runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Aage Frandsen (SF), 1999-11-16:
Skatteministeren var jo så klog, at han sagde det netop på denne måde: »på regeringskonferencen«.
Men han sagde jo altså også, at man skulle se på det i øvrigt.
Sådan hørte jeg i hvert fald skatteministeren.
Så det er ikke noget med, at det er udelukket.
Men det, jeg vel så må konstatere hos hr. Keld Albrechtsen,
Og det vil sige, at ligegyldigt hvilken situation man kan forestille sig der kan opstå, vil man aldrig nogen sinde være med til at lave noget, der skal være baseret på flertalsafgørelser. Er det sådan forstået?
Er det virkelig udelukket totalt, fordi det er den her verden, man taler om?
Så kan man forestille sig en helt anden verden, og dér kunne det så være man kunne forestille sig det, men vi er jo ikke i en anden verden.
Men altså, det er helt udelukket nu, kan jeg forstå.
Ligegyldigt hvad det drejer sig om, ligegyldigt hvilken situation vi er i, vil man aldrig være med til det, for den dér person vil man altså ikke række en lillefinger. Sådan har vi ikke opfattet kapitalisme og EU og sådan noget.
Jamen altså, der er gradsforskelle.
Det er ikke noget med, at den ene er en fanden og den anden er en engel.
Flemming Hansen (KF), 1999-11-16:
Ja, det er jo ejendommeligt: Ministeren kan nu score på, at tyskerne ikke kan holde deres afgifter nede.
Sådan er det.
Så glædede jeg mig da over, at ministeren erkendte, at han er medlem af det Europaudvalg, som jo har været diskuteret meget inden for Socialdemokratiet og her i dag, og det vil sige, at ministeren jo så kan få alle muligheder for at påvirke Europaudvalget, således at det, som man jo sagde man ville nå frem til at mene om udviklingen, måske slet ikke går, som Socialdemokratiets Europaudvalg i øvrigt mente.
Er skatteministeren stadig væk enig i det, der står i regeringens finansredegørelse for 1998-99: at skattetrykket i år 2005 vil være nede på 45,4 pct.?
Hvis regeringen er enig i det, er det jo næsten helt vidunderligt, så har danskerne jo noget at glæde sig til. Derfor vil jeg spørge, om det bare er noget, der står på tryk, eller om skatteministeren stadig væk har opfattelsen af, at skattetrykket vil falde så markant de næste 5 år.
Charlotte Antonsen (V), 1999-11-16:
Det bliver interessant her på falderebet.
Jeg vil godt spørge den anden tilstedeværende minister, økonomiministeren, hvad Det Radikale Venstres svar er på det spørgsmål, som skatteministeren lige har stillet, nemlig om tiden er inde til, at man går fra enstemmighed på erhvervsskatteområdet over til kvalificeret flertal.
For opfattelsen, havde jeg nær sagt, uden for dette hus er da, at Socialdemokratiet har ændret sig, men det kan jo da være, man er blevet stoppet i sidste øjeblik, og det var jo en interessant oplysning at få, men det venter jeg svar på fra økonomiministeren. Skatteministeren siger, at det er kvantitative lempelser, som skal gennemføres gradvis frem mod år 2003.
Så vil jeg gerne høre: Hvor mange flere cigaretter må danskerne tage med, hvor mange flere liter spiritus må danskerne tage med i medfør af 24-timers-reglen?
Til sidst: Jeg fik ikke svar på et spørgsmål til skatteministeren, og det er, om regeringen er enig med OECD i, at på trods af den demografiske ændring i Danmark, altså de mange flere ældre, vil det fortsat være muligt at finansiere opgaven, selv om man reducerer det danske skattetryk.
Er regeringen enig i, at det er en mulighed?
Erik Jacobsen (V), 1999-11-16:
Skatteministeren oplyste, at forbundsregeringen har besluttet at forhøje olieafgifterne de kommende 4 år med ca. 6 pfennig pr. liter.
Jeg vil gerne spørge skatteministeren: Påtænker den danske regering at forhøje afgifterne tilsvarende de kommende 4 år?
Ole Stavad (S), 1999-11-16:
Spørgsmålet om, hvordan skattetrykket ser ud i 2005, vil jeg ikke afgive nogen firkantet, færdig erklæring på.
I fremskrivninger til år 2005 under en række oplyste forudsætninger er man nået til, at skattetrykket vil være faldet til 45,4 pct. Det er helt korrekt.
Om alle forudsætninger kan opfyldes for at nå derned, tør jeg bestemt ikke stå og give nogen garanti for her i dag, men jeg vil da gerne afgive den helt klare erklæring, at for regeringen er det ikke et selvstændigt mål at have et højt skattetryk.
Men der er to ting, vi prioriterer. Den ene er, at vi ikke vil acceptere, at vores velfærdssamfund undergraves.
Den anden er, at vi ikke vil solde de gode tider op, sådan at vi ikke får afdraget nødvendigt på gælden, for det er en af de afgørende forudsætninger for at klare også de flere omkostninger, der følger med, at vi er nogle, der bliver gamle om nogle år sammen med en hel masse andre.
Og derfor skulle vi med hensyn til de små 50 mia. kr., der står som renteudgifter i det finanslovforslag for år 2000, vi behandler, meget gerne over en klog finanspolitik, hvor vi også kan tåle at se overskud til at afdrage gælden, have bragt det beløb ned.
Så det er det længste, jeg vil gå på det punkt.
Fru Charlotte Antonsen vil gerne have et firkantet svar.
Dér må jeg skuffe fru Charlotte Antonsen med, at der ikke i regeringen, kan jeg da oplyse, er truffet nogen færdig beslutning på det felt, men jeg vil da anse det for at være naturligt, at vi også medtager den del i den redegørelse eller orientering, eller hvad vi nu kalder det, som jeg har stillet Folketinget i udsigt inden udgangen af denne folketingssamling.
Det synes jeg vil være helt naturligt.
Og så var der spørgsmålet, om regeringen har overvejelser om at forhøje afgifterne, så de svarer til de tyske.
Vi har jo allerede frem til og med 2002 på benzinområdet indbygget en vis stigning, der ligger på 10 øre plus 2½ øre på momsen, som er knap og nap halvdelen af det, tyskerne nu har vedtaget.
Med hensyn til dieselen er det vores erklærede politik, at det er en klog måde at indrette sig på, at vi nogenlunde følger det tyske niveau.
Som man sikkert er opmærksom på, har vi fremsat et forslag med hensyn til år 2000.
Og uden at der ligger nogen færdig beslutning i det, jeg siger her, vil jeg sige, at så ville det ikke være unaturligt, om det med den nye beslutning i Tyskland blev fulgt op med en tilsvarende stigning i de efterfølgende år.
Aage Frandsen (SF), 1999-11-16:
Jeg har tidligere sagt, at det, der var vores formål med diskussionen, var en fastlæggelse både af en international strategi - herunder også en EU-strategi - og så også en dansk national strategi med henblik på sikring af velfærdssamfundet.
Jeg har også konstateret, at Enhedslisten ikke i den her verden vil være med til noget som helst i den retning, og det vil så sige, at så bliver det i hvert fald ikke noget, som hr. Keld Albrechtsen og jeg nogen sinde kan lave sammen, for der er jo nok kun den her verden, og derfor må vi konstatere, at den del fik vi ikke noget ud af. Når det drejer sig om den anden del, er der to ting, der i hvert fald er vigtige at slå fast.
Den ene er, at regeringen ganske entydigt har slået fast, at man ikke vil ligge under for forskellige former for pres i retning af, at nu skal man fjerne nogle skatter uden at sætte andre i stedet med risiko for velfærdssamfundet eller et eller andet med, at man skal have brugerbetaling i stedet for.
Det er det ene, vi har fået slået fast.
Det andet, vi har fået slået fast, er jo, at det, som Venstres formand, hr. Anders Fogh Rasmussen, på et tidspunkt sagde om, at ingen skat og ingen afgift måtte hæves, ikke står til troende, forstået på den måde, vi andre troede, nemlig at der ikke var én eneste skat eller én eneste afgift, man kunne forestille sig blev hævet, men det var det samlede skattetryk, der ikke måtte hæves, og på den måde har vi i hvert fald fået noget ud af debatten.
Man kan sige, at det er lang tid, der skal gå for at få afklaret, hvad det var, hr. Anders Fogh Rasmussen mente engang i september måned, hvor man flere gange bedyrede, at Venstre godt nok ikke lovede skattelettelser, men lovede, at ingen skat og ingen afgift skulle hæves.
Søren Hansen (S), 1999-11-16:
Dette er et udmærket lovforslag, og jeg kan meddele allerede nu, at Socialdemokratiet agter at meddele, at vi vil støtte lovforslaget.
Oprindelig tog denne her lovgivning udgangspunkt i en tanke om, at man skulle overføre kulturbevillingerne, de statslige kulturbevillinger, til kommuner og til amter, de skulle overføres til bloktilskudsordningen.
En rigtig dårlig idé.
For man ville nemlig dermed risikere, at kulturkroner og -ører ville kunne risikere at gå til andre gode formål, men eftersom kultur- og kunstkroner er de bedste kroner, vi har, ville det alligevel ikke være nogen god idé.
Derfor satte vi i sin tid hælene i og fik så i stedet
for en bloktilskudsmodel de regionale kulturforsøg.
Og det er så disse forsøg, der nu kan gøres permanente i kraft af loven om de regionale kulturaftaler.
Som sagt har den foreslåede lovgivning vores tilslutning, ikke mindst fordi man i kraft af denne lovgivning næsten tvinger, eller i hvert fald skubber kraftigt bag på kommuner og amter og de øvrige områder, som måtte bide på krogen her, man skubber bag på en øget interesse for kulturområdet, som jo ellers indimellem godt kan være noget klemt, både her i huset og jo altså også ude i kommuner og i amter.
Det er af det gode.
Det vil også være af det gode, hvis denne tendens til at rette en skærpet opmærksomhed mod kunst- og kulturområdet kan medføre - og det tror jeg den kan - at man ude omkring i kommuner og amter siger, at vi så i kraft af, at vi bliver et kulturaftaleområde, også spytter lidt ekstra i bøssen i forhold til de projekter, der skal indgå i den pågældende aftale.
Her bliver også mulighed for, at kommuner og amter kan få et tættere samspil omkring kultur- og kunstområdet, hvad vi også anser for at være fornuftigt.
Så alt i alt skubber det her altså i den rigtige retning.
Jeg har godt registreret, at nogle af de nævn, vi har siddende centralt for at fordele midler, Teaterrådet, Kunstfonden osv., har peget på det problem, at de altså får reduceret deres frontlinje noget, fordi de ikke længere har
den samme indflydelse på de lokale kroner, som de har haft tidligere.
Kim Andersen (V), 1999-11-16:
Det lovforslag fra kulturministeren, som vi her har til behandling,
er et resultat af de regionale kulturforsøg, som blev iværksat i 1996, og som udløber med dette år.
Det er alt i alt positivt, det kan vi kun støtte og anerkende fra Venstres side.
Derfor er vores indgang til dette lovforslag, som altså er et barn af de regionale kulturaftaler, i og for sig også positiv, og vi vil give lovforslaget en positiv interesse, når vi får det i Kulturudvalget. Men der er nogle spørgsmål, som jeg bliver nødt til at stille, som vi er lidt tøvende over for, lidt kritiske over for.
Det er spørgsmålet omkring administrationen, udformningen af armslængdeprincippet i de regioner, med hvilke Kulturministeriet måtte indgå sådanne aftaler.
Det står ikke helt klart for mig, hvordan disse armslængdeorganer skal udformes, om det stadig væk er de fagråd, som der har været talt om på konferencen i Grenaa, og som omtales i ministeriets notat, eller hvad det er, man snakker om.
Vi har jo de amtslige teaterråd, museumsnævn osv.
Nu taler man altså her i denne forbindelse om nogle fagråd.
Det er naturligt, at de deltagende kommuner og amter skal overholde de forskellige kvalitetskriterier, der er på de forskellige områder, sådan som det er skitseret i teaterloven og i museumsloven, men skal man derudover opfylde nogle kriterier for at kunne indgå en kontrakt, nogle kriterier om, at der er særlige genrer, der skal fokuseres på, og andre genrer, der skal fylde mere i det samlede kulturbillede, og hvad ved jeg, krav rejst fra Kulturministeriets side og ikke udsprunget af en naturlig interesse fra lokalsamfundet, så vil vi også være kritiske over for det.
Vi ønsker, at det her skal være et tilbud til de deltagende kommuner og amter om at fremme kulturlivet og sætte lys på kulturlivet ud fra deres præmisser og ikke ud fra nogen statslige interesser.
Med de bemærkninger kan jeg tilsige forslaget
Venstres velvillige behandling i udvalget.
Ole Sohn (SF), 1999-11-16:
Vi synes, at det formål, der ligger i lovforslaget om de regionale kulturaftaler - altså at fremme dispositionsfriheden på det lokale og det regionale niveau og gennem et øget lokalt engagement fremme udviklingen på det kulturpolitiske område - er et godt formål, et ædelt ønske.
Det er jo også noget, der er blevet til på baggrund af de regionale kulturforsøg.
Derfor ser vi noget mere positivt på forslaget om de regionale kulturaftaler, fordi der jo ikke blot er tale om at lægge penge ud til de lokale områder, men om at lave en form for tostrenget model, hvor der indgås aftaler mellem det regionale område og Kulturministeriet.
På den måde tilskynder man til både dialog og idéudvikling og gensidig inspiration, og det er alt sammen positivt.
Men noget af det, som jeg har bidt meget mærke i og også gerne vil understrege herfra,
er vigtigheden af, at man som kulturregion fortsat skal forpligte sig til at overholde de formål og de kvalitetskrav, der er indeholdt i lovgivningen, så man ikke på den måde kan sjakre med de formål, der ligger i faglovene.
Så er der spørgsmålet om § 3, hvor jeg ligesom hr. Søren Hansen har bidt mærke i, at en aftale skal indeholde bestemmelser, som bl.a. giver balance mellem det politiske ansvar i lokalområderne og den kulturfaglige og kunstneriske sagkundskab og frihed.
Det synes vi er utrolig væsentligt, og jeg vil gerne høre ministeren, hvordan hun har forestillet sig at det kan sikres, at man både giver de lokale områder et øget incitament og engagement i kulturpolitikken og samtidig fastholder den kulturfaglige og kunstneriske sagkundskab og den indflydelse og ekspertise, der ligger deri.
Det sidste, jeg vil sige, som jeg synes er utrolig positivt - og jeg vil ikke undlade allerede nu at gøre opmærksom på, at jeg godt kunne finde på at gentage det under behandlingen af et senere punkt på dagsordenen - er den understregning, der ligger i bemærkningerne, hvor det bliver slået fast, at der er tale om en rammebevilling, der tildeles en region, men at den er øremærket, at der er sat hegnspæle om, så det er fastslået, at den skal anvendes til kulturformål.
Det synes jeg er utrolig vigtigt at få slået fast, og når jeg siger, at jeg godt kunne finde på at bruge bemærkningen senere, er det, fordi vi har en tilsvarende kulturlov, hvor de samme hegnspæle ikke er sat helt så klart op.
Carsten Aagaard (DF), 1999-11-16:
Det af kulturministeren fremsatte lovforslag L 40 er en forlængelse af L 38, som har været et kulturforsøg, som har kørt i 1 år.
Ved fremsættelsen af L 38 stemte Dansk Folkeparti imod, men i de høringssvar, der er kommet fra høringsparterne, er der meget forskellige opfattelser af lovforslaget og spørgsmålet, om det er hensigtsmæssigt med en regional kulturaftale.
Jeg vil her komme med nogle betragtninger fra nogle skrivelser, som er indkommet: Amtsrådsforeningen finder, at især de økonomiske vilkår, der foreslås, i visse tilfælde vil stille kulturregionerne ringere end dem, der ikke har indgået aftalen.
Fra Teaterrådet siges det, at rådets overordnede holdning til det fremsendte forslag er, at man i det mindste på teaterområdet kun vanskeligt kan se begrundelsen for at indgå disse kulturkontrakter, og at de initiativer, der er blevet taget under de regionale kulturforsøg, for de flestes vedkommende kunne være taget uden forsøgsordningen.
Og endelig siger Statens Museumsnævn, at nævnet må konstatere, at forsøgene ikke i nævneværdigt omfang har været den rigtige vej frem.
Det er altså citater fra høringsparter.
Dog har visse regioner peget på en øget administrativ belastning med koordinering og rådgivning
i regionen.
Dansk Folkeparti ønsker selvfølgelig at lægge op til en seriøs drøftelse om lovforslaget.
Men vil har som sagt stemt imod tidligere, og det er også vores holdning indtil nu.
Ebbe Kalnæs (CD), 1999-11-16:
Jeg skal på CD's vegne meddele, at vi er positive over for dette lovforslag.
Vi lægger som så mange tidligere ordførere også vægt på, at der er den høje grad af øremærkning i disse ordninger, for det synes vi er en forudsætning for, at det skal lykkes.
Vi vil som sagt lade sagen gå videre til anden behandling og positivt arbejde med dér, hvor der kunne blive småændringer undervejs.
Henrik Svane (RV), 1999-11-16:
Dette lovforslag er en udløber af loven om de regionale kulturforsøg fra 1995, hvor regeringen forsøgte at styrke de grundlæggende principper for den danske kulturpolitik: ytringsfrihed, kulturelt demokrati, kvalitet og decentralisering.
Disse principper er væsentlige, hvis kunsten skal have mulighed for at frigøre og udnytte sine mange potentialer.
For Det Radikale Venstre er en sprudlende kultur og nyskabende og provokerende kunst forudsætninger for et dynamisk og forandringsparat samfund.
Det er ofte god kunst, som får os til at tænke nyt, også når det gælder forhold, der
ikke umiddelbart har med den kulturelle sfære at gøre.
Dette lovforslag understøtter ved første øjekast blot det sidstnævnte princip, altså decentralisering; men tingene hænger sammen, og de andre og nok mere grundlæggende værdier som ytringsfrihed og kulturelt demokrati styrkes også betydeligt ved den decentralisering, der lægges op til.
Det skyldes, at diskussionerne om kulturen kommer til at foregå flere steder end i dag, og dermed bliver mangfoldigheden af kulturudbud, det kulturelle demokrati, større.
Derudover forventer Det Radikale Venstre, at holdnings- og prioriteringsdiskussioner om brugen af kulturmidler kommer
til at inddrage langt flere borgere
, når beslutningskompetencen på en række væsentlige punkter fremover skal tages regionalt og lokalt.
Dette er alt andet lige med til at styrke interessen for kunsten og bevidstgøre endnu flere danskere om kunstens potentiale som inspirerende og fornyende kraft. Evalueringen af kulturforsøgsordningen fra marts 1999 har vist, at disse intentioner i høj grad er nået, eller at vi i hvert fald er kommet målsætningerne nærmere ved at lægge væsentlige dele af kulturpolitikken ud i regionerne og dermed tættere på borgerne og brugerne.
På den baggrund er det helt naturligt, at forsøget udbygges til at kunne omfatte hele Danmark, og Det Radikale Venstre støtter med glæde det foreliggende lovforslag.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-11-16:
Da Kristeligt Folkepartis ordfører på området ikke kan være til stede, skal jeg oplæse følgende: Lovforslaget drejer sig om en videreførelse af de regionale kulturforsøg, der i øjeblikket gennemføres af ministeriet. Forsøgene har været genstand for en evaluering, og evalueringens hovedkonklusioner har generelt været positive over for decentraliseringen.
Decentraliseringen er knyttet til en løbende dialog mellem ministeriet og de regioner, der har engageret sig i kulturelle aktiviteter under denne lov.
Med lovforslag nr. L 40 er der tale om en yderligere decentralisering af Kulturministeriets administration af konkrete kulturarrangementer under ret frie rammer til at etablere kulturregioner efter lokal interesse for sagen.
En kulturregion kan således være en amtskommune, en kommune, en gruppe af kommuner, Hovedstadens Udviklingsråd eller kombinationer heraf. Forslaget indeholder en række gode initiativer, ikke mindst for landkommunerne.
De mindre kommuner, der i disse år er trængt økonomisk,
kan måske i særlig grad få glæde af § 4, hvor der omtales en årlig kulturel rammebevilling.
De mindre kommuner, landkommunerne og de tyndtbefolkede områder har netop brug for det løft, som dette lovforslag kan give.
Lovforslaget gør, at kommuner kan slå sig sammen, som de nu har lyst til, og på kryds og tværs, som de nu kan blive enige om det, lave spændende kulturtilbud.
Kulturoplevelser er netop et af de meget nødvendige tilbud, som skal til, hvis det skal lykkes at flytte familier ud af de store byer og ud i de tyndtbefolkede områder.
Det er ikke nok med et parcelhus
Ifølge høringssvarene er der dog et par betænkeligheder, der går igen.
En af disse er, at man er usikker på, om dette lovforslag på en måde kan stille kommuner, som indgår en kulturaftale, ringere end andre dele af landet.
Andre bemærkninger, der går igen, er, at man ønsker etablering af en udviklingspulje, samt at man har et ønske om at kunne indgå regionale kulturaftaler på andre områder end dem, der er nævnt i forslaget.
Bl.a. ser man gerne, at landsdelsorkestrene kunne blive omfattet af de regionale kulturaftaler.
Kristeligt Folkeparti ser frem til en god og positiv behandling af dette lovforslag.
Kim Behnke (FRI), 1999-11-16:
I Frihed 2000 har vi den opfattelse, at størsteparten af de 11 mia. kr., som skatteyderne i stat, amt og kommune årligt tvinges til at give til det såkaldte kulturliv, med fordel kan spares.
Så enkelt er det.
Der er nogle ganske enkelte, nogle ganske få, nationale klenodier og arkiver osv., som af nødvendige grunde må opretholdes.
Men resten af kulturlivet - teatre, museer, musiksteder osv. - har det efter vores opfattelse bedst uden statslige og andre offentlige tilskud, men kan derimod overleve ved at tiltrække publikum til nye, flotte og store, spændende opsætninger, udstillinger og fremførelser.
Og med det udgangspunkt er det jo svært at støtte det lovforslag, der ligger her.
Men hvis man nu har knap så yderliggående synspunkter og siger: Jamen o.k., når vi nu har besluttet at stjæle 11 mia. kr. fra skatteyderne og bruge dem til kulturformål, hvordan bør de penge så fordeles? Hvis vi skulle indgå i sådan et tankeeksperiment, er det vores opfattelse, at denne atomisering af midlerne ikke er til fordel for nogen, men til skade for de store og større projekter, der måtte være.
I forvejen er det sådan, at hovedstadsområdet jo har en klar, klar forfordeling.
Ser man de skatteydermidler, der bruges i hovedstadsområdet, i forhold til den såkaldte provins, og provinsen er i den her situation alt, der ligger vest for Valby Bakke, så er der jo en fuldstændig utvetydig diskriminering til fordel for hovedstadsområdet.
Argumentet for det er, at det er hovedstaden, og derfor bør man satse ekstra midler dér.
Det skal jeg love for at der bliver gjort, og det er planlagt, at det skal der gøres de kommende år.
For det ender i alle mulige mere eller mindre fortænkte projekter, hvor kommuner bygger amfiteatre, som aldrig bliver brugt, og hvor man giver små bitte tilskud til ting, som knap nok kan gennemføres.
Det er en forkert måde at gøre det på, og derfor har vi også været modstandere af de regionale kulturaftaler osv., der har været lavet gennem årene, provinspuljer osv.
Det var bedre at afsætte pengene og så sige, at hvis der er noget, der helt ekstraordinært træder frem og burde støttes, så vælger man at gøre det. Det kræver selvfølgelig, at Folketingets politikere påtager sig det ansvar og de mange skældud, der følger i kølvandet på at træffe sådan nogle beslutninger.
Ole Sohn (SF), 1999-11-16:
Der opstår somme tider det problem, når man sætter sig til at læse, at den ro og fordybelse, man bevæger sig ind i, helt får én væk fra virkeligheden.
Det, jeg vil spørge ministeren om, er den balance, der skal være mellem politikerne og den kunstneriske sagkundskab.
Men der er jo den forskel, at vi i Folketinget kan tage vare på en helhed - det kan være et egnsteaters særlige genre, og det kan være et børneteater, som vi for helhedens skyld mener er væsentligt, set på samfundets plan eller på landsplan - hvorimod man måske ikke nødvendigvis har den samme forståelse i et enkelt amt eller en enkelt region.
Derfor er spørgsmålet: Er det noget, der vil indgå i forhandlingerne, når man gennemgår kulturkontrakterne, at staten også kan understrege i forhandlingerne om en kulturaftale, at vi faktisk finder, at det egnsteater eller det børneteater er så væsentligt for helhedens skyld, at det skal indgå i aftalen?