardeområdet er der et firma, der kører med renovation.
Det bliver opsagt, og så ser medarbejderne en annonce i avisen, hvor der søges medarbejdere til et nyt firma, som måske får jobbet.
Skal de søge?
Skal de så sige, jamen vores firma får det nok ikke, vi må nok hellere søge et af de andre firmaer, som slår stillingerne op, eller skal vi satse på, at vores eget firma får det?
Er det en særlig heldig situation for de renovationsarbejdere?
Er det en særlig heldig situation for deres ægtefælle eller for deres børn?
Hvorfor ikke sige, man har en licitationsopgave, medarbejderne følger med, og er der for mange, er det den erhvervende virksomhed, der har retten til at lede og fordele arbejdet og ansætte og afskedige dem, der er behov for.
Men det er rigtigt, at beslutningsforslaget, hvis det blev omsat til lov, har én konsekvens, og det er, at prisen for en liciteringsopgave kan blive en smule højere, fordi en virksomhed er nødt til at kalkulere med, at der kan være en opsigelsesperiode for x antal medarbejdere, som måske bliver i overskud, hvis ikke man kan finde arbejde til dem.
Det er rigtigt.
Men det er en afvejning.
Skal man sige, vi nedbringer stressfaktoren, den usikkerhedsfaktor, der er, for en lille ekstra pris i udbuddet?
Eller skal man sige, at lønmodtagerne i et moderne samfund som det danske skal betale for, at prisen på et arbejde kan komme længere og længere ned?
Det er en politisk diskussion, som man kan tage.
For mig at se
er der ingen tvivl: SF ønsker at sikre lønmodtagerne bedre vilkår på en sådan måde, at man minimerer antallet af sikkerhedsafskedigelser i samfundet.