Poul Nyrup Rasmussen (S), 2002-04-18:
Dette efterår bliver som bekendt et af de vigtigste i Europas nyere historie.
Ikke fordi Danmark skal være formand, men fordi tingene er tilrettelagt sådan, at de beslutninger, der skal træffes under det danske formandskab, får vidtrækkende betydning for hele Europa og dermed også for os.
Jeg synes, vi i dag skal glæde os over, at tingene er lagt rigtig godt til rette for det kommende danske formandskab.
Her godt halvvejs igennem det spanske er der gjort fornuftige fremskridt, som også vil gavne vore muligheder for samarbejde.
Prioriteterne er klare, og når det gælder udvidelsen, har spanierne i samarbejde med Kommissionen faktisk stille og roligt gjort kolossale fremskridt i forhandlingerne med ansøgerlandene.
Det ligger rigtig godt, synes jeg vi må sige
som en helt overordnet vurdering.
Når det gælder det indre marked, er resultaterne derimod ikke imponerende.
Der blev taget et lille skridt i retning af åbning af markedet for energi og finanser, men intet reelt fremskridt for mennesker, job og uddannelse, desværre kun pæne ord.
Jeg havde gerne set en stærkere indsats fra dansk side.
Politiske resultater kommer nu engang ikke af sig selv, der skal arbejdes målrettet og beslutsomt, og det skal der også under det danske formandskab.
Formandskabet for det europæiske samarbejde er en stor opgave.
Særinteresser må træde i baggrunden, og de klare fælles interesser må bringes i forgrunden.
Men hvis vi skal sætte præg, hvis vi skal gøre en forskel, må det danske formandskab bygge på klare holdninger, klare prioriteringer og lederskab.
Man skal vide, hvor man vil hen, og der skal meldes klart ud.
Klare holdninger og ledelse kan sætte præg.
Sverige sagde eksempelvis, at man ville bygge formandskabet på tre prioriteter, nemlig udvidelsen, beskæftigelsen og miljøet, og man gjorde rent faktisk fremskridt på alle tre områder.
Jeg vil opfordre regeringen til at være lige så klar i mælet.
Det danske formandskab i 1993 viste os jo, at det kan lade sig gøre at sætte præg.
Det var her, grundlaget blev skabt for målet om et helt Europa, og de konkrete kriterier i det arbejde, der skal føre frem til udvidelsen af EU, blev fastlagt her.
Jeg vil gerne være meget klar: Socialdemokratiet ønsker at se afslutningen på et 10-årigt dansk udenrigspolitisk arbejde fra København i 1993 til København i 2002, den største og vigtigste periode i dansk udenrigspolitisk arbejde efter krigen.
Regeringen har alle muligheder for at gøre det arbejde færdigt, at slutte den historiske cirkel her i Danmark, hvor den startede.
Det er nok værd at sætte kræfterne ind på, og jeg vil gerne sige, at Socialdemokratiet vil være en afgørende konstruktiv partner i denne indsats sammen med vore søsterpartier i Europa og naturligvis også her i Folketingssalen.
Tingene er, som jeg sagde før, lagt godt til rette.
Det belgiske, det svenske og det spanske formandskab har gjort deres, og det lykkedes på topmødet i Göteborg at forpligte alle de nuværende medlemslande til en ganske klar tidsplan.
Europa-Kommissionen følger planen for tiltrædelsesforhandlingerne, der vil føre os frem til den aftalte målstreg i København i december 2002.
Jeg er samtidig nødt til at sige, at VK-regeringen desværre på forhånd har svækket sin gennemslagskraft.
I mere end 10 år har Danmark haft en flot profil for effektiv Øststøtte, respekteret af alle, men den har man nu parkeret på en konto i Finansministeriet.
Jeg tror ikke, at nogen er i tvivl om, at Øststøtten vil blive beskåret væsentligt, og det er en udvikling, som vi alle beklager.
Vi skal dog fastholde målet, uanset at der er sket en nedtrapning på dette område.
Socialdemokratiet ønsker, at EU og de 10 ansøgerlande kan underskrive aftalen om medlemskab den 12.-13. december i år i København, hverken mere eller mindre.
ligger tingene heldigvis godt til.
Jeg vil meget kraftigt opfordre regeringen til at investere al den nødvendige energi i tilrettelæggelsen af udvidelsesforhandlingerne, så de kan føre til den afslutning, vi her lægger op til.
Køreplanen skal holdes.
Det burde ikke være svært for regeringen at forpligte sig hertil, og heldigvis ligger tingene godt til. Det gør de desværre ikke, når det gælder den anden store opgave, som det danske formandskab også skal løfte:
verdenstopmødet i Johannesburg om den globale bæredygtige udvikling 10 år efter Rio.
Som formandskabsland for EU er det jo fuldstændig afgørende, at Danmark indtager en offensiv position og er i stand til at arbejde for en progressiv alliance, der kan munde ud i klare forpligtende konklusioner om en ny global aftale.
Vi havde før den 20. november de bedst tænkelige forudsætninger for at argumentere offensivt for vestlig ansvarlighed over for verdens fattigste lande - et tema, der bliver helt centralt i Johannesburg - men disse forudsætninger er, må jeg konstatere, nu svækkede af regeringens egen finanslov.
Det er slut med det gode eksempels magt.
Der er ikke en tilstrækkelig sammenhæng mellem det, regeringen siger, og det, den gør i praksis, og nu hører og ser jeg, at VK-regeringen oven i købet også har nedskåret Danmarks egen strategi for en bæredygtig udvikling i modstrid med, hvad Danmark lovede på Riotopmødet for 10 år siden.
Der er ingen originale bud på det store spørgsmål om Danmarks vej til bæredygtig udvikling i de kommende 20 år.
I stedet ser jeg, at der er slettet en lang række meget konkrete virkemidler og målsætninger i den bæredygtighedsstrategi, som vi tidligere har udarbejdet, og det gælder stort set på alle områder.
Det er et uheldigt signal, og det er et forkert signal.
Det er allerede bemærket af andre end Socialdemokratiet.
Jeg ser, at netværket af danske udviklings- og miljøorganisationer allerede har gjort opmærksom derpå - som man siger efter at have vurderet det: »Det er tvivlsomt, om Danmark lever op til løfterne fra Rio, selv om Danmark dengang var et af de lande, der på Riokonferencen aktivt støttede udviklingslandenes kamp for at undgå omdirigering af ulandsbistand.«
Jeg må sige til regeringen, at hjemmearbejdet skal være i orden.
Der er simpelt hen stigende tvivl om, hvorvidt VK-regeringen har holdning, vilje og praksis til at sætte spor og gå i spidsen for en ambition for at få en global forpligtende aftale.
Som den FN-ansvarlige for verdenstopmødet Nitin Desay har sagt det: »Det afgørende for en forhandling er ikke, at der opnås enighed, men at der opnås enighed, som indebærer et konkret skridt fremad«.
Jeg vil meget opfordre VK-regeringen til på Johannesburgtopmødet at levere den nødvendige indsats helt konkret, for det er fuldstændig afgørende for, at vi kan sikre et progressivt indhold i den globale forpligtende aftale, vi skal nå frem til.
Det tredje tema, jeg kort skal omtale, og som vi lægger stor vægt på i Socialdemokratiet, er beskæftigelsen.
På topmødet i Lissabon i 2000 satte vi os stærke mål, og dem skal vi nu leve op til.
Der ligger også en stor forpligtelse også for regeringen på dette felt.
Arbejderbevægelsens Erhvervsråd har på mit initiativ påvist, at hvis vi samtidig igangsætter et ambitiøst samarbejde efter Lissabonmodellen, kan vi faktisk skaffe 11 millioner nye job i Europa inden 2010. Må jeg sluttelig kraftigt opfordre regeringen til, at man fastholder de holdninger, der er lagt til rette, og at man lægger en betydelig ambition ind i sit arbejde på de tre felter: udvidelsen, Johannesburg og beskæftigelsen.
For Socialdemokratiets vedkommende vil jeg sige, at vi kan være uenige og er uenige i den kurs, der skal følges i dansk indenrigspolitik; det ved enhver.
Vi vil være en konstruktiv partner, vi vil bidrage konstruktivt, men vi vil naturligvis også drage regeringen til ansvar for dens egen indsats.
EU er for os et af de vigtigste, måske det vigtigste internationale samlingssted, når Europas lande fra nord til syd og fra øst til vest i fællesskab skal møde globaliseringens udfordringer.
Derfor er det en selvfølgelighed for os, at vi engagerer os kritisk og energisk i arbejdet for rent faktisk at udnytte de store muligheder, vi nu har, og jeg håber, at regeringen vil leve op til disse ambitioner, jeg her har skitseret.
Regeringen har, og det kan ikke være anderledes, taget sig den nødvendige tid til at færdiggøre sit program på linje med alle foregående formandskabslande.
Vi har derfor i dag god grund til at tage en åben politisk diskussion om prioriteterne, og det håber jeg naturligvis også vi får, så regeringen i sit videre arbejde får mulighed for at tage højde herfor.
Vi får jo en ny debat i slutningen af maj måned, forstår jeg.