Lene Espersen (KF), 2003-01-16:
Jeg vil starte med de to lovforslag, nr. L 91 fra Enhedslisten og nr. L 93 fra SF, samt beslutningsforslag nr. B 65 fra Det Radikale Venstre, som alle går ud på at ligestille ægtefæller og registrerede partnere i relation til muligheden for at adoptere såvel danske som udenlandske børn.
I 1999 fik registrerede partnere mulighed for stedbarnsadoption.
Hvis en af partnerne har et barn, har den anden således mulighed for at adoptere barnet, hvis betingelserne for adoption i øvrigt er opfyldt og der ikke er tale om et adoptivbarn fra udlandet.
Nu ønsker forslagsstillerne at gå et skridt videre og give registrerede partnere mulighed for at adoptere enten et udenlandsk barn eller et af de meget få børn, som bortadopteres.
Jeg vil gerne straks sige, at regeringen ikke kan støtte disse tre forslag.
Man kan generelt sige, at adoptivbørn ofte har haft en svær start i livet og derfor har et særligt behov for en tryg opvækst.
For disse børn kunne det være en stor belastning at skulle vokse op i et homoseksuelt parforhold og skulle imødegå de fordomme, der desværre fortsat kan være mod disse forhold i vort samfund.
Det må i den forbindelse stærkt understreges, at enhver beslutning om adoption skal træffes ud fra, hvad der må anses for at være til barnets bedste.
Vi må fastholde, at formålet med adoption er at give barnet en god og tryg opvækst, ikke at opfylde adoptivforældrenes behov for at få et barn, og jeg mener, at det som udgangspunkt vil være bedst for et adoptivbarn at vokse op i en almindelig familie med en mor og en far.
Et andet, men også meget væsentligt problem ved de pågældende forslag, er forholdet til de lande, hvorfra danske forældre adopterer børn.
Det er vigtigt, at vi ikke i vores optagethed af at opnå ligestilling for homoseksuelle par skader alle danske ægtepars muligheder for at adoptere børn fra udlandet.
Hvis vi tillader registrerede partnere at adoptere,
kunne man frygte, at nogle lande ville være betænkelige ved at tillade adoption til Danmark.
To af forslagene, L 93 og B 65, har taget højde for dette problem ved at foreslå, at adoption af udenlandske børn skal forudsætte, at der indgås en bilateral aftale mellem Danmark og det pågældende land.
Jeg stiller mig meget tvivlende over for, om de lande, der afgiver adoptivbørn til Danmark, vil indgå sådanne aftaler.
De svenske myndigheder spurgte således i 2001 de lande, som afgiver børn til Sverige, om de ville acceptere registrerede partnere som adoptanter.
Samtlige 17 lande, som besvarede spørgsmålet, sagde nej, og på den baggrund mener
jeg ikke, at registrerede partneres adgang til at adoptere bør udvides.
Dette spørgsmål hører under socialministeren, som har oplyst, at der ikke i sociallovgivningen er noget til hinder for, at homoseksuelle par godkendes som plejeforældre.
Beslutningsforslaget synes derfor umiddelbart at være overflødigt på dette punkt.
Det tredje lovforslag, som er til behandling i dag, L 119 fra Enhedslisten, går ud på, at en registreret partner skal kunne stedbarnsadoptere sin partners barn straks efter barnets fødsel.
Regeringen kan heller ikke støtte dette forslag.
Efter de nugældende regler kan samtykke til adoption først gives 3 måneder efter barnets fødsel, medmindre der foreligger ganske særlige forhold.
Baggrunden for denne bestemmelse er, at forældrene skal have mulighed for at træffe beslutningen om bortadoption på et velovervejet grundlag.
Derudover er det forudsat i forarbejderne til børneloven, at en adoption som udgangspunkt først bør gennemføres, når faderskabet er fastslået.
Herved sikres det, at barnets far får mulighed for at udtale sig om adoptionsspørgsmålet, og hvis faderen siger nej, gennemføres adoptionen som udgangspunkt ikke.
Det skyldes, at en mand, der har haft et seksuelt forhold til moderen i den periode, hvor hun blev gravid, ifølge børnelovens § 6 har ret til at få prøvet, om han er far til barnet, hvis han anmoder om det inden 6 måneder fra fødslen.
Denne ret skal ikke gøres illusorisk ved en adoption.
Jeg har forståelse for, at registrerede partnere kan have et ønske om at sikre barnet og hinanden i tilfælde af barnets mors død.
Som nævnt kan en adoption, herunder en stedbarnsadoption, imidlertid gennemføres før de nævnte frister, hvis der foreligger ganske særlige forhold, og sådanne ganske særlige forhold vil f.eks. kunne foreligge, hvis moderen er alvorligt syg. En anden mulighed for at sikre barnet i tilfælde af moderens død er oprettelse af et børnetestamente.
I et børnetestamente kan moderen tilkendegive, hvem hun ønsker skal have forældremyndigheden efter hendes død, og efter § 15 i lov om forældremyndighed og samvær skal en sådan tilkendegivelse følges, medmindre hensynet til, hvad der er bedst for barnet, taler imod.
Et børnetestamente vil dog ikke have betydning for faderens mulighed for at få forældremyndigheden.
Som det fremgår, kan regeringen ikke støtte de fremsatte forslag om ændring af adoptionsloven og lov om registreret partnerskab.
Jeg tror ikke, at Enhedslistens ordfører var her, da jeg indledte mine bemærkninger, for da sagde jeg, at jeg var klar over, at alle her sådan set havde en fælles interesse, men at det også er vigtigt, at vi gør vores lovgivningsarbejde grundigt.
Jeg vil ikke komme ind på ferieminder fra Italien under behandlingen af dette lovforslag; dertil er sagen nok for alvorlig, og det kunne måske godt fremkalde smil på alles læber.
Men jeg vil dog sige én ting, og det drejer sig om de computerbaserede billeder.
Jeg synes, det meget ubehagelige er, at fru Pernille Rosenkrantz-Theil sagde, at her er det jo ikke børn, det går ud over.
Det var en formulering a la, at det ikke går ud over børn.
Men problemstillingen er jo, at man forsøger at omgå det regelsæt, der allerede i dag er om børnepornografi, ved at benytte barnet til den børnepornografiske fremstilling.
Så distribuerer man ikke det virkelige billede, men bruger computeranimation til at lave en gengivelse af det, man distribuerer.
Det vil altså sige, at der har været et virkeligt barn involveret i gengivelsen af billedet, og det er det, vi nu forsøger at få kriminaliseret.
Jeg synes, vi har gjort os umage for at få specificeret i bemærkningerne, at det er i de tilfælde, vi finder, der er behov for en ændret lovgivning, men jeg er klar over, at det er vanskeligt; det vil jeg blankt erkende.
Der er masser af eksempler, man kunne komme med.
Nu er det nok ikke så meget de små børn, der leger ved stranden, men der bliver masser af grænsetilfælde, hvor vi må sige til os selv, at der er det vigtigt, at vi gør vores lovgivningsarbejde så grundigt som overhovedet muligt, og at vi også her i Folketinget får stillet de spørgsmål og givet de svar, der gør, at alle føler sig overbevist om, at den grænse, vi har forsøgt at sætte, og som vi mener er en grænse, der holder, også holder i virkelighedens verden.