Jette Gottlieb (EL), 1999-01-14:
Jeg synes, det er lidt forbløffende, at det er kommet så vidt, at ordfører på ordfører kan stille sig op og hævde, at vi ikke har arbejdsløshed i Danmark.
At ordfører på ordfører kan gå op og hævde, at det største problem er de flaskehalse, der er.
Vel er der arbejdsløshed i Danmark, og flaskehalsproblemet er ikke af den størrelsesorden, som det beskrives.
om truende flaskehalse, men når man kigger efter i sømmene, så er det umådelig få af de flaskehalse, der faktisk er kommet til udtryk.
Der er stadig arbejdsløshed i Danmark, en stor arbejdsløshed.
Jeg mener også, de fleste ser bort fra, at en meget stor del af arbejdsløsheden er skjult, ikke fremkommer i statistikkerne, men fremkommer ved, at folk er i aktivering eller på anden måde er trukket ud af statistikkerne.
Det er det diametralt modsatte af hensigten i rapporten »Arbejde og service«, 1999, som regeringen har udsendt.
De århusianske skraldemænd fremlagde og praktiserede for et par år siden modellen om fordeling af arbejdet.
Vi mener stadig, at det har en stor relevans i den situation, vi har på det danske arbejdsmarked.
Gennem et halvt år delte de arbejdet med de langtidsarbejdsløse, og på den facon genvandt de dagpengeretten.
Her skulle man nemlig ikke stå skoleret hverken for socialministerens eller arbejdsministerens behandlere og aktiveringssystem, men var en del af et sjak.
Hvis man skulle have en skideballe for at komme for sent eller have at vide, om man skulle have en chance til, ja, så var det en sag mellem ligeværdige arbejdskammerater.
Og man genvandt sin dagpengeret og sin plads på det almindelige arbejdsmarked.
Det er ikke den politik, som regeringen lægger op til.
Skraldemandsmodellen nød stor folkelig opbakning, så stor at den tidligere arbejdsminister følte sig nødsaget til at aftrappe sabbatorloven specielt for at gøre eksperimentet umuligt.
Det var for farligt.
Også fordi ideen udfordrede de privilegerede, det privilegerede A-hold med fast arbejde, fordi den talte om arbejdsløsheden som et problem, der var fælles, og fordi den handlede om solidaritet og ikke fokuserede på, at vækst i sig selv løser samfundets problemer.
Vi ved jo, at netop skiftehold og større arbejdspres koster dyrt i form af nedslidte og udstødte mennesker, stressede forældre og børn med alt for lidt voksenkontakt.
Men den side af sagen kommer overhovedet ikke frem i debatten.
Mange af de udstødninger og den nedslidning, vi er vidne til, bygger jo præcis på, at vores arbejdsmarked er urimeligt, umenneskeligt hårdt på en lang række områder, og at udstødningen finder sted med store sociale udgifter i den anden ende af skalaen til hospitaler og andre ting.
Og når vi lægger op til, at støtten skal aftrappes i en periode over 5-8 år, ja, så er det selvfølgelig, fordi det ikke er hensigten at lave en permanent erhvervsstøtte, men simpelt hen at initiere en ordning, som kunne give mulighed for at vise de muligheder, der også ligger i produktivitetsstigninger ved at have en nedsat arbejdstid.
De ganske få eksempler, vi har, hvor der er lavet forsøg med den slags, viser jo, at produktiviteten er så meget forøget med en nedsat arbejdstid, at det faktisk modsvarer det antal arbejdstimer, der er blevet færre. Regeringen lægger jo op til det helt modsatte, nemlig at danskerne skal arbejde mere i fremtiden, på trods af at danskerne er et af de mest arbejdsomme folkeslag i verden.
Vi har f.eks. den højeste erhvervsfrekvens i EU.
Hvis vi sætter arbejdstiden yderligere i vejret og gør det muligt at indføre skæve arbejdstider uden at skulle spørge medarbejderne først, vil der nok ryge nogle flere af i svinget.
Det er i hvert fald min bestemte opfattelse af situationen.
En betydelig del af de stigende omsorgsopgaver og udgifterne til overførselsindkomster, førtidspension f.eks., skyldes nedslidning og er arbejdsbetingede eller livsstilssygdomme.
Et krav om stigende arbejdstider og yderligere fleksibilitet vil selvfølgelig betyde mere nedslidning.
Det skal der så lappes på ved at sende de nedslidte i fleksjob med omsorgsopgaver til ringe betaling.
Vi synes, det er en meget uværdig fremtidsvision.
Hvis vi virkelig ønsker at gøre noget ud af alderssammensætningen af befolkningen, ja, så kræves det faktisk nok snarere, at der fødes lidt flere børn.
Men det gør der ikke, når vi skal arbejde mere og i øvrigt skal bruge en stadig større del af vores indkomst til at spare op til pensionen.
Vi får hverken tid eller råd
Stigende arbejdstid betyder endnu flere omsorgs- og servicebehov, f.eks. for hjemmeservice til at gøre rent, lufte hund eller hente børn, eller hvad ved jeg.
Regeringen lægger op til et samfund, hvor vi skal opdrage nye generationer af herskab og tjenestefolk.
Hvis vi ikke har tid og kræfter, så overlades mere og mere til eksperterne.
Vi lægger op til det modsatte, og vi lægger op til, at man indretter samfundet sådan, at vi udstøder færre blandt andet på grund af det ekstreme arbejdspres.
Han siger: »Det er ikke de udstødte, der er skæve.
Det er arbejdsmarkederne, der bliver stadig skævere.
Det er dem, der må laves om.«
Og så vil jeg tilføje, at netop i den sammenhæng er tiden en meget vigtig enkeltfaktor, og derfor er det af overordentlig stor betydning, at vi bliver i stand til at etablere et arbejdsmarked, hvor tiden ikke i den grad er medvirkende til, at folk udstødes fra arbejdsmarkedet.
Så på de virksomheder, hvor man havde mulighed for at blive enige om det - ved overenskomst, må jeg lige sige, for der er ikke tale om at blande sig i overenskomsterne - kunne man foretage de forsøg, der ville ligge i at få tiden til at fungere på en anden måde.
Derfor forslaget.
Og jeg siger tak for den varme støtte, jeg fik fra SF's ordfører, men ellers er det jo vanskeligt at henvise til andre særlig støttende indlæg i debatten.