Bendt Bendtsen (KF), 2001-05-15:
Hvis vi skal kendetegne debatten i dag, så blev en stor ballon pustet op; gassen sivede ud lige så hurtigt, som statsministeren forlod salen her i eftermiddag.
Sådan kan man kendetegne denne førtidsafslutningsdebat, hvor vi har hørt på selvros og skønmalerier.
I dag har regeringen spurgt sig selv om, hvordan de nu selv synes, at de har det med dansk økonomi og beskæftigelse frem mod år 2010.
De må jo være i tvivl om deres egen indsats.
Regeringen har meldt ud, at man vil nedbringe den offentlige gæld, forbedre den offentlige service og holde skatterne i ro.
Det Konservative Folkeparti er overordnet set meget enig i målsætningerne.
Vi mener dog ikke, at det er nok at holde skatterne i ro, men det skal jeg vende tilbage til.
Ser man bort fra det, så er der såmænd ikke noget galt med målsætningerne. Når vi alligevel rynker på panden, er det naturligvis, fordi at vi ikke har tillid til, at den siddende regering vil være i stand til at levere varen.
Og hvorfor så ikke det?
Fordi vi har otte års erfaring med regeringen, otte år, hvor man har haft forudsætningerne i kraft af gunstige økonomiske konjunkturer, og alligevel har regeringen ikke evnet at leve op til sine egne mål.
Den helt nødvendige forudsætning er ret enkel.
Regeringen budgetterer med, at arbejdsstyrken skal stige med 85.000 frem til år 2010; så bliver der flere skattekroner fra flere beskæftigede til at finansiere de offentlige udgifter.
Hvis arbejdsstyrken ikke stiger som forventet, falder regeringens korthus sammen, og skatten stiger.
Regeringens store 2010-plan er blottet for
initiativer, der bare tilnærmelsesvis kan sandsynliggøre stigningen i arbejdsstyrken.
Det er også en anden grund til, at det kan være svært at tro på regeringen.
Vi har set det før: Løfter om en stigende arbejdsstyrke, som regeringen ikke formåede at indfri.
Regeringens resultater de sidste otte år taler deres tydelige sprog.
Da den tiltrådte i 1993, var målet en fremgang i arbejdsstyrken på 72.000 personer frem til år 2000.
Det skulle muliggøre en forbedret service, samtidig med at skatterne blev holdt i ro.
Men i dag kan vi konstatere, at planerne holdt ikke vand.
Den offentlige sektor voksede dobbelt så meget som forudsat, arbejdsstyrken voksede ikke med 72.000, men er derimod faldet med 43.000.
Skatterne blev ikke holdt i ro, skatterne er derimod steget med mere end 20 mia. kr. siden 1993 alene som følge af de vedtagne skattestigninger.
Jeg ved godt, at regeringen gør sig den ene anstrengelse efter den anden for at lave beregninger, der viser, at danskerne teknisk set ikke betaler mere i skat i dag end for otte år siden.
Vi har set meget magi, nye beregningsmetoder, teknisk flikflak, men det rokker ikke en tøddel ved virkeligheden.
På bundlinjen kan den enkelte dansker se, hvad der er tilbage, når stats,- amts- og kommuneskatten er betalt, og danskerne ved, hvad el, vand, varme og benzin efterhånden koster.
Hertil kommer så pinsepakkens velsignelser for boligejerne, specielt nye boligejere, typisk unge børnefamilier; de har ikke mange venner i regeringen.
Lad mig minde om, at skatteministeren trods utallige forsøg endnu ikke har formået at tilbagevise beregninger, der viser, at regeringens skattepolitik har kostet voldsomt i alle indkomstgrupper.
Regeringen har altså ikke været i stand til hverken at styre de offentlige udgifter eller undgå et fald i arbejdsstyrken.
Arbejdsstyrken er ikke steget, den er derimod faldet.
Regningen, ja, den er naturligvis sendt til skatteyderne.
Derfor er det vanskeligt at tro, at det skal lykkes for regeringen at nå sine nye mål.
I modsætning til tidligere falder antallet af personer i den erhvervsaktive alder.
Kigger vi på regeringens egne bud på, hvad der skal til for at øge arbejdsstyrken, er opfindsomheden altså til at overse.
Det er også klart, at en afdæmpet tilgang til tilbagetrækningsordningerne kan give et bidrag.
190.000 får mindre end 500 kr. om måneden.
Forskningschefen i Rockwoolfonden underkender dette tal.
Det er større, siger han.
Det bekymrer i hvert fald ikke den ene halvdel af regeringen.
Det Konservative Folkeparti har konkret foreslået en fuld finansieret afvikling af mellemskatten.
Det vil nedbringe skatten på den sidst tjente krone med 5½ procentenhed for næsten ni ud af ti fuldtidsbeskæftigede.
Vi er glade for, at vi ikke er de eneste, der tør se problemerne i øjnene og komme med forslag til løsningerne.
Det er glædeligt, at Det Radikale Venstre med sit skatteudspil anviser samme vej.
At vi så ikke deler den radikale forestilling om finansiering, er en anden sag.
Vi har ikke lyst til højere ejendomsværdiskatter, øgede benzinafgifter, men Det Radikale Venstre distancerer sig med sit forslag fra den socialdemokratiske skattepolitik.
Hvad de to partier så laver i samme regering, kan man så undre sig over.
Fælles for vores og De Radikales skatteudspil er, at skatten på den sidst tjente krone nedbringes for fuldtidsbeskæftigede med gennemsnitligt 5 procentenheder i begge udspil.
Vi konservative har som nævnt regnet på, hvor meget regeringens skattepolitik har kostet danskerne siden 1998.
Det viser sig jo, at det ikke kun er de højtlønnede, der har fået højere skat, men selv de lavtlønnede - i modsætning til, hvad regeringen påstår - har oplevet en markant skattestigning.
Så har vi hørt en hel del i dag om rådighedsbeløbet, det er steget.
Ja, det er det.
Hvis staten ikke konfiskerer 100 pct. af en indtægtsfremgang, så stiger rådighedsbeløbet jo.
For os er det vigtigt, at skatten falder på den sidst tjente krone.
Man har påpeget, at en lille restgruppe af de fuldtidsbeskæftigede i lavtlønsområdet vil få en mindre regning, hvis fradragsretten for de faglige kontingenter forsvinder.
Vi mener i lighed med De Radikale, at fradragsretten for faglige kontingenter er en uskik, der ikke hører til i skattesystemet.
Men vi er da imidlertid klar til at se på en kompensation til den lille restgruppe, så ingen mister indkomst på forslaget, blot vi kan skabe lydhørhed for, at skatten på den sidst tjente krone nedsættes. Jeg skal gøre opmærksom på, at det konservative skatteoplæg opererer med et overskud på 5 mia. kr., så hvis der er en reel politisk vilje til at nedsætte skatten på den sidst tjente krone, er jeg overbevist om, at vi kan finde en løsning.
Problemet i Danmark er, at vi har en regering, der ikke har en tilstrækkelig fornemmelse af, at grundlaget for velfærd skabes ude på de enkelte danske arbejdspladser hver eneste dag.
En regering, der ikke tør tage de nødvendige prioriteringer, der virkelig vil bringe Danmark sikkert frem til år 2010.
Et lysende eksempel på den manglende prioritering er vores sundhedsvæsen.
Et sundhedsvæsen, som vi simpelt hen ikke kan være bekendt, forstenet i strukturen på samme måde, som regeringen ikke tør tænke nyt.
Man har også fortsat pralet med i dag, hvor mange penge
man har bevilget, hvor mange der behandles.
Ja, og der er kun godt 60.000 mennesker, som venter over 3 måneder.
Man sidder hovedrystende tilbage, mens regeringen sidder fast i betonen frem for at tænke i markedsmekanismer.
Hvorfor i alverden er der ikke ventetidskø i Frankrig, i Berlin?
Man har en diskussion om overkapacitet og nedlæggelse af sygehussenge i Berlin.
Kan det offentlige sygehusvæsen, der er kernen i vores behandlingssystem, ikke løse opgaven
Og det er ikke en kritik af dygtige læger, dygtigt plejepersonale, men det er en kritik af en regering, som har svigtet.
Hvad er så de vigtigste elementer for at sikre en god økonomisk udvikling frem til år 2010, 20 eller 30 for den sags skyld?
Fremtidens unge skal have en ballast til at videreføre velfærdssamfundet.
Hvorfor diskutere madpakker, når diskussionen burde dreje sig om, hvorvidt børnene får nok læring og viden i en verden, hvor konkurrencen bliver stadig mere global?
For det andet må vi skabe rammerne for, at dansk erhvervsliv kan få de bedste betingelser for at drive virksomhed.
Vi vil ikke sidde og se på tabet af markedsandele i udlandet.
Fremtidens vindere er dem, der formår hurtigt at tilegne sig ny viden og tilpasse sig forholdene i den internationale verden.
Det skal vi være med til.
For det tredje har vi hverken økonomisk eller moralsk råd til det middelmådige sundhedsvæsen, som jeg omtalte.
Det er et fattigt land, der ikke kan behandle sine syge.
Alt i alt skal vi turde prioritere.
Men når vi bruger penge, skal vi være sikre på, at det skaber en klar og mærkbar velfærdsforbedring for de danske familier og for dansk erhvervsliv.
Kun sådan sikrer vi fremtidens samfund.
Et eksempel på en prioritering er jo vores forslag sammen med Venstre om udvidelse af barselorloven.
Vi tør prioritere, og prioriteringen er klar.
Vi begrænser de offentlige udgifter til aktivering for at tilgodese familiernes trivsel og velfærd.
Med andre ord, udgifterne er de samme, men velfærden er forbedret.
Så tænker jeg faktisk på hr. Duetofts ord i dag om systemer.
De var ganske velplacerede.
Den form for prioritering magter regeringen ikke.
Den form for velfærd interesserer ikke regeringen, og det er årsagen til vores bekymring.
Der var jo engang, hvor den siddende regering talte om en ny kurs.
I dag må jeg være tilbøjelig til at give regeringen ret.
Efter 8 år med socialdemokratisk regering, er der virkelig et behov for en helt ny kurs.