Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-02-28:
Dette lovforslag, som Enhedslisten har fremsat, er jo på mange måder en gammel kending, for det er et spørgsmål, som har været behandlet flere gange her i Tinget.
Jeg har set en lille smule på historien bag bestemmelsen, som jeg vil tillade mig kort at ridse op: I 1997 behandledes det oprindelige lovforslag om kunstig befrugtning.
Selve forslaget indeholdt ikke noget krav om, at folk skulle være gift eller leve i et ægteskabslignende forhold for at blive behandlet med kunstig befrugtning af en læge eller under en læges ansvar.
Ved lovforslagets anden behandling blev der indsat en bestemmelse i § 3, der medførte, at kun personer, der levede i heteroseksuelle parforhold, kunne modtage behandling med kunstig befrugtning.
Da loven skulle til tredje behandling, forsøgte nogle folketingsmedlemmer at få vedtaget et ændringsforslag, så denne bestemmelse udgik, men det lykkedes som bekendt ikke, og loven blev vedtaget med sit nuværende indhold.
Det næste, der skete, var, at nogle folketingsmedlemmer i foråret 1998 fremsatte forslag om ændring af lovens § 3, således at parforholdskravet ophævedes.
Det forslag fik ikke flertal i Folketinget.
Da loven om kunstig befrugtning skulle revideres i folketingsåret 1999-2000 kom der en række forslag til ændringer, heriblandt også - altså for tredje gang - forslaget om ophævelse af parforholdskravet.
Afstemningen efter forslagets anden behandling viste, at der ikke var flertal for ændringen.
Vi har altså igennem de sidste 5-6 år haft dette spørgsmål, som vi nu igen tager hul på her i dag, på bordet mange gange, uden at der blev skabt et flertal for at give alle kvinder mulighed for behandling med kunstig befrugtning under en læges ansvar.
Hvad er så grunden til det?
Jeg tror, at der er flere forskellige forhold, der spiller ind, når man skal overveje dette forslag.
Jeg tror også, at en række folketingsmedlemmer har haft vidt forskellige motiver til at indtage den position, man historisk har indtaget til dette forslag.
Det fremhæves ofte,
at bestemmelsen om, at par kun kan blive behandlet med kunstig befrugtning, hvis de lever i et heteroseksuelt parforhold, kan opfattes som diskrimination af de personer, der har valgt en anden måde at indrette deres liv på; en diskrimination, der går på ret til sygebehandling, uacceptabel behandling af en gruppe med anden seksuel observans og forskelsbehandling uden beviser for dårligere opvækst for kommende børn.
Jeg vil gerne sige, at efter regeringens opfattelse er det vigtigste i denne sag ikke den vinkel, men derimod barnets vinkel.
Der findes næppe lærde afhandlinger, der med bestemthed viser, at det skulle være »dårligt« at vokse op i en anderledes familie, og at børn i den slags familier ender med en opvækst, som vi ikke kan være bekendt.
Men i udgangspunktet er det nu engang sådan, at det fortsat er kernefamilien, der er den stabile ramme om familiedannelsen i Danmark, og det udgangspunkt ønsker regeringen sådan set at holde fast i, nemlig retten til, at alle børn har en far og en mor. Når vi som samfund skal beslutte vilkårene for behandling med kunstig befrugtning, må vi holde os for øje, at vi vælger det, som vi med størst sandsynlighed mener vil give den sikreste og tryggeste opvækst for et barn, der jo ikke har nogen mulighed for selv at vælge.
Og her er kernefamilien eller retten til en mor og en far i hvert fald en stærk indikator for vort valg.
Så ved jeg godt, at det ofte fremhæves, at et barn jo ikke kan regne med en opvækst med en mor og en far og slet ikke en opvækst med den samme mor og far hele vejen igennem.
Død og skilsmisse kan på afgørende vis ændre forudsætningerne.
Men det faktum skal jo ikke få os til ukritisk at tage afsæt i denne argumentation.
Jeg synes, at der er stor principiel forskel på, om et heteroseksuelt parforhold ender med skilsmisse, eller om det allerede fra begyndelsen er meningen, at barnet skal vokse op i en anden type samlivsform end en kernefamilie, om det allerede fra begyndelsen er besluttet, at barnet skal afskrives muligheden for både at have en far og en mor.
Så nævnes der også et andet argument, som ofte bringes ind i diskussionen om kunstig befrugtning, og det er sammenligningen med adoption, hvor det jo i dag bl.a. er muligt for enlige at adoptere, og hvad er så logikken i, at vi tillader enlige at adoptere, hvis vi ikke tillader, jeg havde nær sagt, enlige at få børn?
Jeg synes, at vi bør vurdere adoptionssituationen på en anden måde, for her er der jo ikke tale om et ufødt barn, som vi tager stilling til.
Der er tale om et født barn, som derfor kræver en indsats fra samfundets side, det være sig nationalt eller globalt.
Det kan være bedre for et barn at blive adopteret af en enlig end at tilbringe sit liv f.eks. på et børnehjem uden nær tilknytning til egen familie.
Jeg synes, der er stor principiel forskel på den situation og den situation, hvor vi bringer børn til verden gennem kunstig befrugtning.
Derfor må jeg sammenfattende sige, at regeringen ikke kan støtte forslaget fra Enhedslisten.