Kim Behnke (FRI), 2000-05-17:
Efter vores mening i Frihed 2000 havde regeringen ikke behøvet at fremsætte lovforslag nr. L 288.
Regeringen havde heller ikke behøvet at fastsætte en afstemningsdato om at opgive den danske krone til den 28. september i år.
Efter vores opfattelse har danskerne et par gange taget stilling til, om vi skal deltage i Den Økonomiske og Monetære Union, og svaret fra den danske befolkning har begge gange været, at det ønsker man ikke. Men nu er projektet sat på skinner.
Der skal stemmes den 28. september, og selv om vi kigger på det her fra maj, så vil det naturligvis være sådan, at der kan ske ganske meget i løbet af sommeren.
Vi ser nemlig i øjeblikket en udvikling
omkring økonomien i Euroland, der klart dokumenterer, at der ikke er nogen saglige argumenter for, at Danmark skal deltage.
Så hvis vi starter med at diskutere, om det overhovedet er fornuftigt at komme med, så mener vi ikke, der er noget som helst, der indikerer, at det vil være en fordel.
Tværtimod er der store problemer med at holde sammen blandt de ll nuværende eurolande, og der bliver endnu større problemer, når man vælger at tage Grækenland med, der har store interne økonomiske problemer.
Derfor var det jo interessant, at man selv satte det succeskriterium, at euroen konstant skulle være mere end 0,9 dollar værd.
Og vi kan jo konstatere, at euroen indtil flere gange har ligget lavere.
Derfor må man jo konstatere, at det værste skrækscenario, nemlig at euroen skulle blive karakteriseret som en junkvaluta, som det hedder på nudansk, er sket fyldest. Hvorfor i alverden skal Danmark tilslutte sig så ustabil og dårlig en valuta?
Ja, der bliver fra tilhængernes side hævdet, at der er store fordele for Danmark ved at deltage i euroen.
Vi læste med stor interesse i foråret 1997
Det Økonomiske Råds halvårsrapport.
På daværende tidspunkt blev det i den konkluderet, at hvis man skulle forestille sig, at Euroland skulle være en succes, så var det afgørende med stabilitet i ØMU'en; det var afgørende, at alle landene havde styr på deres økonomi osv. Der blev altså opstillet en række kriterier, som skulle være opfyldt, hvis det skulle være en god idé at tilslutte sig.
Men det, der var den interessante konklusion fra vismændene i foråret 1997, var, at det for Danmarks vedkommende ville være langt det klogeste at vente og se, og det er lige præcis det, vi skal tage stilling til i dag.
Er det nu klogt, at Danmark i efteråret 2000 vedtager lovforslag nr. L 288 og opgiver den danske krone?
Er det et klogt tidspunkt at gøre det på?
Svaret er nej, for Danmark står i den mest fordelagtige af alle situationer.
Vi kan nemlig vente.
Vi kan vente til ind i 2001, når sedler og mønter er blevet distribueret i de 11 eurolande, og se, om det overhovedet virker.
Derefter kan vi se, hvordan den økonomiske udvikling i øvrigt går i Euroland, og vi kan sagtens vente til 2002-03 - og efter vores mening både 5 og 10 år - med at se, om det overhovedet virker.
Langt de fleste historiske eksempler på valutaunioner er jo braset sammen, og det vil da være dumt af Danmark at deltage i et projekt, hvor der er risiko for, at det braser sammen.
Og alle fordelene, der skulle være ved sikring af den danske krones kurs osv., har vi jo med de nuværende aftaler mellem Danmark og eurolandene.
Så vores anbefaling er, at vi venter og ser.
Ikke fordi vi har mangel på mod, men hvis vi skal tage stilling, så vil vores anbefaling ganske naturligt være, at vi ikke skal deltage i Euroland, for vi ønsker ikke at opgive den danske krone.
Vi ønsker ikke, at der, næste gang der skal væves nye gobeliner til Riddersalen her på Christiansborg, skal væves en gobelin over dengang, da man traf den katastrofale beslutning at opgive den danske krone.
Grundene til, at vi ikke vil være med, er ikke kun økonomiske.
Det er, fordi vi simpelt hen er modstandere af den politiske union.
Det er vi, fordi vi er liberalister, det er vi, fordi vi ønsker et Europa med selvstændige nationer og ikke et Europa med bånd på de enkelte lande.
Kendsgerningen er den, at hvis euroen skal blive en succes, så siger alle de kloge hoveder, der udtaler sig i øjeblikket, at det så er nødvendigt med øget politisk integration i Europa og blandt eurolandene, og vi ønsker ikke at være en del af en øget politisk integration. Tværtimod er det vores opfattelse, at Danmark skal benytte de igangværende forhandlinger om en såkaldt Nicetraktat til at få rullet Unionen tilbage - ikke at få mere Union.
Nu er det jo altid interessant, hvad vismændene, Det Økonomiske Råd, kan sige i foråret 1997, men langt mere interessant er det selvfølgelig, hvad de siger i dag, hvor vi står foran en folkeafstemning, og det, som vi har fået at vide i dag, er, at der ingen væsentlige økonomiske fordele er for Danmark ved at deltage i Euroland.
Og vi synes faktisk, at det er prisværdigt modigt, at Det Økonomiske Råd til trods for regeringens anbefaling osv. har turdet melde så klart ud, og derfor er vi meget tilfredse med, at der er kommet den melding lige præcis i dag.
Men hvad er det ellers, vi har foran os?
Ja, vi har en integration i Euroland, som betyder, at det ikke kun er et spørgsmål om, at den danske krone ikke længere eksisterer.
Næh, spørgsmålet om at føre en selvstændig finanspolitik vil være en saga blot, og spørgsmålet om at føre en selvstændig skattepolitik vil være en saga blot.
Der er stærke kræfter i eurolandene, der arbejder for, at man skal have en fælles skattepolitik.
Danmark har det lidt naive synspunkt, at bare vi kan få de andre lande til at hæve deres skatter, så vi ikke selv behøver sænke vores, så går det jo nok, men det er bestemt ikke sikkert, at det er det, der bliver resultatet.
I øvrigt er det en ulempe, hvis man totalt integrerer og udligner skatterne mellem de enkelte lande, for der er så mange politiske og kulturelle grunde til, at der er forskelle, ikke mindst arbejdsmarkedsmæssige grunde.
Og dér er det jo så, at vi kommer ind i den fase, hvor også dansk arbejdsmarkedspolitik bliver en del af Unionen, ikke direkte i form af traktatfaste tekster, men indirekte, fordi vi vil være tvunget til at føre en bestemt politik.
Vi skal have friheden til som et land, der står uden for Euroland, at have muligheden for at føre en selvstændig finanspolitik, en selvstændig skattepolitik.
Selv om vi i
Frihed 2000 bestemt ikke er enige i den skattepolitik, der ofte føres her i Folketingssalen, så er det dog trods alt stadig væk en dansk beslutning og ikke en beslutning, som vi bliver tvunget til som følge af deltagelse i Euroland.
Når det så bliver sagt, at det er vigtigt for Danmark at være med ved bordet, så har vi simpelt hen den opfattelse i Frihed 2000, at det bord ønsker vi ikke at sidde ved.
For ved at komme til at sidde ved det bord legitimerer vi hele ideen om, at man skal lave den totale integration af økonomi, skatter og politik i Europa. Bevares, de 11 nuværende eurolande har truffet en beslutning om at opgive deres nationale valutaer.
Det har vi ingen indflydelse på.
Vi beklager, at de har truffet den beslutning, og vi kan så i hvert fald i det mindste lade være med selv at deltage i projektet.
Vi mener, at det spørgsmål, som er taget op i lovforslaget, nemlig deltagelse i en fælles valuta, langtfra er dækkende for det spørgsmål, som danskerne skal tage stilling til.
Det er nemlig ikke kun et spørgsmål om at deltage i en fælles valuta, for det er et spørgsmål om, at vi skal opgive vores nationale valuta.
Men det er jo ikke kun det, der kommer til at ske.
Næh, det er et gigantisk projekt, som vil koste det danske samfund kæmpeudgifter i milliardklassen. Hvor skal de penge tages fra?
Ja, det er altså et velfærdstab, vi påfører os selv helt unødvendigt.
For alle de omstillingsomkostninger behøver vi ikke, hvis vi bevarer den danske krone.
Til sidst skal jeg sige, at vi senere fremsætter et forslag om, at vi den 28. september ikke kun tager stilling til det spørgsmål, som regeringen vil have danskerne til at svare på, nemlig om vi skal opgive kronen.
Vi mener faktisk, at det bør være sådan, at det, danskerne tager stilling til, er alle de fire forbehold. For det, der skete ved det nationale kompromis i 1992, det, der skete, da den danske regering bad om mødet i Edinburgh, det, der skete ved folkeafstemningen i 1993, var faktisk, at det var en samlet pakke, der blev præsenteret for den danske befolkning.
Derfor finder vi det utiltalende, når man nu tager et enkelt element ud.
Vi tror nemlig ikke på det, der er blevet sagt i dag om, hvornår vi næste gang skal stemme.
Vi er overbeviste om, at det her bare er én ud af fire skiver på en salami, hvor der er nogle, der allerede har besluttet sig for, at hele salamien skal væk.
Så vi vil indstille lovforslaget til forkastelse.