runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Jeg spørger, hvorfor man i det hele taget kommer med det forslag her, for det er jo sådan set, som ministeren selv bekræfter, et forslag om at løbe åbne døre ind.
Og det kan man, synes jeg, med god grund spørge om, hvorfor man gør i en tid, hvor antallet af deltidsjob går ned.
Jeg spurgte også til - og fru Anne-Marie Melgaard har jo vældig godt belyst, hvad det handler om - hvad man kan leve af i forhold til sit arbejde og den tid, man er på arbejde.
Og så kommer det næste spørgsmål, og det er: Når man bliver sat ned i tid, så findes der nogle rettigheder omkring supplerende dagpenge, og jeg fik ingen svar af ministeren på, hvordan man ser udviklingen i forhold til det, hvis der er flere, der kommer på deltid.
Ole Vagn Christensen (S), 2002-02-27:
Jeg må jo sige, jeg fik ikke noget svar.
Og alligevel fik jeg en lektie om forskellen mellem Socialdemokratiet og Venstre.
Jeg vil så gerne spørge lidt mere kontant.
Nu har jeg jo selv stået i de dér forhandlingssituationer på en arbejdsplads ved det, at jeg har været tillidsmand igennem 18 år.
Bekymrer det ikke - nej, det gør det ikke, det er jo ikke et udtryk, vi skal bruge her.
Men den situation, at man gennem lovgivning vil tvinge igennem, at mennesker kan sige: Nu vil vi have det her på tværs af alle andre mennesker på den samme arbejdsplads, kan den ikke medføre, at de andres frihed bliver beskåret, fordi man ikke er i stand til at levere det produkt at være konkurrencedygtig? Med andre ord: Er man ikke her ved at røre ved noget, hvor det var bedre, at det var parterne, der fandt ud af, hvordan de kunne håndtere de her ting ud fra de arbejdsmarkedsmæssige forhold, de står i? Jeg har jo selv været i den situation...
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Jeg tror såmænd ikke, det er ministerens pædagogiske evner, der er problemet i den sag her.
Det er, når ministeren konkluderer, at vi har problemer.
For når jeg siger, at vi har problemer i forhold til den ret, man udstyrer arbejdsgiveren med, så er det, fordi man går ind og blander sig i et hidtil uset omfang i aftaleretten her.
Det er jo ikke sådan, at hvis nu arbejdsgiveren ønsker, at den enkelte skal gå på deltid, jamen det kan man så ikke gøre, og man kan heller ikke gøre det den anden vej.
Det er derfor, det er underligt, hvorfor man i det hele taget vil blande sig i det.
Men konklusionen er altså, sådan som vi vurderer det, at arbejdsgiveren får en mulighed for at lægge pres på vedkommende, for hvis man så ikke accepterer det, arbejdsgiveren foreslår, kan man risikere at blive afskediget og så skal man bagefter til at bedyre sin egen uskyld.
Det er den mulighed, man indfører i det her for blot 4-6 pct. af området.
Det er det, der er uhørt.
Anne-Marie Meldgaard (S), 2002-02-27:
Beskæftigelsesministeren bekræfter mig faktisk i, at der her er tale om et ideologisk ridt.
Jeg vil så godt spørge beskæftigelsesministeren, om ministeriet og ministeren har modtaget et massivt krav fra typisk kvindefagforeninger, altså HK, KAD og FOA, om et forslag af den karakter, vi ser her i dag.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Og det er selvfølgelig i orden også i henhold til Folketingets behandling af de sager her og de spørgsmål, at regeringspartierne også kan stille spørgsmål til ministeren.
Men det fører nu ikke noget særligt med sig, at man står og bliver enig med sig selv.
Det, der er vigtigt i den her sag, er, om ministeren vil bekræfte, at her får arbejdsgiverne en ny mulighed for at afskedige folk.
Og det er i den forbindelse, at folk selv skal dokumentere, at det er en usaglig afskedigelse.
Vi har mig bekendt ingen steder i lovgivningen i dag, hvor der står noget om deltid.
Det er, hvad jeg betragter som utidig indblanding.
Normalt hører vi ude i forsamlingshusene det liberale parti sige noget om, at vi skal blande os mindst mulig fra statsmagtens side.
Det er derfor, det er så ubegribeligt, når der på 96 pct. af overenskomstområderne er adgang til det.
Og så kunne man måske nøjes med en henstilling, som hr. Ole Vagn Christensen var inde på tidligere.
Det her er jo kun en ret for arbejdsgiverne.
Det er jo ikke en ret den anden vej, til dem, der er på deltid til at gå på fuld tid.
»Kan ministeren bekræfte, at såfremt en lønmodtager afskediges, fordi den pågældende ikke vil gå på deltid, skal lønmodtageren selv bevise, at en afskedigelse er usaglig?«
Anne-Marie Meldgaard (S), 2002-02-27:
Hvad er det, de ikke har fået lov til?
Og hvis de har fået nej, hvem er det så, der forhindrer dem i det?
Kan ministeren ikke lægge sådan nogle helt konkrete og faktuelle ting på bordet her, for jeg synes, det er mystisk, at der er så stort og massivt et krav fra enkelte personer om det her lovforslag.
Charlotte Antonsen (V), 2002-02-27:
Jeg vil blot bede ministeren bekræfte, at forslaget her ikke giver nogen som helst nye muligheder for usaglige afskedigelser.
Det ændrer forslaget her intet ved.
Når vi så taler om økonomi og pres, så vil jeg godt bede beskæftigelsesministeren se en lille smule ud i fremtiden.
Er det ikke rigtigt, at den demografiske udvikling, hvor vi får færre og færre i den arbejdsduelige alder, logisk set betyder, at hvis der kommer pres på nogen i denne her sag, så er det da pres for, at de mennesker, der er på deltid, går op og tager et fuldtidsjob, at det nok er den mere logiske konsekvens?
Det er vi så heller ikke så begejstrede for, og derfor er det naturligvis vigtigt, at det er lønmodtager og arbejdsgiver, der i fællesskab betaler, men at presset ikke vil komme til, at man skal forlade arbejdsmarkedet.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
Det, jeg gerne vil kæmpe for, er at hjælpe det enkelte menneske til at kunne indrette sit liv, sådan som den pågældende selv ønsker. For mig er det ikke afgørende, om det er mange mennesker, der kommer i klemme, eller om det er få mennesker, der kommer i klemme.
Det er jo en simpel retfærdighedshandling.
Tallet på de 6 pct. vedrører de direkte overenskomster.
Derudover foreligger der en hel del andre aftaler på virksomhederne, f.eks. at deltidsbeskæftigelse kun er noget, man kan anvende for nyansatte osv., osv.
Der findes sikkert et hav af bestemmelser på det her område.
Men jeg betragter det som en hæder for mit virke, at det, der står som overskrift over de ting, jeg foretager mig, er, at det er af hensyn til det enkelte menneske, som kommer i klemme i systemet, og som jeg meget gerne vil give en mulighed for at kunne indrette sig, sådan som man selv ønsker.
Jeg bliver hånet for, at der er ideologi i det her forslag.
Svaret må være: Ja, det er der så!
For det er det enkelte menneske, det drejer sig om her, snarere end en eller anden fagforening, en eller anden organisation eller en eller anden arbejdsgiverforening.
Der må jeg sige, at der banker mit hjerte altså mere for det enkelte menneske.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Om sagen er stor eller lille, om den kan bære et lovforslag, skal regeringen selvfølgelig selv afgøre.
Jeg har tidligere brugt udtrykket at løbe åbne døre ind, for i de tal, jeg har - der har været to tal fremme, det er 4 eller 6 pct., der er tilbage på arbejdsmarkedet, der ikke er omfattet - er det 400.000, der arbejder på deltid.
Jeg synes, sagen er lille, og at man burde lade den ligge.
Jeg synes ikke, at det tjener regeringen til ære, at den blander sig i den danske model.
gerne vil have, at den enkelte medarbejder og arbejdsgiveren kan aftale deltid.
Det er der mange, der gør i dag, der så har en ret til at få supplerende understøttelse.
Men den er jo begrænset af 52 uger inden for 72.
Og hvad sker der med de folk?
Ja, de bliver fyret.
Efter de har været på understøttelse i 52 uger og har arbejdet på deltid, så bliver de fyret. Jeg tror, der er masser af lønmodtagere, der synes, at det er et større problem end det, regeringen forsøger at løse her, som ikke er et eksisterende problem.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
Jeg savner fra spørgernes side, at man må gøre op med sig selv, om det er et stort problem eller et lille problem.
Diskussionen kører hele tiden ad to spor.
Nu antyder fru Meldgaard, at det er et meget lille problem, vi sidder med her, og at det sådan set er latterligt, at jeg tager det op.
Så er mit naturlige modspørgsmål: Hvis det er tilfældet, hvorfor kan vi så ikke bare løse det, hvis det er så lille et problem, at ingen kan få øje på det?
Men det er jo det store skyts, der køres ind i det her spørgsmål.
Nu tror jeg, vi er ved at bevæge os ind i det efterfølgende spørgsmål, for det, fru Anne-Marie Meldgaard efterlyser, er nogle konkrete eksempler.
Men jeg kan da godt sige, at jeg synes, at den SiD-rapport, der er lavet i september-oktober 2000, jo sådan set taler sit klare sprog: at 50 pct. af de adspurgte mener, at hindringen ligger i de kollektive overenskomster eller dertil knyttede aftaler, at hovedproblemet for deltidsbeskæftigelse synes at være arbejdsgivernes ønske om at få fuldtidsbeskæftigede. Jeg synes også, jeg har lyst til at citere fra KAD's fagblad Kvindernes Fagblad, hvor det jo så udmærket siges af f.eks. direktøren for Forenede Rengøring A/S og næstformand i Servicebranchens Arbejdsgiverforening: »Jeg tror, vi får svært ved at rekruttere og fastholde gode medarbejdere, hvis vi går efter deltidsansættelser.
Vi er nødt til at aftale arbejdstiden på medarbejdernes præmisser, og hvad de ønsker.
For at få en professionel branche må vi nemlig også arbejde professionelt«, osv.
Det gennemsyrer jo alle svarene på det her område, så jeg synes altså, at i det her tilfælde er der en meget velbegrundet årsag til, at vi vil tilsidesætte de aftaler, som både arbejdsgiverorganisationer og lønmodtagerorganisationer indgår, hvor de tilsidesætter det enkelte menneskes mulighed for at tilrettelægge sit eget liv.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Et følgende forløb kunne forekomme: En medarbejder, der er kommet lidt op i årene, har måske været udsat for en arbejdsulykke og er måske ikke hundrede procent effektiv.
Arbejdsgiveren synes så, at vedkommende burde gå ned i tid, men vedkommende har lyst til at være der; vedkommende er måske ikke så effektiv, som arbejdsgiveren synes han skal være.
Hvis man så kigger på de forhandlinger, vi har ført her, så har lønmodtageren ingen rettigheder, og vedkommende skal selv dokumentere sin uskyld.
Derfor er den person jo under pres.
Og nu får vi altså at vide her, at man godt kan rådføre sig med sin tillidsmand, men vedkommende har ingen ret til at bistå i forhandlingerne.
Hvis man eventuelt skal vende tilbage, hvor lang tid skal man være nede på deltid, og hvordan kommer man tilbage igen?
De forhold må den enkelte tillidsrepræsentant altså så ikke deltage i forhandlinger om.
Det er uhørt, fordi det er et indgreb i overenskomstsystemet.
Hvor man har en overenskomst, har man et talerør, og det er tillidsrepræsentanten.
Det er altså en regel her, som lovforslaget sætter ud af kraft.
Ole Vagn Christensen (S), 2002-02-27:
Nu bliver det mere og mere spændende, og det gør det jo ud fra, at nu har vi fået at vide, at der ikke er nogen lønmodtagerrettigheder.
Der er heller ingen rettigheder, der pålægger arbejdsgiveren at sige ja.
Men der skal foregå en forhandling.
Jeg må jo nok tage mig lidt sådan her og dér, når jeg hører de bemærkninger, der er kommet fra beskæftigelsesministeren.
Derfor vil jeg sige til ministeren, at der er for meget luft i det her.
Lad os nu holde os til en henstilling.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
Lovforslaget giver en lønmodtager ret til at indgå aftale om deltid med arbejdsgiveren uden at være bundet af nogen af de begrænsninger af indholdsmæssig eller proceduremæssig karakter, som måtte findes i eller udspringe af overenskomsterne.
Og man kan roligt sige, at det er der brug for, for lige netop på det punkt skal lønmodtageren ikke forvente nogen hjælp af sin fagforening.
I Politiken fra den 19. marts sidste år siger SiD's formand: »Det er selvfølgelig ærgerligt for den femtedel af vores medlemmer, der gerne ville arbejde mindre, men vi må nok erkende, at vi ikke kan tilfredsstille deres behov«.
Det er da utroligt, at landets største fagforening ikke vil hjælpe en femtedel af sine medlemmer med at få en kortere arbejdstid, hvis de måtte ønske det.
Og derfor vil vi give disse mennesker en hjælpende hånd.
Til sidst vil jeg blot understrege, at der naturligvis intet er, der forhindrer en lønmodtager i, inden han eller hun beslutter sig i denne her sag, at rådføre sig med tillidsrepræsentanten eller på anden måde inddrage dem i overvejelserne omkring det her spørgsmål. Så jeg vil også sige, at det heller ikke er sådan, hvis der måtte være eksempler på, at man bevidst undergraver f.eks. regler om arbejdsfordelingsaftaler osv., at det vil kunne blive betragtet som brud på overenskomsten.
Det her lovforslag er det enkelte menneskes ret til med sin arbejdsgiver, hvis såfremt ifald begge parter kan blive enige om det, at aftale en deltidsbeskæftigelse kortvarigt eller permanent.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
»Kan ministeren bekræfte, at lovforslaget om deltid giver adgang til at forhandle arbejdstid uden om lokale aftaler og uden noget retskrav på inddragelse af tillidsrepræsentanten?«
en valgfrihed.
Jeg spørger om retskrav, og så får jeg at vide, at der ingen retskrav er.
Det er ikke en ret for den enkelte til at gå på deltid, det er heller ikke en ret for arbejdsgiveren til at sende nogen på deltid.
Men så er spørgsmålet: Hvorfor laver man det så?
Så skal man jo til at forhandle.
Man siger jo, at man har respekt for forhandlingssystemet og den danske aftalemodel, hvorfor tror man så ikke, at parterne ude lokalt selv kan finde ud af at lave det her?
Derfor har jeg stillet mit spørgsmål.
I denne sammenhæng er det jo sådan, at hvis man i forbindelse med nedgang på virksomheden skal lave arbejdsfordelingsordninger osv., har man det i overenskomsterne i dag sådan, at man, hvis der er en tillidsmand på arbejdspladsen, skal forhandle dér.
I det system, man lægger op til her, får de faglige organisationer og den lovligt valgte tillidsrepræsentant, som medarbejderne har valgt, ingen indflydelse på den forhandlingssituation her.
Er det korrekt?
Jeg fik ikke så meget svar på det andet, så jeg prøver lige den anden vej rundt.
Jeg vil gerne have ministeren til at bekræfte, da man lægger meget vægt på det dér med frihed, om den enkelte har et retskrav til at gå på deltid.
Det vil jeg gerne have bekræftet.
Så har jeg også tidligere spurgt, om det her, når der er flere, der går på deltid, så ikke vil betyde noget i forhold
til arbejdsløshedsunderstøttelsen
For det siger alle høringssvarene at det vil gøre.
Og dernæst, når det så er sket - og det er et spørgsmål med hensyn til, at man er optaget af arbejdsudbud: De to ting må stride imod det andet, man har været ude i.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
På to punkter har organisationerne ikke magtet at løse deres opgave, og når jeg siger organisationerne, taler jeg om både arbejdsgiverorganisationer og lønmodtagerorganisationer.
Jeg har godt hørt en masse snak nu, efter der så er kommet et lovforslag om spørgsmålet.
Det andet spørgsmål, som organisationerne ikke magter, er at afskaffe eksklusivbestemmelserne på arbejdsmarkedet.
Og helt ærligt, det kan selvfølgelig godt være, at det kan være nogle vigtige aftaleprincipper, men nu har vi altså et Folketing, som vel også må varetage det enkelte menneskes interesse over for systemerne, og i denne forbindelse er arbejdsmarkedets parter altså systemer.
På de to punkter har regeringen taget initiativer.
Vi tager initiativ til at sikre retten for den enkelte lønmodtager til at aftale med sin arbejdsgiver at kunne gå på deltid, og vi har nedsat et udvalg, der skal kortlægge eksklusivbestemmelserne, og vi vil komme med et initiativ straks i det nye år med henblik på at afskaffe den slags bestemmelser i kollektivoverenskomster, i lokalaftaler og i skuffeaftaler.
Ole Vagn Christensen (S), 2002-02-27:
Vi fik jo igen sådan en ideologisk belæring.
Der er jo ikke tale om, at vi ikke vil være med til at hjælpe de sidste 6 pct.
Vi har været med til at hjælpe de 94 pct., ellers var vi jo ikke nået så langt.
Der har vi den opfattelse, at alle andre steder er man nået frem til gennem forhandling og gennem aftaler at finde de rigtige systemer.
Det er ikke noget, nogen har fået trukket ned over ørerne via lovgivning.
Derfor er vi af den opfattelse, at det vil være en god ting, hvis vi i samlet flok kunne henstille til parterne ved de kommende overenskomstforhandlinger at få løst det her med de 6 pct. og så trække sådan et lovforslag tilbage.
For det, der må være sagen, må vel være, at vi når målet, og ikke, at vi står her og har nogle ideologiske fægtninger.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Jeg vil gerne have, at ministeren bekræfter det, som fru Charlotte Antonsen sagde, nemlig at det, der var mest sandsynligt, var, at der kom et pres fra dem, der allerede
var på deltid, til at gå på fuld tid, og jeg vil selvfølgelig gerne have at vide, hvor det står henne i lovforslaget.
For en af vores alvorligste anker, når vi diskuterer begrebet frihed, er: Hvem er det, der har retten til den der frihed?
Mig bekendt gælder den ret altså ikke, hvis der er nogle, som er på deltid, der vil være på fuld tid.
De fleste mennesker, jeg har mødt i dette land, har anket over, at man ikke har den ret til at gå fra deltid op på fuld tid.
Og så vil jeg sige med hensyn til ledelsesretten: Jamen det er jo det, der ligger i aftalesystemet; helt fra 1899 fik arbejdsgiverne retten til at lede og fordele, og lønmodtagerne fik retten til at konflikte.
Og derfor har man nået frem til de aftaler, som man har i dag på arbejdsmarkedet.
Jeg har ikke fået nogen begrundelse for, hvorfor regeringen vil gribe ind i det forhold.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
Skurrer det ikke i ørerne, at man accepterer, at et mindretal ikke har en ret, som flertallet har?
For mig er det himmelråbende, at vi skal opleve, at man argumenterer for organisationerne og vil nægte folk en ret.
For at sætte denne her diskussion lidt i relief med hensyn til, hvilke vederstyggeligheder der skal overgå lønmodtagerne, så vil jeg igen henvise til undersøgelsen af SiD'erne, som siger, og jeg henviser til side 42 i den undersøgelse, at langt størstedelen af de medlemmer, der ønsker færre timer, oplever arbejdsgiverens behov for deres arbejdskraft som den væsentligste hindring for at komme på nedsat tid.
Det er jo det omvendte af, hvad vi hører her i salen,
som argument - her er det altså arbejdsgiverne
Og det er altså SiD's egen undersøgelse: Her er det arbejdsgiverne, der er den største hindring.
Så mon ikke sandheden er den, som fru Charlotte Antonsen nævnte før, at demografien og udviklingen snarere går i retning af, at der bliver brug for flere fuldtidsbeskæftigede, og at det er den vej, det går.
Må jeg så bare sige: Det ændrer ikke min principielle stilling.
For der er mennesker her i samfundet, som har brug for at indrette sig på en anden måde end flertallet, og det er jo dem, vi skal imødekomme.
Og ud fra det kan jeg slet ikke forstå det.
Der er en afgrund til forskel fra det menneskesyn, de socialdemokratiske medlemmer fremfører her, for det er jo hensyn til tillidsmanden, det er hensyn til fagforeningen, det er hensyn til organisationen og sågar hensyn til Arbejdsgiverforeningen og arbejdsgiverunderorganisationerne.
Jeg varetager ingen af de hensyn.
Jeg varetager det enkelte menneskes interesse i den sag.
Ole Vagn Christensen (S), 2002-02-27:
Nu ved jeg ikke, hvad det er for nogle forvirrede signaler, der kommer derovre fra den anden side, men i hvert fald kunne jeg godt tænke mig at vide: Hvor er der en anden lovgivning, der giver arbejdsgiveren den her ret?
Mig bekendt findes der ikke nogen eksempler på, at man har lavet lovgivning for overenskomster, andet end når der har været tale om, at der har været konflikter i det her land.
Derfor synes jeg, at det er en underlig diskussion, som man prøver på her at forvirre en god, saglig diskussion med, og jeg vil godt vende tilbage til det spørgsmål, som hr. Bjarne Laustsen har stillet: Kan det virkelig være rigtigt, at man for første gang vil ødelægge det for parterne at have et godt samarbejde omkring tilrettelæggelse af løn og arbejdstid, fordi der mangler 6 pct.?
Det kan da ikke være virkelighedens verden, at det er det billede, man vil lægge op til.
Det bør da være sådan, at man bør anerkende, at det da er dejligt at se, at der er 94 pct., der har nået det, og at man gerne vil henstille til, at de sidste 6 pct. når det ved de kommende overenskomstforhandlinger.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
Det kan jo være, at der er nogle, der får lyst til at komme ud på arbejdsmarkedet, fordi man kan få en deltidsbeskæftigelse. Der kan være andre, der går ud af arbejdsmarkedet, fordi de ønsker deltidsbeskæftigelse.
Med hensyn til om det er et retskrav, må jeg sige, at det, vi har fremsat, vores beskedne forslag, jo kun er en aftalemodel, nemlig at den giver ret til, at den enkelte lønmodtager og den enkelte arbejdsgiver kan aftale dette, hvis de er enige om det.
Men er der sammenfaldende interesser, hvis man godt kan se, at her vil det være en fornuftig ting, at den pågældende lønmodtager har deltidsbeskæftigelse, så åbner det her lovforslag mulighed for den ret. Så synes jeg stadig, at argumentationen lyder mærkelig.
Det er ikke en hensyntagen til det enkelte menneske, vi snakker om her, men til nogle organisationer og en eller anden tillidsmands modvilje mod eller sympati for, om en deltidsbeskæftigelse kan lade sig gøre.
Jeg synes, at en ansvarlig regering og Folketinget her må prøve at give mennesker de størst mulige frihedsgrader.
Når jeg hører den tale, der føres her, er det, som om valgfrihed er noget negativt, som om det, vi taler om her, er et fy-ord.
Personlig betragter jeg det som en kæmpe fordel, at mennesker selv kan indrette sig, som de vil, og det er sådan set ledestjernen i det, vi foretager os. Hermed sluttede spørgsmålet.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Men jeg synes bare, jeg lige mangler at finde ud af, hvor langt det rækker.
Det, jeg ved omkring a-kasse-lovgivningen, er, at muligheden for at få supplerende understøttelse kun er 52 uger inden for 70 uger.
Så det, ministeren gør, er altså at fremsætte et lovforslag, hvor der er en begrænset varighed på 52 uger, fordi der er den blokering.
Så spørger jeg efter: Er det så en regel, man vil fjerne, for det bliver jo et frihedsproblem for den enkelte, at man ikke kan fortsætte på deltid ud over de 52 uger?
Og hvad har man i øvrigt tænkt sig at gøre ved det, for det må være et reelt problem? Men det forholder sig måske sådan, at de folk, der bliver tvunget delvis ned i tid, ved at man laver den her aftale, fordi man udstyrer arbejdsgiveren med en ret, slet ikke kan få supplerende understøttelse?
Gitte Lillelund Bech (V), 2002-02-28:
Til hr. Frank Jensen vil jeg sige, at den røde lampe lyste, så jeg nåede ikke den sidste del af mit svar.
Men jeg vil gerne fortsætte svaret til hr. Frank Jensen.
For mig at se
drejer det sig om at tage fat i vejledningen, for lige netop i det konkrete eksempel, som hr. Frank Jensen henviste til, var det helt tydeligt, helt klart - og det lagde den unge pige heller ikke skjul på - at vejledningen og kontakten med en voksen vejleder, der kunne understøtte uddannelsesvalget, faktisk havde været dét, der havde flyttet noget.
Derfor ønsker vi fra Venstres side at støtte vejledningen.
Men jeg må også sige, at det er altså Venstres politik, at man ikke på baggrund af enkelteksempler skal fastholde eksisterende uddannelsestilbud og sige: Vi må hellere sørge for at fastholde den fri ungdomsuddannelse, for her er et enkelt godt eksempel, hvor man ellers kunne have sine tvivl om, hvorvidt hun kunne komme videre.
Det kan godt være, det er den måde, Socialdemokratiet ønsker at lovgive på, men det ønsker vi ikke fra Venstres side.
Der er mange, der spørger til den fri ungdomsuddannelse, har jeg bemærket, og jeg kan sige til fru Marianne Jelved, at med hensyn til hvad der er kommet af nyt, siden den fri ungdomsuddannelse blev oprettet, har vi rent faktisk haft en erhvervsuddannelsesreform, siden den fri ungdomsuddannelse blev oprettet.
Derfor vil jeg sige, at der er altså sket væsentlige ændringer med bl.a. erhvervsuddannelsessystemet, siden den fri ungdomsuddannelse
blev oprettet.