runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Villy Søvndal (SF), 2002-04-02:
Jeg synes, det er lykkedes udenrigsministeren på den forholdsvis korte spørgetid at indføre tre helt nye standarder, når vi diskuterer international intervention: Det er noget nyt, at begge parter skal være indforstået. Sådan var det ikke, da vi diskuterede Kosovo-situationen.
Det er noget nyt, at man ikke forsvarer, men alligevel ser igennem fingre med, at et land systematisk får lov til at overtræde hver eneste FN-resolution.
Det er noget nyt, at man har så stor tålmodighed, at man ikke sætter en tidsgrænse på, der siger, at hvis det ikke er sket inden den og den dag, så griber vi ind.
Ingenting vil ministeren andet end at tale.
Jeg vil spørge ministeren: Hvordan synes man så, det går med at udøve den indflydelse, der, forstår jeg, er så vigtig?
Lykkes det?
Lykkes det at påvirke parterne til bare antydningsvis noget af det, ministeren siger han gerne vil?
Og hvorfor ikke?
Fordi der hele tiden kommer dobbeltmeldinger.
I dag kommer der dobbeltmeldinger, hvor statsministeren siger ét, nemlig at man ikke forstår at forklare Israel, og udenrigsministeren forsøger at holde en EU-kurs.
Jamen så er det da klart, at det ikke virker.
USA spiller tredobbelt spil.
Der er ikke nogen international linje, der lægger pres på Israel.
Derfor ser vi de uhyrligheder, vi ser lige i øjeblikket.
Per Stig Møller (KF), 2002-04-02:
Jamen det er jo simpelt hen ikke rigtigt.
Der lægges jo pres på Israel.
FN's resolution er et meget klart og utvetydigt pres på Israel.
Så kan man jo blæse på det.
Ja, alternativet er så at gå ind og banke folk, at stable en hær på benene, så man kan gå ind og banke folk.
Men hvis hr. Villy Søvndal ikke vil det, så er det jo kun det politiske pres, man kan blive ved med at bruge.
Det er meget, meget kraftige meldinger, der kommer
fra både FN og EU.
Omvendt er der også bosættere, som ikke accepterer at trække sig tilbage, og så vil der på den anden side af den hær også forekomme blodigheder.
Så det har ikke noget perspektiv andet end det politiske
, og dér sætter vi presset ind på begge parter og har gjort det hele tiden.
Men jeg erkender da, at det ikke har virket.
Det kan vi jo se.
Men hvis nogen havde fundet midlet til, at det skulle virke, så var det nok opfundet.
Der er altså ingen, der har opfundet det, hverken den danske
regering eller andre,
Så der er altså kun det politiske pres at lægge på parterne, hvis ikke man vil gå til det militære, og der skal man, som jeg sagde, vide, at man ikke kan nå sit mål, hvis man sætter militæret ind.
Målet kan ikke nås på den måde, som hr. Villy Søvndal og hr. Holger K. Nielsen prøver her.
Naser Khader (RV), 2002-04-02:
Jeg ved godt, at den danske regering ikke kan løse problemet, men jeg mener faktisk, at vi godt kan råbe lidt højere, at udenrigsministeren kunne råbe lidt højere, sådan som den forrige udenrigsminister gjorde.
Og med hensyn til Arafat: Man bliver ved med at sige, at han kunne gøre mere.
Det er naivt at tro, at han alene kunne stoppe terroren.
I øvrigt kan man sammenligne det med Danmark under besættelsen, da den danske regering bad modstandsbevægelsen om ikke at lave sabotageaktioner mod besættelsen.
De gjorde det alligevel.
Hvor mange lyttede til den danske regering?
Jeg har to spørgsmål.
Det ene er: Hvad vil regeringen gøre, hvis Arafat bliver sendt i eksil?
Sharon siger i dag til journalister, at Arafat kan få en enkeltbillet ud.
Hvad vil regeringen gøre, hvis Arafat bliver slået ihjel?
Vil man så overveje handelssanktioner, vil man overveje at trække vores ambassadør hjem?
Hvad vil man gøre konkret?
Per Stig Møller (KF), 2002-04-02:
Det sidste spørgsmål om, hvad man vil gøre, hvis såfremt ifald, mener jeg faktisk ikke man skal svare på.
Vi har appelleret til Israel om at lade Arafat komme til Beirut.
Det kom han ikke, bl.a. fordi der kom den bombe og andre ting i vejen.
Vi har appelleret til Israel om at ophæve belejringen af Ramallah, og det håber jeg på vil lykkes, for det er altså det, vi alle sammen, også i hele EU, appellerer til.
Det er også det samme, verdenssamfundet gennem FN appellerer til.
Så det håber jeg meget lykkes.
Som sagt har jeg bestilt en telefonsamtale med Peres for at sige det samme til ham i dag.
Og så vil hr. Khader godt have, og han brugte udtrykket, »at jeg skulle råbe højere som min forgænger«.
Jeg må ikke spørge hr. Khader, men så kan jeg bruge det retoriske spørgsmål: Hvor meget fred fik min forgænger ud af det i Mellemøsten?
Margrete Auken (SF), 2002-04-02:
Ministeren sagde i sit første svar til hr. Holger K. Nielsen, at det var svært at forestille sig, at man kunne sætte nogen ind, når der var ballade på begge sider.
Nu blev der jo også sagt, at det var der altså også i Kosovo, og det har der også været andre steder, så det er ikke noget sådan frygtelig godt argument.
Men så brugte ministeren faktisk som eksempel, at man blandt palæstinenserne påberåbte sig hjemvendelsesretten.
Jeg har faktisk lidt lyst til at minde ministeren om, at det er en af FN-resolutionerne, og den indgår i Saudi-Arabiens fredsudspil, at ud fra de der forhandlede udspil, der har været om, hvordan Right of Return skulle varetages, har det da selvfølgelig været en kolossal udfordring, som man ikke kan kalde krigerisk fra den anden side, at israelerne tillader hvem som helst at komme ind og få statsborgerskab i Israel, bare man har en oldemor, der er jødisk, hvorimod folk, der har boet i området og oven i købet er beskyttet af FN-resolutionen eller burde være det og dermed altså af folkeretten, bliver afvist, som om det er nogle krigeriske, hånlige nogle, som dermed demonstrerer, at man ikke anerkender staten Israel, når man faktisk vil leve op til det.
Jeg vil godt lige bede ministeren om også her at respektere folkeretten så meget, så vi er sikre på, at i hvert fald den danske regering mener, at den skal gælde.
Holger K. Nielsen (SF), 2002-04-02:
Det ligger i forlængelse af den tidligere diskussion, vi har haft.
Jeg vil godt tage udgangspunkt i det, som også er sagt tidligere, at vi selvfølgelig står i en forfærdelig situation, men også i en situation, der bliver stadig mere farlig for hele regionen, for hele Mellemøsten, men jo i virkeligheden også for resten af verden.
Med andre ord: Det er en dødsspiral, ikke bare i forhold til de mennesker, der bor i Palæstina-Israel-området, men også for resten af Mellemøsten og også i et bredere perspektiv.
Og så vil jeg godt spørge regeringen: Hvor længe kan verdenssamfundet egentlig stå og se passivt på, at det her eskalerer?
Kan det være rigtigt, at efter at der er kommet en tradition for, at verdenssamfundet intervenerer med humanitære aktioner, blander sig i konflikter rundtomkring i verden, så er Mellemøsten tilsyneladende det eneste sted, hvor man ikke kan eller vil blande sig? Så meget desto mere uforståeligt er det, at hele terrorproblemet, som vi jo bruger mange kræfter på, har meget at gøre med den konflikt, vi oplever i øjeblikket, og at terrorismen vil blive forværret gennem det, vi oplever.
Per Stig Møller (KF), 2002-04-02:
Jeg vil egentlig godt retorisk spørge fru Margrete Auken: Hvor er sudetertyskerne i dag?
Hvor er de polakker, der blev bevæget væk fra Hviderusland?
Hvor er de tyskere, som blev bevæget væk fra Wroclau?
Hvor meget har Europa respekteret hjemvendelsesretten?
Jeg spørger bare.
Så siger vi, at så skal hjemvendelsesretten respekteres i Mellemøsten.
Ja, og det er også en del af forhandlingsgrundlaget.
En af de ting, der skal forhandles, er hjemvendelse: hvor mange, hvor eller erstatning?
Det er et af emnerne ved forhandlingsbordet, ligesom Jerusalems fremtidige status er et af emnerne ved forhandlingsbordet.
Men det, jeg så, var ren propaganda i retning af, at det er de forkerte mennesker, der bor i Israel.
Det kan man godt have en mening om, men det betyder så også, at man får skabt den stemning, hvor man siger: Vi må smide de forkerte ud.
Og så får man den fornemmelse, som hr. Khader var inde på, at vi er udsat for en besættelsesmagt, der sidder imellem Middelhavet og Vestbredden.
Men FN har jo anerkendt, at den, der sidder mellem Middelhavet og Vestbredden, er staten Israel, som FN selv har oprettet.
Vi går ind for, at der kommer et observatørkorps.
Vi har også derfor forlænget vores tilstedeværelse i TIPH'en i Hebron.
Det er vigtigt, at der er øjne på, som kan se, hvad det er, der foregår, for det kan trods alt betyde, at nogle holder sig tilbage fra at gøre noget, de ellers ville have gjort.
Derfor går vi ind for det.
Men det kræver jo, som hr. Søren Søndergaard, havde jeg indtryk af, også åbnede for, at det er begge parter, der accepterer det; ellers kan det ikke komme til at fungere.
Og det, der sker fra israelsk side, hvis jeg skal prøve at give en forklaring på, hvorfor de er så skeptiske over for internationale observatørkorps og fredskorps og det ene og det andet, er, at de jo har en meget dårlig erfaring, for i en af de krige, der kom, stod FN jo imellem som fredsvagter, om man så må sige, men da den arabiske hær nærmede sig, flyttede man sig jo bare.
Og det vil sige, at de havde stolet på, at FN var imellem, og at Israel derfor ikke kunne komme ud for et overraskelsesangreb.
Men da de arabiske styrker nærmede sig - jeg tror, det var i 1973 - så trak FN-folkene sig bare tilbage og lod dem passere. Derfor ligger der er utryghed ved internationale garantier i Israel.
De har jo kun den stribe land, hvor de hurtigt kan blive rullet i havet.
Det er forklaringen, som jeg prøver at give hr. Søndergaard.
Der ligger en slags dybbølssår i Israel fra Yom Kippur-krigen.
Peter Skaarup (DF), 2002-04-02:
Jeg må indrømme, det jo er en lidt overraskende indgang, SF har til denne sag, at nu skal Danmark nærmest stå i spidsen
for en humanitær intervention i Mellemøsten.
Som jeg husker de debatter, vi har haft i Folketinget omkring det, har SF jo ikke tidligere ligefrem været bannerfører for den slags tanker.
Det står hen i det uvisse for mig, hvorfor SF lige pludselig mener, at det er det evig saliggørende.
Jeg har forstået SF's politik tidligere sådan, at det måske kunne nytte noget at indsætte fredsbevarende styrker, hvis der var en fred i et område.
Men problemet i Mellemøsten er jo netop, at der ikke er en fred.
Så forstår jeg ikke helt den holdning, der er blandt en række medlemmer her i Folketinget, jeg synes også, at regeringen er lidt tilbøjelig til at give udtryk for nogle af de holdninger, nemlig at Arafat skulle være en meget vigtig medspiller, der kan løse denne konflikt.
Vi så Arafat være medskyldig i, at de forhandlinger, der foregik i USA under Clintons forsøg på en fredsmægling, ikke kunne være med.
Vi har set, at Arafat ikke har været i stand til at fjerne de terrorister, han er blevet bedt om.
Hvor er tiltroen til, at Arafat er den stærke person?
Man skal jo være stærk for at indgå en fred.
Hvor er tiltroen til, at det er den stærke person, der fra palæstinensisk side kan indgå en fred?
Det har jeg svært ved at se.
Per Stig Møller (KF), 2002-04-02:
Som jeg svarede tidligere, så uanset hvad man personligt eller hvem som helst måtte mene om Arafat og hans opfyldelse af løfter og ikkeløfter og tvetungethed eller ikketvetungethed, alle de anklager mod Arafat kender vi jo godt, så er det relevante slutresultat trods alt stadig væk dette, at han er palæstinensernes leder, det er han valgt til.
Det vil sige, at der kan kun komme fred gennem forhandlinger med ham.
Sådan er det her i verden.
Der kan være mange politiske modspillere og modstandere, man ikke bryder sig om, både her og hisset, men man er nødt til at forhandle med dem, for det er dem, der er valgt, det er dem, der repræsenterer.
Det er derfor, jeg siger, at Arafat er altså en vigtig medspiller for at få den fred på plads dernede, og derfor advarer vi Israel mod at forestille sig, at ved at eliminere ham kan man få en fred.
Så tror jeg faktisk, at man får en meget hård periode, hvis man i stedet for får en anden person ind, der mases ind af Israel.
Så vil jeg gætte på, at den person bliver meget mere rabiat end det, vi har oplevet fra Arafat, for han skal vise, at han præcis ikke er indsat af Israel.
Mogens Lykketoft (S), 2002-04-02:
Jeg stillede på et meget tidligere tidspunkt her i spørgetimen udenrigsministeren et spørgsmål, han faktisk ikke svarede på, og som jeg i forlængelse af svaret på hr. Søren Søndergaards spørgsmål om observatørerne gerne vil gentage: Vidende, at vi ikke kan gå ind med en hær, selvfølgelig kan vi ikke det, vidende, at vi ikke får Israels regerings accept på en international anerkendt observatørstyrke lige nu, vil udenrigsministeren så i stedet arbejde for, at EU's medlemslande simpelt hen udvider vores diplomatiske tilstedeværelse i Israel og også gerne i de palæstinensiske områder - og gerne også tilskynder USA's regering til det - så vi i kraft at et væsentligt større antal diplomater, det kan vi jo selv bestemme, kan udøve den observatørvirksomhed, der er så piskende brug for?
Per Stig Møller (KF), 2002-04-02:
Jeg tror faktisk, jeg svarede hr. Mogens Lykketoft, for jeg sagde i mit svar, at EU er der, alle landene er til stede i Israel, der er en massiv tilstedeværelse af diplomatiske korps i Israel.
Så jeg ser ikke nogen grund til at tro, at vi kunne få mere fred ved at sende flere derned.
Vi er også til stede i Ramallah.
Vi har en dansk repræsentant i Ramallah.
Det har vist de fleste af alle EU-lande også, så jeg kan ikke rigtig tro, at det fører videre, at vi begynder at fordoble antallet af medarbejdere på vore ambassader, for vi er der alle sammen i forvejen.
Vi er i Ramallah, vi er i Tel Aviv, vi er i Jerusalem.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Margrete Auken (SF), 2002-04-02:
Jeg går ud fra, at jeg har min tid i hvert fald.
Jeg har en enkelt fodnote, bare sådan at der ikke kommer til at stå nogle forkerte ting i Folketingets referater.
SF støttede styrken til Bosnien hundrede procent, og der sloges de faktisk.
Mit spørgsmål går ud på, om ministeren kan forklare - og nu er vi henne i en lidt anden ende, nemlig Ukraine, hvor jeg lige har deltaget i Europarådets valgobservationer - hvorfor vi dog har fundet på at lukke vores ambassade dér.
Det er Europas største land efter Rusland.
Det ligger i et område, som sandsynligvis og forhåbentligvis bliver naboland til EU.
Der var almindelig forbløffelse, og man mente egentlig, at man ikke mindst gennem fru Hanne Severinsens fremragende arbejde har været meget aktiv i forhold til Ukraine, og så bliver ambassaden pludselig lukket.
Når man spørger, og folk skal svare på det, så kan man ikke.
Der er ikke nogen forklaring på det, andet end at den skulle bare lukkes.
Så jeg er da lidt spændt på at høre forklaringen her, så jeg har noget at referere videre.
Per Stig Møller (KF), 2002-04-02:
Jeg kan bekræfte, at fru Hanne Severinsens har leveret et fremragende stykke arbejde i forbindelse med Ukraine og har været rapportør på det i Europarådet ved gentagne lejligheder og har været med til at sørge for, at Ukraine ikke har bevæget sig så langt væk fra retsstat og demokrati, som der har været risiko for i flere perioder.
Det kan man klart takke fru Hanne Severinsen for plus de medarbejdere, hun havde, men først og fremmest var hun jo ledende person i Europarådet i forbindelse med Ukraine.
Når vi så har lukket ambassaden, er det en del af den tilpasning af udenrigstjenesten, som har skullet finde sted i forbindelse med omlægninger og besparelser, og der har vi altså skønnet, vurderet ud fra handelstallene - jeg er klar over, at de er steget det sidste år, heldigvis, men stadig væk er det en meget begrænset handel, der er - vurderet også ud fra den almindelige demokratiske, folkelige udvikling i Ukraine, at hvis vi skulle spare i de områder, så var Ukraine det mest nærliggende sted at spare. Jeg har ikke helt afgjort endnu, om dækning af Ukraine kommer til at finde sted fra Polen eller her fra København.
Men det er klart, at der var meget store overvejelser om Ukraine, og fru Margrete Auken har fuldstændig ret i, at det er noget, der ligger på kanten af det, jeg selv ville have brudt mig om, men som jeg trods alt mener er forsvarligt på baggrund af en vurdering af den politiske forbindelse, af den økonomiske forbindelse og af spareopgaven, som forelå for os, som jo gerne skulle ramme forskellige steder i verden og ikke kun enkelte steder i verden.
Det vil sige, at det skal fordeles over atlasset.
Derfor vurderede vi, at Ukraine var det, vi havde mindst behov for - bemærk mindst, for jeg siger ikke, vi ikke har - i det område af verden, hvor vi så sparede Ukraine.
Margrete Auken (SF), 2002-04-02:
Jeg takker for svaret og er lidt forbløffet.
Det lyder, som om Danmark er blevet ramt af en naturkatastrofe med den regering, vi har fået, siden sparekravet er sådan et, der er kommet dumpende, som vi er nødt til at reagere på på den måde, at det jo så er skæbnen, der har sat os i den situation, at man måtte ind og skære, og steder, hvor udenrigsministeren tydeligvis, kunne jeg da høre, bestemt ikke syntes, det var fikst, at man gjorde det. Men så var det
altså, som om det skulle man nu.
Derfor måtte det gå ud over nogle, og så valgte man det, som man i situationen skønnede
var det mindste onde.
Jeg synes i og for sig, at det var klogest at sige, at denne regering har valgt at nedprioritere sin tilstedeværelse i verden, og denne regering synes ikke længere, vi skal være betydningsfulde, og man overvejer, om et stort land som Ukraine, et naboland og Europas næststørste, 50 mio. mennesker, kan passes fra Polen.
Per Stig Møller (KF), 2002-04-02:
Jeg synes simpelt hen ikke, det er rimeligt at sige, at Danmarks plads i verden er blevet neddroslet.
Vores tilstedeværelse i verden er faktisk temmelig markant.
Vi har i den korte regeringstid, vi har siddet nu, sørget for at sende danskere til Afghanistan både i kampmissionen mod terroristerne og i forbindelse med genopbygningen af det fredelige styre fra Kabul, som forhåbentlig breder sig mere og mere.
Vi har truffet beslutning om at forlænge vore observatører i Hebron, vi var med til at sørge for, at der kom en rimelig god EU-beslutning og tekst ud af det i forbindelse med finansieringen på udviklingskonferencen i Monterrey, hvor man altså oven i købet fik ting ind i EU-teksten, som ikke lå i Kommissionen, som pressede det europæiske bidrag op i milliardklassen i forbindelse med ulandsbistanden.
Så man kan sige, at vi i den regeringstid, vi har siddet nu, praktisk har formået at placere Danmark i verden.
Så har der været nogle diplomatiske tilpasninger.
Ja, men det betyder jo ikke, at vi har svækket Danmarks position i verden.
Nu nævnte jeg tidligere, at FN altså har henvendt sig til os, om vi vil være værter for en mellemøstkonference i maj måned.
Ville man det, hvis ikke man havde opdaget, vi var til stede i verden?
Det tror jeg ikke.
Margrete Auken (SF), 2002-04-02:
Så tror jeg, jeg skal formulere mig på en anden måde.
Nøjsomhedsstrategien, som jeg jo altså før beskrev, som om den var en følge af en naturkatastrofe, bliver nu til, at så galt er det så ikke gået.
Det, som ministeren siger nu, er o.k., o.k., o.k.
Men jeg kan da ikke komme og sige, at vi ikke findes mere.
Nej, det har jeg så heller ikke sagt.
Jeg fik stadig væk ikke svar på, om ministeren mener, at Ukraine er det land blandt de lande, vi har i Europa, der bedst kan tåle, at vi ikke er der, og svar på, hvordan ministeren så har tænkt sig at dække det.
Jeg tror nok, at hvis man gik dem igennem - jeg vil ikke sige, at man kan finde andre - var der nogle, som det ville være mindre irrelevante at beskære end Ukraine, hvis man netop kigger til, hvad der sker i de europæiske lande, og hvis man følger med i, hvad der sker i Ukraine.
Når jeg netop var glad for at nævne fru Hanne Severinsen før, så var det da, fordi den danske tilstedeværelse skal følges op, for ellers opleves det som en tilbagetrækning. Selv om vi måske stadig væk mange steder har en forholdsvis høj profil ud fra en nøjsomhedsstrategi, så opfattes det jo, som om vi drosler ned.
Per Stig Møller (KF), 2002-04-02:
Vi har ikke noget nøjsomhedsambitionsniveau, som fru Margrete Auken påstår.
Vi har i forbindelse med finansieringskonferencen i Monterrey ligget klart forrest i kampen for at få løftet den rige verdens ansvar over for den tredje verden, og vil det samme i den kommende konference i Johannesburg.
Vi har også gjort det i forbindelse med verdenshandelsorganisationsforhandlinger.
i forhold til den tredje verden, og jeg synes ikke, at man skal sige, at vores ambitionsniveau er lavt.
Det er faktisk temmelig højt.
Der kan være tale om et handelskontor, og der kan være tale om andre måder at få dækning på i forhold til Ukraine, fordi der er gang i økonomien.
Vi ser nu, hvordan valget udvikler sig, og håber på, at det er gået i den rigtige demokratiske retning.
Selvfølgelig skal 50 millioner ukrainere ikke glemmes, og vi skal finde nye måder at samarbejde med Ukraine på.
Margrete Auken (SF), 2002-04-02:
Jeg må ikke kalde det en nøjsomhedsstrategi, og jeg må ikke kalde det, jeg ved ikke hvad, men det er jo en nedskæring.
Det er jo ikke en naturkatastrofe, vi er ramt af, men en Venstrestatsminister, og det kan man så godt kalde en naturkatastrofe.
Det er jo det, der er hændt os.
Der er nedskæringer, og hvis ministeren tror, at det ikke er blevet opdaget, at vi stadig væk kan sige, at Danmark ligger fint der, for vi er stadig væk ikke de mindst slemme på bistanden osv., tror han galt.
Signalet fra Danmark er - og det hører man altså, når man er ude, og jeg er stensikker på, at udenrigsministeren også hører det, for ellers hører han ikke efter - at nu trækker vi os sådan hen i den billigere ende.
Jeg vil ikke sige, at vi trækker os væk, men det skal i hvert fald være billigere.
Nu siger ministeren, at det går bedre med det demokratiske.
Det ved jeg såmænd ikke om det gør.
Jeg tror nok, at den folkelige deltagelse er blevet bedre.
Det var det, valget tydede på her.
Jeg håber som sagt stadig væk, at det ikke bliver som et sideland, så hellere cykelvikaren fra København.
Søren Søndergaard (EL), 2002-04-02:
Jeg har sådan set langt hen ad vejen forståelse for udenrigsministerens opfattelse af, at et observatørkorps i hvert fald kræver accept fra begge parter.
Og jeg noterede mig også, at ministeren direkte sagde, at det var jo Israel, som har sat sig imod det observatørkorps.
Derfor kunne jeg godt tænke mig at spørge udenrigsministeren: Hvad tror udenrigsministeren grunden er til, at Israel er imod det observatørkorps?
Er det for at få frie hænder?
Vi har jo set her på det sidste, hvordan man også har fjernet pressen fra de områder, man er gået ind i, for at forhindre, at det bliver dækket.
Og ønsker man ikke et observatørkorps ind, der kan fortælle, hvad der i virkeligheden foregår?
Per Stig Møller (KF), 2002-04-02:
Som jeg har sagt før, så gælder det om at tilpasse udenrigstjenesten en ny økonomisk situation, og så må man se på hele globussen, og så må man sørge for, at der er en pæn fordeling over hele kloden.
Der har vi altså vurderet, at på indeværende tidspunkt er Ukraine det sted, hvor vores ambassadørplads ikke er nødvendig.
Så skal vi tænke over, hvordan vi så i øvrigt har det
i forhold til Ukraine.
Det er ikke nogen politisk strafaktion over for Ukraine.
Vi skal have politiske forbindelser med Ukraine, og det har vi også.
Vi støtter også det arbejde, der foregår i Europarådet omkring Ukraine.
Så der er ikke tale
Der er bare tale om, at vi nu dækker det på en anden måde.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Om det sidste først: Er gengældelsen forståelig?
Ja, den kan forklares, for man kender det spil, der foregår.
Enhver, der smider en bombe, ved jo, at så kommer der en gengældelse.
Vi ønskede jo ikke den.
Selv om man kan forstå den rent logisk, intellektuelt, er det ikke det samme som at man går ind for den.
Derfor skrev vi jo også straks til Peres i forbindelse
med kondolencen: Lad nu være med at gengælde, og få gang i fredsprocessen i stedet for.
At forstå betyder jo ikke det samme som at man går ind for det.
Det andet er, at vi gentagne gange har sagt - jeg sagde det også, da jeg var i Mellemøsten - at Israel skal ud af zone A-områderne og altså også ud af Ramallah.
Vi har sagt det også her i weekenden.
Så til sidst om observatørerne: Israel mener altså ikke, at de vil have observatører ind, sådan er det.
Men nede i Hebron er det jo altså lykkedes os at få politiobservatørerne ind, og derfor har vi jo også forlænget deres ophold. Hermed sluttede spørgsmålet.