Svend Auken (S), 2002-04-23:
Jeg synes, det er fint, at Kristeligt Folkeparti har rejst denne diskussion.
Der er en afgrund mellem på den ene side vores forpligtelser under Kyoto, som endda vokser med de 5 mio. ton, som vi har talt så meget om, og så de faktiske gerninger, den nuværende regering har gjort i forbindelse med finansloven på klimaområdet.
Der er en afgrund, der faktisk bliver bredere og bredere.
Og derfor synes jeg, det er fint, vi får diskussionen og også mulighed for, at regeringen kan forklare os andre, hvordan man har tænkt sig at slå bro hen over denne afgrund.
Inden jeg siger noget om det, vil jeg imidlertid godt komme med nogle enkelte bemærkninger om Kyotoprotokollen, for Klimakonventionen og protokollen har været nogle af de projekter, der har optaget mig mest i de mange år, jeg har arbejdet med det i den tidligere regering, ligesom jeg ved, at det har optaget mange medlemmer her i Folketingssalen. Det var en virkelig glæde for mange, der deltog i mødet i 1997 i Kyoto, at det omsider lykkedes at lave en protokol, der bandt industrilandene til reelle og juridisk forpligtende reduktionsmål.
Det var en kæmpeskuffelse, da den nyvalgte amerikanske præsident, George W. Bush, i marts sidste år undsagde Kyotoprotokollen - en kæmpeskuffelse.
Det land i verden, der har de bedste forudsætninger for at gøre noget ved problemet, og som selv er skyld i 40 pct. af industrilandenes udledninger, stod af fra det internationale arbejde.
Jeg var stolt af, at de europæiske lande, hvor Danmark spillede en meget aktiv rolle, havde held til at skabe en alliance uden om De Forenede Stater, uden om Bush, uden om nejet til Kyoto, trods forudsigelserne fra alle pessimisterne, der omfattede alle udviklingslandene, i sidste instans endda OPEC-landene, og nøglelande i industriverdenen som Rusland, Canada, Japan og Australien.
Derfor er det så utrolig vigtigt, at denne protokol bliver gennemført.
Jeg vil gerne i den forbindelse gøre opmærksom på, at problemerne ikke løses i første budgetperiode.
For det første står amerikanerne uden for, og det er en alvorlig mangel.
For det andet er det klart, at skal problemet løses, og kan det ikke løses i første budgetperiode, så må man tænke i anden, tredje, fjerde budgetperiode, og så må man også inddrage de større udviklingslande.
Kyndige folk har sagt, at vi i dette århundrede må forudse, at vi skal reducere med 80 pct., og at vi skal have udviklingslandene med, hvis vi skal stabilisere på 550 ppm i verden og undgå en klimakatastrofe.
Man må gøre noget, hvor man selv er.
På den baggrund er det selvfølgelig forfærdeligt, at man har skåret 86 pct. væk af forskning og udvikling på vedvarende energi; at man endnu ikke har opfyldt de forpligtelser, man så sent som sidste forår som opposition påtog sig i energireformen med hensyn til energibesparelser; at man nærmest har undsagt videreførelse af CO2-kvoter efter 2003, til trods for at regeringens egne tal i beslutningsforslaget viser, at mankoen kan vokse helt op i nærheden af 20-21 mio. t, hvis man ikke viderefører CO2-kvoterne
På den baggrund er det også dybt beklageligt, at man i første omgang stoppede udbygningen af vedvarende energi i Danmark, at man opgav de langsigtede mål med hensyn til energi- og CO2-målsætningerne, og at man reducerede miljøbistanden til andre lande med 60 pct.
Det område, hvor regeringen har ført den mest hårdhændede politik, er på miljøområdet, og inden for miljøområdet er det, som har måttet undgælde hårdest, indsatsen imod klimaforandring.
Og der er det klart, at der får vi et kæmpeproblem.
Socialdemokratiet er selvfølgelig optaget af den kritiske rolle og kritiserer regeringen på alle disse områder.
Men vi vil bruge alle de styrkepositioner, vi besidder, ikke mindst inden for rammerne af energireformen, til at sikre, at skaden bliver så lille som mulig.
Vi skal have gennemført aftalen omkring energibesparelser.
Vi skal have åbnet op for opførelse af flere vindmølleparker til havs osv., osv.
Det er i den ånd, vi går til dette.
Vi støtter beslutningsforslaget, som vi skal behandle under næste sag på dagsordenen.
Vi vil gøre alt, hvad vi kan, for at Danmark spiller en aktiv rolle, også selv om den nuværende regering har gjort alt, hvad den kunne, for at vanskeliggøre opgaven for os.
Ja, på den her måde er det jo svært at se, hvornår vi bliver færdige med diskussionen.
Jeg har haft tre indlæg, hvor jeg siger, at når det drejer sig om de 5 mio. ton, som vi i øvrigt skal forhandle med andre lande om, det er jo ikke engang sikkert, at vi selv skal finde dem, så mener jeg, at man skal slække på de principper, som jeg i hvert fald har lagt stor vægt på, og som jeg netop har redegjort for.
Så der er ikke nogen tvivl om, at her kan der foregå ugudelige aktiviteter efter min begrebsverden, men de skal hegnes ind.
Synden skal hegnes ind, så vi snakker om de 5 mio. ton og ikke yderligere.
Dér er der en forskel os imellem, men der er et fælles ansvar for de 5 mio. ton, og der er jeg parat til at diskutere meget åbent, hvordan vi når det mål, hvis vi ikke kan finde ud af at gøre det sammen med andre.
Der kunne jo også med en vis rimelighed, når vi kommer frem i 2006 - og det synes jeg, regeringen har forberedt udmærket - sættes et spørgsmålstegn ved, om ikke f.eks. de store dræn skulle optages i de kvoter, der er blevet tilskrevet her i sidste omgang, f.eks. i et land som Sverige, om de ikke burde inddrages direkte, i stedet for at det er os, der skal bære den fulde byrde af de 5 mio. ton.
Men jeg kan altså kun endnu en gang understrege, at de 5 mio. ton er et særligt problem, og det er jeg parat til at se på uden de principper, jeg ellers anvender, når vi taler om virkemidler under Kyotoprotokollen.