Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 1999-10-12:
Jeg har egentlig lyst til at starte med at takke fru Tove Videbæk for en fantastisk inspirerende og tankevækkende tale, som jeg håber der er mange uden for denne sal der har hørt.
Lad mig også indlede med at kommentere hr. Peter Duetofts bemærkninger om den kulturpolitiske redegørelses indledning.
Grunden til, at jeg starter med at kommentere dem, er, at jeg er frygtelig skuffet over, at hr. Peter Duetoft ikke kan se, at der i den indledning gøres rede for nogle væsentlige værdier, som jeg rent faktisk også tror hr. Peter Duetoft støtter.
Der står: »For det første skal kulturpolitikken medvirke til, at børn så tidligt som muligt føler, at de er en del af et fællesskab.
De skal vide, at de ikke er alene, men med i en større helhed.«
Netop i denne tid synes jeg det er afgørende at understrege, at børn for at blive myndige voksne har brug for at være del af et fællesskab.
Dernæst står der: »For det andet skal kulturpolitikken bidrage til, at børn kan udvikle sig og udfolde sig på deres egne betingelser.«
- deres egne betingelser - »Deres fantasi, skabertrang og kropsforståelse skal udfordres.
Også de børn, der ikke i dag tiltrækkes af kulturtilbudene.
Eller ikke føler sig velkomne.«
Det sidste er også vigtigt, for får børn mulighed for at udfolde sig på deres egne betingelser i dag?
Hørte vi ikke en række spørgsmål til statsministeren for kort tid siden, som gik på, at nu skulle undervisningsministeren udvikle et skema, som alle børn og alle folkeskoler i dette samfund kunne indpasses i?
Og er det i det hele taget ikke den vej, det ofte går: at vi skal have et fælles skema for det hele, at der skal være styr på det hele, at børn netop ikke får mulighed for at udfolde sig på egne betingelser?
For det tredje skal kulturpolitikken vedkende sig et ansvar for at beskytte børn, f.eks. i forhold til medieudviklingen.
Jeg synes, det sidste er afgørende.
Som politikere har vi et ansvar for at være med til at beskytte de svageste i samfundet, og børn er i denne sammenhæng de svageste.
På den baggrund vil jeg takke for de mange både konstruktive og kritiske indlæg, vi i dag har hørt i debatten
Hvordan sikrer vi, at alle børn får bedre muligheder for at udfolde deres fulde potentiale?
Hvordan kan kulturpolitikken bidrage, og hvad kan kulturinstitutionerne gøre?
Sådanne spørgsmål er afgørende i forbindelse med en redegørelse om børns kulturelle situation, for regeringens kulturpolitik sigter på, at rigdommen i børns udtryksmuligheder støttes, og at deres fantasi, kreativitet og handlekraft styrkes, så de kan udfolde deres evner som aktører i deres eget liv.
Kulturpolitikken må gennem museer, arkiver, biblioteker og arkitektur sikre børns møde med disse vidnesbyrd om, hvad samfundet er fælles om, og netop det sidste er vigtigt at diskutere: Hvad er det, vi er fælles om i det her samfund?
Jeg kan godt blive nervøs, når jeg hører fru Aase D. Madsen efterspørge nogle stærkere formuleringer om, at det, vore børn først og fremmest skal lære at vi er fælles om,
er det gode, gamle danske.
Må jeg minde fru Aase D. Madsen om, at dansk kultur aldrig har været noget statisk og forhåbentlig heller aldrig bliver noget statisk. Det at være dansk har altid været en proces; det har altid været bevægelse fra væren til vorden.
Det har altid været en bevægelse, hvor der er blevet føjet nyt til, og for øjeblikket føjes der nyt til, som det også for os, der har boet i Danmark i længere tid, er vigtigt at beskæftige sig med.
Netop det sidste, voksenkontakter, synes jeg er helt afgørende.
Fru Ester Larsen mente, at et af vort samfunds store problemer er, at børn har alt for mange kontakter.
I virkeligheden er en stor del af f.eks. kommunalpolitikken skruet sådan sammen, at det skal sikres, at børn får så få voksenkontakter som muligt, fordi det giver tryghed, at børn har få lærere i skolen og har få pædagoger i institutionerne.
Men så vidt jeg kan se, er det et stort problem, hvis vi ønsker, at børn skal lære så meget som muligt af vores brede kultur at kende, og derfor mener jeg, vi skal satse på at sikre, at børn får så mange og gode og stabile voksenkontakter, som det nu kan lade sig gøre.
Her tror jeg ikke, at det kun er forældre, bedsteforældre og pædagoger, som har et ansvar.
Nej, det at snakke med børnene, det at tage ansvar for børnenes opdragelse, er et fælles ansvar.
Eksempelvis hørte jeg for nylig på biblioteket i Sindal nogle bibliotekarer foreslå at trække flere voksne, flere efterlønsmodtagere og pensionister, ind på biblioteket for at læse højt for børnene.
Det frivillige foreningsliv er et andet godt eksempel på, at her får mange børn mulighed for at møde tilfældige voksne - voksne, som ikke er ansat til at lære dem noget eller passe på dem, men voksne, som bare har lyst til at være sammen med børnene på børnenes egne betingelser.
Sådanne møder synes jeg vi skal styrke med alle de redskaber, vi overhovedet kan finde.
Børns fulde potentiale kan kun realiseres, hvis de udfordres i mødet med fortællingen, dramaet, musikken, dansen og billedet.
Kulturpolitikken skal stille teatre, musikskoler, billedskoler og medieeksperimentarier til rådighed for dette møde; men først og sidst handler
kulturpolitikken også om, at vi vedkender os et ansvar, både som igangsættere og som beskyttere.
Børn må ikke alene sikres kulturelle udfoldelsesmuligheder; de må også beskyttes.
Samfundsforandringer skaber ændringer i familier, institutioner, skoler og lokalsamfund, hvor børns tarv kan komme i klemme, men børn har ret til en barndom, hvor mødet med omverdenen tager hensyn til deres udvikling og modenhed.
Mine holdninger til børnereklamer er velkendte, og det er min hensigt at lade forslaget om forbud mod børnereklamer og forslaget om indførelse af reklamefri zoner indgå i de kommende mediepolitiske forhandlinger, muligvis som en del af en ny mediepolitisk aftale.
Disse forhandlinger forventes som bekendt indledt til november efter debatten om regeringens mediepolitiske redegørelse.
Mange ordførere i dag har været bekymrede over dette forslag.
Hr. Brian Mikkelsen mente oven i købet, at jeg ikke helt er i tråd med mine egne holdninger, når jeg går ind for et forbud mod børnereklamer, fordi jeg tidligere på måneden har talt om, at vi i det moderne samfund er gået fra, at det er den usynlige ånd, til at det er den usynlige hånd, som styrer.
Hr. Brian Mikkelsen betragtede det som noget positivt, at det nu var den usynlige hånd, altså markedskræfterne, der styrede samfundet.
Det synes jeg såmænd også at det er i visse sammenhænge, men ikke alle steder.
Jeg mener rent faktisk, at det somme tider er politikernes ansvar at sætte hegnspæle op over for markedskræfterne, og netop her - når det drejer sig om at beskytte de svageste i samfundet - synes jeg, at vi, politikerne, beslutningstagerne, har et særligt ansvar for at sætte hegnspæle op og for at sige nej tak.
Det er jo ikke en kuvøse, vi laver ved at indføre et reklameforbud på de danskproducerede kanaler.
Tværtimod vil børn selvfølgelig stadig blive konfronteret med reklamer i Anders And-blade og alle mulige andre steder, også på de udenlandske kanaler.
Det vil sige, at der er rige chancer for, at forældre stadig kan tage et ansvar, stadig kan være med til at påvirke deres børn og stadig tale med deres børn om reklamer.
Det samme kan skolelærere og pædagoger, og selvfølgelig skal de det.
Vi giver forældrene en valgmulighed ved at sige nej tak til reklamer nogle steder, og jeg tror ikke, der er nogen børn, der tager skade af, at de ikke får deres godnathistorie på TV 2 eller andre tv-stationer hældt ned med en omgang reklamer.
Tværtimod mener jeg, vi ville stå os godt ved at være med til at opdrage børnene til og give børnene mulighed for at blive myndige borgere, før de bliver forbrugere.
Det er lidt underligt, sådan som vi har indrettet vores samfund.
På nogle områder beskytter vi børnene, som det bl.a. sker i børnehaver og vuggestuer.
Vi er utrolig bange for, at børnene falder ned fra træerne, vi er bange for, at de bliver kørt over af biler, og vi passer fantastisk meget på dem.
Men i det øjeblik vi placerer dem foran fjernsynet, bliver børnene overhældt med alle mulige former for billeder, uden at de nødvendigvis har voksne at tale billederne igennem med.
Det er en meget kaotisk situation, børnene er i.
På nogle punkter beskyttes de fantastisk meget, og på andre punkter beskytter vi dem slet ikke.
Her tror jeg faktisk, at der er nogle steder, hvor vi godt kunne lade børnene være lidt mere på deres egne betingelser, give dem nogle frirum, og så er der til gengæld andre steder, hvor jeg tror, der er brug for meget mere beskyttelse end den, vi yder for øjeblikket.
Børn er ikke bare børn.
De er små mennesker, der har forskellig alder, social baggrund og livssammenhæng, og derfor har de også forskellige interesser og vidt forskellige måder at opleve kultur på.
Den kulturelle baggrund for et barn i Danmark er ikke længere en given ting.
Vi er blevet beriget af en kulturel mangfoldighed, vi er blevet et flerkulturelt samfund. Social baggrund er en vigtig faktor bag enhver kulturdeltagelse for både den stærke og den svage gruppe, som også hr. Frank Aaen var inde på.
Undersøgelser peger i retning af, at vi skal regne med omkring 10-15 pct. af børn og unge-gruppen som socialt og kulturelt marginaliserede.
Derfor er der heller ingen tvivl om, at hvis en kulturpolitik skal nå ud til denne socialt og kulturelt svage del af børnene, skal der på flere måder tages utraditionelle fremgangsmåder i brug.
Børn med en anden kulturel baggrund ser måske verden i et andet lys, men det er gennem kulturpolitikken, vi har mulighed for at opbygge fællesskaber mellem børn med forskellig kulturel eller etnisk baggrund.
Den frivillige sektors aktiviteter appellerer til interesser og følelser, og det er et vigtigt sted at mødes, hvis vi vil lære hinanden at kende.
Samlet set skal kulturpolitikken over for børn være tilstrækkelig rummelig til at kunne omfatte mange forskellige kulturpolitiske strategier, der er afstemte i forhold til målgruppens alder, køn, modenhed og interesser.
Men der skal også være en bevidst og seriøs intention om at nå den del af børnene, der ikke står forrest i rækken af forventningsfulde modtagere, når kulturtilbudene meldes ud.
Børn lever et helt liv, mens politik skabes og forvaltes i adskilte sektorer, og en kulturpolitik med barnet i centrum må bygge bro mellem de forskellige sektorer.
Der er oplagte muligheder for et samarbejde mellem Kulturministeriets institutioner og de institutioner, hvor børn i stor udstrækning lever deres liv: hos dagplejere og i børnehaver, skoler, skolefritidsordninger og foreninger.
På centralt niveau betyder det, at samarbejdet mellem Kulturministeriet, Socialministeriet, Undervisningsministeriet og Kommunernes Landsforening må styrkes, og på lokalt plan må samarbejdet mellem de institutioner, der forvalter forholdet mellem henholdsvis de kulturelle, de sociale og de uddannelsesmæssige sider af børns liv,
intensiveres.
Et sådant samarbejde sikrer, at også de svagere stillede børn får kulturelle udfoldelsesmuligheder, idet de kulturelle tilbud i fritiden først og fremmest opsøges af den stærkeste halvdel af børnene.
Etableringen af et fælles sprog, fælles referencer og værdier, som kan modvirke rodløshed og identitetsforvirring blandt børn, er dybest set forankret i muligheden for at mødes, tale og handle sammen.
Kulturpolitikken kan skabe rammerne om sådanne møder, samtalemuligheder og handlefælleskaber.
Fru Ester Larsen spurgte på et tidspunkt, hvilke værdier jeg mente vi var fælles om, og jeg kan godt give en længere redegørelse for, hvilke værdier jeg synes vi er fælles om i det danske samfund.
Men nøgleordene er selvfølgelig tolerance, det er frisindet, det er det antiautoritære, det er vores særlige tilgang til demokratiet, det er vores særlige forhold til mindretalsbeskyttelse.
Jeg kan også referere til folkeskolelovens formålsparagraf, stk. 2, hvor der står: »Folkeskolen skal gøre eleverne fortrolige med dansk kultur og bidrage til deres forståelse for andre kulturer og for menneskets samspil med naturen.
Skolen forbereder eleverne til medbestemmelse, medansvar, rettigheder og pligter i et samfund med frihed og folkestyre.
Skolens undervisning og hele dagligliv må derfor bygge på åndsfrihed, ligeværd og demokrati.«
Den formålsparagraf kunne vi såmænd bruge mange andre steder og også på Kulturministeriets kulturinstitutioner.
Hr. Ole Sohn forklarede i sit indlæg, at hvis man ikke har noget at miste, har man ikke noget at slås for.
Og for at der er noget at miste, så er vi nødt til at formidle et fælles værdigrundlag til hinanden, og det er det, jeg synes at børnekulturpolitikken først og fremmest skal handle om.
Kulturministeriet anvender på en række områder betydelige ressourcer på børn.
Alene de fire største indsatsområder: børneteater, børnefilm, børnebiblioteker og musikskoler anvender servicemæssigt 300 mio. kr. i 1999.
At indsatsen har nået de dimensioner, skyldes ikke mindst et bredt samfundsmæssigt engagement i børns situation og et målrettet arbejde fra Kulturministeriets rådgivende udvalg, Kulturens Børn, som blev nedsat i 1975.
Ikke mindst i skoler og daginstitutioner og i foreningslivet er der et stort behov for at styrke den kulturelle dimension og sammenhæng i barnets hverdag.
Kulturministeriet vil derfor motivere til igangsætning af decentrale og tværministerielle fornyende børnekulturprojekter.
Erfaringerne med udvalget viser, at et idéskabende, rådgivende og i relativt beskedent omfang bevilligende udvalg kan være afgørende for udviklingen af den lokale bevidsthed om betydningen af børns kulturelle vilkår.
Beslutningen om at oprette Kulturrådet for Børn med mindst 10 mio. kr. i ryggen skal derfor ses som et initiativ
til at styrke den idé, Kulturens Børn bygger på.
Derfor skal rådet gennem sin sammensætning knyttes tæt til Kulturministeriets øvrige råd og nævn.
Jeg håber, at vi med søsætningen af regeringens tipunktsprogram for børnekulturen, som skal løbe i 4 år, får taget et væsentligt kulturpolitisk skridt til gavn for alle børn i Danmark.
Og lad mig understrege, at det netop er for alle børn i Danmark; flere ordførere har været inde på, at vi ikke har formuleret os stærkt nok i redegørelsen i forhold til de særligt udsatte børn.
Jeg synes, det er vigtigt at understrege, at det jo netop er kulturpolitik og ikke socialpolitik, der skal føres fra Kulturministeriet, og derfor er det en kulturpolitik for alle børn, alle børn med vidt forskellig kulturel baggrund.
De skal have de bedst tænkelige rammer for at udfolde deres fulde potentiale.