Frank Dahlgaard (UP), 2001-04-17:
Bortset fra det sidste indlæg, som var kærligt og åbent og sobert, har denne debat efter min mening været præget af forløjethed og af dårlig samvittighed.
Debatten oser langt væk af dårlig samvittighed over for børnene, som er blevet de uskyldige ofre for en underlig form for ligestilling, hvor kvinder på alle måder skal prøve at opføre sig som mænd.
Og så har vi altså børnene.
placeret i en institution, hvor de må være i 6, 7, 8, 9, 10 timer om dagen i larm og i trængsel sammen med mange andre børn, hvor de, der råber højest, får opmærksomheden, og derfor bliver der råbt og skreget meget højt.
Personalet i vuggestuerne gør en stor indsats, men det er temmelig håbløst.
Der er ikke noget, der kan konkurrere med far og mor, og slet ikke med mor, som er mere værd end far, når man er et lille barn under 1 år.
Men det må man ikke sige.
Det er politisk ukorrekt.
Det, som er bedst for kvinderne, når de skal prøve at lege mænd på alle områder og i alle faser af deres liv, er også godt for børnene.
Det hørte vi her i debatten den konservative ordfører stå og sige, mens hun begejstret hyldede den institutionspolitik, som er blevet ført de sidste 8 år under skriftende regeringer Poul Nyrup Rasmussen - en politik, som har ført til hundredtusinder flere institutionspladser for børn.
Det er dokumenteret mange gange, at specielt når det drejer sig om de helt små børn, betyder institutionsanbringelse meget mere sygdom.
Små børn er meget syge og sløje, også børn, som ellers er normale og ikke spor specielle, og som bør have mulighed for at være hjemme, så de ikke skal hen og smitte andre. Men det er jo det, der sker. Alle børn, også de små, har jo en loyalitet over for deres forældre, og den bliver misbrugt, for børn ved meget, meget hurtigt og meget, meget tidligt, at de udgør et pasningsproblem for deres forældre, specielt hvis de bliver syge.
Derfor holder de deres mund og skjuler signalerne om, at de har det dårligt, og så drøner de hen i vuggestuen eller i børnehaven bag på deres fars eller mors cykel eller i bilen.
Så kan de sidde dér og være sløje og hænge med hovedet og smitte de andre, og så breder ulykkerne og den dårlige trivsel sig.
Det var, hvad han mente om den sag.
Men det må man altså ikke sige.
Hvad kan man så gøre ved det?
Ja, man kunne f.eks., som jeg har foreslået allerede i februar med et beslutningsforslag, der kommer til første behandling i overmorgen, forlænge barselorloven fra et halvt til et helt år.
I Norge og Sverige har man en barselorlov på henholdsvis 12 måneder og 18 måneder mod Danmarks 6 måneder.
Men når det så kommer på dagsordenen, er det pludselig et problem, og det koster en masse penge.
Selvfølgelig gør det det, men når man har råd i Norge og Sverige og i mange andre lande, har man altså også råd i Danmark, som er et af verdens allerrigeste samfund.
Dér kan man passende starte. Så ville det også være velgørende, hvis man brød nogle tabuer om ligestillingspolitikken på et andet område, nemlig over for flygtninge og indvandrere fra den tredje verden, som er kommet til Danmark.
Her er det pludselig helt i orden, at kvinderne går rundt med slør, og der er dom for, at det kan de, og det skal de have lov til, hvis de har arbejde,
mens det er anderledes i de af deres hjemlande, der kæmper for at gøre sig vestlige.
I f.eks. Tyrkiet, hvortil Folketingets Europaudvalg havde en tur her før påske, som jeg deltog i, har den tyrkiske regering og de tyrkiske myndigheder forbudt, at kvinder på universiteterne i Tyrkiet bærer slør, fordi det er kvindeundertrykkende, fordi det er et signal om fortid og middelalder og om forskel mellem kønnene og om undertrykkelse af kvinderne, og det ønsker man ikke.
Tænk, om vi i ligestillingspolitikken her i Danmark kunne komme på højde med det, man har i det officielle Tyrkiet!