runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Svend Heiselberg (V), 1999-01-14:
Da Venstre i flere år har rejst spørgsmålet om en fornuftig aftale om erstatninger ved ekspropriation, er vi tilfredse med, at ministeren på baggrund af den beretning, som et flertal i Folketingets Trafikudvalg blev enige om sidste år, endelig har sat lovforslaget på dagsordenen, således at der kan skaffes anstændige forhold for folk, der skal afstå jord og bygninger til offentlige formål.
Lovforslaget har været til udtalelse hos forskellige organisationer.
Når jeg specielt nævner landbrugsorganisationerne
, så skyldes det, at det jo i reglen er landmændene, der må afgive jord og bygninger ved ekspropriation til det offentlige.
Igennem årene har mange mennesker uforskyldt fået personlige og økonomiske problemer som følge af, at deres ejendomme er pålagt byggelinjer til sikring af nye veje m.v., hvorefter ejendommen er faldet i pris eller er gjort helt usælgelig.
Netop i går kunne man i Aalborg Stiftstidende læse om, hvordan en kreds af borgere i Arden i Nordjylland er kommet i klemme, fordi Banestyrelsen har udskudt en længe varslet ekspropriation, hvor nu elleve familier er bragt i vanskeligheder.
Fire af familierne har allerede købt et andet hus i tiltro til, at den ekspropriation, som man havde varslet, ville blive gennemført.
Men pr. fax fredag eftermiddag, kl. l5.07 tror jeg det var, indløb der en melding fra Banestyrelsen om, at man nu har man udskudt ekspropriationen på ubestemt tid. Sådan kan man jo ikke behandle mennesker, og vi er også nødt til at sige til Banestyrelsen, at den fremgangsmåde, som man vælger her, kan vi slet ikke acceptere.
Det er selvfølgelig en sag, som vi vil tage op i udvalget.
Men ellers vil Venstre støtte lovforslaget.
Dog vil vi i udvalget prøve at få nogle ændringer ind i selve loven, og det drejer sig først om § 3, stk. 3, hvor der er foreslået, at en landinspektør, der er udpeget til at bistå kommissionen, kan deltage ved såvel taksationskommissionens som overtaksationskommissionens behandling af en sag.
Her er Venstre ikke enig.
Vi mener ikke, at en landinspektør kan deltage i anden instansbehandling af en sag, hvis han har bistået ved første instans.
Endvidere er det vores opfattelse, at vejloven, § 69, stk. 2, bør præciseres, således at der altid skal betales erstatning, når en ejendom, herunder en landbrugsbedrift, får driftsmæssige gener som følge af ændringer i adgangsforholdene mellem forskellige dele af ejendommen.
Endelig bør man overveje, at repræsentanter for dem, der bliver eksproprieret - og det kan være grundejerforeninger, og det kan være repræsentanter for en større kreds af borgere - kommer til at sidde med i det udvalg, hvor der sidder jurister og skal tage stilling til den erstatning, der skal udbetales.
Men der er nogle ting, som vi vil tage op i udvalget, og ellers mener vi, at ministeren er kommet godt af sted med lovforslaget.
Carsten Koch (S), 1999-01-14:
Til fru Gyda Kongsted, som er utryg ved, at vi bruger udtrykket »snarest efter«
: Lad os nu se, og lad os så tage det op, hvis det viser sig, at det skulle medføre nogen som helst form for misbrug af tankegangen.
Amterne, de ansvarlige, kan jo også læse forligsteksten, så jeg vil lægge op til, at vi følger udviklingen nøje, og så kan vi se, om der er behov for at gribe ind.
Med hensyn til hr. Frank Aaens spørgsmål: Ja, vi kan nok ikke blive meget uenige om det grundlæggende princip om, at det er det offentlige sygehusvæsen, vi har baseret behandlingen på, og det er det, der skal leve op til principperne.
Og så har jeg sagt, at der er altså sådan en lille ventil, som man kan opfatte på den ene eller den anden måde.
Men med hensyn til spørgsmålet om de tilfælde, hvor en patient kan behandles i udlandet for en eller anden sygdom, som man af den ene eller den anden grund ikke kan behandle for herhjemme i det offentlige sygehusvæsen: Der vil det jo være sådan, at amterne har henvisningsretten og -pligten allerede under behandlingen, inden det er kommet ind i Sundhedsstyrelsens regi.
Og det vil sige, at findes der et privat sygehus, der kan tilbyde den pågældende behandling, og der ikke er muligheder for at gøre det i det offentlige, jamen så henviser amterne jo til det.
Så er der jo allerede henvist dér.
Så derfor har jeg meget svært ved at tænke mig en model, hvor amterne ikke gør det.
Findes der et sygehus, der kan foretage den pågældende behandling, og amterne ikke henviser, så kommer det i anden omgang ind i Sundhedsstyrelsen, som jo også har oversigten over og følger med i, hvilke behandlinger
der er rundt omkring i den del af verden, hvortil vi normalt henviser patienter.
Og i de tilfælde vil Sundhedsstyrelsen også kunne henvise.
Så hvis der eksisterer et sygehus i udlandet eller en behandling i udlandet, som kan gå ind, i stedet for at man skulle behandle herhjemme, så bliver man behandlet i udlandet.
Jamen altså, hvis det er sådan, at man ikke kan og man er forpligtet til at give den pågældende behandling, jamen så må amterne jo selv henvise.
Derfor er det en ordning, som i realiteten efter min opfattelse i alle tænkelige tilfælde må siges at være overflødig, og derfor har jeg meget svært ved at se, hvad der skulle være problemet i forhold til det her.
Det er ikke sådan, at man begynder at indføre en eller anden form for ordning, hvor man nu kan tage af sted til selvvalgte steder på eksotiske klinikker rundt om i verden og så få pengene sendt med.
Det er altså ikke det, der er tilfældet.
Frank Aaen (EL), 1999-01-14:
Ja, vi bliver jo nok ikke enige, og jeg skal ikke trække det meget i langdrag, men bare sige, at det sådan set er matematik i første klasse, at når man gennemfører en udvidelse på et område, og det gør man ved at gennemføre en behandlingsgaranti for visse sygdomme, og man ikke samtidig putter flere ressourcer ind i systemet, så betyder det, uanset hvad man vil sige, længere ventetider på andre områder.
Det er sådan set noget, man lærer i 1. klasse, et regnestykke nogenlunde af den art.
Om privatisering vil jeg sige, at princippet må være, at det offentlige skal leve op til de garantier, vi politisk beslutter, og i samme øjeblik man laver kattelemmen med privatiseringen, er man med til at lave en glidning, som vi er alvorligt bange for på sigt kan bringe os meget langt væk fra de principper, vi i dag har i det danske sundhedssystem.
Så vil jeg gerne bede ministeren om yderligere at få en uddybning, og det kan godt være skriftligt, med hensyn til ansvaret for folk, der bliver henvist til et privat hospital, til udlandet, til et andet amt.
Jeg troede faktisk som udgangspunkt, at det var det amt, der henviser, der har ansvaret helt ud i sidste led; men det må vi jo så have afdækket skriftligt. Og så glemte ministeren et enkelt svar.
Er det ikke rigtigt, at vi i dag har et behandlingssystem, hvor folk henvises efter behov og får plads uanset pengepungens størrelse, og med den lov, der her lægges op til, kan det være sådan, at når man ikke kan henvise, f.eks. fordi et hospital er for dyrt? Så får folk pengene i lommen, og så er det dem, der har råd til selv at putte andre penge oveni, der kommer foran på ventelisten, altså at det fremover bliver sådan i Danmark, at de, der har flest penge, kan komme øverst på ventelisten.
Gyda Kongsted (V), 1999-01-14:
Jeg takker for ministerens beroligende tilkendegivelse
angående udtrykket »snarest efter«.
Så vil jeg bare sige, at som gammel, erfaren advokatsekretær kender jeg altså også godt fortolkningen af »snarest efter«.
Der er »straks« og »snarest efter« og »snarest belejligt«.
Og »snarest efter« går mere inden for en måned, end det går inden for en uge.
Når nu vi er enige i, at vi vil godt have gjort det hurtigt, så mener jeg ikke, der kan være noget problem i det; så kan vi skrive senest inden en uge eller sådan noget.
Men jeg føler mig lidt utryg ved det dér »snarest efter«.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1999-01-14:
Som det har været sagt før, er lovforslaget jo en udmøntning dels af åbningsdebattens vedtagelse af V 2 og dels af den opfølgning, der var i finanslovforliget for 1999, som CD er en del af, og det giver så patienter med livstruende sygdomme en ret til behandling uden unødig ventetid.
Nu skal man jo være lidt forsigtig med garantier, men her er det Sundhedsstyrelsen, der fastsætter den maksimale ventetid for den enkelte behandling, og kan et amt så ikke overholde den, bliver amtet forpligtet til at anvise et andet sygehus inden for den fastlagte frist.
Og her drejer det sig ikke alene om et andet offentligt sygehus, men som noget nyt også om et privatejet sygehus.
Og kan det heller ikke lade sig gøre, eller kan behandling ikke finde sted her i landet, henvises der så til behandling i udlandet, og i sidstnævnte tilfælde skal spørgsmålet afgøres af Sundhedsstyrelsen, hvilket vi synes er helt rimeligt.
Med lovforslaget er der så taget et første skridt, kan
man sige, inden for det, der hedder materielle patientrettigheder, noget, man ellers har været meget forsigtig med, fordi det er omkostningstungt
Men for CD's vedkommende må udviklingen meget gerne gå videre i den retning.
I lovforslaget er der også anført en række forbehold for de hændelser, der kan komme i vejen for en overholdelse af garantien inden for fristen.
Det kan være forhold hos patienten, som kræver yderligere undersøgelser, eller det kan være patientens eget ønske om at blive behandlet på et andet sygehus end det, der er blevet anvist.
Og udgifterne skal som hidtil afholdes af bopælsamtet, og har patienten fået anvist et andet sygehus her i landet eller i udlandet, afholder bopælsamtet derudover udgifterne til ophold og befordring, og det synes jeg er fint.
Og det er et meget varmt emne, men hvis man er en opmærksom læser af de forskellige tidsskrifter, der kommer, kan man se, at det jo er noget, der også udvikler sig i resten af Norden.
Jeg tror nok, Norge og Sverige er de lande, der er længst fremme her, og særlig Norge, hvorimod man er mere forsigtig i Finland.
Så det er et af de første spæde skridt, og det er * da principielt.
Og det er da også i det lys, jeg synes man
skal se det, og det er jo præcis det, der har været den skrue, hvorom debatten har drejet sig: at man nu tager hul på det, hvor det ikke er så vigtigt for politikere.
Det er i hvert fald ikke vigtigt for den patient, der skal behandles, om patienten bliver behandlet offentligt eller privat; bare behandlingen sker inden for den frist, som Sundhedsstyrelsen har fastsat som den maksimale frist for en sufficient behandling.
Det er vel det vigtigste for patienten.
Og så går jeg ud fra, at man herhjemme efterhånden også opbløder de stive politiske grænser, så vi kan få det maksimale ud af det samlede sundhedsvæsen, vi har i landet.
Inge Refshauge (DF), 1999-01-14:
Da Dansk Folkepartis ordfører på området, fru Birthe Skaarup, ikke er til stede, vil jeg forsøge at fremlægge vores synspunkter om lovforslaget:
Den ændring, som der nu lægges op til med dette forslag, er en del af finanslovaftalen.
Men samtidig er det en del af det forslag, som blev vedtaget enstemmigt i forbindelse med åbningsdebatten i oktober sidste år.
Og yderligere er det en del af Dansk Folkepartis forslag, som blev vedtaget før sommerferien sidste år, som blev bakket op af et enigt Folketing, og som lød således: Sygehusene skal fungere bedre, og ventelisterne skal ned.
Det er positivt, at vi nu er nået så langt, at Folketinget har erkendt, at sygehusvæsenet ikke har fungeret godt nok, og at ventetiderne for at komme i behandling eller til operation og efterbehandling for en livstruende sygdom har været for lange.
Derfor vil ethvert tiltag på dette område, som kan sikre og forbedre patienternes behandling, få Dansk Folkepartis fulde støtte.
Nu skal der så indføres maksimale ventetider, såfremt der er tale om en livstruende kræft- eller hjertesygdom, og amterne skal straks bekræfte, om den maksimale ventetid kan overholdes både med hensyn til behandling og efterbehandling.
Det er naturligvis et positivt element, at såfremt denne ikke kan overholdes, skal patienterne henvises til et sygehus i en anden amtskommune, til et privathospital eller til et sygehus i udlandet.
Og det er helt tydeligt, at der nu må finde et yderligere samarbejde sted amtskommunerne imellem, for at de kan leve op til målsætningerne, og kan de ikke det, skal Sundhedsstyrelsen foretage en yderligere visitering og finde et behandlingstilbud enten her i landet eller i udlandet og enten på et offentligt sygehus eller på et privathospital.
Den yderligere udbygning af forslaget går så ud på, at patienten får mulighed for selv at finde et sygehus, såfremt hverken Sundhedsstyrelsen eller amtskommunen har mulighed for at tilbyde behandling, og at patienten så har ret til at få et tilskud til behandlingen.
De økonomiske konsekvenser af forslaget er, at det er bopælsamtskommunen, som i alle tilfælde skal afholde udgifterne til behandling, samt at amtskommunen skal betale et eventuelt gebyr til Sundhedsstyrelsens sagsbehandling.
Der skal ikke herske nogen tvivl om, at ethvert tiltag, lille eller stort, som går i retning af forbedringer af patienternes fundamentale rettigheder, f.eks. ved, at de får ret til undersøgelse og behandling af livstruende sygdomme inden for rimelige tidsfrister, får Dansk Folkepartis fulde støtte.
Netop fordi behandlingsgarantien er et skridt i den rigtige retning, kan vi naturligvis støtte lovforslaget og den videre udvalgsbehandling, for det er nødvendigt, at vi hele tiden sikrer og forbedrer kvaliteten af den behandling, vi tilbyder landets patienter.
Gyda Kongsted (V), 1999-01-14:
Denne ændring af lov om sygehusvæsenet er en udmøntning af den del af finanslovaftalen for 1999, der er indgået mellem regeringen, Venstre, Det Konservative Folkeparti, CD og Kristeligt Folkeparti, og omhandler en behandlingsgaranti for patienter med visse livstruende sygdomme.
Det er jo en falliterklæring på den ene side med sådan en lovændring.
Men på den anden side er det godt for disse patienter, at de nu får sikkerhed for en hurtig behandling.
Og som noget vigtigt nyt gives det offentlige en direkte pligt til at henvise og betale for behandling på et privat sygehus, såfremt det offentlige ikke selv inden for en af Sundhedsstyrelsen nærmere fastsat frist kan behandle patienten.
Sundhedsstyrelsen får herudover funktion som en yderligere visitationsmyndighed.
Det vil i alle tilfælde være patientens hjemamt, der skal afholde udgifterne til behandlingen, uanset om det er på eget sygehus, et andet amts sygehus eller et privat sygehus.
Det gælder også, såfremt behandlingen vil skulle foregå i udlandet, dog ikke i f.eks. USA eller Australien og lignende, idet det ville medføre unødvendige store ekstra rejse-/opholdsudgifter for det offentlige.
Begrebet livstruende sygdom er et meget vidt begreb, og der har da også været rejst kritik netop omkring dette punkt.
Men ved at tage fat på områderne: hjertesygdomme og kræftsygdomme, såsom bryst-, lunge- og tarmkræft, er der taget et vigtigt skridt på vejen i den rigtige retning.
Venstre vil dog gerne henlede opmærksomheden på de enkelte bestemmelser i bemærkningerne til den nye § 5 d, hvor der i andet afsnit står: »Det betyder, at bopælsamtskommunen snarest efter henvisningen af en patient, typisk fra en praktiserende læge, skal bekræfte, at den kan opfylde den maksimale ventetid ..«.
»Snarest efter«
er et noget videre begreb end det, der rent faktisk står i finanslovaftalen for 1999, hvor der står: »Amtet skal derfor inden én uge efter henvisningen fra den praktiserende læge bekræfte, at det kan opfylde garantien og give patienten en dato for forundersøgelsen.« Venstre går ud fra, at ovennævnte mere er en skrivefejl
fra ministerens side, således at dette efterfølgende vil blive rettet i overensstemmelse med den indgåede aftale. Venstre kan derfor tilslutte sig lovforslaget.
Arne Melchior (CD), 1999-01-14:
Jeg skal ikke forlænge debatten unødigt og takker for svaret.
Men det viser jo svagheden i, at denne hensigt altså nøjes med at være en hensigt.
Det er det, man også ofte i det politiske liv kalder politiske løfter, men som selvfølgelig altid kun er hensigtserklæringer, og når de ikke kan opfyldes, har man egentlig ikke forbrudt sig alvorligt.
Det skal ikke være en aktuel tale om de almene politiske forhold, men jeg kan ikke forstå, hvorfor ministeren ikke vil lovfæste, at disse indfrielsesregler skal gælde, også når der ikke foreligger byggelinjer, altså ude i det åbne land.
Da det er ministerens og regeringens hensigt, at sådan skal det være, kan vi lige så godt få det ind i loven.
Jeg anmoder fortsat om velvillig overvejelse af denne idé.
Helge Mortensen (S), 1999-01-14:
Jeg vil gerne hilse dette forslag velkommen.
Jeg tror, at det er et rigtigt bud på en fornyelse af et område, som i øvrigt ofte igennem de senere år har været diskuteret her i Folketinget.
Trafikministeren nedsatte i 1997 et udvalg til at gennemgå og kulegrave hele forholdet omkring det offentliges byggeaktiviteter, om problemerne, når man trækker byggelinjer ude i landskabet, og ligeså de høringsinstanser, der er i samme forbindelse.
Udvalget kom sidste år med en betænkning, og forslaget her ligger tæt op ad udvalgets anbefalinger og forslag.
Jeg vil gerne koncentrere mig om de tre hovedområder, der er i forslaget.
For det første at man for fremtiden kun har love, der gælder 10 år; derefter er det statens opgave at få fornyet disse anlægslove, disse byggelinjer, der er i landskabet.
Vi har eksempler på meget gamle byggelinjer, der er trukket.
Jeg tror, at det var i Randers ved ringvejen, hvor man i over 50 år havde en byggelinje, og hvor man altså ventede så lang tid, før man realiserede projektet.
Nu bliver det en 10-års-periode; derefter skal anlægget prøves på ny, og de lodsejere, der er i området, får så på ny en bekendtgørelse og igen en mulighed for at benytte sig af retten til at få deres situation prøvet af med hensyn til eventuel ekspropriation.
Det næste område har netop noget med det at gøre, og det er, at der nu åbnes mulighed for en forlods overtagelse af ejendommene, også hvis det er private og sociale årsager, der begrunder dette.
Tidligere, kan man sige, har det jo været strengt erhvervsmæssigt, retten til eller muligheden for at kunne udnytte området i en byggelinjezone.
Nu bliver det også private, der kan bruge den mulighed, hvis de har grunde hertil.
Det er i øvrigt et princip, som vi kender fra den nyere lovgivning omkring planerne Odense-Svendborg, omkring Holbæk-Vig og også i Jylland, og det er de principper, som trafikministeren nu vil føre videre med denne lovgivning til at gælde alle anlægsarbejder.
Det hilser vi meget velkommen.
Det sidste, jeg gerne vil understrege ved loven her, er høringsproceduren.
Det er jo sådan, at der har været vidt forskellig praksis for den høringsprocedure, der har været.
Man kan sige, at der har været gode eksempler, og der har været tilfælde, hvor man slet ikke har opdaget noget.
Det er disse principper, som ministeren nu vil gøre til en generel regel og gøre det på en måde, så Vejdirektoratet og Banestyrelsen får nogle regler at føre sådanne høringer igennem på.
Dette hilser vi meget velkommen.
Det er i sig selv en stærk opkvalificering af det arbejde, som skal gennemføres af ministeren og af Folketinget, når nye anlægslove skal vedtages. Sluttelig bemærker jeg, at miljøministeren optager forhandlinger med kommunerne om at få disse regler til at smitte af også på de kommunale og amtskommunale områder.
Anders Samuelsen (RV), 1999-01-14:
I Det Radikale Venstre er vi meget enige med forslagsstillerne i, at det er yderst vigtigt, at der løbende foregår en debat om, hvordan det praktiske sociale arbejde udføres, og hvordan det kan gøres bedre.
Det er derfor vigtigt, at der er en fortsat diskussion af det sociale arbejde, så vi ikke som politikere forfalder til at tro, at alt er i den skønneste orden.
Det er debatten, og det er de kritiske spørgsmål, der skaber en udvikling og forhåbentlig også nytænkning.
Det er råd, som i det store og hele varetager de samme funktioner, som forslagsstillerne fra SF forestiller sig at et overordnet socialpolitisk råd skal varetage.
Et aktuelt eksempel er Børnerådet, der i høj grad deltager i debatten om børns vilkår, og som efter min mening udfylder en fin opgave.
Samtidig kunne man frygte, at et overordnet råd som her foreslået blot ville blive et organ uden den fornødne kontakt til den virkelighed, hvor det sociale arbejde finder sted.
Man kunne også frygte, at et sådant råd kom til at overlappe i forhold til allerede eksisterende initiativer på det sociale område. Men det er klart, at Det Radikale Venstre er parat til at diskutere, om der skulle være enkelte områder, hvor der kunne være behov for at oprette nye råd.
Det Radikale Venstre hilser blandt andet derfor også socialministerens forslag om en nedsættelse af et ressourceråd meget velkommen.
Men nedsættelsen af et helt overordnet socialpolitisk råd kan Det Radikale Venstre ikke støtte, og jeg skal på den baggrund afvise forslaget.
Erik Larsen (V), 1999-01-14:
Lovforslaget her er jo en konsekvens af aftalen om finansloven for 1999, og Venstre kan støtte lovforslaget.
Der kunne selvfølgelig også i forbindelse med et sådant lovforslag, hvor man lader kommunerne betale 100 pct. af omkostningerne efter 52 uger, knytte sig nogle betænkeligheder til, hvordan det kunne virke for visse persongrupper, som bliver ramt af sygdom.
Men da kommunerne jo kompenseres for udgifterne via DUT-princippet, mener vi ikke, at de problemer, man i den forbindelse kunne frygte, vil opstå.
Vi synes som sagt, at lovforslaget har nogle gode og menneskelige perspektiver, som vi gerne støtter, og jeg skal meddele, at Det Konservative Folkeparti også kan støtte forslaget.
Villy Søvndal (SF), 1999-01-14:
Der er ingen tvivl om, at der, som hr. Anders Samuelsen antyder, har været den type af overvejelser, men det interessante er jo så, at man samtidig med det har en række af forskønnelsesråd og udvalg siddende, der tager stilling til helheden.
For hvad nytter det at forskønne en del
, hvis helheden i øvrigt er grim?
Jeg skal bare runde af med Venstre og sige, at jeg har med meget stor interesse læst Venstres historie.
Og jeg mener ikke, det er historisk korrekt, når fru Tove Fergo siger, at Venstre altid har været optaget af velfærdssamfundet.
Det er rigtigt, at Venstre i sin start var optaget af et opgør med Det Konservative Folkeparti.
Hørup udtrykte det på den måde, at noget af det værste, han vidste, var de riges sammenrotning mod de fattige.
Det var derfor, konflikten var så voldsom mellem Venstre og De Konservative, som hed Højre dengang.
Men Venstre er jo som bekendt ikke længere i et modsætningsforhold til De Konservative, og det er formentlig en historie om, hvordan politiske partier udvikler sig væk fra det, de engang var.
Og så har Venstre haft en periode, hvor man aktivt bekendte sig til minimalstaten.
Så Venstre tager jo nogle ordentlige herresving i den her diskussion.
Anders Samuelsen (RV), 1999-01-14:
Jeg kan ikke lade være med at bemærke, når nu forslagsstilleren inddrager Kosmetikrådet som et eksempel på, at vi også godt kunne have et overordnet socialpolitisk råd, at det egentlig underbygger den argumentation, som nogle af ordførerne har brugt.
Der er jo en grund til, at man ikke har proppet Kosmetikrådet ind under et overordnet råd til Danmarks generelle forskønnelse, netop fordi de kan koncentrere sig om et område, på samme måde som børneråd og andre råd kan gøre det.
Tove Fergo (V), 1999-01-14:
Jamen Venstre har da altid været tilhænger af velfærdssamfundet.
Det, at de brede skuldre bærer, det, at vi i fællesskab støtter og hjælper og er med til også via skatterne at finansiere et samfund, der kan hjælpe de svage, er der ikke noget nyt i.
Det har Venstre altid ment helt fra vores grundlæggelse af, dengang vi var et protestparti mod Højre.
Så det skal vi lige slå fast.
Grunden til, at vi så ikke kan støtte et socialpolitisk råd nu, er, at vi gerne vil lægge vores kræfter, som jeg sagde, i det arbejde, der nu skal foregå gennem de penge, vi har fået sat af i satspuljeforliget og finansloven.
Her vil vi gerne se: Hvor langt kan vi komme ad den vej?
Hvilke udspil kommer der fra ministerens side?
Så kan vi jo så se, hvad der sker efterfølgende.
Men det er det, der har førsteprioritet for vores vedkommende.