Mogens Nørgård Pedersen (KRF), 2003-10-09:
Statsministeren skal ikke have utak for, at han ønsker en værdidebat.
Det har vi forgæves arbejdet for i mange år i Kristeligt Folkeparti, men uden at kunne få bl.a. Venstre i tale.
Derfor glæder jeg mig over, at statsministeren nu langt om længe også er klar til denne værdidebat.
Nogle vil måske have ham mistænkt for, at det reelle formål er at aflede opmærksomheden fra regeringens aktuelle politiske problemer og manglende initiativ, men i Kristeligt Folkeparti tager vi ikke desto mindre gerne imod opfordringen til en værdidebat.
Det er vigtigt for den politiske debat, at den ikke kun kommer til at handle om de aktuelle politiske spørgsmål, men også om de værdier, som ligger bag vore politiske synspunkter.
Jeg vil også gerne rose statsministeren for at formulere sine værdier overraskende klart, men desværre er der tale om værdier, som først og fremmest afslører, hvad jeg vil kalde for et værdimæssigt blackout fra regeringens side.
I åbningstalen hørte vi således klart de konturer af et stærkt liberalt samfund, som statsminister Anders Fogh Rasmussen ellers har søgt at nedtone, siden han skrev sin berømte bog om minimalstaten.
Regeringen ønsker et godt samfund for de stærke.
Det er et samfund, hvor regeringen vil give noget for noget, men vel at mærke kun for de stærke; de svage må klare sig selv.
Nu mangler vi kun et forslag om, at børnecheckens størrelse skal afhænge af forældrenes produktionsevne, for at parolen om krav og konsekvens kan slå helt igennem.
Det er et samfund, som Helmuth Nyborg ikke ville kunne ønske sig bedre. De intelligente og dygtige vil kunne komme til at klare sig endnu bedre, men det er også et samfund, hvor restgruppen vil blive overladt til sig selv og blive større og større.
Regeringens menneskesyn er en stærk hyldest til det stærke og velfungerende individ, og det kan udtrykkes i sætningen: Du er, hvad du præsterer.
Man måler menneskets værdi på, hvor meget det kan yde til produktionen, og det synes jeg er et skræmmende menneskesyn.
Regeringen konstaterer, at mange års indsats for at bryde den negative sociale arv er slået fejl, og det er desværre rigtigt.
Antallet af mennesker, der lider af alkoholmisbrug, narkotikamisbrug, og antallet af hjemløse i gaderne taler sit tydelige sprog, og derfor lyttede jeg meget opmærksomt efter, da statsministeren varslede nye initiativer.
Regeringen vil følge en ny strategi, bebudede statsministeren, og hvori består så den nye strategi, som skal bryde den negative sociale arv, vi i årtier har kæmpet for at få bugt med?
Jo, lyder det fra regeringen: Viden og kunnen er vejen til at sprænge et socialt mønster, og det behøver ikke engang koste noget.
Den formulering gjorde ikke spændingen mindre, selv om jeg samtidig også blev en anelse mistænksom.
Endelig nåede statsministeren så frem til columbusægget, som i en håndevending vil bryde den negative sociale arv: Børn skal lære noget i børnehaven.
Jeg spørger: Er der nogen uden for regeringens kreds, der i ramme alvor tror, at indførelse af læreplaner i børnehaven kan bryde den negative sociale arv?
Det svarer til at gå på elefantjagt med slangebøsse, og derudover tror jeg slet ikke, at det er mere læring, der er brug for i børnehaven, men derimod børnenes frihed til at være børn og til at udvikle deres kreativitet og sociale færdigheder gennem leg.
Om de så leger i rundkreds eller ej, er ikke det afgørende for mig.
Tror man virkelig, at det barn, der vokser op i et misbrugsmiljø, som kan være udsat for grundlæggende omsorgssvigt og ingen opbakning får hjemmefra, som ved et trylleslag kan bryde den sociale arv, blot der bliver indført læreplaner i børnehaven?
Jeg spørger bare.
Retfærdighedsvis skal det dog siges, at regeringen også varsler en reform af politikken med anbringelse af børn uden for eget hjem.
Der skal gribes ind med hjælp i tide, og de nærmeste pårørende og familiens øvrige netværk skal inddrages. Kristeligt Folkeparti vil gå positivt ind i debatten om den helt nødvendige reform, som desuden er det egentlige lyspunkt i åbningsredegørelsen, som i den grad har sat fokus på den stærkestes ret.
Tag f.eks. regeringens alkoholpolitik.
Det er meget svært at se ideen i, at regeringen har givet los for slagtilbud på spiritus ved at sænke afgifterne og det oven i købet i den samme uge, som Sundhedsstyrelsen kører sin uge 40-kampagne.
Jeg kender godt argumentet, nemlig at det er grænsehandelen, man ønsker at begrænse, men hvorfor har man så ikke for længst gennemtænkt et sundhedspolitisk udspil, som kunne modvirke den ensidigt økonomisk betingede afgiftsnedsættelse?
Vi glæder os over, at regeringen vil hæve aldersgrænsen
for køb af alkohol fra 15 til 16 år
Det er en sag, som Kristeligt Folkeparti har arbejdet for i mange år, og vi medvirker gerne, men det løser altså ikke alkoholproblemet i det danske samfund.
I virkeligheden handler de unges alkoholproblemer måske først og fremmest om, at deres forældre har problemer.
Her er der en negativ social arv, som mange ganske vist evner at skjule, men som vi for alvor burde tage fat om.
Noget for noget siger regeringen, men hvordan hænger det sammen med, at alkoholikere landet over må stå på venteliste i månedsvis for at komme i behandling for deres misbrug?
med den alkoholiker, som har taget den store personlige beslutning at gå i behandling?
Hvad mere skal han yde, før regeringen belønner ham »noget for noget« med en behandling?
Skal han bare stille sig op i køen og håbe på, at han ikke falder tilbage i misbruget, inden der bliver en plads ledig til ham eller penge på budgettet til at betale behandlingen?
Jo, regeringens samfund skal nok blive et godt samfund for de stærke, men de svage må hytte sig selv.
En anden grundlæggende værdi i åbningstalen er, at den i udpræget grad sætter det enkelte individ i centrum.
Familien og fællesskabet i øvrigt er stort set fraværende, og den sociale ansvarlighed består alene i klicheer.
Her er den nævnte anbringelsesreform et enligt lyspunkt, fordi den specifikt inddrager familien og det enkelte individs netværk i øvrigt.
Regeringen vil give frihed og ansvar til den enkelte, og den efterlyser mere tro på, hvad det enkelte menneske kan.
Det kan være godt nok, men det kan langtfra stå alene, for så bliver det et skævt samfund.
Jeg undrer mig over, at regeringen ikke på nogen måde er optaget af at styrke familiens status i samfundet. Mener man ikke, at familien er den vigtigste fællesskabsenhed i samfundet?
Er det ikke længere afgørende, at familien fungerer som en fællesskabsenhed, eller skal den bare reduceres til en produktionsenhed?
Hvilke initiativer har regeringen til at gøre det lettere for børnefamilien at få familielivet og arbejdsliv til at hænge sammen?
Hvad vil regeringen f.eks. konkret gøre for at mindske det alt for høje skilsmissetal, som medfører mange dybe menneskelige omkostninger og derudover også koster samfundet mange penge?
Svarene blafrer i vinden.
Åbningsredegørelsen afspejler regeringens grundlæggende værdier: man opfatter i højere grad mennesket som et enkeltindivid end som medlem af et fællesskab.
Det vigtigste er et liv, hvor den enkelte kan udfolde sig.
Jeg mener, at den udvikling er farlig.
Den ender med, at vi mister det, der binder os sammen som nation: fornemmelsen for det fælles liv og det fælles værdigrundlag.
Som samfund har vi brug for fælles værdier.
Der må være en fællesnævner, der kan binde et samfund sammen, for at det overhovedet kan fungere.
Kristeligt Folkeparti vil fortsætte arbejdet for, at det danske samfund fortsat bygger på de værdier, som har deres udspring i det kristne livs- og menneskesyn, på næstekærlighed og ansvar for hinanden og på et menneskesyn, hvor vi alle har lige stor værd, uanset hvor meget vi kan producere.
Jeg må blankt erkende, at jeg ikke forstår statsministerens fantastiske optimisme, når det gælder etikken.
Statsministeren sagde, at han synes, vi kan se en udvikling af en stærk personlig etisk bevidsthed, vi ikke har set magen til i historien.
Jeg må indrømme, at jeg har svært ved at se denne stærke personlige etiske bevidsthed, altså medmindre statsministeren med begrebet personlig etisk bevidsthed mener en såkaldt etisk bevidsthed, der gavner en personlig i stedet for fællesskabet.
Regeringens noget for noget-ideologi er blevet et værdiopgør, der vender den tunge ende nedad.
Man svinger pisken over de svage og lader de bedrevidende indkassere gevinsten i form af skattelettelser, og denne ideologi vil vi gerne gøre op med.
Vi ønsker, at de bredeste skuldre skal bære de tungeste byrder, og derfor vil Kristeligt Folkeparti også tage en række initiativer i den kommende folketingssamling.
Vi ønsker et samfund, hvor vi sammen tager ansvar for dem, der ikke selv kan.
Vi ønsker et samfund, hvor vi sammen tager ansvar for børnene, et samfund, hvor vi sammen tager globalt ansvar for de fattigste, og et samfund, hvor vi sammen tager ansvar for de svageste.
gerne samarbejder med regeringen, og jeg forventer, at vi på en række områder kan blive enige.
Samtidig håber jeg, at værdidebatten fortsætter, selv om man her må konstatere, at enigheden hører op.
Vi ønsker nemlig ikke et samfund, hvor de stærkeste får noget for noget og de svageste må klare sig selv; vi ønsker et samfund, hvor de bredeste skuldre må bære de tungeste byrder til gavn for de svageste, som ikke har noget at byde på.