Kirsten Brosbøl (S), 2005-04-26:
Ligestilling er jo inden for det seneste døgns tid lige pludselig kommet på alle danskeres læber, for midt i glæden over, at vi nu skal have en lille ny prins eller prinsesse, er lyset jo også meget skarpt blevet rettet på, at vi har en forældet tronfølgelovgivning, som vi heldigvis også ser mange partier være indstillet på at vi nu skal have lavet om.
Tronfølgeloven trænger i den grad til en opdatering i forhold til vores tids normer, så mænd og kvinder i fremtiden bliver behandlet helt lige, når det gælder retten til at arve vores trone.
Den første helt grundlæggende forudsætning for at komme videre med ligestillingen i Danmark er nemlig, at vi erkender, at der er meget lang vej endnu.
Det kan ikke siges for tit.
Nok er vi kommet et godt stykke vej på visse områder, men der er mange steder, hvor vi halter gevaldigt bagefter.
Vi har ikke ligestilling i dagens Danmark, og det kan synes absurd, at man skal understrege det igen og igen.
Men det er altså en målsætning, vi har.
Derfor studsede jeg allerede ved at se på illustrationen på den redegørelse, som vi har debatteret i dag, for der kan man få det indtryk, når man kigger her på forsiden, at vi er meget tæt på at være i mål, når det gælder etniske minoriteter og kvinder i toppen.
Men så vidt jeg ved, er det nogle af de områder, hvor vi har meget langt igen.
Den anden forudsætning for, at vi kan komme videre med ligestillingsarbejdet, er, at vi erkender, at ligestilling ikke kommer af sig selv.
Ligestilling er ikke noget, vi bare kan overlade til privatsfæren.
Det handler ikke om, at kvinderne bare skal tage sig sammen og søge nogle af de der lederjob, og det er heller ikke nok at sige, at vi bare skal have en holdningsændring, og så laver vi nogle informationskampagner og nogle konferencer, og så skal det nok gå alt sammen.
Det kræver langt mere end det.
Det kræ
Det kræver, at vi politikere går forrest.
For Socialdemokraterne er ligestilling hjerteblod.
Nok så mange farverige pjecer og fine skåltaler kan ikke bortforklare, at kvinder og mænd hver dag støder ind i barrierer, som ikke umiddelbart lader sig fjerne gennem oplysnings- og informationskampagner, barrierer som det glasloft, kvinderne støder på, når de forsøger at komme til tops på arbejdsmarkedet, barrierer som den modstand, mænd møder, når de beder chefen om barselorlov, barrierer, som gør, at alt for mange kvinder stadig lever i frygt for at blive overfaldet i deres eget hjem.
Det er virkeligheden derude i dagens Danmark i 2005, og derfor er der brug for langt mere handling end det, som regeringen her lægger op til.
Den tredje forudsætning for, at vi kan komme videre med ligestillingen, er, at vi forstår, at ligestilling er en del af den generelle velfærdsdebat og ikke, sådan som det har været tendensen at opfatte det under denne her regering, et isoleret problem.
Ligestilling handler både om mænd og om kvinder derude og derhjemme, og det handler om at forbedre forholdene for kvinder på arbejdsmarkedet og om at give mændene bedre muligheder for at være derhjemme.
Det handler om tid til børn, men det handler også om tid til arbejde.
Er det et velfærdssamfund værdigt, at kvinder er en vare, som man kan købe?
Er det et kvindesyn, som vi vil være bekendt?
Kan vi som samfund være bekendt, at kvinder skal frygte at blive fyret fra jobbet i forbindelse med en graviditet?
Vil vi acceptere, når fædre mister kontakten til deres børn efter en skilsmisse?
Er det et moderne demokrati, at over halvdelen af befolkningen, nemlig kvinderne, er stærkt underrepræsenteret i beslutningstagningen i både erhvervslivet, i forskningsverdenen, i medierne og stadig også i politik?
En statistik, som VK-regeringen i høj grad selv bidrager til ved kun at have 4 ud af 19 kvindelige ministre.
Først når vi erkender de tre punkter, nemlig at der er langt til mål, at ligestilling kræver politisk lederskab, og at ligestilling er et spørgsmål om velfærd, kan vi gøre os forhåbninger om at nå vores målsætninger.
Derfor er det vigtigt at holde fast i, at ligestilling skal indgå i arbejdet med alle grupper borgere og i alle politikområder.
Vi har sådan set også en forpligtelse til at indarbejde ligestillingsperspektivet i al vores lovgivning.
Det er det, vi kalder mainstreaming.
Og her må vi konstatere, at ministeren ikke har påtaget sig det ansvar, hun er forpligtet til.
Jeg tænker naturligvis på kommunalreformen, hvor en undersøgelse for nylig har vist, at kun fire ud af de forslag, der udgør den samlede lovpakke, er blevet vurderet ud fra et ligestillingsperspektiv, og det er ganske enkelt ikke godt nok.
Der er simpelt hen tale om en minister, der, som det ser ud, er blevet tromlet af regeringens tunge drenge og ikke har formået at træde i karakter.
Kommunalreformen er en af de største omlægninger af den offentlige sektor i nyere tid, og den ændrer den kommunale udmøntning af velfærdssamfundet markant.
Og der er meget på spil for de ansatte i kommunerne og i amterne, hvor over 75 pct. er kvinder, og derfor kunne man måske godt have håbet på lidt mere end en pjece om kvinder i kommunalpolitik.
Og hvis man virkelig ville gøre noget for at få kvinderne ind i kommunalpolitik, så skulle man måske se på, hvordan der kan gøres mere for at forene familieliv og arbejdsliv med et politisk liv i en kommunalbestyrelse.
Mindst lige så alvorligt er svigtet, når det gælder det nye indsatsområde, fremme af kønsligestilling blandt etniske minoriteter.
Socialdemokraterne hilser det velkommen, at ministeren har taget fat på problemet, men vi savner i den grad konkret lovgivning, som kan sikre, at tingene flytter sig.
Socialdemokraterne vil ikke lade det blive ved snakken, vi vil se handling.
Derfor har vi fremsat en række konkrete forslag, der skal give indvandrerkvinderne en chance for et friere og et bedre liv.
Vi foreslår bl.a., at kommunerne skal etablere kontakt til de mest isolerede af kvinderne, og at alle fremtidige familiesammenførte – kvinder som mænd – skal deltage i et integrationsforløb.
Den nuværende lovgivning tvinger mange familiesammenførte kvinder til at tie om vold i hjemmet, fordi de risikerer at blive udvist efter en eventuel skilsmisse.
Socialdemokraterne mener ikke, at kvinderne skal straffes to gange, først af manden og så af myndighederne.
Vi foreslår derfor en opblødning af reglerne, så lovgivningen hjælper og ikke straffer kvinder, der bryder med voldelige ægtemænd.
Men vi skal også passe på, at det ikke bliver til en forvrænget forestilling om os, de ligestillede danskere, og dem, de uligestillede etniske grupper.
Det blokerer nemlig for den stadig helt aktuelle debat om manglende ligeløn og om kvinders lavere pensionsopsparing og mænds adgang til barsel og samvær med deres børn og om den omfattende vold mod kvinder og ikke mindst om den stigende menneskehandel og antallet af prostituerede.
Med hensyn til prostitution er det påfaldende, at den problemstilling slet ikke bliver rejst i ministerens ligestillingsredegørelse.
Prostituerede er en af de svageste og mest udsatte grupper af kvinder i det danske samfund, en gruppe, som fortsætter med at vokse.
Med det voksende marked for sexydelser bidrager Danmark til den stigende handel med mennesker.
Dermed er vi med til at understøtte nogle af de mest kriminelle og asociale handlinger i det her samfund.
Det mindste, man kunne gøre, var da at sætte prostitution og handel med kvinder på listen over de temaer, som man skal debattere i forhold til kønsrolle og ungdomskultur.
Det viser sig jo ifølge en ny undersøgelse fra KFUK, at kunder hos prostituerede er helt almindelige mænd, 14 pct. af alle mænd, og at jo yngre mænd er første gang, de køber sex, jo oftere fortsætter de med at besøge prostituerede resten af livet.
Derfor er det afgørende, at vi får det her problem på dagsordenen så tidligt som muligt for de unge.
De skal lære om konsekvenserne af at købe sex fra det menneske, man køber ydelsen af, og risikoen for, at man derved er med til at fremme en kriminel adfærd, nemlig menneskehandel.
De skal lære, hvad et liv som prostitueret indebærer, og ikke mindst, hvor man kan søge hjælp, hvis man ender i prostitution.
For Socialdemokraterne handler ligestilling ikke kun om indsatsen for kvinder på samfundets bund, men også for kvinder på toppen.
Sidstnævnte skal vi have flere af, det er der bred enighed om.
Men desværre er det også forsvindende lidt, regeringen har på tapetet, når det handler om kvinder i topledelser og i bestyrelser.
For os her trænger debatten sig jo på: Skal vi vælge en norsk løsning, pisken, hvor virksomhederne får en tidsramme til at opfylde et krav om minimum 40 pct. af hvert køn i bestyrelserne, eller skal vi vælge en spansk model, hvor vi i stedet giver virksomhederne en gulerod i form af offentlige kontrakter, hvis de præsterer en mere lige kønsfordeling?
Nu hørte vi jo i radioen her til morgen, at ministerens bedste bud er at oprette en uddannelse for kvinder, der gerne vil i bestyrelser, igen ud fra devisen om, at det nok er, fordi kvinderne ikke gør nok for det selv.
Det er den kendte tilgang for regeringen, som bare igen med al ønskelig tydelighed viser, at der absolut ingen reel vilje er til at gå foran på det her område og tage nogle initiativer, der kan rykke.
Så vi venter jo i spænding på at se det forslag, som jeg er glad for at ministeren nævnte, omkring kønsopdelte lønstatistikker, for man var jo begyndt at kunne få den fornemmelse, at det var rent valgflæsk, da beskæftigelsesministeren pludselig i valgkampen syntes, at det her var meget vigtigt.
Socialdemokraterne er naturligvis glade for, at det nu tilsyneladende er blevet regeringens politik, for under sidste års redegørelsesdebat gjorde den daværende ligestillingsminister meget ud af, at det ikke var et redskab, som man mente ville virke.
Men alle kan jo blive klogere, og vi håber, at det også vil ske på en lang række af de områder, hvor handlingsplanen lader meget tilbage at ønske.
Der er nemlig brug for mod og kvindehjerte og ikke kun om snak og kulørte pjecer.