Holger K. Nielsen (SF), 2003-06-03:
Jeg er selvfølgelig glad for, at der er interesse for vores parti, men han har nu ikke helt forstået, hvad det drejede sig om, men skidt være med det. Jeg skal egentlig tilstå, at da jeg kom her i morges, var jeg faktisk optimistisk.
Vejret er jo dejligt, og jeg var ude at løbe i morges og havde sendt mine børn i skole og institution.
Jeg var faktisk glad og optimistisk, og statsministeren er jo en nydelig mand, som også Berlusconi siger.
Det er han bestemt.
Men så gik han på talerstolen og åbnede munden, og jeg må indrømme, at så sank temperaturen ganske langsomt; jeg ved ikke hvorfor. Da jeg hørte hr. Jens Rohde, sank den yderligere, da jeg hørte fru Pia Kjærsgaard, sank den endnu mere, og da jeg hørte fru Pia Christmas-Møller, kom den helt i bund.
Jeg kan ikke gøre for det, men sådan var det altså.
Der er noget, man ikke kan, der er altså ting, der er umulige, når man hører så mange floskler, så mange overfladiskheder og en sådan mangel på forståelse af almindelige menneskers problemer i dette land, og en af dem er at fastholde optimismen.
Statsministeren havde nogle betragtninger om børneværelser, og han gjorde sig lystig over, at jeg nævnte børnenes vilkår.
Jeg vil sådan set
anbefale, at han kommer hjem til mig og ser mine børns værelser.
Jeg tror, han ganske udmærket kunne ride ranke med dem, og jeg tror, det ville være sundt for statsministeren at komme ud i virkeligheden.
Et af statsministerens problemer er netop, at han lever i en fuldstændig kunstig virkelighed.
Han lever på de bonede gulve i Statsministeriet, og han er til konferencer og topmøder, så han har mistet forbindelsen til virkeligheden.
Og når han endelig kommer ud i virkeligheden, hvad sker der så?
Jamen det gør han - han tror simpelt hen, at når man sparker straffespark på Brøndby Stadion og har spilledragten og støvlerne på, har man også slips på.
Men det har man altså ikke.
Derfor bliver statsministeren nødt til at komme ud i virkeligheden, for hvis man har den virkelighedsopfattelse, at man tror, at tingene er helt anderledes, end de i virkeligheden er, går det galt på et tidspunkt.
Der er mange, der i tidens løb har troet, at de var Napoleon, men det var de altså ikke, og jeg er altså meget nervøs for, at denne fuldstændig forkerte virkelighedsopfattelse, hvor ministeren lever i Statsministeriet og i den kunstige virkelighed sammen med Berlusconi og hans kone og alle de andre statsledere, han snakker med hele tiden, påvirker ham på en eller anden måde, som må vække bekymring.
På den baggrund er det altså svært at fastholde optimismen.
Jeg synes, det i stedet kunne være godt at få en værdidebat, som hr. Frank Jensen også havde nogle meget væsentlige betragtninger om.
Det er jo desværre umuligt med denne statsminister
, men jeg synes faktisk, det ville være vigtigt, og at man skulle gøre det med udgangspunkt i nogle konkrete ting, som f.eks. børnenes vilkår: at skoler ikke bliver renoveret og manglende plads i daginstitutionerne - alle de ting, der optager befolkningen i dette land, og som den opfatter som væsentlige, men som denne regering i virkeligheden ikke forholder sig til. Vi får en masse dumsmarte bemærkninger fra statsministeren, uden at han forholder sig til de ting, vi tager op.
Når vi diskuterer arbejdsløsheden, hvad er så mantraet for regeringen?
Det er, at det er samfundets skyld, som TV 2 sang, at det er de andres skyld, at det er udlandets skyld.
Der er ikke ret meget reelt i det, men vi må bare konstatere, at sådan er det, og derfor er det svært at bevare optimismen, når man har en sådan holdning til arbejdsløsheden og de arbejdsløse og i realiteten er ligeglad med dem. Statsministeren havde svært ved at forstå, hvad vi mente med en ikkemilitær sikkerhedspolitik.
O.k., det kommer sådan set ikke bag på mig, når man ved, at statsministerens største sikkerhedspolitiske ambition er at kunne spise morgenmad eller frokost med George W. Bush.
Det er jo sandheden, det er det, der styrer denne regering, og selv det er ynkeligt.
Det er jo kun i Det Hvide Hus, han spiser morgenmad.
De virkelig betydningsfulde som Aznar og den japanske premierminister og alle dem, som betyder noget, spiser morgenmad nede på hans ranch i Texas.
Statsministeren har fået spindoktorerne til at give indtryk af, at Danmark er den vigtigste allierede, men vi kan jo se, at alle dem, der virkelig betyder noget, er helt andre steder end i Det Hvide Hus.
Det overlever vi jo nok, men når man har den ambition med sin udenrigspolitik, at det, det drejer sig om, ligesom er at please den amerikanske præsident og at kunne spise morgenmad med alt, hvad dertil hører, med den amerikanske præsident - ja, så kommer det ikke bag på mig, at det er svært at forklare om andre sikkerhedspolitiske visioner.
Helt, helt grundlæggende drejer det sig om, hvorvidt man tror, at der er militære løsninger på den terrortrussel, vi står over for.
Det er det grundlæggende spørgsmål, og det mener den amerikanske regering.
Folkene omkring George W. Bush - Wolfowitz, Perle, Cheney, Rumsfeld - har den grundlæggende opfattelse, at krigen er svaret på terrorismen, og det er det dødsensfarlige ved den nye amerikanske verdensorden, at tærsklen for at indlede en krig er sænket ganske, ganske betragteligt.
Der er behov for et modsvar til den tænkning, og her mener vi, der er muligheder i Europa, fordi Europa har en helt anden tradition for respekt for FN og for international lov og ret end den, der findes i den amerikanske administration i øjeblikket.
Vi er uenige med regeringen, som er villig til at sælge det europæiske samarbejde for at gøre sig gode venner med George W. Bush.
Sådan er det jo, og det er også derfor, statsministeren har nogle problemer med argumenterne for Irakkrigen.
Der kører i øjeblikket en vældig diskussion i Storbritannien.
Cook, Shaw og andre ledende folk i Labourpartiet er oprørte over, at der tilsyneladende er blevet manipuleret med de efterretningsoplysninger, der var grundlaget for krigen.
Det er ikke ligegyldigt, for hvis man læser det formelle grundlag for den danske beslutning om krigsdeltagelsen igennem og kigger beslutningsforslaget igennem, er argumenterne entydigt baseret på masseødelæggelsesvåben.
De er entydigt baseret på FN's resolution, og FN's resolutioner nævner ikke de argumenter, som nu er blevet begrundelsen for statsministeren og for George W. Bush for denne krig.
Der bliver sagt: Det gik jo godt; Saddam Hussein blev væltet, kan vi så ikke være ligeglade med, om man har overholdt reglerne?
Det er dog en mærkelig retsopfattelse, at hvis det går godt, kan man godt bryde reglerne.
Hvis en eller anden mand tager af kassen i sin virksomhed, investerer pengene i aktier, tjener penge på det og lægger pengene tilbage igen, er det gået godt.
Men manden er da lige så meget bedrager af den grund.
Det kan da aldrig nogen sinde
være et argument for at overtræde gældende regler, at det faktisk gik godt.
I og med, at det var en beslutning om at gå i krig, er det altafgørende, at vi får klarhed over, om det skete på et forfalsket grundlag.
Det er man optaget af i Storbritannien.
Der har man en presse, nogle politikere, der tager det her alvorligt.
I USA, hvor der skal arrangeres høringer i senatet om det her spørgsmålet, er den amerikanske presse optaget af det.
Jeg læste en artikel i New York Times her i forgårs, hvor en kendt økonom kører løs på det her og siger, at det er uacceptabelt, at man tilsyneladende er gået i krig på et forkert grundlag.
Det er ikke ligegyldigt.
Til sidst om oppositionen: Statsministeren gjorde sig lystig over en opposition, som han sagde var meget splittet.
Jeg ved det ikke, jeg synes jo trods alt, at vi er enige om én ting: at denne regering ikke er særlig god.
Jeg må så tilstå, at jeg ikke er et sekund i tvivl om, at efter at de forskellige partier i oppositionen hørte statsministerens tale - det være sig Det Radikale Venstre, Kristeligt Folkeparti, SF og Enhedslisten, det være sig Socialdemokratiet - står vi endnu mere samlet, for det var en tale, der var baseret på blokpolitik.
Det var en tale, hvor vi har en statsminister, der ensidigt baserer sit flertal på Dansk Folkeparti.
Det har han ret til, sådan er sammensætningen af Folketinget, javist, javist.
Men det må vi så også tage til efterretning, og det betyder i hvert fald, at der i oppositionen er en klar vilje til at være opposition, og det er ikke det dårligste lige netop nu.