Anne Baastrup (SF), 2005-06-02:
Det, der jo er det helt centrale, når man taler om, hvad det er for nogen ændringer, der er sket i sociallovgivningen, er, at det var ren manglende viden om det sociale område, der førte til et lovforslag, som vi fra oppositionens side har påpeget bestemmelse for bestemmelse ikke holdt vand.
Så er det selvfølgelig fint, at socialministeren nu har erkendt, at det overhovedet ikke kunne bære, at sociallovgivningen blev udformet eller fastholdt i det, som lovforslaget oprindelig var.
Det er fint, men det har så sandelig også krævet et stort arbejde af os i oppositionen at påpege og holde fast i de problemer.
Ministeren kom ikke ind på nogen af de meget, meget store problemer, vi kan se fremover, nemlig hvordan vi kan bevare de regionale institutioner, når de udelukkende er takstfinansierede, når man ved, at regionen ikke må tilføre disse institutioner en krone.
De skal takstfinansieres, de skal finansieres af kommunerne, og kommunerne kunne meget vel tænke sig at lave et billigere tilbud hjemme.
Det betyder, at de fagligt specialiserede institutioner bliver nedlagt.
Ministeren har ikke svaret på det.
Jeg ejer ikke selv evnen, men det må jo være rart at gå rundt med en bevidsthed om, at man er lidt klogere end andre og lidt mere indsigtsfuld.
Den har jeg så ikke selv, men jeg ved, at det, vi laver på socialområdet, er meget, meget fagligt solidt forankret, ikke mindst i en dialog med organisationerne på området.
Og fru Anne Baastrup ved lige så godt som jeg, at i forhold til det, der var regeringens oprindelige udspil, den rene model, hvor vi flyttede myndighedsansvaret og driftsansvaret på det sociale område over til kommunerne, har det her undergået en ganske markant forandring, hvor vi har lukket regionerne ind som delvis driftsansvarlige, hvor vi har taget tempoet ud af decentraliseringen ved at sige, at udgangspunktet ikke er, at institutionerne rykker over i kommunerne, men at de bliver regionalt, hvor vi har skabt et meget, meget stærkt instrument, som har været savnet i en årrække, med aftaler mellem kommuner og regioner, der sikrer, at der kommer planlægning ind i det her område, hvor vi har lavet en national vidensopbygning, som gør, at hele det her område bliver meget mere gennemsigtigt, og hvor vi har skabt bedre klagemuligheder.
Alt sammen tiltag, der gør, at det her område med noget, der ligner en garanti – det er også vurderingen i handicaporganisationerne – totalt set kommer til at fungere bedre end det, vi kender i dag.
Nu nævnte ministeren spørgsmålet om grundtakstfinansieringen, og der har vi jo i Socialudvalget diskuteret en hel del, hvordan vi kan sikre de små kommuner, som måske har x antal handicappede mennesker, som kan risikere at komme af med 1-1,2-1,4 mio. kr. pr. indbygger.
Der kommer vi jo til at stå i en situation, hvor den enkelte kommune rent faktisk ikke økonomisk vil kunne leve op til det her.
Socialministeren har så tilsyneladende også erkendt, at der kan være problemer der, for det står så også i aftalen, det står i lovforslaget, at hvis det ikke kommer til at gå, så laver vi det om.
Det er da en erkendelse af, at man ikke kan overskue de økonomiske konsekvenser.
Et andet område, hvor man også klart afslører, at man ikke kan overskue de økonomiske konsekvenser, og hvor man desværre ikke har løst problemet, er, at de meget dyre institutioner, som regionerne skal drive, udelukkende bliver takstfinansierede.
Takstfinansiering skal gå til beboeren, der skal bruge institutionen, til udvikling af nye tilbud og til at fastholde en faglig udvikling.
Kun takstfinansiering.
Vi kan se frem til, at regionerne ikke kan håndtere det her.
Nu kommer den lovpakke jo til særskilt behandling med socialministeren i spidsen, og det er måske rettelig der, man skal tage debatten.
Det vil være et af de steder – og det er så også et halvt svar til fru Margrethe Vestager fra før – hvor regeringen reelt har lavet forandringer, altså ikke har skrevet tekstmæssige forklaringer i betænkningsbidrag, men lavet substantielle forandringer af mange, mange omgange, sådan at socialområdet i den form, det bliver vedtaget i Folketinget, ser markant anderledes ud end i regeringens første opspil.
Så bliver det sagt, at det er en erkendelse, at der står, som der står i aftalen.
Nej, det er først og fremmest et vidnesbyrd om den historiske proces.
Det, vi oplevede sidste sommer, var jo, at man 2 cm før målstregen trak det her argument, der hed, at der ikke er styr på økonomien.
Og så sagde vi: Skal vi så ikke sværge en spejdered på det her?
Vi får sammen styr på økonomien, vi lukker S og R ind med vetoret og det hele, og vi udvikler sammen den økonomi, der skal til, for at det her har bæreevne.
Det tilbud tog man ikke imod, og det er jo sandhedsbeviset på, at man egentlig ikke havde nogen vilje til at være med.