Jørn Jespersen (SF), 2002-01-24:
Når hr. Thulesen Dahl siger, at han ønsker så stor åbenhed i denne her sag som muligt, så minder det mig lidt om det udtryk, man somme tider bruger i Jylland, når man siger, at man ønsker tingene gjort så lovligt som muligt.
Men bare for at afslutte procedurediskussionen, som jo dybest set ikke er det, det handler om, vil jeg bare faktuelt oplyse, at forløbet i denne her sag i Folketingets Miljøudvalg har været, at formanden for Folketingets Miljøudvalg som et lyn fra en klar himmel onsdag sidste uge meddeler, at man nu ønsker meget hurtigt, hvad normal praksis er, at lukke for spørgsmål.
Her beslutter et flertal brutalt, at nu er der lukket, langt tidligere end normal praksis er. Sidste frist for at stille spørgsmål
var så i fredags kl. 12.00. Det vil sige, at samtlige spørgsmål, og der er stillet 43 i Folketingets Miljøudvalg, skulle være besvaret af ministeriet og ministeren i løbet af mandagen, dvs. hen over en weekend til aflevering i Folketinget mandag, hvorefter partierne forventedes at forholde sig til svarene på 43 spørgsmål i løbet af mandag aften.
Det blev så gjort noget lettere af, at der ikke var nogen svar, men bare en henvisning til et svar, der sagde, at spørgsmålene ikke var relevante.
Så skal der afgives betænkning tirsdag kl. 10.00.
Fra udvalget beslutter torsdag til den efterfølgende tirsdag
er hele proceduren tromlet igennem.
Det var jo også en udvikling, der var i gang under den tidligere regering, hvor vi på DMU, på Landbohøjskolen, på DTU arbejdede med miljøøkonomi og forsøgte at styrke forskningsmiljøerne med henblik på at få bedre beslutningsværktøjer i miljøpolitikken.
Den udvikling var i gang.
Vi har alle sammen givet tilsagn om, at den vil vi gerne styrke. Så kommer der det mest ubehjælpsomme aktstykke, man længe har set, hvor regeringen beder om at få 10 mio. kr. til et institut, som man ikke ved, hvad skal lave, og som der ikke foreligger noget kommissorium for, samtidig med at Bjørn Lomborg går rundt i pressen og siger, at det er hans idé, og at han sådan set også regner med, at han skal styre det, og han kontakter folk og spørger, om de ikke vil ansættes.
Vi kan ikke under udvalgsbehandlingen få at vide, hvad tankerne er.
Miljøministeren siger, at det haster, fordi det haster, og at han er tryg ved, hvad det skal lave, fordi han ikke ved, hvad det skal lave.
Det er en ganske usædvanlig fremgangsmåde.
Derfor er spørgsmålet nu - og jeg ville sådan set være glad, hvis formanden for Folketingets Miljøudvalg og Venstres miljøordfører i sidste øjeblik kunne givet et svar på det: Er tankegangen, at der nu i langt højere grad skal laves en økonomivurdering af miljøpolitikken, sådan at man kan finde argumenter for, at en miljøindsats ikke kan betale sig, at den er for dyr, at den kan vente, at vi bruger pengene et andet sted, sådan som Bjørn Lomborg jo har argumenteret for?
Klimapolitikken kan ikke betale sig, det ville være meget bedre at bruge pengene til rent vand i ulandene, hvorefter man hverken laver klimapolitik eller bevilliger penge til rent vand i ulandene.
Er det sådan, instituttet er tænkt, eller er der elementer af at styrke miljøvurderingen af andre politikker, af den økonomiske politik, af trafikforlig med motorveje, af landbrugsstøtteordninger, af ubæredygtigt fiskeri.
Er det det, der er tankegangen?
Jeg ved godt, at der ikke kan svares på det, fordi der stort set ikke er nogen tankegang, men kunne man ikke bare gøre sig umage med at forsøge, hvad man i det mindste sådan tåget har tænkt sig, så kom vi da et stykke ad vejen.
Det kunne også være rart at få at vide, hvorfor den nye regering har lagt op til, at de enkelte sektorministerier ikke længere har ansvar for miljømålene inden for deres område.
Det har man meddelt i al stilfærdighed, men jo med dramatiske konsekvenser.
Nu har Trafikministeriet ikke længere noget ansvar for CO2-målsætningen, nu har Fødevareministeriet ikke noget ansvar for iltsvind i havene og for udledning af nitrat, for pesticidmålene osv.
Det er alene koncentreret hos miljøministeren.
Og med den adfærd, miljøministeren har udvist hidtil, er det ikke betryggende.
Det kunne også være rart at vide, hvordan regeringen har tænkt sig at bruge cost-benefit-begrebet.
Skal der sættes kroner på det?
Og hvis ikke økonomerne kan opgøre, at nytteværdien på kort sigt er større i kroner og øre end omkostningerne, så skæres hele indsatsen væk.
Er det den tankegang, der ligger bag regeringens politik på området?
Det betyder jo bl.a., at enhver miljøindsats, der rækker bare ud over 5-10 års sigt til de kommende generationer, pr. definition ikke kan betale sig, fordi man systematisk regner nutidige omkostninger langt højere end fremtidige nyttevirkninger.
Er det det, der er sagen, at enhver tankegang om, at miljøpolitikken har en rækkevidde ud over 5 år, nu er afskaffet, og at regeringen ikke kan tænke længere end 6 måneder frem?
Hvad med forsigtighedsprincippet?
Indgår det på nogen måde i miljøøkonomien i forhold til regeringens tanker?
Jeg vil gerne have et svar på alle de her spørgsmål.
Det har vi nemlig ikke fået.
Og det er alle de spørgsmål, vi har stillet, hvorom man har sagt, at de ikke var relevante.
Det, der nu er lagt op til, så vidt jeg kan bedømme, og det bliver jeg nødt til at fastholde, indtil Venstres ordfører har gjort mig klogere, er, at man har etableret basis for et pseudovidenskabeligt institut, der kan levere pseudovidenskabelige argumenter for regeringens felttog mod miljøpolitikken og for regeringens ønsker om kraftigt at skære ned på miljøpolitikken.
Hvor kraftigt man vil skære ned, ved vi den 29. januar, dér kommer finansloven.
Hvordan man har tænkt sig at forsvare det, ved vi allerede nu: ved at etablere et institut, som på ingen måde er underlagt normale vilkår, som ikke lever op til normal forskningsstandard, som på ingen måde er uafhængigt, og som man ikke har kunnet argumentere for, hvad skal lave på forhånd.
Uafhængigheden i instituttet - den påståede uafhængighed - sikres ved, at miljøministeren udpeger formanden, hvorefter formanden indstiller til miljøministeren, hvem der skal ansættes som direktør, hvorefter resten af bestyrelsen bliver nedsat.
Det er den mest besynderlige form for uafhængighed, jeg nogen sinde har hørt om.
Men ikke desto mindre postulerer man, at efter at ministeren selv har udpeget både formand og direktør, så er det uafhængigt.
Det er jo så dejlig uafhængigt, at de ligefrem selv kan bestemme, hvad de skal lave efterfølgende.
Besynderlig fremgangsmåde.
Endelig er der hastværket i sagen.
Der er ikke leveret et eneste argument for, at denne her sag haster, andet end at regeringen gerne vil have, det skal gå ret stærkt.
Det er det, der i normal sammenhæng hedder en følgeslutning, og som ikke regnes for et ordentligt argument.
Det skal gå stærkt, fordi man gerne vil have, det skal gå stærkt.
Andet har man ikke kunnet præstere.
Man har ikke kunnet påpege et eneste eksempel på vigtige opgaver, der ikke vil blive løst, hvis man havde brugt 2 uger længere på at høre de etablerede forskningsinstitutioner og sikre en ordentlig parlamentarisk behandling.
Det er så den samlede konklusion, som vel i virkeligheden kendetegner den nye regering.
Det, der karakteriserer den nye regering,
er centralisme, det er ensrettethed, og det er undertrykkelse.