Elisabeth Arnold (RV), 2003-11-06:
Allerførst vil jeg gerne sige tak til holdet, der var med i Cancún i forbindelse med WTO-forhandlingerne.
Det var en fornøjelse at være medlem af en parlamentarisk delegation, som kunne følge forhandlingerne.
Jeg synes, vi fik en udmærket indføring i, hvad dette forhandlingssammensurium, forhandlingsvirvar, kan medføre af forskellige problemstillinger.
Jeg vil gerne hermed sige, at jeg faktisk synes, det var en glimrende konstruktion, og jeg håber, at andre lande vil prøve at gøre det samme, for det giver en stor forståelse for, hvad internationalt samarbejde kræver.
Dette være bare sagt fra starten, og hvis jeg siger noget kritisk om forhandlingerne senere hen, så skal det ikke forstås som noget, der er rettet mod den danske delegation og dens ledelse.
Det er jo allerede sagt mange gange i dag, at forhandlingerne var skuffende, og det var en uhyre deprimerende udgang, der kom på WTO's ministermøde i Cancún.
Man kan i højeste grad sige, at Cancún var de spildte muligheders konference.
Der var på forhånd lagt et enormt pres på både USA og på EU, netop fordi vi har så mange ordninger, der favoriserer vores egne landes produktioner.
Bomuld, sukker, majs, oliven og bananer er eksempler på varer, der subsidieres, der støttes af de rige lande for at beskytte deres egen produktion, og hvor det er umuligt for ulandene at få deres egne varer afsat.
Men inden man overhovedet var begyndt at lægge arm på landbrugsområdet, var forhandlingerne jo brudt sammen.
Første tema var de såkaldte Singaporeemner, som vi har diskuteret meget her i dag, som handler om investeringer og handelslettelser og offentlige indkøb og konkurrencevilkår.
Det blev mødt med meget skepsis af ulandene, det var vi klar over, og som ventet blev man hurtigt uenig om disse emner, og da WTO er en organisation, der forudsætter enighed blandt samtlige lande, er det klart, at man meget hurtigt konkluderer, at forhandlingerne var brudt sammen.
I løbet af 1½ dags aktive forhandlinger var det i virkeligheden slut.
Det var dårlig nok begyndt.
Det ubehagelige ved forløbet var, at USA og EU havde meget svært ved at finde en grimasse med de rette bekymrede rynker i ansigtet.
Man var faktisk sluppet for at give indrømmelser, og presset udefra var forsvundet.
I de næste 2 år kunne man fortsætte med sine forvridende ordninger, og et mellemliggende amerikansk præsidentvalg gør en genoptagelse næsten umulig.
Det er altid taknemmeligt at prøve bagefter at udnævne skurke og helte i sådan nogle forhandlingsforløb.
Det er derfor let at få øje på, at ledelsen af konferencen, dvs. den mexicanske regering, ikke udnyttede situationen optimalt. Gruppen af de såkaldt rige EU-lande eller G21-landene havde en enestående chance for at styre forhandlingerne og enten opnå indrømmelse fra EU og USA eller få sammenbruddet til at ske på områder, hvor det ville være yderst pinligt for EU og USA.
Ambitionsniveauet rakte åbenbart kun til at fremprovokere et sammenbrud, og det kan man beklage.
Tænk nu, hvis man havde ladet Singaporeemnerne ligge i venteposition og i stedet taget fat på det vigtige landbrugsområde.
Tænk, hvis det var blevet udbasuneret i verdenspressen, at USA ikke ville nedsætte sin massive støtte til egne bomuldsfarmere, eller hvis EU's fuldstændig uholdbare sukkerordninger var blevet udstillet i al deres absurditet.
Så havde sammenbruddet haft en vis skønhed
over sig.
Presset udefra på de rige landes landbrugspolitik ville være blevet maksimalt, og det ville tvinge deres forhandlere til at tage hjem med bevidstheden om, at presset ville fortsætte, og at WTO's fortsatte eksistens afhang af, at der blev givet indrømmelser til den fattige del af verden.
Det kunne forhandlerne fra G21-landene have styret, men det gjorde de altså ikke.
Det ydre pres på landbrugsordningerne er midlertidigt væk.
Der er nu kun det indre pres tilbage.
Vi er altså nogle, der gerne vil opretholde det indre pres, men det havde unægtelig været smukkere, hvis det ydre pres også havde været der.
Man spørger så sig selv bagefter: Hvad nu?
Ja, Dohaprocessen må selvfølgelig fortsætte.
I Det Radikale Venstre er vi fuldstændig enige i den danske regerings linje.
De er og bliver en skamplet på vores verdenshandelssystem.
Vi kan ikke blive ved med at forsvare at opretholde dem.
De skal væk.
Derfor er vi også glade for det forslag til vedtagelse, der er fremsat, hvor man forpligter sig til at arbejde på, at EU fastholder og forbedrer de tilbud, der blev fremlagt i Cancún, og fortsætter dialogen med udviklingslandene og sørger for, at man kan komme videre i processen.
Det Radikale Venstre er også glad for, at Singaporeemnerne er beskrevet på en måde, så man er klar over, at de stadig væk skal være med i forhandlingerne, men at de ikke må blokere for en samlet aftale, hvoraf vi anser landbrugsområdet for at være langt det vigtigste.