Ole M. Nielsen (KRF), 2002-03-20:
Først til det gode - der er også lidt at rose og sige tak for; det tager selvfølgelig ikke hele aftenen
, men det må jeg heller ikke: Vi er glade for finanslovens lettelser for erhvervslivet, især den del af erhvervslivet, som udgøres af de mindre, selvstændige erhvervsdrivende.
Vi er måske ikke helt sikre på, at det alt sammen fremmer produktionen.
De lettelser, der er givet på andre områder, kunne man måske synes skulle være lidt flere.
Vi er tilfreds med, at vi har fået taget hul på forbedringer for børnefamilierne.
Det er barselorloven, jeg snakker om.
Vi håber, vi kan komme videre og også komme
videre ad den vej, at vi i fremtiden kan komme til at snakke om de reelle priser.
Vi kunne ikke komme til at tale med hverken den forrige eller den nuværende regering om, hvad det egentlig koster.
Man er rigtig god til at regne bruttopriserne ud, men nettopriserne, når man har reduceret for fordelene - både de direkte økonomiske og de indirekte for samfundet - er lidt svære at få styr på.
Det vil vi prøve i fremtiden.
Det kan man selvfølgelig ikke være træt af, selv om vi absolut ikke kan lide den finansiering, som man helt tydeligt har kædet indsatsen for ventelisterne sammen med, og selv om vi også nok må sige, at det er en lille smule populistisk at fokusere på kirurgiske ventelister, mens man slet ikke fokuserer på nogen andre patienter, selv om problemerne i sygehusvæsenet måske i virkeligheden mere handler om struktur og faggrænser end om mangel på økonomi.
Vi vil gerne kvittere for, at regeringen har løst problemet med B 76 fra forrige folketingsår, beslutningsforslaget, som Kristeligt Folkeparti fik et bredt flertal til omkring private plejehjem, og som den tidligere regering ikke ville løfte finansieringen på.
Det er vi glade for at den nuværende regering har taget på sig. Vi vil også godt kvittere for et tiltag, som vi ikke har fået med i de forhandlinger, som vi ikke var med i, men som var indarbejdet, allerede før vi kom med, nemlig de private, de frie skolers SFO-ordning. Der kan sikkert findes andre ting, som jeg er glad for og tilfreds med, men det var dem, jeg sådan direkte ville nævne.
Så til det kritiske: Skatteloftet har været den store skygge, som har været bestemmende for alting i de her finanslovforhandlinger.
Skatteloftet er jo egentlig en fornuftig ting, som vi naturligvis havde accepteret, hvis det skulle forstås som et stop for skattetryk eller en sagte sænkning.
Men loft over skattetryk har vi jo allerede haft under den tidligere regering, selv om jeg nok ved, at den nuværende regering ikke har villet acceptere regnestykkerne.
Hvorfor har jeg aldrig rigtig fundet ud af.
I Kristeligt Folkeparti mener vi egentlig ikke, at vi betaler for meget i skat, hvis ellers vi får noget for kronerne, hvis de bliver brugt ansvarligt og rigtigt, og det vil man selvfølgelig altid kunne diskutere og indvende noget imod.
I Kristeligt Folkeparti accepterer vi, at vi har en voldsom masse ønsker til det offentlige, en voldsom masse forpligtelser, nationalt og internationalt.
Vi har fortsat en gæld, vi skal afdrage på, og så vil vi naturligvis også have skattevæsenet til at sørge for en omfordeling i samfundet.
Vi har et af verdens mest velhavende og, tror jeg uden diskussion - også i denne forsamling her - bedst styrede samfund.
Vores nøgletal på stort set alle områder er bedre end noget andet lands.
Hvorvidt det er den tidligere regerings skyld, kan man selvfølgelig diskutere, men den kunne i hvert fald ikke forhindre, at det gik godt - eller det er da ikke lykkedes for den.
Jeg vil stille spørgsmålet
: Hvad er kvalitetskriterierne for et meget velhavende samfund?
Er kvalitetskriteriet størst muligt individuelt forbrug?
Det er det ikke for Kristeligt Folkeparti.
Lavere skat og større forbrugsmulighed for de store indkomster er jo sådan set det, skattestoppet skal give på længere sigt.
Det er ikke målet for Kristeligt Folkeparti, men det er jo helt tydeligt det, der er målet for Venstre med hensyn til skattestoppet, et liberalt samfund, måske et, der ligner USA's; det er ikke det samfund, vi ønsker.
I år har vi fået lettelser for erhvervslivet, som det hedder sig: for at sikre og støtte produktionen.
Det er jeg nu ikke helt sikker på at alle forbedringerne bidrager til. Jeg tror såmænd mere, de går direkte i indehavernes lommer, og nogle af dem trænger da også til det.
Så har vi fået lidt lettelser, lidt lettelser for familierne - regeringen siger i snit 500 kr. pr. husstand -
og så har vi fået noget mere frit valg og noget mere brugerbetaling mest til gavn for de stærkeste.
De svageste har ikke brug for frit valg, de har brug for systemer, der fungerer.
Mest til gavn for de stærkeste er den vej, det vil gå,
større forskel fra top til bund i samfundet og mindre solidaritet.
Det er ikke kvalitet i Kristeligt Folkepartis optik.
Jeg vil komme med nogle bud på kvalitet i et rigt samfund efter Kristeligt Folkepartis værdimåler.
vil skattestoppet i fremtiden komme til at reducere indsatsen, og det synes jeg er beskæmmende.
Jeg vil nævne nogle enkelte ting lidt mere konkret.
Den regionale indsats - som vi i al ubeskedenhed har kæmpet for og også fået de fleste af Folketingets partier til at tage med i deres retorik, men som de såmænd i virkeligheden ikke har forstået så meget af og i hvert fald ikke har bragt med ud i handling - mangler i regeringens finanslov.
Der er derimod tiltag til centralisering, først og hurtigst på Arbejdstilsynets område og til skade for arbejdsmiljøet, men også centralisering af f.eks. retskredse, domstole osv. vil komme.
Så vil jeg kritisere den holdningsløse fyringsproces.
Det har vi også gjort tidligere i de debatter, vi har haft
her de sidste par dage. Vi tager derimod ikke stilling til, hvor mange mennesker der skal bruges i de forskellige styrelser, i Miljøstyrelsen, i Told og Skat, til at udføre de opgaver, som vi ønsker der skal udføres.
Vi mener, at vi skal tage stilling til politikken.
Når regeringen siger, at den vil opfylde de og de mål, eller den ikke vil for den sags skyld, så må den selv om, hvor mange mennesker den skal bruge til det, men vi synes, at man skal føre en ordentlig politik, når man fyrer folk.
Så vil jeg nævne processen omkring råd, nævn og puljer.
Det er en naturlig og fornuftig proces at sætte i gang, men en proces, som vi nok synes er gået for langt, en proces, som har været noget præget af snæversyn, af skræk for folk, der er klogere end en selv, skrækken for smagsdommere.
Jeg ved egentlig ikke, hvad specialister er for nogle, en cand.polit., der bliver statsminister, er vel også en slags specialist i virkeligheden.
Jeg synes, at der også inden for det område er tale om en slags tiltag til centralisme.
Jeg har lagt mærke til, at en række af de råd og udvalg under f.eks. Fødevareministeriet, små udvalg, hvor der sidder eksperter, fagfolk, folk fra forskellige miljøer og embedsmænd sammen, som mødes en eller nogle få gange om året, udveksler synspunkter, påvirker hinanden, der ikke koster mere end måske en frokost og rejseomkostninger, nu bliver nedlagt.
Det bliver jo flyttet ind på ministerens skrivebord, og det vil selvfølgelig sige, at det bliver forberedt ved en embedsmand.
Det kalder vi centralisme.
Vi synes ikke, at det er åbenhed, vi synes ikke, at det er demokrati, vi synes, at det er lukkethed.
Så har man fjernet en række puljer eller måske kun et par puljer under Trafikministeriet, som har overskrifterne Trafiksikkerhed, Trafikmiljø, Tilgængelighed, Støjbeskyttelse osv.
De er fuldstændig slettet.
Så er der skåret dybt og bredt på miljøområdet.
En ting
Det sjove ved det er, at det ikke er, fordi der ikke er brug for den.
Det er, fordi den har været forvaltet forkert, at man har nedlagt den.
Så har man skåret i forskning og i støtte til vedvarende energi og energi i det hele taget.
Der er beskåret dybt i budgetterne, man fyrer kompetente specialister eller fjerner deres eksistensgrundlag.
Så er der sket beskæringer i forskning på fødevarer og jordbrug.
Universiteterne bliver ramt.
Nu vil man, læser jeg så, i fremtiden til at styre, hvad universiteterne skal undervise i, og dermed velsagtens også i, hvad der skal forskes i.
Det er jeg faktisk dybt bekymret for.
Jeg er bekymret for, om vi kan følge med i fremtiden, når man vil styre på den måde.
Det er min opfattelse, at fri forskning i virkeligheden er betingelse for udvikling.
Jeg tror ikke på, at politikere er kloge nok til at styre forskning og uddannelse.
Det ligner planøkonomi, det har de forsøgt sig med et andet sted i Europa, det slap de ikke særlig godt fra.
Så er der ulandsbistanden - det er jo en af vores mærkesager - og den er der skåret i, men den bliver bedre, siger man så nu.
Det er jo svært at forstå, hvorfor den skulle blive bedre af, at man skærer en milliard væk.
Det kunne man jo lige så godt gøre med den milliard mere.
Og hvor er vores troværdighed henne i forhold til vores samarbejdspartnere, når vi lige pludselig trækker os ud?
Hvor velbegrundede er de steder, hvor vi har valgt at trække os ud?
Det er klart, at der er nogle steder, vi skal trække os ud, og andre steder, vi skal øge indsatsen, sådan en proces skal ske løbende.
Her burde vi faktisk se til Norge.
De sætter stor pris på at øve
en international indsats, som ikke bare er udviklingsbistand og ikke bare har til formål at skaffe ordrer hjem til Norge
, men de øver indflydelse med deres høje moral og deres ideer rundtomkring i verden, det nedvurderer vi og lukker. Så er der miljøindsatsen i Østeuropa - den har vi snakket om mange gange - som er helt i modstrid med, hvad regeringen har sagt gentagne gange: mest muligt miljø for pengene.
Alle forstår og ved, at det er dér, vi får en masse miljø for pengene, vi skaber os venner i Østeuropa, vi er ganske populære og velansete, og vi hjælper dem til et bedre liv, vi hjælper dem til at kvalificere sig til at blive medlemmer af EU osv.
, osv.
Hvor er vores troværdighed
, når vi på et tidspunkt vil og så lige pludselig trækker os ud? Så til slut lidt omkring den proces, som vi har været igennem.
Regeringen har gjort sig til af, at den ville lægge forslaget ud til forhandling, at den ville skabe bredt samarbejde.
Vores egen deltagelse har ikke været noget at skrive hjem om, og vi erkender jo, at vores fire mandater ikke gør finansloven en hel masse bredere.
At de ikke kan bruges til noget formelt, er så det, det er, men ellers mener vi nu nok, at vi har noget at bidrage med, og det vil vi fortsat gøre på mange måder.
En anden ting er, at det hele er gået for hurtigt.
Aftalen kom for hurtigt på plads med Dansk Folkeparti.
Det lukkede for små fornuftige rettelser inden for systemet.
Vi opdager gentagne gange ved de lovforslag, som har været til første behandling, at selv ministrene og regeringspartiernes ordførere ikke helt har fundet ud af, hvilke konsekvenser der egentlig var af det, de fik fremsat her i en vældig fart.
Det synes jeg er ærgerligt.
Der kunne man godt have udsat processen lidt.
Det har været ret frustrerende, og det må det jo også være for de politikere og ministre, som har med det at gøre.
Så er der noget andet.
Det er, at lovgivning er presset igennem Folketinget.
Vi har været udsat for afkortet behandlingstid i udvalgene.
Regeringen har brugt sit flertal til at få de beslutninger igennem udvalget, og jeg vil måske egentlig sige, at det mange gange er sket ved hjælp af nogle uerfarne nye medlemmer.
Dels har regeringspartierne - der er jo temmelig mange nye medlemmer fra Venstre og Dansk Folkeparti - været, hvad skal man sige, nej, jeg skal ikke bruge udtrykket stemmekvæg, men lidt i den retning.
Hvis man havde haft lidt mere erfarne mennesker i udvalgene, så tror jeg, at man somme tider kunne være kommet lidt længere med argumenterne.
Men det kan man ikke forlange at kunne med folk, som ikke kender processerne, procedurerne.
Det er ikke pynteligt, det må jeg sige. Det er ikke godt for resultatet. Og som sagt må det også være frustrerende for forligsparterne. De 100 dage, som også har lidt med det at gøre, som man skulle nå en hel masse på - regeringen har undskyldt sig med, at det ikke er blevet helt så godt, som det skulle, fordi vi jo skulle nå det på de her 100 dage - hvad er det for noget pjat?
Det er jo en fuldstændig selvskabt plage.
Det er sådan en amerikanisering, eller jeg ved ikke, hvor det der 100-dages-begreb egentlig opstår henne, at man skal nå noget på 100 dage.
Det var jo bedre at nå noget, der var fornuftigt, på 200 dage.
Men det bøjer man sig altså for, og det er det bestemt ikke blevet bedre af. Man siger, og det siger jeg, at det har været en kort proces.
Alligevel forekommer den i virkeligheden lang.
Det, vi snakker om her, når vi afslutter den her finanslovforhandling, er jo næsten historisk, for vi begyndte jo alligevel i september måned med SR-regeringens finanslovforslag.
De ting, vi debatterede ved førstebehandlingen i september måned, er stort set de samme ting, vi snakker om her, selv om man har skiftet rolle.
De ting, som Venstre og De Konservative dengang var oppe med som opposition, er det, de nu har fået gennemført i finansloven, og det er jo fair nok, at tingene er sådan.
Men det virker, som om vi har snakket om det her i lang tid.
Derfor er det faktisk betydelig mere interessant at interessere sig for den næste finanslov, som jo allerede er på vej til at blive til i ministerierne, det ved vi.
Der håber vi på et betydelig mere forsvarligt forløb.
I Kristeligt Folkeparti er vi hverken sure eller gale eller vrangvillige, vi er kun få.
Vi har naturligvis vore holdninger, som hvis der blev taget hensyn til dem, ville give et betydelig smukkere resultat.