Bruno Jerup (EL), 1997-11-07:
Det er jo sjældent, jeg stiller forslag, som bliver så velvilligt modtaget.
Selv om jeg alligevel kan fornemme, at der måske ikke er et flertal, der vil stemme for det konkrete forslag lige nu og her, sådan som jeg har formuleret det, er det er mit indtryk, at vi her har fat i et spørgsmål, hvor ikke kun Enhedslisten, men faktisk et bredt Folketing har nogle overvejelser, der går den vej.
Det lover godt, kan man sige, for det fremtidige forløb.
Døden er noget, som vi i vores kultur har et lidt skævt forhold til.
Det er måske et historisk problem, at det er noget, man forsøger på at skubbe fra sig.
Det er så en særskilt diskussion, hvordan vi i vores kultur forholder os til døden, men i hvert fald kan man samfundsmæssigt prøve at forholde sig til den på en måde, der erkender den som en fase. For nogle er det en lang fase.
Døden indtræder selvfølgelig på et kort tidspunkt, men selve den fase, der fører frem til den, kan for nogle være kort og for nogle være lang.
Man må forholde sig til, at det faktisk er en problemstilling, at der kommer et tidspunkt i sundhedsbehandlingen, hvor der ikke er mere at gøre, og hvor der ikke er mulighed for at sikre, at den syge kommer tilbage på det tidligere niveau, og at der nu er en anden dagsorden for patienten og dermed også for sundhedsvæsenet.
Vi synes, det er vigtigt, at man på dette område også tænker på, at meget af det, der foregår i det offentlige sundhedsvæsen, hvor patienterne ligger i sengene, nogle gange på gangene, nogle gange flere sammen i nogle hvide lokaler, hvor der er hvide senge og hvide kitler, sikkert ofte ikke er under den rigtige form.
Når det ikke er formålet, at man skal ud og leve i det normale samfund uden for hospitalets vægge igen, er det måske ikke den rigtige måde at placere folk på.
Derfor har vi sammen med andre diskuteret denne mulighed, og for os er det vigtigt og meget fundamentalt, at det ikke bliver noget, som kun nogle kan få.
For os er det vigtigt, og det er også derfor, vi har fremsat forslaget på den måde, som vi har gjort, at det skal være et alment tilbud.
Jeg er ikke sikker på, at det er alle, der vil tage imod det.
Jeg har ingen præcise tal på, hvor mange det er.
Jeg tror, der vil være mange flere end i dag, men jeg har ingen præcise tal på, hvor mange det er.
Men det skal være et tilbud til typisk den ældre person, det kan også godt være en yngre person, som er meget syg, og som måske sammen med familie og pårørende kan vurdere, om det var bedre at finde en anden form i de sidste måneder eller halve år. Det, jeg forestiller mig, er, at man i højere grad får mulighed for at indrette sig, at man har et værelse, hvor det er muligt at have nogle af sine egne ting med, således at man kan indrette et rum, hvor man kan være, og hvor man kan føle, at man lever.
Det er nogle andre behov, der skal tilgodeses, og som er svære at få tilgodeset i det sundhedsvæsen, vi har.
Derfor kan man selvfølgelig godt sige, at amterne allerede er i gang med det her, og at det er ikke nødvendigt, nu ser vi, hvad der sker. Min fornemmelse er, at amterne og det eksisterende sundhedsvæsen desværre er for meget rettet ind imod den helbredende funktion, den, der handler om, at folk kommer ind, fordi de er syge, de skal helbredes, og så skal de ud igen.
Vores sundhedsvæsen og amternes måde at tænke på er simpelt hen ikke rettet ind på at tage hånd om dette problem. Det er også derfor, jeg har lyst til - og jeg kan fornemme, at det tyder på, at det er der også et flertal, der har lyst til - at skubbe en lidt anden vej og prøve at give nogle muligheder, som går lidt på tværs af det, der foregår i dag.
Man kunne godt kalde det en form for et skift, en revolution vil nogle måske sige, eller et paradigmeskift i vores måde at forstå den periode, der går fra, at man konstaterer, at nu er der ikke så meget mere at gøre, og til, at man dør.
Det er det, der er hensigten, og så det at sikre, at det bliver et alment tilgængeligt gode for alle.
Der er allerede i dag forskellige muligheder, og dem har vi også omtalt i forslaget, bl.a. muligheden for, at man kan få løn til at pleje nærtstående pårørende i eget hjem.
Jeg kan forstå, at man er i gang med at analysere, hvordan denne ordning fungerer.
Der er faktisk nogle, der ikke har mulighed for at gøre sådan, men vi synes selvfølgelig, at det også er en vej at gå.
Det er ikke sådan, at vi siger, at det er den eneste løsning.
Vi siger heller ikke, at det skal være sådan, at man skal sige til folk, der ligger på hospitalet, at de skal på et hospice.
Det ville også være forkert.
Vi skal lige præcis prøve at sige, at dette er en situation, som i høj grad er en individuel problemstilling, hvor vi er af den opfattelse, at for en stor gruppe af dem, der er i denne situation - og det er, hvad enten de nu er tvunget til at være hjemme, eller de er tvunget til at være på et hospital - er det ikke den rigtige løsning.
Den erkendelse tror jeg efterhånden er ved at blive bredt anerkendt også langt uden for Folketingets rækker. Hvis vi ser på de enkelte ordføreres indlæg, vil jeg generelt set starte med at sige mange tak for alle de sympatiske meldinger og holdninger til ideen.
Stort set alle har sagt, at de havde sympati for forslaget, nogle var villige til at stemme for, og andre ikke.
Jeg forstår på sundhedsministeren, at man har gang i en række ting og åbenbart også venter på nogle rapporter og nogle forskellige grupper, der sidder og arbejder med analyser af dette problem.
Vi ser selvfølgelig frem til, at der kommer et eller andet output, og når resultatet foreligger, håber jeg, at ministeren sammen med forhåbentlig et enigt Folketing vil prøve at kigge på, om der er nogle ting, der skal ændres, for det kan godt være, at der er det.
Jeg forstod også på fru Hanne Andersen, som sluttede af
med at sige, at der ikke på nuværende tidspunkt skulle lovgives, at det er, fordi man også i Socialdemokratiet ønsker at afvente nogle af de undersøgelser, der er i gang, for at se, hvordan det udvikler sig
Man kan heller ikke fra Socialdemokratiets side afvise, at der faktisk kan være nogle lovgivningsmæssige ting, som bremser, f.eks. den kassetænkning, som andre også har været inde på.
Der kan være nogle ting, som simpelt hen bremser mulighederne for, at denne idé kan accelerere og hurtigt blive sat i værk.
Jeg er enig med flere ordførere i, at det selvfølgelig ikke er noget, der lige kan laves i morgen.
Det tager tid, sådan er det, men det er i hvert fald vigtigt at have en idé om, hvilken vej man vil, og at man også sørger for at indrette lovgivningen sådan, at man kan gå den vej på en gelinde måde.
Det synes jeg, vi må prøve at se på, og jeg forstod også på den socialdemokratiske ordfører, at man var villig til at overveje det.
Men ellers kan jeg forstå, at fru Hanne Andersen var helt enig med forslagsstillerne, og det vil sige med undertegnede, og det er jo dejligt. Jeg forstod også på fru Tove Fergo, at der var stor sympati.
Vi havde en diskussion i foråret med fru Tove Fergo, og vi havde den også med fru Karen Højte Jensen, med hensyn til, om det kun skal være nogle bestemte, der med tilskud fra amterne kan betale sig til at komme ind.
Her er der nok en lille uenighed, måske er det en stor uenighed, for vi lægger megen vægt på, at det her ikke skal være noget, der gør, at når man i alderdommen skal dø, er det dem, der har flest penge, der igen kommer foran i køen.
Vi synes ikke, det vil være acceptabelt at stille sådan en model op, og det vil vi gerne undgå.
Det skal være et alment tilbud.
Det er der så uenighed om, men alligevel vil jeg tro, at vi måske kunne mødes om de tanker, som vi har lagt frem her.
Jeg takker for støtten fra hr. Jørn Jespersen, som siger, at han gerne vil indgå i et samarbejde, og det var der flere, der nævnte.
Det skal ikke skorte på ønsker om et samarbejde fra Enhedslistens side både med ministeren og med andre partier om at prøve at få dette problem løst.
Det er ikke et ultimativt forslag om, at sådan skal man bare gøre.
Det må vi selvfølgelig snakke om.
I øvrigt er forslaget ikke udforment i delelementer, så man kan ikke sige, at der er nogle forhindringer i det.
Jeg kunne også forstå på fru Vibeke Peschardt, at hun er enig i forslaget, men at hun mener, at amterne er i fuld gang, og at hun derfor ikke kan støtte initiativet.
Det er jo rigtigt, at amterne er i fuld gang, men jeg tror også, fru Peschardt må erkende, at det er lidt tilfældigt, hvad amterne får lavet på dette område.
Jeg synes også, at De Radikale burde være interesseret i at holde øje med, om det faktisk udvikler sig i den rigtige retning. Min taletid er ved at løbe ud, men jeg vil gerne sige tak for støtten fra hr. Køpke Christensen og hr. Ole Donner, og jeg vil selvfølgelig også sige mange tak for støtten fra fru Vibeke Kiil fra CD.
I CD har man jo, og det er også blevet nævnt af andre, været nogle af foregangsmændene eller -kvinderne på dette område, og jeg kan forstå, at CD er stærke tilhængere af, at man får lavet det her, og at det er det offentlige, der skal sikre dette område også med hensyn til betalingen.
Det er også helt vores tanke.