Elisabeth Arnold (RV), 2002-01-30:
Allerførst vil jeg gerne sige tak til ministeren for svaret
på forespørgslen og udtrykke en mild undren over, at udenrigsministeren ikke er til stede.
Jeg håber ikke, det er udtryk for nogen uenighed mellem de to ministre, men det er i hvert fald påfaldende, at udenrigsministeren ikke er til stede under en debat, som er så væsentlig for udenrigsministerens område.
Men europaministeren er selvfølgelig en udmærket repræsentant for regeringen, det skal ikke forstås sådan, det er blot en mild undren, som jeg gerne vil have en eller anden form for svar på.
Så vil jeg gerne sige tak for tilsagnet om et debatnetværk eller en eller anden form for debatforum, som kan starte eller holde liv i den debat om Europas fremtid, der skal ske, samtidig med at konventet arbejder.
Det opfatter jeg som et tilsagn om en diskussion i Europaudvalget om, hvordan vi får sat denne her debat i gang. Så vil jeg også gerne tilslutte mig spørgsmålet - jeg tror det var fra hr. Villy Søvndal - om konventets mulighed
for kun at diskutere procedurer.
Sådan hørte jeg også ministerens udsagn i hans svartale, at konventet kun skulle beskæftige sig med procedurer, og det forstår jeg ikke rigtig, for konventet kan, så vidt jeg har fået at vide, beskæftige sig med hvad som helst, og ud over at de skal beskæftige sig med de 59 spørgsmål, som er kommet fra Laekenerklæringen, kan de i øvrigt tage alle mulige andre emner op. De er, så vidt jeg ved, ikke begrænset af noget som
helst.
Så det vil jeg også gerne have en enkelt bemærkning om fra ministerens side.
Men nu står vi så igen med en europæisk debat om en ny unionstraktat.
Og i modsætning til hr. Peter Skaarup synes jeg, at vi meget, meget ofte har europapolitiske debatter her i Folketinget, men som sædvanlig er det under en meget, meget ringe offentlig bevågenhed og meget lidt interesse.
Der er en enkelt journalist, der kæmper med søvnen oppe i logen, men ellers er der ikke ret mange, der interesserer sig for debatten her.
Det er jo symptomatisk for de europadebatter, vi har, at det er som at starte en jumbojet med et håndsving.
Det er utrolig svært at få debatten til at brede sig ud over de få engagerede debattører, som findes herinde, hvor der måske er en eller to i hvert parti, og så er det hele også sagt. Netop den folkelige forankring og den folkelige forståelse for de europapolitiske ting er jo noget, som bekymrer ikke blot i Danmark, men også i de øvrige lande, og man kan sige, at allerede på Nicetopmødet i december 2000 lagde man op til fire hovedopgaver, som skulle diskuteres indtil regeringskonferencen i 2004, nemlig et kompetencekatalog, et charter for grundlæggende rettigheder, en forenkling af traktaterne og de nationale parlamenters rolle.
Og i hvert fald tre af disse fire emner er et udtryk for, at stort set alle medlemslandene er bekymrede for den manglende folkelige interesse og den svage folkelige opbakning til den europæiske tanke.
Kompetencekataloget er selvfølgelig ment som et forsøg
på at skabe en eller anden form for tryghed, en eller anden form for afgrænsning, om at sige: Hertil kan det gå og ikke længere.
En forenkling af traktaterne er et prisværdigt ønske om at få gjort traktaterne gjort læsbare, et formål, som vi også meget gerne vil støtte.
Og endelig: De nationale parlamenters rolle er selvfølgelig også et ønske om at forklare, at det her er vigtigt, og at man har et samarbejde mellem demokratiske stater.
Det, der er det spændende ved Europa, er jo, at EU er den eneste internationale organisation, der praktiserer såvel grænseoverskridende demokrati med stemmeret til et fælles parlament som dialog mellem folkevalgte i de nationale parlamenter og regler for fælles beslutningstagen blandt regeringsrepræsentanter, herunder regler for flertalsafgørelser.
EU stilles ofte op som en modsætning til de enkelte nationalstater, der traditionelt har været den eneste ramme om demokratiet.
Der mener vi faktisk, at der er brug for at beslutte os for at sige, at demokratiet godt kan udstrække sig over de nationale grænser.
Vi diskuterer jo ofte det danske demokrati.
Vi diskuterer bydelsforsøg, vi diskuterer
amternes fremtid
Hvorfor er der så en så dyb modvilje mod at diskutere ændringer i det europæiske demokrati?
Vi vil meget gerne have, at konventet og en kommende regeringskonference diskuterer, hvilke områder vi bedst løser i fællesskab, og hvordan fællesskabet bliver demokratisk.
Vi tror, det er utrolig vigtigt, at demokratiet bliver meget, meget mere synligt i EU, og vi vil også meget gerne have et meget større demokratisk islæt i den danske del af den europæiske proces.
Vi skal respektere både fællesskabet og demokratiet i Unionen, og vi skal også have det til at fungere med mere end 25 medlemslande.
I midten af januar var der rygter i nogle britiske aviser om et udspil, der skulle sikre de store lande og navnlig Storbritannien noget ekstra handlekraft.
De tegn på stormagtskuller skal vi i allerhøjeste grad være på vagt over for.
Rygraden i samarbejdet er viljen til at arbejde i fællesskab, og irritation over Unionens manglende handlekraft må ikke overskygge fordelene ved at handle i fællesskab frem for at handle alene eller frem for at overlade til stormagterne at lade dem gå forrest i front, hvorefter vi andre er tvunget til at halse efter.
Derfor er vi meget opsat på, at demokratiet bliver noget af det vigtigste, vi sikrer i en ny traktat, og at vi kan tilslutte os alle de initiativer, som står i det forslag til vedtagelse, som vi er medforslagsstillere til.