Frank Aaen (EL), 1999-10-07:
Statsministeren sagde i sin åbningstale, at der skal indføres brugerbetaling for hjemmehjælp, og det er altså den hjælp, som pensionister med en eller anden form for fysisk svækkelse kan blive tildelt efter en nøje sundhedsfaglig vurdering - ikke sådan, som finansministeren nogle gange har prøvet at fremlægge det, at det bare er sådan, at når man bliver gammel, får man hjælp til rengøring.
Sådan er det ingenlunde; det er faktisk sådan, at det kun er ca. 15 pct. af vore ældre, der modtager hjemmehjælp.
Vi er lodret imod enhver tanke om brugerbetaling for basale velfærdsydelser.
På samme måde, som vi afviser brugerbetaling for behandling på sygehuse, skal der heller ikke betales for hjemmehjælp, altså ud over den betaling, der allerede er sket, nemlig over skatten.
Regeringen rører med sit forslag ved grundlæggende principper for solidarisk velfærd, hvor alle jo bidrager over skatten og modtager nødvendige ydelser efter behov.
Regeringen undskylder sig med, at man vil tage fra de rige pensionister; men vi har endnu ikke i debatten fået noget svar på, hvorfor regeringen mener, det alene er rige pensionister med en fysisk svækkelse, der skal betale.
Hvorfor bliver regningen ikke sendt til alle rige, f.eks. ved at genindføre formueskatten eller øge arveafgiften?
Børnefamilierne rammes også, hvis regeringen får sin vilje, og igen forsøger man sig med, at det kun går ud over de rige, men børnefamilier, hvor moderen er kassedame og faderen er specialarbejder, vil også blive ramt af regeringens planer om at sætte forældrebetalingen i vejret.
Men desværre breder denne brugerbetaling sig som en pest.
F.eks. kan en ufaglært, der gerne vil i gang med en videregående uddannelse og tager et par kurser, nu komme ud for, at nogle af kurserne koster penge i brugerbetaling.
Og det slutter jo ikke her.
Budgetredegørelsen, der blev præsenteret i går - jeg ved godt, at det ikke er egentlige forslag, men den er en beskrivelse af de tanker, der går i Finansministeriet - peger jo generelt på mere brugerbetaling, og den dokumenterer også, at der allerede er sket en stor stigning i de sidste 10-20 år.
Vi har noteret i debatten, sådan som vi kan høre den, at der formentlig er et flertal i Folketinget imod at indføre brugerbetaling for hjemmehjælpen, og derfor vil jeg allerede nu fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Folketinget opfordrer regeringen til at opgive planerne om brugerbetaling for hjemmehjælp.«
Jeg vil gerne sige med det samme, at skulle regeringen så efterfølgende komme og sige, at den mangler penge i kassen, fordi den ikke har kunnet tage dem fra de rige pensionister, så skal vi gerne medvirke ved en genindførelse af formueskatten eller på anden måde til, at de penge kommer ind, men de skal tages solidarisk fra alle rige og ikke kun fra de rige, der har brug for hjælp, fordi de er fysisk svækkede.
Der tales også i budgetredegørelsen om muligheder for at købe ekstra ydelser og mere valgfrihed.
Selvfølgelig bør der være mulighed for, at man kan vælge mellem forskellige offentlige institutioner, men sammenstillingen mellem brugerbetaling og køb af ekstra ydelser og valgfrihed er i virkeligheden en bombe under den solidariske model.
I dag er hovedreglen, at de basale velfærdsydelser finansieres over skatten, og at man får kvalitetsmæssigt nogenlunde ensartede ydelser på hospitalet, i daginstitutionen og i skolen.
Uanset om man er rig eller fattig, får man nogenlunde den samme behandling, nogenlunde den samme kvalitet, og at det er sådan og har været sådan,
er en af grundene til, at det danske samfund er mere harmonisk end så mange andre samfund.
Nok er der store sociale forskelle også i Danmark, men velfærden er på mange måder et fælles gode, hvor vi ikke bliver sorteret efter indkomst, når vi har brug for at få hjælp.
Men det er det, man i virkeligheden er ved at sprænge i luften med kombinationen af brugerbetaling, køb af ekstra ydelser og mere frit valg, for det vil med sikkerhed føre til større social ulighed.
Vi vil meget hurtigt se en udvikling, som vi kender den fra andre lande, hvor der er gode velfærdsydelser til dem, der har råd, og så er der skrabet velfærd til dem, der ikke selv har råd, og hvor der bliver store kvalitetsforskelle, fordi institutioner med brugerbetaling også kan tiltrække den bedste arbejdskraft, fordi de kan tilbyde højere lønninger, end man kan over den skrabede del af velfærden.
Vi vil også lynhurtigt se, at rige vil protestere og spørge, hvorfor de skal betale en høj skat, når de alligevel skal betale brugerbetaling, når de har brug for hjælp, og også det vil være med til at sætte en ond spiral i gang, hvorved det velfærdssystem, vi har kendt og gerne vil have, går i den modsatte, den forkerte, retning.
Det er den udvikling, der tegner sig.
Den principielle debat, om det er den rigtige vej, er det, vi ønsker regeringen skal tage stilling til, og det er derfor, vi er så energiske med at afvise forslaget om at indføre brugerbetaling for basale velfærdsydelser.
Regeringen argumenterer for ændringerne.
Vi kan ikke bare sætte skatten op, siger den.
Man har fjernet formueskatten, man har sænket arveafgiften, man har sænket selskabsskatten, man har sænket topskatten.
Milliarder af kroner er i den tid, denne her regering har siddet, fosset ud til de bedst stillede.
Men i øvrigt kan vi nå langt, hvis vi i stor stil omdanner dagpenge og aktiveringsmidler til ordinære stillinger.
Vi vil foreslå, at man massivt ansætter flere folk, flere hænder, og sammen med en målrettet uddannelsesindsats kan vi altså på børneområdet, inden for ældreomsorgen, på miljøområdet, på renovering af institutioner, på utallige andre områder i den offentlige sektor sikre et kvalitetsløft, sikre ekstra kapacitet uden væsentlige ekstra udgifter. Vi vil som tidligere år foreslå en jobbank med 60.000 stillinger, hvor kommuner, amter og statsinstitutioner kan søge om at få et antal stillinger tildelt og så i samme forbindelse få et tilskud fra staten til dækning af i hvert fald en stor del af lønudgiften.
Vi er meget glade for, at vi i de seneste måneder har set CD og SF gøre meget for at sætte spørgsmålet meget højt på dagsordenen, og vi anerkender også, at regeringen har åbnet døren lidt på klem ved at foreslå såkaldte seniorjob, men det er for få, 4.500, det er for lidt penge, 75.000 kr. er tilskuddet, det er for fedtet.
Det bør vi have udvidet, og det vil vi arbejde hårdt for i de kommende finanslovforhandlinger.
Regeringen argumenterer også, når den snakker om at begrænse velfærden, med, at forsørgerbyrden vokser, at der bliver flere unge og gamle i forhold til dem, der er i den arbejdsdygtige alder.
Godt nok kommer der en lille stigning i de kommende år, men lige så langt, vi med nogenlunde sikkerhed kan se frem, til år 2020, er der ikke udsigt til en forsørgerbyrde, der er større end det niveau, vi havde f.eks. i 1970'erne, og vi vil stadig væk ligge på et niveau, der er under det, vi havde i 1960'erne.
Så der er altså ikke nogen ny eksplosion undervejs.
Den dér megen snak om en stigende forsørgerbyrde, der tvinger os til at begrænse velfærden, er i virkeligheden simpelt snyd med statistik.
Medregner vi desuden de 15-66-årige, som er arbejdsløse eller udstødt fra arbejdsmarkedet, i den gruppe, der skal forsørges, altså sammen med de unge og de gamle - og sådan er realiteten jo, de udstødte og de ledige forsørges jo også - og stiller os det beskedne mål, at hvor mange der er på forsørgelse i den arbejdsdygtige alder, også skal falde i de kommende år, jamen så vil vi ikke komme ud for en stigende forsørgerbyrde, så vil vi se en faldende forsørgerbyrde i de kommende år, altså en lettelse af presset på de offentlige finanser.
Det er i virkeligheden arbejdsløsheden og udstødningen fra arbejdsmarkedet, der er langt den vigtigste faktor, når man skal diskutere, om vi har en forsørgerbyrde, der vil blive større eller mindre.
I dag er der 750.000 mennesker, der er ledige eller er i en eller anden arbejdsmarkedsforanstaltning eller er på førtidspension, 750.000, hvoraf langt, langt de fleste selvfølgelig hellere vil være på arbejdsmarkedet og tjene til deres egen forsørgelse.
Det er altså det tal, de 750.000, vi skal have sat ned.
Vi skal have ledige og udstødte tilbage på arbejdsmarkedet, og vi skal have stoppet udstødningen, som hvert år er massiv, og hvor der kommer nye ud i den her gruppe.
Lykkes det, vil det ikke alene lette presset på de offentlige finanser, men vil selvfølgelig også i sig selv være et stort løft i velfærden for de mennesker, der bliver draget ind i stedet for skubbet ud.
Efter vores opfattelse skal vi holde fast i den solidariske velfærd og udbygge den, for der er jo problemer, det anerkender vi, i det velfærdssamfund, vi har i dag.
Der er for meget bureaukrati, der er alt for mange steder dårlig ledelse, dårlige ydelser, og mange års økonomisk stramme rammer har nedslidt mange institutioner.
Det er denne udvikling, vi vil have vendt.
Vi er imod den primitive vej med udlicitering og privatisering, som har enorme konsekvenser, stress og nedslidning for de ansatte, som medfører demokratitab, fordi den politiske ledelse erstattes af selskaber og bestyrelser, og som skader udviklingen af kvaliteten i ydelserne, fordi privatisering og udlicitering jo splitter kommuner og institutioner op i smådele og på den måde blokerer for en helhedsorienteret udvikling af servicen og velfærden.
Vi ønsker en udvidelse af demokratiet som alternativ til udlicitering og privatisering.
Vi tror på et mere direkte demokrati, hvor de ansatte får indflydelse på tilrettelæggelsen af arbejdet.
Da kan vi både mindske bureaukratiet, sikre en større arbejdsglæde og sikre en større kreativitet med hensyn til, hvordan opgaverne skal løses.
Giver vi samtidig brugerne direkte indflydelse i højere grad, end det sker i dag - det er jo brugerne, der ved, hvor det er galt - så tror vi på, at også med den demokratisering kan vi sikre en vældig dynamik.
Desværre er det sådan, at næsten alle kommuner går i samme retning, altså i lige fra SF-kommuner til Venstrekommuner er det jo sådan.
Der er bare forskellige grader af udlicitering; men de går alle sammen nogenlunde i den samme retning.
Vi mener, der er brug for andre erfaringer, og vi foreslår derfor, at der bliver afsat en pulje penge til
kommuner, der vil gå en anden vej, som vil udvikle et aktivt demokrati for de ansatte og for brugerne, som vil bruge det som metode til at sikre bedre service, som vil starte økologisk produktion, skabe sig arbejdspladser, som vil tage nye opgaver ind, indlicitere i steder for udlicitere, og på samme måde synes vi også, statslige institutioner som f.eks. posten, der er truet af privatisering, skal have penge, så de har en mulighed for at udvikle sig på en anden måde. Et velfærdssamfund måles i høj grad på, hvordan man behandler dem, der er nederst i samfundet - andre har været inde på det - og der foregår en omfattende mishandling af arbejdsløse med aktivering af 59½-årige, der ønsker at gå på efterløn, men så skal han eller hun lige det sidste halve år tvinges på et kursus for at lære at skrive jobansøgninger.
Nogle har måske hørt om eksemplet med den 47-årige træindustriarbejder, der får tilbudt et kursus med bækkenbundsøvelser og et kursus i, hvordan man lægger ansigtsmasker med agurker og andre frugter, og som skal lære, hvordan man laver bolsjer hjemme i køkkenet.
Det er uværdigt, og vi må have det stoppet.
Vi ved, hvordan folk, der har sagt, at de ikke vil finde sig i det, at de ikke møder op i morgen, lige pludselig får frataget enhver form for forsørgelse; ikke bare den pågældende, men hele familien får frataget enhver form for forsørgelse.
Det kan man ikke i Danmark, hvis vi vil kalde os et velfærdssamfund, men det gør man altså i øjeblikket ude i kommunerne.
Vi foreslår altså arbejde i stedet for, rigtigt arbejde
i stedet for mærkelig aktivering
Vi foreslår flere penge til voksenlærlinge- og voksenuddannelsespladser og jobrotation, vi foreslår, at man bruger flere penge på at få ansat mennesker med nedsat arbejdsevne og vel at mærke få dem ansat på overenskomstmæssige vilkår.
Vi forstår ikke, hvorfor vi skal have de her familiefjendtlige familiesammenføringsregler, hvor vi har fået utallige eksempler på, hvordan folk altså simpelt hen forhindres i at være sammen med deres nærmeste, hvordan man kan vedtage, at folk skal bo i en vis periode i et bestemt område og ikke må flytte frit rundt, og hvordan myndighederne kan sige til flygtninge: Vi synes ikke, du vil samarbejde ordentligt med os; derfor fratager vi dig al bistand.
Du kan i stedet for få udleveret en madpakke.
Det er nogle af de ting, vi også skal have kigget på.
Sådan en dag som i dag har makkerparret fru Pia Kjærsgaard og fru Tørnæs
jo igen sørget for, at diskussionen om volden fylder meget, og det gør de altså, selv om de udmærket ved, at Danmark er et af de mere fredelige lande i verden med mindst vold.
Der er mange, der er blevet utrygge,
ikke fordi de selv oplever volden, men på grund af pressen og det, de hører fra politikere og fra en statsminister, der det ene år siger, at nu kan gamle ikke længere gå på gaden uden at være bange for at blive slået ned, selv om der ikke er nogen stigning i volden mod gamle på gaden, og nu her har en åbningstale, der overdrevent fokuserer på volden
Det gør folk unødigt bange.
Det synes jeg vi skal sige åbent.
Selvfølgelig skal der gøres noget ved problemerne, og dér vil jeg godt sige, at nogle af de elementer, der var med i åbningstalen, om, hvordan man kan gøre en indsats med en kombination af politi og sociale myndigheder osv., er meget fornuftige, og dem er vi med på.
Jeg vil også sige, at uanset om det er ubegrundet, så er der altså en større angst for vold i dele af befolkningen, og det må vi selvfølgelig også gøre noget ved.
Jeg tror, vi skal gå ind og kigge på, hvordan vi stopper det, der nu sker ved, at vi tømmer de offentlige rum for mennesker, vi erstatter stationspersonale med en automat, vi har et videokamera til overvågning i stedet for et menneske, vi i det hele taget har det sådan, at der er mange ældre, der i dag sidder hjemme og ikke tør gå ud.
Derfor skal vi måske også overveje, hvordan vi i højere grad kan få besøgsvenner og den slags ordninger udviklet, så ældre har mulighed for at komme ud i virkeligheden og ikke bare skal sidde bange alene hjemme i deres lejlighed. Euroen er et andet spørgsmål, der fylder meget.
Jeg vil sige det på den måde: Vi ønsker ikke en folkeafstemning om de danske undtagelser, hverken ØMU'en eller de andre, men hvis det er sådan, at man insisterer, kan vi så ikke få et tilsagn i dag, nu kan jeg desværre ikke sige fra statsministeren, men så fra regeringen i almindelighed, om, at fra den dag, man beslutter, at nu skal vi have en folkeafstemning, går der minimum et år.
Vi har også set i dag, at det ene parti vil have datoen nu, osv.
Sådan er det.
Alt det andet er skuespil.
Alle europartierne er enige om, at datoen først skal komme den dag, de er sikre på et ja, men det køber vi ikke.
Vi vil ikke have, at vi får sådan et forløb, at nu tror man på ja'et, og så 3 måneder efter har vi afstemningen.
Derfor beder vi om at få 1 år til afstemningen.
Vi beder også om at få en uvildig undersøgelse, sådan at vi er sikre på, at afstemningen kommer til at foregå på et ordentligt, seriøst grundlag og ikke bare på baggrund af, hvad regeringen mener der er af konsekvenser ved at sige ja eller nej.
Der var andre internationale spørgsmål, vi kunne komme ind på.
Mon ikke der var mange, der blev overraskede over, at WTO lige pludselig var en organisation, der kunne tvinge os til at spise hormonkød?
Dér har vi brug for en diskussion.
Mon ikke vi har brug for en diskussion om, hvordan international sikkerhed skal udvikles?
Se bare, hvordan vi igen er kommet for sent, nemlig i forhold til udviklingen i Østtimor. Så vil jeg sige til statsministeren, at der var mange udmærkede bemærkninger om fattigdommen i verden, om, at hvert fjerde menneske på kloden lever for mindre end 1 dollar om dagen.
Derfor er vi også uforstående over for, at regeringen har besluttet, at vi skal skære i ulandsbistanden og bruge det til at finansiere den hjælp, som selvfølgelig skal gives til Kosovo og på Balkan i øvrigt.
F.eks. er det en katastrofe, at man skærer hårdt ned på forskningen i økologi, som mangler i finanslovforslaget.
Det vil vi have lavet om på.
Vi ønsker at få en eller anden form for mærkning, sådan at alle mennesker i det her land kan være sikker på, at de fødevarer, de spiser, ikke har været i nærheden af genmanipulation.
Sådan et mærke må vi have, så holder man nok også op med al manipulationen.
Vi ønsker en aftale og vil meget gerne være med i en aftale om den kollektive trafik, om, hvordan vi får givet DSB og i det hele taget den kollektive trafik et løft.
Vi vil gerne være med til at sikre, at f.eks. børn under 18 år kan køre gratis, så også en børnefamilie har råd til og har det som et godt alternativ at bruge den kollektive trafik.
Vi har også fremlagt nogle krav.
Får vi dem opfyldt, er vi indstillet på i sidste ende at stemme for finansloven.
Vi indgår selvfølgelig også gerne i delaftaler, hvis ikke vi kan få regeringen med så langt, som vi gerne vil.
Men jeg vil sige det på den måde, at det ikke er vores skyld - jeg understreger det - hvis ikke hr. Anders Fogh Rasmussen bliver arbejdsløs i det her politiske efterår.