Tove Videbæk (KRF), 2000-04-11:
I Danmark bruger vi mange kræfter på at gøre syge folk raske, og næsten ingen på at støtte de tusindvis af danskere, der er uhelbredeligt syge og døende.
De fleste af os skal igennem en oplevelse på et eller andet tidspunkt i livet, hvor vi står over for et familiemedlem eller en nær ven, der er alvorligt syg eller døende.
I sådan en sammenhæng ønsker vi alle de bedst mulige betingelser for den døende.
For Kristeligt Folkeparti er det vigtigt at sikre, at de døende kan få palliativ pleje enten på hospice, på en hospicelignende afdeling eller i eget hjem, og i sådan en situation skal patienten og de pårørende ikke udsættes for at skulle kæmpe med lange afstande eller økonomiske barrierer.
Det var Kristeligt Folkepartis udgangspunkt for at være medforslagsstiller på beslutningsforslag nr. B 35 om en hospicelov i november 1999, og det er stadig væk vores udgangspunkt.
Det er naturligvis positivt, at det fremsatte forslag som sådan giver alvorligt syge og døende mulighed for at komme på et hospice, og lovforslaget bygger da også på tanken om frit valg, men det er desværre et yderst begrænset frit valg.
Der er siger og skriver tre, måske fire, hospicer, som får glæde af dette forslag, og jeg er naturligvis tilfreds med, at de i forslaget nævnte hospicer bliver sikret økonomisk, men der vil stadig være en stor del af den danske befolkning, som skal køre meget langt for at komme på hospice, og det er bestemt ikke tilfredsstillende.
Det er helt afgørende, at man har familien i nærheden, når man er døende, og derfor er det langtfra tilstrækkeligt at indsætte tre hospicer i lovgivningen og så kalde det frit valg.
I stedet bør der naturligvis være et generelt tilbud om hospiceophold, uanset hvor i landet man bor, og det vil sige mindst ét hospice og/eller palliativt team i hvert amt.
Om det er i offentligt regi eller privat regi, kommer for os i Kristeligt Folkeparti i anden række.
Som lovforslaget er fremsat, er intentionen, at det skal være gratis for døende at komme på hospice, men reelt bliver det jo kun frit valg til hospice med ledig kapacitet inden for den aftalte økonomiske ramme.
Det vil sige, at man faktisk kan komme ud for den situation, at der ikke er plads på det nærmeste hospice, og i den situation har den døende så tre valgmuligheder.
Man kan enten selv betale for en plads og måske få kommunen til at hjælpe med det, eller man kan vælge et andet hospice, som måske ligger på den anden side af Storebælt, eller man kan komme på en venteliste.
Det er urimeligt for alle parter.
Det virker også umenneskeligt at kalkulere med ventelister til hospicer, for man kan stille det spørgsmål, hvor længe en døende bør stå på venteliste.
Et gennemsnitligt ophold på et hospice er på mellem 17 og 25 dage, og hvor mange af de dage synes man det er acceptabelt at man skal bruge på en venteliste? Hvis det enkelte menneske altså skal have et ægte frit valg af hospice og frit valg ikke skal være et rent politisk luftkastel, så skal det følges op af et realistisk økonomisk fundament, og i den sammenhæng rækker 10 mio. kr. ikke ret langt.
Derfor er det fremsatte lovforslag langtfra tilstrækkeligt. Under udvalgsbehandlingen af forslaget ser jeg dog frem til at få afklaret, hvordan det kan gøres muligt for alle døende, uanset hvor i landet de bor, at få gratis ophold på et hospice i en rimelig afstand fra, hvor de bor, altså ikke på den anden side af Storebælt.
Ligeså vil jeg gerne have afklaret, hvordan det kan sikres, at de retningslinjer vedrørende kvalitet, som nævnes i bemærkningerne, ikke blot bliver vejledende retningslinjer, men faktisk bliver selve grundlaget for kvaliteten på hospiceområdet i Danmark.
I Kristeligt Folkeparti ønsker vi, at omsorgen for døende ligesom i adskillige andre lande bliver et vigtigt indsatsområde for sundhedsvæsenet, så døden kan blive en smuk afsked med livet i stedet for en fiasko, og man kan jo som en banalitet sige, at denne her sag berører os alle, både sundhedspersonale og politikere.