Jesper Langballe (DF), 2003-01-24:
»Wa nøjt æ et te?«
Det var sådan, den sure nabo Per Smed spurgte i Anton Berntsens vise »Wa nøjt æ et te?«, og det kunne stå som overskrift for hele det her lovkompleks.
Det er, som det er sagt, sådan, at det netop kunne være, at det var den unyttige forskning, den, som ikke, som det hedder med en rædselsfuld frase i lovteksten, »medvirker til samfundets vækst og velfærd«, der virkelig var kriteriet for, om der er forskningsfrihed.
Hvorfor står det så først lysende klart nu?
Det gør det, for sådan har ministeren selv villet det via en forligsstudehandel, der systematisk har holdt universiteterne og al anden relevant sagkundskab uden for beslutningsprocessen.
Forhandlingerne i fjor blev ført bag lukkede døre med de partiordførere, der forventedes at hoppe med på forligsvognen.
Svarene på de spørgsmål, der blev stillet universiteterne,
fik ikke nogen som helst indflydelse
på lovforslaget, for ministeren skulle rejse sig dette monument på rekordtid - jeg gav vidst, hvorfor det egentlig hastede så meget - og uden at timingen skulle forstyrres af sagkyndig kritik.
Jeg indrømmer, at det ikke er første gang, der er indgået et forlig på den måde, og det har vi da selv været med til og haft det fint med, men det er vel første og forhåbentlig sidste gang, at det gøres i en sag med en sådan videntyngde og med et sådant behov for, at lovgiverne bliver oplyst af sagkundskaben.
Jeg vil sige, at det er demokrati, når det er værst, og universitetsverdenens indignation er forståelig.
Dansk Folkeparti trak sig ud af dette forligscirkus i september og anbefalede ministeren at følge god demokratisk skik og lægge sit lovforslag frem i Folketingssalen til åben forhandling, så man kunne læse universitetsfolkenes og andre relevante sagkyndiges bemærkninger i en høringsrunde.
I stedet fik ministeren et forståeligt nok tøvende Socialdemokrati med på at påtvinge universiteterne en styrelsesform, hvorefter den forventede markedseffektivitet og erhvervslivets udbytte stort set er eneste mål og vægt: resultater, resultater, fuld fart frem.
Reformens hovedidé er som bekendt det med, at man påtvinger universiteterne alle de institutioner, man i dag tilfældigvis har valgt at benævne universiteter, bestyrelser med eksternt flertal, samtidig med at universiteterne skal være selvejende og lederne skal være ansatte og ikke som i dag kollegialt valgte, og formanden må ikke vælges blandt de interne bestyrelsesmedlemmer; et mærkeligt diskriminerende, mistænkeliggørende og udemokratisk påfund. Vi er ikke i tvivl om, at styrelsesformen med eksternt flertal har sin berettigelse på en række institutioner, f.eks. på Handelshøjskolen og på DTU, og på Danmarks Pædagogiske Universitet siges det at fungere fint.
Det hovedløse her er altså, at alle disse institutioner, som er så vidt forskellige, forskelsløst skal påtvinges en form, der vil være døden for det klassiske fakultetsopdelte universitet og nedbryde en 500 år gammel møjsommelig opbygget forskningskultur, hvor den ikkemålrettede, den unyttige grundforskning står i centrum - en dræbende ensretning, hvor alle skal have samme profil og ikke selv må skabe den.
Hertil kommer, at det nye selvejerbegreb efter et normalt begreb af, hvad selveje er, forekommer så mystisk, at ingen kan forestille sig, hvordan det skal fungere, så meget mindre som ingen vel kan forestille sig, at staten vil lægge sit ansvar fra sig med hensyn til forskning og undervisning.
Lad mig endelig pege på en detalje, som med mere end fuld ret må forurolige de studerende: at de eksterne og uafhængige censorer afskaffes, hvilket gør eksaminanden retsløs og samtidig fjerner en fremragende kvalitetssikring på landsbasis.
Der er ikke nogen overvejelse bag, vi får ikke at vide, hvorfor i himlens navn man gør det.
Styrelsesformen i dag er ikke ideel, den demokratiske opbygning med valgte ledere er i den form, den har, en belastning for f.eks. institutledere, der forhindres i at bedrive den forskning, de brænder for, fordi de skal bruge for meget tid på administration.
Det har været et irritationsmoment.
Men den konsekvens, der her drages, må betegnes som intet mindre end en katastrofe for universiteterne, for landet.
Dansk Folkeparti vil stadig opfordre de forligspartier, der har handlet uden at være oplyste om, hvad de handlede med, om at nærlæse høringssvarene, og så må de blive forfærdede.
Vi vil under udvalgsbehandlingen stille en række ændringsforslag, og jeg vil godt sige i nær kontakt med de undervisningsinstitutioner, som ministeren ikke for alvor har gidet lytte til.
Jeg vil gerne lidt nervøst spørge fru Lene Jensen, om fru Lene Jensen følger sig beklikket, for det ville jeg da være forfærdelig ked af.
Nu har jeg fået at vide af fru Pia
Jeg ved ikke, hvad det er for noget tågesnak.
Først må vi ikke tale om det, vi taler om, og bagefter må vi ikke tale om det, fordi det er en beklikkelse af andres motiver.
Vi diskuterer en lovtekst, må jeg sige til fru Pia
Christmas-Møller
, og der står ganske rigtigt i indledningen som en verbal fane, der er fuldkommen betydningsløs, at forskningsfriheden skal sikres.
Jeg stiller spørgsmålet: Hvad i himlens navn hjælper dog det, hvis det er sådan, at loven i sine konsekvenser med den styrelsesudformning for universiteterne, den lægger op til, begrænser forskningsfriheden?
Man kan da ikke blive ved med at komme med det der med, at der selv står, at forskningsfriheden skal sikres.