Carsten Koch (S), 1997-11-05:
Beslutningsforslaget, som vi her har til første behandling, omhandler medarbejderes skattefrihed for arbejdsgiverbetalte sundhedsydelser.
Sådanne ydelser skal efter forslaget gøres skattefri.
Forslaget er altså udtryk for et ønske om endnu en særregel, som vil komplicere det danske skattesystem yderligere.
Indledningsvis kan jeg ikke lade være med at udtrykke min forundring over, at oppositionen, som ofte klager over det komplicerede skattesystem, gang på gang foreslår særregler, som gør skattejunglen endnu mere ugennemsigtig, og det er partier, som samtidig beskylder mig for at gøre skattelovgivningen kompliceret.
Begrebet sundhedsydelser dækker over en række meget forskellige ydelser på sundhedsområdet: Klinisk behandling hos læge eller på hospital eller lignende, lægeordineret medicin, helbredsundersøgelser, krisebehandling hos psykolog, alkoholprogram, måske Minnesotakur, kiropraktorbehandlinger osv.
Måske inkluderer forslagsstillerne også rygeafvænning ved hypnose, forskellige former for akupunkturbehandling og lignende i det her begreb.
Jeg antager, at det fremsatte beslutningsforslag omhandler begrebet sundhedsydelser i sin helhed, således som der lægges op til, altså generel skattefrihed på området.
Indledningsvis vil jeg kort skitsere de gældende skatteregler for arbejdsgiverbetalte sundhedsydelser:
Efter de gældende skatteregler er udgangspunktet, at arbejdsgiverbetalte sundhedsydelser er skattepligtig indkomst for medarbejderen, og det har hjemmel i statsskattelovens § 4 og ligningslovens § 16. Den skattepligtige værdi af sundhedsydelsen afgøres på grundlag af ydelsens værdi til almindelig betaling.
Den skattemæssige begrundelse for, at arbejdsgiverbetalte sundhedsydelser er skattepligtige, er, at sundhedsydelser repræsenterer en væsentlig privat interesse for medarbejderen.
Dette udgangspunkt om, at arbejdsgiverbetalte sundhedsydelser beskattes, modificeres dog i en række situationer, hvor der faktisk er hel eller delvis skattefrihed for sundhedsudgifter.
For det første må jeg fremhæve, at der er skattefrihed for arbejdsgiverbetalte sundhedsydelser, hvis ydelsen har en klar karakter af forebyggelse eller helbredelse af arbejdsrelaterede skader eller sygdomme.
Som eksempler kan jeg nævne bedriftssundhedstjenesten, der skal varetage medarbejderens arbejdsmiljøskader og den fysiske eller psykiske sundhed; arbejdsgiverbetalt fysioterapeut, der f.eks. sørger for, at den ansatte har den korrekte arbejdsstilling; psykolog- og krisehjælp som følge af f.eks. bankrøveri, lokomotivføreres påkørsel af personer m.v.; arbejdsgiverbetalte præmier til den lovpligtige arbejdsskadeforsikring samt andre forsikringer, der alene dækker skader opstået i arbejdstiden.
Også værdien af helbredsundersøgelser, som virksomheden tilbyder samtlige medarbejdere, er skattefritaget for de medarbejdere, der gør brug af tilbudet.
Efter bestemmelsen er der skattefrihed for ydelser til en person fra en fond, stiftelse, forening m.m., som er godkendt af socialministeren, og hvis formål er at støtte socialt eller sygdomsbekæmpende arbejde.
Den skattefri ydelse kan maksimalt udgøre 5.000 kr.
Endelig vil jeg fremhæve, at arbejdsgiverbetalte sundhedsforsikringer kan være en mulighed, altså hvor arbejdsgiveren forsikrer medarbejderen for sygdomme, behandlinger m.m. Arbejdsgiverens præmier til en sådan sundhedsforsikring vil være skattepligtig indkomst for medarbejderen.
Derimod vil selve forsikringsydelsen, altså sygdomsbehandlingen m.v., være skattefri. I forbindelse med disse forhold skal man hele tiden huske på, at arbejdsgiverens udgifter til f.eks. sundhedsforsikringer for de ansatte er fradragsberettigede for arbejdsgiveren som en driftsomkostning.
Ser man på medarbejderens situation, bliver udgiften til behandling eller forsikring uanset beskatningen lavere, end hvis den pågældende selv skulle afholde udgiften af egen lomme med beskattede penge.
Er der f.eks. tale om en arbejdsgiverbetalt behandling, der koster 30.000 kr., vil medarbejderen skulle betale skat af dette beløb, men skatten udgør jo ofte kun omkring halvdelen af selve udgiften.
Skulle man derfor ind på overvejelser om at skattefritage de omhandlede ydelser hos medarbejderen, ville det være naturligt, kunne man sige, at overveje at fjerne arbejdsgiverens fradragsret for udgifter til sådanne ydelser. Ellers ville der mangle symmetri i beskatningen.
Det er selvfølgelig ikke klart, om forslagsstillerne er bevidst om det her.
Regeringen kan ikke støtte en udvidelse af medarbejdernes skattefrihed for sundhedsydelser betalt af arbejdsgiveren.
For det første er det min opfattelse, at de eksisterende skatteregler om sundhedsydelser, sådan som jeg allerede har antydet det, giver rimelige muligheder for at tilgodese såvel hensynet til medarbejderen som hensynet til arbejdsgiveren, hvis denne ønsker at afholde sundhedsudgifter for den ansatte.
Arbejdsgiveren har eksempelvis mulighed for at betale skatten for medarbejderen, således at virksomheden betaler hele medarbejderens skat.
Virksomheden vil kunne få fradragsret for såvel sundhedsydelse som den betalte skat.
Hvis medarbejderen selv må betale en del af skatten, modsvares det jo af, at han springer en eventuel kø over og får en hurtigere behandling.
Det er vel nærliggende og skattemæssigt muligt, at medarbejderen også selv yder noget for denne fordel.
Selv om medarbejderen må betale hele skatten, vil sundhedsydelsen stadig repræsentere en betydelig værdi for medarbejderen.
Som alternativ til en konkret sundhedsydelse kan arbejdsgiveren vælge at tegne en sundhedsforsikring for medarbejderen, således at medarbejderen beskattes af de arbejdsgiverbetalte relativt beskedne præmier, hvorimod selve forsikringsydelsen, behandlingen altså, er skattefri.
Man kunne f.eks. hævde, at sådanne forsikringsordninger ville være et fint element i den almindelige aflønning på virksomheden, de almindelige vilkår for virksomheder, som har ansatte, altså for virksomheder, som synes, de vil gøre noget særligt for de ansattes sundhedsvilkår.
Der er rige muligheder for inden for det eksisterende regelsæt, som er det fornuftige, at gøre noget sådant.
Der er altså gode muligheder for inden for det eksisterende regelsæt uden at skulle lave komplicerende særregler at tilgodese de hensyn, som forslagsstillerne faktisk har tænkt sig at tilgodese, i hvert fald i det omfang de føler, at det er for at fremme sundheden og gøre det muligt for virksomhederne at kunne give medarbejderne en sundhedsfremmende behandling.
Det synes jeg faktisk man skulle skrive sig bag øret.
Der er også en anden grund.
Der er ingen tvivl om, at en gennemførelse af denne særregel om skattefrihed for sundhedsydelser - det skatteretlige princip, som jeg har været inde på - medfører, at personalegoder beskattes generelt.
Derudover mener jeg, at en regel om skattefrihed vil føre til adskillige afgrænsningsproblemer her, f.eks. i forhold til de behandlingstyper, der skal være omfattet af skattefriheden.
Jeg nævnte, antydede kort disse problemstillinger i min indledning.
Når jeg har drøftet det her med folk, når emnet er på bane, tænker nogle på operationer til ledende nøglemedarbejdere.
Det er ét tema.
Andre tænker på rygeafvænning f.eks. som led i virksomhedens rygepolitik eller alkoholafvænning via Minnesotakuren, eller hvad det nu er, man tænker på, når man snakker om arbejdsgiverens muligheder for at betale sundhedsudgifterne.
Og skal det gøre nogen forskel, om en operation skyldes en skade, der er opstået i fritiden, f.eks. under udøvelse af sport, og som slet ikke på nogen måde kan betragtes som en arbejdsskade, eller er det ligegyldigt?
Afgrænsningsproblemerne er betragtelige.
Man kan være meget sikker på, at uanset hvor man end vil sætte grænsen, vil der være nogle, der føler sig dårligt behandlet af lovgiverne, for alle kan være enige om, at der må sættes en grænse, men grænsen bør naturligvis ligge på den rigtige side af den situation, som man selv regner med at kunne lande i.
Hertil kommer, at ligningsmyndighederne, der skal tage stilling til skattefritagelsen, skal bebyrdes som følge af dette med det merarbejde, der følger af en sådan fritagelse.
Det er en særdeles uhensigtsmæssig ressourcebelastning i kommunerne, det er en belastning af ligningsmyndighederne, som jo først og fremmest skulle bruge deres ressourcer på at foretage fornuftig ligning af de komplicerede tilfælde og ikke til at tage stilling til, hvilke typer af sundhedsudgifter der er skattefri.
Så afgrænsningen vil under alle omstændigheder blive meget vilkårlig og medføre skattefrihed for behandlinger, der
f.eks. end ikke er arbejdspladsrelaterede, hvis alle ønsker og synspunkter skal tilgodeses.
Så der er ingen tvivl om, at man her åbner en ladeport.
Dernæst må det i givet fald vurderes, om det skal være en betingelse for skattefrihed, at alle medarbejdere får tilbudt sundhedsydelsen på lige vilkår, sådan som det gælder i dag, for så vidt angår helbredsundersøgelser.
Skal sundhedsydelsen være skattefri, hvis arbejdsgiveren alene tilbyder ydelsen til visse uundværlige nøglemedarbejdere, således at de også på dette felt bliver særlig privilegerede, eller skal det være et vilkår, at det skal gælde for alle ansatte?
Det er da ikke ligegyldigt.
Får alene nøglemedarbejdere tilbudt sundhedsydelsen, uden at virksomhedens almindelige ansatte får tilbudt ydelsen, jamen så vil virksomheden selvfølgelig gøre forskel på medarbejderne, og det er også noget, som man bør tage stilling til. I det hele taget vil forslaget ud over denne vilkårlighed skabe en række andre vilkårligheder. Arbejdsløse, hjemmearbejdende og andre grupper uden tilknytning til arbejdsmarkedet får ikke denne mulighed for betalte behandlinger, men kommer indirekte til at medfinansiere skattefritagelsen for andre.
Det er også noget, der er værd at tage i betragtning.
Så afslutningsvis: Regeringen kan ikke støtte beslutningsforslaget af de nævnte vægtige grunde, hvoraf der måske kan være grund til at nævne én, nemlig det forhold, at det eksisterende regelsæt er tilstrækkelig fleksibelt til, at intentionerne i forslaget faktisk kan tilgodeses inden for dette.