Holger K. Nielsen (SF), 2006-12-05:
Udenrigspolitisk Nævn var i USA i oktober 2005, og der havde vi bl.a. et møde i Pentagon, hvor vi hørte et foredrag af en firestjernet general om det, der hed GWoT, Global War on Terror.
Det var sådan set et meget interessant foredrag, hvor vi fik beskrevet, hvad den amerikanske tankegang er i hele krigen imod terror.
I den amerikanske optik er der tale om en verdensomspændende krig, og hvis vi ikke vinder denne krig, vil vi i løbet af føje år have et kalifat, der vil brede sig mere og mere, og i løbet af omkring 100 år – mente generalen – ville hele verden være et verdensomspændende kalifat.
Der var et kvikt hoved i delegationen, der gjorde opmærksom på, at denne tænkning om et verdensomspændende kalifat, som vi var oppe imod, svarede meget godt til den tænkning, man havde frem til den kolde krigs afslutning, hvor det var verdenskommunismen, som man kæmpede imod.
Det svarede han ikke på.
Men det er jo sådan set meget interessant, at i den amerikanske udenrigspolitik har man nu erstattet kampen imod verdenskommunismen med kampen mod verdensislamismen.
På den baggrund kan USA foretage sig hvad som helst rundtomkring i verden.
Under den kolde krig, da man bekæmpede verdenskommunismen, gik man ind i Vietnam.
Vietnamkrigen var en del af den, og det var en helt klar del af den amerikanske politik, at hvis man ikke holdt Sydvietnam, så ville det hele falde sammen som dominobrikker, og kommunismen ville brede sig først over hele Asien og videre til hele verden.
Det er hævet over enhver tvivl, at Bushs tænkning om Mellemøsten og især Irak og Afghanistan svarer meget godt til tænkningen om Vietnam, nemlig at hvis man ikke holder Irak, holder man ikke Afghanistan, og så vil verdensislamismen brede sig over hele verden.
Men som i Vietnam er krigen også slået fejl den her gang.
Terrorismen er styrket, den radikale islamisme er styrket, de fundamentalistiske kræfter har vind i sejlene, og det er jo det, som er baggrunden for, at flere og flere kan sige, at denne amerikanske strategi ligger totalt i ruiner.
Strategien om, at man med krig ovenfra skulle skabe demokrati og frihed og på den måde bekæmpe islamismen, har slået fejl.
Det nødvendiggør jo, at vi stiller os følgende meget fundamentale spørgsmål: Kan man bekæmpe terrorismen med militære midler, eller er man nødt at have andre instrumenter?
Lad mig prøve at illustrere det med, hvad de her krige har kostet.
Hvis vi ser på Irakkrigen, så fik Bush i første omgang en bevilling på omkring 87 mia. dollar, siden hen flere direkte krigsbevillinger, så vidt jeg husker på omkring 200-300 mia. dollar.
Joseph Stiglitz, nobelpristageren i økonomi, har beregnet, at de samlede udgifter for det amerikanske samfund ved Irakkrigen ligger på den anden side af 1 billion dollar, altså på den anden side af 1.000 mia. dollar.
Der må man stille følgende spørgsmål: Hvis de penge var blevet brugt til at forbedre levevilkårene for den fattige del af verden, hvis man havde brugt en brøkdel af de penge, som blot ville være nødvendige til at skaffe rent drikkevand, til at skaffe uddannelse, til at skaffe socialt anstændige vilkår for den fattige del af verden, hvad ville så bekæmpe terrorismen bedst?
Det er jo et af de spørgsmål, vi skal stille os.
Hvordan bruger vi vores ressourcer?
Eller omvendt, når der er tale om krigsdeltagelse, er der tilsyneladende ubegrænsede pengemidler.
Når der er tale om sociale initiativer, ulandsbistand, så er der tale om en brøkdel af de penge, der bliver brugt til krigsdeltagelse, selv om denne brøkdel ville kunne bekæmpe terrorismen langt, langt bedre.
Afghanistan har været inde i debatten her i dag.
samtidig med at man ikke har sikret sig, at de bønder kunne få en anstændig kompensation og eventuelt tænke i andre baner.
Det er fremme fra Senlisgruppen i dag i en dansk avis om, at man købte valmuerne op i stedet for.
Det forslag kan diskuteres, det er jeg med på, men det er alligevel udtryk for en helt anden tænkning.
Med andre ord, vi er nødt til at tænke sikkerhedspolitik i en helt anden sammenhæng end den militære.
Specielt terrortruslen nødvendiggør, at vi er nødt til at tænke sikkerhedspolitik i et bredere perspektiv end den traditionelle militære, som den amerikanske regering kører helt entydigt, og som den danske regering desværre er blevet et ekko af.