Connie Hedegaard (KF), 2005-03-31:
Jeg vil da begynde med at sige tak for de mange ord, lovforslaget foreløbig har fået med på vejen.
Det er klart, at her ved det første af en længere række på otte lovforslag er det jo ikke så mærkeligt, at vi får en lidt mere generel debat.
Derfor synes jeg også, der kan være grund til her indledningsvis at trække sådan nogle af de generelle hovedlinjer bag hele kommunalreformen frem.
Man kan have mange bud på, hvordan opgaverne skal fordeles i Danmark.
Det kan man også have mange bud på i forhold til Miljøministeriets område, men jeg synes altså, det er vigtigt at sige, at det, vi diskuterer i dag, er en administrativ reform.
Når man hører nogle af indlæggene, især måske nogle af de sidste her, så lyder det, som om det, vi har til debat i dag, er dansk miljøpolitik de næste 5-10-15-20 år.
Det er det ikke.
Det er et spørgsmål om, hvordan vi administrativt skal løse opgaverne.
Det er jo rigtigt, at der med kommunalreformen sker en fordeling af opgaverne, en nyfordeling generelt på alle områder.
Der sker en fordeling mellem kommuner, de nye regioner og de statslige myndigheder, og selve reformens kernetankegang er jo, at de konkrete myndighedsopgaver og de borgerrettede opgaver så vidt muligt placeres ude kommunalt tæt på borgerne.
Jeg kan ikke, må jeg sige til hr. Per Clausen, se, at det er udtryk for mindre demokrati.
Kommunerne vil fremover være den samlende myndighed, som borgere og virksomheder i langt de fleste tilfælde vil skulle rette henvendelse til.
Staten skal så omvendt tage sig af de overordnede ting, og det er klart, at den gennemgående struktur jo også er den struktur, der selvfølgelig så vil være gældende på miljøområdet.
Det har som bekendt ikke været specielt opgaverne på Miljøministeriets område, der har været den udløsende faktor for kommunalreformen.
Det er vi enige om.
Det har det da ikke været.
Den eksisterende plan-, natur- og miljøadministration fungerer på mange måder udmærket i dag.
Det har hr. Steen Gade og andre da ret i, men selvfølgelig kan administrationen da også på det her felt lægges på andre måder.
Ellers ville det da også være besynderligt.
Det ville da være rent ud besynderligt, hvis den kommunale struktur, vi har i dag, som er defineret i 1970, i øvrigt før vi havde oprettet Miljøministeriet, og før der var ret mange, der sådan tænkte i miljø baner, sådan én gang for alle havde fundet det eneste gyldne snit i forhold til, hvordan bl.a. miljøet i Danmark kan forvaltes.
Jeg må sige, at det da ikke er så lidt af en cadeau også til skiftende miljøministre og skiftende embedsmænd i Miljøministeriet, at det altså åbenbart i de forgangne 35 år er lykkedes, at man, hver eneste gang man har lavet en miljølov, så simpelt hen har lavet en opgavefordeling, der er fuldstændig second to none.
Der er intet, der kan ændres.
Jeg må sige om noget af stemningen omkring det her, man hørt igennem de her sidste par timer, at det altså simpelt hen er udtryk for mere reaktionær tankegang og mere reaktionær angst for forandring, end jeg som konservativ i hvert fald kan begribe.
Det er regeringens klare overbevisning, at den nye opgavefordeling også på plan-, naturog miljøområdet vil betyde en styrkelse af opgavevaretagelsen.
Det bliver kommunerne, der kommer til at stå for den daglige forvaltning og langt hovedparten af de praktiske natur- og miljøopgaver og planlægningen af, hvad arealerne skal bruges til.
De overordnede nationale og internationale interesser og forpligtelser sikres ved, at den overordnede planlægning på natur- og miljøområdet placeres i staten, som bl.a. skal lave planer, der skal sikre beskyttelsen af vand og natur.
Og de planer skal jo ikke sådan laves for sjov, det er ikke beskæftigelsesterapi.
De skal give udtryk for bindende mål for, hvordan kommunerne skal forvalte vores natur og miljø.
Hertil kommer, at der er opgaver, der vil være for komplicerede for den enkelte kommune at varetage, og desuden er der opgaver, der vil forekomme meget sjældent i den enkelte kommune.
Også den type opgaver skal staten varetage.
Og endelig er der så placeret enkelte opgaver i regionerne.
Vi har hørt meget i dag om, at der bliver tale om en spredning af den faglige viden.
Jeg synes nu, at man med lige så god ret kan sige, at der også bliver tale om en samling.
Både statens og kommunernes faglige arbejde bliver jo væsentligt styrket, når opgaver, der hidtil har været spredt på tre niveauer, nu bliver samlet til i hovedsagen to niveauer.
Og samtidig taler vi jo ikke længere om små kommuner.
Med en reduktion af kommunerne fra 275 til altså de her 99 og med samlingen af hovedparten af opgaverne i kommunerne bliver der tale om en helt anden situation end i dag.
Jeg har siddet sådan og filosoferet lidt over fru Christine Antorinis saftevandseksempel, eksemplet med udtynding.
Men jeg synes altså, at det alligevel også går i to retninger, for i dag er der ca. 1.000 miljømedarbejdere fordelt på 275 kommuner.
Disse 1.000 medarbejdere, det er altså knap fire pr. kommune, vil ifølge det, der ligger her, blive suppleret med 1.150.
Så er der altså alt i alt ca. 2.150 mennesker, der nu skal fordeles på 99 kommuner.
Det er da ikke en fortynding af saftevandet.
Så er vi altså oppe på knap 22 – nu er jeg klar over, at vi taler matematik her, men det var jo det, der lå i saftevandseksemplet – og det er altså ikke fortyndet saftevand.
Det er på det felt klart en noget sådan mere substansagtig saftevand.
Hvis vi nu gør det mere konkret, hvis vi f.eks. tager en kommune som Herning, der bliver sammenlagt med sine nabokommuner, så vil alene det betyde en væsentlig forøgelse af kommunens kapacitet på plan-, natur- og miljøområdet.
Det vil for Hernings vedkommende helt konkret ifølge den tekniske direktør i kommunen betyde, at de vil gå fra ca. 45 miljømedarbejdere til ca. 90 miljømedarbejdere.
Og samtidig bliver vi helt fri for de små miljøadministrationer i de eksisterende nabokommuner, som nu skal være en del af den store Herning Kommune, for de forsvinder.
Man kan sige, at hvor vi i dag har 290 miljøadministrationer i Danmark – kommunerne, amterne og staten – så vil vi efter kommunalreformen have 100 miljøadministrationer, nemlig 99 kommuner og staten og så for nogle få opgavers vedkommende regionerne.
Hvordan man nu vender og drejer det, så er det da også udtryk for en forenkling.
Jeg mener altså, at lovforslagene er udtryk for regeringens og Dansk Folkepartis aftale om, hvilken balance der skal være mellem statens ansvar for de overordnede mål, regionernes særlige opgaver og kommunernes daglige varetagelse af opgaverne.
Selvfølgelig har forligspartierne været opmærksomme på, at vi skal sikre, at kommunerne i fremtiden løser natur- og miljøopgaverne på mindst samme højt kvalificerede niveau, som det sker i de nuværende amter i dag.
Samtidig ønsker vi også at sikre virksomheder og borgere en effektiv og ensartet administration, og endelig ønsker vi at sikre, at de miljøopgaver, der kræver en indsats på tværs af kommunegrænserne, bliver koordineret.
Derfor vil det i et vist omfang være nødvendigt at få udarbejdet supplerende retningslinjer for, hvordan opgaverne skal varetages.
Samtidig har vi jo også nedsat et kvalitetsstyringsudvalg med repræsentanter for bl.a. de kommunale organisationer, for landbruget, Danmarks Naturfredningsforening og Dansk Industri.
Det udvalg skal inden 1. juni i år komme med anbefalinger til, hvordan en kvalitetsstyringsordning kan udformes, så kommunernes miljøkompetencer styrkes, og miljøarbejdet i kommunerne kvalitetssikres, for at det skal være målet, og at det er udfordringen, er vi jo enige om.
Det har altså været magtpåliggende for regeringen og også for Dansk Folkeparti, at netop den faglige bæredygtighed sikres.
Kan de nu klare det?
Jeg vil gerne følge op på de mange forskellige slags indvendinger.
Efter at lovforslagene er vedtaget, vil jeg derfor tage initiativ til at oprette et kontaktforum, hvor vi kan have en åben dialog med ministeriets mange forskellige samarbejdspartnere, altså også en åben dialog i hele processen frem til den endelige ikrafttræden.
Her kan myndigheder og interesseorganisationer udveksle og drøfte forskellige problemstillinger i det videre reformarbejde og hele tiden diskutere ting og problemstillinger, der måtte dukke op på tværs.
Lad mig så gå over til det konkrete lovforslag, som vi nu har til første behandling.
Det er jo altså en ændring af såvel miljømålsloven som vandforsyningsloven, vi har til behandling.
Med miljølovsloven følges hovedprincippet, sådan at staten tager sig af den overordnede planlægning, og kommunerne varetager de opgaver, der er tættest på borgere og virksomheder.
Hvor amterne før var vanddistriktsmyndighed og ansvarlig myndighed for Natura 2000områderne, ja, så bliver det fremover staten, der skal udarbejde de overordnede vand- og Natura 2000-planer.
Den overordnede statslige planlægning fastlægger dermed rammerne for den opfølgende administration og bliver dermed styrende for kommunernes administration, ikke alene af miljømålsloven, men også af de øvrige miljølove.
Kommunerne, der står for de borgernære opgaver, skal udarbejde kommunale handleplaner for den konkrete og lokale indsats inden for rammerne af de statslige planer.
Det er altså ikke sådan, at politikken pludselig får et helt andet indhold.
Staten definerer stadig væk de forskellige love og styringen i kraft af forskellige mål, de så skal leve op til.
De eksisterende 13 vanddistrikter foreslås reduceret til 4, nu hvor staten bliver vanddistriktsmyndighed.
Der kan afgrænses tre større områder omkring henholdsvis Jylland/Fyn med øer, Sjælland/Lolland-Falster og Bornholm.
Og derudover gælder der i henhold til vandrammedirektivet nogle helt særlige regler for grænseoverskridende vandløbsoplande, som det hedder, og disse grænseoverskridende vandløbsoplande i Sønderjylland bliver derfor et selvstændigt vanddistrikt, præcis sådan som de også er det i dag.
Som noget nyt indføres der så også en idéfase med det formål at sikre indspil fra alle relevante myndigheder på et tidligt tidspunkt i beslutningsprocessen, det vil sige, inden de statslige planer sendes i høring.
Såvel offentlige myndigheder, interesseorganisationer og andre har jo mulighed for at komme med indspil i den fase.
Regionsrådene har ligesom kommunerne og alle mulige andre mulighed for at komme med konkrete forslag til de statslige vand- og Natura 2000-planer i denne idéfase.
Derudover skal regionsrådene koordinere de kommunale bidrag.
I forbindelse med udarbejdelsen af de kommunale planer kan regionsrådene desuden mægle i tilfælde af uenighed mellem flere berørte kommuner, hvis kommunerne anmoder om det.
Hvis der ikke kan opnås enighed i den mægling, ja, så er det den til enhver tid siddende miljøminister, der træffer afgørelsen.
Kommunalreformen træder i kraft midt i den første planperiode, som vandrammedirektivet fastsætter, dvs. midt i arbejdet frem mod de endelige vandplaner.
Det giver nogle praktiske problemer på vandområdet, fordi staten så ville skulle basere sit arbejde med vandplanerne på en række amtslige prioriteringer, der ikke nødvendigvis svarer til de statslige prioriteringer for de nye meget større vanddistrikter, som jo dækker hele landsdele.
Derfor kan ansvaret for opgaverne på vandområdet efter lovforslaget overgå til staten før den 1. januar 2007, men amterne skal fortsat bistå med udførelsen af opgaverne indtil den 1. januar 2007.
Der kan jo være forskel på, hvor langt de enkelte amter er med arbejdet, og derfor kan ministeren fastsætte forskellige tidspunkter for ikrafttræden af de enkelte bestemmelser for de enkelte amter.
På Natura 2000-området fremrykker vi tidspunktet for amternes aflevering af den første basisanalyse til den 1. juli 2006, og det sker af den enkle grund, at amternes arbejde ikke skal være spildt, men selvfølgelig skal kunne indgå i grundlaget for det første udkast til en Natura 2000-plan.
Til sidst et par kommentarer om vandforsyningsloven, hvor hovedprincippet jo også følges, altså at kommunerne overtager langt hovedparten af opgaven, mens staten tager sig af enkelte overordnede opgaver.
Efter lovforslaget overtager kommunalbestyrelserne de fleste af amtsrådenes nuværende beføjelser.
Således foreslås det, at kommunalbestyrelsen bliver ansvarlig for udarbejdelse af indsatsplaner til beskyttelse af vandressourcerne og for koordinationsforaene, som skal bistå med indsatsplanerne.
Det bliver derfor også kommunalbestyrelsen, der fastsætter og opkræver gebyret til bl.a. udarbejdelse af indsatsplaner.
Kommunalbestyrelserne skal fremover selv påse, at indsatsplaner og vandforsyningsplaner ikke strider mod vandplanerne efter miljømålsloven, kommuneplaner og eventuelle statslige forudsætninger for planlægningen.
Men igen: De overordnede mål fastsættes altså statsligt, ja, nogle af dem gør det jo i henhold til forskellige EF-direktiver, som staten er forpligtet til skal være bindende, og det er statens ansvar at sikre, at kommunerne rent faktisk lever op til det.
Indvindingstilladelser har hidtil været delt mellem kommunalbestyrelsen og amtsrådet.
Det foreslås, at kommunalbestyrelsen fremover får ansvaret for alle indvindingstilladelser og de dertil hørende tilladelser til vandforsyningsanlæg.
Ligeledes får kommunalbestyrelsen ansvaret for alle tilladelser til bortledning eller sænkning af grundvand samt alle sager om påbud vedrørende sløjfning m.v. af boringer.
Spørgsmål om indskrænkning af vandforbruget ved tørke osv. overtages også af kommunalbestyrelsen, altså igen af dem, der er tættest på.
Endelig overtager staten beføjelserne vedrørende påbud om forsyningspligt og afgørelser vedrørende udførelse af nye almene vandforsyningsanlæg.
Disse beføjelser vedrører i vidt omfang kommunale vandværker og samarbejder mellem kommunerne, og staten bliver desuden overordnet myndighed med hensyn til vandforsyningsplaner.
For at imødegå eventuelle problemer med myndighedsinhabilitet – det er også et af de temaer, der har været oppe i løbet af de sidste par timer – overtager staten også beføjelsen til at tilbagekalde indvindingstilladelser.
Også beføjelsen til at pålægge kommunalbestyrelsen at tage et tilsynsspørgsmål op foreslås overført til staten.
I forbindelse med udarbejdelsen af de kommunale indsatsplaner kan regionsrådene igen mægle i tilfælde af uenighed mellem flere berørte kommuner, hvis kommunerne anmoder om det, og igen er det sådan, at hvis ikke kommunerne derved bliver enige, ja, så kan ministeren træffe afgørelse.
Endelig foreslås klagereglerne ændret, sådan at Miljøklagenævnet bliver eneste klageinstans for alle sager, der hidtil har kunnet indbringes for ministeren.
Grundlæggende vil jeg konkludere, at det her altså også i forhold til den konkrete lov, vi har til behandling lige nu, er en reform, hvor bevægelsen går to veje: noget bliver til en centralisering, i og med at opgaver går til staten, noget bliver decentraliseret ud til nogle større kommuner, der alt andet lige får større faglige miljøer end i dag.
Derfor tror jeg altså stadig væk, at man også på miljøområdet kan leve op til det, der er reformens hovedintention, nemlig en mere forenklet administrativ struktur i Danmark, og dermed ligger der ikke nogen som helst nedprioritering af miljøet, forhåbentlig tværtimod.