Jann Sjursen (KD), 2003-12-18:
Regeringens overordnede økonomiske politik har fyldt meget i debatten om finansloven også i denne omgang.
Det er med ganske god grund, for regeringens økonomiske politik har været og er under kraftig beskydning, ikke bare af flere af Folketingets partier, herunder også Kristendemokraterne, men også af de økonomiske vismænd og af førende økonomer i det hele taget, som bliver stadig mere kritiske.
Vismændene siger, at regeringens finanspolitik ikke er holdbar.
De kritiserer skattestoppet for at stå i vejen for nødvendige velfærdsreformer.
Skattestoppet låser vores mulighed for at gennemføre den nødvendige politik på en række områder og også i forhold til at få flere i arbejde.
Vi er enige i den kritik, og derfor tog vi også fat på behandlingen af finanslovforslaget fra regeringen med en konstatering af, at vi heller ikke i år, skal jeg måske sige, vil komme med i en samlet aftale om finansloven, netop fordi finanslovforslaget bygger på regeringens skattestop, et skattestop, som giver skattelettelser ikke mindst til bolig- og bilejere, der hen ad vejen får stadig flere penge mellem hænderne.
Nu er det jo ikke sådan, at vi er principielt imod, at borgerne får flere penge mellem hænderne, men vi finder det principielt forkert, at man bare ved at sige, at nu skal alle afgifter og skatter låses på det nuværende niveau, bliver forhindret i at gennemføre fornuftige omlægninger, som også kan føre til, at flere kommer i arbejde.
Det med, at borgerne skal have skattelettelser, for at vi kan blive rigere, som hr. Kristian Jensen har sagt det på Venstres vegne i denne debat, og at vi dermed alle sammen skulle blive mere lykkelige, end vi er i dag, tror vi rent faktisk ikke på hos Kristendemokraterne.
Vi tror ikke på, at vi skal gå den vej, at vi skal sikre flere i beskæftigelse bare ved at sætte gang i en ny forbrugsfest, hvor vi alle sammen bliver opfordret til at købe mere af det, som vi allerede i dag har mere end nok af. Nok må for så vidt være nok i den forbindelse, og især
fordi de skattelettelser, som regeringen lægger op til sammen med Dansk Folkeparti, jo betyder, at man også i forhold til 2010-planen bliver nødt til at dæmpe forventningerne til væksten i det offentlige forbrug og dermed også dæmpe forventningen til, i hvor stort et omfang vi kan være med til at løse nogle af de opgaver, som presser sig på med hensyn til, hvordan vi i højere grad kan drage omsorg for vores børns opvækst og også drage omsorg for, at vore ældre, især de svageste ældre, får det bedre i deres alderdom. Derfor er det ikke overraskende, at jeg også her i forbindelse med tredjebehandlingen af finanslovforslaget, sådan som det nu ser ud, efter at vi har stemt os igennem de mange ændringsforslag, fortsat må sige, at vi ikke kan stå bag den samlede finanslov i den forstand, at vi ikke er forligspartner.
Det gør vi, fordi landet må have en finanslov, og det vil vi trods alt være med til at bære ansvaret for.
Men vi gør det bestemt ikke, fordi vi synes, at den overordnede økonomiske politik, finanspolitik, som finansloven er et udtryk, er fornuftig.
Vi mener, der er behov for korrektioner på flere fronter, som også vores ændringsforslag til finansloven har afspejlet. I lighed med andre partier mener vi, at regeringen på mange måder stikker hovedet i busken eller i Velfærdskommissionen i forhold til at gennemføre nogle af de nødvendige reformer, som det i øvrigt ligger lige for at tage fat på.
Her tænker jeg ikke mindst på behovet for en efterlønsreform eller i virkeligheden en afvikling af efterlønnen, sådan at man målretter indsatsen til de svageste på arbejdsmarkedet, dem, der er fysisk og psykisk nedslidte, og det så i øvrigt uanset om de er over eller under 60 år.
Det er de psykisk og fysisk nedslidte på arbejdsmarkedet, vi skal hjælpe, og vi burde målrette ordninger, som betyder, at vi trækker nogle ud fra arbejdsmarkedet.
En efterlønsreform trænger sig også på af demografiske grunde for at sikre det nødvendige arbejdsudbud for fremtiden, og den trænger sig altså ikke mindst på i forhold til en diskussion om, hvad det er for nogle velfærdsordninger, vi vil prioritere, og for hvem.
De velfærdsordninger, vi vil prioritere, er velfærdsordninger for de svageste.
Jeg vil dog ikke undlade her at nævne, at Kristendemokraterne også har indgået forlig på enkelte områder med regeringen, selvfølgelig fordi vi har fundet, at det har været gode forlig. Det gælder ikke mindst på trafikområdet, hvor der er indgået, synes vi, en god og langsigtet aftale, som ikke mindst betyder, at den kollektive trafik får et løft.
Vi er også gået med i forliget om Det Kongelige Teater og andre teatre.
Det forlig er ikke mindst med til at sikre Det Kongelige Teater arbejdsro i de kommende år, men også at andre teatre, som også har brug for et løft og et længerevarende perspektiv, får det.
Vi er især glade for nogle af de indsatser, der er blevet prioriteret på misbrugsområdet af den samlede forligskreds.
Der kan man sige, at der er det så for alvor lykkedes at formidle det brede samarbejde, og vi må også konstatere, at nu er også Dansk Folkeparti kommet med i kredsen af forligspartier på det område og tager et medansvar her også for, hvordan midlerne til satspuljen i øvrigt tilvejebringes. Muligvis kunne Kristendemokraterne godt have deltaget i flere forlig.
Ikke mindst på politiområdet må vi sige, at den samlede økonomiske ramme i flerårsaftalen for politiet på mange måder ser fornuftig ud for os og også indholdet, men der var det i høj grad sådan, som finansieringen er blevet skruet sammen, der stod i vejen for, at vi kunne blive forligspartner.
Men jeg vil da godt kvittere for det, for jeg mener, at det er vigtigt, at politiet får et løft, og at de får det, er et faktum med den aftale, der er indgået.
Der bliver også mulighed for mere nærpoliti og forhåbentlig også for, at man i dagligdagen kan prioritere nogle af de kriminalpræventive opgaver, som er så afgørende, ikke bare for politiet, men for det samarbejde, som udspiller sig mellem politi, socialforvaltning og skole, det såkaldte SSP-samarbejde.
Derimod finder vi ganske enkelt, at forliget om kriminalforsorgen er for dårligt og for kortsigtet.
Grundbevillingerne til kriminalforsorgen er ikke tilstrækkelige i forhold til behovet, og de mange problemer, som den nuværende forligskreds med Kristendemokraternes deltagelse, om jeg så må sige, har bokset med i de senere år, bliver ikke løst med det forlig, der er indgået mellem regeringspartierne og Dansk Folkeparti.
Ganske vist bliver fængselskapaciteten forøget i de kommende år, det er selvfølgelig også vigtigt for bl.a. at komme den store overbelægning til livs, men især det langsigtede arbejde, det er nødvendigt at gøre for at forbedre arbejdsvilkårene for de ansatte i fængslerne og også for at forbedre de indsattes muligheder for at vende tilbage til livet uden for fængselmurene uden at skulle blive animeret til at begå ny kriminalitet, lider en krank skæbne, som vi ser det, med det forlig, der er indgået.
Dermed kan man sige, at den dårlige spiral, hvor indsatte mange gange efter at være sat på fri fod ganske kort tid efter returnerer til fængslerne igen, vil fortsætte.
Der er indgået et forlig vedrørende hospice i den nuværende finanslovaftale, der er igen afsat 20 mio. kr. i 2004.
Det er jo en af, kan vi sige, genudsendelserne i finanslovforslaget, og en af de genudsendelser, som vi ikke tror så meget på.
Vi har selv fremsat et beslutningsforslag
for Folketinget om at lovgive på hospiceområdet, så vi for alvor sikrer, at døende ikke kommer til stå på venteliste, så vi sikrer, at der i alle amter bliver etableret hospice
Vi føler os overhovedet ikke overbevist om, at Dansk Folkeparti med finanslovaftalen, som er indgået for 2004, nu kan tilsikre, at det for alvor begynder at rykke på det område.
Når vi ikke tror på det, er det, fordi det ikke lykkedes i år, og hvorfor skulle det så i virkeligheden lykkes næste år?
Man kan selvfølgelig sige, at i den store sammenhæng er det ikke der, beløbene boner allermest, men det er dog en pæn sum penge, der bliver taget fra Frivilligdanmark i den her sammenhæng, og som jo specielt vil få betydning for den mangfoldighed af foreningsblade, vi har i vort land, og for især små foreningers muligheder for at kommunikere med deres medlemmer og bidrage til den demokratiske debat.
Og uanset at man ved feberredninger her på det sidste f.eks. har forsøgt at redde skindet for nogle af de religiøse blade, så har vi altså valgt hele vejen igennem ikke at støtte de forslag, der er kommet fra regeringen, hverken selve lovforslaget eller efterfølgende ændringsforslag, fordi forslagene grundlæggende har bygget på en diskrimination, en forskelsbehandling af forskellige medier og blade og foreninger. Smagsdommeriet har vi også oplevet på anden vis end med portostøtten i dette års finanslovsforslag og aftaler, nemlig de aftaler, der er indgået mellem regeringen og Dansk Folkeparti om at beskære støtten til Ulandssekretariatet, som ikke længere kan få nogen rammeorganisation.
De 44 mio. kr., som det drejede sig om i hvert fald i første omgang, vidner om, at man fuldstændig tilfældigt og overnight bare kapper en enkelt organisation af, fordi man af en eller anden grund ikke kan lide lige præcis den form for ulandshjælp.
Det til trods for at regeringen selv ved flere lejligheder har tilkendegivet, at f.eks. det at få et bedre arbejdsmiljø i nogle af udviklingslandene i virkeligheden også er forudsætningen for, at man kan få et bæredygtigt erhvervsliv, og for at man kan få skabt et investeringsklima i de pågældende udviklingslande, der gør, at man kan få den udenlandske kapital, som er så helt afgørende for udviklingen af en bæredygtig økonomi i mange udviklingslande.
Beskæringerne af Ulandssekretariatet er i øvrigt også et udtryk for, at regeringen fortsætter nedskæringerne på ulandsområdet.
Men de besparelser er nu rent faktisk blevet permanente, og ulandsbistanden bliver ikke engang længere pristalsreguleret.
Oven i det kommer så nu, at man har skåret 44 mio. kr. ekstra.
Men hvad værre er: De meget bratte nedskæringer og omlægninger, der er sket på det område, og som nu også sker for Ulandssekretariatets vedkommende, er i virkeligheden med til ikke bare at spilde en masse menneskelige ressourcer både herhjemme og i udviklingslande, men også med til at gode, investerede danske skatteyderkroner i udviklingslandene går til spilde, fordi man ikke får fulgt op på de projekter, man har igangsat, f.eks. i de to programsamarbejdslande, der er røget og strøget, Malawi og Eritrea.
Regeringen har i det år, som nu i øvrigt er ved at rinde ud,
gang på gang kaldt til værdikamp.
Det skete i første omgang med statsministerens tale sidste nytår, og jeg synes, det er tankevækkende, at vi nu, hvor der er gået et år, siden den værdikamp blev indledt, står med en finanslov og en drøftelse om regeringens overordnede økonomiske politik, der i høj grad kredser om, at nu skal borgerne have flere penge til forbrug, vi skal have gang i forbrugsfesten, vi skal sørge for, at vi alle bliver rigere af skattelettelser.
Det er vel i virkeligheden også, set med Kristendemokraternes øjne, en lidt underlig forventning at have til den danske befolkning, en af verdens rigeste nationer, en af de befolkninger i verden, som har alt, at det, man skulle efterspørge, er at få yderligere mere.
Det er kortsigtet, at man heller ikke satser langt mere på det forebyggende arbejde.
Det gælder på hele misbrugsområdet, hvor der vel er taget initiativer også med midler fra satspuljen på alkohol- og narkoområdet, men hvor der er brug for langt mere, f.eks. en behandlingsgaranti for alkoholikere.
Der kunne også bruges penge og faktisk ikke så voldsomt mange til parrådgivning for at afværge, at så mange behøver at lade sig skille.
Finanspolitikken er med vismændenes ord ikke holdbar.
Jeg mener heller ikke, hvis vi ser på finansloven som helhed, at den er miljømæssigt holdbar.
Vi svigter grundlæggende kommende generationer ved at handle kortsigtet, ved ikke at foretage de fornødne investeringer i retning af at fremme en bæredygtig udvikling i vort eget land.
Det gælder både forskning på det energi- og miljøpolitiske område, og det gælder også med hensyn til at iværksætte de fornødne tiltag for at fremme den vedvarende energi.
Det er jo i virkeligheden utroligt, også når man tænker på, hvor mange arbejdspladser der er blevet oprettet i Danmark i de sidste årtier som følge af, at skiftende Folketing og skiftende regeringer målrettet har satset på at gøre energi- og miljøområdet til en styrkeposition for dansk erhvervsliv.
Det er vi desværre ved at være på vej til om ikke at sætte over styr så i hvert fald at hæmme kraftigt.
Det synes vi ikke er holdbart og da slet ikke over for kommende generationer og deres behov for også at finde et godt miljø.
Lad mig afslutte med at sige, at på trods af de her ord, og som jeg sådan set også allerede har sagt, så stemmer vi for finansloven, som vi har tradition for at gøre det, som et udtryk for, at vi - trods alt og trods de lidt knubbede ord undervejs om enkeltelementer i finansloven og den overordnede økonomiske politik - vil være med til at bære ansvaret.