Ole Stavad (S), 2005-03-15:
Der var næppe nogen, der ville opdage det, hvis ikke jeg selv sagde det, men jeg er nødt til at erkende, at jeg ikke har levet al min levetid under den nuværende struktur.
Jeg kan godt huske de gamle sognekommuner, og jeg mener i øvrigt, at der, fra vi fik den struktur, som har været gældende siden 1970, er sket ganske, ganske meget.
Venstres ordfører og ministeren har jo her fra talerstolen erklæret deres store, udelt begejstrede tillid til lokalpolitikere.
Jeg mener også, vi har mange, mange dygtige lokalpolitikere, som vi kan nære stor tillid til.
Men jeg må konstatere, når vi ser på konstruktionen for de nye regioner, at de jo bygger på en grundlæggende mistillid til de folkevalgte, der sidder i regionerne.
Man har stort set gjort alt for at snævre det råderum, de har for at kunne varetage befolkningens interesser, ind til det mindst mulige.
Man har altså fastlagt her i lovforslaget, at der skal være 41 folkevalgte, men med en meget begrænset indflydelse.
Alt, hvad der ikke står i loven er tilladt,
er forbudt.
De får ingen indflydelse overhovedet på egne indtægter; sådan noget eksisterer ikke.
De får meget snærende bånd i den måde, de skal tilrettelægge og organisere deres eget arbejde på for at varetage de opgaver, de bliver tillagt.
Jeg havde en diskussion med Venstres ordfører for et øjeblik siden om, at man ikke må have lov at organisere sig med stående udvalg eller på anden måde indrette sig sådan, som de folkevalgte ude i den enkelte region mener er en hensigtsmæssig måde at gøre det på.
Økonomien holdes i tre adskilte kasser, og der må ikke ske nogen form for sammenblanding på tværs af de kasser, for det tør man ikke overlade til de folkevalgte.
Man har kreeret en spændetrøje med meget lidt bevægelsesfrihed.
Jeg mener, at vi har brug for det modsatte.
De enkelte regioner bør efter vores opfattelse kunne være dynamoer.
Jeg mener, at det, som globaliseringen og videnssamfundet kalder på, er, at vi kan give plads til dynamik, initiativ og samarbejde på kryds og tværs ude i regionerne.
Opgaven for os her i Folketinget og centralt for staten er sådan set ikke at strikke spændetrøjer.
Den er sådan set ikke at indføre begrænsninger.
Den er at give mulighed for, at der ude i regionerne og på tværs af alle de mange forskellige grupper, der er, kan opstå den dynamik, kreativitet og grokraft, som kan være med til at sikre, at vores lille land stadig væk er et land i balance, et land, hvor man har mulighed for beskæftigelse og for at bo, hvor der er kulturelle oplevelser, alt det, der gør, at det er godt og spændende at være i alle dele af Danmark.
Det var det, som jeg synes man skulle bygge på.
Desværre gør man et langt stykke hen ad vejen det modsatte.
Selv i den situation, hvor de valgte i regionerne ville kunne blive enige med de valgte ude i kommunerne om, at kommunerne godt ville give et ekstra bidrag inden for de rammer, der ligger i loven, for at der også økonomisk kunne skabes et grundlag for noget mere dynamik, har man helgarderet sig i lovforslaget, hvis nogen skulle finde på at opføre sig så utidigt og foretage sig noget uden at have fået lov af regeringen forinden.
Selv om alle politikere lokalt i kommuner og regioner blev enige, har man helgarderet sig sådan, at indenrigsministeren sammen med finansministeren, som vi lige kort havde på besøg, kan tage hver en krone i regionerne og ikke engang sende dem tilbage til kommunerne.
Næh, man henter selv til staten, sådan at man er sikker på, at de lokalt ikke kommer til at gøre noget utidigt med deres egne penge.
Derfor synes jeg, at det her er en mistillidskonstruktion af en karakter, som jeg har meget svært ved at forstå at man kan have i relation til de folkevalgte.
Vores indgang er, at de folkevalgte, der er ude i kommunerne og regionerne, sådan set er lige så ordentlige og anstændige mennesker som dem, der er herinde, og jeg har gennemgående god erfaring med folk herinde.
De, jeg møder ude i landet, hvad enten de er lokalvalgte eller regionalvalgte, synes jeg også at jeg kender som ordentlige mennesker, som er dybt optaget af at varetage interesser i den kommune, i den region, i det område, hvor de repræsenterer befolkningen.
Så er sundhedsområdet, som det også blev sagt af Venstres ordfører, den helt, helt store opgave.
Der er kommet lidt mere til, men det er sundhedsområdet, der fylder så absolut mest.
Jeg kan ikke se nogen steder – jeg vil gerne have hjælp til det – at nogen sagkyndige har anbefalet den konstruktion, som regeringen har opbygget sammen med Dansk Folkeparti.
Vejledning ønskes.
Derimod kan jeg se, at en række af de sundhedseksperter, vi har herhjemme, også dem, som regeringen normalt betjener sig af, når den skal have råd – her har den ikke gjort det – kraftigt har advaret imod den måde, som man har skruet det sammen på.
Når vi ser på finansieringskonstruktionen, ser vi, at den er et mærkeligt miskmask.
Man indfører en ny statslig sundhedsskat, selv om man snakker om, at vi jo endelig ikke skal have skatter, men her indfører man en ny statslig sundhedsskat, og så fordeler man den efter nogle regler ud til de forskellige fem regioner.
Kommunerne skal derudover betale et beløb pr. borger til regionen.
Der er den såkaldte aktivitetspulje, som fordeles efter nogle aktiviteter – vi kender noget af det i forvejen – og endelig er der brugerbetalingsinstrumentet, sådan at der, hver gang en borger er i berøring med det regionale sundhedsvæsen, hvad enten det er den praktiserende læge, sygehuset eller en speciallæge, udløses en regning til den kommune, borgeren bor i.
Det er opgjort, at vi her snakker om noget, der ligner 60 millioner regninger om året.
Så har jeg godt forstået, at man siger, at det kan klares på edb, og at kommunerne slet ikke skal have at vide, hvad det er, de betaler for.
Hvis nu man lader være med at fortælle nogen, hvorfor de får en regning, og de i hvert fald ikke skal have lov til at kontrollere, om det er de rigtige beløb, de betaler, kan det gøres enkelt.
Det lyder selvfølgelig meget spændende.
Den der idé om kommunernes brugerbetaling er sådan set ikke så dum.
Det er sådan set ikke så dumt, at kommunerne med hensyn til den del af sundhedsopgaven, som de også har i forbindelse med forebyggelse m.v., får et økonomisk incitament – en økonomisk prægning, eller hvad man kan kalde det – til at gøre det rigtige.
Problemet er bare, at det her spredes ud som et tyndt, tyndt lag over alting.
Når man læser høringssvarene, når man læser alt, hvad der har været af rådgivning på det her, ser man, at alle, der har forstand på det her, siger, at de godt kan følge ideen i det her.
Hvis den kommunale brugerbetaling for borgerne blev koncentreret til de områder, hvor kommunerne har en mulighed for rent faktisk også at gøre noget og påvirke adfærden, kunne der godt være idé i det.
Men at sprede og smøre det ud, sådan at det bliver 60 millioner betalinger pr. år, er galskab, hvis jeg bare må have lov til at sige det.
Så er det også en del af den måde, man har bygget finansieringskonstruktionen op på, at hovedstadsregionen over en årrække kommer til at aflevere et årligt beløb, der kommer op på maks. en lille halv milliard kroner, mere præcist 455 mio. kr.
Sådan som jeg fulgte den valgkamp, vi havde for ikke så lang tid siden, var det et beløb i samme størrelsesorden, som regeringen ved tilførsler til hele landet mente skulle løse alle sundhedsproblemerne i de kommende 4 år.
Så synes jeg jo, at det er lidt interessant, at man samtidig her påstår, at hvis man fjerner et beløb i den størrelsesorden godt nok pø om pø over en kortere årrække fra en enkelt region, er det ikke noget, der betyder noget som helst.
Når vi ser, hvad folk har sagt om det her, og når vi tager nogle af dem, som jeg mener vi trods alt må have en vis tillid til også har lidt viden og indsigt, kan vi også konstatere, at det er noget, vi bør se på under det videre udvalgsarbejde.
Der, hvor man har en model, der ser ud af noget, er oppe i Norge, hvor man heller ikke har en sammenhæng mellem betalingen og ansvaret for økonomien og sundhedsområdet.
Med hensyn til nogle af de erfaringer, de selv har gjort deroppe, har vi eksempelvis professor i sundhedspolitik ved universitetet i Oslo, Terje P. Hagen, der siger, at de ansvarlige for regionerne i Norge praler af deres underskud og forlanger flere penge.
De hyrer ligefrem lobbyister for at fremme deres sag over for staten.
Det skulle stå i Jyllands-Posten den 16. maj 2004.
Det er jo ikke helt sædvanligt, at broderfolks regeringschefer blander sig, men Kjell Magne Bondevik, statsminister i Norge, gjorde det rent faktisk i Politiken den 23. maj 2004, hvor han sagde følgende: »Vi har øget bevillingerne med flere milliarder kroner, bare efter at reformen er blevet vedtaget i 2001.
Økonomistyringen har været et stort problem.«
Derefter siger han: »Jeg vil anmode Danmark om at tænke meget nøje igennem, hvordan man vil få tilstrækkelig økonomisk kontrol over udviklingen.
De fem regioner er meget selvstændige, men har ikke noget overordnet økonomisk ansvar, og det har vist sig svært at styre økonomisk.«
Jeg kan have meget svært ved at se, hvorfor det er attraktivt for os at kopiere den slags med de erfaringer, man har andre steder.
Næsten den eneste begrundelse, jeg kan finde for, at man fra regeringens side synes, det er livsvigtigt at lave en konstruktion af den her karakter, er, at den er forberedt, sådan at man kan køre markedet ind over den, så man kan skabe konkurrence mellem private og offentlige sygehuse ved hjælp af bestille og udføre-modellen og ad den vej pø om pø få sikret, at de private får en stærkere og stærkere platform.
Jeg ved ikke, om det er hr. Thulesen Dahls mening med det danske sygehusvæsen.
Jeg er ikke helt sikker på, at det ikke godt kunne være indenrigsministerens.
Måtte jeg så runde af med at påpege et problem, hvor jeg først og fremmest vil henvende mig til Folketinget snarere end til ministeren, nemlig det grundlovsproblem, som nogle har påpeget.
Jeg mener, at der er rejst en berettiget usikkerhed og tvivl om, om den konstruktion, man her har gennemført, nu også er i overensstemmelse med grundlovens § 82.
Vi har for nylig set en lang kø ude i Vandrehallen, hvor nye folketingsmedlemmer skrev under på at overholde grundloven.
Jeg mener, at det skal tages alvorligt.
Derfor vil jeg opfordre til, at vi i Folketinget bliver enige om at hyre to eller tre af vores forfatningsretseksperter og få en vurdering af det her, mens udvalgsarbejdet foregår.
Det behøver ikke at forsinke noget.
Jeg synes, at det er vigtigt, at vi kan se hinanden i øjnene og sige, at det her er vi sikre på er i orden.
Jeg synes, at det bør være sådan, således at vi enten får bekræftet eller afkræftet den berettigede tvivl, som er skabt.
Hvis det er sådan, at der ikke kommer et klart svar, er der jo også et grundlag for, at vi snakker med hinanden om, hvorvidt vi skal lade sådan noget stå og risikere, at det skal afgøres ved en retssag ved Højesteret.
Det mener jeg faktisk ikke ville være den rigtige metode.
Under alle omstændigheder har jeg svært ved at tro, at der er nogen her i Folketinget, der vil være imod, at vi med den tvivl, der er skabt, sørger for, at vi får klarhed over, om den lovgivning, vi her behandler, nu også er i overensstemmelse med grundloven.
Det mener jeg er et fælles ansvar, uanset om man stemmer for eller man stemmer imod.
Men ansvaret hviler så absolut tungest på dem, der allerede har taget det standpunkt, at de stemmer for.