Kim Behnke (UP), 2001-10-11:
Inden for strafferetten har man et udtryk, der hedder procesøkonomi.
Det går ud på, at en statsadvokat, inden en sag rejses, skal gøre sig overvejelser om: Hvor mange ressourcer skal der egentlig bruges på at få dømt borgeren eller en virksomhed for at have overtrådt en bestemt lovbestemmelse?
Og der er mange sager, som aldrig bliver rejst, fordi de ressourcer, anklagemyndigheden skal bruge, er alt for store i forhold til det, man opnår.
Det samme hensyn, den samme overvejelse burde skattemyndighederne gøre.
Det burde være sådan, at når en skattemedarbejder ser en selvangivelse, hvor kørselsgodtgørelsen er regnet forkert ud eller noget lignende, så siger: Ja, det kan godt være, at skatteborgeren har fået 10 kr. for meget i fradrag, men til gengæld overstiger alene omkostningerne ved at begynde at skrive breve til borgeren og rejse sag på det osv.
langt det provenu, man kan få ind.
Men mit indtryk er, at når først en skattemedarbejder har fået øje på en sag, ja, så ser vedkommende det som en embedspligt at få de penge skrabet i kassen. Og derudover opnår man altså også at kunne sætte et flueben på sit ark over de opgaver, man skal varetage, sådan at måltallene bliver nået.
Nu har man en sag mere, man har rejst, selv om de omkostninger, skattemyndighederne bruger internt, langt overstiger det provenu, man får ind fra borgeren ved eventuelt at få ret.
Men det system tager slet ikke hensyn til, hvordan borgerens retstilstand er.
Men det er jo nok at forvente for meget, for på det seneste årsmøde for skattecheferne, der fandt sted i Roskilde, var én af dem, der talte, faktisk direktøren for Told- og Skattestyrelsen, og umiddelbart forud for det årsmøde for skattecheferne havde der i dagspressen verseret denne her sag, vi alle kan huske, om, at hvis man kommer ud til en automobilforhandler og får en pindemad og står op og spiser den, så har automobilforhandleren 100 pct.s fradrag, for så er det en reklameudgift.
Men hvis en af de tilstedeværende gæster formaster sig til at sætte sig ned og spise pindemaden, så er der tale om servering, og så er der kun 25 pct.s fradrag.
Den var sådan blevet serveret bogstavelig talt godt og grundigt i pressen, og det var nogle af de her skattechefer lidt utilfredse med, fordi det er en af den slags sager, der ikke ligefrem fremmer etatens gode ry og rygte.
Det, der chokerede mig mest, var den måde, direktøren valgte at tackle det her på.
For det, direktøren gik på talerstolen og sagde, var, at når man identificerer den slags sager, må man endelig med det samme rette henvendelse til de centrale myndigheder, for så vil de gerne bistå med juridisk og teknisk kompetence til at få de sager stoppet.
Underforstået, at når de sager opstår, så er man altså fra skattemyndighedernes side parat til at indsætte nærmest et rejsehold til at sikre, at man får ret over for borgerne.
Den lille borger, der så går hen og siger: Nej, jeg har altså ret, skal hyre en revisor, skal hyre en advokat og føre sagerne og får så ret, og står altså så i den situation ikke engang at kunne få dækket de omkostninger, vedkommende har haft.
Det er ikke et fair system.
Det er det ikke, og derfor burde det naturligvis være sådan, at man får fuld omkostningsdækning.
Nu kunne jeg forstå på Det Radikale Venstre, at man så var lidt i tvivl om, hvordan det skulle være, når man får delvist medhold, og jeg er fuldstændig enig i den model, der kunne gå ud på at lave et ændringsforslag på det punkt.
Og for at hr. Anders Samuelsen så ikke skal løbe fra løftet i dag, hvor der jo var den kattelem i det, at vi også skal undgå en misbrugssituation, jamen så skal jeg anbefale ordføreren for forslagsstillerne, at vi også indbygger et punkt med, at der bliver det, der hedder en anfægtelsesret.
Altså at hvis man kommer med advokatregninger og revisorregninger, fordi man helt unødvendigt har hyret store internationale revisionsfirmaer, så er der en anfægtelsesret. Men ellers er udgangspunktet, at man altså får dækket de udgifter, man har haft.
For sagen er jo den, at skattemyndighederne som oftest sidder inde med alle kortene på hånden.
Man lader sagen køre i 22 år, hvorefter man opgiver sagen.
Og når så virksomhederne kommer og siger: Nå, men så skal vi vel have refunderet den moms, som vi uretmæssigt har betalt i 22 år, så er svaret: Nej, for vi har en 5-års-regel, så det er bare ærgerligt med de første 17 år!
Ja, og hvad der også bare var ærgerligt i den sag var alle de revisions- og advokatomkostninger, disse firmaer havde pådraget sig igennem en sag i 22 år, når den så ender med, at skattemyndighederne erkender, at de ikke har nogen sag alligevel.
Det her forslag skal, med de ændringer vi nu har snakket om, naturligvis nyde fremme.