Martin Lidegaard (RV), 2002-04-05:
Historien om S-toget til Roskilde er lang.
Den startede oprindelig med ønsket om at skabe mere kapacitet på strækningen mellem Ringsted og København for at forbedre pendlingen, for at skabe bedre vilkår for godstrafikken, men først og fremmest for at give den kollektive trafik i hovedstadsområdet og i hele landet et stort og tiltrængt løft.
Alle partier var enige om, at der var kapacitetsproblemer, og at disse problemer løses.
Til gengæld var det svært at blive enige om hvordan.
Der blev diskuteret den store løsning med to nye spor ned over Køge til Ringsted; der blev diskuteret mulighed for at udvide med et femte og et sjette spor mellem Hvidovre og Høje Taastrup kombineret med nye spor mellem Roskilde og Ringsted.
Men enden blev altså S-toget til Roskilde med en første etape, der ville give S-tog fra Roskilde til København, og en anden etape til Kastrup, der ville give en meget tiltrængt udvidelse af kapaciteten, fordi man ville skaffe en ekstra togkanal ved at fjerne det nuværende regionaltog mellem Roskilde og Kastrup.
Denne løsning var ikke den bedste, men den var den billigste her og nu og den samfundsøkonomisk mest rentable, hvis man kigger isoleret på strækningen Roskilde-København.
Det efterfølgende viser, at anden etape af dette projekt næppe kan realiseres, og hvis det skal realiseres, vil det blive mellem dobbelt så dyrt og tre gange så dyrt som forudsat.
Dermed ryger en meget væsentlig forudsætning for hele meningen med S-tog til Roskilde, for nu vil denne løsning grundlæggende ikke bidrage til at løse det kapacitetsproblem, som det hele startede med.
Derfor har Det Radikale Venstre ikke lagt skjul på, at vi på baggrund af de nye oplysninger fandt det naturligt, at forligspartierne mødtes igen for at diskutere, om vi stadig fandt det fornuftigt at bruge 800 mio. danske skattekroner på denne løsning, eller vi i stedet skulle finde det politiske mod til at beslutte os for den løsning, som vi alle sammen ved må blive svaret på kapacitetsproblemerne før eller siden, nemlig en udvidelse af femte og gerne sjette spor mellem Hvidovre og Høje Taastrup eller den forkromede Køgeløsning. Vi kommer under alle omstændigheder til at kigge på disse projekter, ikke mindst hvis et flertal i Folketinget beslutter sig for en Femernforbindelse.
Det Radikale Venstre har desværre måttet konstatere, at ikke alle forligspartier ønskede så meget som en drøftelse af disse forhold.
Tværtimod er vi blevet beskyldt af ministeren
for at ville løbe fra forliget og ikke ville følge spillereglerne.
Intet ville ligge Det Radikale Venstre fjernere.
Men det er sådan set almindelig praksis, at man drøfter et forlig, hvis forudsætningerne ændrer sig fundamentalt.
Jeg kan til nød forstå, at ministeren med den motorvejsforøgelse, der indtil nu har været regeringens fornyelse i den danske trafikpolitik, ikke ønsker at åbne op for en forbedring af den kollektive trafik på nuværende tidspunkt.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at vi finder det ganske uforståeligt, at Socialdemokratiet, som vi jo normalt har fodslag med, når det drejer sig om jernbanepolitik, end ikke har ønsket at indgå i en drøftelse om dette spørgsmål.
Det er ikke for sent.
Vi kan fortsat gøre det, og Det Radikale Venstre står fortsat til rådighed.
Nuvel, det er så de faktiske forhold i jernindustrien.
Derfor, og fordi Det Radikale Venstre står ved de forlig, vi indgår, vil vi stemme for S-toget til Roskilde, idet vi i samme åndedrag gerne vil spørge ministeren, hvordan han forestiller sig, at de uløste kapacitetsproblemer mellem København og Roskilde så skal løses, og om han i det hele taget erkender, at disse problemer eksisterer og kræver nye initiativer, og om denne væsentlige forudsætning for at løse den kollektive trafik i Danmark overhovedet indgår i regeringens overvejelser om fremtidige trafikinvesteringer i Danmark.