runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jesper Langballe (DF), 2006-01-10:
Det er jo rørende at høre hr. Simon Emil Ammitzbøll sådan forsvare mangfoldigheden og pluralismen.
Det er som regel det, man gør, når man ikke ved, hvilket ben man skal stå på.
Så siger man: De har faktisk ret alle sammen.
Altså, sagen er jo den, at samarbejdspolitikken var et bredt ansvar i Rigsdagen.
Men for de andre var det nok mest usselhed, for Det Radikale Venstre var det simpelt hen et indbygget karaktertræk.
Men lad mig så spørge: Vil hr. Simon Emil Ammitzbøll benægte, at jødeaktionen, redningsaktionen, og den 29. august lå direkte i forlængelse af hinanden, og at jødeaktionen var en illegal aktion, der i øvrigt kom til at udbrede illegaliteten til kredse, hvor den ikke havde været før?
Så til sidst vil jeg sige, at hr. Simon Emil Ammitzbøll har en pointe, det er med hensyn til valget i marts 1943.
Det valg var en skændsel, vil jeg godt sige.
Det var et valg, hvor et parti var forbudt, nemlig Kommunisterne ...
Simon Emil Ammitzbøll (RV), 2006-01-10:
Så skal jeg se, om jeg kan nå at svare på alle de spørgsmål, der blev stillet.
Jeg vil gerne medgive, at der er en sammenhæng mellem den 29. august og jødeaktionen.
Det har jeg på intet tidspunkt benægtet, men der er også en sammenhæng mellem forhandlingspolitikken og jødeaktionen, derom ingen tvivl.
Dertil kommer, at jeg selvfølgelig ikke synes, det er i orden, at der var et forbud mod Danmarks Kommunistiske Parti under anden verdenskrig.
Det tror jeg ikke der er nogen der synes var godt.
Jeg nævnte i min ordførertale, at der også var ting under forhandlingspolitikken, som jeg ikke syntes man kunne sige meget godt om.
Dette var et glimrende eksempel fra hr. Jesper Langballe, men at beskylde mig og Det Radikale Venstre for at græde krokodilletårer over de faldne under besættelsen synes jeg altså er under lavmålet.
Jesper Langballe (DF), 2006-01-10:
Eftersom Det Radikale Venstre dengang og siden ikke har gjort andet end at tilsværte modstandskampen, så er det vel ikke så underligt.
Det er ikke hr. Simon Ammitzbøll, jeg taler om, som jo er en ung mand, der hverken har lod eller del i det, men som jo altså i sin ordførertale fint fører det videre.
Den eneste andel var, at den hæderlige tysker Duckwitz underrettede Hedtoft om, at det var på vej, at tyskerne ville tage de danske jøder, og så lod Hedtoft det gå videre.
Anden forbindelse er der ikke.
Men må jeg så lige sige om – det nåede jeg ikke rigtig – valget i marts 1943: Det var for mig at se en skændsel.
Jeg vil spørge hr. Simon Ammitzbøll, om han synes, der er nogen grund til at prale af det såkaldt demokratiske valg, hvor ét parti på besættelsesmagtens bud var forbudt, nemlig kommunisterne, og var det ikke lykkeligt, at befolkningen, den befolkning, som lod sig stikke blår i øjnene af politikerne ved det valg, vågnede op et halvt år efter og sagde nej?
Simon Emil Ammitzbøll (RV), 2006-01-10:
Man kan spørge sig, om advarslen fra Duckwitz til Hedtoft nogen sinde var kommet, hvis ikke vi havde haft forhandlingspolitikken, men som hr. Søren Espersen i øvrigt tidligere så fint har redegjort for, er kontrafaktisk historieskrivning nok den sværeste.
Omkring valgene, som jo selvfølgelig er meget interessant – jeg svarede allerede på det med kommunistpartiet i mit første indlæg – er vi nødt til at se på: Hvad skete der ved de valg?
Dansk Samling fik 3 mandater på en linje, der var mod forhandlingspolitikken.
Ved valget i 1945 efter befrielsen, alle var frie, alle kunne sige, hvad de mente, alle kunne stemme på dem, de havde lyst til, alle kunne danne de partier, de havde lyst til, fik Kommunisterne 18 mandater, Dansk Samling fik 4 mandater.
Ingen af de to partier kom nogen sinde op på de mandattal igen.
Tværtimod fik de fire partier, der stod bag forhandlingslinjen, massivt flertal igen og har i øvrigt haft det ved samtlige valg lige siden.
Søren Krarup (DF), 2006-01-10:
Det kan selvfølgelig ikke undre, at en radikal ordfører støtter den radikale historieskrivning.
Den går jo i dag ud på, at man vil kalde samarbejdspolitikken den rigtige, og dermed har man taget parti mod den 29. august, mod modstandsbevægelsen og for dem, der var modstandsbevægelsens politiske modstandere.
Men det er nu ikke det, jeg vil sige.
Jeg vil derimod spørge, om hr. Simon Ammitzbøll er klar over, at der er en ganske kontant kendsgerning, der viser, at det, han kalder tvivlsomt i hr. Søren Espersens udlægning, nemlig at Danmark ikke var blevet anerkendt som allieret uden den 29. august, uden modstandskampen, kan dokumenteres for ikke at sige bevises.
Forholdet er, at de mange søfolk, der meldte sig i allieret tjeneste efter den 9. april, sejlede på danske skibe i allieret tjeneste, og de fik af de allierede forbud imod at sejle under Dannebrog.
Den tilladelse til at hejse Dannebrog på danske skibe kom først efter den 29. august.
Dermed er jo tydeligt dokumentationen eller beviset givet for, at uden den 29. august var Danmark selvfølgelig ikke blevet allieret.
Simon Emil Ammitzbøll (RV), 2006-01-10:
Det er jo rart at høre, at hr. Søren Krarup kan komme med indicier for sin egen historietolkning, men ikke med det, som han ellers omtaler som dokumentation.
Man kan ikke komme med den slags påstande, som hr. Søren Krarup kommer med, med nogen form for rimelighed.
Vi kan ikke vide, hvad der var sket.
På det område deler jeg fuldstændig Dansk Folkepartis ordførers, hr. Søren Espersens, opfattelse af kontrafaktisk historieskrivning.
Den kan jeg tilslutte mig.
Søren Krarup (DF), 2006-01-10:
Det er jo ikke kontrafaktisk.
Det er simpelt hen at tage al mening ud af ordene og sproget, og det er selvfølgelig ikke usædvanligt for De Radikale.
Det er et klart bevis for, hvordan Danmark blev betragtet af de allierede, og det vil sige, at uden modstandsbevægelsen, uden den 29. august var Danmark den 5. maj 1945 ikke blevet allieret.
Vi var ikke kommet med i de allieredes samarbejde med FN, med NATO og så meget andet.
Det er det, den 29. august betyder, og dermed er det selvfølgelig ensbetydende med, at man er nødt at acceptere det, hvis man i øvrigt accepterer det, der bliver konsekvenserne.
Anne Baastrup (SF), 2006-01-10:
Ja, undskyld jeg kom for sent.
Jeg finder lige grund til at minde om, hvad det egentlig er, der er på dagsordenen.
Det er ikke anden verdenskrig.
Det er, hvorvidt den 29. august skal gøres til national flagdag.
Jeg tilhører et parti, som synes, det er godt, at vi har fået en diskussion om samarbejdspolitikken.
I mit parti har vi altid ment, at samarbejdspolitikken var forkert.
Jeg er opvokset i en familie, hvor det var modstandskampen, der var i centrum, og hvor det var modstandsbevægelsen, der var central i min danmarkshistorie om anden verdenskrig.
Men at vi nu i det herrens år 2006, adskillige år efter anden verdenskrig og mange år efter den 29. august 1943, skal lave en ny flagdag, fordi der er et enkelt parti, der synes, at det er den måde, man skal fejre den 29. august på, synes jeg er at gøre grin med de mange, mange mennesker, der sloges for at give Danmark et andet ansigt udadtil.
De vil opleve, at her er der så et parti, der bare hiver fat i flaget i et forsøg på at sige, at der kun er et parti herinde, der ønsker en flagdag på det her punkt.
For mig at se
er den 29. august skelsættende.
Den er så vigtig i min egen historieopfattelse, i mit partis historieopfattelse, og når vi i dag skal beskæftige os med, hvorvidt dagen, som Dansk Folkeparti ønsker, skal gøres til en national flagdag, så synes jeg ikke, det giver en værdig beskrivelse af den.
For mig at se er det helt, helt afgørende, at vi husker, at der var folk, der døde.
På trods af at regeringen sagde, at de ikke måtte gøre noget, så ønskede de, at Danmark skulle have et andet ansigt udadtil.
Min egen familie måtte flygte til Sverige, fordi de ønskede at kæmpe mod tyskerne, kæmpe mod nazisterne, og så synes jeg, ja, undskyld mig, ikke, at det er så godt, at vi skal have en diskussion om, hvorvidt Dansk Folkeparti er bedre til at hylde modstandsbevægelsen under anden verdenskrig, og at resultatet skal være, at vi skal have en national flagdag.
For mig at se er det helt, helt afgørende, at vi bruger den 29. august til at lære de nye generationer, hvad det er, der er afgørende, når der kommer en konflikt.
Skal man bøje sig for stormagternes beslutninger, eller skal man stå fast på det, man selv synes er det rigtige?
Det er det, vi skal lære de unge.
Det lærer vi dem ikke ved, at busserne kører rundt med flag.
Det lærer vi dem ved konstant i ord og gerninger at vise dem, at der er grund til at gøre modstand, hvis magten har det ansigt, som nazisterne havde.
Det er det, vi skal lære de unge.
Vi skal holde fast i den 29. august som en historisk dag, som vi skal bruge til at lære de unge, hvordan samfundet skal se ud i fremtiden.
Søren Espersen (DF), 2006-01-10:
Jeg troede egentlig, at man havde den samme holdning som Enhedslisten.
Begge grupper har jo på en eller anden måde deres udspring i – det anerkender vi – modstandskampen, SF udsprang fra Danmarks Kommunistiske Parti midt i 1950’erne, og mange af de folk, som står som de store, gik da også over i SF.
Så siger fru Anne Baastrup, at vi ikke sådan bare skal rende rundt og flage af den grund.
Så ved jeg ikke, hvorfor vi overhovedet skal have flagdage.
Altså, gør det ikke noget som helst indtryk på fru Anne Baastrup, når Frihedskampens veteraner, altså dem, som selv var modstandsfolk, i mange år har bedt om at gøre den 29. august til flagdag?
Er det ligegyldigt?
Vi skal ikke have noget, der sidder på busserne, vi skal hellere snakke om tingene, men når nu frihedskæmperne, de, som satte livet ind, har bedt om det her, gør det så ingen indtryk?
Vil hr. Simon Emil Ammitzbøll bekræfte, at der ikke i nogen af regeringens eller Folketingets politikeres forhandlinger i 2 år fra 1940 så meget som en gang indgik ordet jøde?
Vil hr. Ammitzbøll bekræfte, at det ikke var en del af debatten; at det slet ikke var derfor, at man ikke turde tage kampen op med tyskerne?
Vil hr. Ammitzbøll videre bekræfte, at under det ungarske styres samarbejde med Tyskland, som var fuldstændig ligesom vores Scaveniusregering, mistede næsten alle de ungarske jøder livet?
Hvordan kan hr. Ammitzbøll forklare de to ting?
Anne Baastrup (SF), 2006-01-10:
Jo, det gør i allerhøjeste grad indtryk, at frihedskæmperne ønsker, at den 29. august skal være en dag, der hele tiden huskes, men for os at se bruges det danske flag i så mange forskellige sammenhænge, herunder på dronningens fødselsdag og alle mulige andre tidspunkter, og derfor finder vi ikke, at en flagdag er det, man skal institutionalisere.
Vi synes i langt højere grad, man skal sige, at den 29. august 1943 er så vigtig en dato, at den skal huskes, og den skal repeteres for samtlige generationer, der kommer fremover.
Men at man bare siger, at det skal være en flagdag, synes vi simpelt hen ikke er centralt nok, det synes vi ikke er den rigtige måde at løse hele historiefortællingen på.
Det, der bare er det centrale i det her beslutningsforslag, er, at det blot er flagdagen, man vil have indført.
Man kommer ikke med nogen som helst andre ting, der i virkeligheden skal få den danske befolkning og de fremtidige generationer til at huske, hvilken kæmpe indsats modstandsbevægelsen gjorde.
Det er det, der er min centrale pointe.
Vi har flag til fødselsdage, ja, men det er for lidt og for simpelt bare at sige: Nu har Dansk Folkeparti så gennemført det her med en flagdag.
Hvad har Dansk Folkeparti i øvrigt gjort?
Jesper Langballe (DF), 2006-01-10:
Fru Anne Baastrup har ligesom alle de andre ordførere bedyret, hvor meget den 29. august betyder, men alligevel er mit indtryk, at der var to hovedpointer i fru Anne Baastrups modstand mod det her beslutningsforslag.
Den ene var, om man i 2006 skulle begynde at lave om på noget, der er så gammelt.
Altså, var det ikke i 1218, at Dannebrog faldt ned fra himlen?
Valdemarsdag er stadig væk flagdag – det var den ene ting.
Den anden ting er, at det forekommer mig, at det, der er hele humlen i fru Anne Baastrups ordførertale, er, at det er de forkerte, der har foreslået det rigtige, og det synes jeg er en ussel begrundelse.
Jeg synes, der er noget ynkeligt ved, at man lader sine modstandere negativt bestemme, hvad man selv skal mene.
Det var det samme under blasfemidiskussionen ...
Anne Baastrup (SF), 2006-01-10:
Jeg husker det, som om det var i 1219, at flaget faldt ned, og jeg mener, at det spørgsmål, som hr. Jesper Langballe kom med, er helt forkert stillet.
Jeg kan ikke se, at der er nogen som helst begrundelse for at stille det, for det er ikke rigtigt.
Jesper Langballe (DF), 2006-01-10:
Ja, så vil jeg lige gøre det, jeg var i gang med, færdigt.
Til det her underlige med, at det er de forkerte, der foreslår det rigtige, at nu er det Dansk Folkeparti, der vil påtvinge alle andre en særlig måde at bruge Dannebrog på: Overhovedet ikke.
Vi foreslår bare en ny flagdag, som er for alle, og det er da ikke for at tage nogen speciel ære for det, men jeg fatter ikke det der.
Jeg erindrer stadig vores beslutningsforslag om at ophæve blasfemiparagraffen – noget som i dag faktisk kunne vise sig at være en helt rigtig beslutning.
SF slog straks til og fremsatte også et beslutningsforslag.
De to forslag nåede samtidig til Lovafdelingen, men da det kom til stykket, trak SF sit tilbage, fordi de ikke kunne lide Dansk Folkepartis begrundelse.
Har man da ikke selv en mening i stedet for at lade sig dirigere negativt af Dansk Folkeparti?
Anne Baastrup (SF), 2006-01-10:
Nu er det jo ikke blasfemibestemmelsen og hr. Jesper Langballes mystiske bemærkninger om det beslutningsforslag, der er på dagsordenen i dag.
Det, der er på dagsordenen, er B 19 om at gøre den 29. august til en national flagdag.
Vi er enige med Dansk Folkeparti om, at den 29. august er en utrolig vigtig dag, men SF’s folketingsgruppe mener bare ikke, den skal gøres til en national flagdag.
Søren Krarup (DF), 2006-01-10:
Den 9. april 1940 var nederlagets og skammens dag, hvor Danmark for første gang i sin historie blev erobret og besat af en fremmed magt, mens den 5. maj 1945 var glædens og befrielsens dag.
De allieredes sejr betød Danmarks frigørelse fra fremmed besættelse, og modstandsbevægelsens indsats betød, at befrielsen fik et islæt af offer og selvrespekt, hvorfor Danmark kom til at stå blandt de sejrende nationer og ikke som diktatorens ynkelige kanariefugl eller medløber.
Men den 29. august 1943 var dagen for opgøret med samarbejdspolitikken – befolkningens nej til den usselhed og ynkelighed, som landets politikere siden den 9. april 1940 havde gjort til landets officielle politik.
Derfor er dagen så betydningsfuld, og derfor bør den have sin særlige placering og blive til national mindedag.
Den betød et opgør med samarbejdspolitikken og den menige danskers nej til at lade sit land være et halehæng til fremmed magt og fremmed magtmisbrug.
I sin brevveksling med K.E. Løgstrup skriver Hal Koch om sin lyst til at sige nej til samarbejdet med tyskerne.
Han var ganske vist blevet dette samarbejdes moralske garant i sin egenskab af formand for Dansk Ungdomssamvirke, men i sit inderste, i sit hjerte – skrev Hal Koch – ønskede han et brud.
Hvornår var sagen stor nok, og hvordan kunne man tillade sig at bryde med de samarbejdspolitikere, som utvivlsomt mente det godt?
Den 29. august 1943 brød befolkningen overtvært og sagde nej i handling.
Man kalder det for augustoprøret, og dets betydning ligger i dets oprør mod de danske magthavere, der svigtede Danmark.
Danmarks frihed er den enkelte danskers forpligtelse, og Danmarks selvstændighed og ære er noget, der angår enhver dansker.
Dette er den 29. augusts tale, og af den grund bør vi have anledning til at standse og at lytte.
Jeg husker, da min far fortalte om dagen; om den uendelige lettelse, han følte på sin vej til gudstjenesten i Enslev, hvor han fik meddelelse om den danske regerings tilbagetræden.
Nu var det slut med at bøje nakken og være en ussel træl.
Nu kunne danskerne se sig selv i øjnene og behøvede ikke længere at skamme sig f.eks. over for nordmændene.
Den 29. august 1943 var den mest betydningsfulde dato under besættelsen, og jeg vil gerne her lægge et ord ind for, at dagen bliver national – og netop national – mindedag.
Søren Espersen (DF), 2006-01-10:
Jeg siger tak for den debat, der har været, selv om den selvfølgelig har været skuffende set fra vores synsvinkel.
Jeg er glad for Enhedslistens tilslutning – tænk, at vi skal rose Enhedslisten i dag – men de er jo også udsprunget af Kommunisterne, som virkelig kendte noget til besættelsestiden og vidste, hvordan forholdene var, så tak for det.
Til gengæld er jeg specielt skuffet over De Konservative.
Jeg kan ikke forstå, hvorfor de kan afvise forslaget på den måde, men det er jo altså sket.
Hidtil havde det frie udland med fuld ret kunnet betragte Danmark som en del af nazisystemet og som Tysklands partner, men fra og med den 29. august 1943 stod det klart, at Danmark var en allieret nation.
Få uger efter blev Danmarks Frihedsråd i øvrigt dannet med bred repræsentation fra modstandsgrupperne.
En væsentlig personkreds stod bag, bl.a. socialdemokraten Frode Jakobsen, kommunisterne Mogens Fog og Børge Houmann og Dansk Samlings Arne Sørensen, og Frihedsrådet udviklede sig til at blive landets faktiske regering i besættelsestidens sidste halvandet år.
Det er egentlig imponerende at tænke på, at Frihedsrådet, som uden videre kunne have overtaget hele styret efter befrielsen af Danmark, lige fra første færd søgte at knytte forbindelse til de politiske partier og efterhånden fik skabt denne forbindelse.
Allerede i november 1943 udsendte Frihedsrådet pjecen »Når Danmark atter er frit«, hvor det blev slået fast, at den første efterkrigsregering skulle dannes på forfatningsmæssigt grundlag.
Det betød, at de valgte politikere blev en del af Danmarks nye styre.
Men heldigvis forstod de politikere, som Frihedsrådet fra sommeren 1944 inddrog i processen, at en ren politikerregering hverken var mulig eller ønskelig.
Frihedsrådet havde jo folket med sig og rådede over alle våbnene, og samtidig kunne en regering uden modstandsbevægelsen ikke forvente at blive anerkendt som allieret, for det havde Sovjetunionen klart tilkendegivet.
Der er altså ikke tale om kontrafaktisk historieskrivning, må jeg sige til hr. Ammitzbøll, for Sovjetunionen havde klart tilkendegivet, at Danmark aldrig ville blive optaget i FN uden modstandsfolk i den første efterkrigsregering.
Det er altså alene modstandsbevægelsens indsats, vi kan takke for, at Danmark den 5. maj 1945 ikke alene fremstod som en allieret nation, men også som en nation, der stod respekt om.
Det var alene modstandsbevægelsen, som fremtvang den skelsættende dato, den 29. august 1943 – den dato, der blev synonym med den danske modstandskamp mod nazismen.
Peter Skaarup (DF), 2006-01-10:
Det står jo i bemærkningerne til forslaget, som man jo også, hvis det her forslag blev vedtaget, ville kigge tilbage i.
Hvis man er dommer, hvis man deltager i en retssag om emnet, vil man jo kunne slå tilbage og se, at der, hvor vi har set der har været et problem, og det har vi jo skrevet klart, er, at man ikke af sig selv – det har politiet bekræftet i Jyllands-Posten den 6. juli 2005 – betragter det som ulovligt at brænde vores eget flag af.
Det er jo der, man så vil slå tilbage og se, hvad det var, de mente dengang i 2006, da de vedtog det her forslag i Folketinget, nemlig at det havde noget med afbrænding af flag at gøre.
Man vil sidestille de her ting, og ud fra det vil man heldigvis vide, hvad man skal som deltager i en retssag.
Søren Espersen (DF), 2006-01-10:
Jeg hører det næsten, som om vi skal til at begrænse brugen af det danske flag.
Er det det, der ligesom ligger i det?
Jeg synes da, det er glimrende, at man hejser flaget, når ens børn har fødselsdag, og når majestæten har fødselsdag og en hel masse, jo mere, jo bedre.
Og jeg kan slet ikke forstå, at det skulle være en forklaring, at vi ikke kan det, fordi der bliver flaget nok i forvejen.
Det, jeg siger, er, at når de folk, der direkte var impliceret i det her, som satte livet ind på det, i årevis har bedt om at få en flagdag, om, at der altså skulle flages fra offentlige bygninger, så siger fru Anne Baastrup, at det vil hun ikke være med til, fordi hun er træt af alle de busser, der kører rundt med flag.
Det er da en sær, useriøs måde at reagere på over for så seriøst et beslutningsforslag som det her.
Det må da gøre indtryk, at de siger det, at det ikke er alle mulige andre.
Det er ikke busser, der skal køre rundt for at genere fru Anne Baastrup i det københavnske bybillede.
Simon Emil Ammitzbøll (RV), 2006-01-10:
Kontrafaktisk historie skal man nok holde sig fra, siger hr. Søren Espersen, og det burde han også selv have gjort i de to tilfælde, jeg lige har nævnt.
Søren Espersen (DF), 2006-01-10:
Det er ikke noget stort chok, at Det Radikale Venstre siger nej.
Det havde jeg egentlig regnet med fra starten.
Det er der jo gode grunde til.
Jeg vil gerne ind på det her med jøderne.
Der er noget, der hedder kontrafaktisk historieskrivning.
Det er »hvad nu hvis«, det er sådan en meget udbredt genre.
Men det med jøderne var jo aldrig nogen sinde et debatemne blandt politikerne i april 1940.
Det var ikke sådan, at man sagde: Nu skal vi altså redde jøderne.
Om en 3 år sender vi nogle fiskere over Sundet og redder alle jøderne, så det kan vi starte med her ved at samarbejde med tyskerne.
Det var overhovedet ikke en del af debatten.
Hvordan kan hr. Simon Emil Ammitzbøll lave den form for kontrafaktisk historieskrivning, at hvis nu det var gået anderledes, så var det gået ud over de danske jøder?
Hvordan kan hr. Simon Emil Ammitzbøll vide det?
Jesper Langballe (DF), 2006-01-10:
Det her blev sagt første gang i 50-året for den 29. august 1943, og det blev gentaget i Mindelunden halvandet år efter, da vi fejrede 50-året for befrielse.
Men hr. Frode Sørensen har misforstået noget, for hr. Frode Sørensen siger, at han ikke har kommenteret det.
Nej, men det er netop det, jeg anfægter.
Som ordfører på en sag af, jeg kunne jo godt sige eksistentiel betydning for landet og også for landets nutid, siger hr. Frode Sørensen, at han ikke vil sætte sig til dommer.
Jamen hvorfor vil hr. Frode Sørensen ikke det?
Er det, fordi hr. Frode Sørensen ikke selv har et synspunkt på, hvad det rigtige var, og hvad det forkerte var?
Frode Sørensen (S), 2006-01-10:
Når jeg ikke vil sætte mig til dommer, så er det, fordi vi her har en sag, der opstod den 9. april 1940, hvor der var nogle politikere og nogle beslutningstagere, der skulle træffe en beslutning.
De har sandsynligvis gjort det ud fra, hvad de mente var det bedste.
Det ændrede sig så efter den folkelige opstand den 29. august 1943.
Nogle er enige med statsministeren, nogle er enige med historikerne, og jeg skal ikke bedømme, hvem der har ret.
Søren Espersen (DF), 2006-01-10:
Jeg vil gå lidt videre i samme spor.
Jeg er fuldstændig enig med hr. Jesper Langballe.
Det er hr. Frode Sørensens pligt at tage stilling.
Han er blevet indvalgt til Folketinget for at tage stilling.
Jeg vil spørge hr. Frode Sørensen direkte, om han vil høre det citat af statsministeren, jeg nu kommer med, og så bagefter erklære sig enig eller uenig.
Det lyder sådan: Selv bedømt på datidens præmisser forekommer den danske politik naiv.
Det er stærkt forkasteligt, at den politiske elite i Danmark i den grad førte ikke blot neutralitets- men aktiv tilpasningspolitik.
I kampen mellem demokrati og diktatur kan man ikke stå neutral.
Man må tage stilling for demokratiet og mod diktaturet.
Er hr. Frode Sørensen enig eller uenig i det citat?
Frode Sørensen (S), 2006-01-10:
De danske politikere traf den 9. april 1940 en beslutning.
Den beslutning skal jeg ikke anfægte.
Politikerne traf den 29. august 1943 også en beslutning, nemlig at gå af, fordi de ikke kunne samarbejde mere.
Jeg skal ikke sætte mig til dommer over, hvad der er sket for – hvad bliver det? – godt og vel 60 år siden i forbindelse med tyskernes overfald på Danmark.