Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-12-08:
Jeg håber også ligesom hr. Jacob Buksti og hr. Keld Albrechtsen, at vi får en god debat.
Hvad er en god debat?
En god debat er for mig
en debat, som handler om indhold, som handler om: Hvor er det, vi vil hen?
Som handler om en offensiv dagsorden og ikke en defensiv.
En god debat er for mig, at vi et øjeblik lægger alle flosklerne til side, lader være at bruge små velkendte tricks som mistænkeliggørelse, fejlcitater og den slags, men virkelig for en gangs skyld får en seriøs debat om Europas fremtid og Danmarks placering heri.
Det vil jeg gerne gøre et ydmygt forsøg på i dag, når vi nu skal se nærmere på, hvordan det egentlig forholder sig.
Det mener jeg ikke vi skal være kede af.
Det mener jeg heller ikke vi skal betragte som noget negativt.
Jeg mener tværtimod, at vi skal glæde os over, at der er et europæisk samarbejde, som tager det 21. århundredes udfordringer op alvorligt og offensivt.
Jeg mener, vi skal glæde os over at kunne være sammen med de kræfter i Europa, der ikke appellerer til den indadvendte nationalisme, men appellerer til den udadvendte solidaritet, som gør, at nabolandene omkring den europæiske region får fredeligere vilkår, og som gør, at vi kan bruge hinanden positivt og ikke bekæmpe hinanden.
Jeg har allerede understreget det mange gange, men jeg vil gerne gøre det en gang til i starten af mit indlæg: Regeringen vil gå ind i dette arbejde med alle vore kræfter. Vi vil ikke sidde med hænderne i skødet og passivt se på, at andre finder svar på den ny tids politiske og økonomiske og beskæftigelsesmæssige udfordringer.
Vi vil være offensive, vi vil kæmpe for vores lands interesser, og vi vil gøre det hele vejen igennem.
Man får os ikke til at vende ryggen til internationale begivenheder, som har stor, stor betydning for det danske samfunds fremtid.
Det gør vi også, fordi det her ikke alene drejer sig om, at vi skal gøre som de andre.
Det drejer sig om, at Danmark også har noget at byde på.
Vi har noget at sige, vi har en vision på den europæiske og på den globale scene.
Vi skal gøre op med selvtilstrækkeligheden og indelukketheden.
Aldrig før har vi haft så stor en chance, så gode muligheder som nu for at sætte vort præg på verden, ikke dominere de andre, det kan vi jo ikke, og det skal vi heller ikke bilde os ind at vi kan, men stille og roligt sætte vort præg på verden.
Murens fald, den økonomiske globalisering, informationsteknologiens fremstormen har en markant og varig betydning for Europa og for Danmark.
Det store, globale internationale marked er her, det kan vi ikke ændre, men vi kan gøre noget andet.
Og her vil jeg godt spille bolden tilbage til venstrefløjen, til Enhedslisten og til SF: Jeg har aldrig forstået, hvorfor Enhedslisten og SF nægter at gå med på holdet, der tilstræber at give markedsøkonomien et menneskeligt ansigt. Det hold har man jo været på i Danmark, da vi igennem hundrede år har arbejdet for at give markedsøkonomien et menneskeligt ansigt, og det er lykkedes os, og jeg fatter simpelt hen ikke logikken.
Når vi når til grænsen, så er vi ikke med længere.
En mærkelig logik, i hvert fald mangler der en.
Jeg vil derfor også opfordre til: Lad os nu stille nogle fornuftige krav til den markedsøkonomi, som har gode ting i sig, men også en markedsøkonomi, hvor vi risikerer, hvis vi overlader den til sig selv, at alt for mange falder af i svinget.
Det er vi jo enige om i Danmark.
Hvorfor kan vi så ikke være enige om det i Europa og i den globale økonomi? I Danmark har vi gjort det.
Det danske velfærdssamfund stiller krav om ordnede rammer for markedsøkonomi og for samfund, krav, som sikrer rimelige vilkår for alle, både de stærke og de svage.
for vores velfærdssamfund.
Derfor har vi valgt at skabe det hjemmemarked, der hedder EU's indre marked, som sætter nogle fælles rammer for vores indbyrdes handel.
Jeg ved godt, der er mange, der vil stoppe her - så har vi så det marked, og så stopper vi - men vi vil ikke stoppe her.
Regeringen ønsker ikke bare at skabe et hjemmemarked i Europa.
Regeringen ønsker at stille krav til det hjemmemarked på samme måde, som vi har stillet krav i Danmark: bedre miljø, bedre beskæftigelse, samarbejde, en ny menneskeliggørelse af de europæiske økonomier.
Det er det, vi ønsker.
Vi kan ikke forbedre og udbygge det europæiske og danske velfærdssamfund, hvis vi vender ryggen til virkeligheden.
Vi skal gøre det omvendte, vi skal finde politiske svar på de store forandringer, der kommer til os udefra.
Gør vi ikke det, så svigter vi for alvor vores politiske hovedopgave, så svigter vi den danske befolkning. Og hvordan ser så den politiske europæiske og danske virkelighed ud?
I Danmark præges billedet naturligvis af, at debatten om den fælles valuta, euroen, er godt i gang og vil blive yderligere udbygget i den kommende tid.
Fire andre emner vil også få stor betydning i de kommende år.
For det første: EU's udvidelse med landene i Central- og Østeuropa.
Den går nu ind i den afgørende fase.
Det har vi kæmpet for siden Københavntopmødet i 1993 under det danske formandskabs ledelse.
For det andet: Start på en regeringskonference om de institutionelle tilpasninger til udvidelsen næste år.
Vi skal være færdige med vores hjemmearbejde, så de nye kan komme til. For det tredje: Diskussionen om den europæiske forsvars- og sikkerhedspolitik, som vi deltager i, er nu godt i gang.
Og endelig for det fjerde, som ikke så mange taler så ofte om lige nu: Vi tager fat på en ny fase i selve miljøsamarbejdet, som vi tillægger så stor betydning.
Andre vigtige emner kommer også op, beskæftigelsen ikke mindst, informationsteknologien, bl.a. i relation til den årtusind-erklæring, som Det Europæiske Råd ventes at vedtage i Helsingfors.
Lad mig tage nogle af de væsentligste temaer: Siden kosovokonfliktens ophør er debatten og drøftelserne om en europæisk forsvars- og sikkerhedspolitik i bogstaveligste forstand blevet konkrete.
Den europæiske forsvarsdimension omtales ikke længere som teori, den opfattes som en nødvendighed.
For hvad var det, Europa lærte i Kosovo?
Vi lærte, at forfølgelser, massemord, udrensninger på grund af religion eller etnisk forskellig baggrund ikke var et afsluttet kapitel i Europas historie.
Vi lærte, at Europa har et ansvar, men vi lærte også vores egen begrænsning.
Det korte af det lange er jo, at Kosovo viste, at Europa ikke var helt rede til, helt klar til at påtage sig et ansvar, som de europæiske demokratier lovede hinanden at ville være rede til, og som med rimelighed kan forventes af os.
Opgaven blev løst.
Udrensningerne i Kosovo blev standset, og befolkningen kunne vende tilbage, men at det kom dertil, skyldes ikke mindst vores amerikanske allierede og deres deltagelse, deres medløft af ansvar.
Og mere til:
Også de allierede i Europa, ikke mindst Danmark, ydede vort.
Jeg siger det ikke for at forklejne den europæiske indsats og da slet ikke den indsats, vore egne gjorde og gør i Kosovo den dag i dag.
Den kan der ikke sættes spørgsmålstegn ved.
Den er vi stolte af.
Den var og er
fortsat prisværdig og stærk.
Men Europa må selv gøre sig i stand til at bære mere, handle hurtigere, gribe ind tidligere.
Den erkendelse er for alvor sunket ind i Europa
efter Kosovo, og det er derfor, debatten om en europæisk forsvarsdimension tager fat.
Helsingfors vil tage det første skridt, opstille helt konkrete mål for, hvad Europa skal være i stand til, at gå ind før krisen bliver til krig, gå ind for at sikre befolkningerne og menneskerettighederne, gå ind for at sikre freden.
Jamen kan det ikke alt sammen ske inden for rammerne af NATO, kan man så spørge.
Så er der andre lande, som er neutrale og derfor nødig ser krisestyring blive koblet for tæt sammen med en forsvarsalliance, hvilket NATO jo grundlæggende er.
Endelig er der nogle, som synes, at når EU selv skal betale prisen, bør EU også selv kunne bestemme.
Der er altså mange hensyn at tage, mange synspunkter at forene, og det er det, der til dels afspejles i det dokument, den rapport, der nu ligger på bordet til topmødet i Helsingfors.
Nu ved jeg godt, at nogle straks vil mane de gamle spøgelser frem, så lad os tage et par af dem.
Påstand nummer ét: Europahæren dukker frem igen.
Jeg vil gerne tale lige ud om det.
Det er rigtigt, at Europa vil få egne styrker. Det er korrekt, at det, man taler om, er et udrykningskorps, altså 50.000-60.000 mand.
Det er ikke en stående hær, og der er ikke tale om stående tropper, der er underkastet én kommando.
Der er tale om eksisterende tropper i hvert enkelt land, som får nye opgaver.
Man kan da godt vælge at kalde det for en europahær.
Jeg ville såmænd ikke blive overrasket, hvis der var nogle ude i Europa, som fik den idé.
Men det, der foreslås her, er sådan set ikke så interessant, når vi ser betegnelsen, det er interessant, når vi ser på, hvad det er for opgaver, der skal løses.
Og det har ikke meget at gøre med den gamle idé om en europahær til traditionelt territorialforsvar af eget territorium som et alternativ til NATO og USA.
Det er det ikke.
Hvis vi ved en europahær forstår en europahær, der skal forsvare det europæiske område i stedet for NATO, så er det ikke en europahær.
Hvis vi ved en europahær forstår en europæisk overkommando for nationale tropper, så er det ikke en europahær.
Hvis vi derimod ved en europahær - og jeg har såmænd ikke noget imod at kalde den det - forstår, at hvert enkelt land kan byde ind med deres tropper og bidrag for at løse en humanitær opgave, en fredsbevarende opgave, en fredsskabende opgave enten i direkte samarbejde, og det vil være i de fleste tilfælde efter min bedømmelse, med NATO eller også selv, så er det det, det drejer sig om.
Lad mig være konkret: For det første handler det om krisestyring, det, der kaldes Petersberg-opgaverne, ikke om landeforsvar.
Alle er enige om, at det traditionelle forsvar ligger i NATO, og der skal det blive. For det andet: Vi taler om en forholdsvis mindre styrke, trods alt.
50.000-60.000 mand lyder selvfølgelig af meget, men vi skal lige huske at sammenligne det med, hvad der står til rådighed i Europa - over 2 millioner mand samlet set, når vi ser på alle de europæiske samfund. For det tredje vil mange af disse soldater, om ikke de fleste, også have en NATO-hat på.
De skal altså kunne benyttes både af NATO og EU.
Og endelig for det fjerde: Som jeg sagde, det er ikke territoriale forsvarsopgaver; de ligger fortsat i NATO.
Et andet argument imod, jeg også hører, er: EU underminerer NATO.
Her synes jeg, at vi skal huske på, at USA selv har presset hårdt på, for at Europa skal påtage sig et større ansvar.
Jeg synes også, det er værd at nævne, at det, der lægges op til her, er, at EU skal kunne påtage sig en opgave, hvis NATO som helhed ikke ønsker at blive inddraget.
Hvis NATO ikke som helhed ønsker det, og det er det, der er nævnt først, jamen så ligger der nogle opgaver, som Europa kan påtage sig alene.
Man kan altså sige, at Europa skal sidde klar, være en del af NATO, som vi fortsat er, men sidde klar.
Holdet udgøres fortsat af NATO med Europa, og hvis hele holdet ikke vil være med, jamen så kan Europa gå ind og løfte.
Det er vigtigt at få slået fast. Det er klart, at den udvikling naturligvis berører de danske forbehold, det skal der ikke herske nogen tvivl om.
Regeringen respekterer forbeholdene, derfor har vi under forhandlingerne valgt at erindre vore allierede og vore kolleger, vore partnere i Europa om Danmarks stilling.
Vi behøvede det strengt juridisk taget ikke, men vi synes, det vil være det rigtige - vi synes, der skal være klarhed over, hvor Danmark står - i forhold til den danske befolkning først og fremmest.
For det er jo den danske befolkning, der bestemmer over forbeholdenes fremtid.
Forbeholdene er Danmarks.
Det forbehold, vi har om det forsvarsmæssige, kan kun ændres - hvis det skal ændres - ved en folkeafstemning af den danske befolkning. Nu står det så direkte i formandskabets rapport til Helsingfors, at vi har erindret om Danmarks stilling, om Danmarks forbehold.
Så er der ikke noget at rafle om, så er det klar tale, så ved vi, hvor vi har hinanden.
Det er blevet påstået, at når vi har valgt at holde os uden for forsvarsdimensionen, så må det også betyde, at Danmark ikke engang kan være til stede, når disse emner behandles.
Jeg vil gerne sige, at det er en misforståelse i bedste fald.
Folketingets flertal har klart ved flere lejligheder opfordret regeringen til at varetage Danmarks interesser ved at deltage i drøftelserne.
Det er jeg ret glad for, og det ved jeg, at regeringen er glad for, det ved jeg, at folketingsgrupperne, der har stemt for dette, er glade for.
For det handler jo om at varetage Danmarks interesser, og man skal også huske på, at da den danske befolkning stemte om forsvarsforbeholdet, besluttede man ikke kun, at vi skulle holde os udenfor.
Det indgik også, at Danmark skulle være observatør i Vestunionen, så vi i det mindste kunne følge med i, hvad der foregår.
Det er i øvrigt helt i overensstemmelse
med danske traditioner.
Vi har aldrig ført den tomme stols politik.
Det er ikke altid, vi har brudt os om selskabet eller det, vi må lægge øre til, men vi har som hovedregel været til stede, og vi har som regel også lagt op til dialog.
Vi skal også huske, at Europa er indrettet på den måde, at alle deltager i møderne, uanset om de nu har stemmeret eller ej.
Der er simpelt hen procedurer for den slags i EU.
Derfor er Danmark også med, når indvandrer- og flygtningespørgsmål drøftes i EU, selv om vi har et forbehold på de retlige og indre anliggender, og dem markerer vi så, når det skal gøres.
Og derfor skal vi også være med i drøftelserne omkring forsvarsdimensionen.
Endelig må jeg så spørge: Hvad er det egentlig, man frygter, ved at Danmark er til stede?
Jeg vil godt minde om, at denne regering sikrede, som vi jo lovede den danske befolkning inden Amsterdam, at det danske forbehold blev skrevet ind i traktaten i form af en protokol - en juridisk protokol oven i købet, og dér står det fortsat.
Den protokol gælder, så længe den danske befolkning ønsker det, den kan kun ændres af den danske befolkning.
Ingen kan tage den fra os - kun os selv.
Det indebærer altså også, at retsakter inden for forsvarsdimensionen ikke gælder for os, og vi kan heller ikke være med til at beslutte dem.
Det kan regeringen ikke ændre,
igen kun befolkningen.
Det er således regeringens hensigt, at Danmark skal være til stede i alle organer og sammenhænge, hvor forsvarsdimensionen behandles.
Det er vores pligt at varetage danske interesser, hvor vi kan forfægte dem, men når der træffes beslutning, ja så kan vi ikke deltage.
Langtfra. Der er også andre, meget vigtige emner.
Først og fremmest
EU' udvidelse.
Udvidelsen er en historisk enestående chance for at få hele Europa samlet i et samarbejde præget af de fælles europæiske værdier.
Et samarbejde præget af rettigheder og præget af pligter.
I virkeligheden kan man næsten sige, at Helsinki meget vel kan blive kronen på værket for en dansk udenrigspolitik, der har været vedholdende siden foråret 1993.
Jeg ser en direkte linje mellem det danske formandskabs konklusion i København i foråret 1993 omkring de såkaldte Københavnerkriterier, altså kravene, basis for EU's udvidelse, og så dette topmøde i Helsinki, hvor vi får de 5 bageste ansøgerlande op i samme gruppe som de 5 forreste.
Det er et gennembrud for vores tankegang, det er et afgørende historisk gennembrud, og fortsætter vi linjen, kan vi jo se, at under det kommende danske formandskab i andet halvår år 2002 vil vi jo være tæt på det tidspunkt, hvor vi har besluttet os for i Helsinki at færdiggøre vores hjemmearbejde, så vi er klar til at tage de første lande i år 2003.
Jeg siger ikke, at de første lande kommer i år 2003, jeg siger bare, vi har besluttet os for at være klar i år 2003.
Hvorvidt de første lande rent faktisk kommer, afhænger af, om de er klar.
Her står vi så med den største udfordring på tærsklen til det 21. århundrede, her står vi så med alle vores erfaringer fra det 20. århundrede, og på mange måder må vi jo sige, at vi har valgt en anden vej end den totale planøkonomi eller den totale uregulerede markedsøkonomi.
Vi er i gang med at bygge en vej op, som vi alle sammen kan være bekendt.
Vi kender jo billederne, der har brændt sig ind på vores nethinder: Gadebarnet i Riga, børnehjemsbørnene i Rumænien, og også tallene fortæller en til tider barsk historie om den tilstand, hvori vores nabolande er.
Den gennemsnitlige levealder faldt brat i de første 4 år efter overgangen til markedsøkonomien i de baltiske lande, Østbanken konkluderer i sin seneste rapport, at de, der er hårdest ramt af fattigdom i de nye markedsøkonomier, er husholdninger med mange børn, enlige forældre, og folk, der afhænger af offentlige ydelser, også ældre mennesker, pensionister.
Derfor er udvidelsen også en social opgave.
Derfor er EU's udvidelse også en fordelingspolitisk opgave, en retfærdig politisk opgave, som vi skal stå i spidsen for.
Det er også i udvidelsens lys, regeringen ser den kommende regeringskonference.
Vi har klart sagt fra starten, at konferencen bør koncentrere sig om at gøre EU's institutioner rede til den kommende udvidelse.
Man bør ikke komplicere dagsordenen med mange andre temaer af hensyn til det overordnede mål.
Vores ønske om en dagsorden koncentreret om det, vi ikke løste i Amsterdam, fik opbakning fra kollegerne i Køln i juni.
Det drejer sig om Kommissionen, at stemmevægten er i Rådet, og flertalsafgørelser.
Det drejer sig også om et antal dertil knyttede institutionelle spørgsmål som f.eks. Europa-Parlamentets rolle og domstolenes arbejdsmetoder.
Det er vi naturligvis meget tilfreds med, og det håber vi kan blive fastholdt i Helsinki.
Det er vi også stadig.
Må jeg hen mod afrundingen af mit indlæg nævne et tema, som også har stor betydning, og som er en dansk mærkesag.
Det er miljøet.
Miljøpolitikken bragte vi jo ikke mindst i centrum under forhandlingerne om Amsterdamtraktaten.
Danmark var også med til at foreslå Det Europæiske Råd at indlede en konkret proces, hvor Amsterdamtraktatens bestemmelser om miljøintegration skal udmøntes i EU's forskellige politikker, bl.a. inden for energipolitikken og landbrugspolitikken. På topmøderne i Cardiff, i Wien og i Køln er dette arbejde gradvis blevet udvidet.
Regeringen vil arbejde for offensive miljøkonklusioner i Helsinki, på integration af miljøhensynet i EU's sektorpolitikker, på en samlet strategi for en bæredygtig udvikling, på Kyoto-protokollen.
Det er vores linje at være ambitiøse.
Det er ikke sikkert, vi får alt med i denne omgang, men det har ikke afskrækket os før, og det vil det heller ikke gøre nu.
Vi vil gøre, hvad vi kan, til gavn for miljøet.
Beskæftigelsen er også på dagsordenen.
Vi har kæmpet for, at den skulle komme det siden 1993.
Det mål er nu nået.
Vi har med syvtommerssøm fået slået fast, at beskæftigelsen må have første prioritet i alle EU-lande, og det er der ingen, der i dag sætter spørgsmålstegn ved længere.
Vi har fået etableret klarere retningslinjer for medlemslandenes beskæftigelsespolitik.
Klare regler for uddannelse og for aktiveringen står i fokus.
Ikke besluttet nede i Bruxelles, men som retningslinjer og som målsætning.
Jeg er sikker på, at Helsingfors vil blive en bekræftelse af, at vi skal holde fast og videreudvikle den europæiske beskæftigelsesstrategi.
Når vi kigger på det nye århundredes udfordringer for den europæiske beskæftigelsespolitik, på vore velfærdssamfund,
Vi skal udnytte de nye muligheder i hver vore lande, men også i vort samarbejde.
Skrap konkurrence, omstillingsbehov og vidensmæssig centrifugalkraft, hvor vi, hvis vi ikke former en politik, risikerer,
at dem, der ikke kan alle sprogene, dem der ikke er uddannede til det på forhånd, falder af i svinget.
Det vil vi ikke acceptere.
Der er ikke tid til at tøve eller være i tvivl.
Der skal tages initiativer i de enkelte lande, også bidrages på det europæiske plan.
Jeg vil opfordre mine kolleger til i Helsingfors, at den årtusinderklæring, som vi skal vedtage, tager afsæt i globaliseringens og informationssamfundets udfordringer, og at det bliver et hovedemne på det kommende beskæftigelsestopmøde i Lissabon i marts år 2000.
Skilleveje, der rækker langt ind i fremtiden.
Det var tilfældet i 1930'erne, da vi valgte vores velfærdssamfundsmodel, det var tilfældet i 1960'erne og 1970'erne, da vi valgte at gå ind i et europæisk samarbejde, erkende den europæiske virkelighed og sige ja i 1972.
Lige nu står vi ved nye og lige så vigtige skilleveje.
Udfordringen fra den fælles valuta, euroen, og globaliseringen.
Det globale vidensamfund er vores arena i det internationale århundrede.
Den økonomiske globalisering bliver hele tiden stærkere, godt hjulpet på vej af informationsteknologien.
Der handles og investeres som aldrig før over enorme afstande.
Vi så det i 1997, i 1998, hvor en voldsom økonomisk krise ramte Europa og ramte os, men den ramte ikke Portugal og Spanien, som den normalt ellers ville gøre, for de var på vej ind i den fælles valuta.
Vi oplevede det samme forløb i Europa i 1992 og 1993, hvor det fælles europæiske valutasamarbejde ikke kunne stå for trykket udefra.
Det har vi lært af.
Det handler den fælles valuta, euroen, også om.
Danmark har en interesse i ikke længere at skulle leve med den usikkerhed.
Det vil være godt for virksomhederne.
Det vil være godt for vores befolkninger at få en større stabilitet i det fælles valutaområde. Oliekriserne fra 1970'erne har også sendt os klare erfaringer herom.
Et dansk medlemskab af den fælles valuta giver store muligheder for at varetage vores lands interesser bedre end før.
Vi er ikke i tvivl.
En forskel i det danske samfunds interesse.
Jeg skal så erindre om, at samarbejdet om retlige og indre anliggender ikke kommer op til substansdrøftelse i Helsingfors.
Det er ikke så mærkeligt.
Vi har lige haft et topmøde i Tammerfors, i Tampere, hvor gode retningslinjer blev lagt til rette.
Men det kræver altså også, at vi vedstår dem, at vi er stolte af dem, at vi tør handle på grundlag af dem og gå ud i det europæiske samarbejde.
Vi må gå fra en defensiv til en offensiv europapolitik, og vi må gøre det med åbne øjne og i fri dialog med hinanden og med befolkningen. Det danske menneskesyn og de danske visioner om sikring af acceptable vilkår for alle mennesker har jo været drivkraften i opbygningen af det danske velfærdssamfund.
Den kamp skal vi videreføre i Europa og globalt, og den kamp kæmper vi bedst, hvis vi er med og vi kan få indflydelse, fordi vi har noget at byde på, og fordi vi skal være dér, hvor der besluttes om os og om andre.