Annette Just (FP), 1997-12-10:
Så er jeg også nødt til at starte med at give en kommentar til den sidste taler og sige til fru Elisabeth Arnold, at selvfølgelig er det en del af det, den økonomiske sikkerhed, men det er ikke det, der står beskrevet i Amsterdamtraktaten.
Det er rent faktisk, at der også skal kunne være en militær sikkerhedsdimension i EU, og det er derfor bl.a. - blandt meget andet - at Fremskridtspartiet er lodret modstander af det.
Men lad mig gå videre med det, som forespørgslen handler om, og takke statsministeren for den glimrende tale, han holdt, hvor han talte om Amsterdamtraktaten og han talte om miljø- og beskæftigelses- og forbrugerpolitik, som intet har med udvidelsen at gøre, men som alligevel kom frem, og det var jo utroligt, i betragtning af at forespørgslen handler om udvidelsesprojektet.
Selv statsministeren kom ind på - som sædvanlig, er jeg lige ved at sige »dette, det store fredens projekt for et udelt Europa«.
Nu vil jeg sige, at det er jo dejlig nemt at tage store ord i sin mund, og det er pragtfuldt at stille sig op på en bro med alle de store elefanter og sige: Ih, hvor vi gungrer.
Men der er ikke meget i det, når man ser på, hvad det er
bl.a. regeringspartierne, De Konservative og Venstre er med til at fremsætte et forslag til vedtagelse om, for det går direkte til den tidligere dagsorden nr. D 101 under forespørgsel nr. F 50, som sagde, hvad det var, statsministeren skulle tage ned til Amsterdam og få igennem.
Man må så konstatere, at det gjorde han sådan set ikke.
Han kom tilbage med, som han nu igen forklarede, miljø- og beskæftigelses- og forbrugerpolitik, men ikke særlig meget om udvidelse.
Derfor står vi en gang til med en forespørgsel, hvor vi skal have en vedtagelse, og så vil man gentage, at det måske var en idé, at vi fik udvidelsen sat på dagsordenen.
Svaret er så fra statsministeren: Jamen vi har fået Amsterdamtraktaten, og dér står skam en hel halv side om udvidelse.
Men det synes statsministeren stadig væk er et fantastisk fredens projekt for et udelt Europa.
Europa er også mere end EU og de ansøgerlande, der er på nuværende tidspunkt.
Det er rent faktisk et kontinent.
Så den holder ikke helt stik.
Samarbejdet om fred og velstand, ja, hvis man tager den økonomiske fred, så er det fuldstændig rigtigt, men jeg håber stadig væk - man har jo lov til at blive ved med at være lidt naiv og tro og håbe - at både statsministeren og udenrigsministeren vil sikre, at udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke bliver puttet over i EU, og at udenrigs- og sikkerhedspolitik bliver ved med at være et nationalt og et NATO-område, for det er altså dér - hvis vi skal bruge krudt og kugler; hvis det skal blive nødvendigt på et tidspunkt i en given situation - det vil være fornuftigt at finde det. Jeg vil godt sige tak til udenrigsministeren, for det var en utrolig positiv gennemgang af, hvad der rent faktisk er sket, og vel nok den mest saglige besvarelse af en forespørgsel, jeg har hørt længe.
Men én ting er udvidelsen og én ting er, hvad man fandt frem til i Amsterdam.
Det var nemlig at få EU gjort parat til at kunne lave den udvidelse.
Det erkender alle.
Der er meget, der skal gøres i EU, før man kan gå i gang med udvidelsen.
Man har ikke fået klaret de økonomiske tilstande, man har ikke fået klaret problemerne med strukturfondene, man har ikke fået klaret problemerne med landbrugsfondene.
Det gjorde man meget snildt.
Man sagde bare: Det må vente til lidt senere, når vi er enige om alt det andet.
Jeg ved ikke rigtig, hvad det er, man er blevet så frygtelig meget enige om.
Man er ikke blevet enige om stemmevægten.
Man er ikke blevet enige om kommissærproblematikken.
Man er ikke blevet enige om, hvor mange der skal være med i Europa-Parlamentet, når vi får udvidet.
Så enigheden kan rent faktisk ligge på et meget lille sted.
Og hvad er det så, man går ud og siger til de her lande, som jeg er hundrede procent enig i at vi bør give en chance?
Siger man: Venner, hør nu her, I skal klare de her krav, og vi skal samtidig i EU klare vores del af kravene?
Næh, det gør man ikke.
Man siger, at vi vil gerne sikre, at alle kommer i gang med det samme, og så må de i øvrigt lidt sejle deres egen sø.
Dér er jeg meget enig med regeringen.
Selvfølgelig skal vi prøve at få dem alle sammen med med det samme, og så skal de kunne klare kravene så hurtigt, som det er muligt, og kunne blive optaget i den takt, de bliver parat.
Men EU skal, jeg er lige ved at sige pokkerme, også gøre sin del af arbejdet.
Vi skal få åbnet, så der bliver en reel frihandel med alle de lande, ikke noget med alle de kvoter, som vi har set hen ad vejen.
Jeg ved godt, at vi har været enige om, at kvoterne skal hæves, og vi har været enige om i Danmark, i dansk politik, at der skal være så meget frihandel som muligt.
Men det er ikke kommet igennem, og det er selvfølgelig en ganske forfærdelig ting, for derved giver man ikke de lande en mulighed, man giver dem ikke en ærlig chance for selv at arbejde sig økonomisk op, så de har en chance.
Dernæst skal EU altså til at tage sig sammen, og vi skal gå grundigt ned i strukturfondene, så det bliver en reel reform, og så man ikke hele tiden lader sig presse ud af, at Spanien ikke vil sige ja, hvis ikke de får lov til at få lidt ekstra tilskud til det ene eller det andet, eller at Grækenland ikke vil sige ja, hvis tyrkerne overhovedet får lov til at komme til et enkelt møde, eller hvad det nu end er af pressionsmidler, man bruger hele tiden.
Nu skal vi have orden i økonomien i EU.
Alternativt kan det slet ikke lade sig gøre, hele det store projekt, som hedder at få lavet et økonomisk frihandelsområde i Europa.
Landbrugsreformen har vi talt om år ud og år ind, og hver evig eneste gang er alt, hvad vi får ud af det, en ny måde at give alternative tilskud på.
Det sidste forslag fra Kommissionen har jo også været, at man nu kan fjerne en stor del af landbrugsstøtten og give den som socialstøtte til de stakkels landmænd, når de ikke kan få lov til at tjene penge.
Det er det mest tåbelige, noget menneske nogen sinde har hørt, og enhver, der har haft med et ordentligt stykke arbejde at gøre, vil erkende, at det er ikke en måde at behandle mennesker på, der laver et regulært stykke arbejde ved at producere fødevarer, noget så basalt som at producere fødevarer, at de bliver betalt med almisser i stedet for at kunne sælge deres varer til en ordentlig og fair pris.
Derfor har vi også fremsat dette forslag til vedtagelse.
De to første linjer siger, at vi konstaterer, at regeringen fortsat arbejder på, at alle ansøgerlandene er med fra start i udvidelsesforhandlingerne.
Jamen det er da naturligt.
Hele regeringens forslag går ud på at gentage det, som man i øvrigt også var enige om for over et halvt år siden, og så sker der ikke mere ved det.
Men Fremskridtspartiet ønsker, at vi også skal have andre ting med, som giver et skridt fremad, og som viser, i hvilken retning regeringen skal gå, og at den ikke bare skal stå i stampe.
Derfor mener jeg, at Fremskridtspartiet egentlig talt ikke vil have noget imod det forslag til vedtagelse, som er fremsat fra hr. Ove Fichs side, idet der intet nyt står i det, men det er indholdsløst.
Vi vil absolut anbefale, at regeringen har mandsmod og hjerte nok til at se fremad, til at se på, hvordan vi udvikler EU til at blive et europæisk økonomisk fællesskab igen med et indre marked, der kan komme til at fungere, og det er jo, sagt på en anden måde, det samme som at få rullet Unionen tilbage, således at den kan være parat til de nye demokratiske lande.
Enhedslisten vil opfordre befolkningerne i de østeuropæiske lande til at sige nej tak til EU-medlemskabet, dels fordi vi mener, at prisen for EU-medlemskabet i de pågældende lande vil være meget høj i form af en voksende social ulighed, og dels fordi den nuværende udvidelsesproces, sådan som den gribes an, vil føre til den værst tænkelige situation, nemlig en ny deling af Europa. Der vil skabes et sølvtæppe ned langs Polens og Tjekkiets østgrænser, og den gamle tjekkoslovakiske republik vil nu ikke alene blive delt i to selvstændige lande, men de vil komme til at ligge på hver sin side af dette sølvtæppe.
Det er et tragisk resultat på baggrund af de enestående muligheder for et helt, udelt og åbent Europa, som opstod efter Murens fald.
Det topmøde, som nu kommer til at foregå i weekenden, bliver manifestationen af de forspildte muligheder i Europa.
Udviklingen går i dag meget klart i retning af at skabe det, som i Tyskland betegnes som Kerneeuropa, hvor de gamle EU-lande med Frankrig og Tyskland i spidsen nu voldsomt fremskynder unionsudviklingen og skaber en union, hvorfra de agter at bestyre resten af Europa opdelt i forskellige divisioner: Et Kerneeuropa i centrum for magten, et Nordeuropa, som uden tvivl og forhåbentlig da vil frigøre sig fra denne union, og så nogle lande i Østeuropa, som man nu vil underlægge sig.
Disse stater i Kerneeuropa med Frankrig og Tyskland i spidsen stiler nu mod skabelsen af en EU-føderation, begyndelsen til en regulær EU-forbundsstat.
Det tyske socialdemokratis formand, Oscar Lafontaine, gav ifølge pressereferatet under bragende bifald på SPD's landsmøde signalet for tysk politik i den kommende tid.
Han sagde, og jeg citerer fra B.T. den 4. december
: »Vi har brug for en europæisering af det politiske liv og en europæisering af den sociale og økonomiske orden, der snarest leder os frem til en egentlig europæisk regering.« Det sagde altså Lafontaine, det tyske socialdemokratis formand, som mener, at indførelsen af euroen, den fælles mønt, gør det nødvendigt at skabe en sådan fælles EU-regering.
Det er et synspunkt, som også de franske socialdemokrater med Jospinregeringen i spidsen tidligere har indtaget.
Vi ser altså, hvordan de franske og tyske socialdemokratier nu forsøger at overhale den gamle kansler Kohl i unionsiver, og de stiler nu fuldstændig stjerneklart sammen med Kohl mod at etablere dette Kerneeuropa bygget op omkring Amsterdamtraktaten, den fælles mønt og en begrænset udvidelse.
Det vil være dybt tragisk for Europa, hvis denne udvikling får lov til at fortsætte, og hvis man fra dansk side bare passivt godkender resultatet af et topmøde, der leder til en videreførelse i den retning.
Lad os se på det værst tænkelige tilfælde, som jo desværre godt kan komme til at blive virkelighed, nemlig det tilfælde, hvor både euroen og Amsterdamtraktaten bliver en realitet.
Nu tror jeg nok, at den danske befolkning, når vi får debatten ført til bunds, vil stoppe Amsterdamtraktaten, men lad os nu alligevel forestille os det, som jeg vil kalde det værst tænkelige scenario, nemlig euroen plus Amsterdamtraktaten.
I så fald kan unionsudviklingen ikke længere stoppes, og i så fald er der intet, der kan bremse unionsplanerne, sådan som de lægges frem fra de tyske socialdemokraters side.
Så vil magten komme til at ligge hos EU-Kommissionen og de lande, som indgår i det såkaldte Euroråd, som man nu vil forsøge at tvinge Danmark til at godkende på det kommende topmøde.
Europa sættes under kernelandenes bestyrelse.
Jeg er da ikke i tvivl om, at den danske regering vil klamre sig til bordkanten - jeg tror, det var det udtryk, som fru Elisabeth Arnold meget præcist kom til at anvende - og forsøge at fastholde en lille smule indflydelse for Danmark og de andre såkaldte uden for-lande.
Vi har allerede fået den ære at blive betegnet som et uden for-land, og det synes jeg egentlig vi skal være glade for, altså at være uden for.
De danske bestræbelser vil åbenlyst ikke nytte, for som magtforholdene nu ligger i Unionen, og med den linje, som også fremføres af den britiske socialdemokratiske regering, som helt har glemt, hvem der egentlig har valgt dem, og som fører en politik, som uden tvivl et stort flertal af den britiske befolkning væmmes ved, kan det kun gå i én retning med udviklingen i Unionen i øjeblikket, sådan som de regeringer er sammensat.
Det betyder, at lande som Danmark og Sverige og også England selv, som er de såkaldte uden for-lande, vil komme til at sidde nederst ved bordet i et hjørne, og nogle af møderne får de ikke engang lov at deltage i, nemlig euromøderne.
I den forbindelse synes jeg, det var meget pudsigt, at der var et forslag her under debatten om, at eurolande ikke måtte få penge fra Samhørighedsfonden.
Jeg forstår da godt forslaget, men hvis man stiller sådan et forslag, tror jeg nok, det vil blive opfattet som noget af en joke nede i Unionen: at de, der har magten, ikke skulle have pengene.
Jeg tror ærlig talt, de ville have vanskeligt ved at forstå det.
Det er jo dem, der sidder på kassen, og de har altid så rigeligt været de første til at tage af den, så det er nok et vanskeligt forslag at komme igennem med.
Den danske regering fører altså i øjeblikket en tabende kamp i EU.
Amsterdamtraktaten er et enestående eksempel på det - eurohistorien er også et eksempel - og nu kommer så den danske regerings forestående nederlag i spørgsmålet om udvidelsen.
Man tilsminker beslutningen, og man opfører symbolske skuespil, hvor alle landene indbydes, så deres statsministre kan stå ved siden af hinanden og blive fotograferet i fællesskab.
Men den reelle beslutning er jo truffet, nemlig at der kun bliver optaget disse fem lande og eventuelt Cypern, hvis ellers det spørgsmål kan løses. Man vil komme plaster på såret og sukker på den bitre pille osv., osv., og man vil komme med lange og flotte erklæringer, men kendsgerningen er, at Tyskland, Frankrig og så galt England, har jeg forstået, simpelt hen ikke vil acceptere optagelsen af flere lande end de fem.
Derfor synes jeg, man fra dansk side skal vende sig imod det, der bliver besluttet, og sige, at dette er værre end ingen udvidelse.
Hellere ingen udvidelse end en udvidelse, som deler Europa og skaber nye skel, og det er baggrunden for det forslag til vedtagelse, som Enhedslisten har fremsat
Disse lande går efter magt, og så kan det ikke lade sig gøre, for vi kan ikke på én gang have et Kerneeuropa bygget op omkring unions- og forbundsstatsperspektivet og så samtidig få alle europæiske lande med på lige fod.
Enhver kan jo på forhånd indse, at det ikke kan lade sig gøre. Enten indbyder man alle de europæiske lande inklusive, som hr. Ove Fich også var inde på, Ukraine og Rusland til at deltage i et fællesskab, eller også accepterer man den udvikling, som nu er i gang, hvor det bliver Kerneeuropa, der kommer til at danne bestyrelse, og de andre uden for-lande, der kommer til at sidde og klamre sig til bordkanten uden at have noget at skulle have sagt.
Så synes jeg, det er bedre, at vi tager konsekvensen og melder til Frankrig og Tyskland, at så er det deres union, det er ikke vores union, og så siger vi farvel og tak.
Det synes jeg egentlig var en flottere og mere værdig måde at gå ind i debatten på.
Vi kan jo ikke tvinge det tyske socialdemokrati til at have en anden opfattelse, men vi kan til gengæld træffe vores selvstændige valg her i Danmark.