Per Clausen (EL), 2006-05-02:
På et tidspunkt her i debatten sagde hr. Søren Pind noget meget klogt.
Han sagde, at det er menneskeligt at fejle.
Man kan så sige, at det menneskelige element i debatten ikke har været stort, men her på det sidste hørte vi da om nogle internationalt anerkendte økonomer, som havde fejlet.
Personligt synes jeg nu, at debatten har været præget af meget menneskelige følelser, og det er jo heller ikke så underligt, for i hvert fald nogle af deltagerne har været med, da det skete, og andre mener at have en erindring om en ubærlig angst fra barndommen.
At der er meget bitterhed i det her, har statsministeren jo gjort klart, da han i sin tid som oppositionsleder i et forord til en debatbog udgivet i 1999
Det er jo sådan en meget klar beskrivelse af, at enten er man enig med statsministeren, eller også gik man Sovjetunionens og Warszawapagtens ærinde.
Det er vel også det, der gør, at statsministeren i denne sag ikke har nogen problemer med at have en holdning.
Hr. Niels Helveg Petersen refererede til en anden international krise af nyere dato, hvor statsministeren jo i meget lang tid ikke var i stand til at kommentere avistegninger og avisartikler – den egenskab har han vist fået tilbage igen – men her, når det handler om at have en mening om en forskningsrapport, så kan det altså godt lade sig gøre.
Jeg synes i grunden, at det er meget positivt, at statsministeren går ind i sådan en debat.
Men der, hvor jeg måske synes det bliver lidt mindre positivt, er, når det, at statsministeren og ikke mindst hr. Langballe er utilfredse med forskningsresultater, fører til, at der kommer nye ønskesedler om, hvad der skal forskes i.
Altså uanset hvilke tvivlsomme handlinger hr. Frank Aaen måtte have begået tidligere, vil jeg bare understrege, at efter min opfattelse er det, at politikere styrer forskningen gennem ønskesedler, ikke udtryk for en fri, uafhængig forskning.
Berlingske Tidende skrev jo her i marts måned om den her forskning, at det er forskning, som er drevet af ønsket om hævn frem for ønsket om viden.
Videre skrev de: »Skal forskerne lede efter landsforrædere der, hvor politiet ikke har fundet nogen?«
Regeringen bør ifølge Berlingske Tidende sige nej til Dansk Folkepartis vendetta mod fortiden.
Det var så det indledende, hvor jeg ville sige lidt om hele forskningsdelen, DIIS-rapporten.
Ellers vil jeg i resten af mit indlæg måske bruge lidt energi på at forklare, hvorfor man godt kunne nå frem til det synspunkt, at ikke alt, hvad USA og Vesten gjorde, var godt og rigtigt, uden at man behøvede at synes, at Sovjetunionen var noget alternativ, og uden at man var ukritisk over for Sovjetunionen.
Det var jo sådan, at i de gode dage, dengang Socialdemokraterne og de borgerlige partier var helt enige om, hvilken politik der skulle føres, kunne vi se, at USA og andre vestlige lande gennemførte en lang række overgreb, førte en lang række krige, som ikke blev ført med det formål at sikre demokratiet, ytringsfriheden osv., men blev ført med det ganske bestemte formål, at man skulle varetage vestlige økonomiske interesser.
Når det handlede om kuppet mod Mossadeqs demokratiske regering i Iran, når det handlede om at vælte en præsident i Guatemala, når det handlede om, at USA videreførte Frankrigs engagement i Vietnam og dermed for alvor fik sat ild i Vietnamkrigen, når det handlede om alle de ting, var det jo indtil langt op i 1970'erne umuligt at få en debat om det.
Men da blev der jo skabt megen mistro og megen mangel på tillid til, at det altid var USA, den vestlige verden, som var de gode og de rigtige.
På den baggrund var det vel også meget naturligt, at da USA lancerede en meget aggressiv politik også kombineret med massiv oprustning i 1980'erne, så kom der en folkelig modstand mod det.
Denne folkelige modstand blev ikke skabt af Sovjetunionen, og jeg tror, at meget få, der var en del af den folkelige opposition mod udviklingen, nærede nogen som helst form for sympati for Sovjetunionen.
Men vi havde den opfattelse, at på den ene side var Sovjetunionen et despoti, der mishandlede sin egen befolkning og undertrykte den østeuropæiske befolkning, og på den anden side havde det hverken evnen eller viljen til at starte en krig mod den vestlige verden.
Der må jeg jo nok sige, at det, der er kommet frem i DIIS-rapporten på det område, vel bekræfter de synspunkter, vi dengang havde, at der altså ikke var en trussel i den forstand fra Sovjetunionen og fra de østeuropæiske lande.
Så det var jo udgangspunktet for, at man kunne føre en kamp, der handlede om, at man ønskede, at det var nedrustning, der skulle på dagsordenen, samtidig med at vi havde en klar politisk linje, der handlede om at alliere os med de kræfter i de østeuropæiske lande, der dér kæmpede for demokrati.
Til allersidst vil jeg sige, at det jo i hvert fald er rigtigt, at Sovjetunionen og de østeuropæiske lande ikke alene brød sammen hurtigere, end de fleste havde forventet, men jo også brød sammen på en langt mere fredelig måde, end man kunne have håbet på.
For nogle af os troede måske en lille smule på visse borgerlige politikeres og ideologers synspunkt dengang, der handlede om, at i Sovjetunionen og Østeuropa var befolkningen simpelt hen så inficeret af forkerte synspunkter på grund af en totalitær tankegang, at det var umuligt at lave om på samfundet.
Det viste sig gudskelov at være forkert, og derfor kan vi så have en diskussion om en afsluttet kold krig i dag.