Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-02-23:
Rammerne lagde vi jo i Helsingfors sidste år i december måned.
Det var dér, vi besluttede at indkalde til konferencen her i februar måned i år.
Det var dér, vi slog fast - og det er også noget, der er meget vigtigt - at forhandlingerne skal afsluttes inden årets udgang, for på den måde kan vi sikre, at vi har gjort vores hjemmearbejde, og at vi for vort vedkommende er færdige til at modtage de første lande - det er ikke sikkert, de kommer på det tidspunkt, men alligevel - fra 1. januar 2003.
Vi synes i den danske regering, at det er meget vigtigt, at den tidsplan holder.
Det er vigtigt, at vi holder tempoet
i udvidelsesprocessen
Det kræver, at vi gør vores hjemmearbejde færdigt, og det vil vi fra den danske regerings side gøre alt for at gøre.
Nu er det hele lagt til rette, og vi vil arbejde hårdt for, at eu forhandler med alle de centrale østeuropæiske lande på én gang, og det har vi arbejdet hårdt for længe.
Dertil er vi nu kommet.
Men det er, som jeg sagde, vigtigt, at vi holder tidsplanen, og for at kunne holde tidsplanen tror jeg, at det er vigtigt, at vi ikke kommer med for mange temaer, altså at vi prøver at begrænse os til det, der er vigtigst for EU's udvidelse.
Det var det, vi ikke fik klaret i Amsterdam i forbindelse med vores nye traktat.
Vi gjorde en række fremskridt med Amsterdamtraktaten, men der var spørgsmål, der hang, som det hedder, som ikke blev løst.
Derfor skal vi koncentrere os om stemmevægtene i vores ministerråd, og vi skal koncentrere os om Kommissionens sammensætning.
Vi skal kort sagt koncentrere os om lige præcis de spørgsmål, der er vigtige for, at vores projekt, et helt og udelt, fredeligt Europa, kan blive en realitet.
Det var vi allerede i Amsterdam.
Det er vi også nu igen.
Vi havde lejlighed til at holde en række møder og have drøftelser med Folketingets partier, og på det grundlag kunne vi fremlægge vores forhandlingsgrundlag, som vi offentliggjorde den 2. februar i år og efterfølgende sendte til Europaudvalget.
Regeringens holdning er klar og konstruktiv.
Vi er enormt stærke tilhængere af udvidelsen, og derfor er vi også stærke tilhængere af at få de spørgsmål, jeg har nævnt, løst så hurtigt som muligt.
Men de løsninger, vi så skal finde, skal vi helst finde på nogle grundlæggende, fundamentale, principper.
Lad mig nævne tre: For det første: Når det gælder stemmevægtene, bør vi ikke kunne forrykke den samlede balance mellem medlemslandene.
Vi må så se på de problemer, der rejser sig, efterhånden som EU's medlemstal bliver forøget, men der skal ikke laves om på, at EU er et samarbejde mellem ligeværdige parter, mellem ligeberettigede parter.
For det andet: Det samlede resultat bør heller ikke forrykke balancen mellem institutionerne, altså Ministerrådet, Kommissionen og Parlamentet.
Det udelukker naturligvis ikke, at vi er parate til at se på procedurerne for Europa-Parlamentets inddragelse i arbejdsprocessen, men EU's grundlæggende karakter af at være et mellemstatsligt samarbejde, hvor landene i frivillig forståelse afgiver selvbestemmelse til en del til Fællesskabet, bør ikke ændre karakter.
For det tredje og sidste
skal balancen mellem Europa på den ene side og respekten for medlemslandene på den anden side heller ikke forrykkes.
Derfor skal konferencen ikke først og fremmest handle om at flytte ny kompetence fra det enkelte land over på det europæiske niveau.
Fokus er og må blive sat på institutionerne og deres måde at fungere på.
Det er altså ikke så meget nye opgaver til EU, men at få løst de udestående spørgsmål, der er vigtige for, at EU's udvidelse nu kan tage fart.
De danske forbehold, siger jeg for god ordens skyld, er jo ikke til forhandling på regeringskonferencen.
De er fastlagt ved en folkeafstemning og kan kun ændres ved en folkeafstemning af den danske befolkning.
Men hvordan kommer vi så videre herfra?
Kan der ikke komme andre emner på dagsordenen på regeringskonferencen end dem, den danske regering lægger op til?
Dertil er svaret: Jo, det kan der.
Selvfølgelig kan der det.
Det følger direkte af Traktaten, som vi har i dag.
Ethvert land kan faktisk indtil i sidste øjeblik på eget initiativ komme med nye forslag.
Der skal rapporteres i juni måned, og dér kan og skal man foreslå yderligere emner, hvis man finder dem.
Sådan er spillereglerne.
Hvis vi skal vurdere de foreløbige meldinger, vi har fået fra medlemslandene, så er der en betydelig vilje til at fastholde en begrænset dagsorden for regeringskonferencen.
Det er den vilje, som er kommet til udtryk på topmødet og i dets konklusioner i Helsingfors, men der er også interesse
for andre emner end dem, der allerede nu er sat på dagsordenen.
Lad mig for god ordens skyld nævne tre emner: For det første fleksibiliteten eller det, som andre kalder det forstærkede samarbejde: Her er der en række lande, som gerne vil lette betingelserne for at iværksætte et sådant samarbejde.
Det var en diskussion, som vi også havde oppe i Amsterdam, og erfaringerne fra dengang viser os, at en sådan diskussion meget nemt bliver tidkrævende, og at den dermed kan tage noget af opmærksomheden fra løsningen af de vigtige spørgsmål, jeg var inde på lige før.
Regeringen ser derfor stadig væk ikke noget særskilt behov for generelt at genåbne Amsterdamtraktatens bestemmelser på dette punkt.
Det andet tema, jeg godt vil nævne, er den europæiske krisestyring: Drøftelserne herom foregår i et parallelt spor og vil ikke som udgangspunkt blive en del af regeringskonferencen.
Men det kan naturligvis ikke udelukkes, at drøftelserne munder ud i ønsker om justeringer i Traktaten for at afspejle det, man kan blive enig om.
Derfor vil regeringen meget nøje følge udviklingen på dette område og deltage aktivt i alle drøftelserne for at sikre de danske interesser og synspunkter i det videre arbejde, selvsagt med fuld respekt for de danske forbehold.
Det tredje og sidste tema, jeg vil nævne, er EU-charteret om grundlæggende rettigheder: Danmark er gået aktivt og konstruktivt ind i arbejdet med charteret.
Det er vigtigt at vise, at EU er til for borgerne, og at borgerne har rettigheder i forhold til EU's institutioner.
Men efter dansk opfattelse bør charteret være et politisk dokument.
Det er efter vores vurdering den bedste måde til at sikre, at der ikke opstår unødvendige komplikationer, f.eks. i forhold til EU's menneskerettighedskonvention.
Også på dette punkt foregår der drøftelser i et parallelt spor, og det er dermed ikke udgangspunkt for en del af regeringskonferencen.
Lad mig slutte med en enkelt betragtning om regeringens forhandlingsgrundlag
: Det er naturligvis kun en ramme.
Det er et dokument, som fastslår nogle principper og nogle danske hovedønsker på konferencen, men det er naturligvis ikke en facitliste, der rummer svar på alle detaljerede spørgsmål, som måske kan dukke op under forhandlingerne.
Der bliver derfor behov for at udmønte forhandlingsgrundlaget, efterhånden som regeringskonferencen skrider frem, og regeringen vil af den grund holde meget tæt kontakt med Folketinget og Folketingets partier om konferencens udvikling.
Der vil blive jævnlige møder i Europaudvalget, og vi vil givetvis også - ser jeg frem til - få lejlighed til at vende tilbage til regeringskonferencen
her i Folketingssalen
Regeringen har med forhandlingsgrundlaget villet understrege det, der er det væsentligste: at få færdiggjort det arbejde, som blev startet i Amsterdam.
Målet er at gøre EU klar til udvidelsen.
Det mål skal vi nå.
Det har vi pligt
til at nå.
Det skylder vi de nye lande, som har kæmpet sig ud
af diktatur og topkoncentration og topstyre.
Det skylder vi ikke mindst os selv og de kommende generationer i et fredeligt Danmark og i et fredeligt Europa.