Søren Søndergaard (EL), 1999-03-16:
Jeg takker for ministerens besvarelse, og jeg forstår, at ministeren også er optaget af at sikre den tilstrækkelige fornyelse i kunstindkøbene og støtten til kunstnerne og dermed forhindre den indspisthed, nepotisme og favorisering af et fåtal af kunstnere, som har været diskuteret, og jeg håber, at den enighed også kan udtrykkes i et forslag til vedtagelse senere i dag.
Vores opgave er at sikre rammerne for stadig flere kunstneriske retninger og sikre, at udøverne kan få plads til at komme frem.
I dag er det Statens Kunstfond, museernes indkøb, Akademirådet, Center for Dansk Billedkunst, der fra det offentliges side kan sikre kunstnerne.
Hertil kommer så det private erhvervsliv og de private fonde.
Det siger sig selv, at de meget få offentlige aktører bærer et enormt ansvar for at pleje de kunstneriske talenter og sikre mangfoldigheden i de kunstneriske udtryk.
Og for at der ikke skal være nogen misforståelser, vil jeg også godt understrege, at det selvfølgelig også er deres opgave at støtte den elitære konceptkunst, hvor det er ideen bag kunstværket og ikke værket i sig selv, der står i centrum og derfor ofte provokerer selve kunstbegrebet.
Alsidigheden i kunststøtten er helt afgørende.
Men det, som vi i øjeblikket oplever, og det er ikke nyt, er en tendens til, at der er ved at udvikles en kunstnernes overklasse.
Man kan måske i virkeligheden godt tale om kunstnernes superliga, som gang på gang belønnes og støttes.
Samtidig er der nede i Danmarksserien et voksende kunstnerproletariat og en mellemgruppe af talentfulde og habile kunstnere, som forbigås, når der opstilles et hold.
Det er efter vores opfattelse uholdbart.
Efter vores opfattelse er det ikke så enkelt, at kvalitet alene skal findes i superligaen.
Der findes i høj grad også blandt kunstnere, som vi i dag byder elendige sociale, økonomiske vilkår, kvalitet.
Der er masser af uudnyttet og stor talentmasse.
Måske kan problemet nogle gange være, at det talent, talenterne mangler, er talentet for rygklapperi og for at begå sig blandt de rigtige kulturpinger.
På den baggrund og på baggrund af de undersøgelser, som vi har forsøgt at foretage, er der ikke nogen tvivl om, at der er behov for frisk luft og nye bølger inden for kunsten.
Den skal styrkes, samtidig med at den bevarer det kunstneriske kredsløb intakt.
Ser vi på billedkunsten, er vi enige med maleren Anders Kirkegaard.
Vi vil sige det på den måde, at det ganske enkelt ikke kan være rimeligt, at reglerne i Statens Kunstfond kan omgås ved, at forskellige kunstneriske baglande kan indstille, selv om personer allerede har siddet i perioder.
Det er heller ikke rimeligt, at medlemmer af repræsentantskabet kan få det efter at have siddet i indkøbs-
og udsmykningsudvalget
Vi synes, det er på tide, at vi f.eks. også kigger på, hvorledes Akademirådet, som jo er statens rådgiver i kunstspørgsmål, er sammensat, og hvordan det vælges.
For mig at se er den proces noget, som leder tanken hen på, hvordan man vælger paven i Rom.
Hvor er det demokratiske element?
Hvorfor gør man ikke brug af synspunkter fra kunstforeninger og andre, der holder af kunsten?
Hvad med den kendsgerning, at der eksisterer to interesseorganisationer for billedkunsten, hvoraf kun den ene inddrages?
Hvorfor har vi noget, der hedder statsanerkendte kunstnersammenslutninger og et hav af sammenslutninger, der ikke nyder statsanerkendelse?
Disse spørgsmål angiver, at det kun er for få udvalgte at afgøre, hvad der er kvalitet, og at det i hvert fald er kvalitet at holde en vis afstand til publikum af frygt for tøjlesløs populisme, som det har heddet i Akademirådets årsberetning.
Men hvem afgør så den kunstneriske kvalitet?
Er det ikke netop det, vi alle søger efter og påstår, ingen skal have patent på?
Sker kvalitetsdiskussionen ikke i et spændingsfelt mellem udøvere og modtagere?
Lad dog kunsten indimellem tage skade.
Det overlever den såmænd nok, uden at vi har tolv pavevalgte til at fortælle os, hvad der er god kunst, og lur mig, om den kunst, de peger på, i ni ud af ti tilfælde ikke er noget, de selv har lavet.
Hvordan kan der f.eks. etableres egentlige indkøbsudvalg
på museerne, hvori også kunstnere og andre sagkyndige indgår?
For såvel kunsthistorikere som for jurister gælder det vel også, at de ikke nødvendigvis kan håndtere alt, bare fordi de har en embedseksamen. Den danske kulturmodel er bygget op omkring den såkaldte armslængde.
Nok støtte, men ikke styre, som Julius Bomholt sagde, hvilket jeg i øvrigt er overbevist om, at hr. Søren Hansen om et øjeblik vil citere.
Lad mig derfor slå fast med syvtommersøm, at vi ikke vil røre ved armslængdeprincippet eller det, man kalder den danske kulturmodel.
Men afstanden mellem kroppen og hånden skal hvert sekund gennemsyres af nyt liv, af frisk ilt og dermed af kraft, og derfor tjener debatten i sig selv et formål.