Sonja Mikkelsen (S), 2000-02-02:
Beslutningsforslaget lægger op til, at Folketinget opfordrer regeringen til snarest muligt at fremsætte et lovforslag, der vil medføre, at der kan oprettes et særligt råd og en særlig fond til finansiering af den nødvendige beskyttelse af de danske kyster.
I 1993 blev et næsten identisk beslutningsforslag fremsat af Fremskridtspartiet.
I bemærkningerne er der foretaget nogle ændringer, men i substansen er indholdet det samme.
Bemærkningerne giver ikke et mere klart billede af, hvad det er, forslagsstillerne vil, og hvad der er baggrunden
for forslaget, og dertil kommer så også et par uklarheder i bemærkningerne, som jeg skal komme tilbage til senere. I forslaget gives der udtryk for, at der i dag ikke finder en forsvarlig beskyttelse af de danske kyster sted.
Det er ikke sandt.
Lad mig derfor kort redegøre for lovgrundlaget og for, hvordan der i dag administreres på kystbeskyttelsesområdet.
Det gældende lovgrundlag for kystbeskyttelsesforanstaltninger er loven om kystbeskyttelse, der trådte i kraft den 1. juni 1988.
Kystbeskyttelsesloven er en procedurelov, der giver anvisning på den fremgangsmåde, en amtskommune kan bringe i anvendelse med henblik på gennemførelsen af et kystbeskyttelsesanlæg. Loven bygger på det princip, at det er vedkommende lodsejer, der selv skal bekoste anlæggets etablering og drift, og loven indeholder ingen bestemmelser om statens økonomiske medvirken.
Lovgivningen har imidlertid ikke udelukket, at der i årenes løb er fastlagt retningslinjer for en aktiv og velafbalanceret politik for det offentliges økonomiske medvirken på området.
Siden 1982 har skiftende regeringer med Folketingets tilslutning fastlagt retningslinjer for statens medvirken ved løsningen af dige- og kystbeskyttelsesopgaver.
På den baggrund er alle kystbeskyttelsesforanstaltninger på den jyske vestkyst i de senere år gennemført i henhold til aftaler mellem staten, amtskommunen og kommunerne.
Kystbeskyttelsen på den jyske vestkyst forestås således, at staten ved Kystinspektoratet, der besidder den største ekspertise på området, er i et nært samarbejde med de berørte amtskommuner og kommuner, herunder også med hensyn til finansieringen af den nødvendige indsats.
Ud over foranstaltninger i Ringkøbing Amt er der tale om foranstaltninger på Vestkysten i Nordjylland.
Det væsentligste behov for kystbeskyttelsesforanstaltninger på den jyske vestkyst er i Ringkøbing Amt, idet Ringkøbing Amt har en samlet kyststrækning på ca. 100 km, der er udsat for en konstant risiko for væsentlig kystnedbrydning, og som præges af en række problemer med hensyn til stormflodsbeskyttelse med risiko for vandets gennembrud flere steder.
Senest blev der i 1998 indgået en aftale for perioden 1999-2003, hvor staten dækker ca. 60 pct. af udgifterne til de såkaldte fællesstrækninger.
De 40 pct. dækkes af amtskommune og kommuner.
Imidlertid er der også kyststrækninger, hvor staten bærer 100 pct. af udgifterne til kystbeskyttelse.
Set under ét bærer staten ca. 80 pct. af udgifterne til kystbeskyttelse i Ringkøbing Amt.
Aftalen indebærer en kystbeskyttelsesindsats, hvorved der sker en såkaldt bevarende standsning af kysttilbagerykningen
Med hensyn til Vestkyststrækningen i Sydjylland er hovedproblemet hensynet til beskyttelse af de lavtliggende områder mod stormflod.
Det fremskudte dige ved Tønder Marsk og forstærkningerne af Ribediget er to eksempler fra midten af 1970'erne på, hvordan staten, amtskommunen og kommunerne sammen og med 60 pct.s tilskud fra staten har udført store arbejder.
Der ydes i konkrete tilfælde 50 pct. af udgifterne, mens resten betales af amt og kommuner. På Vestkysten i Nordjylland omfatter den statslige medfinansiering beskyttelse på de særligt udsatte områder, især Lønstrup og Skagen.
Udgiften til kystbeskyttelsesprojektet ved Lønstrup, der blev gennemført i begyndelsen af 1980'erne, blev for 50 pct.s vedkommende betalt af staten.
Tilsvarende dækker staten 50 pct. af udgifterne til de årlige vedligeholdelsesarbejder ved Skagen.
Den beskrevne praksis baserer sig på de grundprincipper, der med Folketingets tilslutning har været fulgt af skiftende regeringer.
Der er således i overensstemmelse hermed ikke på noget tidspunkt af staten ydet økonomisk støtte til kystbeskyttelsesforanstaltninger i de indre farvande, bortset fra stormflodstilfælde.
Når staten har engageret sig økonomisk på den jyske vestkyst så meget, som tilfældet er, ja, så skyldes det de helt særegne forhold, der gør sig gældende på Vestkysten.
Forholdene i de indre farvande er væsentlig forskellige herfra, og det økonomiske grundlag for at afholde udgifterne til de nødvendige foranstaltninger er et helt andet.
Der er således i vidt omfang tale om store sommerhusområder med et meget større økonomisk potentiale end det, vi kender fra den jyske vestkyst.
Min konklusion er derfor, at den ordning, der er gældende i dag, både er god og fornuftig.
Og med den redegørelse, jeg her har givet, vil jeg gerne understrege, at jeg finder forslaget overflødigt. At skulle oprette et særligt råd virker ikke hensigtsmæssigt.
Al faglig ekspertise er i dag inddraget i kystbeskyttelsesindsatsen, som sker i et tæt samarbejde mellem Kystinspektoratet, amt og kommuner.
Der ønskes med forslaget oprettet en særlig fond, men der siges ikke noget om, hvor pengene skal komme fra.
Her kommer pengene jo fra en fast afgift pr. brandforsikringspolice.
En landsdækkende fond vil være en uhensigtsmæssig idé.
Ud over den ca. 500 km lange Vestkyststrækning, hvor staten bærer en væsentlig del af udgifterne, har Danmarks indre kyster en betydelig udstrækning på ca. 7.000 km.
Ikke alene har disse kyster en meget varierende geografi, men også befolknings- og bebyggelsespres er tilsvarende komplekst. Netop heri ligger et væsentligt argument for værdien af kystbeskyttelseslovens procedure, der tilsikrer
regional og lokal differentieret behandling af kystbeskyttelsesproblemerne.
Jeg har noteret mig, at forslagsstillerne i bemærkningerne peger på, »at det er nødvendigt, at der stilles en garanti for, at de fornødne midler til at forebygge eller som minimum at afhjælpe, når katastroferne sker, er til stede.«
Her lægger jeg vægt på at understrege, at den hidtidige kystbeskyttelsesindsats sigter mod at holde kysten i en sådan tilstand, at katastroferne undgås.
Indtræffer der en katastrofe eller en stormflod, håndteres situationen konkret.
Således kan private personer få erstatning for skade på deres ejendom via Økonomiministeriets stormflodsforsikring.
Sker der ekstraordinære skader på diger m.v., er der praksis for at få ekstrabevillinger til udbedring heraf via Finansudvalget.
Denne fremgangsmåde er blandt andet optaget i bemærkningerne på finansloven under kystbeskyttelse, hvor det fremgår, at der under Kystinspektoratets driftsudgifter kan optages uforudsete statslige bevillinger til efter nærmere retningslinjer at udrede en godtgørelse fra staten til istandsættelse af diger og andre kystbeskyttelsesanlæg, der er blevet beskadiget som følge af stormflod, såfremt Finansudvalget giver tilslutning til, at godtgørelsen kan ydes.
I den forbindelse vil jeg godt afslutte med at oplyse, at jeg agter at benytte mig af den mulighed med henblik på at opnå en statslig medfinansiering af udgifterne til reetablering og genopbygning af de diger og eventuelle andre kystbeskyttelsesanlæg, der blev beskadiget af stormfloden den 3. december sidste år.
Jeg venter også, at amtskommuner og kommuner samt digelavene dækker deres del af udgifterne til istandsættelse af digerne, sådan som sædvane er.