Holger K. Nielsen (SF), 1998-06-25:
Til fru Ulla Tørnæs: Fordelingsprofilen i denne pinsepakke er, at det er de lavtlønnede, der får skattelettelser.
De arbejdsløse får også skattelettelser - det indrømmer jeg - det gør de.
Men hvis det er den problematik, vi skal have ind her, hvor det er de lavtlønnede, der har et job, som skal favoriseres i stedet for de arbejdsløse, så er vi ikke med på den.
Arbejdsløse får også fordel af det her.
Det er de små indkomster i samfundet, der får lettelser gennem den ændring i skattestrukturen, der er tale om, hvor man sænker bundskatten.
Vi fik bundskatten sænket yderligere i de sidste forhandlinger omkring pinsepakken.
Det er vi meget tilfredse med.
Det gav en social profil i pinsepakken, som er fornuftig, og som stadig væk er der.
Det er de store indtægter, der kommer til at betale.
Det kan ikke bortforklares.
Til fru Aase D. Madsen: Jeg ved da godt, at det ikke fungerer godt nok rundtomkring i kommunerne.
Men det har vi jo ikke, så vi kan ikke stå her og sige, at nu fungerer det skidt, og nu må vi virkelig helt derop i loftet og hænge.
Vi må slås hver for sig og i det daglige politiske arbejde forsøge at presse regeringen og presse kommunerne til at gøre det bedre for de ældre.
I det omfang vi har en fælles interesse i, at vi skal have anstændige forhold for de ældre, er det et fælles pres, vi skal gå i gang med.
Det er jo det, vi skal gøre.
Vi plejer jo at gøre status over det forgangne år under afslutningsdebatten, og det må jo siges, at det seneste år har været om ikke dramatisk så i hvert fald begivenhedsrigt
Bare inden for de sidste tre måneder har vi haft et folketingsvalg, en storstrejke og en folkeafstemning, og det hører jo ikke til almindelighederne i dansk politik, men det må så også dementere, at danske politik er forudsigelig og kedelig
Lad mig starte med folketingsvalget, som blev positivt ved, at det lykkedes at slå det borgerlige alternativ tilbage gennem en kraftanstrengelse fra venstresiden i allersidste øjeblik.
De borgerlige stod til en solid sejr, men deres økonomiske politik var simpelt hen for utroværdig og deres sociale politik for skræmmende for vælgerne.
Folketingsvalget var udtryk for en kamp om, hvorvidt velfærdssamfundet skulle afvikles eller udvikles, og valget gav sig udslag i, at vælgerne stemte for at fastholde og udvikle velfærdssamfundet.
Men det skal også siges, at regeringens liv hang i en meget tynd tråd, og at der ikke er nogen tvivl om, at valget i lige så høj grad var et fravalg af de borgerlige som et tilvalg af den socialdemokratisk ledede regering: De borgerlige var for uansvarlige og for utroværdige.
Og det bør regeringen have i baghovedet, når den fastlægger den fremtidige politiske kurs.
Valget var en afvisning af skattelettelser til de velstillede og en afvisning af nedskæringer i den offentlige service.
I den sammenhæng er fordelingsprofilen i regeringens pinsepakke også logisk, og det var logisk, at regeringen baserede sig på venstrefløjen.
Og man må sige, at hele forløbet og debatten omkring pinsepakken jo endnu en gang viser, at det er venstrefløjen, som sikrer den økonomiske ansvarlighed her i landet.
Men en økonomisk opstramning var nødvendig her ved pinsetid, lige så vel som den var nødvendig sidste forår, og lige så vel som det var nødvendigt at føre en ansvarlig økonomisk politik omkring finanslovene, og det var også nødvendigt at ændre den asociale fordelingsprofil fra skattereformen i 1993.
Der er ingen, der kan påstå, at vi er blevet populære på pinsepakken; heller ikke vores vælgere synes, alt i den er, hvad de kunne have ønsket sig, og jeg får daglig mange breve fra vælgere, der er utilfredse med den måde, den er skruet sammen på.
Men politik må jo aldrig reduceres til en kortsigtet popularitetsjagt, til et anliggende om, at man skal løbe efter, hvad éns egne kernevælgere nu synes man skal gøre på kort sigt. Jeg ved godt, at den slags tankegange ligger langt fra De Konservatives og Venstres måde at tænke på, men ikke desto mindre er den rigtig.
Og som sagt endnu en gang: Det er venstrefløjen, der sikrer den økonomiske og sociale ansvarlighed i det her land.
Det har det været det sidste par år, og det er det også i det her tilfælde.
For os er det imidlertid afgørende, at indgrebet i det private forbrug - hvad der jo er essensen i pinsepakken - skal være rambuk og stødpude for en politik, hvor den offentlige service kan forbedres, og her spiller kommunernes økonomiske råderum en meget vigtig rolle. Tingene skal hænge sammen.
Men jeg må tilstå, at de ikke hænger helt sammen i forhold til den kommuneaftale, der netop er lavet mellem regeringen og kommunerne.
Hr. Jacob Buksti fremdrog tidligere i debatten den rapport, der er kommet i dag, og sagde, at de ret ubehagelige ting, der er beskrevet i rapporten, jo ikke er regeringens økonomiske politik.
Nej, det er de ikke, men de er jo en konsekvens af den meget stramme aftale, der er lavet med kommunerne; de er en konsekvens af, at der er lagt nogle meget snævre rammer for udvidelsen af aktiviteten i kommunerne.
Derfor er det altså nødvendigt at se på, om det nu også er den vej, der skal gås, specielt i betragtning af, at folketingsvalget jo blev vundet af vores side på grundlag af, at vi ville udvikle velfærdssamfundet.
Og så hænger det altså ikke sammen, at man næsten dagligt kan se eksempler på forslag og ideer til en udvikling, som viser det stik modsatte: Man vil beskære SU for de unge på uddannelse.
Hvad er nu det for noget?
Hvilken saglig begrundelse er der for dét?
Debatten om de ældre, som der nu næsten daglig kommer eksempler på.
Her ved jeg godt, at Viborg Kommune er noget særegent - det håber jeg da det er - og jeg ved godt, at regeringen har forholdt sig forholdsvis negativt til, hvad der sker deroppe, for også regeringen kan jo se, at det er uacceptabelt, at man skærer ned på hjemmeplejen for mennesker, der har behov for en ordentlig hjemmepleje.
Og det var fint nok, at statsministeren i går helt klart sagde, at det her kan vi ikke være bekendt, men nok lidt bekymrende, at den radikale ordfører på området sagde, at nu skulle vi jo passe på ikke at gribe ind i kommunernes selvstyre.
Jo, der er altså ting, som vi skal pålægge kommunerne at gøre.
De ældre må ikke få en så dårlig behandling, som der lægges op til her.
Men der skal jo også være økonomisk råderum i kommunerne til at føre den nødvendige politik, og det gælder i forhold til de ældre, det gælder i forhold til folkeskolen, det gælder i forhold til sygehusområdet, som amterne skal have mulighed for at udvikle det på en ordentlig måde, og det gælder i forhold til den børnepasningsgaranti, som statsministeren ved adskillige lejligheder fra denne talerstol har sagt at vi skal have.
Men vi har den stadig væk ikke.
Jeg ved godt, at der er udbygget vældig meget, men der er stadig væk over 10.000 børn, der er på venteliste til en plads i en daginstitution.
Og i forhold til de mange løfter, der er givet af regeringen om en børnepasningsgaranti, er det ikke rimeligt, at det stadig væk foregår på den måde, og det står i et grelt modsætningsforhold til, hvad det var, der fra regeringens side blev lovet under valgkampen.
Børnefamiliernes vilkår spillede jo en stor rolle i valgkampen, og vi var mange, der så frem til regeringens børnepolitiske redegørelse.
Så meget desto større var skuffelsen, da den endelig kom, for sjældent har der været så langt mellem retorikken i en valgkamp og den efterfølgende faktiske virkelighed.
Vi husker jo alle sammen den nytårstale, som statsministeren holdt, og som pludselig blev nærværende, da han talte om, hvordan mødrene om morgenen kører af sted på deres cykler med børnene bagpå og må aflevere børnene i en daginstitution, hvordan familierne har brug for mere tid til at være sammen med børnene, tid til samvær, og hvordan vi må ændre samfundet og prioritere anderledes.
Og vi husker, hvordan det tema spillede en fantastisk rolle i valgkampen: børnefamiliernes vilkår, det med tid i stedet for ting og det med, at nu skulle vi virkelig til at prioritere anderledes.
Og derfor havde vi virkelig set frem til den redegørelse, som vi under en forespørgselsdebat kort før valgets udskrivelse fik fremprovokeret.
Men sandheden er jo, at bortset fra ét punkt er der tale om løse hensigtserklæringer og løse formuleringer om, at man bør diskutere det og man bør have en samtale med arbejdsmarkedets parter om det, men utrolig lidt konkret.
I den forstand er redegørelsen pinlig i sin mangel på visioner og konkret politisk handling. Men når vi kritiserer det her, betyder det selvfølgelig ikke, at vi vil sidde med korslagte arme her i Folketinget. Fra SF's side vil vi presse på for at påvirke regeringen i den rigtige retning.
Vi har spillet en aktiv rolle her i Folketinget i de seneste år.
Som jeg tidligere har nævnt har vi lavet aftaler om de to seneste finanslove, og vi lægger i morgen stemmer til pinsepakken.
Vi lægger vægt på, at venstrefløjen får
konkret indflydelse i dansk politik.
Det er afgørende for det danske samfunds udvikling, at der her i Folketinget er politiske kræfter, som har visioner om solidaritet og miljø, og som samtidig har evner til at virkeliggøre disse visioner.
Den linje vil vi fortsætte, og for os er det indlysende, at partier, som bærer en stor og til dels upopulær skattejustering igennem, må være naturlige samarbejdspartnere, når der til efteråret forhandles finanslov.
For når man hører de taler, der er holdt her tidligere i dag af De Konservative og Venstre, når man f.eks. hører den konservative tale, er det jo svært at forestille sig, hvordan der kan laves et fornuftigt samarbejde mellem regeringen og et parti, der i den grad er negativt indstillet over for regeringen, der i den grad taler skidt om regeringen, der i den grad bruger de stærkeste negative ord, man kan forestille sig, over for regeringen.
Og når man tænker på, hvordan statsministeren under valgkampen lagde op til, at der er tale om en kamp mellem to forskellige menneskesyn, et solidarisk menneskesyn og et usolidarisk menneskesyn, så er det svært at forestille sig, hvordan regeringen skal kunne gå i tæt samarbejde med partier, der står for et sådant menneskesyn.
Men det ved vi jo ikke i dag, for regeringen har jo lagt op til et bredt samarbejde, og statsministeren lagde flere gange vægt på det brede samarbejde; selv den seneste finanslov var i statsministerens optik blevet til i et bredt samarbejde.
Vel var den ej; det var et samarbejde med SF - som K og V så siden hen stemte for; det er rigtigt nok, men det var ikke et bredt samarbejde, der var tale om dér.
Det er historieforfalskning, for om de store ting har der ikke været tale om et bredt samarbejde.
Vi lægger op til at fortsætte en linje, hvor venstrefløjen og regeringen indgår i et tæt samarbejde om de nødvendige justeringer og om de nødvendige ting.
Og der var gode erfaringer med finanslovene, hvor vi både sikrede overskud på de offentlige finanser og sikrede perspektivrige reformer på uddannelsesområdet og omkring grønne job på det sociale område m.v.
Det store spørgsmål er så, hvad regeringen vil til efteråret.
Hvis den vil dét, bliver det risikabelt for regeringen, for jeg tror, mange socialdemokratiske vælgere ikke vil kunne forstå det, hvis det bliver tilfældet.
O.k., vi har bemærket, at både V og K har budt sig til fals og måske rimelig billigt, men der er ingen, der kan forestille sig, at de vil acceptere hvad som helst.
Og vores frygt er, at man kommer frem til det samme resultat som i 1994 og 1995, altså de asociale tiltag, der blev resultatet dér.
Men bolden ligger nu hos regeringen, og vi venter i spænding på, i hvilken retning bolden vil blive sparket.
Men der laves altså også aftaler her i Folketinget, hvor vi er glade for, at vi ikke er med.
Et eksempel er den udlændingepakke, hvor offentligheden har kunnet muntre sig over den interne splid i regeringen og spliden mellem regeringen og de borgerlige.
Vi har tidligere hørt fra statsministeren, at 1990'erne skulle være moralens årti, men også her er der jo en stor forskel på de højtidelige taler og den faktiske virkelighed, og i hvert fald er udlændingepolitikken et udtryk for, at det ikke er moralen, men derimod det gustne politiske overlæg, der styrer politikken.
Det er set før, så det er ikke noget nyt, men det skal siges endnu en gang, at det ikke er moralen, der styrer den danske udlændingepolitik.
Og udlændingepakkens bestemmelser om den særlig lave integrationsydelse og stavnsbindingen er efter vores vurdering på kant med almindelige menneskerettigheder, og vi er helt forundrede over regeringens arrogante afvisning af at lade FN's flygtningeorganisation vurdere den nye lovgivning.
Vi skal fastholde - og dér er vi enige - en folkelig forståelse for de fremmede, men det har meget at gøre med at få velfærdssamfundet til at fungere på en ordentlig måde, og det gøres ikke gennem eftergivenhed over for den yderste højrefløj.
Under valgkampen dukkede der en række sager op om efterretningsvæsenet, og ved den lejlighed sagde
statsministeren, at alle sten i den sag skal vendes.
Og vi var mange, der så frem til den redegørelse om PET's virksomhed, der kom den 1. april, men vi må erkende, at alle sten bestemt ikke er vendt dér.
Det er et partsindlæg fra PET's side og et partsindlæg, som kun i begrænset omfang beskriver, hvad der burde beskrives.
Vi vil bore videre i den sag gennem spørgsmål i Retsudvalget, kan jeg garantere for, og vi vil fremsætte forslag i Folketinget om en stramning af den parlamentariske kontrol, og vi vil presse på for, at der kommer en uvildig undersøgelse, som man har haft det i Norge.
I Norge satte man sig ned og sagde til hinanden: Vi har haft nogle problemer med vores efterretningsvæsen, men vores samfund skal have et efterretningsvæsen, men så må det fungere på en demokratisk forsvarlig måde, og de skandalesager, der er kommet frem, bør undersøges på en uvildig måde.
Og man fik en højesteretsdommer til at stå i spidsen for det arbejde, og det kom der faktisk en ganske fortræffelig rapport ud af.
Ketil Lund-rapporten burde være et eksempel til efterfølgelse, for Norge er ikke nogen bananrepublik, der ligger langt fra Danmark, så vi burde kunne gøre det samme, og vi burde kunne styrke den parlamentariske kontrol.
Så vi synes, justitsministeren burde tage tyren ved hornene og sætte den uvildige undersøgelse i gang, som han alligevel bliver nødt til at foretage på et eller andet tidspunkt.
For er der nogen, der tror på, at skeletterne vil holde op med at falde ud af skabene i den sag?
Nej, de vil til stadighed være der, og derfor kan regeringen lige så godt først som sidst foretage den uvildige undersøgelse.
EU-afstemningen den 28. maj viste, at der fortsat i den danske befolkning er en solid skepsis over for EU-projektet og unionsudviklingen.
Der var et flertal for traktaten, men det var ikke stort.
I SF accepterer vi folkets afgørelse, og det betyder, at vi anerkender Amsterdamtraktaten som grundlag for den fremtidige EU-politik, men det er vigtigt at holde statsministeren fast på hans mange løfter i den sidste del af kampagnen, nemlig løfterne om, at Danmark vil modsætte sig yderligere unionsskridt.
I den EU-politik, vi har formuleret i SF, står vi på to ben: På den ene side siger vi nej til Unionen, nej til ideen om Europas Forenede Stater, men på den anden side siger vi ja til et praktisk samarbejde om de fælles problemer, der skal løses i fællesskab.
Der har lige været et topmøde i Cardiff, og vi kan forstå på statsministeren, at det er det praktisk orienterede samarbejde, der nu kommer på dagsordenen inden for EU.
O.k., hvis dét er tilfældet, er vi glade for det, men lad os nu vente og se; der har tidligere været stor afstand mellem retorikken efter et topmøde og den faktiske virkelighed.
Men hvis det er tilfældet, er vi bestemt positive over for det. Vi er fuldstændig enige i, at Østeuropaudvidelsen er det vigtigste i øjeblikket, men skal et EU fungere med så mange nye medlemmer, er det nødvendigt at afgrænse samarbejdsområderne.
Derfor er debatten om nærhedsprincippet så vigtig, og vi er også tilfredse med, at der lægges op til en større debat om netop det emne.
Til sidst et par betragtninger om et andet udenrigspolitisk emne, som ikke har været så meget fremme i debatten i dag, nemlig situationen i Kosova: Jeg tror, de fleste af os med forfærdelse ser på, hvordan den serbiske regering endnu en gang overtræder alle moralske love og alle aftaler og fortsætter en uacceptabel undertrykkelse af det albanske mindretal i Kosova.
Og vi anerkender også fra vores side, at det er nødvendigt, at det internationale samfund reagerer på det, men som de fleste andre håber vi på, at der bliver en forhandlingsløsning på situationen dernede.
Men jeg skal også sige, at vi fra vores side er villige til at støtte de nødvendige initiativer, forudsat at de er baserede på en vedtagelse i FN - det er fuldstændig afgørende for os - og forudsat at de faktisk har en virkning på situationen i Kosova.
Men lige så vel som i de andre konfliktområder på Balkan er der heller ikke her nogen nemme løsninger.
Hver gang man gør noget, kan man komme ud i nye komplicerede situationer.
Og derfor skal vi også her i Folketinget meget nøje og ansvarligt overveje, hvad man kan og skal gøre.
Men som sagt
er vi villige til om nødvendigt at gøre det, der skal gøres for at få acceptable forhold for det albanske mindretal i Kosova, forudsat at det bygger på et mandat fra FN.
Forhåbentlig kan vi til efteråret fortsætte det politiske arbejde, hvor det er velfærdssamfundets udvikling og ikke afvikling, der er på dagsordenen, og hvor regeringen lever op til de mange løfter, der i valgkampen blev givet om velfærdssamfundets udvikling, om børnefamilierne, om de dårligst stillede og om sygehusene, så der også kommer til at ligge realiteter bag den retorik, som man normalt hører i en valgkamp, og kommer praktiske resultater ud af det.
Det er utrolig vigtigt for at fastholde en tillid til det politiske system, at der er sammenhæng mellem det, der bliver sagt i en valgkamp, og det, som efterfølgende bliver den faktiske virkelighed.