Thorkild Simonsen (S), 1997-10-30:
Det er regeringens politik, at asylansøgere, der ikke opfylder betingelserne for at opnå asyl i Danmark, skal forlade landet.
Det er der hverken noget nyt eller noget overraskende i.
Det fremgår faktisk af udlændingeloven, at sådan skal det være.
Samtidig er det regeringens holdning, at et effektivt og troværdigt asylsystem forudsætter, at asylansøgere, der ikke opfylder betingelserne for at opnå beskyttelse her, skal vende tilbage til hjemlandet.
Derfor er reglerne kort fortalt også sådan, at når der gives endeligt afslag på asyl, fastsættes der en udrejsefrist.
Hvis den ikke respekteres, er det politiets opgave at sørge for, at den afviste asylansøger bliver sendt ud af landet.
Rent praktisk sker det ved, at politiet foretager udrejsekontrol, når udrejsefristen er udløbet.
Hvis udlændingen ikke er udrejst på dette tidspunkt, sørger politiet for, at udrejse finder sted.
Det vil ofte være nødvendigt først at forsøge at fremskaffe rejsedokumenter eller indrejsetilladelse.
Udrejsen kan derefter ske ved, at politiet påser, at udlændinge udrejser eller - i sjældnere tilfælde - ved at politiet ledsager udlændinge til hjemlandet eller en del af vejen dertil. Sådan foregår det normalt.
Men af og til må vi konstatere, at udsendelserne ikke uden videre kan effektueres.
Det kan bl.a. skyldes, at udlændingen ikke vil medvirke til udsendelsen f.eks. ved ikke at medvirke til at fremskaffe den nødvendige rejselegitimation.
En sådan mangel på samarbejde må efter regeringens opfattelse ikke føre til, at udlændinge får opholdet her forlænget.
Det er baggrunden for, at Folketinget på regeringens initiativ kort før sommerferien vedtog en lovændring, der betyder, at udlændinge, som ikke medvirker til udsendelse, ikke skal have dækket deres underhold her i landet - bortset fra kost og logi.
Samtidig kan de pålægges en intensiv meldepligt hos politiet.
Udlændingemyndighederne bruger disse nye reaktionsmuligheder meget aktivt, og den foreløbige vurdering er, at det virker ganske godt.
Dertil kommer, at Folketinget ved en ændring af udlændingeloven i 1996 gav mulighed for, at udlændinge efter retskendelse kan fremstilles for hjemlandets ambassade for på den måde at få fremskaffet den nødvendige rejselegitimation.
Ved en ændring af loven i 1997 blev der endvidere givet mulighed for, at udlændinges fingeraftryk videregives til hjemlandets ambassade efter retskendelse.
Også dette medvirker til at få udsendelsen gennemført i forhold til udlændinge, der ikke selv ønsker at medvirke.
I disse tilfælde må vi finde andre løsninger.
Det er ikke kun Danmark, der har problemerne med at få visse lande til at tage deres egne statsborgere tilbage.
Andre vestlige lande har de samme problemer.
Det er derfor oplagt at søge at finde løsninger på disse problemer igennem det internationale samarbejde, som vi jo deltager i.
Således drøftes i EU-regi løbende fælles tiltag vedrørende udsendelse af udlændinge uden opholdsgrundlag.
Også på det nordiske plan arbejdes der i den nordiske samrådsgruppe for flygtningespørgsmål netop nu aktivt på fælles tiltag over for lande, der ikke vil tage imod deres egne statsborgere.
Arbejdet på dette felt vil blive intensiveret, når Danmark i 1998 overtager formandskabet for samrådsgruppen.
På lidt længere sigt vil de internationale bestræbelser og det internationale pres forhåbentlig føre til, at de modvillige lande i stigende omfang tager egne statsborgere tilbage.
De internationale bestræbelser på en fælles løsning af tilbagetagelsesproblemet skal imidlertid ikke afholde os fra at søge egne løsninger på akutte udsendelsesproblemer.
En af måderne at gøre det på er at indgå bilaterale aftaler om tilbagetagelse.
Min forgænger har for nylig i Folketingets Retsudvalg haft lejlighed til at redegøre for de forhandlinger, vi aktuelt fører med Forbundsrepublikken Jugoslavien om en tilbagetagelsesaftale.
I 1997 har der været drøftelser mellem Danmark og Forbundsrepublikken Jugoslavien
med henblik på at indgå en tilbagetagelsesaftale.
Det har ikke været en problemfri proces, kan jeg hilse og sige. På det første og hidtil eneste møde i maj 1997 enedes de to lande om at udveksle aftaleudkast.
Et dansk udkast fremsattes i begyndelsen af juni.
Først den 6. oktober modtog Udenrigsministeriet et jugoslavisk udkast, og på det grundlag vil forhandlingerne blive fortsat.
Et andet eksempel på tilbagetagelsesaftaler er de aftaler, som vi har indgået med myndigheder i Nordøst- og Nordvestsomalia denne sommer.
Baggrunden for disse aftaler var, at Flygtningenævnet i sager, hvor der ville blive meddelt afslag på asyl, havde bestemt, at tvangsmæssig udsendelse forudsætter indgåelse af tilbagetagelsesaftaler med de stedlige myndigheder.
Derudover må vi konstatere, at Nordøst- og Nordvestsomalia efter mange års borgerkrig er meget hærget og meget ødelagt.
Disse områder er da dermed heller ikke parate til at modtage de hundredtusindvis af flygtninge, der befinder sig både i nærområdet og spredt ud over det meste af verden.
En sådan massiv repatriering vil bringe den stabilitet, der nu er opnået i området, i fare.
Regeringens opfattelse, som deles af en lang række internationale humanitære organisationer,
var, at en mere massiv tvangsmæssig tilbagesendelse af personer til områderne burde følges op af hjælp til genopbygning.
For regeringen var det således naturligt at vurdere, om Danmark kunne hjælpe til på disse områder ved at benytte midlerne fra miljø- og katastroferammen til at supplere den humanitære bistand, som vi allerede yder til Somalia.
Der var hverken tale om støtte til den enkelte ansøger eller om penge til de stedlige myndigheder, men støtte til internationalt arbejde, til hjælpe- og udviklingsorganisationernes aktiviteter i området.
Det blev fra første færd fra dansk side tilkendegivet, at vi ville være indstillet på at overveje forskellige genopbygningsindsatser.
Vurdering af behov for støtte blev foretaget sideløbende med indgåelse af tilbagetagelsesaftalerne.
På den måde var der en sammenhæng mellem støtte og tilbagetagelsesaftaler.
Noget andet er, at der ikke var en juridisk sammenhæng mellem de to ting.
At det forholder sig sådan, er først bekræftet af myndighederne i Somaliland i en fælles forståelse, der blev undertegnet efter indgåelse af tilbagetagelsesaftalen, og siden i praksis dokumenteret, da hjemsendelse af den første afviste somaliske asylansøger blev gennemført for nogle få uger siden.
Denne udsendelse fandt sted, selv om det på det tidspunkt var klart efter afgørelsen i Finansudvalget, at Danmark ikke ville yde genopbygningshjælp til Somaliland.
Beskyldningerne om menneskehandel og bestikkelse har således vist sig at være grundløse.
Regeringen finder fortsat, at vi skal arbejde videre på at støtte genopbygningsindsatsen i Somalia.
Dermed er det også sagt, at regeringen ikke vil afvise, at det igen kan blive aktuelt at anskue hjemsendelse og hjælp til genopbygning i en sammenhæng.
Det kan være i forhold til Somalia eller i forhold til andre lande i en lignende situation; for der kan opstå situationer, hvor der er en sammenhæng, som der var her.
International hjælp til genopbygning og normalisering af situationen i krigshærgede og ødelagte lande gør det muligt og realistisk for flygtninge fra området at vende tilbage, også frivilligt, for selv at medvirke til genopbygning, og samtidig medvirker velgennemførte genopbygningsprogrammer til, at nye flygtningestrømme fra området undgås.
Det er som sagt en model, der støttes af internationale humanitære organisationer.
Når det er sagt, vil jeg endnu en gang understrege, at denne regering ikke vil medvirke til aftaler, der kan have karakter af menneskehandel, lige så lidt som regeringen vil sætte menneskeliv på spil ved blot at dumpe afviste asylansøgere i hjemlande, der ikke vil tage imod dem.