runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-02-24:
Jeg går ud fra, at den konservative ordfører er enig med mig i, at spørgsmålet om dansk statsborgerskab handler om, at man som person bliver en fuldgyldig del af det danske samfund, og at man f.eks. får dansk stemmeret.
Der skal være flere, som ikke kan opnå dansk statsborgerskab, f.eks. hvis de er arbejdsløse.
Morten Østergaard (RV), 2006-02-24:
Jeg går ud fra, at hr. Allan Niebuhr kan forstå, at det virker, som om det kommer til at gå ud over ansøgerne, når man med den argumentation, hr. Allan Niebuhr lige har præsenteret, og den argumentation, som hr. Søren Krarup på vegne af Dansk Folkeparti tidligere har præsenteret, har sagt, at fordi lægerne i et eller andet antal tilfælde har afsluttet deres erklæringer med at opfordre til, at man tildeler indfødsret til en ansøger, så vil man nu udelukke hele diagnosen, hele gruppen en bloc fra at få adgang til en dispensationsbehandling.
Det er jo det, som har været argumentationen, og det er jo det, hr. Allan Niebuhr bruger.
Hvordan kan man så mene, at det ikke kommer til at gå ud over ansøgerne, at man er utilfreds med den måde, lægerne skiver erklæringer på?
1.625 læger har sagt, at det her er man nødt til at tage op til overvejelse, for netop posttraumatisk stresssyndrom er noget, der retter sig specifikt mod den her gruppe.
Det er her, man ser en overhyppighed af det, og derfor er det en meget effektiv måde.
Lad mig derfor slutte af med at spørge: Er det sådan, at man med den her aftale fortryder den praksis, der hidtil har været?
Er det hr. Allan Niebuhrs opfattelse, at Det Konservative Folkeparti har stemt for for mange indfødsretslove eller hidtil har tildelt indfødsret i for mange tilfælde hidtil?
Er det sådan, man skal forstå aftalen?
Allan Niebuhr (KF), 2006-02-24:
Ja, så skal jeg lige spørge, om jeg kan få tilladelse til lige at læse det forslag til vedtagelse, som jeg har indleveret, op, fordi jeg altså ikke nåede det i min 5 minutter korte taletid.
Jeg vil gerne starte med at sige til hr. Morten Østergaard, at pointen i det, som bliver sagt her, er, at der er noget, som vi skal drøfte med Lægeforeningen, og vi har også i Indfødsretsudvalget gang i at tage kontakt til Lægeforeningen, for der er nemlig noget forkert i, at lægerne tror, at de skal være ambassadører og advokater for ansøgerne.
Det har vi altså indtryk af i nogle tilfælde, når lægerne breder sig ud i at begynde at fortælle, hvornår man skal give indfødsret, og hvornår man ikke skal give indfødsret; det er mest det første.
Hvis lægerne holdt sig til at være læger og skrev det, som de blev bedt om, så ville det i hvert fald være nemmere at have med at gøre for os alle sammen.
Men det skal jo ikke komme ansøgerne til skade, og derfor sagde jeg også før i starten af mit indlæg, at vi nok lige skal kigge på ordlyden i det der om PTSD, altså adgangen til at blive behandlet som dispensationssag.
Lad os prøve at se på, om ordlyden skal ændres.
Det vil jeg gerne kvittere for.
Det skal ikke gå ud over ansøgerne, hvis lægerne laver noget forkert.
Jo, det er der ikke nogen tvivl om.
Det er også derfor, vi nu har taget kontakt til Lægeforeningen fra Indfødsretsudvalget for at få en dialog med lægerne om, at de altså også får sendt de rigtige signaler ud omkring deres arbejde og deres arbejdes indflydelse på de ansøgninger, de sender til udvalget på ansøgernes vegne.
Så det er klart, at det signal skal tilgå Lægeforeningen.
Jesper Langballe (DF), 2006-02-24:
Jeg er i og for sig helt enig med hr. Allan Niebuhr, men der bliver jo alligevel et lille problem tilbage, for når der kommer en politiserende bemærkning til slut i en lægeerklæring, så synes jeg alligevel ikke, det er rigtigt gjort bare at se bort fra den.
Den bemærkning kaster jo et mistænkeliggørende skær over hele lægeerklæringen, så man siger: Jamen er det nu også solide lægefaglige vurderinger, der ligger til grund for det her, eller er det noget helt andet?
Bortset fra det, som måske næsten er værre, nemlig at det hos udvalgsmedlemmerne jo godt kan kaste et mistænkeliggørende skær over samtlige lægeerklæringer, sådan at de hver gang bliver lidt mere kritiske og siger: Kan man nu regne med det?
Det mener jeg da er en mistænksomhed, man skal bekæmpe hos sig selv, men den kan jo være svær at se bort fra.
Kort sagt: Er der ikke grund til at appellere til lægerne om at holde lidt disciplin i egne rækker?
Allan Niebuhr (KF), 2006-02-24:
Jamen jeg vil sige meget kort, at den udtalelse fra lægen, der handler om indfødsret, vil jeg lade udgå af min vurdering i hvert fald i første omgang, og jeg vil gerne holde fast i, at det i hvert fald ikke må komme ansøgeren til skade.
Så må vi, som vi nu også gør i Indfødsretsudvalget, tage kontakt til Lægeforeningen og bede om, at lægerne bliver gjort opmærksom på, at de altså udtaler sig som læger og ikke som advokater for dem, der ansøger om dispensation fra sprogkravene.
Jesper Langballe (DF), 2006-02-24:
Hr. Allan Niebuhr kan sikkert ligesom jeg huske, da en deputation havde foretræde for Integrationsudvalget, ikke Indfødsretsudvalget, hvor sagen burde have været behandlet, en deputation, som repræsenterede disse her 1.625 læger.
I parentes bemærket
må jeg nok sige, at den erklæring, de havde underskrevet, var mere politisk end lægefagligt præget, men lad nu det være.
Ordføreren for deputationen blev spurgt, hvad han ville sige til en lægeerklæring, som sluttede med, at den pågældende burde have dispensation.
Hertil sagde han klart og ærligt, at det var utroværdigt, og at han aldrig selv ville skrive sådan noget.
Nu kommer så min pointe: Ideelt set kan vi jo godt blive enige om, at lægens utroværdighed, hvor den forekommer, ikke bør komme ansøgeren til skade, men hvordan vil man undgå det, når ansøgningen afhænger af lægeerklæringens troværdighed?
Er hr. Allan Niebuhr ikke enig med mig i, at hvis en ansøger ikke får indfødsret på grund af lægens utroværdighed, ja, så er det faktisk ikke Folketinget, ansøgeren skal skælde ud på?
Allan Niebuhr (KF), 2006-02-24:
Når jeg skal svare på, hvem der skal fortælle, og hvornår vi skal se på, om det her er forkert, vil jeg tage udgangspunkt i det, jeg sagde til hr. Simon Emil Ammitzbøll på et tidligere tidspunkt, nemlig at hvis de mennesker ude i sprogcentrene om 1 år eller 2 eller 3 kom og fortalte os, at der altså var nogle problemer her, så ville jeg da være meget mere lydhør over for det end over for de mennesker, der fra dag et råber op og fortæller, at vi sandelig ikke kan lære de udlændinge, der kommer til vores skole, at klare det her sprogkrav.
Det synes jeg mere var en tom måde at udtrykke mishag over for aftalen på, end at det var et ekspertudsagn, men hvis de pågældende mennesker efterfølgende finder ud af, at virkeligheden er, at de ikke kan lære det her, så må vi tage det op og kan kigge på det.
Selvfølgelig må vi det.
Det er ikke meningen med aftalen, at vi ikke fremover skal give nogen som helst dispensationer eller ikke lade nogen som helst blive dansk statsborger, men vi ønsker at stille nogle krav, som i øvrigt står helt mål med den integrationspakke, som vi også har vedtaget efter en fælles aftale, hvor vi jo tager hånd om de nye, der kommer til Danmark fra dag et.
John Dyrby (S), 2006-02-24:
Jeg ved nu ikke helt, om jeg skal sige tak for de pæne bemærkninger om, at Socialdemokratiet havde hr. Niebuhr gerne set med i aftalen, eller om jeg nu skal ærgre mig lidt over, at hr. Niebuhr tilsyneladende ikke havde større indflydelse; men lad nu det ligge.
Jeg vil gerne kvittere for det der med undervisningen i dansk og beståelse af danskprøve 3, men er måske lidt usikker på, hvad der skal til, før det viser sig, det er for meget eller ikke er for meget.
Men vi vil da trække på de folk, vi har ude i de forskellige sprogcentre, for at vise, at det her i virkeligheden nok er en tand for kompliceret, en tand for store krav at stille, og så går jeg ud fra, at vi i hvert fald inden sommerferien starter med at tage det op i Indfødsretsudvalget.
Kamal Qureshi (SF), 2006-02-24:
Nu må jeg jo sige, at det selvfølgelig er dejligt at høre, at De Konservative er åbne over for en lang række forskellige ting og videre drøftelser.
Men man kunne godt nogle gange have den idé, at det måske er lidt en gratis omgang, fordi det jo i meget høj grad er Venstre og Dansk Folkeparti, som lægger linjen også i denne sag.
Nå, men lad det ligge.
Jeg tror faktisk, at vi reelt er enige med De Konservative om, at de, der skal have indfødsret i Danmark, skal kunne dansk.
Det er vi jo enige om.
Det, der egentlig er diskussionen, er, på hvilket niveau de skal kunne dansk.
På samme måde synes jeg jo, at vi burde lægge et niveau for danskprøven for folk, der søger om indfødsret i Danmark, som hovedparten på en hvilken som helst dansk arbejdsplads, som man lader gennemgå sådan en prøve, vil kunne bestå.
Det bør vel være kriteriet for, hvilke danskkundskaber vi forventer man skal kunne i det danske samfund.
Det er vel urimeligt, det håber jeg da hr. Allan Niebuhr kan være enig med mig i ...
John Dyrby (S), 2006-02-24:
Jeg havde jo egentlig forberedt et indlæg om hele forløbet her, og det er ærgerligt, at man ikke har inddraget eksperterne og de høringslignende svar, der er kommet.
Men jeg vil tage et andet udgangspunkt, for jeg syntes, hr. Allan Niebuhr egentlig i sit indlæg åbnede for, at vi tager nogle af de her ting op til revurdering.
Det gælder PTSD og den formulering, der er i aftalen, og det gælder såmænd også undervisningen og prøven i dansk.
Kan jeg ikke få bekræftet af hr. Allan Niebuhr, som jo samtidig er formand for Indfødsretsudvalget, at de her emner er noget, der bliver sat på dagsordenen i Indfødsretsudvalget inden for den nærmeste fremtid?
Allan Niebuhr (KF), 2006-02-24:
Det kan jeg da være helt enig i.
Jeg mener i øvrigt heller ikke, at man skal have en universitetsuddannelse for at bestå de prøver, vi foreslår.
Hvis man, f.eks. ved den der fjernsynsudsendelse, som jeg nedklassificerede før, lige gav de pågældende en mulighed for at genopfriske, hvad de kunne, så er jeg også helt sikker på, at de også kunne bestå de her prøver.
Vi skal huske, at her er de altså undervist efter de prøver, både kulturforståelsesprøven og danskprøven.
Det var det, jeg sammenlignede med teoriprøven før.
Det er i hvert fald ikke meningen, at man skal have en videregående uddannelse for at blive dansk statsborger.
De to ting skal ikke hænge sammen.
Kamal Qureshi (SF), 2006-02-24:
Jeg er jo selvfølgelig godt klar over, at man lærer, så længe man lever, var jeg lige ved at sige, og så længe folk er i Danmark, lærer de også sprog, og det gør vi jo alle sammen.
Men det, der er pointen, og det er det, jeg egentlig beder hr. Allan Niebuhr forholde sig til, er, at skal vores sprogkrav og krav til kendskab til det danske samfund, historie, samfundsforhold og lignende, ikke være sådan, at de svarer til den danske befolknings, altså danskernes kendskab?
Burde det ikke være sådan, at det, vi kræver af folk, der kommer til Danmark, er noget, som man skulle kunne gå ind på en hvilken som helst arbejdsplads i Danmark i 2006 og forvente, at hovedparten af dem, der er til stede, kan bestå?
Det skal vel ikke være sådan, at man skal gå til universiteterne, oven i købet måske til historiefaget på Københavns Universitet, for at finde folk, der kan bestå de her prøver?
Det skulle vel være sådan, at man kunne forvente, at hovedparten kunne bestå prøven, hvis man f.eks. gik på en byggeplads og lod personer med danske rødder og dansk baggrund prøve.
Det burde vel være kriteriet for, hvad vi forventer af dem, der skal have dansk indfødsret.
Allan Niebuhr (KF), 2006-02-24:
Jeg vil gerne sige, at når vi snakker muligheder for danskundervisning, så er det jo sådan, at ikke alle, der kommer her til landet, starter med at skulle påtvinges at gå til danskprøve 3.
Man har mulighed for at gå til danskprøve 1, danskprøve 2, alt efter hvilke kvalifikationer man kommer med i kufferten.
Man kan så, når man har fundet den hylde, man hører hjemme på, efterfølgende opkvalificere sit sprog.
Nu er det jo sådan, at man først søger dansk statsborgerskab efter 7, 8, 9 år.
Det vil sige, at man også, efter at man har taget f.eks. danskprøve 2, har mulighed for ved at arbejde og omgive sig med venner og bekendte i Danmark at opkvalificere sit sprog, så man på et tidspunkt kan gå op og bestå danskprøve 3.
Det er sådan, at alle selvfølgelig skal have en reel mulighed.
Vi har vores fulde del i den her aftale, der er indgået.
Det må i hvert fald ikke misforstås.
Jeg kan kvittere for, at drøftelse af de ting, der ligger, bl.a. de kloge ting fra rehabiliteringscentret, tager vi op til en drøftelse i udvalget.
Men med hensyn til danskprøven sagde jeg, at hvis det viser sig, at det her er forkert, så vil vi selvfølgelig, som de fornuftige mennesker vi er, snakke sammen om det og inden for rammerne finde ud af det, og har vi gjort en fejl, skal vi selvfølgelig også være store nok til at kunne rette den.
Om PTSD er det eneste, jeg har sagt, at vi skal tilpasse vores tekst således, at den genspejler det, der har været vores mening i det signal, vi ønsker at sende, nemlig at ingen skulle tro, at de på den måde var på vej til noget, som i virkeligheden sagde noget andet.
Det, vi ønskede, var den fremgangsmåde, som i øvrigt har været brugt i hele 2005, hvor jeg har været formand, og hvor vi har haft et forbilledligt samarbejde med Socialdemokratiet om vores behandling af dispensationssager.
Så jeg ærgrer mig meget over, at Socialdemokraterne ikke er med i den her aftale.
Det havde klædt aftalen, at den havde været bredere politisk funderet.
Nej, sådan skal man ikke forstå det.
Nu har jeg siddet i udvalget i godt og vel et år, men jeg har da kunnet se tilbage i de bilagsmaterialer, jeg får, at man har afvist dispensationsansøgninger med baggrund i PTSD helt tilbage i hvert fald fra 2002.
Så det er ikke derfor.
Jeg kan så for vistnok fjerde gang sige, at jeg gerne vil være med til at kigge på ordlyden, således at det ikke kommer til at fremstå på en måde, som ikke var tiltænkt.
Den måde, vi ønsker at PTSD skal behandles på, når vi snakker dispensationer, er på nøjagtig samme måde, som PTSD bliver behandlet på, når man søger humanitær opholdstilladelse.
Der er nemlig heller ikke en absolut, direkte adgang til at få humanitær opholdstilladelse, hvis der i papirerne står PTSD.
Det er en samlet helhedsvurdering også der.
Karen J. Klint (S), 2006-02-28:
Det vil i hvert fald være en god indblanding i udvalgsarbejdet, og jeg skal nok lade være med at sige: til en forandring.
Men hvis vi får nogle svar, så kan vi i hvert fald bedre forholde os til de områder, hvor vi er enige, og hvor vi er uenige.
Jeg har også som bestræbelse at nå længst muligt ud til den sidste patient, men jeg har ikke som mål at nå den sidste patient med et magtindgreb, hvor proportionerne måske ikke er gode nok, eller hvor evidensen ikke er god nok.
Var det en somatisk behandling, så ville vi jo kræve meget større bevisgrundlag, før vi indførte den, end vi har her.
Jeg kan huske, dengang vi diskuterede Carolinskas metoder.
Der er også nogle, der skændes om Doman-metoder.
Der er der også nogle bevisbyrder, og der er der også nogle, der tror.
Så hvornår er det, vi skal tro, og hvornår er det, vi skal vide?
Og hvorfor er der forskel på den behandling, vi giver mennesker med en psykiatrisk lidelse og en somatisk lidelse?
Så der er jo evidens for behandlingen.
Det skal vi jo ikke diskutere.
Vi skal diskutere, om det er rimeligt at operere med den mulighed, at man kan sikre sig, at patienten følger behandlingen.
Det er sådan set – i gåseøjne –
det eneste, vi diskuterer; ikke, om behandlingen virker eller ikke virker, behandlingen virker.
Men skal vi skabe en mulighed for, at man kan sikre, at patienten følger den behandling, som i øvrigt virker?
Det er der selvfølgelig et tvangselement i, men det tvangselement skal jo holdes op den tvang, patienterne i øvrigt udsættes for.
Det kan man jo give hver sin bedømmelse af, men hvis man nu skal skære det hårdt til og ved, at der er seks patienter, for nu bare at tage dem, som på 3 år har været tvangsindlagt mere end ni gange,
hvad er så mest tvang?
Er det at tvangsindlægge seks mennesker mere end ni gange på 3 år eller efter nogle ganske få tvangsindlæggelser, når de her objektive kriterier er opfyldt, at udskrive patienterne på tvungen opfølgning?
Jeg spørger bare.
Hvis det var sådan, at valget var, at hvis ikke vi gjorde det her, så skulle vi ikke tvinge nogen til noget, så ville valget jo være let, men det er jo ikke det, valget står imellem.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2006-02-28:
Jeg vil meget nødig have, at der kom til at stå, at Det Radikale Venstre skulle svigte de her patienter.
Der har vi i alt fald fire forslag til, hvad man kunne gøre.
For det første er vores forslag, at vi får lavet en undersøgelse af, hvad årsagen er til, at den her gruppe mennesker holder op med at tage deres medicin.
For det andet foreslår vi, at det redskab, vi vedtog i forbindelse med den sidste revision af psykiatriloven, nemlig at der skulle laves udskrivningsplaner og alternativt koordinationsplaner, rent faktisk bliver anvendt.
Det må da også være meget utilfredsstillende for en sundhedsminister at konstatere, at et væsentligt redskab som en udskrivningsplan rent faktisk ikke bruges inden for det psykiatriske system.
For det tredje foreslår vi, at der bliver psykoseteam i alle amter og siden hen i alle regioner, sådan at vi rent faktisk har mulighed for at gå ind og hjælpe de her patienter.
Vi ved, at i de amter, hvor der er psykoseteam, jamen der virker det.
Der er bare meget store områder af Danmark, der ikke er dækket af psykoseteam.
Endelig for det fjerde foreslår vi, at der bliver døgnhuse i alle egne af Danmark, for det store problem er, at der er en gruppe mennesker, der simpelt hen er for syge til at være i deres eget hjem, men heller ikke bør tvangsindlægges.
Alternativet for dem er at være i et døgnhus, men døgnhusene er dyre, og derfor er vores forslag, at vi sætter nogle penge af til at sikre, at der er nogle alternative bomuligheder.
Det vil også hjælpe mange af de pårørende.
Hvad så?
Derfor er det for mig at se altså forkert at stille de to ting op mod hinanden, at enten gør man noget for en løbende kvalitativ udbygning af vores psykiatriske tilbud, eller også så laver man det forslag, jeg stiller her
Det er jo ikke et enteneller, det er jo sådan set et både-og, for
min påstand – som jeg nu også tror at der langt hen ad vejen kan føres sandhedsbevis for, uanset hvilket psykiatrisk system ude i verden, man kigger på – vil være, at der til alle tider vil være nogle patienter, som falder igennem, og som vi ikke når.
Og så skal det forhold, at vi vil gøre noget i bredden og gøre noget mere, da ikke skygge for, at vi så ikke gør en indsats der.
Det er simpelt hen det, jeg ikke kan forstå.
Jeg synes jo i stedet, at vi skulle prøve at finde hinanden og gå hånd i hånd og både gøre det ene og det andet.
Det ene er jo et oplagt tema, når vi på et tidspunkt skal forny psykiatriaftalen, hvad jeg håber, vi skal, at vi der prioriterer økonomi til at gøre nogle af de gode ting, som fru Elsebeth Gerner Nielsen foreslår.
Det andet kræver ikke, at man skal sidde og vente på de penge, det kan man gøre, hvis man holdningsmæssigt har viljen til det.
Det ser vi ikke helt ens på, og det er jo også fair nok.
Jeg prøver bare at holde folks øjne lidt åbne på den her sag ved også at sige, at jeg meget gerne vil være med til at diskutere: Hvordan skal det her pakkes ind?
Birthe Skaarup (DF), 2006-02-28:
Det her optager os jo rigtig meget, og vi vil jo alle sammen gerne finde frem til det helt rigtige forslag, der matcher netop vores indstilling til, hvordan vi kunne tænke os, det skal se ud i fremtiden.
Det er klart, at vi i Dansk Folkeparti også har talt med flere om det her forslag, netop fordi det er så kontroversielt.
Vi ved jo alle sammen, at nervemedicin ikke er helbredende, men kun symptomnedsættende.
Man lægger et låg på patienten, og det er jo det, vi også skal have patienterne ud af.
En af dem, jeg talte med, nævnte noget, som jeg selvfølgelig også gerne vil høre ministerens mening om.
Kunne ministeren ikke forestille sig, at man kunne nedtrappe den medicin, som man taler så meget om, og sørge for, at de psykiatriske patienter får noget søvn?
Det er også noget af problemet.
De skal have noget ordentligt mad, de skal have noget tillidsforhold, og de skal have noget samtale med behandlere og pårørende.
Det er jo det, vi gerne vil have distriktspsykiatrien og de psykiatriske skadestuer ind i, og også de udfarende ...
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2006-02-28:
Det ved vi faktisk ikke noget om.
Det er der ikke lavet en undersøgelse af.
Vi kunne jo spørge patienterne, hvad de vil foretrække: at blive tvangsindlagt, altså komme ind og få en seng på et sygehus, hvor der er nogen, der tager sig af dem, eller blive hentet af politiet, komme ind på en skadestue, få en indsprøjtning og sendt hjem igen.
I stedet for bare at sætte sådan et projekt i gang, som også har ret stor betydning for retsstaten og de almindelige retsprincipper, ville det så ikke være meget hensigtsmæssigt, at vi fik lavet en samlet undersøgelse af: Hvad siger patienterne, altså de patienter, der rent faktisk bliver omfattet af den her ordning?
Hvad vil de foretrække?
I det hele taget vil jeg gerne vide, om ministeren ikke synes, vi skulle gøre den undersøgelse, der i øvrigt er i gang i forhold til den her patientgruppe, færdig, inden vi straks fra Folketingets side laver en ny lovgivning, der får stor betydning for de psykiatriske patienter.
Det kan godt være, at man, hvis man har en udstrakt grad af langmodighed og stiller sig tilfreds med, at ting ikke fungerer, synes, at det er udtryk for »straks«.
Men det her er ikke udtryk for »straks«, det er udtryk for en erkendelse af, at vi har et system, hvor der på trods af, at det i øvrigt får tilført flere ressourcer og vi gør stadig mere for at opkvalificere indsatsen – og alt det skal vi blive ved med – er patienter, der falder igennem.
Det er vi nødt til at handle på.
Og der handler det for mig ikke om at lave en teoretisk undersøgelse; der handler det om at se på: Hvad er facts?
Og facts er, at der er patienter, der tvangsindlægges fem gange, seks gange, syv gange, otte gange, ni gange, flere gange inden for en kortere årrække.
De patienter må vi gøre noget for.
Hvis man endelig skal tale om menneskesyn, og det har fru Elsebeth Gerner Nielsen jo selv gjort, så synes jeg, at det er et lidt kedeligt menneskesyn, hvis man svigter dem.
Det er sådan set min baggrund for at sige: Lad os nu komme i gang.
Og vel at mærke jo ikke i gang på en måde, hvor vi nu bare knipser med fingrene og siger: Så kører det; men i gang på en måde – og jeg vil meget gerne være med til at diskutere det – hvor vi samler op.
Som jeg var inde på før, er det jo relevant at se på og drage læring af: Hvor hyppigt ibrugtages det her værktøj, og i øvrigt også tvangsindlæggelser, i hvilke sygehusmiljøer, og hvilke underliggende sygehustilbud kontra tilbud i socialpsykiatrien er der?
For det er da oplagt, at hvis man kan undgå svingdørspatienter og mange tvangsindlæggelser eller kan undgå tvungen opfølgning ved at stille nogle kvalitativt bedre tilbud til rådighed, så er det selvfølgelig langt at foretrække.
Det ene udelukker bare ikke det andet.