Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-10-13:
Der er jo, som hr. Jacob Buksti, fru Elisabeth Arnold og, tror jeg, fru Mimi Jakobsen var inde på, noget vidunderligt genkendeligt i mange af vores europadebatter.
Der er noget trygt over dem.
Vi hører ord som »fifleri«, vi hører ord som »mere eller mindre union«, og vi hører ord som »datoer«.
Man ved, hvad man har, også under en europadebat, og dog, og dog, og dog: Jeg synes alligevel, der var en spændstighed at høre fra forskellig side i dag, som glædede mig.
Først og fremmest vil jeg gerne sige tak til fru Lene Espersen for en meget, synes jeg, åben og fordomsfri tilgang til den europæiske debat og et alvorligt og seriøst ment ønske om, at vi nu også får en åben debat.
Jeg synes, fru Lene Espersen argumenterede stærkt for, at det med datoen nødvendigvis må vente og det med debatten må nødvendigvis være her.
Derfor glæder det mig også at se, at den mest ihærdige datotilhænger - man kunne sige datopartiet - bliver mere og mere isoleret, og det forstår jeg meget vel, og jeg tager det som udtryk for, at datopartiet må indstille sig på at blive et debatparti, som vi alle sammen også byder velkommen.
Når jeg forsøger at gøre denne bemærkning lidt morsom, er det mere for at bruge den som overgang til den substans, jeg nu vil komme til, og som jeg gerne ville gøre lidt mere ud af her i min replik.
For det første er det Tammerforsmødet, og jeg skal gøre det rimelig kort og dermed også prøve at give nogle konkrete svar.
Alle ordførerne har været inde på Tammerforsmødet og de retlige og indre anliggender.
Formandskabet har lagt op til, at vi i Tammerfors skal koncentrere os om tre hovedemner: Det første er flygtninge og indvandrere, det andet er det europæiske retsområde, og det tredje er bekæmpelsen af grænseoverskridende kriminalitet.
De er alle sammen vigtige områder, og det er, kan man næsten sige, områder, hvor det er på tide, vi kommer i gang.
Det, der skal drøftes, er for det første rammerne for den fælles flygtninge- og indvandrerpolitik.
Det bliver det vigtigste tema, og det er også vigtigt for Danmark.
Alle EU-lande har i de senere år oplevet betydelige politiske diskussioner om netop dette tema, og vi har det jo sandelig også i dansk politik, så sent som under åbningsdebatten.
Den åbning og den udfordring, vi står over for, er, som jeg også sagde tidligere, i høj grad en fælles udfordring.
Foreløbig er den fælles politik på området kun på tegnebrættet, men på enkelte områder er der sket en lille smule.
Men det er klart, også set fra den danske regerings side, at det må være en fordel at komme videre i retning af mindstestandarder for, hvordan man behandler asylansøgninger og asylansøgere, og videre i retning af en mere ligelig fordeling af opgaverne mellem medlemslandene.
Intet land har nogen interesse i, at stakkels forfulgte flygtninge bare bliver henvist til at rejse til den næste og den næste hovedstad.
Det sidste, skal jeg skynde mig at sige, er en meget vanskelig problemstilling, og jeg synes også, jeg realpolitisk må sige, at jeg tror ikke, man på det punkt skal vente sig nye store fremskridt i Tammerfors.
Lad mig derfor begrænse mig til på dette felt at pege på nogle grundprincipper, som en sådan fælles flygtninge- og indvandrerpolitik bør hvile på.
Der skal sondres klart mellem indvandring og asyl.
Med andre ord: Genèvekonventionen skal selvfølgelig respekteres.
De fælles regler må også omfatte dem, vi herhjemme kalder de facto-flygtninge.
I dag er det kun nogle EU-lande, der som Danmark giver asyl på det grundlag, og det burde være alle.
For det tredje bør vi sende et klart sig signal imod diskrimination og fremmedhad.
Vi må gøre op med det menneskesyn, der deler befolkningerne op i over- og undermennesker, og vi bør gøre klart op med det, der blev sagt fra denne talerstol forleden om, at hele familier inklusive bedsteforældrene skal smides ud, hvis børnebørnene begår en kriminel handling. Jeg kan vist godt tillade mig at sige, at den drøftelse, udenrigsministeren og jeg havde i dag med den tyske udenrigsminister, Joschka Fischer, bl.a. pludselig mindede os om, at den idé med at smide hele familier ud af landet jo var den politik, der blev ført, dengang der var et tysk overherredømme i Det Tredje Rige
; det er faktisk en historisk kendsgerning.
Men det skete jo også efter den tid, hvor Elsa Gress - som hun beskrev det i en af sine erindringsbøger, nemlig »Fuglefri og fremmed« - frit kunne cykle over grænserne mellem Europas lande. Lige før der blev lukket, skrev hun sine oplevelser ned.
Jeg tror, det er uhyggelig vigtigt, at vi også her i Europa står værn om det menneskesyn, som bærer vore demokratier, og jeg tror, det er umådelig vigtigt, at der ikke gives én millimeter efter for tendenser til at oppiske fremmedhadet i nogle af vore lande.
Ud over disse generelle principper er det efter regeringens opfattelse nødvendigt at fremhæve to områder.
Det første er det arbejde, der i løbet af 1999 er udført af den såkaldte højniveaugruppe, som jo i virkeligheden handler om at lave handlingsplaner for fem lande, hvorfra en del mennesker i nød søger hertil.
Det er Afghanistan, Marokko, Somalia, Sri Lanka og Irak.
Denne højniveaugruppe afgiver også en foreløbig rapport om Albanien og nærområdet omkring Albanien.
Målet er klart nok: Flygtninge- og indvandrerpresset på Europa bør vi gøre, hvad vi kan for at reducere og netop ved at prøve at hjælpe de lande i gang med en bedre udvikling.
Der er ingen grund til at lægge skjul på det, og det er i alles interesse.
Men midlerne er ikke alene bekæmpelse af illegal immigration.
Handlingsplanernes tyngdepunkt ligger altså på udviklingsbistand, konfliktforebyggelse og fremme af demokratisering og menneskerettigheder.
Filosofien er enkel, men helt rigtig og helt på linje med den danske strategi.
Det andet er kampen mod illegal indvandring og især mod menneskesmugling.
I dag er den organiserede kriminalitet, som groft udnytter de mennesker, der søger en bedre fremtid, desværre voksende.
Ofte er der tale om netværk, som har forgreninger i mange lande, og her må det politimæssige og strafferetlige samarbejde styrkes.
Alle lande må tage de nødvendige midler i brug for at bekæmpe den type kriminalitet, og det er det, man nu lægger op til samarbejde om.
Den anden hovedoverskrift for topmødet er det europæiske retsområde.
Det drejer sig først og fremmest om, at adgangen til retsvæsenet bliver mere ligelig også for de mennesker, der opholder sig i et andet EU-land end det, de har statsborgerret i.
Vi vil især pege på to forhold på dette område: for det første, at ofre for forbrydelser kan få advokatbistand, og at de også om nødvendigt kan få erstatning fra staten - sådan er reglerne i Danmark, og de gælder også for borgere fra andre lande - for det andet, at kvaliteten af EU-lovgivningen på det civilretlige område må sikres.
Når det f.eks. drejer sig om forbrugerspørgsmål, er det vigtigt, at vi har den fornødne tid til at lave klare og letforståelige tekster.
Så til den tredje hovedtematiske overskrift for Tammerfors: bekæmpelsen af grænseoverskridende kriminalitet.
Lad mig blot nævne de væsentligste temaer.
Den danske regering vil slå et slag for, at denne sag kommer på dagsordenen.
Vi ved godt, at Europol har meget at gøre lige nu, men vi ser gerne, at vi i Tammerfors får et signal, der hedder, at det er i den retning, man ønsker at gå, altså at styrke indsatsen og samarbejdet på det område.
Så er der hele forebyggelsen af forbrydelser, som jo er et dansk, britisk og svensk initiativ.
Også her ser vi frem til en markering i Tammerfors.
Så er der den økonomiske kriminalitet, især hvidvaskning af pengeudbytter fra kriminalitet, og der er selvfølgelig også indsatser imod økonomisk kriminalitet, der knytter sig til narko- og anden organiseret kriminalitet.
Her er det et problem, at nogle lande ikke altid er så hjælpsomme, når det gælder oplysninger af skatte- og afgiftsmæssig karakter, som f.eks. kan gøre det nemmere på efterforskningssiden, og også her er der brug for at gøre nogle nye principielle fremskridt.
Vi ser ikke for os detaljerede beslutninger; det er der ikke lagt op til.
Men vi ser for os et ekstraordinært topmøde, som angiver retningerne, som sætter forstærket tempo på netop de hovedområder, jeg her har nævnt.
Ud over disse emner kommer der, som udenrigsministeren nævnte, en vigtig drøftelse om udenrigspolitikkens hovedtema
i disse år, nemlig udvidelsen af EU
Her er det faktisk en stor glæde for mig her i eftermiddag at kunne oplyse Folketinget om, at vi netop nu har fået rapporten fra Kommissionen om situationen vedrørende udvidelsen.
Jeg er meget glad for på regeringens vegne at kunne sige, at Kommissionens fremskridtsrapport er meget, meget positiv med hensyn til udvidelsen. Kommissionen fremlægger i dag sin rapport om ansøgerlandenes forberedelser til EU-medlemskab, og det er en historisk dag, synes jeg.
Rapporterne viser generelt en imponerende udvikling i Central- og Østeuropa, om end den selvsagt er forskellig fra land til land.
Nu anbefaler Kommissionen, at EU i år 2000 indleder forhandlingerne med Letland, Litauen, Slovakiet, Bulgarien, Rumænien og Malta.
Det er godt, at Kommissionen anbefaler det.
Det ligger i klar forlængelse af regeringens og et stort flertal i dette Folketings linje, og det kan Danmark støtte.
Det er glædeligt, at alle de central- og østeuropæiske lande nu får mulighed for at få deres fremskridt belønnet ved selve forhandlingsbordet. Det er klart, at Kommissionen i sin rapport påpeger visse ting i Bulgarien og Rumænien, som giver et svagere udgangspunkt.
For Rumænien er der selvsagt, som Kommissionen påpeger, en del at gøre på det økonomiske felt.
Også her markerer man tydeligt fra politisk side de forhold, som de pågældende lande bør tilstræbe at forbedre.
Tilbage bliver alligevel, at vi kan få et gennembrud, hvis vi anstrenger os, med den rapportering, der foreligger.
Regeringen ønsker den største og den hurtigst mulige udvidelse, og vi glæder os over, at vi nu har fået et stærkere grundlag for at kæmpe for den sag, end vi havde for bare få timer siden.
Jeg skal også sige til Folketinget, at Kommissionen kommenterer situationen i Tyrkiet.
For at fremme reformprocessen anbefaler Kommissionen en styrkelse af samarbejdet mellem EU og Tyrkiet, foreslår tildeling af kandidatstatus og et deraf følgende udbygget samarbejde på en række områder.
Det er vores opfattelse, at det kun vil bidrage til den politiske og økonomiske reformproces i Tyrkiet, hvad der er uhyre vigtigt i den meget omskiftelige og bevægede periode, Tyrkiet er inde i lige nu.
Regeringen finder, det er den bedste måde, den udvikling i Tyrkiet, som vi ønsker, kan finde sted på, og at vi derved kan bidrage til, at landet lever op til de høje krav, som EU stiller.
Vi går ikke på kompromis med vore krav, når det kommer til egentlige forhandlinger om medlemskab; det er dér ikke tale om.
Der er tale om at skubbe på en proces og støtte de rigtige kræfter i Tyrkiet.
Hovedlinjerne i Kommissionens oplæg går i den rigtige retning.
Kommissionen anbefaler ikke optagelsesforhandlinger med Tyrkiet, da de politiske kriterier fra København, bl.a. når det gælder menneskerettighedssituationen, ikke er opfyldt, og det er vi enige i.
Vi er enige i, at der ikke kan indledes optagelsesforhandlinger med Tyrkiet, men vi er også enige i, at der omvendt gives en optagelsesstatus, altså en status, som er højere end den, vi kender i dag for Tyrkiets vedkommende.
Vi tror, det er det rigtige tidspunkt, og vi tror, det går i den rigtige retning.
Må jeg til sidst sige endnu en gang til hr. Knud Erik Hansen fra SF, at det var et meget interessant indlæg, der blev holdt, ikke alene fordi det var en jomfrutale - hvis jeg må bruge det udtryk, i hvert fald var det for første gang en tale af hr. Knud Erik Hansen
- det var faktisk også indholdsmæssigt overordentlig interessant.
Og fru Anne Baastrup uddybede det faktisk, da fru Anne Baastrup sagde, at det ikke kan nytte noget, at SF lukker øjnene for, at der er en række udviklingstræk i Europa, som selvsagt stiller krav om politiske svar.
Jeg havde nær sagt: Det er fair nok.
Det synes jeg skal have anerkendelse.
Jeg forsøger ikke at omfavne SF, det kan jeg jo heller ikke, men jeg prøver faktisk at give udtryk for anerkendelse af en reel politisk diskussion om Europas fremtid og en optagethed af, at Europa bliver bedre til at tackle sine problemer.
Jeg opfatter det også som et politisk ryk, for hvis vi ikke som demokrater i Danmark går ind og sætter vort præg på Europas udvikling, hvem gør det så?
Derfor er jeg også virkelig enig i det spørgsmål, der blev stillet til hr. Keld Albrechtsen, hvor nogle undrede sig meget over, hvorfor venstrefløjen, altså hr. Keld Albrechtsen, egentlig er at finde i den samme skuffe som højrefløjen, altså hr. Kristian Thulesen Dahl.
Det undrer også mig.
Der blev brugt ord som »dybt konservativt«, og det må fru Lene Espersen ikke tage som en fornærmende bemærkning, for det er langt til højre for fru Lene Espersens, synes jeg, fremadrettede holdning.
Og det undrer mig stadig - ja, jeg forstår det ikke - at Enhedslisten kan befinde sig i samme klub som Dansk Folkeparti, dels i det hele taget, dels når det gælder det europæiske spørgsmål.
Jeg forstår det ikke, jeg fatter det
ikke, for det, at man melder sig ud af det europæiske samarbejde, er jo det samme som at sige: Det vil vi ikke have, det må andre tage sig af.
Og er der nogen andre, der kan tage sig af det end netop alle de kræfter, som hr. Kristian Thulesen Dahl er tilhænger af og hr. Keld Albrechtsen er modstander af?
Og derfor - nå ja, vi skal også være færdige med debatten i dag, så jeg skal nok lade være med at fortsætte min attak på hr. Keld Albrechtsen.
Jeg skal afslutningsvis blot sige, at jeg står her
med tre forslag til vedtagelse fra henholdsvis Dansk Folkeparti, hr. Frank Dahlgaard og SF.
Det er jo i sandhed udtryk for et noget nuanceret syn på Europas fremtid, vi nu ser fra de tre partier.
Og så vil jeg til sidst sige: Jeg er fuldstændig overbevist om, at det gælder i dansk politik, som det gælder i europæisk politik: Politik er tilstedeværelse, politik er deltagelse, politik er argumentation, politik er forhandling.
Politik er at være dér, hvor der træffes beslutninger, der har betydning for det her samfunds fremtid.
Og nogle af de beslutninger træffes altså i det europæiske samfund, og nogle af de beslutninger træffes også i Tammerfors og senere i Helsingfors.
Derfor skal vi være der; derfor skal vi forme vores svar; derfor skal vi deltage i at forme Europa og dermed vores egen fremtid.