Brian Mikkelsen (KF), 1999-02-11:
Sagen er jo den, og det er udgangspunktet for forespørgslen, at det er gået den gale vej for kvinder i forskningen.
Kvinder, synes vi i hvert fald, hører til den bedre halve del af befolkningen, men har altså kun 6 pct. af de professorstillinger, der er her til lands.
Og trods en stor indsats på mange forskellige leder og kanter, også hjulpet af den samfundsudvikling, vi er i, er det altså ikke blevet bedre. Som der står rapporten fra Udvalget for Ligestilling i Forskningen, er der ikke noget enkelt svar på, hvorfor så få kvinder bliver forskere.
Men der er en tendens til, kan vi se af andre undersøgelser, at kvindelige kandidater overraskende nok er mere interesseret end mændene i forskning inden for det private erhvervsliv og på sektorforskningsinstitutterne.
Og på baggrund af en undersøgelse på Det Naturvidenskabelige Fakultet på Københavns Universitet kunne man ikke bekræfte hypotesen om, at familier og børn betyder mere for de kvindelige kandidater end en forskeruddannelse. Der var heller ikke belæg for hypotesen om, at kvinder simpelt hen har mindre interesse i at forske.
Hvad er så problemet, og er det så stort et problem?
Selvfølgelig er det et problem, når man går glip af den store halve del af befolkningen, som jo udgør et enormt potentiale, når de ikke får del i de stillinger, der er på universiteterne.
Men vi ved, at med hensyn til deres andel af nyansættelser på et lavere niveau - ved adjunktstillinger, lektorstillinger er det ca. fifty-fifty - er det her hovedsagelig et generationsproblem.
Det er måske ikke så meget et kønsproblem.
Det er jo ligesom ude i det omkringliggende samfund, at hvis man kigger på ansættelser inden for erhvervslivet eller advokatbranchen eller noget i den stil, bliver der ansat flere kvindelige fuldmægtige i advokatfirmaerne end mandlige fuldmægtige, men når man kommer op på partnerniveau, er der flere mænd.
Er det nu en bevidst politik?
Det ved jeg ikke, men det er selvfølgelig et spørgsmål om den samfundstendens, vi lever i, og det valg, man som mand og som kvinde foretager.
Vi er fra Det Konservative Folkeparti imod, at man laver specielle kvoteordninger for kvinder.
Vi tror, at det er en debat, som hører 1960-erne og 1970-erne til, og man gør kvinderne en kolossal bjørnetjeneste, ved at man indfører en sådan kvoteordning.
Udvalgets anbefalinger og forslag synes vi egentlig, for de flestes vedkommende, ser rimelige ud.
Det er jo institutionernes ledelse, der har et ansvar for at sikre ligestillingen, en forpligtelse til at sikre, at de også bliver implementeret på lederniveau, og også at der kommer nogle handlingsplaner for, hvordan man sikrer, at flere kvinder får nogle ledende stillinger ude på institutterne.
Jeg tror, at en af de ting, der virkelig ville være med til at løse problemerne, ville være oprettelsen af en decideret generationspulje.
Der er ikke tvivl om, at det her er et generationsproblem ude på mange af institutterne.
Men det vigtigste i det her ud over en mentalitetsændring, ud over at man selvfølgelig skal sørge for, at der er plads til kvinderne også i forskerverdenen, er altså en anderledes målrettet styrkelse af forskningsindsatsen i Danmark, så der bliver plads til kvinderne også inden for forskerverdenen.
Forskellige undersøgelser viser, hvis man f.eks. sammenligner udgifterne til forskning og udvikling per capita i en række lande, så ligger vi i Danmark klart under gennemsnittet.
Og det er klart, at når vi ligger under gennemsnittet i udviklingsomkostninger, bliver der jo altså ikke så meget plads til nyansættelser og plads i toppen.
Da er det som en åleruse; der bliver færre og færre stillinger, og man er fanget af det, og det vil sige, at der ikke bliver rigtig plads til de nyansatte kvinder, der er.
Vi ønsker derfor en væsentlig styrkelse af forskningsindsatsen i Danmark i de kommende år.
Forskning og fornyelse
spiller en meget vigtig rolle for fornyelsen af vort velfærdssamfund, også for borgernes velfærd, og det er udgangspunktet for en forsvarlig samfundsudvikling.
Samtidig er forskning på et højt niveau blevet en betingelse for uddannelse, produktion og muligheden for at fastholde arbejdspladser i det højteknologiske samfund, vi er på vej ind i.
Vi er i Danmark som et lillebitte land afhængige af, at vi også i fremtiden kan udvikle og anvende nye ideer, men vi står altså ikke, som undersøgelserne viser, særlig stærkt inden for teknologi og forskning.
Den svage forsknings- og udviklingsindsats i Danmark viser sig bl.a. ved, at vi har færre beskæftigede med højteknologisk produktion, og ved at danske forskere og virksomheder tager væsentlig færre patenter hjem end udenlandske forskere og virksomheder.
Det betyder, at vi hele tiden er under pres, og det betyder også, at vor fremtid ligger i en satsning på forskning og dermed på vidensintensiv produktion.
Vi skal satse på højteknologiske og forskningsintensive brancher, og det er blandt de vækstområder, hvor vi skal gå ind.
Hvis man får satset på de områder, hvis man laver en målrettet indsats på forskningen, får ofret nogle flere ressourcer og prioriteret det højere, vil der også automatisk blive mere plads til kvinderne.
De hovedmål, der burde være for en sådan forskningspolitik, er, at der kommer en mobilitet mellem de forskellige forskningssektorer, erhvervslivets sektorforskning og højere læreanstalter.
Når undersøgelsen fra Det Naturvidenskabelige Fakultet på KU viser, at det ikke er børnene, som er årsagen til, at kvinderne ikke får de her stillinger, er det meget interessant, at kvinderne søger hen imod private forskerstillinger, og det er altså vigtigt, der er den her mobilitet mellem de forskellige forskningssektorer. Vi vil have styrket og forbedret forskeruddannelserne, kvalitet skal være nøgleordet, og der skal være konstant evaluering og måling af forskerindsatsen, så man hele tiden får sat skub også i de ældre forskere, så der bliver plads i bunden.
Der skal være mere tværfaglighed, incitamenter til samarbejde mellem offentlig og privat forskning, igen bytte kvinder og mænd imellem med fokus på vidensoverførslen og så det internationale forskningssamarbejde.
Da er det jo nærliggende at tage den pind op, som udvalget anbefaler, altså import af udenlandske gæsteforskere. Afslutningsvis konkluderende: Vi erkender, der er et stort problem her, men vi tror altså ikke på, at man kan lægge billet ind på at sige, at der skal oprettes x antal stillinger til kvinder.
Der skal gives plads i bunden, vi skal have løst generationsproblemet, og så skal der noget samarbejde til mellem den private og offentlige forskning.