Kim Behnke (UP), 2001-04-26:
Jeg er selv meget varm tilhænger af, at vi borgere i den velstillede del af verden får mulighed for at støtte forskellige former for ulandsprojekter.
Men jeg mener, at den måde, vi har valgt at organisere det på i Danmark, mangler både moralsk og etisk legitim ret.
Jeg synes, det er forkert, at et flertal i Folketingssalen går ud og påtvinger den danske befolkning at betale en del af vores samfundsøkonomi i ulandsbistand.
Til gengæld mener jeg, at det er nødvendigt, når det gælder katastrofebistanden, at forskellige lande er i stand til meget hurtigt at hjælpe de steder, hvor en flod går over sine bredder, eller hvad der nu ellers kan ske.
Når det gælder den langsigtede ulandsbistand, mener jeg, at den rigtige måde at gøre det på er at overlade det til samvittigheden for hver enkelt af vi 5,2 millioner danskere at afgøre, hvor meget vi hver især vil undvære.
Min forventning er, at selv om vi ganske vist ikke har en Bill Gates i Danmark, der kan aflevere flere milliarder dollar om året til forskellige nyttige projekter i ulandene, ja, så er der dog trods alt rige danskere, som jeg er overbevist om vil være indstillet på at give stor bistand.
Så det er den måde, man bør gøre det på.
Så har man en moralsk legitimitet i den måde, hvorpå der bliver ydet ulandsbistand.
Det har vi ikke i dag.
Det er notorisk forkert.
Det, vi afleverer, er et matematisk udregnet beløb.
Hvis der om 5 minutter hernede på slotspladsen er nogen, der kører galt, og der bliver tilkaldt en ambulance, så stiger vores ulandsbistand.
Men det er jo ikke udtryk for, at vi er blevet et rigere samfund, snarere tværtimod. Hvis ATTAC vælger under et eller andet topmøde i København at smadre ti McDonald-butikker og fuldstændig ruinere dem, så stiger den danske ulandsbistand.
Men det danske samfund er da ikke blevet rigere af, at nogle marxister på venstrefløjen har smadret nogle butikker, de ikke bryder sig om. Så derfor, vil jeg sige til hr. Jeppe Kofod, er den måde, vi har regnet det ud på, ikke udtryk for, at vi afleverer 1 pct. af vores rigdom.
Hvis det skulle være tilfældet, ikke at jeg synes, det ville være sympatisk, men hvis det skulle være tilfældet, skulle det jo udregnes som 1 pct. af det, der hedder nettofaktorindkomsten.
Så ville man have sorteret den slags projekter fra, som ikke er med til at øge velstanden i samfundet.
Et andet problem, som de færreste har diskuteret i dag, men som viser, hvor absurd dansk ulandsbistand er, optrådte for 2 år siden.
Nede i Bruxelles sad nogle embedsmænd - økonomer - og fiflede lidt med de her tabeller for, hvordan man udregner tingene.
Og de blev enige om, at de skulle udregnes på en ny måde.
Det udløste en stigning i den danske ulandsbistand på omkring 1,3 mia. kr.
Det gav ikke anledning til nogen debat i Folketingssalen.
Ja, det var heller ikke sådan, at finansministeren kom og sagde: Hør, hov hvor skal de penge komme fra, så må vi spare et andet sted.
Det var en fuldstændig naturlig kendsgerning, at så skulle vi bare give 1,3 mia. kr. mere.
Det synes jeg er forkert.
Jeg synes ikke, det kan være noget mål i sig selv, at man fuldstændig tilfældigt har valgt 1 pct. og så sagt, at det skal vi så beregne at give væk i ulandsbistand.
Jeg mener, at det burde være indrettet sådan, at den danske stat yder så meget, at vi da godt kunne afsætte måske imellem en kvart og en halv milliard om året til katastrofehjælp.
Men al den langsigtede ulandsbistand bør overlades til den enkelte borgers egen samvittighed.
Jeg er nemlig overbevist om, at summen af 5,2 millioner danskeres samvittighed ville udløse et større beløb hvert år end summen af det beløb, som et flertal i Folketinget får sat til side. Så den måde, vi har skruet det sammen på, mangler fuldstændig moralsk og etisk legitimitet.
Og det er ikke udtryk for, at jeg har noget imod ulandene, snarere tværtimod.
Derfor mener jeg også, at det er vigtigt - og på det punkt støtter jeg regeringen - at regeringen i alle internationale fora presser på for at give ulandene en plads på de internationale markeder.
De skal ikke længere have krummerne fra de riges bord, men de skal have lov til at opleve glæden ved, at de selv får en plads i solen, selv producerer nogle varer, selv sælger dem på markederne, uden at vi ødelægger det med dumping eller med toldmure.
Det er der perspektiv i.
Der er ikke perspektiv i, at vi bare bliver ved med at give dem krummerne, som Folketinget vedtager.
Derfor kan jeg naturligvis ikke støtte de forslag til vedtagelse, der ligger.