Ole Stavad (S), 2006-11-07:
Det viser jo, at man kan vælge sine citater med stor omhu.
For samme professor, Jens BlomHansen, er i den samme artikel i Jyllands-Posten citeret for at sige, at det »ikke nødvendigvis er den endelige sandhed ude i den enkelte kommune.
Mange kommuner er måske blevet overrasket over, hvor svært og dyrt det er at overtage og integrere nye amtsopgaver inden for f.eks. sundhed«.
Dertil kommer, at det jo kun er den ene del af problemstillingen.
Den anden del af problemstillingen er, at de oplysninger, vi i Folketinget har fået om, hvordan økonomien bliver fordelt imellem kommunerne, har ministeren jo selv erkendt ikke svarer til virkeligheden i 2007, altså de budgetter, de skal bruges på.
Eksempelvis er Jammerbugt Kommune, som jeg selv bor i, nævnt i Jyllands-Postens artikel som den kommune, der har den fjerdestørste gevinst.
Skylder ministeren ikke både kommunerne og os andre et ordentligt, forståeligt svar?
Ellers vil jeg sige, at jeg efterhånden synes, at hr. Ole Stavad skylder et meget konkret bud på, hvordan den her opgave skulle være grebet anderledes an.
Der er præcis de ressourcer, der hele tiden har været – plus så i øvrigt de flere, vi har lagt ovenpå i kommuneøkonomiaftalen, som jo altså skaber mulighed for realvækst i landets kommuner.
De er fordelt i et nulsumsspil.
Det rokker selvfølgelig ikke ved, at den konkrete kommune kan være i en budgettilpasningssituation.
Det rokker heller ikke ved, at den enkelte kommune kan have vanskeligheder med at finde ud af, på hvilket niveau og under hvilke nærmere omstændigheder man skal indbudgettere en opgave, der tidligere har været løst amtskommunalt, i det kommunale budget.
Der er en række usikkerheder omkring den kommunale budgetlægning i år.
Desto større grund er der jo til at komplimentere kommunerne for sammen med deres egen organisation, KL, at have bragt det her på plads med respekt for aftalen.
Men det er bare en objektiv usandhed, at der skulle være forsvundet nogle penge ud af regnestykket.
Det optager ikke ministeren, at de så ikke er rigtige, og at det ikke er den økonomi, den enkelte kommune har til rådighed, bare regnestykket på de forkerte forudsætninger fører frem til en rigtig udregning.
Det er derfor, jeg mener, at indenrigsministeren i det mindste kunne indrømme, at han gerne vil aflevere et sandt billede af økonomien ude i kommunerne, så ministeren forholder sig til den virkelighed, som kommunerne oplever, nemlig at de sidder og mangler 2 mia. kr. – det er ikke min påstand, det er kommunernes og borgmestrenes egen påstand – ved at sørge for, at vi får en ordentlig udredning.
Det er såmænd det eneste, jeg i første omgang har bedt ministeren om.
Men ministeren ønsker ikke sandheden frem, og derfor ønsker ministeren heller ikke at aflevere nogen redegørelse til Folketinget og til offentligheden.
Sandheden er den meget, meget enkle, at vi i år har stået med en budgetlægning, som har været karakteriseret ved nogle ekstraordinære ting: Det forhold, at 271 kommuner skulle slås sammen til 98, hvor man skulle finde et nyt fremadrettet serviceniveau; det forhold, at man skulle håndtere en omlægning af amtsskatterne; det forhold, at man skulle håndtere overtagelsen af amtskommunale opgaver; det forhold, at man skulle håndtere en udligningsreform, hvor vi med åbne øjne flytter ressourcer fra de meget ressourcestærke kommuner til de mindre ressourcestærke kommuner; og det forhold, at budgetlægningen finder sted det første år efter et kommunevalg, hvor der i hvert fald er et vist historisk belæg for at sige, at der kan være samlet strukturelle underskud op.
Alle disse ting har kommunerne skullet håndtere.
Til det har der været de ressourcer, der hele tiden har været, og som på fair vis er blevet fordelt, sådan som det også fremgår af det citat fra uvildig side, jeg før gav fra professor Jens BlomHansen.
Så kunne man måske lige supplere med et sidste citat fra denne professor: »Det er en kendt sag, at kommuner med en stærk økonomi ikke taler så højt om det som kommuner, der har økonomiske problemer.
Der ved indenrigsministeren godt fra vore tidligere debatter, at jeg er lige så optaget af at få at vide, hvem det er, der har fået flere penge, end det var tilsigtet med lovgivningen, så vi får et samlet billede.
Når ministeren siger, at sandheden er kommet frem, kan jeg i hvert fald konstatere, at det, som ministeren mener er sandheden, ikke er det, der opleves som sandheden ude i kommunerne.
Det her er ikke et spørgsmål om, hvorvidt det er Venstreborgmestre, det er socialdemokratiske borgmestre, eller det er konservative borgmestre.
Den virkelighedsopfattelse går fuldstændig på tværs af partiskel ude i kommunerne, uafhængig af hvilken politisk farve borgmesteren har: at man ikke kan genkende den virkelighed og den sandhed, som ministeren siger eksisterer, i den virkelighed, man sidder midt i ude i kommunerne og skal forholde sig til.
Derfor synes jeg, at indenrigs- og sundhedsministeren skylder Folketinget, skylder borgmestrene og skylder offentligheden en ordentlig redegørelse om økonomien: Hvad er det, der er sket?
Hvorfor er der så stor forskel på det, som indenrigs- og sundhedsministeren anser for at være sandheden, og det, som de kommunalbestyrelser, som sidder og skal forholde sig til virkeligheden derude, anser for at være sandheden?
Det ønske om en redegørelse synes jeg indenrigsministeren skulle imødekomme, og så kan vi diskutere med hinanden på ordentlig vis, hvordan vi tilrettelægger noget sådant, så vi får så rigtige oplysninger som muligt.
Hele den virkelighed forbigår hr. Ole Stavad meget behændigt, for hr. Ole Stavad giver jo ikke selv nogen anvisning på, hvordan man skulle have grebet det her anderledes an.
Det er sådan set logikkens love, der har talt her, og hr. Ole Stavad ved lige så godt som jeg, at det ikke lader sig gøre at lave nye regnestykker på det her, fordi udligningsreformen, sådan som det også fremgår af det materiale, som Folketinget har haft til rådighed, da man traf beslutningen, hviler på nogle konsistente regnestykker, hvor der indgår fem forskellige faktorer, hvoraf nogle er baseret på nogle DUT-aftaler, der er indgået mellem regeringen, KL og Amtsrådsforeningen på baggrund af en kortlægning af, hvordan de amtskommunale udgifter fordelte sig i 2003.
Det lader sig ikke gøre at fremskrive det og lave en ny beregning på det, for der kan meget vel være sket det – og det er jo også noget af det, artiklen kredser om – at når en kommune har indbudgetteret en udgift, der tidligere har været amtskommunal, så har den gjort det på et andet omkostningsniveau end det omkostningsniveau, amtet havde.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Spm. nr. US 19