Sophie Hæstorp Andersen (S), 2003-02-28:
Selv om der ikke har været meget fokus på det, så handler det forslag, vi behandler i dag, jo faktisk om, at man skulle tillade en videnskabelig forsøgsordning med sundhedsrum, hvor stofmisbrugere uden sanktioner kunne indtage deres medbragte stoffer under overvågning, og at det egentlig var et tilbud til de kommuner og amter, der mener, at det her kunne være den rigtige vej at gå.
Der er således tale om et kan-forslag og ikke et skal-forslag, tale om, at de kommuner og amter, der mener, at det her er den rigtige vej, og gerne vil afsætte midler til det, skal have lov.
På den baggrund synes jeg egentlig, at det må undre lidt, at man har været så afvisende i dag.
Når vi ved, at de frivillige organisationer, når vi ved, at der er kommuner, når vi ved, at der er en lang række folk i Rådet for Socialt Udsatte og andre, der faktisk mener, at det her er den rigtige vej at gå, så synes jeg, at det er meget underligt, at man i dag ikke kan svinge sig op til at sige, at vi tillader en videnskabelig forsøgsordning, og i forslaget står der i 2 år.
Det er altså ikke meget i et forsøg på at redde menneskeliv, vil jeg umiddelbart mene.
Realiteterne er jo stadig, at vi i Danmark har mellem 250 og 350 narkotikarelaterede dødsfald om året, 258 som jeg nævnte i 2001, og det tal er altså alt for højt, også når vi ser på andre lande.
En af grundene er, at i dag indtager mange narkomaner deres stoffer under uhygiejniske forhold, og det øger risikoen for dødsfald, og det medfører altså, at mange narkomaner får de her smitsomme sygdomme som hiv og smitsom leverbetændelse. Stofmisbrugere lever ikke overraskende på bunden af det danske samfund, og vi har altså indtil videre ikke kunnet vise, at vi kan hjælpe alle udelukkende ved at oprette flere behandlingstilbud eller gøre dem bedre.
Derfor mener jeg stadig væk, at sundhedsrum er noget, man skal overveje, og jeg er faktisk lidt ked af nogle af de diskussioner, vi har haft indimellem, f.eks. om de her FN-konventioner.
Jeg står her med et oplysningspapir fra Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug, Briefing nr. 4, der udkommer hveranden måned, og der har man faktisk sat fokus på narkotika: Injektionsmisbrug udfordrer den offentlige sundhedspolitik.
Hvis man slår op her på side 3, vil man faktisk kunne læse, at sprøjtebytteordninger i EU er mere eller mindre almindelige, men at de er kontroversielle i visse lande.
Det tyder på, at de giver marginaliserede grupper af injektionsmisbrugere, der bor og bruger stoffer på gaden, mulighed for sikrere injicering.
Strategierne til at dæmme op for og begrænse de smitsomme sygdomme skal fokusere på etiske, kliniske, retlige og praktiske spørgsmål såvel som politiske, offentlige og faglige hensyn.
Resultaterne indtil videre tyder på, at de ovennævnte foranstaltninger kan fungere.«
Jeg ser ikke her et eneste ord om, at konventionerne ikke tillader det her.
Jeg ser ikke et eneste ord her om, at man i Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug slår ned og siger, og de lande, der har indført det her, Tyskland, Holland og Schweiz, er fy-fy - ikke et ord.
Man skriver, at det her er et kontroversielt tiltag, og det er der ikke nogen tvivl om, men at det kan lade sig gøre, og man dømmer ikke de her lande.
Derfor forstår jeg ikke helt Venstres ordfører, hr. Hans
Andersen, i dag
, jeg forstår ikke helt sundhedsministeren, når de faktisk indirekte beskylder Tyskland, Holland, Schweiz og en lang række andre lande for at overtræde FN's konventioner.
Det, vi måske skal ende med at stemme om, handler altså om, hvorvidt vi vil tillade et forsøg, der ikke koster staten noget, men selvfølgelig sætter nogle dilemmaer, nogle etiske diskussioner i gang.
Jeg synes, vi skulle overveje det igen, og jeg synes, vi skulle overveje det på baggrund af de gode resultater, der har været i de lande, hvor man har gjort det.
Resultaterne viser, at man kan nå gruppen af de mest belastede, man kan tilbyde dem et bedre liv.
Erfaringerne viser, at ingen behøver dø af et fejlfix, og at ingen behøver være uden kontakt.
Jeg vil godt takke for diskussionen her i dag, men jeg håber måske på, at vi under udvalgsbehandlingen også kan komme frem til, at et forsøg, der varer 2 år for de kommuner og amter, der måtte ønske det, godt kunne være en farbar vej for den danske narkotikaindsats og for partierne i Folketinget.
Jeg synes ligesom fru Tove Videbæk, at det er glædeligt, at det nu tyder på, at behandlingsgarantien hjælper også på at få fat i nogle andre mennesker end dem, der måske tidligere kom i behandling, og jeg er helt enig i, at der også skal være fokus på efterbehandling af de trods alt desværre få, der kommer ud på den anden side, er blevet stoffri og kan gå i gang måske med små skridt og begynde på et nyt liv eller gå nogle nye veje.
Men vi skal bare ikke glemme, at der er mange, der ikke er motiveret i første omgang, og at der er nogle, der er så svage, at det ikke er dem, der lige nu og her benytter sig af behandlingsgarantien.
Jeg er sikker på, at fru Tove Videbæk også godt kender til det faktum, at nogle kommer ud på den anden side og alligevel trækkes med sygdomme som hiv og aids og smitsom leverbetændelse og måske endda ender med at dø af disse sygdomme, de pådrog sig i en periode, hvor de var i højrisikozonen og ikke var under behandling.
Så jeg ville måske godt have en enkelt kommentar til: Hvordan sikrer vi os, at de her ting ikke står i vejen for, at folk senere hen kommer i behandling?