Frank Jensen (S), 1998-01-15:
Forespørgslen i dag afspejler det, de fleste ved, nemlig at Kriminalforsorgen de seneste måneder desværre har været plaget af store problemer, nogle problemer, som bl.a. har givet anledning til omtale og diskussion i offentligheden.
En del af debatten har været knyttet til konkrete sager vedrørende strafafsonere.
De sager skal jeg lade ligge her i
Andre problemer har baggrund i Kriminalforsorgens økonomiske og budgetmæssige forhold.
Det er dem, jeg vil kommentere under dagens debat.
Inden jeg tager fat på de konkrete forhold, vil jeg minde om Kriminalforsorgens generelle situation.
I den borgerlige regerings tid i 1980'erne og først i 1990'erne blev Kriminalforsorgen udpint økonomisk.
Der blev gennemført gentagne besparelser, såkaldte produktivitetsbesparelser, på Kriminalforsorgens økonomiske ressourcer.
Der blev ikke taget hensyn til det ressourcebehov, som nye opgaver, nye belastninger medførte.
Antallet af afsoningsdage i anstalterne, af tilsyn og personundersøgelser steg.
Bemandingen i Kriminalforsorgens institutioner nærmede sig den kritiske nedre grænse.
Ventekøerne steg.
Der blev ikke investeret tilstrækkeligt i ny teknik, og Kriminalforsorgens bygninger blev ikke vedligeholdt i nødvendigt omfang.
Samtidig er der sket en udvikling i tyngden af Kriminalforsorgens opgaver.
De indsatte i Kriminalforsorgens lukkede institutioner er blevet vanskeligere at håndtere; afsoningsmiljøet er desværre forværret, men det er heldigvis lykkedes i højere grad at finde alternativer til afsoning i lukkede institutioner for den mindre tunge del af klientellet.
Endelig stilles der også på Kriminalforsorgens områder øgede krav til kvaliteten i indsatsen, til betjeningen af det øvrige retsvæsen og til arbejdsmiljø, trivsel og uddannelse for de ansatte. Hvad angår de mere konkrete budgetproblemer, kan jeg oplyse, at de startede i 1996, hvor Kriminalforsorgen kom ud af finansåret med et underskud på knap 28 mio. kr. Årsagen til dette underskud var for det første, at antallet af uddannelsespladser for fængselsfunktionærer blev udvidet i 1996, nye aktiviteter i de seneste år gjorde det nødvendigt at forøge rekrutteringen af fængselspersonale, og for at sikre, at det nye personale var uddannet, inden det blev fastansat, blev uddannelseskapaciteten i 1996 forøget med 50 pct.
Dette betød et tilsvarende fravær af de medarbejdere, der var på uddannelse, et fravær, som de øvrige måtte fylde ud ude på institutionerne, ude på anstalterne.
En del af det nye personale faldt desværre fra, hvad der yderligere forøgede udgifterne.
For det andet betød bl.a. rockerkrigen stigende udgifter
til eksempelvis retsfremstillinger og bevogtning.
For det tredje steg det gennemsnitlige lønniveau med omkring 5 mio. kr. mere, end lønbevillingerne blev pristalsreguleret med.
Endelig viste også andre udgiftsområder uventet stigning.
Tidligt i 1997 gik Kriminalforsorgen i gang med at iværksætte besparelser for at nedbringe dette underskud; bl.a. undlod man at foretage en almindelig pris- og lønregulering af driftsudgifterne for de forskellige institutioner under direktoratet.
Herudover skar man ned, dels på større anskaffelser og vedligeholdelsesarbejder og dels på aktivitetsniveauet for personaleuddannelsen.
I løbet af forsommeren viste det sig, at der stik imod forventning ikke kunne spores tilstrækkelige resultater af de iværksatte besparelser.
Regnskabstallene viste nemlig, at Kriminalforsorgen ikke ville få fjernet underskuddet fra 1996, hvis der ikke blev iværksat yderligere besparelsestiltag.
Derudover afslørede tallene et underliggende budgetproblem, der betød, at Kriminalforsorgen ville risikere at få et underskud på omkring 45 mio. kr. i 1998, hvis der ikke blev grebet yderligere ind.
Der var samlet set grund til, at besparelserne blev skærpet i forhold til det, der var gældende i foråret 1997, for de havde ikke den tilstrækkelige ønskede effekt.
Som følge heraf blev det i juli 1997 indskærpet alle Kriminalforsorgens tjenestesteder, at de alene måtte afholde de absolut mest nødvendige udgifter for at opretholde det aktuelle aktivitetsniveau.
Samtidig blev der indført ansættelsesstop i såvel direktoratet som i fængslerne.
Efter planen skulle ansættelsesstoppet videreføres, indtil personaleforbruget var reduceret med 165 årsværk. Dette antal skal ses i forhold
til, at der er ansat knap 4.000 i hele Kriminalforsorgen.
Man må have forståelse for, at jeg som ansvarlig minister og Kriminalforsorgen var nødt til på den måde at hugge bremserne i, så snart vi blev klar over de store budgetproblemer.
Det er i vores land, i vores folkestyre
sådan, at forvaltningen skal indrette sig og indrette sit forbrug efter de bevillinger, som Folketinget giver den.
Det må også gælde for Kriminalforsorgen.
Samtidig var jeg helt opmærksom på Kriminalforsorgens anstrengte bevillingsmæssige situation og på ønsket om, at denne sparerunde blev en parentes i en i øvrigt fornuftig ressourcemæssig udvikling i Kriminalforsorgen.
Det var på den baggrund med beklagelse, at jeg måtte notere mig, at der i begyndelsen af november 1997 fandt en aktion sted i Københavns fængsler, som af tjenestemandsretten blev anset for en kollektiv overtrædelse af tjenestemandsloven, og, tror jeg, bl.a. med baggrund i de udmeldte besparelser.
Mandag morgen den 3. november indløb et påfaldende stort antal sygemeldinger, som steg i løbet af dagen.
Antallet af sygemeldinger steg fra normalen omkring 30 om dagen til, at der torsdag, den 6. november var godt 220 sygemeldte.
Først fredag den 7. november begyndte antallet af sygemeldinger at falde, og i løbet af weekenden den 8. og 9. november blev forholdene i Københavns fængsler atter normaliseret.
Som jeg nævnte indledningsvis, har jeg stor forståelse
for den pressede ressourcemæssige situation i Kriminalforsorgen og for de store og voksende belastninger, som personalet navnlig i de lukkede fængsler er udsat for.
Når fængselsfunktionærerne er tjenestemænd, skyldes det netop ønsket om at undgå uacceptable tilstande i fængslerne, når der, hvad der jo fra tid til anden vil forekomme, er utilfredshed blandt personalet eller anden faglig uenighed.
Det er min overbevisning, at denne konflikt for såvel samfundet som de indsatte har medført nogle uacceptable konsekvenser.
Som eksempel kan jeg nævne, at det under konflikten blev nødvendigt at aflyse næsten al transport af frihedsberøvede til afhøring hos politiet og til retterne.
Dertil kommer, at det i flere perioder var umuligt at lade forsvarere besøge deres klienter i Københavns fængsler, ligesom de frihedsberøvede ikke fik lejlighed til at modtage besøg fra pårørende.
Der kunne ikke ske indlevering af effekter, værkstederne blev lukket, gårdturene suspenderet.
Det affødte uro blandt de indsatte, som begik en del hærværk.
Dette møde fandt sted onsdag den 5. november 1997 fra tidlig morgen til kl. 22 samme aften.
56 af i alt 95 fængselsfunktionærer, som skulle have vagt den dag, deltog i det faglige møde.
Aktionen var formentlig ligesom konflikten i Københavns fængsler et udtryk for utilfredshed med besparelseskravene.
Derudover var den nok også symptomet på frustration over de negativt stærke indsattes truende adfærd i forhold til både personalet og de medindsatte.
Om disse konflikter får arbejdsretlige konsekvenser bl.a. i form af løntræk og bod for de fængselsfunktionærer, der deltog, vil tiden vise.
indretning af en kontraktpension, formentlig på Fyn, hertil er afsat knap 15 mio. kr.
; konvertering af ca. 30 åbne afsoningspladser til halvlukkede pladser, hertil er afsat knap 5 mio. kr.; og endelig etablering af 8 ekstra afsoningspladser for kvinder på Anstalten ved Herstedvester, hertil er afsat knap 5 mio. kr. Endvidere har Kriminalforsorgen ved et aktstykke fået tilført 25 mio. kr. til udligning af den resterende del af underskuddet fra 1996.
Dette resultat af finanslovforhandlingerne viser, at der bredt her i Folketinget er forståelse for Kriminalforsorgens trængte ressourcemæssige situation og for de øgede belastninger, som personalet udsættes for i det daglige.
Det forhold, at nogle fængselsfunktionærer ulovligt nedlægger arbejdet, skal ikke - heldigvis ikke - gå ud over de mange fængselsfunktionærer, der under vanskelige forhold har passet deres arbejde og det endda på fortrinlig måde.
I forespørgslen spørges der også til ledelsesforholdene i Kriminalforsorgen, og her er der allerede taget flere initiativer.
For det første skal der tilvejebringes flere langsigtede ressourcemæssige rammer for Kriminalforsorgen.
Som det blev aftalt i forbindelse med finansloven for i år, skal der forberedes en flerårig bevillingsaftale for Kriminalforsorgen, der kan få virkning fra 1999.
For at en sådan bevillingsaftale kan få det bedst mulige og saglige grundlag og samle størst mulig tilslutning her i Folketinget, er det aftalt, at denne bevillingsaftale skal baseres på en grundig analyse af udviklingen i Kriminalforsorgens opgaver, dens produktivitet, økonomi, kapacitet, arbejdsmetoder og ledelsesforhold.
En sådan analyse er allerede sat i gang i samspil mellem Direktoratet for Kriminalforsorgen og Justitsministeriets departement.
Formålet med en sådan flerårsaftale er at skabe den fornødne ro til en langsigtet løsning af Kriminalforsorgens opgaver gennem en flerårig sammenhængende indsats.
Vi må i den forbindelse vurdere såvel behovet for ressourcer til Kriminalforsorgens drift som behovet for ressourcer til byggeri og vedligeholdelse af den eksisterende bygningsmasse, hvor også spørgsmålet om opførelse af nye fængsler må vurderes.
Jeg har tiltro til, at vi på den måde kan sætte en lige så positiv udviklingsproces i gang i Kriminalforsorgen, som vi har fået sat i gang i dansk politi som følge af en flerårsaftale på dette område.
I lyset af de budgetproblemer, vi nævnte før, må vi for det andet også vurdere Kriminalforsorgens økonomistyring.
Det må konstateres, at den nuværende struktur ikke har været fintmasket nok til så tidligt, som det ville have været ønskeligt, at opfange de budgetproblemer, som Kriminalforsorgen kom ud i i 1996, samt det underliggende budgetproblem for 1998 og følgende år.
Jeg har derfor taget initiativ til, at der så hurtigt som muligt iværksættes en bedre økonomistyring i Kriminalforsorgen, og at Kriminalforsorgens ledelsesforhold indgår i den undersøgelse, jeg netop har omtalt.
Jeg har fuld tiltro til, at de initiativer, jeg her har beskrevet, vil betyde, at der vil blive rettet op på
Kriminalforsorgens økonomiske situation
Jeg ser frem til, at Kriminalforsorgen således kan få lov til at koncentrere sig om det væsentlige, nemlig at fortsætte den positive udvikling med iværksættelse af nye behandlingsinitiativer over for de indsatte, både når det drejer sig om narkomisbrugere, om sexkriminelle og også andre, hvor det at få ændret deres afvigende karakter er forbundet med en massiv påvirkning af deres psyke og sociale adfærd.
Det kræver, at der er behandlingsinitiativer i Kriminalforsorgen, som er målrettet mod det.
Jeg tror, og her sigter jeg også til Kriminalforsorgens personale, at det vil være i alles interesse, at Kriminalforsorgen nu får ro til den store udfordring, der ligger for 1998, og for, at vi også politisk i 1998 kan få lagt det bedst tænkelige grundlag for en langsigtet positiv udvikling for Kriminalforsorgens rolle i vores samfund: som dem, der står for straffuldbyrdelsen af de domme, der afsiges ved domstolene.
Forhandling