Thor Pedersen (V), 1997-10-23:
Nu er finansloven måske ikke i sig selv det mest spændende værk at læse, men sandheden er trods alt, at i finansloven kan man aflæse regeringens intentioner om fremtiden: hvilken vej udviklingen går og skal gå, hvordan velfærdssamfundet skal udbygges og sikres.
Og jeg skal ikke lægge skjul på - og det er vel heller ikke nogen hemmelighed for finansministeren - at vi i Venstre var skuffede over regeringens ambitionsniveau i det fremsatte forslag.
Det er et lidt apatisk forslag uden kraft og vilje, ja, finanslovforslaget kan måske bedst sammenlignes med en varmluftballon uden varm luft: det ligesom ikke rigtig flytter sig.
Men jeg vil godt sige til finansministeren, at i Venstre glæder vi os over, at det på mange måder går godt med dansk økonomi.
Vi er begunstiget af milde vinde udefra.
Vi har oplevet et stærkt fald i det internationale renteniveau, den japanske diskonto er på ½ pct., den tyske er på 2½ pct., og vi har oplevet store stigninger i aktiekurserne på Wall Street.
Det har naturligvis smittet af på den danske rente og de danske obligations- og aktiekurser.
Nu er der så nogen, der taler om, at Danmark er foregangsland, men jeg tror, det bliver svært at finde en eneste økonom uden for regeringen, der mener, at det er den danske indsats, der har medført den lave japanske rente og den lave tyske rente, eller at det er den danske regering, der har presset kurserne op på børsen i New York.
Nej, det er nok sådan, at højkonjunkturen i Danmark har afsæt i omverdenen og et afsæt i 1993 fra et massivt overskud på betalingsbalancen.
Det har selvfølgelig alt sammen medført mulighed for en høj aktivitet i Danmark med investeringer og større privat beskæftigelse til følge.
Vi glæder os da også over, at den private beskæftigelse er steget til 1.790.000.
Vi er næsten på højde med den private beskæftigelse i 1987, hvor den var på 1.857.000.
Det har givet gode muligheder for regeringen til at få løst nogle af de fundamentale problemer i dansk økonomi.
Og statens indtægter har da heller ikke manglet.
I år får statskassen 100 mia. kr. mere ind i forhold til niveauet
i 1992 målt i løbende priser, og næste år 97 mia. kr. mere i forhold til niveauet.
For perioden 1993-98 er der tale om i alt 374 mia. kr. mere til statskassen i forhold til udgangspunktet 1992.
Så højkonjunkturen har sat sig tydelige spor i statens mulighed for at finansiere de offentlige udgifter.
Man kunne derfor vente, at der var et massivt overskud på statens finanser, men det er ikke tilfældet.
Så desværre må vi endnu en gang konstatere, at lige så hurtigt som pengene er fosset ind i statskassen, lige så hurtigt er de fosset ud igen.
Det er simpelt hen for ringe, at vi på finanslovforslaget for næste år står med et reelt underskud på mere end 14 mia. kr. Problemet er, at regeringen har ført en forfejlet politik for den offentlige sektor og for staten i særdeleshed med det resultat, at på trods af højkonjunktur og optimale muligheder for at løse strukturproblemer så er det ikke sket.
Det er 200.000 mere end i 1987, samtidig med at den del af beskæftigelsen, der er højere end i 1987, alene er den offentlige beskæftigelse.
Hertil kommer, at det er kritisabelt, at regeringen ikke ærligt og redeligt fortæller om de strukturproblemer, der er i dansk økonomi.
Finansministeren forsøger med finanslovforslaget og senest med budgetoversigten fra i tirsdags at give indtryk af, at det går fantastisk godt, og at der er et overskud på statens budget, DAU-saldoen, på 10 mia. kr. i 1998.
Problemet er blot, at der i 1998 opereres med engangsindtægter til statskassen på 21 mia. kr.
Hvis man tager højde for dette, så er det reelle DAU-underskud på knap 12 mia. kr. Det er uholdbart, at finansministeren bruger den meget store talentmasse i Finansministeriet til at støvsuge alle områder, hvor man er i stand til at fremrykke indtægter. Finansministeren er åbenbart blevet grebet af succesen fra sidste år, hvor han opfandt året med 13 måneder, således at de samlede engangsindtægter i 1997 udgjorde 16 mia. kr. Den største post i år er salget af aktier i Tele Danmark, der forventes at give omkring 15 mia. kr.
Hertil kommer, at finansministeren flytter momsindbetaling fra 1999 til 1998, fremrykker lønsumsafgift, fremrykker betaling af elafgifter og ændrer regler for beskatning af kursgevinster og acontoskattebetaling for virksomheder.
Alt i alt fremrykker finansministeren ca. 7 mia. kr. fra 1999 til 1998.
Ja, svaret er selvfølgelig, at regeringen ikke magter at gennemføre de nødvendige reformer, der sikrer styr på de offentlige udgifter.
Og hertil kommer, at regeringen desværre mangler forståelse for erhvervslivets vilkår.
Hvis man ønsker et velfærdssamfund, så kan det kun finansieres på én måde nemlig ved privat produktion.
Derfor må opgaven være at sikre dansk erhvervsliv de bedste konkurrenceforhold.
Men problemet er, at dansk erhvervsliv taber markedsandele. Regeringen vælter i 1998 nye byrder på 6 mia. kr. over på virksomhederne.
Det drejer sig bl.a. om øgede udgifter til sygedagpenge, ændrede regler for beskatning af kursgevinster, tvungen acontobetaling på selskabsskat og fremrykning af landerhvervenes kredittid for momsindtægter.
Endvidere øges arbejdsgiverbidraget til netto 0,33 pct.; det alene koster de private arbejdsgivere 550 mio. kr. i 1998.
Samtidig er der lagt op til nye afgifter, men regeringen og finansministeren vil ikke løfte sløret for, hvem det er, der skal rammes. Vi har her et finanslovforslag fra en regering uden indre styrke.
I de lette løsninger indgår også, at regeringen nu for tredje gang i en finanslov indarbejder et brud på loven om Den Sociale Pensionsfond.
Finansministeren fortsætter tømningen af Den Sociale Pensionsfond ved at overføre 6 mia. kr. mere fra fonden direkte til statskassen i strid med den lov, der er vedtaget af Folketinget.
Det er tredje gang, at finansministeren i et finanslovforslag lover Folketinget ved først givne lejlighed at fremsætte lovforslag, der tilpasser loven til finansministerens handlinger.
Ingen kan vel påstå, at finansministeren ikke har haft mulighed for dette i de sidste to år. Rigsrevisionen har kritiseret fremgangsmåden.
Man må jo stille det spørgsmål til finansministeren og regeringen, hvorfor man ikke i Folketinget fremsætter det lovforslag, der giver hjemmel til finansministerens gøren og laden. Det kan godt være, at de 6 mia. kr., som finansministeren i strid med den vedtagne lov overfører fra Den Sociale Pensionsfond, ikke berører dagsaldoen, men det er penge, som ellers skulle være opkrævet i skat til finansiering af kendte udgifter.
Det, vi i Venstre først og fremmest ønsker, er en ærlig finanslov, der er renset for budgetfiflerier og sminke.
Regeringen burde fortælle danskerne, hvordan det egentlig står til.
Hvordan i alverden kan man forvente at få vælgernes støtte til at løse problemerne, hvis man skjuler problemerne for dem?
Vi har i Danmark en helt uansvarlig høj statsgæld.
Prisen er en renteudgift på næsten 60 mia. kr. om året, et beløb, der langt overstiger, hvad staten i øvrigt bruger til sin egentlige driftsvirksomhed.
Renterne af statsgælden er gøgeungen i statens budget.
Og helt alvorligt tegner det sig, hvis ikke statens gæld nedbringes væsentligt, inden de store årgange går på pension, samtidig med at der bliver færre i den arbejdsduelige alder til at betale.
Vi svigter simpelt hen de kommende generationer ved at overlade dem alt for høje byrder og vore ubetalte regninger.
Derfor er det helt nødvendigt at lægge kursen om i dansk økonomisk politik.
Vi ønsker et dynamisk vækstsamfund, hvor flest muligt er i stand til at klare sig selv, og flest muligt er beskæftiget i den private sektor, og hvor fremtidens velfærdssamfund er i stand til at finansiere de ydelser, som vi gerne vil give hinanden.
Vi ønsker ikke i Venstre at nedlægge velfærdssamfundet, men tværtimod at sikre, at vi er i stand
Derfor har vi i Venstre nogle ganske klare mål for den økonomiske politik: For det første skal antallet af arbejdspladser i private virksomheder øges kraftigt.
Det sker ved at sænke virksomhedernes omkostninger.
Erhvervsskatterne skal sænkes, og til gengæld fjernes tilskud til virksomhederne. For det andet skal antallet af danskere i arbejdsduelig alder på overførselsindkomst nedbringes gennem reformer i velfærdssamfundet, og det skal samtidig sikres, at det altid kan betale sig at arbejde.
For det tredje skal personskatterne gradvis sænkes.
Den økonomiske fremgang skal reserveres til vækst i den private beskæftigelse.
Det vil skabe baggrund for en gradvis, holdbar nedsættelse af de personlige skatter og dermed større økonomisk frihed for den enkelte borger, samtidig med at velfærdssamfundet kan finansieres.
For det fjerde skal vi fastholde et robust overskud på betalingsbalancen, så udlandsgælden kan være afviklet hurtigst muligt.
Linien til dette kursskifte er lagt med det fælles forslag, som Venstre og Det Konservative Folkeparti har fremlagt under titlen »Fornyelse 98«.
Det er ikke nogen hemmelighed, at der i dette forslag er en klar linie tilbage til de fælles oplæg siden 1993.
Vi foreslår direkte lettelser i skatter og administrative byrder for erhvervslivet for et samlet beløb på godt 9 mia. kr., og til gengæld afskaffer vi en række erhvervstilskud.
Det vil medvirke til nye investeringer og især investeringer i Danmark.
Dermed skabes grundlag for tusindvis af nye private arbejdspladser.
Derfor kan det ikke være et mål i sig selv at sikre, at arbejdsløse kan være i dagpengesystemet i fem år.
er lang tid og for lang tid at gå ledig.
Pengene bør bruges til at få folk i arbejde i stedet for passiv forsørgelse.
Ifølge Dansk Arbejdsgiverforening er det tilfældet for ni ud af ti af de længerevarende ledige.
Vi ønsker derfor et system med sikkerhed ved ledighed, men hvor man også får det skulderklap og måske det lille puf, der gør, at man kommer i arbejde igen.
Vi ønsker i Venstre, at passiv forsørgelse for raske alene er en overgang til ny beskæftigelse.
Dér, hvor passiv forsørgelse skyldes helbreds- eller særlige sociale forhold, ja, dér er man i virkeligheden bedst hjulpet i det sociale system, hvor en egentlig sagsbehandling kan finde sted.
Vi foreslår altså ikke, at ydelserne skal reduceres, men at færre skal have brug for ydelserne.
Vi ønsker ret til arbejde, men også pligt til at tage imod anvist arbejde.
Det gælder også for kontanthjælpsmodtagere, hvor vi af samme grund ønsker aktivering fra første dag, så man ikke bliver låst fast i et system, der i virkeligheden ødelægger mulighederne for at blive fast tilknyttet arbejdsmarkedet.
Der er tale om at respektere det enkelte menneske, at vi sætter mennesket frem for systemet.
For det samlede offentlige servicesystem skal det gælde, at den enkelte skal have ret til at vælge egne løsninger, og at dette skal respekteres fuldt ud.
Det solidariske ligger jo i, at vi i fællesskab er villige til at betale for ydelserne.
Derimod er der intet solidarisk i f.eks. at bestemme, på hvilket sygehus en patient skal behandles.
Derfor skal pengene følge patienten til det sygehus, der behandler patienten, hvadenten det er et offentligt eller et privat sygehus.
Venstre vil sikre, at lovlydige borgere kan færdes trygt på gader og veje.
Vi ønsker et samfund, hvor kriminelle bliver straffet, og hvor politiet har den nødvendige styrke til at sikre lov og orden og til at fange forbryderne.
Derfor må vi forlange, at der nu tages helt anderledes fat, at der nu gives de helt nødvendige bevillinger til politiet, at der bygges nye fængsler til de grove fanger, at man forhindrer narko i fængslerne, og at afklapsningerne falder hurtigt og konsekvent, ikke mindst over for unge.
Den slappe laden-stå-til-holdning, som Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet har udvist, er den egentlige årsag til, at mange unge og ikke mindst unge af fremmed herkomst kommer ind på en kriminel løbebane, som de så ikke senere kan komme af igen.
I vores finanslovforslag indgår også en væsentlig opstramning af dansk udlændingepolitik: kortere sagsbehandlingstid, kommunernes ret til at overtage integrationsansvaret, udvisning af kriminelle flygtninge, hjælp til flygtninge i nærheden af deres hjemlande og fjernelse af retskravet på familiesammenføring.
Vi vil gerne hjælpe flygtninge.
Jo flere flygtninge vi kan hjælpe for de samme penge jo bedre.
Og vi kan måske hjælpe imellem 10 og 30 gange så mange, hvis de hjælpes nær deres hjemlande, som hvis de hjælpes i Danmark.
Man kan også spørge sig selv, om det er rigtigt, at det netop er de bedst stillede, der skal hjælpes, dem, der har råd til at betale for en rejse rundt om det halve af Jorden og har råd til at betale for menneskesmugling.
I Venstre mener vi nej.
Det er heller ingen hemmelighed, at vi ikke er tilfredse med dansk ulandsbistand.
Vi kan spørge: Hjælper vi de rigtige eller sikrer vi, at regimer, der burde udskiftes, bevares, og at ikkebæredygtige strukturer fastholdes?
Vi mener, at vi kan gøre det meget bedre også for færre penge.
Derfor foreslår vi, at vi reducerer niveauet for dansk udviklingsbistand fra det nuværende 1 pct. af den samlede bruttonationalproduktion til 0,8 pct. af BNP.
Det vil fortsat være over FN's målsætning, og vi vil være blandt de tre lande i hele verden, der yder mest.
Vi har som danskere et særligt ansvar over for de baltiske lande.
Så kære finansminister, der er altså meget, der kan gøres anderledes, og jeg giver finansministeren et ærligt tilsagn om at hjælpe med dette i de kommende forhandlinger.