Anne Baastrup (SF), 2003-04-03:
Jeg takker for de forskellige sådan relativt pæne ord, der har været om forslaget.
Jeg deler faktisk ikke den opfattelse, som justitsministeren og hr. Karsten Nonbo har
af, at det går godt. For det første ved vi jo, at man ikke kan få bistand til psykologhjælp, før sagen er taget op i Nævnet vedrørende erstatning til ofre for forbrydelser, og at man sådan har accepteret, at der her for det første er en sag, der er omfattet af Nævnets kompetence, og at det for det andet er en sag, hvor det er nødvendigt med psykologhjælp.
Det er først på det tidspunkt, man kan få udbetalt pengene.
Det, vi jo også ved, er, at det jo ofte er unge mennesker, der ofte udsættes for vold, og unge mennesker er karakteristiske ved, at de meget ofte ikke har ret mange penge.
Det betyder så, at de skal omkring den almindelige sygesikring, og der ved vi også, at den konstruktion, der er lavet i amterne med hensyn til psykologhjælp, er, at hvis man bliver slået ned først på året, så er der penge til støtte i amterne, men sidst på året er der ikke nogen penge tilbage.
Det betyder rent faktisk, at der godt kan gå en rum tid.
Det er for nogen, der bliver udsat for den der fuldstændig uforståelige og overraskende vold, simpelt hen den periode, hvor de så i virkeligheden udvikler sig i en dårligere retning i stedet for i den gode retning som følge af at kunne få snakket tingene igennem og få den umiddelbare krisehjælp.
Det synes vi ikke at man tager tilstrækkelig alvorligt her i Folketinget.
Den anden argumentation for at afvise det her forslag er, at sundhedsmyndighederne hjælper, bistandsadvokaten hjælper, kommunerne hjælper, og jeg skal komme efter dig.
Der er simpelt hen bare så mange mennesker, der så søde at hjælpe.
Problemet er bare det, at man har fået vendt op og ned på sin egen tilværelse, og man står i en situation, hvor man virkelig oplever, at man er totalt uskyldig, man var bare på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt.
Så går man til kommunen, og så siger kommunen: Vi har altså virkelig lavet vores revalideringsregler om nu.
Der er ikke nogen mulighed for at få revalidering.
Der er ikke nogen mulighed for at blive omskolet, for du kan bare tage dig lidt sammen osv.
Kommunerne er presset økonomisk, og man har ikke nogen, der går ind og siger: Nu skal du bare lige høre, reglerne er sådan her.
Så siger ministeren, at sundhedsmyndighederne og praktiserende læger også har en forpligtelse til at vejlede.
Nu har vi fået indrettet centrene for voldtægtsofre, og det er mit indtryk, at de fungerer godt.
Men de andre, de unge mænd, der er foran det forkerte værtshus, er der ikke nogen til at samle op.
Vi har ikke udviklet denne her ekspertise.
Det, vi jo så ved, er, at når man står i en situation, hvor man ikke kan komme i gang med sit studium igen, eller man har mistet sin læreplads, og hvor alting er meget forvirrende for én, så er der bare ikke nogen, der påtager sig arbejdsopgaven at være tovholder, at være den ekspert, der ved, hvad det i virkeligheden er for en kommune, der er ansvarlig for, at man kan få en omskoling eller en revalidering eller noget andet, at man kan flytte derfra, fordi man simpelt hen er bange for at gå rundt på gaden, fordi ens voldsmand måske ser en igen.
Og hvad ved voldsofret også?
At den voldsmand, der får dommen, koster 1.600 kr. om dagen i det lukkede fængsel og 1.100 kr. i det åbne fængsel.
Det, man som voldsoffer oplever, er, at samfundet har penge nok til at betale for den kriminelle, men mig, som får ødelagt mit liv eller i hvert fald i perioder har meget, meget svært ved at komme videre med mit liv, jeg bliver bare henvist til det almindelige sociale sikkerhedsnet.
Og de mennesker, der har været udsat for at være afhængige af det almindelige sociale sikkerhedsnet, ved, at det net er meget stormasket.
Derfor synes jeg altså, at vi bliver nødt til at tage os af den her gruppe af mennesker, der pludseligt, uforudsigeligt, uden egen skyld bliver udsat for en fuldstændig omlægning af deres tilværelse.
Og jeg er altså ked af den her kontante afvisning både af forslaget her og også, da jeg sidst foreslog det, hvor det så var i forbindelse med et forslag omkring Landsforeningen Hjælp Voldsofre.
Det blev afvist, fordi det var en privat forening.
Nu prøver jeg så noget andet.
I Canada har det rent faktisk vist sig, at det kan fungere.
For hvad er det, der er karakteristisk for Den Fri Kriminalforsorgs ansatte?
De kan håndtere samarbejdet med flere forskellige typer myndigheder.
Og de ved præcis, hvordan man ordner det.
Det er simpelt hen reel, god udnyttelse af nogle folk.
De sagsbehandlere, der er i Den Fri Kriminalforsorg,
har fuldstændig styr på deres kalender, og de kan godt indgå en aftale, hvor man kan være alene i venterummet, eller hvor man simpelt hen kommer til med det samme.
Så jeg prøver igen.
Så vælger jeg bare nogle andre modeller.
Men jeg synes altså, det er vigtigt, at vi får sat voldsofrene på dagsordenen.
Ellers bliver det hele tiden som Dansk Folkeparti synes, at de i virkeligheden slet ikke er ofre.
Det er så Dansk Folkepartis opfattelse, at man ikke skal hjælpe, for så får man en position som en, der skal nedvurdere andre mennesker.
Men vi har mennesker, der bliver udsat for en grov, uventet oplevelse, der kan ændre deres liv fundamentalt.
Samfundet prioriterer i højere grad at sætte den, der har gjort det, i fængsel.
Ja, men hvorfor er der så ikke en samlet indsats for den unge mand, der var det forkerte sted på det forkerte tidspunkt?
Vi har lavet det, når det drejer sig om voldtægtscentre.
Hvorfor kan vi så ikke lave det, når det drejer sig om den her gruppe?
Jeg synes altså ikke, at argumentationen mod forslaget er god nok.
Men så må jeg bare prøve på en anden måde, således at jeg måske kan få niveauet for debatten hævet lidt.
Men tak for debatten.