Bertel Haarder (V), 2006-03-28:
Jeg kan i et og alt tilslutte mig, hvad ordførerne for forligspartierne har sagt.
Jeg synes, de har holdt nogle gode taler, de er godt inde i stoffet, men vi har mildest talt også været igennem mange møder og mange debatter.
Det, der står tilbage, er fru Margrethe Vestagers påstand om, at vi lægger en hel masse i ordet »giver« i formålsparagraffen.
Vi har svaret, og vi har skrevet, at det er altså os, der skal udlægge det, vi selv har sagt.
Det betyder, at vi understreger kommunernes og skolernes ansvar for, at eleverne får de kundskaber og færdigheder, der er nævnt, med de begrundelser, der er nævnt.
I dag er det mere svævende formuleret, men nu bliver det mere præcist formuleret.
Så står der »deltagelse« i stedet for »medbestemmelse«.
Det er ganske enkelt en bredere betegnelse, og jeg kan huske, at der var en, som sagde: Deltagelse er jo f.eks. også deltagelse på arbejdsmarkedet, hvorimod man ikke kan lægge samme betydning i medbestemmelse.
Derfor vil jeg starte med at henstille og bede om, at der ikke lægges alt muligt i ændringerne af formålsformuleringen.
Det, der skal lægges i det, er understregningen af, at skolen og kommunen har ansvaret for, at børnene får de kundskaber og færdigheder, som kan give dem ...
og så kommer der fem formål.
Det første er nyt, og det handler om at ruste eleverne til videre uddannelse.
Der er bred enighed i samfundet, blandt organisationerne og også mellem forligspartierne om, at målet er, at 95 pct. af de unge gerne skal have en uddannelse efter folkeskolen, og dette er noget nyt.
Den gældende formulering har rødder tilbage i en tid, hvor folkeskolen blev betragtet som noget afsluttende, fordi de fleste elever ikke fik anden uddannelse end folkeskolen.
I dag er det altafgørende for eleverne og for samfundet, at næsten alle får en uddannelse efter folkeskolen, og det synes vi skal afspejles i formålsparagraffen; derfor dette nye mål.
Og så er der sådan set ikke mere at sige om den nye formålsparagraf.
Der har været stor diskussion om disse nationale obligatoriske test.
Jeg tror, at langt de fleste lærere er tilhængere af test, men der er altså nogle, måske mange, som endnu er bekymrede over, at det er nationale test, og at man kan sammenligne resultaterne med et nationalt niveau.
Det er en bekymring, som jeg tror lærerne står meget alene med.
Jeg er helt sikker på, at forældrene ikke deler den, det kan man jo spore på foreningen Skole og Samfunds syn på sagen, og skolen er altså til for børnenes skyld.
Jeg synes, det er i orden, at man for en sikkerheds skyld lufter bekymringer, og jeg synes i det hele taget, det er i orden, at lærerforeningen fører kampagne for sine synspunkter.
Men på et eller andet tidspunkt synes jeg, lærerforeningen bør acceptere og på et tidspunkt også glæde sig over, at der nu er meget bred enighed om at tage dette skridt ind i skolens fremtid – en fremtid, hvor der absolut ikke er trukket noget fra, når det gælder kreativitet, når det gælder elevernes evne til at samarbejde, når det gælder elevernes uimponerede holdning til deres lærere, og heller ikke når det gælder elevernes utrolige selvtillid.
Danske børn er de mest selvsikre i Europa, og det er fint.
Nu skal vi bare have en skole, som giver dem lidt mere baggrund for selvtilliden; der skal ikke trækkes noget fra selvtilliden.
Disse nye test er ikke noget, der stempler eleverne og gør dem i dårligt humør, fordi de ikke er adaptive.
Der er udfordringer til både stærke og svage elever: Hvis den første opgave kan løses, går man videre til en sværere, og hvis den er for svær, så går man videre til en lettere.
Alle børn får udfordringer, og det vil de synes er sjovt.
Så er der elevplanerne.
Jeg står her med elevplanerne fra Vester Mariendal Skole, og de er jo et godt eksempel.
Det er en skole, der af egen drift har rationaliseret det skriftlige arbejde med elevplaner.
Jeg forstår, at man hvert halve år udfylder disse elevplaner fag for fag.
I nogle fag står der en del, 10-15 linjer, i andre fag står der kun en enkelt linje.
Hvert halve år har man forældresamtaler, og det er antagelig i forbindelse med disse forældresamtaler, at man reviderer den skriftlige elevplan.
Når først det system er kørt ind, er jeg overbevist om, at det bliver en lettelse, og det er jo også det, vi får at vide.
Men i starten kan det selvfølgelig være lidt bøvlet at få det op at stå.
Så vidt jeg kan se, er planerne utrolig edb-baserede på Vester Mariendal Skole, og det er uden tvivl fremtiden, at disse elevplaner bliver edbbaserede.
Jeg har også læst om en kommune, hvor man er online med forældrene.
Det kan jo give lidt mange forældrehenvendelser til lærerne, men vi vil jo gerne have et samarbejde mellem skole og hjem, så det synes jeg også der kan være et spændende perspektiv i.
Kort sagt: Skolen tager nu et skridt ind i fremtiden.
Det er virkelig en forandring, der sker, men der er ikke en eneste af de notoriske værdier, som den danske skole indeholder, der slås af på, og som bliver nedvurderet eller mistet – ingen som helst!
Man siger, at nu bliver der for meget fokus på testresultater.
Fire af de ti test, som alt i alt beslaglægger en promille af elevernes arbejdstid, er dansktest, læsetest, og så er det, jeg spørger: Hvad er ulykken ved, at lidt mere af undervisningen bliver rettet ind på, at eleverne lærer at læse?
Jeg kan ikke forstå, at vi skal tale om test i teoretiske begreber.
Lad os dog i stedet tale om læsetest.
Gør det noget som helst, hvis flere af de børn, som ikke kan læse i dag, takket være øget fokusering på læsetest får lært at læse?
Jeg kan ikke se det.
Og der er jo ikke stor forskel til engelsktesten, som går ud på, at børnene skal blive bedre til engelsk.
Jeg har svært ved at se problemet, for som hr. Martin Henriksen sagde i middags, skal man altså også have lidt tillid til lærerne.
Selvfølgelig kan de det.