Mogens Lykketoft (S), 1998-12-17:
Om ganske kort tid vil Folketinget med stort flertal vedtage finansloven.
Det er en finanslov, der fastholder den kloge og ansvarlige økonomiske politik, der gennem de sidste næsten 6 år har gjort Danmark i stand til at bære en europæisk førertrøje, når det gælder kampen mod arbejdsløshed og mod gældsætning.
Når man lytter til mediedebatten, også når man lytter ude i de mange danske hjem, og når man læser de ustandselige meningsmålinger og de utallige politiske kommentarer, kan man imidlertid få det indtryk, at regeringen i Danmark har begået århundredets dumhed og forbrydelse mod det danske folk.
Der er ikke meget variation i analyserne.
Billedet af svig og svigt fra Socialdemokratiets side er ikke korrekt.
Det, vi har sagt før valget, er i de sidste 3 uger blevet skåret og klippet, så enhver nuance er forsvundet.
Og det har de ikke været, selv om det står nok så tydeligt i regeringsgrundlaget, at vi skal sikre en langsommere og mere gradvis tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet.
Det er åbenbart, at vi - regeringen og Socialdemokratiet - har forsømt at tage en debat med befolkningen om fremtiden og om de udfordringer, der står for døren, og det er åbenbart, at der har summet sig en massiv utilfredshed op, fordi vi siden maj har taget ansvar for både overenskomstindgreb, pinsepakke og arbejdsmarkedsreform og nu ændringer i efterløn og folkepension.
Vi må erkende, at store forandringer bør varsles og diskuteres bedre og grundigere.
Men tilbage til det forlig, der omslutter denne finanslov: Hvorfor har vi handlet, som vi har?
Hvorfor har vi lavet et forlig om at ændre efterlønnen med de mest indædte modstandere af efterlønnen?
For det første: Vi ville sikre, at et bredt flertal blev forpligtet til at bevare efterlønnen, uanset hvem der i de næste mange år er i regering.
Med finanslovforliget har vi søgt at binde dem så stærkt som muligt politisk og moralsk til at fastholde en levedygtig efterlønsordning, og derfor beklager jeg lige så meget som CD's og Venstres repræsentanter De Konservatives bemærkninger i sagen.
For det andet: Vi var selv i regeringen nået til, at efterlønnens levedygtighed afhænger af, at den i fremtiden trækker færre væk fra arbejdsmarkedet, hvis historien om dansk økonomi og beskæftigelse skal blive ved med at være en enestående succes.
Jeg vil gerne sætte en meget tyk streg under, at den, der ikke husker forhistorien, vil aldrig forstå regeringens kurs fra pinsepakke til finanslov.
Vi har i denne regering bogstavelig talt dag og nat siden den 25. januar 1993 knoklet for at sikre rettidig omhu i den økonomiske politik.
Og hvis vi har forsømt at forklare os, har vi til gengæld aldrig nogen sinde i disse 6 år et øjeblik glemt, at vi gik i regering for at undgå en gentagelse af fortidens fejltagelser.
Husk, at Danmark i 1970'erne og i begyndelsen af 1980'erne kørte på afgrundens rand med arbejdsløshed, gældsætning, inflation, pengeforringelse og en alt for ringe frihed til at forme vores egen tilværelse og vores egen velfærd!
Det var under den regering, Anker Jørgensen ledede, og som jeg selv var medlem af.
Husk, hvordan Danmark i slutningen af 1980'erne og i begyndelsen af 1990'erne kørte fra overophedning til massearbejdsløshed og ny gigantisk offentlig gældsstiftelse!
Det var Schlüters regeringstid, efter at det var holdt op med at gå »ufattelig godt«.
Vi har sat os for, at det ikke må ske igen, hverken 1970'ernes, de tidlige 1980'eres eller de senere 1980'eres politisk-økonomiske fejltagelser.
Det er unfair at påstå, at vores omsorg for at undgå at falde i grøften igen er udtryk for mangel på idé og et for ensidigt fokus på økonomi frem for mennesker.
For orden i økonomien og fremgang i beskæftigelsen er selve grundforudsætningen for, at vi kan have frihed, at vi kan have råderum til reformer, at vi kan få bedre velfærd, for at vi kan have noget at have ideerne i.
Denne regering satte sig for at bevise, at massearbejdsløshed ikke er en naturkatastrofe, men noget, der kan bekæmpes af mennesker, der har viljen og har den rette politik.
Det store fald i arbejdsløsheden i Danmark i de sidste 6 år er det største og det vigtigste sociale fremskridt for os alle sammen.
Endnu har ikke alle indset, at revolutionen er sket; der er stadig væk nogle, der tror, at vi er ude af stand til at bekæmpe arbejdsløsheden.
Men de allerfleste danskere er kommet i arbejde, og masser af fag og brancher og egne i landet har reelt fuld beskæftigelse.
Sandheden er i virkeligheden, at beskæftigelsen er steget mere, end selv vi i vore optimistiske øjeblikke turde tro var muligt.
Politikken er lykkedes over forventning.
Den er lykkedes så meget, at det er vores egen succes, der nu truer os, hvis vi ikke bærer os klogt ad.
For der mangler jo læger og sygeplejersker, der mangler jo pædagoger, hjemmehjælpere, ingeniører, bygningshåndværkere og metalarbejdere.
Ja, snart sagt alle slags eksperter og nøglemedarbejdere i vores samfund er der ved at være mangel på, og det begrænser mere end noget andet vore muligheder for fortsat fremgang i velstand og i velfærd. Hvis vi ikke er på forkant med dét, så er det her, sammenbrændingen af økonomien kan ske gennem flaskehalse, løninflation, svækket konkurrencekraft, ny stigende arbejdsløshed og - allerværst - en ny kartoffelkur.
Og det er lige præcis alt det, vi under ingen omstændigheder vil mases ud i igen ligesom i 1970'erne og 1980'erne.
Derfor har vi grebet ind mod det private forbrugs stigning og mod ejendomsprisernes himmelflugt med pinsepakken i et godt samarbejde med SF og Enhedslisten.
Derfor har vi sat arbejdsmarkeds- og uddannelsespolitikken øverst på dagsordenen i starten af dette efterår.
Og derfor forandrer vi efterlønnen for at overtale alle dem, vi har brug for, til at holde bare lidt længere ud på arbejdsmarkedet.
Men modsat det indtryk, der ligesom er ved at fæstne sig i medietumulten, afskærer vi jo just præcis ikke dem, der er svage, udslidte og uden private ressourcer, fra at trække sig tidligt tilbage.
Vi gør det ikke vanskeligere for dem; vi bevarer et grundlæggende solidarisk system.
Men selvfølgelig tager vi noget fra nogle.
Samfundet lægger i fremtiden mindre oveni, hvis man f.eks. har en stor pensionsformue og vil gå tidligt.
Og ligegyldigt på hvilken måde man tager noget fra nogle, er det kontroversielt, og det bliver værre, hvis det, man gør, er kompliceret og derfor svært at overskue for den enkelte.
Og sidst, men ikke mindst, er det et selvstændigt forklaringsproblem, at vi griber ind, før skaden er sket, før økonomien er brændt sammen i flaskehalse og i ubetalte regninger.
Derfor er der færre, end godt er, der kan se nødvendigheden af den kurs, der lægges.
Det er vigtigt at slå fast, at en reform, der tilskynder til senere tilbagetrækning, under alle omstændigheder måtte på dagsordenen i starten af det nye århundrede, uanset hvem der var i regering, simpelt hen fordi befolkningens sammensætning ændrer sig.
Vi ved, hvordan det er: For hver 15-årig, vi nu har, er der to som mig på 52, og det betyder, at i løbet af meget få år er der 100.000 flere over 60 og lige så mange færre under 60 på det danske arbejdsmarked.
Og mangelen på hænder og hjerner vil blive mere og mere udtalt i de kommende år, hvis vi ikke formår at appellere til de mange ældre, som gerne vil bevare arbejdet, kollegerne og netværket.
Derfor har vi brug for en offensiv seniorpolitik.
Og der er ingen tvivl om, at det kan bringes på vej og vil komme, at de ældre vil blive en stadig mere efterspurgt arbejdskraft, for vi kan ikke drive samfundet videre uden at trække på flere og flere af dem.
Netop derfor skal vi selvfølgelig ændre tilbagetrækningsordningerne, så de ikke direkte modarbejder mange ældres ønsker om langsommere og mere gradvis at trække sig tilbage, og det er præcis det, der er formålet med de ændringer, der er aftalt i forbindelse med finansloven.
Så kan man sige, at reformens nødvendighed tidsmæssigt er blevet fremrykket forholdsvis dramatisk, fordi vi er blevet overhalet af vores egen succes med beskæftigelsen.
Jeg tror også, det er nødvendigt at gøre nogle sammenfattende bemærkninger om indholdet i den reform på efterløns- og folkepensionsområdet, der vil blive sat i paragraffer i det nye år: I parentes kan man jo sige til hr. Touborg: Der er jo ikke noget lovsjusk i det her.
Lovforslagene er ikke fremsat endnu.
Der bliver rig lejlighed til stille og roligt og grundigt med deltagelse fra alle partier at arbejde sig igennem stoffet i folketingsudvalget.
Men hovedlinjerne er der selvfølgelig en forståelse om mellem forligspartierne.
Lad mig sammenfatte indholdet i nogle forholdsvis få bemærkninger:
Først for en ordens skyld: Ingen, der bliver 60 år før den 1. juli 1999, behøver at beskæftige sig med de nye regler.
De hører til under de gamle.
De, der fylder 60 år fra den 1. juli 1999, kan også fortsat gå på efterløn, når de er 60 år,
men efter de nye regler, og de vil få folkepension, når de er 65 år
Det vil sige, at den første 65-årige folkepensionist i Danmark udkommer om godt 5½ år, den 1. juli 2004.
Så vil der være nye kontingentregler; det skal jeg vende tilbage til.
Vi har målrettet statens pengestrøm mere til dem, der har mest behov herfor.
Det betyder, at vi giver mindre i efterløn til mennesker, der trækker sig, før de bliver 62 år, og som har mange penge på skattebegunstiget opsparing.
For det andet giver vi færre statspenge til 65-66-årige, der ved siden af har en pæn familieindkomst, fordi de i fremtiden får folkepension i stedet for efterløn.
Og så kommer de mennesker, der i fremtiden vandrer fra ledighed til efterløn, til at få en klar fordel i forhold til nu. Hvis man så holder op med at arbejde, før man bliver 62 år, så får man nedsat efterlønnen frem til de 65 år i forhold til, hvilken pensionsformue man har ud over en bundgrænse.
I starten 600.000 kr., senere årgange 200.000 kr. Men det er jo ikke pensionsformuen, man får modregnet i efterlønnen, men ca. 3 pct. af den.
Og det vil sige, at dér, hvor det overhovedet trækker ud over bundfradraget, betyder en pensionsformue på 100.000 kr. på bogen 150 kr. mindre udbetalt om måneden.
Det er dramaets størrelse; det er sagens rette proportioner.
Generelt bliver det både muligt og mere fordelagtigt at have deltidsarbejde og deltidsefterløn, især er der tilskyndelse til mange flere timer end de nuværende 200.
Hvis man så helt eller delvis bliver i arbejde, efter at man er blevet 62 år, så får man bonus.
Hvis man slet ikke trækker på efterlønnen før den kommende folkepensionsalder på 65 år, så får man 100.000 kr. eller lidt over 100.000 kr. i bonus.
Det er der nogle der mener er usympatisk eller mindre sympatisk, men det er jo en slags overarbejdsbetaling fra samfundets side til dem, der holder ud, og det er der jo alt for få der gør i dag.
Man skal huske, at det her er et forslag, der formuleres på baggrund af en virkelighed, hvor den gennemsnitlige tilbagetrækningsalder i Danmark ikke er 67 år, ikke er 65 år, som folkepensionsalderen bliver i fremtiden, men 61 år - med pil nedad.
Det er det, der er virkeligheden, og det er den virkelighed, vi prøver at påvirke.
Hvad betyder det alt sammen for folks økonomi, spørger man.
Der er her i debatten efterlyst typiske familieeksempler.
De findes ikke.
Hver person, hver familie har sit særlige forløb i de kommende år, og det er jo ikke et spørgsmål om at stille noget op, der ligner: Hvad betyder det, hvis man sætter trækprocenten ned med 1 pct. eller de grønne afgifter op med 100 kr.?
Det er jo spørgsmålet om: Hvordan vil familiernes adfærd og økonomi tilsammen udvikle sig over de kommende ti år?
Hvordan vil ATP og pensionerne på arbejdsmarkedet tilpasse sig til de nye regler?
Hvordan vil folks lyst til at arbejde mere tilpasse sig til de nye regler?
Men vi skal da selvfølgelig i forbindelse med lovbehandlingen i januar levere alle de oplysninger, der ønskes, om virkningerne afhængigt af pensionsformue, arbejdsindsats, øvrige indtægtsforhold i familien osv. Et særligt kapitel i diskussionen om efterlønsreformen er de nye kontingentregler.
Jeg forstår godt den skepsis, men man må meget, meget indtrængende opfordre alle, der har passeret de 30 år plus 1-2-3 år, til at betale kontingent.
For deres egen skyld.
For den ordning, vi indretter, bliver sådan, at den enkelte under alle omstændigheder får gavn af pengene.
Hvis man gør brug af efterlønnen i 5 år, så får man med renter og renters rente 5 gange så meget tilbage, som man nogensinde når at indbetale i kontingent - selv når denne ordning har eksisteret i 25 år.
Hvis man ikke gør brug af kontingentpengene, så får man dem på anden vis tilbage.
Noget, som vi skal diskutere teknikken i, når vi kommer tilbage efter nytår.
Man kan selvfølgelig sige, at en merbetaling for den enkelte, der fra nu af og tre år frem til 2001 vil vokse med i alt omkring 150 kr. om måneden efter skat, er mange penge,
Det er rigtigt, det er tungere for dem, men lad os nu lige holde fast i, at her var en regning, der skulle betales, og lad os nu lige holde fast i, at hvis den regning i stedet for var blevet betalt over de almindelige skatter, ville den ikke være blevet mange hundrede kroner billigere for de lavestlønnede.
Men så vil man spørge: Hvorfor var der en regning, der skulle betales?
Det var der især, fordi søgningen til efterlønnen indtil nu hele tiden har oversteget de forventninger, man havde.
Jeg skal minde Folketinget om, at da hr. Svend Auken i 1978 som arbejdsminister fremlagde efterlønsforslaget, var forventningerne, at ordningen i løbet af nogle år ville omfatte 27.000 personer og koste 600 mio. kr.
Nu regner vi med over 140.000 efterlønnere og en udgift på 17 mia. kr.
Men ikke nok med det.
Bare fra før sommerferien 1998
til efter sommerferien 1998
har vi på grund af stigende tilgang måttet opjustere udgifterne til efterløn med 600 mio. kr., altså nøjagtig lige så mange kroner, som man i 1979 regnede med, at hele ordningen ville koste. Og det blev dengang i 1979 udtrykkeligt sagt, at det var meningen at forhøje kontingenterne, så arbejdsmarkedets parter fuldt ud dækkede udgifterne til ordningen.
Det er aldrig sket.
Alle synes at have glemt det, og ingen ville i dag drømme om at udskrive så høje kontingenter, for så ville diskussionen om fordelingsvirkningerne ikke bare være et lille drilleri om, hvordan man skulle placere de sidste 300 kr. mellem høj og lav, så ville der være et fordelingsproblem
af dimensioner.
Finanslovaftalens kontingentforhøjelser betyder som sagt kun, at kontingentet i løbet af de kommende 3 år kommer op og dækker en brøkdel
Derfor tror jeg, at det er meget, meget vigtigt, at sagens rette format bliver formidlet så præcist som muligt til den danske befolkning, ellers vil der være mange mennesker, der kommer til at genere deres egen fremtid ved ikke at betale dette beskedne kontingent.
Lad mig så sige, at nogle af oppositionens repræsentanter i løbet af debatten her i dag har sagt, at de invalide og de handicappede bliver ramt af nedsættelsen af folkepensionsalderen.
Det er jo alligevel utroligt, så lidt lydhørhed regeringens medlemmer har i den debat
Det er adskillige uger siden, det blev sagt meget, meget klart fra socialministeren og fra os andre, at vi havde ingen hensigt om at spare penge i forhold til de handicappede.
Vi skulle finde en ny ordning på det i forbindelse med sænkningen af folkepensionsalderen, og det svar vil vi give også teknisk, når vi vender tilbage i det nye år, i samarbejde naturligvis med de partier, vi har et forlig med.
Jeg ville gøre disse meget generelle bemærkninger, fordi jeg synes, at det både i forhold til den folkelige debat, der
har været de sidste 3 uger, og også i forhold til vægtfordelingen i Folketingets debat de sidste mange timer var det vigtigste.
Men jeg vil også godt sige, at når jeg med den påtvungne tålmodighed, som er finansministerens vilkår i de her debatter, har siddet og hørt indlæggene fra mine meget gode venner hos SF og Enhedslisten, så var det på nogle strækninger, som om hr. Knud Jespersen var stået op af graven.
Vi var tilbage i den form for agitation, vi hørte i 1970'erne fra det kommunistiske parti, når de angreb Socialdemokratiet.
I hvert fald kan man sige, at i retorisk indsats har den afdøde formand for det kommunistiske parti ikke levet forgæves.
Hans ånd var til stede i dagens debat. Så kan man spørge, om det er et fremskridt.
Det kan man undre på.
Men jeg vil godt gøre et par bemærkninger - bare sådan i lidt hurtigt udvalg - om Socialistisk Folkepartis forsøg på at regne på det, vi nu har gang i.
Jeg synes, at det er ud over demagogiens yderste grænser, når man prøver at stykke en hel masse tal, hvoraf nogle indtræder nu, nogle om 5 år og nogle om 10 år, sammen for på den måde at påstå, at man giver et dækkende billede af, hvordan de ændringer, der knytter sig til finanslovaftalen, påvirker den danske befolkning.
Vi afvikler jo en særlig skatterabat for folkepensionister i kommuner med særlig højt skattetryk.
Den blev indført i 1993 og kostede 5 mio. kr. og omfattede 15 kommuner, men fordi kommunerne har hævet skatten, så er stort set alle kommuner blevet højskattekommuner, og det har aldrig været meningen.
Og hvis vi ikke havde foretaget os noget, havde den kostet 500 mio. kr. næste år i stedet for 5 mio. kr.
Jeg skal i øvrigt minde om, at da vi lavede fordelingsberegninger på pinsepakken, havde alle glemt, også dem, der regnede, og også dem, der deltog i forliget, at man overhovedet fik sådan et tilskud.
Men nu forstår jeg, at det er et stort problem, at det forsvinder meget, meget gradvist med en virkning, der højst vil berøre noget menneske i Danmark med 20 kr. om måneden næste år.
Men når SF præsenterer et regnestykke for, hvordan det her virker for pensionisterne i Tornved Kommune, så er jeg nødt til at oplyse om, at den virkning indtræder tidligst om 10 år, og kun hvis Tornved Kommune til den tid stadig væk er den kommune i landet, der har den højeste skat.
Og jeg synes måske nok, at man havde tjent måske ikke sin egen aktuelle sag, men sagen ved ikke at bekymre mennesker unødigt, ved ikke at bruge den slags regnemetoder. Der er blevet talt meget om, at fordelingen i det her land nu skulle blive skævere.
Man kan jo regne på så mange måder.
Det, der er oplivende, og som også SF og Enhedslisten bør deltage i glæden over, er, at ligegyldigt, hvordan man regner, så er der få steder på jordkloden, hvor pengene og velfærden er jævnere fordelt end i Danmark. Og de yderligere træk i den retning, der blev gjort med pinsepakken, som jeg stadig væk kvitterer for og er meget glad for at vi kunne lave, har en langt større og mere blivende værdi for at fastholde en ordentlig fordeling i det her samfund end de ændringer, der nu er på tale.
Men når man diskuterer fordeling, kan man jo ikke med rimelighed altid diskutere ud fra, hvordan vores forskellige lidt selvgroede og lidt tilfældige offentlige tilskudssystemer tilfældigvis virker i 1998.
Nogle gange skal man ligesom hæve sig op over sammenligningen fra før til nu, eller fra nu til fremtiden, og spørge: Er det, vi nu vedtager, rimeligt i sig selv, eller er det mindre rimeligt? Det var måske meget fornuftigt en gang imellem at tage den afvejning.
Det er her, at min kommentar til boligstøtteændringerne kommer ind.
Det kan der siges en masse interessant om, men hovedbilledet, som står tilbage, er, at der spares altså i størrelsesordenen 1½ mio. kr. om året på boligstøtten i de kommende år.
De fleste penge hentes hos dem, der har væsentligt mere end folkepensionen og har store formuer.
De skal selv betale en noget større del af deres boligudgift i fremtiden.
Ser vi på pensionisterne, så er der også nogle, der ikke har så meget ved siden af folkepensionen, som får en lille merudgift.
Det vil helt typisk være mennesker, hvis boligudgift i dag er under 833 kr. om måneden, hvis egenbetaling for at bo er under 833 kr. om måneden.
Og det er her, jeg mener, at man måske skylder sig selv og hinanden i den store fordelingspolitiske diskussion at spørge: Kan man ikke også godt klare 833 kr. om måneden i boligudgift?
Er det ikke en rimelig afgrænsning af fællesskabets ansvar, at nogle i løbet af en 5-års-periode kommer op på at betale 833 kr. om måneden?
Fru Pernille Frahm havde et eksempel på bordet i dag om et førtidspensionistægtepar med et barn, der skulle miste mange tusinde kroner.
Det kan jo så først lade sig gøre i løbet af de kommende 7 år, sådan som overgangsreglerne er i boligstøtteordningen.
Men selv når virkningerne er slået helt igennem, så vil den pågældende familie ikke have en lavere levestandard end en familie i samme bolig, også med et barn, som er på arbejde.
Også den sammenligning må man vel tillade sig at gøre, når man snakker om en rimelig fordelingsprofil.
Jeg skal ikke gå meget længere ned i det, men jeg vil godt
om det politiske billede i dette efterår, som jo har været diskuteret noget undervejs, sige, at Enhedslisten har været meget skarp i sin kritik af regeringen.
Det er jeg selvfølgelig ked af, men det, jeg hørte, ligesom det, hr. Buksti hørte for et par måneder siden, var en melding om, at Enhedslisten ikke var tilgængelig for kompromiser i dansk politik, hvis regeringen ville føre den arbejdsmarkedspolitik, vi mente var nødvendig af de grunde, jeg gjorde meget ud af i min indledende bemærkning. Hr. Frank Aaen nikker, men det er jo så her, problemet ligger i første fase med Enhedslistens muligheder for at gøre sine synspunkter gældende på andre områder og dermed også SF's muligheder for i højere grad at gøre deres synspunkter gældende.
Jeg håber, at vi bevæger os ind i 1999, hvor de korslagte armes politik ikke fortsat er noget, der præger dele af venstrefløjen.
Det er ikke venstrefløjens interesse; det er heller ikke regeringens.
Hr. Thor Pedersen var i sit indlæg i starten, før han gik ind i en for hans vedkommende overordentlig afdæmpet toneart og omtalte selve finanslovforliget, inde på, hvordan denne regering havde soldet opsvinget op.
Jeg hørte ikke udtrykket »pengene fosser ud af statskassen«.
Det ville også være svært i forhold til den offentlige økonomi i et af de lande i Europa, der har det største overskud på de offentlige finanser.
Men lad det nu ligge.
Hr. Thor Pedersen var selvfølgelig bekymret for betalingsbalancen, og det skal man også være.
Jeg er også bekymret for betalingsbalancen.
Jeg synes, det er bedre, når den er i plus, end når den er i minus.
Jeg mener også, at vi har tilrettelagt en økonomisk politik, der gør forudsætningerne for, at vi kan komme tilbage i den gunstige situation, så gode som muligt.
Men jeg mener, det er vigtigt at sige til sig selv og hinanden, at der er nogle meget forståelige sammenhænge, som gør, at vores betalingsbalance er under pres.
De, der har nær tilknytning til landbruget, kan få at vide, hvor mange milliarder bare faldet i svinepriserne har belastet den danske betalingsbalance.
Jeg havde nær sagt: Det er vel ikke regeringens skyld?
Det er også klart, at i og med at resten af Europa får noget lavere vækst i de kommende år, end vi havde regnet med for et halvt og et helt år siden, kan det også overgangsvis give os en belastning på betalingsbalancen.
Det, der er vigtigt, er, at vi har styr på vores egen hjemlige udvikling, at opdriften på arbejdsmarkedet ikke er for stor, så der kommer flaskehalse, at løninflationen ikke tager fart, at vores uddannelsesindsats virker, at vi påvirker vores tilbagetrækningsmønster i kraft af alle de beslutninger, vi nu lægger op til, og dermed kan udvikle vores beskæftigelse, vores produktion og vores konkurrenceevne.
Så skal vi nok overvinde det midlertidige tilbageslag på betalingsbalancen, som er skabt af faktorer ude i verden, som vi ikke har meget herredømme over.
Jeg tror, at jeg vil slutte bare med den afsluttende bemærkning, at jeg takker de partier, der har deltaget så konstruktivt i forhandlingerne om finansloven, og det gælder alle partierne i Folketinget, hvor vi har set et forhandlingsmønster, som for så vidt er nyt, men hvor vi i forhandlingerne afdækkede, at der mellem regeringen og hvert enkelt af dette Tings partier er betydelige berøringsflader.
Af de grunde, jeg har prøvet at sammenfatte i mit indlæg her,
Men bortset fra de hårde ord, der i dagens anledning er blevet sagt, så ser jeg faktisk intet i forløbet, der skulle stille sig i vejen for et samarbejdsmønster, der i det kommende år omfattede hvert enkelt af Folketingets partier på en række forskellige områder.
Det synes jeg er det oplivende moment, og det vil jeg da gerne kvittere for, men jeg vil selvfølgelig også i særlig grad kvittere over for de partier, der nu bærer et finanslovforlig igennem, som både fastholder en ordentlig økonomisk politik og samtidig har lagt perspektiverne for nogle - i øjeblikket - dybt kontroversielle, men samfundsøkonomisk helt nødvendige reformer.