Martin Lidegaard (RV), 2003-05-22:
»Vi er dømt til at samarbejde«, sluttede hr. Svend Auken
sin tale med.
Jeg forstår godt det udsagn.
Derfor vil jeg gerne starte med det, for jeg tror, at hvis der er noget, der er fælles for alle ordførere, der forhandler her, så er det, at en gang imellem har vi måske haft en følelse af, at det har været et lidt tungt forløb, og det har det jo været, fordi vi på nogle punkter virkelig er uenige, og det synes jeg er fair at sige.
Jeg vil, når jeg kigger tilbage på det sidste års energipolitik, fremhæve de to store forhandlingsområder, vi
har haft, og derefter også sige lidt om, hvad vi forventer os af dem fremover.
Det ene store område, hvor vi jo nu har et forlig, er det, man kunne kalde hele strukturdiskussionen, altså: Hvordan skal liberaliseringen af elmarkedet udmøntes konkret? Hvordan skal salget af elselskaber foregå?
Hvad er rimeligt?
Hvem tjener på det?
Og hvordan varetager vi bedst forbrugernes interesser?
Jeg synes, som jeg har nævnt tidligere i dag, at det er meget lykkeligt, at vi har fundet et kompromis, som efter min bedste overbevisning holder.
Det har Det Radikale Venstre arbejdet meget aktivt for, nogle vil måske mene for aktivt, men vi har jo følt, at på dette område skulle vi have et bredt forlig, simpelt hen fordi vi, hvis der kom et smalt forlig til højre i salen på de områder, hvor vi ikke havde forlig i forvejen, så risikerede et lynhurtigt udsalg af hele det danske elnet, hvorefter den danske befolkning, forbrugerne og partierne til venstre for De Konservative, ville stå med fletningerne i postkassen uden at kunne foretage os noget som helst, når vi engang får regeringsmagten igen. Derfor er jeg glad for, at det lykkedes at finde et kompromis, og også glad for, at det nu har et sigte, som rækker årtier frem, for det er den horisont - hvilket også flere andre har været inde på - vi skal have i forhandlingerne.
Jeg ser frem til de forhandlinger, vi skal have her i efteråret, om, hvordan de rammer så skal udfyldes.
Jeg tror, de bliver mindst lige så interessante som det at definere rammerne, og som nævnt tidligere vil vi lægge stor vægt på, at den forbrugerbeskyttelse, vi har kæmpet for, holder, at der bliver reel konkurrence, og at de yderste net ikke bliver udsat for monopoludnyttelse, og vi vil holde godt øje med, at de midler, vi har afsat til vedvarende energi, bliver brugt rigtigt og fremsynet, og endelig at det transmissionsnetselskab, vi skal have lavet, bliver lavet fornuftigt og med incitament til at kigge på forsyningssikkerheden i et længere perspektiv.
Så meget om hele strukturdebatten.
Tilbage er jo altså så hele det andet forhandlingskompleks, det, vi har kaldt 19.
juni-aftalen, som jo handler om vedvarende energi og jo også i et eller andet omfang om, hvordan Danmark skal opfylde sine klimaforpligtelser.
Jeg må sige, at her opfatter jeg i og for sig, at parterne står endnu længere væk fra hinanden.
Og jeg vil også gerne sige ret kontant fra talerstolen, at set fra et radikalt synspunkt var det tvingende nødvendigt at finde et kompromis på strukturdelen, og derfor var vi parate til at gå ret langt; vi synes, vi fik meget - jeg vil ikke stå som andre ordførere og skryde over alt det, vi har fået, og den måde, vi har vundet over de andre på - jeg synes, vi fandt et godt kompromis, som alle kan være tjent med; vi har givet, og vi har taget, men på den anden del her, som handler om vedvarende energi, der forholder det sig jo ikke anderledes, end at vi, hvis vi ikke kan blive enige, jo så må holde os til det forlig, der ligger, og så kan vi sætte os ned og vente på, at vi får regeringsmagten igen og kan majorisere - på de punkter, hvor vi ikke har forlig - det mindretal, der må være på det tidspunkt. Jeg ønsker ikke, at det skal være sådan, jeg ønsker, at vi skal finde sammen om en bred, miljøvenlig energipolitik, men jeg siger bare, at for mig er det en helt anden kompleks problemstilling, hvor vi ikke er tvunget til på samme måde at skulle blive enige, som vi er og var på det andet område. Derfor vil jeg gerne love regeringen, jeg havde nær sagt kamp til stregen på det punkt, fordi jeg her virkelig føler, at den klimastrategi, man lægger op til - der er jo ikke kommet nogen klimastrategi endnu, der er kommet et oplæg til diskussion, men man ved ikke rigtig, hvad det er, regeringen egentlig vil gøre, når det kommer til stykket - og den filosofi, der ligger, er vi virkelig uenige i.
Jeg sad her under debatten i formiddag og læste de sidste analyser af, hvornår olieforsyningen peaker, som
man siger, altså topper, altså hvornår man regner med, at man har nået toppen af olieressourcer i verden, og det er der meget forskellige vurderinger af.
De mest pessimistiske siger allerede i 2010; de mest optimistiske siger 2020.
Det er faktisk ret snart begge dele.
For mig er det ikke kun et spørgsmål om miljø, det er ikke kun et spørgsmål om, hvor billigt det må være at nedbringe vores CO2-udslip med et ton, det handler faktisk om, at vi har baseret hele vores velfærdssamfund og civilisation på en energiforsyning, som inden for et 20-års-perspektiv forsvinder.
EU er jo som bekendt kommet med deres bud, og man kan jo altid diskutere, hvordan man værdisætter den slags ting.
I dag værdisætter vi det til nul, og det er jo i hvert fald ikke rimeligt.
Så den radikale vision på det her område vil faktisk gå i retning af, at vi bevæger os mod en afgiftsstruktur, hvor vi slipper for alt det bureaukratiske bøvl med tilskud og afregningspriser og 10 øre, 12 øre, lofter og kom hist op og pist ned, men faktisk nærmer os en afgiftsstruktur - på EU-plan selvfølgelig, som det også har været diskuteret - hvor man faktisk værdisætter de forskellige energiformers renlighed og forsyningssikkerhed og på den måde når et incitament til at fremme de rene teknologier, fremme en mangfoldighed af kilder til energi, så vores sårbarhed bliver mindre.
Det er der jo mange der snakker om; Ingeniørforeningen har været fremme med nogle modeller - og Det Økologiske Råd.
Som bonus - og det er til den konservative minister - vil man jo, hvis man skruer det rigtigt sammen, kunne nedsætte skatten på arbejde mærkbart med alle de fordele, det giver.
Jeg ved, at det ligger De Konservative lidt mere på sinde end Venstre, men dog alligevel, man vil med et sådant helt nyt afgiftsystem også kunne nå mange bonusser dér.
Men først og fremmest vil man kunne fremme en langt mere ubureaukratisk, positiv udvikling af den vedvarende energi.
Det ligger meget langt væk.
Det er slet ikke de toner, vi kan høre fra regeringen i øjeblikket, og jeg tror slet ikke, at vi kommer dertil i forhandlingerne.
Det, der bliver forhandlingernes udgangspunkt, er jo at holde fast og forsøge at undgå, at de gamle forlig bliver udhulet.
Det er jo den virkelighed, vi står over for i øjeblikket.
Derfor vil jeg også gerne sige, og det skal være det eneste sådan meget konkrete, jeg kommer med her, at vores udgangspunkt, hvilket flere andre ordførere også har været inde på, vedrørende vindenergi jo var, at vi i stedet for VE-beviserne skulle lande et sted på mellem 10 og 27 øre.
Vi indgik et forlig, hvor vi sagde: O.k., så tager vi det allerlaveste og siger 10 øre, o.k., så lægger vi oven i købet et loft på 36 øre, men så skal vi også have en miljøbonus.
Nu håber jeg, at regeringspartierne hører efter.
Jeg synes ikke, det er en rimelig måde at behandle sine forhandlingspartnere på.
Det Radikale Venstre har ikke accepteret det her; vi må bare konstatere, at regeringen gør det alligevel.
Det er ikke tilfredsstillende.
Jeg ville egentlig ønske, at vi kunne blive enige om som udgangspunkt for de videre forhandlinger at sige: O.k., så er det 10 øre uden loft, og så går vi videre derfra og begynder at diskutere de andre ting.
Således vil Det Radikale Venstre gå ind med åben pande i de kommende forhandlinger både på det ene og det andet område.
Vi har et rammeforlig på det første område; det er vi meget glade for, og vi ønsker, at vi også kan få det på det andet område, men det bliver ikke for enhver pris.