Peter Brixtofte (UFG), 2004-10-07:
Indledningsvis vil jeg takke statsministeren for talen, hvis indhold jeg jo med min baggrund af naturlige årsager kun kan være enig i stort set hele vejen igennem.
Jeg vil godt understrege her, da det nu er første gang, jeg har mulighed for at tale ved en åbningsdebat som medlem af Centrum-Demokraterne, at jeg er valgt af Venstres vælgere på Fyn, 20.000 – det er sådan en slags kredsmandat til mig selv – og det forpligter mig til til enhver tid at være i konstitueringsaftale med Venstre og også støtte, når man har dagsordener, det, som Venstre går ind for.
Det føler jeg mig forpligtet til.
Jeg ved godt, at det ikke er afgørende, men jeg synes alligevel, at jeg har trang til at sige, at sådan er det.
Hvad der så sker efter et valg, når CentrumDemokraterne forhåbentlig igen bliver repræsenteret inde i Folketinget, kan jeg ikke svare for.
Det får vi at se til den tid, og det er der nok mange, der skal være spændte på.
Jeg vil her i starten, hvor jeg har de der små 10 minutter, understrege nogle synspunkter, som jeg finder meget væsentlige.
Jeg ved godt, at man rykker noget frem, men man gør det alt for lidt, for hver gang det offentlige bruger 100 kr., går der kun 3 kr. til investeringer.
Det er for lidt.
Det indebærer, at alt for mange ældre bor i utidssvarende plejehjem med små rum, nogle endda med bad og toilet på gangen.
Det indebærer, at mange alvorligt syge på hospitalerne ikke kan få eneværelser og ikke kan få et tidssvarende udstyr.
Det betyder, at mange elever har utidssvarende lokaler, og at der er mange børn, som må slås med utidssvarende institutioner.
De manglende investeringer betyder, at mange kældre og huse oversvømmes, når der er regnvejr, fordi kloakkerne ikke er renoveret og vedligeholdt, og manglende investeringer indebærer, at mange idrætsudøvere og andre fritidsbrugere har forældede omklædningsrum, stadioner, indendørshaller m.v.
Det betyder under alle omstændigheder, at de manglende investeringer giver de offentligt ansatte for dårlige muligheder for at udnytte deres evner til at gøre tingene bedre.
Hvis man nu sagde som målsætning for de næste 3 år, at vi vil godt fordoble investeringsniveauet og gå fra 3 pct. til 6 pct., så var det en vækst i de offentlige udgifter på 1 pct. pr. år i de 3 år – så kunne man fordoble investeringerne.
Hvis man nu målrettet sagde: Jamen det var det, vi gik efter, så kunne man godt opfylde en række af de mål, man kunne sætte sig inden for socialsektoren og inden for andre områder, hvor man sagde, at nu vil vi have tidssvarende vilkår.
Der synes jeg rent ud sagt, at regeringen er for fedtet.
Når det gælder investeringer, er man for fedtet, og der bør man omprioritere og lægge meget mere vægt på investeringer.
Så vil der oven i købet med den økonomiske vækst, vi kan forvente – selv med en vækst i de offentlige udgifter på omkring 1 pct. – jo stadig væk være plads til et faldende skattetryk, som kunne bruges ikke bare til at sænke skatten på arbejdsindkomst, men også til at give plads til nogle omlægninger.
Det er ikke nogen hemmelighed, at jeg mener, at grænsehandel og fraflytninger til udlandet underminerer vores erhvervsliv, og at vi derfor har brug for at tilpasse vores afgifter, moms og skattesystem til den omliggende verden.
Et tredje punkt, jeg vil fremhæve, er, at vi i Danmark igen bør leve op til de fundamentale frihedsrettigheder, som vi har været stolte af i årtier.
Det går godt på mange punkter i Danmark, men på ét punkt er jeg meget ked af, hvad man har gjort.
Inden sidste folketingsvalg kom jeg for skade at sige i fjernsynet, at det rager ikke staten, hvem man gifter sig med.
Det var der ikke alle, der var glade for, heller ikke i mit eget parti, men den holdning har jeg stadig væk.
Når man bliver 18 år, kan man blive soldat, og man kan stemme om, hvem der skal lede landet, men man kan ikke selv bestemme, om man, hvis man finder en amerikaner eller en tyrker eller en anden fra udlandet, så må bosætte sig i Danmark.
Der er både en 24-års-regel og en 28-års-regel, og jeg finder, at begge regler er en skamplet på vores danmarkshistorie.
Jeg vil sige, at der findes et alternativ i stedet for at overtræde de grundlæggende frihedsrettigheder, som liberale mennesker har kæmpet for i mange årtier, og det er en meget aktiv integrationspolitik.
Den er praktiseret nogle steder i Danmark med stort held, og det er at stille krav – kærlige krav – til sine medmennesker, give danskundervisning, bede om, at de bliver forpligtet til at gå til dansk, give tilbud om elevpladser, give tilbud om arbejde.
Jeg ved godt, at man snakker om det nu, men det burde være gennemført for mange år siden, for der er faktisk mindst én kommune i Danmark – ingen nævnt, ingen glemt – som har gennemført det her med succes, så udlændingene alle sammen er i arbejde, og dér er der ikke nogen integrationsproblemer.
Alternativet også til tvangsægteskaber er hjælp, og det er støtte og rådgivning til de familier, der kommer i vanskeligheder.
Så der er et alternativ til at have indført nogle regler, som vi i virkeligheden skal skamme os over.
Det, der er det værste for mig i udlændingedebatten, er såmænd ikke disse regler alene, det er tonen i debatten blandt visse politikere og i visse medier.
Der er åbenbart stemmer og forsider i at forstørre problemerne og undgå, at problemerne bliver løst.
Dernæst vil jeg også takke statsministeren for, at han så klart har meldt ud om Tyrkiet.
Jeg vil jo skuffe mange, hvis jeg ikke nævner noget om Tyrkiet, ikke mindst Politikens »At tænke sig«.
Den 1. maj var jeg i Litauens hovedstad, Vilnius, til festlighederne ved Litauens indtræden.
Det var bevægende og vidunderligt at være en del af det og se glæden hos et folk, der har lidt under Hitler, lidt under Stalin.
De er nu blevet en del af et samarbejdende Europa.
Sådan en glæde får man også i Tyrkiet den dag, Tyrkiet bliver en del af Europa, og man skal ikke glemme, at Tyrkiet er en del af Europa.
Det blev det for 80 år siden, da det havde en leder, der hed Mustafa Kemal, Atatürk, tyrkernes far.
Han indførte en moderne forfatning, hvor man adskilte religionen fra staten – i modsætning til i Danmark, hvor vi har en statsreligion.
Man indførte det europæiske alfabet, kvinderne fik stemmeret, og man forbød, at de kunne gå med slør i offentlige bygninger.
For 80 år siden tog Tyrkiet et meget vigtigt skridt i retning af at blive en del af Europa, og nu fortsætter man med modernisering af lovgivningen.
Jeg vil sige, at selv de, som jo herhjemme pisker stemninger op mod udlændinge, burde gå ind for, at Tyrkiet skulle optages i EU, for der er ikke nogen tvivl om, at det betyder, at Tyrkiet bliver en stærkere økonomi, et stærkere demokrati, og jo bedre det er i Tyrkiet – kan jeg sige til bl.a. Dansk Folkeparti – desto færre tager til Danmark.
Så selv Dansk Folkeparti burde støtte det.
Må jeg så til sidst sige, at jeg håber, at Folketinget finder sammen i alle væsentlige politiske spørgsmål.
Jeg kan kun ærgre mig over, at kommunalreformen ikke blev et fælles projekt.
Og så vil jeg udtrykke et håb om, at mine kolleger som ledetråd har, at de vil lede landet og ikke blot lefle for det, som visse medier prøver at gøre til en offentlig mening.