Bendt Bendtsen (KF), 1999-04-20:
Dermed overstiger dommens vigtighed langt uregelmæssighederne i Tvind, som Højesteret jo ikke tog stilling til.
I dommen drejer sig om selve indretningen af det danske demokrati og dermed danske borgeres grundlæggende retssikkerhed.
Der må og skal naturligvis inden for forfatningsretten være en øverste instans, der gennem sin fortolkning af grundloven kan forsvare den mod de angreb, som den måtte blive udsat for.
I Det Konservative Folkeparti har vi naturligvis taget dommen til efterretning.
Vi var med til at stemme loven hjem, og vi påtager os naturligvis et medansvar.
Vi må nu engang sige, at regeringen har et særskilt ansvar i denne sag, for regeringen har apparatet til rådighed, og derfor må der ligge et særligt ansvar på regeringen for, at de lovforslag, som fremsættes, er i overensstemmelse med grundloven og gældende lov.
Vi går ikke ind for et lovråd i Folketinget.
Vi mener, at ansvaret må være pålagt ministeren, om det så er Tvindlov, taxalov eller lignende er underordnet.
Dele af loven er nu erklæret ugyldig, og vi er indstillet på at medvirke til ad lovmæssig vej at dække det tomrum, der må være opstået.
Det har Højesterets dom ikke ændret på.
I modsætning til de fleste andre vestlige demokratier har den danske Højesteret traditionelt været yderst tilbageholdende med at prøve de love, som Folketinget vedtager.
Konsekvenserne, som Enhedslisten spørger til, er set med konservative øjne, at der ikke er brug for en forfatningsdomstol, Højesteret har vist, at den løfter opgaven.
Højesteret har været tilbageholdende, men det er der ændret på.
Et første opgør med denne tilbageholdenhed sås med grundlovssagen om Maastricht, og den 19. februar 1999 tog Højesteret så skridtet fuldt ud og dømte en af Folketinget vedtaget lov for grundlovsstridig.
En helt grundlæggende idé bag det moderne vestlige demokrati er princippet om magtens tredeling i en lovgivende, udøvende og dømmende magt ud fra den betragtning, at magt korrumperer og total magt korrumperer totalt.
Der er derfor et behov for at holde disse tre magtformer adskilt, således at det ikke er den samme person eller persongruppe, der laver lovene, udøver dem og dømmer borgerne efter dem.
Hvis vi blot kunne lade flertallet bestemme hvad som helst, ville vi jo slet ikke have behov for en grundlov; man kunne bare lovgive fra sag til sag og lave spillereglerne om efter forgodtbefindende, blot der var et flertal bag.
Men intet demokrati uden mindretalsbeskyttelse.
Det er netop på grund af mindretallet, vi har vores grundlov samt hele ideen om de umistelige individuelle menneskerettigheder.
Flertallet har jo ikke noget at frygte.
Der er med andre ord grænser for flertalsstyret, og det betyder, at nogle skal vogte vogterne. Højesterets
dom er et opgør med det grundlovssyn, der siger: Ingen over og ingen ved siden af Folketinget.
Men hidtil har Folketinget kun haft regeringens jurister at læne sig op ad i de ofte indviklede grundlovsspørgsmål.
Fremover vil Højesteret forbeholde sig ret til at kigge Folketinget i kortene.
Vi bør tage dette som en naturlig konsekvens af princippet om magtens tredeling.
Det demokratiske kerneprincip har jo altid været indskrevet i den danske grundlov, men vi har nok ikke været så konsekvente i dets praktiske udførelse. Den direkte følge af Højesterets dom er, at Tvindskolerne får mulighed for igen at søge tilskud på lige fod med andre, men heldigvis indeholder Tvindloven stramninger, som ikke er blevet underkendt, og som burde hindre, at Tvinds tilskudscirkus genoptages. Højesteretsdommen bør ikke skræmme hverken regering eller Folketing, der bare skal forlange, at disse krav opfyldes til punkt og prikke.
Højesterets underkendelse af de folkevalgtes lov må ikke blive hverdagskost.
Med de bemærkninger skal jeg sige, at vi ikke kan støtte det forslag til vedtagelse, der er fremsat af Enhedslisten.