Jørn Jespersen (SF), 1998-02-04:
Socialdemokratiet siger, at man ønsker ens regler over hele landet, sådan at man ikke, hvis man f.eks. er en landsdækkende virksomhed, bliver udsat for én type af afgørelser det ene sted i landet og en anden type det andet sted.
Sagen er jo bare, at hver gang der har været problemer, hvor sådan nogle virksomheder fik forskellig behandling i forskellige dele af landet, var det, fordi Fødevareministeriet ikke havde sikret, at der eksisterede regler, der var til at administrere rundt omkring lokalt.
Det har været gældende omkring opbevaring af hakket kød, det har været gældende for administrationen af reglerne omkring functional foods osv., og det problem kan man jo enkelt løse ved at lave de regler, der er brug for.
Jeg forstod den socialdemokratiske ordfører sådan, at man er åben over for at diskutere, hvor den politiske kontrol med fremtidens levnedsmiddelkontrol skal ligge, og derfor vil jeg gerne spørge: Er det rigtigt, at der er åbenhed med hensyn til at diskutere det i Socialdemokratiet, så vi f.eks. i fuld åbenhed kan diskutere, om den bedste placering er i amterne eller under staten?
For at starte med kontrollen vil jeg sige, at jeg regner med, at ministeren på et tidspunkt vil bekræfte mig i, at ATV-rapporten udtrykkeligt ikke anbefalede den statslige organisering.
Og om den enstrengede model vil jeg sige, at den i ministerens version flere gange bliver fremhævet som en, der pr. automatik sikrer, at de rigtige beslutninger bliver truffet, men at jeg troede, vi i forbindelse med diskussionen om supersalmonellaen DT-104 faktisk var enige om, at dét ikke var et eksempel på, at fordi alle ting lå i ministeriet, havde man fuld sikkerhed for, at man dermed levede op til en effektiv sagsbehandling.
For hvis vi stadig væk er enige om dét, kan man altså også konkludere, at det forhold, at noget er blevet placeret i Fødevareministeriet, ikke pr. automatik giver sikkerhed for, at det fungerer specielt effektivt.
Så siger ministeren meget rigtigt, at når vi skærer ind til benet, kommer det jo til at handle om, hvor den politiske kompetence skal ligge.
Det er fuldstændig rigtigt, og det er jeg enig i, men her er sagen jo, at så kommer vi til en diskussion om ensartetheden kontra muligheden for politisk manøvrerum og hensyntagen til lokale forhold, og dér overrasker det mig nu lidt, at ministeren i dag er en så fundamental tilhænger af total ensartethed, at det kommer til at minde om det, som den konservative ordfører kaldte ensrettethed.
Det er vel ikke generelt sådan, at ministeren i alle livets forhold går ind for, at alle skal behandles på samme måde, uanset hvordan deres situation er.
Skal alle undervises på samme måde rundt omkring?
Skal alle patienter behandles på samme måde på hospitalerne, selv om de fejler noget forskelligt?
Det går jeg ikke ud fra at ministeren mener.
Dertil kommer altså, at det at have to instanser faktisk sikrer en ordentlig forvaltning, for det sikrer, at man kan anke en sag til en instans, som ikke har været indblandet i behandlingen af sagen i første instans.
Og at man kan dét, synes jeg er væsentligt, men det vil ministerens forslag ødelægge, for dér skal man klage til den samme myndighed, som har afgjort éns sag, og det er altså demokratisk set meget betænkeligt, og det argument har ministeren ikke forholdt sig til.
Så er der spørgsmålet om pluralisme eller mangfoldighed:
Det kunne jo godt være, at der på nogle nye områder, der dukker op, kunne komme lidt lokal inspiration ude omkring, hvis flere forskellige organer havde mulighed for at vurdere de nye problemstillinger.
Vi har faktisk set mangfoldige eksempler på, at fødevarepolitiske problemstillinger er blevet rejst af de lokale kontroller og ikke af Fødevareministeriet.
Og det er ikke en bebrejdelse mod ministeriet; det er kun en konstatering af, at når flere instanser beskæftiger sig med et problem, bliver der somme tider tænkt flere tanker og fostret flere ideer.
Og jeg er ikke voldsomt begejstret for, at de eneste tanker, der kan tænkes, og de eneste ideer, der kan fås,
skal komme fra Fødevareministeriet alene.
Ministeren vil med en vis ret kunne sige, at det skal jeg ikke spørge ham om, men miljøministeren, men det har dog så tæt en forbindelse, at det vil være rimeligt allerede i dag at få regeringens svar på, hvilke planer der foreligger. Er der også planer om at sikre en totalt ensartet miljøkontrolbehandling i hele landet ved at fjerne den fra de kommunale og amtskommunale forvaltninger og lægge den ind under Miljøministeriet, ja eller nej?
Så meget om levnedsmiddelkontrollen, for det er jo ikke sidste gang, vi kommer til at diskutere den, men vi er da kommet et stykke i dag, og jeg håber, at ministeren med sine afsluttende bemærkninger også kan bringe os lidt videre. Så vil jeg sige om tilsætningsstofferne, hvor ministeren gerne vil være mere ambitiøs, end jeg er, at det glæder mig meget, men at jeg godt kunne tænke mig, at ministerens ambitioner så blev en lille smule konkrete, for det første vi fik at vide, var, at man ville gå videre end til 100 stoffer, at man ville gå i gang med at vurdere dem alle sammen.
Fint nok, men hvis man vurderer ud fra de kriterier, regeringen selv har opstillet i redegørelsen, og som er de i dag gældende kriterier, så er resultatet jo givet på forhånd, nemlig at når man har brugt nogle år på at kigge på alle tilsætningsstofferne, kommer man frem til, at de alle sammen skal være tilladte, fordi de jo er blevet tilladt én gang under de kriterier.
Så enten må vi altså have en målsætning på mere end 100 tal, hvis ministeren vil være mere ambitiøs, eller også må vi have et forslag til nye kriterier.
Så er der to punkter, som ikke har været nævnt hidtil, og som jeg meget gerne vil bringe ind i debatten til sidst: Med hensyn til spørgsmålet om hele vores internationale samarbejde i WTO og Codex Alimentarius på det her område er der i redegørelsen en meget udmærket formulering om, at her vil man styrke indsatsen.
Og på grund af tidnød skal jeg nøjes med at sige, at jeg mener, det er meget væsentligt, at vi får styrket samarbejdet mellem ministeren og Folketinget med henblik på en aktiv og offensiv linje i forhandlingerne både i Codex og i WTO. Og endelig er jeg glad for, at afsnittet om kvalitet og madkultur er kommet med, for det er et nyt område, som det er væsentligt at arbejde med, og her tror jeg vi i fællesskab skal forsøge at være kreative og få ideer til at udmønte forslagene.