Villy Søvndal (SF), 2004-11-16:
Et af de eksempler, der har været fremme i dagspressen som optakt til den her forespørgselsdebat, er en enlig mor i Sydhavnen.
Hun hedder Susanne, og hun har to børn på henholdsvis 8 og 10 år.
Når hendes faste udgifter er betalt, har hun 1.000 kr. tilbage – 1.000 kr.
Og så spørger socialministeren: Hvad er fattigdom?
Jamen det er jo klart, at hvis man ikke forstår, det er fattigdom, at en enlig mor, der har 1.000 kr. tilbage og bor i Sydhavnen, som jeg tror alle ved ikke er det mest eksklusive boligområde her, hvis man ikke kan få øje på fattigdommen i det eksempel, så er det jo, undskyld mig, som at tale til døve og tale til blinde.
Sådan er det, hvis man ikke kan se, at et samfund med vores rigdom efterlader en gruppe af mennesker i en fattigdom, hvor det, som socialministeren siger, jo ikke er et spørgsmål om at prioritere – det besvær er den enlige mor Susanne fuldstændig fritaget for – men hvor det er et spørgsmål om at overleve i et samfund, der er fantastisk rigt.
Undskyld mig, men er det ikke for sølle, at regeringens svar så er, at de får læreplaner i daginstitutionerne?
Det var et af de offensive svar i forhold til at bekæmpe fattigdommen.
Jamen forstår ministrene slet ikke alvoren af det, der er ved at udvikle sig?
Det er jo ikke alene SF's påpegning.
Det, vi i den her debat tager afsæt i, er folk, der ikke har nogen som helst tilknytning til SF.
Det er folk ude fra det virkelige liv.
Det er Rådet for Socialt Udsatte, der i sin seneste årsrapport peger på, at de, som regeringen har tvunget ned på de lave satser, har mindre til rådighed at leve for end mennesker, der bor på forsorgshjem.
De kan ikke prioritere; de er fattige i gammeldags forstand, og de er gjort fattige af den her regering og støttepartiet Dansk Folkeparti.
Så bare lidt om tallene: Det er 65.000 mennesker ifølge Rådet for Socialt Udsatte, som regeringen har anbragt på lavere satser på grund af starthjælp og lofterne over kontanthjælpen – og så er ungeydelserne på kontanthjælp og dagpenge ikke talt med.
Det er 150.000 mennesker, hvis vi tager de studerende fra, der er under EU's officielle fattigdomsgrænse – 150.000 mennesker.
Deraf er de 39.000 – med et af ministrenes egne ord – børn.
Er det ikke alarmerende, hvis man alvorligt mener, at kampen mod ikke alene de voksnes fattigdom, men også børnenes fattigdom, går ud på, at det eneste, man kan tilbyde dem, er løftet om, at de ikke behøver at prioritere, og så er det nogle læreplaner og lidt småydelser i hjørnerne.
Jeg synes, det er forstemmende, at alvoren i det her ikke er gået op for regeringen.
Det er jo heller ikke et svar at sige, at så kan de bare tage et stykke arbejde, for det er regeringens hensigt.
Det er den virkelighed, at under denne her regering er arbejdsløsheden som bekendt vokset med i hvert fald 40.000.
Og jeg tror, at den enlige mor ude i Sydhavnen, Susanne, synes, det er lidt tomt at høre, at så skal der jo arbejde til.
Jamen det er ikke noget svar.
Det er ikke noget svar på det problem, vi diskuterer i dag.
Konsekvenserne af børnefattigdommen tror jeg vi kommer til at slås med i Danmark i mange, mange år frem i form af børn, der reagerer på ikke at have fået det liv, som andre børn har, men et liv, hvor der ikke er råd til alt det, andre børn deltager i – børn, som bliver mærkede af en fattigdom, som vi ikke kan være bekendt i et af verdens rigeste samfund.
Derfor skal jeg runde af med at fremsætte følgende forslag til vedtagelse på vegne af partierne Socialdemokratiet, SF, Enhedslisten og Kristendemokraterne: Forslag til vedtagelse
»Idet Folketinget udtrykker sin bekymring over den stigende fattigdom i Danmark som dokumenteret i rapporter fra Rådet for Socialt Udsatte samt en række humanitære organisationer, pålægger Folketinget regeringen at inddrage Folketingets partier i en undersøgelse af mulighederne for og det hensigtsmæssige i at fastlægge en officiel fattigdomsgrænse og at tage de nødvendige skridt i kampen imod fattigdommen – ikke mindst den fattigdom, der rammer børn.«