Inger Marie Bruun-Vierø (RV), 2000-10-26:
Så kom den dag, hvor vi kan afslutte mere end 1 års arbejde med revision af strategien for dansk udviklingspolitik.
Processen har været god.
Alle relevante parter har haft mulighed for at ytre sig, og jeg tror, at de fleste vil kunne finde sig selv i det færdige resultat, og at de fleste også er rigtig godt tilfredse med resultatet.
Det kan betyde, at den ikke er tilstrækkelig præcis til at være et slagkraftigt styringsinstrument.
Jeg er ikke ude på at putte malurt i bægeret.
Vi skal bare være opmærksomme på, at det kan blive nødvendigt at lave en tydeliggørelse af, hvad der er mål, strategi og handlingsplaner, hvis alle initiativer skal trække samme vej. Men ud fra en samlet betragtning er der grund til at være tilfreds med det afsluttede arbejde, der markerer Danmarks vilje til fortsat at have førertrøjen på, hvad angår de rige landes forpligtelser i forhold til verdens fattigste lande.
Ligesom den nordiske velfærdsmodel er en del af vores nationale identitet, mener jeg også, at danskernes konkrete engagement i f.eks. ulandsprojekter og i indsamlinger til fordel for ulandene samt den generelle opbakning bag ulandspolitikken kan sammenfattes i en konklusion om, at det at hjælpe de fattigste i verden også er en del af danskernes identitet og selvfølelse.
Derfor er det også naturligt, at der er så bred opbakning bag »Partnerskab 2000« her i Folketinget, som debatten i dag er udtryk for.
Debatten viser, at vi er bevidste om, at engagement forpligter.
Dansk bistandshjælp skal gøre en forskel hver gang, og hver krone skal anvendes optimalt.
Hvis Danmark skal bevare førertrøjen, og hvis vi fortsat skal forvente befolkningens opbakning, vil det kræve, at der er tillid til forvaltningen af de mange midler på området.
Den fortsatte folkelige forankring stiller krav om åbenhed og løbende inddragelse af både de mere professionelle ngo'er og det civile Danmark.
Derfor er det også rigtigt, at »Partnerskab 2000« har skærpet kravene til folkelig forankring og oplysningsvirksomhed i Danmark.
Når det er så nødvendigt med befolkningens fortsatte opbakning,
For Det Radikale Venstre er visionen, at alle mennesker skal kunne leve fredeligt og værdigt sammen i bæredygtige, demokratiske fællesskaber.
Ulandsstøtten skal gøre det muligt for de fattigste lande at blive en del af denne vision.
Men hvad sker der, hvis vi bare vender det blinde øje til?
Vores historie fortæller, at mennesker altid er flygtet fra undertrykkelse og krige eller er rejst for at få bedre vilkår.
Jeg tror, vi alle har haft en onkel, der rejste til Amerika.
I Danmark har vi i dag indvandrere og flygtninge, der kommer hertil af meget forskellige grunde.
Den naturlige opdrift, der er i de fleste, vil fortsat betyde, at mennesker fra fattige lande eller lande, hvor der er undertrykkelse eller konflikter, vil prøve at komme og få del i rigere landes velfærd.
Det ville vi selv gøre.
Og prøver vi at lukke øjnene for problemerne, er risikoen for global uro på grund af social ulighed og uretfærdighed overhængende.
Derfor er bistand til udviklingslandene blevet en forudsætning for både stabilitet og dansk velfærd, og derfor kan vi ikke skære i bistandshjælpen.
Investering i ulandene er en langtidsinvestering i dansk velfærd.
Ingen bør være i tvivl om det.
Derfor er jeg enig med hr. Ebbe Kalnæs: Diskussionen om beskæringer og omprioriteringer her er meningsløs.
Vi må erkende, at fattigdomsproblemer og økonomi er grænseoverskridende, og at dansk politik er afhængig af og integreret med det, der foregår i resten af verden.
Det er Det Radikale Venstres opfattelse, at målene i den reviderede strategi matcher de udfordringer, der skal gribes.
Det overordnede mål er fortsat fattigdomsbekæmpelse, og der er ingen tvivl om, at en indsats her er en forudsætning for, at tværgående hensyn til en miljømæssigt bæredygtig udvikling, demokratisering og respekt for menneskerettigheder, herunder etnisk og kønsmæssig ligestilling, kan nyde fremme.
Fattigdomsbekæmpelse hænger nøje sammen med økonomisk vækst og styrkelse af civilsamfundet.
Ikke mindst
vil bistanden til børns og unges sundhed og velfærd, specielt til uddannelse, efter Det Radikale Venstres opfattelse virkelig være noget, der rykker.
Derfor er det glædeligt, at den ny strategi indeholder et selvstændigt afsnit om børn og unge, og at indgangsvinklen er at se på børn og unge som en ressource.
Fattigdomsbekæmpelse forudsætter også, at hiv og aids ikke fortsat spredes og medfører, at mange mennesker i den produktive alder dør.
Derfor er det også glædeligt, at det er kommet med.
Som jeg sagde før, hænger fattigdomsbekæmpelse nøje sammen med mulighederne for økonomisk vækst.
Det forudsætter fokus på en række indsatsområder, som jeg vil nævne i stikordsform: udvikling af en landbrugs- og erhvervssektor, samspil mellem udvikling af land og by, offentlig og privat institutionel kapacitetsopbygning, infrastruktur, mikro- og makroøkonomisk politik samt god regeringsførelse og indførelse af retsstatsprincipper.
Samtlige indsatsområder er vigtige, og sektorprogramstøtte på to til fire sektorer kan derfor ikke stå alene.
Derfor er koordination vigtig, og det skal være koordination af samtlige indsatsområder.
Det Radikale Venstre lægger derfor vægt på, at den nye strategi betoner vigtigheden af, at programsamarbejdet skal basere sig på et gensidigt forpligtende partnerskab samt på landestrategier, der bygger på landenes egne politikker for bæredygtig udvikling.
Endvidere er det nødvendigt, at dansk bistand koordineres med bistand fra andre partnere og indpasses i programsamarbejdslandenes prioriteringer, planer
og budgetter
Først når samtlige indsatser tilsammen dækker bredt, trækker i samme retning, supplerer hinanden, og det lokale ejerskab er i orden, vil der for alvor ske noget.
Skal alle indsatser trække i samme retning, kræver det, at også multilaterale donorer underordner sig den overordnede strategi for et lands udvikling og er med på en koordination af indsatsen.
Endvidere skal også eksportkreditstøtten underbygge udviklingslandenes strategi.
I lande, hvor flere donorer optræder, vil det tillige være nødvendigt, at modtagerlandet eller en donor påtager sig det koordinerende lederskab. Eventuelt kan en donor optræde som hovedentreprenør. Når jeg fremhæver behovet for lokalt ejerskab, donorkoordination og lederskab, er det, fordi det virkelig vil være en nyskabelse, der meget hurtigt vil give markante resultater, og det er samtidig en forudsætning for, at målet om mest bistand for pengene kan nås. Hertil skal tilføjes, at der i enhver udviklingskontrakt bør indbygges milepæle, der skal udgøre grundlaget for en vurdering af, om tingene går, som det er aftalt, og, hvis det ikke går, som det er aftalt, hvad der så skal ske.
Endelig vil jeg fremhæve behovet for, at Danmark forstærker indsatsen for internationale løsninger på udviklingslandenes gældsproblemer, og at Danmark i WTO og EU arbejder for fremme af udviklingslandenes fri adgang til industrilandenes markeder, gerne med overgangsordninger for ulandene.
»Partnerskab 2000« betoner vigtigheden af, at gældssætning, toldbarrierer og importkvoter ikke kvæler udviklingslandenes muligheder.
Danmark bør som en stor bistandsyder her påtage sig rollen både som vagthund og som førerhund i de internationale organisationer.
Der er flere andre ting i den her strategi, der er værd at fremhæve, men tiden tillader det ikke, så jeg vil slutte med at sige rigtig god arbejdslyst til Danidas folk, til alle ngo'erne, til det danske erhvervsliv, til de faglige organisationer, til de ansatte på området i multilaterale organisationer, til ulandenes regeringer og befolkninger og alle de andre aktører på området.
Vi vil holde øje med jer alle sammen; der er nok at tage fat på.