Line Barfod (EL), 2003-06-03:
En afslutningsdebat lægger jo op til, at man gør status, og derfor har jeg tænkt over, hvad det egentlig er for en regering, vi har haft i Danmark i de sidste snart 2 år.
Vi har en statsminister, der måtte gå af på grund af kreativ bogføring, sidste gang han var minister.
Han lod pengene fosse ud af statskassen, og det gør de også nu, hvor han igen er blevet minister.
Vi har en finansminister, der har givet forkerte oplysninger til offentlige myndigheder og dermed har fået lov til at opkøbe gårde og få
offentlig støtte, som han ellers ikke var berettiget til.
Vi har en finansminister og en indenrigs- og sundhedsminister, hvis gøren og laden i Farumsagen nu skal undersøges af en undersøgelseskommission.
Vi har en justitsminister, hvis gøren og laden i Dan Lynge-sagen nu skal undersøges af en undersøgelseskommission, og som tidligere har fået en kraftig næse af Folketingets Retsudvalg for sin håndtering af hærchefsagen.
Vi har en skatteminister, der har fået en kraftig næse af Folketingets Skatteudvalg for at hemmeligholde høringssvar og give vildledende oplysninger til Folketinget.
Vi har en kirkeminister, der er sat under administration, bl.a. på grund af kreativ bogføring, og som nu er genstand for en større undersøgelse.
Det er ikke en regering, man har lyst til at fremhæve som et lysende eksempel på demokratiets lyksaligheder
, så hvis man vil have optimismen tilbage, må man se uden for de tykke mure.
I november sidste år var over en halv million mennesker på gaden i Firenze for at demonstrere for en ny verdensorden, hvor hensynet til mennesker kommer først.
I januar mødtes over 100.000 repræsentanter for alle mulige foreninger og bevægelser fra hele verden i Porto Alegre i Brasilien for at diskutere, hvordan man kan opbygge en ny verdensorden.
I februar var der de største fredsdemonstrationer nogen sinde over hele verden.
Mange amerikanere har deltaget i fredsdemonstrationer og har også på mange måder vist deres modstand mod den krig mod Irak, der blev ført i deres navn, og mange amerikanere har med undren spurgt: Hvordan er vores olie havnet under deres sand?
I FN var der så mange lande, der ikke ville være med til USA's angrebskrig og hverken lod sig presse af USA's trusler eller af deres løfter om penge, at FN ikke gik med til den ulovlige krig.
Desværre valgte USA alligevel at gå i krig, og den danske statsminister, der ville være indehaver af europamesterskabet som Voice of America, hvis det ikke lige var for Blair, valgte at gå med i angrebskrigen.
Før krigen blev det sagt, at krigen var nødvendig for at forsvare USA, fordi Irak havde masseødelæggelsesvåben og forbindelser med terroristerne i Al-Qaeda.
Men indtil nu er der ikke kommet ét eneste bevis.
Saddam Hussein er væltet, og det er jo altid et fremskridt at komme af med en diktator, men i stedet er der kommet en besættelse, der intet har med demokrati at gøre.
Da Danmark blev befriet efter 5 års tysk besættelse, var der mange, der svor: Aldrig mere en ny besættelse af Danmark.
Men tiden er skiftet.
Nu er det Danmark, der er besættelsesmagt, og dermed er Danmark medansvarlig for, at der skydes på demonstranter, og at fanger udsættes for tortur.
Mange har været på banen for at sige, at når nu USA er en så stærk supermagt, må vi styrke EU, så det kan kæmpe imod USA.
Men den vej er farlig.
Vi har tidligere set, hvor galt det kan gå, når to supermagter kæmper mod hinanden på en lang række områder.
I stedet er der behov for, at vi får styrket folkenes magt, og at vi får opbygget den internationale retsorden, også selv om USA's regering ikke vil være med.
Hvis presset fra resten af verdens lande og fra USA's egen befolkning efterhånden bliver tilstrækkelig stort, må også USA gå med en dag.
Den Internationale Straffedomstol kan snart påbegynde sit arbejde, og krigsforbrydersagerne mod de tidligere ledere fra Eksjugoslavien er i fuld gang.
Det er store skridt mod opbygningen af en international retsorden, men desværre sker der samtidig store tilbageskridt med hensyn til retssikkerheden.
Både i Danmark og i de fleste andre vestlige lande er der indført en række retssikkerhedsmæssige stramninger, der ville have været utænkelige for få år siden, og det er helt fundamentale retsprincipper, der nu sættes ud af kraft. Med den europæiske arrestordre er EU blevet til ét retligt område, så man nu kan udleveres fra det ene land til det andet og skal vide, hvad der er strafbart i samtlige 15, snart 25 EU-lande.
Med rockerloven indføres hemmelig retspleje, så man kan blive dømt på baggrund af oplysninger fra en person, man ikke ved hvem er, og uden at man selv eller ens forsvarer kan få adgang til alle oplysningerne i sagen.
Det har fået de ellers så besindige og samfundsbevarende dommere til at advare om, at dette ikke hører hjemme i en retsstat, og nogle dommere har fundet det nødvendigt at sige helt fra over for at skulle bruge en sådan lov i deres retssale.
Der er faktisk tale om, at regeringen har fremkaldt en forfatningskrise, når dommerne siger så stærkt fra over for en lov.
Men det får ikke regeringen eller Socialdemokraterne til at tøve.
Retssikkerheden skal udhules for enhver pris, og også her ser man tydeligt, at statsministeren er Voice of America, selv om han endnu ikke er gået helt så langt som Bush, der har spærret folk inde på Guantánamobasen uden at stille dem for en dommer.
Men statsministeren har ikke fundet, at der var grund til at kritisere USA for at bryde de internationale konventioner.
Der er også andre, som har fået magt.
Dansk Folkeparti er jo blevet et parti med indflydelse, men magten har en pris, som hr. Thulesen Dahl belærte mig og omverdenen om.
Der skal betales en pris, når Dansk Folkeparti får magt, og det er velfærden og de ældre, der betaler prisen. Her i Folketinget bedyrer skiftende ordførere fra partiet jævnligt, hvor sociale de er, hvor bekymrede for de ældre de er, og hvor meget de gør for de ældre.
I pressen, i breve og her i salen er hr. Thulesen Dahl sprunget fra den ene bortforklaring og undskyldning til den anden: så var vores tal politisk bestillingsarbejde, hvilket i Dansk Folkepartis øjne åbenbart var belastende; så ville hr. Thulesen Dahl regne på tallene, men i over 3 uger fik han ikke noget facit; så fremlagde hr. Thulesen Dahl en liste på ni kommuner med fejl, men en gennemgang viste, at det var hans evne til at læse indenad, der fejlede noget; så ville hr. Thulesen Dahl ikke diskutere med os, så ville han gerne, og så ville han ikke alligevel.
Om hr. Thulesen Dahl stadig slingrer, eller om han allerede ligger og bider i græsset, skal jeg lade andre om at vurdere.
Men hans forhindringsløb har i hvert fald ikke været noget kønt syn, og det er det billede af Dansk Folkeparti, der står tilbage, heller ikke.
Det er et parti, der ligner alle de andre nedskæringspartier: ansvarligt over for regering og byrådskolleger og uansvarligt over for de ældre borgere, villigt til at løbe fra ethvert valgløfte og parat til at skære ned på velfærden, hvis det er prisen for at få magt.
I disse dage ser vi, hvordan arbejdsløsheden stiger.
Hver eneste dag hører vi om nye fyringer, og det er ikke kun et problem for samfundsøkonomien, men også for de mennesker, der bliver ramt, både de fyrede selv og deres familier.
Forleden var det porcelænsfabrikken Royal Copenhagen, der fyrede 175 mennesker.
Gennemsnitsalderen blandt de fyrede er lidt over 50 år, og der er desværre ikke udsigt til, at mere end halvdelen af dem kommer i arbejde igen.
Trods regeringens pæne ord om det grå guld er virkeligheden jo, at det er næsten umuligt at få arbejde, hvis man bliver arbejdsløs, når man er over 50 år.
Vi har fra Enhedslistens side fremlagt en beskæftigelsesplan, der vil skaffe over 30.000 flere i arbejde.
Det er jo en absurd situation, at arbejdsløsheden blandt bygningsarbejderne eksploderer, samtidig med at mange mennesker er boligløse, og det er lige så absurd, at så mange mennesker bliver nedslidt af at skulle løbe alt for hurtigt på deres arbejde, samtidig med at andre bliver syge af at gå arbejdsløse. Enhedslisten foreslår, at vi erstatter den nuværende vækst i antallet af nedslidte og arbejdsløse med en vækst i antallet af glade mennesker.
Både de mennesker, der kommer i arbejde, de, der ikke længere skal løbe helt så hurtigt, fordi der bliver flere om arbejdet, og de mange børn, ældre og syge, der kan få en bedre velfærd, vil blive gladere.
Det er nærmest forbryderisk, at vi lader så mange gå ledige, samtidig med at børn ikke kan få omsorg nok fra pædagoger, at skoleelever ikke kan få tid nok sammen med læreren, og at ældre ikke har en hjemmehjælper, der har tid til at holde lidt i hånd, når der er behov for dét.
Kommuner og amter har råbt så højt som aldrig før om, at regeringens velfærdsløfter ikke hænger sammen med de alt for stramme økonomiske rammer.
Også mange borgerlige borgmestre har sagt fra over for regeringen, og forhåbentlig lykkes det at skabe et så stort pres på de kommunale forhandlere, at de siger nej til at indgå en aftale, hvis der ikke bliver givet økonomisk mulighed for en ordentlig velfærd.
Men man kan frygte, at regeringen i stedet går den modsatte vej og skærer på kravene til velfærden.
Vi har allerede set, hvordan socialministeren har givet mulighed for øget magtanvendelse og elektronisk overvågning af de ældre, så personalet på plejehjemmene kan skæres ned, og i den hemmelige rapport om handicapområdet, som blev lækket til pressen, er der forslag om at samle de handicappede på store institutioner med elektronisk overvågning for at spare personale.
Mon ikke mange vælgere stadig kan huske V's og K's løfter under valgkampen: »Mennesket før systemet, væk med stregkoder og minuttyranni«.
V og K vil helt klart helst glemme de løfter, for det, der nu lægges op til, er en menneskefjendsk politik.
Det er systemet før mennesket.
På trods af at Danmark er et af de rigeste lande i verden, på trods af at de multinationale firmaer kunne bidrage med milliarder til velfærden, hvis man krævede, at de betalte skat i Danmark, er velfærden nu ved at blive skåret ned.
Regeringen og Dansk Folkeparti sætter hensynet til profit og marked over mennesker.
De almene boliger skal sælges, så de, der ikke har råd til millionvillaer, vil få færre valgmuligheder og længere ventelister.
Der spildes 0,5 mia. kr. på at gennemtvinge, at private kan tjene penge på hjemmehjælp, selv om næsten ingen ældre ønsker at benytte tilbuddet og hellere ville have flere timers hjemmehjælp.
Sundhedsvæsenet gøres til et marked, hvor de bedste reklamer vinder, mens patienterne taber, og der lukkes og sælges sygehuse over hele landet.
I Midt- og Vestjylland lider pendlerne under udliciteringen til Arriva.
Bornholmerne skal ikke længere kunne sejle til København.
Man skal nu betale for at få en voksenuddannelse, og på gymnasierne lægges der op til større klasser.
Flygtninge, indvandrere og unge får en så lav ydelse, at de ikke kan leve af den.
Selv børnepasningen skal der nu tjenes penge på, og børnene skal allerede fra børnehaven lære, at har du penge, så kan du få mad, og har du ingen, så må du se på. Regeringen har tydeligvis stadig intet lært af Farum.
Sagen viser ellers tydeligt, hvor galt det går for både økonomien og demokratiet, når det meste bliver udliciteret og unddraget demokratisk kontrol og styring.
Langt de fleste mennesker i Danmark ønsker ikke privatiseringer og markedsgørelse, men ønsker fortsat fællessolidariske løsninger.
Selv en Venstreborgmester er klar over det, for som Ejgil W. Rasmussen, formand for Kommunernes Landsforening, udtrykker det: »Hovedparten af befolkningen vil have kommunen til at tage sig af de ting, der skal drives i fællesskab.«
Der er behov for, at vi nu sætter en ny dagsorden.
De offentligt ansatte har de mest ansvarsfulde job, de tager sig af vore børn, syge og gamle, de sørger for, at vort skrald bliver fjernet og vore veje vedligeholdt.
De er afgørende for, at vort samfund fungerer.
Da ISS og andre private firmaer fik lov til at overtage nogle børnehaver og plejehjem, troede de, at de kunne tjene penge på det, fordi de troede på myten om de ineffektive offentligt ansatte.
Men de opdagede, at de offentligt ansatte i Danmark arbejder så effektivt, at de ikke kunne tjene penge, hvis kvaliteten skulle holdes, så ISS og de andre har nu trukket sig ud igen de fleste steder. Men på nogle områder er de private blevet.
Det er dér, hvor der er penge i udlicitering, og det er der, når de private kan forringe arbejdsmiljøet.
Det har de fået lov til på rengøringsområdet, hvor de ansatte simpelt hen ikke kan nå at gøre rent på den afsatte tid, og i den kollektive trafik, hvor buschaufførerne ikke kan overholde køreplanerne og ikke engang har tid til en tissepause.
I stedet betaler samfundet regningen - ikke kun i form af dårligere velfærd, men også som følge af de mange syge og nedslidte medarbejdere.
Vi vil give de ansatte og brugerne ret til selv at tilrettelægge arbejdet.
Vi vil ansætte nogle af de alt for mange arbejdsløse og fordele arbejdet, så man ikke bliver nedslidt, og borgerne kan få en ordentlig velfærd, og vi vil have glade mennesker i stedet for nedslidte og arbejdsløse mennesker.