Søren Søndergaard (EL), 2003-10-10:
Debatten om det udkast fra EU-konventet til den netop igangsatte regeringskonference har jo, som vi også har hørt i dag, mest handlet om de danske undtagelser.
De danske undtagelser er vigtige, men det har altså hidtil skygget lidt for det vidtgående indhold, som der faktisk er i konventudkastet. I modsætning til tidligere er der ikke her tale om en revidering af en tidligere traktat, men om en helt ny og omfattende unionstraktat, der går længere, er mere omfattende end de gamle traktater. Der bliver tale om en, hvis det forslag, der er lagt frem, bliver vedtaget, helt ny Kommission.
Antallet skæres ned, landene skal ikke længere have deres egen kommissær, de enkelte lande skal aflevere en bruttoliste med tre kandidater, hvoraf formanden fra Kommissionen og Rådet så vælger.
Alt sammen for at styrke og effektivisere Unionen, hedder det.
Der skal vælges en formand for Rådet.
Han eller hun kan så genvælges for en periode på 2½ år.
Sammen med andre vedtagelser sker der en centralisering
af magt og indflydelse i Kommissionen.
Igen for at effektivisere Unionen.
Der foretages et stort ryk med hensyn til, at der nu på 26 områder - 26 områder - skiftes fra enstemmighed til kvalificeret flertalsafgørelser.
Igen for at Unionen skal kunne handle.
Unionen får status som juridisk person.
Dermed ophører det mellemstatslige princip i realiteten, specielt på det retlige område erstattes dette med flertalsafgørelser.
Igen mere effektiv Union. Der skrives en EU-forfatning ind i den nye traktat, som bliver en slags grundlov for hele Unionen, og som i princippet har forrang for den danske grundlov, hvorfor vi er enige i, at ændring må ske i henhold til grundlovens bestemmelser om grundlovsændringer.
I det hele taget må man sige, at der er tale om det, som tilhængerne kalder en effektivisering af Unionen, men som jeg vil tillade mig at kalde en afdemokratisering og en styrkelse af de centrale beslutningsprocesser i Kommissionen, i Rådet, i embedsværket og i Parlamentet.
Der sker efter vores opfattelse ingen afgørende forbedringer i forhold til demokrati, åbenhed, aktindsigt.
Heller ingen form for oprydning og begrænsning i de over 300 EU-komiteers stigende magt og indflydelse.
Her er det sådan, at der i stigende grad tages beslutninger, laves love, som ingen uden for regeringer, EU-parlamentarikere, EU-embedsmænd eller lobbyister har nogen indflydelse på.
Der er kommet noget, jeg vil næsten sige, ja, flabet, over for de europæiske befolkninger og de nationale parlamenter, når man præsenterer et borgerinitiativ i EU-landene som en demokratisk nyskabelse, hvor befolkningerne skal kunne opfordre Kommissionen til at fremsætte en retsakt.
Man skal bare indsamle 1 million underskrifter på den anmodning, oven i købet med en klausul, da opfordringen skal komme fra et betydeligt antal medlemslande.
Så kan man altså opfordre Kommissionen.
Skal man le eller skal man græde over et sådant forslag til demokratisering?
Af samme skuffe er forslaget om at styrke de nationale parlamenter over for Kommissionen.
Hvis mindst en tredjedel af de nationale parlamenter protesterer mod et eller andet forslag fra Kommissionen, så er Kommissionen nødt til at genoverveje forslaget, eventuelt ændre det.
Men Kommissionen kan også bare beslutte sig for at genfremsætte det igen uforandret.
En demokratisk forbedring - stort spørgsmålstegn!
Der opstilles heller ikke krav og betingelser over for den stadig voksende lobbyisme i EU-systemet og dets omegn.
Den nuværende udvikling begunstiger dem, som har professionelle lobbyister og kontakter helt ind i systemet, dvs. de store selskaber, dem, som i høj grad har produkter, der skal godkendes og fremmes, også selv om de skulle indeholde lidt gift, som eventuelt går i grundvandet, eller hvad der nu kunne være af utilsigtede, går jeg ud fra, bivirkninger.
I sammenhæng med dette sættes der ikke spørgsmålstegn
Samarbejdet om en fælles europæisk oprustning og krigsproduktion af EU-landene har jeg være inde på, og det sker jo med henblik på at skabe en effektiv rustningsproduktion med en dertil hørende hær.
Vi ved, at hele landbrugspolitikken stort set skal fortsætte uændret med en milliardstor landbrugsstøtte.
Der er ingen krav om principielle ændringer eller krav om dette i konventudkastet, for dette udkast handler om, hvordan man mest muligt skal styrke Unionen, dens institutioner, dens embedsmandsværk og Parlamentet.
Den handler meget lidt om indhold i Unionen.
Der sættes ikke spørgsmålstegn ved vedtagne grundholdninger om markedets forrang for miljøet, ved den monetaristiske økonomiske politik, ved de uhørte summer, som postes ud i perspektivløse landbrugssubsidier.
Der er ikke et opgør med spild af penge, med svindel og korruption, som eksisterer i embedsværket og i Kommissionen.
Derfor fremsatte Enhedslisten jo også allerede i foråret en række helt konkrete forslag, som gik til angreb på de mange udemokratiske tilstande i Unionen, som opfordrede regering og Folketing til at støtte forslagene, men de blev alle forkastet.
Der var ikke vilje til at rejse dem i konventet eller over for de øvrige EU-lande.
De forskellige regeringer i Unionen og Kommissionen snakker fra tid til anden om nødvendigheden af, at Unionen kommer nærmere til borgerne.
Men efter vores opfattelse er det løs snak.
Realiteterne er, at det går i den forkerte retning hele tiden.
Det bliver sværere og sværere for politiske partier, for de nationale parlamenter, for bevægelser, for slet ikke at snakke om de europæiske befolkninger at gøre deres indflydelse gældende.
Der bliver længere og længere til Bruxelles, måske ikke på landkortet, men politisk.
Derfor kan vi også i stigende grad konstatere en mærkbar utilfredshed rundtomkring i det, man ellers kalder kernelandene i EU.
Jeg vil ikke nævne den svenske folkeafstemning, selv om den var tydelig, men vi har jo senest set i Frankrig, hvor faren - den såkaldte fare - for, at den franske befolkning kan finde på at stemme nej til en ny traktat, nu alvorligt diskuteres. Det skyldes, at konsekvenserne af Unionens økonomiske og sociale politik mærkes mere og mere af almindelige mennesker, samtidig med at de europæiske befolkninger i stigende grad føler sig sat ud af spillet.
På den baggrund kan det ikke komme som en overraskelse, at Enhedslisten ikke kan støtte forslaget til vedtagelse.
Vi har vores kritik af det, som vi har fremlagt, vi har vores forslag, som vi har fremsat her i Folketinget.