Jens Rohde (V), 2006-06-01:
Statsminister Anders Fogh Rasmussen er en tøsedreng.
Sådan sagde Socialdemokraternes formand, fru Helle Thorning-Schmidt, i oktober måned i en artikel i dagbladet Information.
Socialdemokraternes formand ville gerne fortælle, hvor vigtigt det var med store velfærdsreformer, og hvor modig hun selv var, når der skulle træffes upopulære, men nødvendige beslutninger.
Som det er sket, stort set hver gang den socialdemokratiske formand har pustet sig op, fik piben hurtigt en anden lyd, da der kom realiteter på bordet og venstrefløjen i partiet tog over.
Alligevel vil Venstre i dag gerne kvittere for den modtagelse, som både Socialdemokraterne, Dansk Folkeparti og Det Radikale Venstre har givet regeringens forslag til en af de mest omfattende velfærdsreformer i Danmark i mange år.
Alle partier sidder med ved forhandlingsbordet, og der er meget stor vilje til at bidrage til at løse de store udfordringer, som vi står over for.
Vi er i den glædelige situation, at vi gennemsnitligt lever længere.
Vi er i den knap så glædelige situation, at der i alt for mange år er blevet født så få børn, at det ikke kan opveje antallet af dem, som går på pension og efterløn i årene, der kommer.
Derfor må vi trække os lidt senere tilbage fra arbejdsmarkedet, ligesom vi skal have sikret ungdomsuddannelse til alle unge, der er i stand til at tage en uddannelse.
Og så skal de have et arbejde.
Hvis det skal lykkes, kræver det, at vi investerer i både uddannelse og forskning, så fremtidens attraktive arbejdspladser bliver i Danmark.
Det er udfordringen, og derfor har regeringen opstillet en række mål for, hvad der skal komme ud af velfærdsreformen: Efterløns- og pensionsalderen skal hæves; nedslidningen af mennesker på arbejdsmarkedet skal mindskes; voksen- og efteruddannelse skal have tilført 1 milliard offentlige kroner; 95 pct. af alle unge skal have en ungdomsuddannelse; halvdelen af alle unge skal have en videregående uddannelse; det offentlige skal bruge 1 pct. af bruttonationalproduktet på forskning; og arbejdsstyrken skal øges med 150.000 mennesker inden år 2040, så flere betaler skat og færre havner i passiv forsørgelse.
Det er ambitiøse målsætninger, og de kræver investeringer i milliardklassen.
Derfor skal de penge, der kommer ud af reformen, fordi vi f.eks. trækker os senere tilbage, gå til investeringer i de tiltag, som jeg netop har nævnt.
Jeg vil igen kvittere for, at flere af partierne har tilsluttet sig regeringens målsætninger.
Det, vi så forhandler om, er værktøjerne, hvad der skal til, for at vi når de fælles mål.
I Venstre er vi overbeviste om, at alle partier omkring bordet arbejder på at opnå brede og langsigtede løsninger, for alle ved, at det er vigtigt for vores børn, for fremtidens Danmark.
Og det er en vigtig tid vi lever i, både når vi taler om at fremtidssikre samfundet økonomisk, og når det gælder om at fastholde vores grundlæggende værdier i Danmark.
Den sag, som har fyldt en meget stor del af denne folketingssamling, er Muhammedsagen.
De færreste mennesker i min generation har vel nogen sinde rigtig troet på, at vores frihedsrettigheder kunne komme under pres.
Vi er blevet en hel del klogere de sidste 9 måneder.
Når danske teatre undlader at opføre skuespil og revynumre, som de normalt ville have opført; når tegnere holder op med at tegne ting, som de normalt ville have tegnet; når redaktører holder op med at trykke, hvad de normalt ville have trykt; når mennesker holder op med at sige, hvad de normalt ville have sagt, ikke af respekt, men af frygt, så er danskernes fælles værdier under pres.
Når politiske kolleger og redaktører udsættes for trusler, og når kunstnere må gå under jorden, fordi der er sat pris på deres hoveder, så er det ikke bare deres, men vores alle sammens frihed, der er under pres.
Det burde der i respekt for de mennesker, som bliver truet, ikke kunne opstå diskussion om.
Vi har alle en pligt til at stå op for de mennesker og stå op for vores frihedsrettigheder, som er fundamentet for vores levevilkår i Danmark.
Frihedsrettighederne er det dyrebareste, vi har.
Derfor kan det også undre, når mange i den offentlige debat forsøger at gøre sagen om Muhammedtegningerne til et spørgsmål om politisk håndtering.
Måske lægger de to ting til grund, nemlig at dette for det første handler om Jyllands-Postens tegninger, og for det andet, at hvis statsministeren bare havde taget det møde med de 11 ambassadører, ville det hele have set anderledes ud.
Begge antagelser hviler på et forkert og desværre også forsimplet grundlag.
I Venstre står vi fuldt og helt bag statsministerens beslutning om ikke at holde møde med de 11 ambassadører, både i henhold til almindelig statslig praksis og ikke mindst principielt.
Lad os tage det sidste først.
I regeringens optik er det kun domstolene, der kan gøre det.
Derfor er det helt rimeligt at tolke brevet som et ønske om retslige skridt mod Jyllands-Posten.
Men selv om nogle hævder, at der ikke var tale om retslige skridt, kan ingen komme uden om, at der var et ønske om at gå i rette med Jyllands-Posten.
Det blev bekræftet af den egyptiske ambassadør, Mona Omar, så sent som den 4. februar 2006 i Politiken, hvor hun sagde: »Han må tale med avisen.
Han må overbevise den om, at det ikke går at fornærme folk på deres religion.
Kl. 9.50
Altså, præmissen er fuldstændig klar, og en sådan præmis kan landets statsminister ikke gå med på.
Det ville nemlig være det samme som at sige, at man kan diskutere, hvorvidt landets statsminister kan ringe til en avis og lægge pres på redaktionen, og den diskussion ville i sig selv indebære at betvivle vores pressefrihed.
Men vi plejer jo at kunne snakke om tingene her i Danmark, og statsministeren kunne jo godt have inviteret og forklaret tingenes sammenhæng, lyder det fra kritikerne.
Svaret er igen nej.
For det første er det helt uhørt inden for diplomatiet, at 11 ambassadører i fuld offentlighed beder en statsminister om et møde, og tilmed et møde, hvor man anmoder regeringen om skridt, som den ikke kan levere.
Det gør man simpelt hen ikke.
For det andet: Hvis statsministeren havde holdt det møde, så havde han jo måttet belære de 11 ambassadører om Danmarks frihedsværdier og sendt dem ud til en ventende muslimsk presse uden så meget som det mindste resultat at gå ud med.
Det ville være blevet tolket som en fornærmelse og havde blot gjort statsministeren til direkte part i sagen.
Derfor bakkede oppositionen også i begyndelsen op om beslutningen, bl.a. den socialdemokratiske udenrigsordfører, hr. Jeppe Kofod, som i Politiken den 4. november 2005 sagde: »Hvis man føler, tegningerne er blasfemiske, går man til domstolene ...
det er ikke et anliggende for den danske regering.«
Ja, man kunne endda i december 2005 i Jyllands-Posten læse følgende i et læserbrev: »Så jo – lad alle os demokrater, danskere som nydanskere, stå sammen mod mullaher og imamer og islamister, når de vil knægte ytringsfriheden, fordi de føler sig stødt på, hvad de finder helligt.
Lad os sammen tilkendegive, at hvad I måtte finde helligt, finder vi andre profant – så I må lære at leve med det.
I det moderne demokrati kan alt siges.
Under ansvar for domstolene og den verdslige lovgivning.«
Regeringen valgte da også klogelig at sende et pænt brev til ambassadørerne, hvori man opfordrede til fortsat dialog, forklarede om principperne for pressefrihed og ytringsfrihed, udtrykte ønske om at styrke arbejdet i det arabiske initiativ, men afviste at mødes på den pågældende præmis.
Herefter gik Udenrigsministeriet så i gang med de diplomatiske kontakter, og der kom da heller aldrig et ønske om et nyt møde fra de 11 ambassadører, hvilket især den egyptiske ambassadør, Mona Omar, tilsyneladende var glad for.
Egypterne skulle nemlig afholde valg i december, og her var sagen en kærkommen lejlighed til at vise den islamiske opposition, at regeringen i Egypten tager religionen og forsvaret af islam alvorligt.
Det burde fortælle de fleste, at den her sag ikke handler om tegningerne.
Det skete der ikke noget ved.
Den egyptiske regering gik nu systematisk i gang med at bruge sagen og sendte endda bag om ryggen på Danmark breve til både EU og FN.
Udenrigsministeren arbejdede dog konstant med de internationale kontakter, og efter det egyptiske valg blev sagen lukket.
Den 13. januar forsikrede den egyptiske udenrigsminister i Politiken, at man var tilfreds med statsministerens nytårstale, og at forholdet mellem Egypten og Danmark var uændret.
Så gik der 2 uger, og pludselig eksploderede sagen i Saudi Arabien.
Den saudiske regering havde også brug for en sag til at vise, at man tager forsvaret af islam alvorligt.
Herfra husker vi alle udviklingen i Mellemøsten.
Lynhurtigt gik det med rygter og misinformation fra regeringsniveau til præsteniveau til gadeniveau.
Nu kunne masserne få luft for deres hjemligt påførte frustrationer, og der kunne henvises til en ydre fjende.
Er der noget bedre for et diktatur?
Konklusionen burde være klar nok.
Der var ingen, som havde behov for en undskyldning.
De havde behov for en konflikt og et behov for at vise, at de kan presse os med frygten som våben.
Derfor er det også så ulykkeligt, at især Socialdemokraterne som det største oppositionsparti har vendt og vredet sig uden på noget tidspunkt egentlig at have fundet ud af, hvilket ben de skulle stå på.
Kl. 9.55
Der er mennesker, som vil gøre meget for, at andre værdier end frihedsværdierne skal være gældende i Danmark.
Dem må vi stå imod sammen.
Derfor pådrager man sig også et ansvar, når man føler sig kaldet til i arabiske medier at fortælle om den ondsindede kampagne mod muslimer i Danmark, eller når man udtrykker forståelse for handlinger, som har til formål at få danskerne til at rette ind efter religiøse forskrifter.
Man er selvfølgelig i sin gode ret til at gøre det, men man kan vel godt udtrykke forståelse for sårede følelser uden at respektere de helt uacceptable reaktioner – og i øvrigt samtidig glæde sig over alle de muslimer i Danmark, som har taget denne sag med fornem og ophøjet ro og for nogens vedkommende endda brugt den til at gå direkte i brechen for frihed.
Det fortjener respekt og sammenhold, for det er i mangel på sammenhold, at Danmark for alvor lider skade.
Det er ikke udtryk for dumhed, når danskerne rykker sammen.
Det er heller ikke udtryk for, at danskerne ikke kan se globaliseringen og dens konsekvenser.
Det er ikke udtryk for en fremmedfjendsk holdning.
Det er udtryk for en selvbevidsthed om, hvad det er, som giver det danske samfund dynamik og sammenhængskraft.
Vores erhvervslivs dynamik hviler på frihedsværdier.
Vores organisationer hviler på frihedsværdier.
Vores foreningsliv hviler på frihedsværdier.
Vores politiske system hviler på frihedsværdier.
Vores retssikkerhed hviler på frihedsværdier.
Vores uddannelser hviler på frihedsværdier.
Danmark hviler på frihedsværdier.
Det er muligt, at nogen mener, at vores image ikke kan holde til at stå op for vores værdier, at vores image ikke kan holde til at provokere, men vi burde hellere bekymre os om, hvorvidt vi kan være bekendt at svigte de mennesker, som hver dag lever med undertrykkelsens umenneskelige kår, men som håber og tror på, at friheden vil komme en dag.
Hvis ikke vi tør stå fast og bliver ved med at turde udfordre alle de ismer, der binder folk på mund og hånd, så vil de mennesker heller aldrig finde vejen til frihed.
Der er muligvis nogen, som lukker deres dør for Danmark i denne tid, men der er andre, som vil åbne den, og det er vigtigt at huske.
Lad os være stolte over at bo i et land, hvor vi har mennesker, der tør stå op for retten til at ytre sig fuldt og helt inden for lovgivningens rammer; hvor vi har givet frihed til mange mennesker, som tidligere måtte leve under diktatur, trusler og til tider tortur; hvor disse mennesker i dag kan tænke, tale og tro frit; og hvor flere og flere endda involverer sig aktivt i det politiske liv og har sæde i byråd, amtsråd og Folketing.
Kunne det lade sig gøre i alle de lande, som i vinter vendte deres vrede mod Danmark?
Svaret kender vi kun alt for godt.
Vi må og skal aldrig give køb på de værdier, som vores forfædre har betalt for med deres liv, og som vi i dag nyder godt af, uanset kulturel, religiøs eller etnisk baggrund.
Vi har pligt til at stå vagt om, at vi i Danmark skelner mellem politik og religion, og vi har alle retten til på enhver måde at ytre os frit under ansvar for landets love.
I Danmark er menneskets frihedsværdier ikke til salg, fordi frihed gør livet menneskeligt, og fordi vi alle er mennesker, før vi er muslimer, kristne, jøder, sorte eller hvide, fordi vi er mennesker af nødvendighed og kun har vores baggrund ved en tilfældighed.