Ove Hygum (S), 1999-10-14:
Jeg er blevet spurgt, hvilke initiativer regeringen vil tage for at begrænse eller undgå anvendelsen af kollektive kampskridt inden for samfundsvigtige områder i sundhedssektoren, samtidig med at lønmodtagernes rettigheder i nødvendigt omfang sikres.
Det rejste spørgsmål kan besvares meget kort: Ingen.
Regeringen har ingen initiativer, som man siger, på bedding, og regeringen mener heller ikke, at der er brug for initiativer, fordi arbejdsmarkedets parter i meget høj grad er bevidste om det ansvar, der påhviler dem, og den holdning vil jeg uddybe lidt nærmere. Den danske forhandlingsmodels grundlæggende princip er en høj grad af dialog mellem arbejdsgiversiden og lønmodtagersiden, og i de fleste tilfælde opnås der enighed om løn- og ansættelsesvilkårene for en nærmere afgrænset periode.
I den periode, hvor der er opnået enighed, kan der normalt ikke retmæssigt iværksættes kollektive kampskridt.
Der er med andre ord fredspligt.
Modellen indeholder samtidig nogle fælles spilleregler for konfliktløsning af uoverensstemmelser.
Som bekendt er retten til at anvende kollektive kampskridt snævert forbundet med den kollektive forhandlingsret.
Hvis der ved udløbet af en periode ikke opnås enighed om løn- og ansættelsesvilkårene for en ny periode, kan overenskomstparterne retmæssigt iværksætte kollektive kampskridt.
Og det vil jo for lønmodtagersiden typisk sige strejker og for arbejdsgiversiden lockout.
Strejkeretten indgår som en naturlig del af den danske forhandlingsmodel - også på sundhedsområdet.
I tilknytning til denne ret er der i hovedaftalen mellem parterne under en eventuel strejke sikret varetagelse af bl.a. livs- og førlighedstruende opgaver, også kaldet nødberedskabsaftaler.
Det er regeringens vurdering, at de berørte centrale parter under de indtil nu gennemførte konflikter i høj grad har efterlevet dette.
Jeg tror, at alle parter beklager, hvis det i en situation bliver nødvendigt at gøre alvor af en trussel om en konflikt og lade den bryde ud.
Heldigvis sker det ikke særlig tit.
Hvis uheldet er ude og konflikten bryder ud, kan selv de bedste nødberedskabsaftaler ikke føre til, at en konflikt på sundhedsområdet kan løbe i meget, meget lang tid.
Parterne har i den situation et særligt ansvar for hurtigt at bringe konflikten til ophør, og hvis de ikke kan det, er det regeringens ansvar at sikre befolkningens sikkerhed og sundhed.
Det var baggrunden for de to indgreb på sundhedsområdet i 1995 og 1999, men det er ikke hovedreglen, og det skal det heller ikke være.
For regeringen er det derfor overhovedet ikke på tale at afskaffe strejkeretten.
Desuden må vi heller ikke glemme, at Danmark er bundet af internationale konventioner og aftaler.
Retten til kollektive kampskridt er en af de fundamentale rettigheder, som er beskyttet i både ILO's konventioner og Europarådets socialpagt.
Efter ILO-konventionerne skal der være tale om frie forhandlinger, uden at regeringen blander sig.
ILO anerkender dog i nogle tilfælde regeringers ret til at gribe ind i strejker.
Det gælder i de situationer, hvor en strejke rammer væsentlige tjenesteydelser, essential services, der kan udsætte en del eller hele befolkningens sikkerhed og sundhed for fare.
Ifølge ILO afhænger spørgsmålet, om der er tale om en væsentlig tjenesteydelse, i høj grad af de særlige forhold i hvert enkelt land.
I ILO opfattes begrebet »væsentlig tjenesteydelse« ikke som et absolut begreb.
Det betyder, at en ikke væsentlig ydelse kan blive væsentlig, hvis en strejke får en længde og et omfang, der sætter liv, personlig sikkerhed eller sundhed hos hele eller en del af befolkningen i fare.
ILO har tidligere påpeget, at hospitalssektoren er dækket af dette begreb, og at regeringer derfor i højere grad kan gribe ind over for strejker, hvis situationen bliver alvorlig.
Tværtimod bør man være opmærksom på de yderst snævre grænser, som ILO sætter for indgreb selv på dette område.
Forhandling