Lene Espersen (KF), 2004-05-10:
Beslutningsforslaget fra SF, som vi i dag skal behandle, og som er en delvis genfremsættelse af et tidligere fremsat forslag, B 84 fra folketingssamlingen 2002-03, pålægger regeringen at tage en række initiativer til at få etableret forbedrede tilbud til voldsofre. Jeg vil godt starte med at fastslå, at jeg er helt enig med forslagsstillerne i, at der skal gøres en stor indsats
for de personer, som på tragisk vis bliver ofre for voldsforbrydelser. Det er vigtigt, at personer, der er blevet udsat for vold, voldtægt eller andre overgreb, får den nødvendige rådgivning og vejledning om, hvordan og hvor vedkommende kan søge om økonomisk erstatning, og at ofrene bliver tilbudt psykologhjælp m.v. I den forbindelse er regeringen meget enig i, at hjælpen skal tilbydes så hurtigt som muligt efter overgrebet, og at offeret ikke skal vente unødig længe på at få afgjort spørgsmålet om erstatning. Endvidere er det vigtigt for regeringen, at de fagfolk, som kommer i kontakt med ofrene, har en viden om de muligheder, der er, for at kunne støtte og vejlede dem på den bedste måde.
Når det er sagt, må jeg også pointere, at regeringen er af den opfattelse, at der allerede i dag eksisterer et velfungerende system med tilbud med tværfagligt samarbejde så vel lokalt som regionalt.
Der findes således allerede i dag en række muligheder for at yde økonomisk hjælp og bistand til ofre for voldsforbrydelser, både inden for retssystemet, sundhedsområdet, det sociale område og beskæftigelsesområdet.
Inden for sundhedsområdet er der således mulighed for rådgivning hos den praktiserende læge, der kan tilbyde både mænd og kvinder personlige samtaleforløb om forhold i forbindelse med den enkeltes helbred eller om personlige problemer.
Siden den 1. juli 1995 har ofre for vold m.v. endvidere kunnet få tilskud fra den offentlige sygesikring på 60 pct. af udgifterne til psykologbehandling efter henvisning fra den praktiserende læge.
Også inden for den sociale lovgivning er der mulighed
for økonomisk støtte til psykologbehandling.
Efter servicelovens § 86 kan kommunen give tilbud af behandlingsmæssig karakter, herunder yde tilskud til psykologbehandling og det, der er nødvendigt for at bevare eller forbedre den pågældendes fysiske, psykiske eller sociale funktion.
Betingelsen herfor er, at denne behandling ikke kan opnås gennem de behandlingstilbud, der tilbydes efter anden lovgivning.
Endvidere gives der i medfør af aktivlovens § 82 mulighed for at yde hjælp til betaling af udgifter til sygebehandling, hvis udgiften ikke dækkes efter anden lovgivning, hvis ansøgeren eller dennes eventuelle ægtefælle ikke selv har økonomisk mulighed for at betale udgiften, og hvis behandling er nødvendig og helbredsmæssigt begrundet.
Kommunen kan efter de gældende regler i lov om aktiv socialpolitik derudover give tilbud om revalidering til personer, der har begrænsninger i arbejdsevnen, hvor der er en realistisk mulighed for, at revalidering kan føre til hel eller delvis selvforsørgelse.
Dertil kommer, at ofre efter offererstatningslovens regler har et retskrav på erstatning fra staten for personskader, der forvoldes ved en voldsforbrydelse begået i den danske stat.
Desuden ydes der bl.a. erstatning for skade på tøj og andre personlige ejendele, som voldsofferet havde på sig, da personskaden blev forvoldt.
Offeret for en forbrydelse har naturligvis ret til erstatning fra gerningsmanden efter de almindelige regler, men i praksis kan gerningsmanden ofte ikke betale, eller det er ikke muligt at finde frem til gerningsmandens identitet.
Offererstatningsloven sikrer på den baggrund, at ofre, der ikke kan få deres tab dækket fra anden side, i stedet kan få erstatning fra staten.
Erstatning fra staten omfatter bl.a. tabt arbejdsfortjeneste, svie og smerte, tort, varigt men, varig nedsættelse af offerets erhvervsevne og helbredsudgifter, herunder efter omstændighederne erstatning for offerets udgifter til læge- og psykologhjælp.
Efter retsplejeloven skal retten ved alle voldsforbrydelser og seksualforbrydelser beskikke en bistandsadvokat for offeret, hvis offeret begærer det.
Kun i helt bagatelagtige sager, hvor advokatbistand ikke tjener noget berettiget formål, kan retten afslå en begæring om advokatbeskikkelse.
Formålet med beskikkelse af en bistandsadvokat er at styrke offerets stilling i sagen.
Bistandsadvokatens opgaver er både af juridisk og mere almen karakter.
Ud over støtte til offeret under afhøring hos politiet og i retten samt bistand ved opgørelsen af et eventuelt erstatningskrav vil der kunne være tale om rådgivning om særlige hjælpemuligheder og personlig støtte og vejledning.
Desuden findes der i dag i samtlige 54 politikredse et landsdækkende net af lokale og uafhængige offerrådgivninger, hvor der tilbydes ofre for forbrydelser støtte og vejledning af frivillige støttepersoner.
Offerrådgivningerne er et supplement til den rådgivning og støtte, der ydes af politiet, andre institutioner og professionelle.
Offerrådgivningen tager navnlig sigte på den menneskelige kontakt og samtalen med offeret, men omfatter også vejledning
om de særlige støttemuligheder, der findes, af f.eks. lægelig, psykologisk, social og juridisk karakter.
I forbindelse med etablering af offerrådgivningerne i 1998 blev det besluttet, at der skulle gennemføres en omfattende evaluering af offerrådgivningen.
Denne evaluering er nu gennemført, og rapporten »Offerrådgivningerne i Danmark - en evalueringsrapport« blev offentliggjort i marts
Generelt tyder evalueringerne på, at der rundtomkring i landet arbejdes seriøst med at hjælpe ofre, og at de mange frivillige rådgivere er meget engagerede og interesserede i at yde den bedst mulige støtte til brugerne af offerrådgivningerne.
De brugere, der har deltaget i evalueringen, giver samtidig udtryk for, at de har været meget glade for og haft stor nytte af den hjælp, de har fået af offerrådgivningen.
Evalueringen peger imidlertid også på nogle problemområder og på forhold, hvor der kan ske forbedringer.
Offerrådgivningerne benyttes f.eks. ikke i det omfang, det kunne forventes.
Det skyldes bl.a. en vis uklarhed om offerrådgivningens målgruppe.
I dag er det primært voldsofre, som politiet henviser til offerrådgivningen.
Der er dog givetvis mange andre ofre, som også ville kunne have glæde af at kende til muligheden for offerrådgivningen.
Jeg vil sammen med politiet og landssammenslutningen af offerrådgivninger i Danmark arbejde videre med de forslag, der er indeholdt i rapporten.
Det aktuelle forslag, hvorefter der skal oprettes en central formidlingsenhed, som skal tilbyde rådgivning og vejledning, indebærer, at der indsættes endnu et led mellem offeret og de personer og organisationer og myndigheder, som kan iværksætte den nødvendige hjælp.
Efter forslaget synes vejen til den nødvendige hjælp derfor ekstra lang og besværlig, idet offerets første kontakt oftest er med politiet, som i dag rådgiver og vejleder om offerrådgivningernes støtte m.v., hvorefter voldsofferet så efter beslutningsforslaget skal kunne henvises til den centrale formidlingsenhed.
Oftest vil enheden stå i den situation, at den blot skal henvise til endnu en specialiseret hjælpeinstans som f.eks. kommunen, psykologer, offerrådgiverne, erstatningsnævn m.v.
Efter min opfattelse yder vi ofrene den bedste støtte
ved at sikre, at de eksisterende tilbud er koordinerede gennem et tværfagligt samarbejde og dermed udtryk for en helhedsorienteret indsats. Regeringen igangsatte allerede i 2002 en række aktiviteter med det formål at bekæmpe vold, herunder støtte til ofrene.
Gennemførelsen af regeringens handlingsplan til bekæmpelse af vold mod kvinder er nærmere beskrevet i statusrapporten for november 2003.
Af andre initiativer kan jeg nævne, at jeg netop har fremsat et forslag til en ny lov om bortvisning, hvorefter det ved bortvisning kan forbydes en person at opholde sig i sit hjem, når der er en begrundet mistanke om, at den pågældende mod et medlem af sin husstand har begået en overtrædelse af straffelovens § 210 om incest eller straffelovens kapitel 24-26 om forbrydelser mod kønssædeligheden, forbrydelser mod liv og legeme eller forbrydelser mod den personlige frihed.
Endelig vil jeg knytte nogle kommentarer til den del af forslaget, som vedrører sagsbehandlingstiden i Erstatningsnævnet.
Forslagsstillerne ønsker, at der tilføres Erstatningsnævnet tilstrækkelige midler til at sikre, at foreløbig erstatningsfastsættelse kan ske inden for 3 måneder.
Vi har haft diskussionen tidligere på baggrund af et beslutningsforslag fremsat af Socialdemokraterne og et beslutningsforslag fremsat af SF, begge fremsat sidste år.
Dengang drejede det sig om liggetiden for Erstatningsnævnets sager, hvilket vil sige den tid, der går, fra en sag modtages i nævnets sekretariat, til sagsbehandlingen påbegyndes.
For godt et år siden var den gennemsnitlige liggetid ca. 5 måneder, hvilket i øvrigt var en nedbringelse i forhold til året før, hvor den var ca. 7 måneder.
Samtidig var det nævnets målsætning i samme tidsrum at nedbringe antallet af ubehandlede sager i nævnet fra 1.168 til 900.
Erstatningsnævnet har til fulde opfyldt disse målsætninger.
Den gennemsnitlige liggetid var pr. 1. december 2003 reduceret til 67,4 dage, og en sag lå maksimalt 111 dage, før sagsbehandlingen blev påbegyndt.
Endvidere formåede nævnet i 2003 at reducere antallet af ubehandlede sager ikke bare til 900, men til 468.
Den seneste opgørelse af liggetiden viser en svag stigning, idet sagerne pr. 1. marts 2004 i gennemsnit har haft en liggetid på 82 dage.
Det skyldes imidlertid, at nævnet har taget et nyt elektronisk sagsbehandlingssystem i brug, og nævnet forventer derfor, at der er tale om et forbigående fænomen.
Vi kan kun være enige om, at de opnåede resultater er meget tilfredsstillende, og jeg kan tilføje, at Erstatningsnævnet naturligvis i 2004 vil fortsætte arbejdet med at nedbringe sagsbehandlingstiden yderligere.
Da niveauet for indkomne sager og ressourceforbruget har været det samme i 2002 og 2003, skal forklaringen på nedbringelsen af liggetiden findes i en mere effektiv anvendelse af tiden.
Det er klart, at den markante nedbringelse af liggetiden samt i antallet af ubehandlede sager også har betydet, at den samlede sagsbehandlingstid, som borgerne oplever, på samme måde er reduceret betydeligt.
Erstatningsnævnet har på nuværende tidspunkt ikke mulighed for i edb-systemet at foretage måling af den samlede sagsbehandlingstid i nævnets sager, men udarbejdelsen af værktøjer til opgørelse af sagsbehandlingstiden er et af indsatspunkterne i nævnets handlingsplan for 2004.
Både jeg og nævnet er naturligvis opmærksomme på, at dette også er et forhold, som Rigsrevisionen har peget på.
, må det vel være mig tilladt at sige, at erfaringerne nu har vist, at vi i regeringen havde ret
, da vi i marts sidste år sagde, at løsningen på de problemer, som Erstatningsnævnet havde, ikke var at bruge flere penge.
Det har rent faktisk været muligt at gennemføre en målrettet indsats og derigennem øge effektiviteten uden tilførsel af yderligere ressourcer. Derfor og henset til, at nævnet som sagt vil fortsætte arbejdet med at nedbringe sagsbehandlingstiden yderligere, finder regeringen ikke, at der skulle være grundlag for at øge nævnets bevillinger.
Det er således regeringens opfattelse, at der allerede i den gældende lovgivning er god mulighed for hjælp og støtte til voldsofre.
Regeringen finder ikke, at det fremsatte forslag, hvorefter der skal oprettes en central formidlingsenhed, vil medføre en styrkelse af offerets stilling.
Det er naturligvis vigtigt, at de eksisterende tilbud til voldsofre er et resultat af en helhedsorienteret indsats.
Dette er da også helt centralt i f.eks. regeringens handlingsplan om indsatsen over for vold mod kvinder.
Regeringen kan derfor ikke støtte det fremsatte beslutningsforslag.