Mogens Lykketoft (S), 1999-09-07:
Da jeg skulle forudse, hvad pressemeddelelserne fra oppositionen ville indeholde, og hvad ordførerindlæggene fra de store oppositionspartier i dag havde som overskrift, skrev jeg ned for mig selv »uden ambition, uden perspektiv, for netop i de gode år skal man jo sørge for at konsolidere økonomien«.
Ikke fordi jeg er enig i det med mangel på perspektiv og ambition, men fordi jeg har hørt det
Jeg har også skrevet ned, at der nok var noget om en manglende vilje til at gøre op med de forældede strukturer og de alt for mange arbejdsdygtige mennesker uden for arbejdsmarkedet.
Jeg var lidt mindre forberedt på det »bagholdsangreb«, hr. Duetoft kom med, om, at det var en meget borgerlig finanslov.
Jeg kan selvfølgelig godt ved nærmere eftertanke se hr. Duetofts interesse i at fremstille det sådan, og jeg har valgt at betragte det som udtryk for hr. Duetofts store velvilje til at medvirke til gennemførelsen af dette finanslovforslag.
Så sådan set tak for det.
Men jeg vil godt gøre nogle bemærkninger om, hvorfor jeg ikke mener, det her er uden perspektiv og ambition, men tværtimod indeholder en masse perspektiver og en masse ambitioner, og hvorfor det ikke er noget borgerligt finanslovforslag.
Vi har igennem de sidste 6-7 år præsteret en enestående fremgang i beskæftigelse, i privat velstand, i offentlig velfærd, i en bedre fordeling af goderne, i en større miljøindsats og i en europæisk set enestående stærk konsolidering af de offentlige finanser.
Når man ændrer en virksomheds regnskabsresultat uden engangsforbedringer med 68 mia. kr. over en 7-års-periode, så er det resultatet af en meget ambitiøs politik og et meget perspektivrigt resultat.
Og hvad angår ambitionerne fremover, så er det, som jeg også sagde i min præsentation af finanslovforslaget, en gedigen fremtidssikring af velfærdssamfundet ved at få gælden ned, ved at få arbejdsstyrken op og ved at have fuld kraft på fornyelsen af
i opgør med de forældede strukturer
Det er klart, at jeg i forhold til det, regeringen har lagt frem, ikke er imponeret af oppositionen, hverken af dens retorik eller af dens konkrete forslag til en anden politik.
Det lyder næsten for tosset til at være sandt, men vores skøn i Finansministeriet over Venstres forslag, som påstår, de vil forbedre finanserne med 4,5 mia. kr., er, at de vil forringe dem med 7-8 mia. kr.
Vores skøn over De Konservatives forslag, som påstår, de vil forbedre finanserne med 3 mia. kr., er, at de vil forringe dem med 9-10 mia. kr. Det har jo grundlæggende sin rod i den kendsgerning, at det, vi igen er blevet præsenteret for i år fra Venstre og De Konservative, er en utrolig stor stak spareforslag af den art, der ikke kan lade sig gøre i det virkelige liv, heller ikke hvis man har 179 mandater i Folketinget til at støtte dem.
Det er der heller ikke noget nyt i.
Men det er i og for sig overraskende, at man bare kan slippe så godt af sted med så mange år i træk at komme med den dér store stak af uladsiggørlige spareforslag og postulater om mulige besparelser og dermed tegne et billede af, at man vil være i stand til at føre en mere ansvarlig økonomisk politik.
Dertil skal jo så føjes skattelettelsesstrategien, som jeg skal gøre nogle bemærkninger til siden hen, og som jo ikke helt har sluppet taget i Venstre, selv om man nu taler med andre ord, for på erhvervsskatteområdet laver Venstre med sine forslag et meget stort hul i kassen.
Hr. Thor Pedersen var inde på, at det stod skralt til med den private beskæftigelse.
Han prøvede også at gøre nogle bemærkninger om det i forhold til 2005-udspillet, oprindelig for 2½ år siden.
Men man er jo nødt til at se en sådan udvikling over nogle år, og det, der er kendsgerningen, er, at vi er højere oppe i privat beskæftigelse nu, end vi for 2½ år siden havde regnet med at vi kunne nå.
Kendsgerningen er også, at den private beskæftigelsesfremgang i Danmark siden 1993 har været op imod 150.000 netto mod 50.000 i den offentlige sektor
, så når man hører de mange gentagne rapporter om dårligt erhvervsklima og erhvervsfjendtlighed fra regeringens side - ingen af delene er jo heller nyheder - kan man jo undre sig over, at det alligevel har været muligt at fremkalde en dynamik, der har skabt så mange nye private arbejdspladser.
Men der er mange ting i hr. Thor Pedersens måde at udtrykke sig på, som overrasker mig - nej, det er forkert: som støder mig; de overrasker mig egentlig ikke.
Den der betragtning om, at regeringen skulle have en aversion mod boligejerne, bilejerne og pensionsopsparere, er en meget, meget dårlig målsætning for en regering, for det er jo stort set os alle sammen.
Hvem har ikke enten en bolig eller en bil eller lidt pensionsopsparing?
Så selvfølgelig er regeringen ikke fjendtligt stemt mod os alle sammen. Vi har ansvaret for, at landets økonomi hænger sammen, og også den forpligtelse at gå ud og sige til os alle sammen, at det ikke er alting, der kan lade sig gøre, at der nogle gange skal holdes igen.
Det gjorde vi med pinsepakken, det gjorde vi med finanslovforslaget sidste år og med det meget forkætrede efterlønsindgreb, og vi gjorde det i en forståelse af, at vi i hvert fald ikke ville være årsag til en gang til at lade stå til over for en dårlig udvikling i dansk økonomi, sådan som vi har oplevet det så mange gange tidligere.
Jeg forstod efter hr. Anders Fogh Rasmussens udtalelser forleden dag, hvor man nærmest fik det indtryk, at nok skulle man ikke sætte skatten ned, men der var heller ikke en eneste skat, der måtte gå op, at det var i orden, hvis det var i Farum, og hvis det var hr. Peter Brixtofte, der gjorde det.
Man må også forstå det sådan, at med hensyn til, om pinsepakken skulle demonteres igen, var det ikke var helt klart hvornår, måske, siden hen, når det kunne lade sig gøre, og så var der det med jobfradraget, der skulle indføres.
Jeg vil godt gøre den bemærkning om jobfradragsfantomet, som jo har svævet over dansk politik nu i nogle år, at jeg synes, tilhængerne af det skulle gøre debattens klarhed den tjeneste at fortælle, at det sådan set bare er en anden måde at udtrykke den gamle tanke om, at man bør nedsætte indkomstoverførslerne i forhold til lønnen, på, for hvis et jobfradrag til de beskæftigede skal finansieres, så er det, man gør, jo, at man nedsætter skatten for dem, der er i arbejde, og opkræver det højere skat hos alle, og derved bliver nettotaberne dem, der får overførsler, og det er jo også efter forslagsstillernes mening det, der skal hidbringes med det forslag.
Men hvorfor siger man så ikke det?
Det er i øvrigt meget nemmere at gå lige til at komme med det forslag, hvis man tør, om, at vi skal sætte alle indkomstoverførslerne ned.
Hvorfor gå den store omvej?
Vedkend jer dog, hvad det er, I står for, så vi kan få en ubureaukratisk udgave af det!
Jeg har ikke den holdning.
Jeg mener, det er et af de mest uproduktive forslag, der er formuleret i Folketinget i nyere tid,
og regeringens holdning har jo i alle disse snart 7 år været, at vi ikke skal løse vores beskæftigelsesproblemer ved at sætte lønnen til de mennesker, der måske ikke har en stor produktivitet lige nu, ned, men ved at sætte deres kompetence op.
Dermed kan vi nemlig fastholde billedet af Danmark som et samfund, der er i stand til at fremkalde nye job, ny dynamik, ny fremgang uden at gøre fordelingen skævere, og det er faktisk temmelig enestående i denne verden.
Så til hr. Thor Pedersens betragtninger om, at skattelettelse eller ej, vi skulle i hvert fald bruge renterne, vi sparede ved at nedbringe gælden, til at lette skatterne.
Men så kunne vi ikke have fået 150.000 flere børn passet.
Så kunne vi ikke have satset 5 mia. kr. ekstra på sygehusvæsenet.
Så kunne vi ikke have forstærket vores indsats i forhold til de psykisk handicappede så voldsomt, som en personaleforøgelse på 80 pct. er udtryk for på det område.
Så var der mange andre ting, vi ikke kunne.
Derfor har den udvikling, der er foregået, men som jo alle ved først og fremmest er foregået ude i amter og kommuner, været udtryk for en prioritering, en prioritering, som regeringen i lyset af, hvad der faktisk har vist sig af ønsker og behov i den danske befolkning, har været indstillet på at støtte.
Danskerne, det store flertal af danskerne, har ganske klart deltaget i den dér prioritering, og vi ved fra alle undersøgelser af det, at et meget stort flertal ønskede, at vi mindst havde opprioriteret de offentlige velfærdsgoder i det omfang, som det faktisk er sket.
Så siger fru Gitte Seeberg: Det er blevet til et socialdemokratisk lommepengesamfund.
Derfor er jeg glad for at kunne meddele, at lommepengene de sidste 7 år er steget med 25 pct.
Det private forbrug, det, danskerne har haft på lommen, er gået op med 25 pct., mens det offentlige forbrug kun er gået op med 15 pct.
Her taler vi om faste priser, faste værdier, værdifaste kroner, danskerne har kunnet bruge på det private forbrug.
Det kan man jo godt kalde et lommepengesamfund, men i så fald er det nok et af de samfund i verden, hvor lommerne er størst.
Så trak fru Lene Espersen på sit meget elskværdige smilebånd flere gange, da hr. Jan Petersen forsøgte at forklare, at skattetrykket var uændret i forhold til 1993.
Men hvis man ellers vil gøre sig den rimelige ulejlighed at regne tingene ud på sammenlignelige grundlag, så forholder det sig sådan.
Skattetrykket er ikke steget.
Det er heller ikke faldet af de grunde, som regeringen har gjort temmmelig meget ud af at understrege ligger i kortene, hvis vi skal sanere økonomien, hvis vi skal nedbringe gælden i god tid.
Udgifterne er faldet.
De er faldet meget brat i andel af nationalindkomst.
Indtægterne er konstante.
Det er derfor, vi har kunnet forbedre regnskabsresultatet med 68 mia. kr.
Det er derfor, vi er godt i gang med at nedbringe gælden.
Så til erhvervsskatterne.
Jeg er ikke nogen stor tilhænger af erhvervsskattelettelser.
Jeg tror ikke på deres nytte i forhold til at styrke konkurrencekraften, som vi alle er interesserede i at gøre det.
Jeg tror langt mere på de temaer, som erhvervsministeren drøfter i industriens udviklingsgruppe i øjeblikket - ideer, hvor der er gevinster at hente: en stærkere satsning på fornyelse, på innovation.
Regeringen havde sådan set ikke noget imod, hvis vi kunne finansiere det gedigent og efter de retningslinjer, vi
var inde på sidste sommer, at nedsætte selskabsskatteprocenten.
Men når vi ikke er kommet med forslag om det til dette finanslovforslag, så er det, fordi vi nu så mange gange er blevet afvist fra alle sider med hensyn til forslag til en fornuftfinansiering, og vi medvirker heller ikke på dette område til ufinansierede skattelettelser. Så til de erhvervsstramninger, man har været optaget af i noget af debatten: reklameafgift, nogle miljøafgifter på PVC og blødgørere.
Meget af det vil jo blive betalt andre steder end hos erhvervene.
De bidrag til at nedtrappe tilskudssamfundet, som den nye konservative leder var lidt optaget af, som vi har lavet med hensyn til sygedagpenge og administrationsgodtgørelse, forstår jeg også møder nogen kritik, selv om vi jo altså er
et land, hvor arbejdsgivernes direkte bidrag til velfærden er utrolig begrænset. Hr. Jens Kirk var i særlig grad inde på landbruget.
Det skal jeg ikke gå i detaljer med, men der blev dvælet - det var både hr. Jens Kirk og andre - ved forslaget om at afvikle nedskrivningen på husdyrbesætninger.
Det er jo ikke nogen ekstra byrde af en styrke, der bidrager til statens likviditet - overhovedet ikke.
Det er et forslag, som ligger i naturlig forlængelse af den afvikling af lagernedskrivningerne, der blev gennemført for 1993 for resten af erhvervslivet.
Og man kan sige, at det også er en privatisering.
Det er en privatisering af en rentefri kredit, som statskassen hidtil har ydet, og hvor tiden vel er kommet med det meget, meget lave renteniveau, vi heldigvis har fået skabt, til at man godt kan overlade det til det private lånemarked at give den kredit.
Men man skal lade være med at fremstille det, som om vi dér tager X antal hundrede millioner kroner direkte ud af indtjeningen hos landbrugserhvervet.
Så har politiet jo unægtelig fået, om jeg så må sige, hvad det kan trække, og måske også mere end det kan trække med det mandskab, det har nu, i debatten her i dag.
Det er tekniske tal.
Vi har forudset, at vi skulle bruge af reserverne i et eller andet omfang i forbindelse med forhandlingen om et nyt politiforlig, fordi vi jo allerede i denne forligsperiode lavede en midlertidig forhøjelse af niveauet, og fordi vi ved, at der er nye behov, der skal klares. Derfor vil det jo selvfølgelig, som jeg kort nævnte det undervejs i debatten, været lidt uheldigt, hvis Venstre og De Konservative fik held til - hvad de selvfølgelig ikke får - at skære alle reserverne væk fra finanslovforslaget, sådan som de har foreslået. Når vi ikke har sat et præcist tal på, ja, så er det, fordi vi ikke er færdige med en budgetanalyse af politiet endnu, og fordi et politiforlig jo ikke bare skal sørge for, at der er ressourcer til de ekstra opgaver, som man gerne vil have løst, hvad enten det er voldstruede områder og gadepatruljer, eller det er økonomisk kriminalitet, eller hvad det nu er, men også fordi det gerne skulle være udtryk for, at vi fik politiets organisation yderligere strømlinet ledelsesmæssigt og opbygningsmæssigt.
Det er begge opgaver, der skal løses.
Jeg er sikker på, vi får dem løst på en fornuftig måde, og jeg tror, at vi alle er lige oprevet over de enkelteksempler på rå vold, som har været nævnt også i denne debat.
Vi vil ikke finde os i det.
Jeg vil også godt tilføje: Der er kun én ting, jeg synes er næsten lige så afskyelig som rå vold, og det er dem, der kynisk spekulerer i at kapre stemmer på disse ulykkelige hændelser.
Der er ikke lovet noget bestemt om iværksættelsen; man skal se på den lokale arbejdsmarkedssituation.
Men det er jo klart et tema, som også vil indgå i forhandlingerne i efteråret, ligesom DSB og ikke mindst DSB's flerårsaftale vil gøre det, og hvor regeringens holdning er, at skal man på disse områder finde flere bevillinger, så må de, der ønsker det, de, der vil være med i det, også medvirke til at skaffe finansieringen.
Til hr. Thor Pedersen vil jeg ud over det, jeg har kommenteret, sådan set kun sige, at egentlig var det vel ikke en meget fredelig og specielt ikke en meget klar tale.
Men der blev udtrykt en vilje til forhandling, og det tager jeg som udtryk for, at vi ikke i fortsættelsen vil høre så vældig meget om de mest fantasifulde dele af Venstres finanslovoplæg. Til fru Gitte Seeberg vil jeg sige tak for en fredelig, samarbejdsorienteret tale, som jo egentlig forekommer så ejendommelig på baggrund af et finanslovudspil, der vel objektivt set må siges at være endnu mere fantasifuldt end Venstres, men, men, men - som De Konservative allerede ved præsentationen selv har tilkendegivet - som de ikke tror så vældig meget på i den praktiske politik.
Hr. Jes Lunde mente så nok, at ambitionsniveauet hos regeringen og SF var meget forskelligt.
Det gik så på kravene
til det rummelige arbejdsmarked: Vi skulle ikke være indstillet på at kæmpe arbejdsløsheden endnu længere ned.
Hr. Jes Lunde sagde også - jeg forstod det sådan antydningsvis, i modsætning til, hvad jeg nok måtte mene - at man synes ikke, det her med at skaffe arbejdskraft frem, den arbejdskraft, finansministeren har brug for, som hr. Jes Lunde sagde, skal ske ved, at A-holdet knokler mere.
For det første vil jeg sige: Det er ikke finansministeren, der har brug for arbejdskraften.
Det er det danske samfund, der har brug for arbejdskraften for at kunne løse den opgave at fremtidssikre velfærdssamfundet.
Og det er ikke finansministeren, der mener, at A-holdet skal knokle mere.
Men det, han mener, ham finansministeren, det er, at vi skal skabe et arbejdsmarked, hvor folk er motiverede for at gå ind, også lidt hurtigere, end de unge gør i dag, hvor folk ikke bliver udstødt, for vi har forbedret vores arbejdsmiljø, hvor vi er bedre til at fastholde mennesker, hvor vi skaber nogle flere fleksjob, mange flere, hvor vi har en seniorpolitik, og hvor vi positivt motiverer mennesker til at holde ud længere.
Det er det, vi mener med at styrke arbejdsstyrken.
Hr. Thulesen Dahl spurgte til et par af de forslag, der er vedtaget her i Folketinget: mammografi og et center for alternativ behandling.
Det er klart, at vi i løbet af forhandlingerne også skal finde ud af, både hvad disse forslag koster, og hvordan de finansieres.
Det er helt indlysende, at det skal vi finde løsninger på.
Så sagde hr. Thulesen Dahl, som vel egentlig - godt nok efterhånden mere og mere fjernt - er arvtager af det gamle Fremskridtsparti, noget om ambitionerne på skatteområdet, som må siges at være meget mere afdæmpet, end vi gennem årene har hørt det fra den side.
Hr. Thulesen Dahl ville koncentrere sin energi om at undgå skattestigninger.
Det er noget andet; det er en følge af andre ting, af tidligere beslutninger.
Men det var egentlig et meget behersket ambitionsniveau, hr. Thulesen Dahl gav udtryk for, og jeg mener, det er en langt kraftigere tilnærmelse til det, der er realistisk, end det, Venstre og De Konservative har demonstreret i deres udspil. Der har også været talt om salg af statslige aktier.
Det har jeg ikke nogen konkrete overvejelser om på regeringens vegne, og det bliver ikke noget, som jeg mener man skal have
et meget principielt syn på
med stort set alle regler på området
Hr. Duetoft holdt jo som altid en nøgtern tale, bortset fra fejlanalysen om den borgerlige finanslov, som jeg har gennemskuet hr. Duetofts interesse i at fremkomme med.
Hr. Duetoft var inde på aktiveringssystemet: Kan vi finde nogen bedre løsning?
Det er vi også meget optaget af, og det vil - tror jeg - for en lang række partier være et interessant tema i efterårets forhandlinger. Hr. Duetoft nævnte også det synspunkt, at kommunerne skulle have lov til at udskrive noget mere i skat.
Her tror jeg, at man for det første skal gøre sig klart, at vi jo altid laver aftaler på det kommunale område under ét, men der har aldrig været noget forbud mod, at en enkelt kommune rokkede op eller ned på skatten, fordi der var konkrete omstændigheder, der tilsagde det.
Her er det jo nok i parentes bemærket sådan, at det er selve fraværet af mulighed for fysisk at rekruttere en stadig så kraftigt voksende arbejdsstyrke i amter og kommuner, som er den stærkeste begrænsning for, hvor meget højere vi kan gå op, end vi faktisk gør.
Men det er klart, at grænsen for skattetrykket er der også et eller andet sted - ikke i den forstand, at man kan definere det præcist, men i den forstand, at selv om den danske befolkning, selv om hr. Duetoft og jeg og flertallet af danskerne bliver enige om, at det kunne vi da godt klare, ligger der i den grad af internationalisering, vores økonomi er ude i, nogle grænser
for, hvor højt vi kan gå, uden at det koster interessante arbejdspladser og spændende investeringer. Der er altså nogle grænser af den art: Hvad kan arbejdsmarkedet overhovedet levere, og hvad kan vi udskrive af skatter, uden at det slår vores beskæftigelsesmålsætning oven i hovedet?
Det er de ting, som i den sidste ende lægger rammerne for, hvad vi kan gøre i den offentlige sektor.
Men det er klart, at der er en lang række af de temaer, som er vores fælles interesse, vore hjertebørn.
Hr. Estrup og jeg var meget enige, naturligvis.
På baggrund af et spændende, godt og uhyre resultatrigt regeringssamarbejde gennem næsten 7 år havde det været overraskende, hvis vi havde været meget uenige, og det var vi heller ikke.
Jeg hæftede mig især ved hr. Estrups understregning af miljøvurderingen og også nødvendigheden af at økonomivurdere
de miljøtiltag, vi laver, så vi så at sige får valuta for pengene.
Det er jo ikke mindre fint at foretage den vurdering, for et eller andet sted er der også her begrænsede midler.
Vi skal sørge for, at vi får så meget miljø for pengene som overhovedet muligt.
Transporthandlingsplanen understregede det som et vigtigt produkt, vi skal have frem, og understregede også - hvad jeg også er meget enig i - den internationale bistand som noget, der ikke bare handler om solidaritet med dem, der har det dårligst her i verden, men også er i vores egen dybe interesse som nation, som land.
Hr. Frank Aaen kom med en række konkrete temaer om kollektiv trafik, arbejdsmiljø og flere reelle job, hvor der burde være berøringsflader.
Hr. Frank Aaen var noget hård i sin karakteristik af nogle af de ting, der er lavet i de senere år
Jeg hæftede mig mere ved den positive del af hr. Aaens indlæg, hvor han ligesom alle andre partier erklærede sin interesse i at være med.
Jeg vil godt gøre en enkelt bemærkning i farten om antallet af fattige eneforsørgere, der skulle fremgå af - sådan forstod jeg det - en undersøgelse, Aktuelt skulle have lavet.
De tal, hr. Aaen præsenterede,
er i hvert fald i stor modstrid med resultaterne i den langt større stikprøveundersøgelse, som blev offentliggjort af Økonomiministeriet i april om familieindkomsternes udvikling og om lavindkomstproblemets omfang i Danmark.
Det er ikke en stigning fra 13 til 22 pct., men et sted mellem 2 og 5 pct. og en nogenlunde konstant andel, alt efter hvordan man gør det op.
Men det er i hvert fald kun mellem 2 og 5 pct. af de enlige forsørgere, der er lavindkomstsager
Den undersøgelse, hr. Aaen hængte så meget af sin argumentation om den ufuldkomne fordelingspolitik op på, bygger formentlig på svar fra i alt 20 enlige personer med børn, så vidt vi kan se af talmaterialet.
Hr. Kim Behnke havde bestemt også en række interessante betragtninger.
Der var det med jobfradraget, og jeg har kommenteret, hvorfor jeg er uenig i det.
Men hr. Kim Behnke havde i hvert fald én morsom betragtning, som ingen af os jo helt kan sige os fri for at være enige i, nemlig at overbud
ikke er det, der er flertal for i dette Folketing.
Hr. Kim Behnke har definitorisk ret, for sådan forholder det sig - sådan bliver det i hvert fald tolket.
Men jeg synes, det også på det punkt var et ret vittigt indlæg. Hr. Flemming Kofod-Svendsen gjorde her til sidst nogle bemærkninger om familieområdet og havde nogle meget konkrete forslag, som regeringen ikke er enig i.
Men jeg synes måske nok, når vi taler familiepolitik, at det ikke er en fair beskrivelse, at regeringen har siddet med korslagte arme og ikke gjort noget.
Den samme undersøgelse om familieindkomstudviklingen i de sidste 10 år, som jeg just refererede til i forbindelse med hr. Frank Aaens indlæg, viser et meget, meget entydigt billede af, at dette Folketings flertal har ændret sig, så det nu er forsørgerne, børnefamilierne og især småbørnsfamilierne, der har fået den stærkeste forbedring af deres økonomiske situation. Vi har også satset meget massivt på at imødekomme det, som er de aller-, aller-, aller-, allerfleste børnefamiliers prioritet nr. 1 - nemlig at de både kan opretholde et sammenhængende familieliv og et erhvervsarbejde - ved at skaffe pasningsmuligheder, og vi har leveret en løsning.
Enkelte kommuner mangler, men der er sket en historisk enestående udbygning af børnepasningen i Danmark og en historisk enestående stærk forbedring af børnefamiliernes økonomiske situation i de sidste 10 år, for slet ikke at nævne orlovsmulighederne.
Jeg vil gerne tilslutte mig hr. Kofod-Svendsens betragtninger hen mod slutningen om, at hvis der var - hvad der altså ikke er - mulighed for skattelettelser, er det indkomstskatterne for den lavere lønnede del af befolkningen, man bør prioritere, og ikke en lettelse af beskatningen af fast ejendom, som andre borgerlige partier lægger vægt på - ikke bare fordi det socialt er mere retfærdigt, men også fordi vi i skatten på fast ejendom har en skattekilde, der ikke er under pres fra den internationalisering, der foregår.
Derfor har vi bedre mulighed for at fastholde en gedigen finansiering af vort velfærdssamfund, hvis vi ikke indskiber os i det projekt, som især Venstre, De Konservative og CD er optaget af på ejendomsbeskatningsområdet, hverken med kort eller langsom kadence.
Jeg synes, jeg ville gøre disse bemærkninger, for at, om
jeg så må sige, intet skulle være uimodsagt.
Men jeg vil også slutte af med at sige, at jeg synes, det har været en debat, som på ingen måde udelukker, at vi meget, meget bredt kan lave et mønster, der bringer denne finanslov igennem og - som regeringen vil insistere på - fastholder den grad af stramhed og sammenhæng i den økonomiske politik, vi har lagt op til.
Men på den anden side er vi da som mindretalsregering selvfølgelig som altid meget indstillede på at få handlet nogle elementer ind og andre ud for at nå frem til et solidt flertal bag finansloven for år 2000.
Tak for en god debat!