Villy Søvndal (SF), 2003-02-06:
Indimellem kan det være spændende at stille spørgsmål til ministre, fordi man risikerer at få noget at vide, man ikke var helt opmærksom på.
Jeg stillede et spørgsmål til europaministeren, som jeg fik svar på for 2 dage siden, hvor jeg bad om en opregning af lande, der har forbehold, undtagelser etc. på forskellige områder.
Spørgsmålet har nr. S 1200, og svaret er interessant på den måde, at hvis man sammentæller antallet af lande, der har forbehold, så er antallet 14.
Jeg siger det, fordi man lider jo i den danske debat af den vrangforestilling, at det kun er Danmark, der har områder, hvor man har forbehold.
Jeg har i det her ikke taget højde for, om det er større eller mindre områder, men det er dog ganske interessant, at ganske mange lande har fundet behov for at melde ud på et eller andet område, hvor man ikke ville gå med hele vejen.
Det rejser vel den debat, vi i SF synes er vigtig,
nemlig om nødvendigheden af den fleksibilitet, der er forudsætningen, tror vi, for at få et europæisk samarbejde mellem 25 lande til at fungere.
Det betyder ikke, at man ikke kan diskutere hensigtsmæssigheden, det skal jeg nok vende tilbage til, men jeg synes, man skal lade være med at reagere så rygmarvsmæssigt på den diskussion om forbehold; det er jo ikke nødvendigvis noget dårligt.
Det andet, jeg synes er karakteristisk ved den danske EU-debat, er, at det meget let bliver en forudsigelig, rituel debat - det er det så også i dag - der har to overskrifter.
Den ene er: Skal vi beholde forbeholdene, eller skal vi ikke beholde forbeholdene?
Og det andet store tema drejer sig om, hvornår vi skal stemme om dem. Ærligt talt, vi lever på et kontinent, hvor udfordringerne er voldsomme, hvor omvæltningerne er voldsomme.
Ikke for at tage fornøjelsen fra ordførerne, der har fremsat forslagene her, det er jo fint nok, det er det, det drejer sig om, men jeg synes måske, vi nogle gange har behov for lidt større schwung over den danske europadebat, altså at turde nærme os nogle af de større spørgsmål, de vigtige spørgsmål, der trænger sig på.
Det Radikale Venstre har i deres beslutningsforslag, synes jeg, i første spalte vedrørende udvidelsen en påpegning
af de ting, der er nødvendige for at få samarbejdet til at fungere: om Europa uden skillelinjer, om fred, demokrati, menneskerettigheder, social og økonomisk udvikling, osv. osv. Alle de steder er vi jo i fantastisk grad enige, også enige i, at EU spiller en progressiv rolle, at EU er et nødvendigt redskab set fra SF's side.
Men pointen er vel, at det ikke har så voldsomt meget at gøre med diskussionen om undtagelserne.
Det har ikke så voldsomt meget at gøre med den
diskussion
Så skal jeg komme til de enkelte punkter.
Først om forsvarsforbeholdet og dermed også nogle kommentarer til Kristeligt Folkepartis forslag.
Jeg synes egentlig, at vi på et tidspunkt skal have en debat i Folketinget, der hedder: Hvor mange militære formationer skal vi have?
Jeg ved godt, at historien om Tordenskjolds soldater er skrevet i Danmark, men alligevel.
Hvor mange militære formationer synes vi vi har brug for i denne her verden?
Hvis vi kigger på 1990'ernes udvikling, har vi i hvert tilfælde tre indlysende, vi har anvendt.
Vi har SHIRBRIG fra FN, som vi brugte på Afrikas Horn i forbindelse med konflikten mellem Eritrea og Etiopien for at holde tropperne adskilt.
De spiller en god og vigtig rolle.
Så har vi NATO, og så har vi i Bosnien, i Kosovo, i Albanien og i de andre eksjugoslaviske og omkringliggende konflikter faktisk sammensat tropper, der var anvendelige til den situation, de skulle løse.
Jeg tror ikke, det er klogt at have et rullende artilleri, der sådan kommer under alle omstændigheder, og som er styrken.
Jeg tror, det er meget klogt at lave den overvejelse, der hedder: Hvad er det for en militær enhed, vi har brug for lige præcis i det her tilfælde?
Det var grunden til, at det var vigtigt for eksempel at få russerne med i forhold til Bosnien, i forhold til Kosovo, og den type af overvejelser er man jo under alle omstændigheder nødt til at gøre sig.
Så jeg synes, det grundlæggende spørgsmål er: Hvorfor skal vi have en fjerde formation - selv med respekt for, at historien om Tordenskjolds soldater er skrevet i Danmark?
Det andet, jeg synes man principielt skal forholde sig til - og det er lidt overset i debatten - er, at de europæiske forsvarsudgifter er faktisk faldet i 1990'erne.
Hvis jeg husker tallene rigtigt fra forsvarsdebatten, er de stort set halveret efter den kolde krigs afslutning.
Det synes jeg er en positiv udvikling i modsætning til den amerikanske, at europæerne i højere grad har valgt at satse på bistandshjælp til fattige lande, i højere grad på miljøbistand og alle de andre ting, hvor amerikanerne er gået solidt i militær retning.
Jeg synes, vi er gået den rigtige vej.
Hvis man spørger i de andre europæiske hovedstæder, hvad de tror konsekvensen er af at opbygge udrykningsstyrken, så beder de os vende tilbage til vores forsvarsministerium og diskutere, hvor mange penge man er villig til at ofre på forsvaret.
Det er altså også en del af den her diskussion.
Når alt det er sagt, vil jeg sige, at vi jo i SF er enige om - vi har vist sagt det nogle gange - at vi vil meget gerne være med til at praktisere forbeholdet.
Hensigten har aldrig fra SF's side været at forhindre deltagelse i humanitære aktioner eller at anbringe os i den underlige situation, at når en Makedonienstyrke overgår fra NATO til EU, kan vi ikke længere deltage.
Vi vil gerne deltage også i fredsbevarende operationer i EU-sammenhæng.
Derfor vil vi meget gerne være med til ved en folkeafstemning at praktisere den fortolkning af forsvarsforbeholdet, som er noget ganske andet end at åbne op totalt, som der ligger i begge forslagene her.
Dog skal det siges til Kristeligt Folkepartis forslag, at jeg synes, det på tre punkter indeholder praktiseringer, som er nyttige.
Det ene er, at det her kan ikke foregå uden et mandat fra FN.
Det synspunkt synes jeg Kristeligt Folkeparti fortjener ros for at håndhæve lige præcis i de her dage, hvor vi måske står umiddelbart over for en krig, der ikke er FN-sanktioneret.
Det andet er, at de enkelte lande skal kunne sige fra eller til, ligesom vi kan, når NATO deltager - det er vi også helt enige i - og at det skal ske ved en sammensætning af landenes egne styrker, altså ikke en egentlig EU-hær.
Det vil også være et vigtigt synspunkt i øjeblikket, fordi det fransk-tyske udspil jo bygger på, at man også skal lave en egentlig musketered i forbindelse med den aftale, de indgår i.
Derfor tror jeg, det er for tidligt fuldstændig at afskrive muligheden for, at det her udvikler sig til noget.
Men jeg synes, det er godt, Kristeligt Folkeparti peger på, at det ønsker man ikke at det gør.
Derfor forsvarsforbeholdet.
Vi vil gerne være med til at praktisere forbeholdet og skrive det i praktiseret form ind i en ny traktat.
Omkring euroen forekommer det os, undskyld mig, at være lidt unødig trætte.
Jeg har hørt argumenterne om, at det nye var, at det nu var blevet til noget.
Det er jo ikke den store overraskelse.
Man kunne tilføje, at Nordkorea også har indført euroen som betalingsmiddel i surhed over, at USA turer frem, som de gør.
Det synes jeg heller ikke er revolutionerende.
Det afgørende for os var jo ikke, at vi ikke havde set mønterne, hvis man husker diskussionen fra SF's side; det var en politisk argumentation, der drejede sig om at bevare en handlefrihed i bestemte situationer. Der er i De Radikales forslag anvendt en argumentation, der hedder at blive hægtet af udviklingen i forhold til kernelandenes situation.
Hvis man ser på de faktiske forhold i jernindustrien, forekommer det mig, at det er nogle af kernelandene, der i dag har de store problemer - Frankrig, Tyskland, Italien - i forhold til konvergenskravene, højst 3 procents underskud, osv. osv. Så Danmark har bevist, at vi godt kan lave det uden at være tilsluttet euroen.
Det gør vi gerne igen.
Men det var langt mere afgørende end at være med blandt eurolandene.
Til sidst vil jeg sige om det retslige forbehold, at vi vil godt være med til at kigge på forbeholdet.
For os har det aldrig været et ønske, at disse forbehold alle sammen skulle ristes i runer til evig tid.