Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-10-07:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for debatten indtil dette øjeblik.
Det har været en meget speciel debat i dag.
Man opererer jo med et folkeligt udtryk, der hedder: Dér slap katten ud af sækken.
Og det er ikke hver dag, der er mindst to katte, der slipper ud: Venstres skatteovervejelser og Dansk Folkepartis menneskesyn.
Jeg vil ikke sige, det har været en god dag.
Men det har været en dag, der har bragt en noget større klarhed over, hvor det egentlig er, de forskellige partier står, og det mener jeg politik har godt af.
Jeg vil starte lidt, hvor vi sluttede i første runde, og sige tak til fru Helle Degn, som gjorde opmærksom på det nødarbejde og de nødarbejderes store indsats, som vi jo ser overalt i verden.
De repræsenterer Danmark på en fantastisk flot og ægte måde.
De sætter liv og lemmer på spil for en sag og for et menneskesyn, som de fleste af os herinde heldigvis deler. Uanset om det nu er i Østtimor eller i Bosnien eller på den øvrige del af Balkan, ser vi danske nødhjælpsarbejdere
, som vi kun kan være stolte af, og som vi kun kan tilslutte os en tak til.
Det bekræfter mig altså også i, at den danske befolkning og det danske folk ikke er en indadvendt stamme med ritualer og fremmedfjendskhed, der betyder, at hvis et menneske fra en anden stamme kommer på besøg, går man i panik og er intolerant.
Hr. Hans-Pavia Rosing talte om renoveringsarbejdet i Grønland, og jeg kan bekræfte: Vi har en aftale, vi har et finansieringssystem, vi har en vid fristramme, og vi har nogle mål, som jeg tror vi i fællesskab når, sådan som det nu ligger til rette.
Det er rigtigt, at Østre Landsret har afsagt en dom, som på mange måder er skelsættende og frem for alt klar på en række afgørende punkter.
Jeg er glad for, at man i Grønland har modtaget den fælleserklæring, som landsstyreformand Jonathan Motzfeldt og jeg selv har udformet, og som jeg synes på vores generations vegne sætter tingene på plads i forhold til de historiske begivenheder, jeg ved mange, mange grønlandske, især nordgrønlandske, folk lægger afgørende vægt på.
Nu kan man se sig selv i spejlet igen, nu kan vi se hinanden i øjnene igen, nu har vi genoprettet den respekt, som visse steder var blevet slidt.
Nu kan vi se fremad igen, og lad os gøre det.
Lad os udvikle vores samarbejde.
Lad os også styrke den grønlandske profil i udenrigspolitikken, sådan som vi jo samarbejder om det, og lad os afvente det udspil, der måtte komme fra Grønlands side, fra landsstyrets side. Jeg vil også sige til fru Ellen Kristensen, at nu afventer vi retsvæsenet, Retsvæsenskommissionens arbejde, som slutter i foråret 2000.
Jeg kan kun sige, at vi naturligvis vil være rede til at drøfte tingene, men jeg synes, det skal foregå i den rigtige rækkefølge.
Lad os nu få Retsvæsenskommissionens arbejde, lad os så analysere det og drøfte det meget nøje med hinanden.
Jeg vil også meget gerne sige, at jeg synes nu ikke, man kan sige om det danske samfund, Folketinget herinde og den danske regering, at der ikke er realiteter i ordene om samhørighed.
Jeg synes i høj grad, der er realiteter i ordene om samhørighed.
Der er realiteter, når det gælder vores økonomiske samarbejde.
Jeg synes, vi har vores samhørighed, og at vi har noget at have vores samhørighed i.
Jeg synes, der er god grund til i Grønland at opholde sig lidt ved de børn, som har det tungt, har det hårdt, har haft en vanskelig opvækst og er i store vanskeligheder på nuværende tidspunkt.
Det er ikke alle Grønlands børn, men det er en hel del børn, og jeg er glad for, at både fru Ellen Kristensen og, ved jeg, hr. Hans-Pavia Rosing er optaget af samme sag, ligesom landsstyret og landsstyreformanden er det.
Fru Ellen Kristensen er måske opmærksom på, at socialministeren i Danmark har rakt hånden frem til samarbejde.
Det her er jo et selvstyreområde, og er der brug for gode råd og ekspertise, hjælper vi gerne.
Jeg synes, det er en fælles opgave, som hører til begrebet samhørighed.
Jeg var så glad for hr. Hans-Pavia Rosing reference til Danmarks og Grønlands indsats for de oprindelige folk.
Det går i den rigtige retning, og vi skal fastholde det perspektiv, som her er ridset op, og vi kan gøre det med endnu større styrke, føler jeg, efter den fælles erklæring, som jeg tror mange i verden i virkeligheden også ser på og har en vis, betydelig stigende, respekt for.
Jeg vil så i øvrigt om helikoptertjenesten blot udtrykke det grundsyn, at vi i fælles indsats vil gøre, hvad vi kan for, at Grønland ikke kommer i situationer, vi ikke kan stå inde for.
Grønland har naturligvis krav på, at sikkerhedssiden er i orden.
Vi skal notere os det, og jeg skal på given foranledning tage kontakt til de af mine ministre, der har med spørgsmål om helikoptertjenesten at gøre.
Jeg tror, det bærer i den rigtige retning, men det er naturligvis et meget vigtigt punkt, som vi må løfte i fællesskab. Til hr. Óli Breckmann, som ligesom hr. Jóannes Eidesgaard hæftede sig ved, at afsnittet om Færøerne fyldte mere i min åbningstale denne gang - og begge havde naturligvis begrundelsen, nemlig at vi er i en afgørende fase i vort samarbejde - vil jeg sige: Det er ikke en stokkemetode, den danske regering lægger op til, slet ikke.
Men det er selvfølgelig et ønske om i den gensidige respekts navn at tale klart, uden at det misforstås, uden at det opleves som at tale ned.
Jeg tror, at klarhed i de forskellige faser er fuldstændig afgørende for, at vi når et resultat, som hele det færøske folk og hele det danske folk er overbevist om er et resultat efter gode, gennemtænkte mellemfaser og overblik over konsekvensen af de skridt, vi tager, på lang sigt, på mellemlang sigt.
Jeg er glad for den nøje gennemgang, hr. Óli Breckmann foretog af min tale.
Den var også nøje tilrettelagt, og jeg kan bekræfte, at den danske regering så småningom er gået i gang med at forberede sig til de kommende forhandlinger og drøftelser. Jeg synes også, jeg vil sige til hr. Óli Breckmann og til hr. Jóannes Eidesgaard, at de foreløbige analyser og vurderinger, vi har foretaget, bekræfter os i - det var hr. Jóannes Eidesgaard, der understregede det - at spillerummet, bevægelsesmulighederne, inden for rigsfællesskabets rammer og med fuld respekt af grundloven er betydelig større, end man somme tider får indtrykket af i debatten.
Det fører mig over til hr. Jóannes Eidesgaard.
Hr. Jóannes Eidesgaard sagde for mig noget meget principielt om frihedsbegrebet og frihedsprincipperne.
Hr. Jóannes Eidesgaard talte om ansvar og frihed og talte om det reelle frihedsbegreb, og det kan jeg godt genkende.
For den personlige frihed er jo hul, hvis man ikke har tryghed at have den i.
Min påstand er, at man ikke er fuldstændig fri, hvis man er arbejdsløs; man er ikke fuldstændig fri, hvis man er socialt utryg, man er ikke fuldstændig fri, hvis man ikke kan se sin fremtid, ikke har et reelt håb om, hvor man skal hen.
Så er man ikke fri.
Det kan godt være, der står frihed på papiret, men man er ikke fri reelt.
Derfor deler jeg det frihedsbegrebs indhold, som hr. Jóannes Eidesgaard her nævnte. Vi skal finde en løsning, og jeg er sikker på, at vi vil finde en løsning, og den danske regering er klar, når man fra færøsk side er klar.
Vi har så småt forberedt os.
Jeg ser frem til et godt samarbejde.
Jeg ser frem til, at vi gør det grundigt.
Jeg ser frem til, at vi kommer igennem alle dele af vort rigsfællesskabs og vore to samfunds anliggender, så ingen kan sige, når vi til sin tid er nået frem til en konklusion: Her var noget, de glemte; her var noget, de ikke havde forudset; her var noget, de ikke havde overvejet.
Vi skylder denne generation og de kommende generationer af færinger og danskere at gøre os umage, tage os den fornødne tid og være meget omhyggelige med at gennemarbejde et holdbart løsningsresultat.
Med hensyn til dansk indenrigspolitik må vi jo sige, at det har været en debat i dag, som både har været præget af holdninger, har været præget af værdier og har været præget af en række konkrete emner.
For denne regering ligger det fuldstændig klart, at denne regering bygger på et menneskesyn og et værdigrundlag, som vi forhåbentlig - og jeg kan se det bekræftet i dag - deler med flere partier.
Jeg siger det, fordi det er vigtigt at gøre sig klart, at hvis man ikke i politik har et værdigrundlag, hvorfor er man så egentlig politiker?
Den, der går efter magten for magtens egen skyld, er i den situation, at så er alle veje derhentil sådan set ligegyldige.
Man skal med andre ord have et værdigrundlag for at vælge, hvilken vej man vil bruge for at nå sit mål, og det er måske det, det kniber for enkelte partier at gøre sig klart lige i øjeblikket.
Derfor var det godt, at vi i dag fik en værdidebat om menneskesyn, om forholdet til dem, der kommer fra fremmede lande, selv om jeg ikke skal skjule, at jeg var lidt skuffet over, at der var to partier, som ikke meldte, hvor de stod.
Det havde jeg gerne set; det havde været klædeligt.
Så vil jeg gerne sige et par ord om regeringens
arbejdsmetode og dernæst om det politiske foran os
: Regeringens arbejdsmetode har siden 1993 været, at det ikke alene var et spørgsmål om at lovgive for i morgen, men også for i overmorgen, at de politiske handlinger, vi lagde op til, og de politiske resultater, vi lagde frem, ikke alene skulle holde næste år, men også skulle tage fat på de næste 5 år, 8 år og længere frem.
Det har vi en gang imellem fået skældud for.
Men det har ikke ændret vores grundsyn, at politik handler om at styre samfundet fri af farer, af skibbrud, af risiko for nye storme.
Hvis vi kan se, der er forhindringer foran os, som vil ramme uskyldige mennesker i vores land, så skal vi have modet til at ændre gamle regler, hvis vi ved, at fastholdelse af gamle regler bringer mennesker i vanskeligheder.
Det har vi gjort, når tilfældet omhandlede arbejdsmarkedet; det har vi gjort, når tilfældet omhandlede efterlønnen.
Hvis det var nødvendigt at sikre efterlønnen i fremtiden ved at ændre den, ja, så ændrede vi efterlønnen.
Derfor er jeg lidt ked af, at fru Ulla Tørnæs på Venstres vegne tog det emne op, for der er ikke noget at komme efter, vil jeg sige til fru Ulla Tørnæs.
Efterlønsbeviset blev stillet i udsigt før folketingsvalget, efterlønsbeviset blev gennemført efter folketingsvalget, indholdet af efterlønsbeviset er fuldstændig klart.
Det er nemlig sådan, at på det står, hvad man kan regne med, uanset om man bliver syg lidt senere, uanset om man bliver arbejdsløs lidt senere.
Man ved, hvad man har.
Jeg er ikke helt sikker på, at det egentlig var Venstres målsætning, og derfor vil jeg være lidt forsigtig med at tale for meget om det med løfterne, for så bliver der en lang, lang, lang spiseseddel, som man kan blive helt overmæt af at se på.
Jeg siger det lidt indledningsvis, fordi Venstre i sin stil, synes jeg, har opholdt sig meget ved min person - også denne gang.
Jeg talte op, hvor mange gange mit job blev nævnt - man er jo lidt forfængelig indimellem - og jeg så, at det nåede op på hele 38 gange i løbet af fru Ulla Tørnæs' tale.
Jeg takker for udvist opmærksomhed; det er måske en anelse for meget.
Men når det er sagt, så lad mig opholde mig ved indholdet: Først om Venstres filosofi.
Der er ikke tvivl om, at Venstres mål er sympatiske.
Tag f.eks. sygehusvæsenet; dér ser jeg, at Venstre er af den opfattelse, at alle skal kunne komme på sygehus, at alle skal have lige adgang, og at det ikke skal komme an på pengepungen.
Det kan jeg fuldt og helt skrive under på; ja, det er næsten fuldstændig genkendeligt dér, hvor regeringen står.
Forskellen er sådan set kun, at vi var de første, der begyndte at tage fat på det. Men nu ingen kritik for dét.
Problemet er, at de midler, man så foreslår, desværre indebærer andre konsekvenser.
Man kunne sige med en lettere omskrivning
af Venstres kritik af os
: De siger ét, men resultatet af det, de foreslår, bliver noget andet.
Tag nu sygehusene: Vi vil have fri og lige behandling på sygehusene, og vi vil have det uanset tegnebogens størrelse.
Fint, det er vi enige i, et bredt flertal i Folketinget. Hvad er det så, Venstre foreslår?
Ja, det Venstre foreslår, er så, at der skal opbygges et parallelt sygehussystem, at der skal være frit valg mellem offentlige og private sygehuse.
Og hvis man vælger noget andet, ja, så skal man kunne få en statslig dækning på 85 pct. af de samlede udgifter.
Jeg har spurgt i Sundhedsstyrelsen, hvad 1 stk. bypassoperation koster, og efter hvad der foreligger oplyst for mig, så indebærer det en egenbetaling for 1 stk.
bypassoperation
på 22.588 kr.
Jeg har dernæst spurgt, hvad en hofte- og lårknogleoperation koster, og hvis vi selv skal betale de 15 pct., bliver det 12.412 kr.
Det bliver for alvor uhyggeligt - det her er jo uhyggeligt nok - hvad 1 stk. lungeoperation koster: 97.591 kr.
Det er muligt, at der er nogle, der har råd til det, men det her er ikke det, vi vil, og det er jo ikke det, Venstre siger de vil.
Og jeg ser sådan set det samme udtrykt i en del
af de andre forslag.
Tag nu bare spørgsmålet om børnepasning: Vi vil have øgede valgmuligheder for børnefamilier, når det gælder tilrettelæggelse af børnepasning - fint.
Men hvad er det egentlig, Venstre foreslår?
De foreslår, at pengene skal følge barnet, eller også er det barnet, der skal følge pengene.
Men problemet bliver bare, at hvis det blev gennemført, ville det betyde, at alt for mange kvinder enten ville blive i hjemmet eller ville gå tilbage til hjemmet, og det er jo det modsatte, vi har brug for i vort samfund. Vi har brug for, at vort samfund får øgede skatteindtægter i de kommende år for at finansiere vores service, vores velfærd, ikke mindst for vore ældre.
Derfor vil vi komme i den modsatte situation.
Man har et mål, men det, man rent faktisk foreslår, virker modsat det mål, man har sat sig.
Jeg er ikke enig; det fører til et skævere samfund, og det fører til det modsatte af det, man siger. Så til ØMU-diskussionen.
Jeg tror, der er et flertal i Folketinget i dag, som klart har givet sig til kende, og jeg takker ikke mindst Det Konservative Folkeparti for klar tale.
Jeg mener ikke, en debat om ØMU'en og dens konsekvenser er umulig, så længe vi ikke har fikseret en dato.
Jeg tror bare, det bliver en anden form for debat end fra det tidspunkt, hvor vi har fastlagt en dato.
Og jeg mener, vi kan få en rolig debat i den her fase; vi kan få den på højskoler, vi kan få den på arbejdspladser, offentlige som private, vi kan få den her i salen på en rolig, på en gennemtænkt, på en reflekteret måde med de nuancer, der skal til for at forberede os til den afsluttende runde.
Jeg må sige til fru Ulla Tørnæs, at det er jo et citatfusk, som jeg er nødt til for god ordens skyld at gøre opmærksom på.
Det refererer til marts 1998.
Det, jeg rent faktisk sagde på det tidspunkt,
var: »De fire forbehold er befolkningens, og det er befolkningen, der skal afgøre deres fremtid, som sandt er.
Sådan er det i dag, sådan er det i de kommende år.
Og dem bliver der ikke rørt ved; det har du også mit håndslag på, så længe jeg har noget at skulle have sagt i politik.«
Det var det sidste, der blev refereret; det var ikke hele sætningen.
Jeg siger det for god ordens skyld, fordi ingen er tjent med, at vi pådutter hinanden nogle citater, der ikke er korrekte.
Jeg ville så i øvrigt om Venstres skattepolitiske overvejelser nu efter tv-udsendelserne i aften begrænse mig til at sige: Der er kommet adskillige bud.
Jeg har prøvet at slå ørerne ud.
Jeg må indrømme, at det bliver man ikke meget klogere af.
Jeg har her to planer.
Jeg har for det første Venstres forslag til finanslov for år 2000, og så har jeg hr. Peter Brixtoftes forslag fra disse døgn.
Hvad for en skal jeg tage, den eller den?
Vi får det vel klaret op.
Der er noget andet, som vi også må have på det rene i aften, og det er, hvad pengene egentlig skal bruges til.
Jeg læste hr. Anders Fogh Rasmussens tilkendegivelser i det seneste elektroniske brev med stor omhu, mere fordi jeg så det i relation til fru Ulla Tørnæs' tale her i dag.
Der står nemlig heri: »Hver eneste krone, vi kan skaffe ved besparelser på renteudgifterne, vil vi bruge til at sænke skatten.«
Det passer ikke helt med, hvad finansministeren siger og økonomiministeren med.
Vi vil nemlig bruge hver eneste krone, vi sparer på gælden, både til fortsat at nedsætte gælden og - ikke til at nedsætte skatterne, men til at klare velfærden for de flere ældre, vi får i vores samfund.
Er det mange eller er det få ældre, vi får i vores samfund?
Er det mange penge eller få penge, vi taler om?
Her vil jeg godt lige nævne bare et par enkelte tal for, hvor meget det egentlig er, vi taler om: Uanset om vi tager Socialkommissionens fremskrivninger for 1993 eller vi tager Finansministeriets fremskrivninger for 1996 eller vi tager Finansrådets vurdering for 1998 eller vi tager de økonomiske vismænds fremskrivninger for 1998, så står der ud for alle disse kloge, uafhængige folk nogle tal, såmænd ikke så langt forude. Der står, at udgiftstrykket vil stige markant i de næste 20 år, så markant, at vi taler om et sted mellem 4 og 8 pct. af alt det, vi producerer frem til år 2030.
Fremskrevet svarer det i dagens kroner til et indtægtsbehov på mellem 50 og 100 mia. kr.
Det er altså ikke småpenge, vi taler om, og det understreger for mig, at vi er nødt til også at sige til vore ældre og til hele befolkningen: Hvis pengene skal hænge sammen, kan det ikke nytte noget, at vi stiller skattelettelser i udsigt, heller ikke de skattelettelser, der kan komme ved sparede rentepenge på nedsat gæld.
Hvis man vil love de ældre en acceptabel, tryg omsorg, så skal det også siges i aften, så det kan forstås: Så må de sparede rentepenge bruges til menneskers formål, til de ældres omsorg og til fortsat at sikre styr på økonomien frem for skattelettelser.
Der er ikke råd til dem.
Jeg synes, det ærlige svar er: Lad os nu koncentrere os om at forny og forbedre vores velfærdssamfund, og lad os bruge pengene til det i stedet for til skattelettelser.
Jeg skal så undlade at gå i detaljer med partiet Venstres skattepolitik i øvrigt.
Det ville jeg have stort besvær med, for hvor skal jeg starte, og hvor skal jeg slutte?
Jeg vil i stedet kvittere for hr. Bendt Bendtsens, jeg var lige ved at sige jomfrutale i dag, men i hvert fald tale som Det Konservative Folkepartis politiske leder: fri for det personlige, karakteristisk lige til det politiske bid.
Det er en linje, jeg kun kan respektere.
Vi kan være uenige eller enige, men jeg kan godt lide stilen.
Det vil jeg tillade mig at sige.
Til voksen- og efteruddannelsesindsatsen kommer vi snart med regeringens bud.
I løbet af, regner jeg med, en måneds tid vil vi spille klart ud.
Vi lægger vægt på, at vi får drøftet sagen med arbejdsmarkedets parter.
Når vi har gjort det, når regeringen er færdig med sit arbejde, så spiller vi ud.
I erhvervspolitikken tror jeg egentlig, når det kommer
til stykket,
at Det Konservative Folkeparti og vi med vores indsigt på hver vores side i erhvervslivets forhold kan se, at der er en række ting, der har konkret interesse.
Lad mig bare nævne forskningen og udviklingsarbejdet; lad mig nævne anstrengelserne for at udbygge antallet af kontrakter mellem danske universiteter og dansk erhvervsliv; lad mig nævne informationsteknologien; lad mig nævne den ny konkurrencelov, som jeg i virkeligheden mener vi burde have en interesse i.
Regeringen spiller ud med en ny konkurrencelov, som har det formål at sænke priserne i Danmark, og det er der sandelig brug for.
Skatteministeren har påvist det, rapporter har påvist det.
Hovedforklaringen på forskellen i prisniveauet i grænsehandelen er jo ikke forskellen i vores afgiftsniveauer, men hovedforklaringen er forskellen i konkurrence.
Derfor skal vi have en ny konkurrencelov, og jeg håber meget, at vi kan sikre et bredt flertal for den konkurrencelov.
Det er den bedst tjent med, og vi skylder da også hinanden at nå op på et niveau med indsigt i priser og konkurrence, der ligner det, de andre i Europa har besluttet.
Jeg tror, man vil gøre erhvervslivet en dårlig tjeneste, hvis man ikke støtter en udvikling, der hedder større gennemsigtighed, større prissammenlignelighed og større og stærkere konkurrence.
På sygehusområdet synes jeg også, jeg skylder at sige, at det samarbejde, der var for et år siden, hvor ikke mindst Det Konservative Folkeparti jo i virkeligheden var med til som en meget væsentlig drivende kraft at sikre de fremskridt, for så vidt angår de livstruende sygdomme, nu er på vej til at blive genetableret.
Jeg ved, at Det Konservative Folkeparti har interesse på kræfthandleplansområdet og ambulanceområdet.
Jeg tror, at her er masser af samarbejdsfelter, der kan tages op.
Til gengæld ser vi forskelligt på skattepolitikområdet.
Jeg synes ikke, det var så sympatisk fra Det Konservative Folkepartis lederes side at foreslå de skattelettelser, der nu er blevet foreslået, især ikke efter det, jeg gjorde opmærksom på i min åbningstale i forgårs.
Jeg nævnte, at der i udviklingslandene dør 33.000 børn hver dag, delvis på grund af fejlernæring, delvis på grund af malaria.
1,5 mia. - 1,5 mia! - mennesker lever hver dag for under én dollar om dagen i den fattigste del af verden.
Så synes jeg ikke, det er sympatisk at foreslå, at vi danskere, der har haft en privatforbrugsforøgelse på 25 pct. i de sidste 6½ år, yderligere skal have udvidet vores privatforbrug gennem skattelettelser, der skal finansieres via nedskæringer i ulandsbistanden.
Det er ikke sympatisk, og det vil vi ikke være med til.
Vi tror, vi skal gå den anden vej.
Vores rigdom skal skabes af os selv via dygtighed, via voksen- og efteruddannelse, via det bedst uddannede folk, det mest innovative folk, det mest opfindsomme folk, det folk, der dygtigst samarbejder mellem offentligt og privat og ikke mindst mellem ganske små og mellemstore virksomheder.
Jeg vil derimod gerne til Det Konservative Folkeparti sige: Ja, vi ser også frem til forhandlinger om et nyt politiforlig.
Vi ved, at Det Konservative Folkeparti har indsigt i det felt.
Jeg vil stilfærdigt gøre opmærksom på, at for så vidt angår tallene for år 2000 har Det Konservative Folkeparti faktisk også et lille medansvar, og når man derfor sådan hakker til os om budgettallene, så skylder jeg at sige, at de faktisk indgår som en del af det forlig, vi indgik for perioden fra 1996 til 1999. Der er indlagt forudsætninger om effektivitetsforøgelse, og den ekstrabevilling på 80 mio. kr., som blev indsat for året 1999, er jo den, der forklarer, at vi for hovedpartens vedkommende står i den situation, vi gør.
Jeg tror også, det er rigtigt at anerkende regeringens tilgang til sagen.
Der er blevet foretaget en vurdering af politiets arbejde - det gør vi på det område, og det gør vi på en række andre områder.
Vi har set på politiets effektivitet, måden at tilrettelægge tingene på, og jeg synes, at signalet derfra er: Vi kan godt tilrettelægge tingene bedre, arbejde bedre og derigennem også få nogle ressourcer frem, som vi selvfølgelig skal have på bordet, når vi skal forhandle om den målsætning, som vi deler, nemlig at politiet bliver mere synligt på gaden.
Det, der så er til
diskussion, er, hvor mange flere ressourcer vi taler om, og det mener jeg skal bygge på en saglig og nøgtern vurdering. Så til fru Mimi Jakobsen, som talte om drømmene, om velfærdssamfundets fremtid, som talte om, at vi har behov for en gang imellem her i Folketinget at tale om almindelige menneskers hverdag, og det kan jeg godt følge.
Jeg deler nu ikke helt karakteristikken af velfærdssamfundet Danmark lige nu.
Så lurvede er vi nu heller ikke.
Så nedslidte er vi nu heller ikke.
Må jeg ikke minde om, at sygehusvæsenet i Danmark er bedre end det rygte, nogle taler om.
Må jeg minde om, at vi har tilført ganske, ganske mange ressourcer til sygehusvæsenet i Danmark.
Siden 1993 har vi via aftaler med amterne tilført ganske betragtelige ressourcer.
Man skal også huske på, at da vi overtog butikken i 1993, var sygehusudgifterne på et niveau, der var en milliard lavere end i 1988, så der var meget, der skulle rettes op, da vi startede.
Nu begynder resultaterne at vise sig.
Ventetidskurven begynder at knække.
Der er sket meget i sygehusvæsenets indre reformarbejde, som nu heldigvis begynder at vise sig.
Vi har fået den aftale om livstruende sygdomme, som jeg omtalte før.
Ingen patienter med livstruende sygdomme vil længere risikere at lide på grund af ventetid; det står vi alle sammen inde for.
Hvis vi tager børnene, synes jeg også, at det skal noteres, at vi har fået oprettet 150.000 nye børnepasningsmuligheder.
Hvis vi tager de psykisk syge mennesker - og jeg er glad for, fru Mimi Jakobsen koncentrerede sig derom - så har vi også her fået forbedringer; men især når det gælder børn og unge, ved vi jo, at der stadig væk er rum, der er pladser, hvor man ser børn sammen med ældre, oftest kombineret med senildemens.
Det kan vi ikke være bekendt, derfor fortsætter vi vores arbejde.
Jeg synes også, jeg skylder at sige, at ældreområdet har oplevet forbedringer gennem årene.
Jeg siger det for god ordens skyld.
Når antallet af ældreboliger er øget fra 60.000 til 66.000, er det også et plus.
Velfærdssamfundet er ikke helt så ringe, det er faktisk verdens bedste.
Det kan blive bedre endnu, men vi må bare bruge det rigtige design, den rigtige karakteristik.
Selv om skolerne synes jeg, det skal siges i dag - for jeg ved, det står fru Mimi Jakobsens hjerte nær - at vi både i 1998 og i 1999 har indgået aftaler med kommunerne, som betyder, at anlægsudgifterne på folkeskoleområdet nu øges meget kraftigt, endda overordentlig kraftigt, i de kommende 3 år, ca. 1,5 mia. kr. mod knap 1 mia. kr. i de foregående 3 år, så retningen er rigtig, anstrengelserne begynder at vise resultat.
Hvis vi ser på de ældre ledige, og vi ser på fru Mimi Jakobsens bemærkninger om aktiveringsområdet, forstår jeg godt baggrunden, jeg forstår også godt ambitionen.
Vi deler ambitionen.
Vi taler derfor ikke om uenighed om målet, men vi taler om en fælles anstrengelse for at nå derhen.
De ældre - ja, man skal jo ikke kalde dem ældre, når man er over 50 - de 50-59-årige har nu fået det bedre, end rygtet er,
vil jeg sige.
Vi kan se, at alle dem, der formidles via arbejdsformidlingen, faktisk får en højere ansættelsesprocent
For de over 50-årige, der har fået formidlet et job via arbejdsformidlingen, gælder, at 63 pct. af dem, der er blevet formidlet, får job.
For de yngre er vi nede på 45 pct., så de ældre kan godt være med.
Jeg siger det mere som et trøstens ord til os alle sammen, der er i den situation.
Jeg tror derfor, at hvis de signaler, CD og SF har sendt af sted, gribes rigtigt an, hvis man ikke fikserer på en ganske bestemt løsning, at det skal være sådan, hvis man ikke fikserer på et ganske bestemt antal, der skal være dér og dér og dér, og hvis man vel at mærke heller ikke lukker af for, at der faktisk kan placeres ganske mange i den private sektor også, så har vi noget at drøfte, så har vi noget at tale om. Jeg vil gerne komme tilbage til fru Mimi Jakobsens bemærkninger om volden og om menneskesynet og i stedet for sige til hr. Jes Lunde fra SF, at spørgsmålet om Rio-aftalen og dens opfølgning vil Danmark også påtage sig en konkret forpligtelse til.
Vi skal udarbejde en national strategi, som det blev sagt af hr. Jes Lunde, vi skal i gang med forberedelserne, og vi er allerede godt i gang, sådan som det også fremgår af miljøministerens nye natur- og miljøpolitiske redegørelse.
I det nordiske har vi lagt os i spidsen for det arbejde.
Nu skal vi fastsætte miljøkvalitetsmål for Norden, vi skal udarbejde en nordisk bæredygtighedsstrategi.
Vi glæder os til at udføre det arbejde og naturligvis også at følge det op i overensstemmelse med Kyoto-aftalen.
Derfor er det tvivlsomt, om vi umiddelbart kan gøre brug af traktatens fleksibilitetsbestemmelser i det her tilfælde.
Det bør vi kunne realisere via en fælles anstrengelse.
Jeg var glad for hr. Jes Lundes bemærkninger om uddannelses- og forskningssiden, også om informationsteknologien.
Jeg savner et synspunkt, som ligger regeringen meget på sinde.
Det bør være muligt for os på IT-siden at undgå, at det bliver et bidrag til ny opdeling af dem, der kan, og dem, der ikke kan.
Det kræver meget af os, høj bevidsthed i skolen, høj bevidsthed på uddannelsesstederne og høj bevidsthed herom på virksomhederne og i den offentlige sektor.
Hr. Jann Sjursen karakteriserede vores børnepolitik som, ja, som liggende på ulandsniveau.
Det blev jeg lidt stødt over.
Men hvis hr. Jann Sjursen lover mig, at han ikke sætter Norge som ambition - det gør hr. Jann Sjursen, så jeg er stadig væk lidt stødt.
Min pointe er ikke at kritisere Norge, men min pointe er at slå et lille slag for, at jeg tror, at det med pengene, der følger barnet, altså stadig væk virker kontra, virker modsat de mål, som hr. Jann Sjursen og vi gerne vil nå.
Jeg mener ikke, man kan karakterisere Danmark som et børnepolitisk uland.
Må jeg minde om børnepasningsorlov, må jeg minde om barselsorlov, må jeg minde om overenskomstaftaler, om ret til sygefravær.
Må jeg minde om daginstitutionstilbudene i Danmark, som er mere omfattende end i noget andet land.
Må jeg minde om en lang, lang række andre faktorer, som gør, at vi ligger pænt til, når det gælder vores børnepolitiske ting.
Men der er meget andet, der er meget mere at gøre.
Det vil jeg ikke sætte spørgsmålstegn ved.
Jeg vil gerne sige om misbrugerne og misbrugsproblemet i Danmark: Ja, og give håndslag til at tage det op politisk, at gøre noget mere end det, vi gør i dag.
Og ja, håndslag til at indsamle erfaringer og få dem omsat i en stærkere indsats for de aller-, alleryderste.
For det er jo rigtigt, som hr. Jann Sjursen har sagt det med lidt andre ord: Vi behøver såmænd ikke gå så langt her uden for Christiansborg.
Ude på Nørrebro eller Vesterbro kan vi finde nogle menneskeskæbner, som vi ikke bare kan vende ryggen til eller lukke øjnene for.
Så gjorde hr. Jørgen Estrup ligesom hr. Jacob Buksti
nogle meget grundlæggende bemærkninger om, hvorfor vi er politikere og om regeringens menneskesyn, og det vil jeg gerne bruge som afsæt til bemærkninger til Dansk Folkeparti.
Hun kom til landet for godt 50 år siden, hun flygtede fra Ungarn, hvor kommunisterne hærgede, og hun fik et godt liv i Danmark.
Godt nok var hun katolik, og nogle mente, at når hun nu kom fra Ungarn, så var hun nok en slags sigøjner, men de 50 år gik egentlig meget godt, og på sine gamle dage kunne hun se tilbage på et liv med en dansk mand, der nu er død, en børneflok på 4 og 12 børnebørn.
De fleste klarer sig godt, men der er én enkelt undtagelse.
Dette ene barnebarn, apropos hr. Jann Sjursen, er narkoman.
Og i sin daglige kamp for den daglige dosis sker det mere og mere, at han slår mennesker ned for at få penge.
Det gør ondt at vide for den bedstemor, der kom fra Ungarn for 50 år siden, at hendes barnebarn er voldelig, kriminel og efterhånden opholder sig mere inden for end uden for fængslets mure.
Hun var heldig, den gamle, fine dame fra Ungarn.
Hun kom til Danmark, før fru Pia Kjærsgaard holdt landsmøde i Odense, og sagde - jeg tillader mig at citere: »Dansk Folkeparti foreslår, at i tilfælde af, at en anden- eller måske tredjegenerationsindvandrer gentagne gange begår kriminalitet, og ingen opdragelse er mulig, ja, så hjemsendes og repatrieres ikke alene den pågældende, men hele hans familie.
Det er det eneste, de har respekt for.«
Der er mange anden- og tredjegenerationsindvandrere i Danmark i dag, og man kan i hvert fald sige om den gamle bedstemor fra Ungarn: Én trøst er, at hun da i det mindste ikke skal rejse hjem helt alene.
Jeg sætter det på spidsen, for hvad er det egentlig, vi taler om her?
Dybt seriøst: Er det, vi taler om, i virkeligheden ikke, at Dansk Folkeparti er parat til at indføre et etnisk princip i dansk politik, som vi for få måneder siden har kæmpet for aldrig skulle indføres i et andet land?
Der er nogle, der synes, at fru Pia Kjærsgaards parti er den lille mands parti.
Smid de fremmede ud, spær de unge inde og hjælp de gamle noget mere!
Og hvad med alle efterkommerne efter de polske kvinder, der kom til Danmark for at dyrke roer og hakke roer i starten af dette århundrede?
Og hvad med alle os andre, der ikke kan vide os helt sikre på, om vi et eller andet sted i vores fortids generationer har en ane fra et fremmed land?
Jeg vil gerne derudover sige, at jeg har undersøgt statistikken.
Hr. Søndergaard stillede fru Pia Kjærsgaard et spørgsmål: Hvis vi stiller 100 mennesker med en udenlandsk baggrund op i række, hvor mange af dem kan man så sige har haft kontakt med politiet, har været udsat for eller selv været skyld i en kriminel handling?
Jeg beder om, at vi tager det, vi ved, med stor varsomhed, fordi der knytter sig stor usikkerhed dertil.
Det flyver i luften med mange tal, og pas på med sammenligninger, men alligevel, alligevel.
Danmarks Statistik offentliggjorde i januar måned i 1998 en undersøgelse baseret på 1995-tal, der viste, at ud af hver 1.000 indvandrere var der 46, som var kendt skyldige i kriminalitet, og ud af hver 1.000 med dansk baggrund i den øvrige del af befolkningen var 32 kendt skyldige i kriminalitet eller havde haft kontakt med politiet af den ene eller den anden grund.
Tallene skal man tage med stor, stor varsomhed.
Der skal korrigeres på kryds og tværs, men det er dog en retning for svaret på hr. Søren Søndergaards spørgsmål, og det er dog også en understregning af, at man ikke kan argumentere med rimelighed over for danskerne og den danske befolkning ved at sige: Sådan er de alle sammen.
For der ligger jo også i Dansk Folkepartis politiske tilgang til det her et forsøg på at bygge frygt og had op i den danske befolkning, hvilket er udansk, uacceptabelt og fremmedfjendsk.
Sådan er udlændinge i Danmark ikke, og sådan er danskerne heller ikke.
Og det går ikke alene ud over de stakkels mennesker, det går også ud over den palæstinenser, der er cykelsmed og god til det; det går ud over den bosnier, der er jordbærproducent og god til det; det går ud over den tyrkiske grønthandler, der selv ud
over almindelig arbejdstid smiler til én, når man kommer og skal have friske grønsager.
Vi har brug for de mennesker, og vi har brug for, at flere, der har et fremmedklingende navn som baggrund, kommer i arbejde i Danmark.
Jeg synes, jeg må sige det sådan i dag.
Jeg blev spurgt af fjernsynsfolkene udenfor, om jeg synes, stemningen i den her debat havde været hadsk.
Det kommer an på, hvordan man ser på det.
Når man diskuterer så principielle spørgsmål, som vi har diskuteret i dag: om menneskesynet, om, hvorvidt der skulle være forskel på, om man nu har aner fra et fremmed land eller man ikke har, selv om man er dansk statsborger, så kan jeg godt forstå, at der bliver sagt meget barske ting heroppefra.
Og jeg synes, at de alle sammen var velbegrundede, og derfor siger jeg til Dansk Folkeparti: Uanset hvor mange anstrengelser I gør jer, stuerene bliver I aldrig, set med mine øjne!
Jeg vil så runde af og komme tilbage til mit udgangspunkt.
Den tale, jeg holdt i tirsdags ved afskeden med det 20. århundrede, handlede om vores værdier og vores livskraft i vores samfund.
Den tale var baseret på pligter og rettigheder.
Den tale var baseret på, at pligter og rettigheder omfatter os alle sammen, ikke alene dem, der er danske, for vi er danske alle sammen, men også dem, der har
et fremmedklingende navn, og ikke alene dem, ikke alene den enlige mor nederst i samfundet, men også virksomhederne og dem øverst i samfundet. Min tale handler om, at vi påtager os et ansvar for vores land, og min tale handler om, at vi påtager os et særligt ansvar for de svageste i vores land, og at vi tager konsekvensen deraf, og at vi fortæller befolkningen, at hvis vi har tænkt os dét, så kan alle ikke få alting, for hvis alle får alting, så får alle mindre, og det kan betyde, at de, der har mest behov, kommer i klemme. Derfor taler vi om egenbetaling, derfor taler vi om at vælge fra og vælge til, og derfor taler vi om, at pengene skal være der, før de kan bruges. Og derfor inviterer vi til et realistisk, nøgternt, men også menneskeligt sympatisk samarbejde til alle sider i det her efterår.
Jeg blev også spurgt af fjernsynsfolk her udenfor i pausen: Hvad nu hvis danskerne alligevel synes, at det, vi hører fra Dansk Folkeparti, er sympatisk?
Så var mit svar: Det synes danskerne ikke.
Og årsagen til, at jeg er overbevist om, at danskerne ikke synes det, er, at det har vi jo lige set beviset på.
Vi så jo i dette forår, da hele den danske befolkning stod sammen om at værne menneskesynet i Kosovo, hvor stærkt vi holdt sammen.
75 pct. og langt, langt mere af befolkningen reelt stod sammen, selv i de vanskeligste tider i dette forår.
Og da fjernsynet viste børnene, der ikke vidste, om deres bror eller deres far overhovedet levede længere, og da fjernsynet viste den gamle mor, der med sine sidste kræfter trak sig over bjergryggen for at komme ind i et land, hvor man kan være lidt mere tryg, da viste danskerne, hvad menneskelighed er, og hvad et menneskesyn er, og da stod de sammen.
Og de stod også sammen, da vi skulle tage imod nogle Kosovoflygtninge heroppe.
Det var lige før, indenrigsministeren fik kritik for, at det ikke gik stærkt nok. Derfor er jeg ikke i tvivl, og det er jeg utrolig glad for ikke at være, og derfor synes jeg, at det på sin vis har været en god debat i dag, som har opklaret, hvad det er for et værdigrundlag, det her samfund må bygge på, og hvad det er for en enorm styrke, det her samfund har, når vi vedstår vores menneskesyn og vores samhørighed.