Anders Fogh Rasmussen (V), 1998-01-27:
Jeg tror, alle kan huske, hvordan den nuværende statsminister talte om bedre moral og brugte det som redskab til selv at komme til magten.
Den 2. august 1992 holdt Socialdemokratiets formand, hr. Poul Nyrup Rasmussen, en tale på et socialdemokratisk sommerstævne, hvor han svingede sig op til at erklære, og jeg citerer fra Det Fri Aktuelt den 3. august 1992: »Vi er ved at få en situation, hvor ligegyldighed over for grundlæggende retsprincipper breder sig mere og mere. Magtens arrogance er desværre slået igennem.«
Og med adresse til KV-regeringen sagde han, og jeg citerer fra Det Fri Aktuelt en uge senere, nemlig den 10. august 1992: »Når man har siddet med regeringsmagten i 10 år, så risikerer man at blive mere arrogant og tage alt for let på tingene.«
Nu, 5 år senere, er der så kommet en beretning fra undersøgelseskommissionen vedrørende den færøske banksag.
Det er en beretning, som viser, at fra de allerførste dage udviste den nye, socialdemokratisk ledede regering en magtens arrogance.
Den demonstrerede ligegyldighed over for grundlæggende retsprincipper, og den tog alt for let på tingene i sagen om den færøske bankkrise.
Statsministeren slog sig selv op på snak om moral og anstændighed.
Beretningen om Færøbanken er et eksempel på, at det, man slår sig selv op på, bliver man også nemt selv slået ned af.
Beretningen tegner et billede af en regering, der betragtede Færøerne som en underordnet modpart og ikke som en ligeværdig partner i et rigsfællesskab; den tegner et billede af en statsminister, som forsømte sin pligt til at orientere det færøske landsstyre om udviklingen i banksagen; den tegner et billede af en finansminister, som var villig til at tilsidesætte grundlæggende retsprincipper og forvaltningsmæssige regler for at få sin vilje, og den tegner et billede af en regering, som har fortiet oplysninger over for Folketinget eller endda givet vildledende oplysninger.
Men efter at beretningen er blevet offentliggjort, har regeringen haft travlt med at skyde skylden og ansvaret over på alle andre end sig selv: over på embedsmændene, over på Finanstilsynet, over på en pensioneret nationalbankdirektør, over på Den Danske Bank og over på færingerne.
Vi må forstå, at de eneste uskyldige og uskyldsrene i denne sag er ministrene.
Hvis vi skal tro deres egne udsagn, har de intet forkert gjort, og det er alle andre, som har et ansvar.
Men hvor er det dog ynkeligt at se, hvordan statsministeren og finansministeren løber fra deres politiske ansvar, og hvor er det ynkeligt at se, hvordan de dækker sig bag deres embedsmænd og skubber dem ud ad planken for at redde deres eget skind.
Beretningen fra undersøgelseskommissionen afslører, at regeringen har et tungt politisk ansvar, men den forsøger at løbe fra det, og det burde være Folketingets opgave at holde regeringen fast på dens ansvar.
Men lad os få et par ting på det rene med det samme:
Færingerne har selv et tungt ansvar for den økonomiske krise, som førte til bankkrisen.
I 1980'erne kørte de færøske politikere det færøske samfund ud over afgrundens rand, og der blev ødslet med pengene til et alt for stort offentligt forbrug og til alt for store offentlige investeringer.
Det ansvar må færingerne tage på sig, og det tror jeg også de selv er klar over.
Den Danske Bank har også et ansvar.
Den ejede Færøbanken, men den ville ud af sit engagement, og det kom den på en måde, som ifølge undersøgelseskommissionen ikke var helt fin i kanten, så færingerne kan godt have grund til at føle sig snydt.
Men vi skal hele tiden huske på, at når Den Danske Bank kunne komme ud af sit engagement på den måde, det skete på, var det i høj grad, fordi den danske regering medvirkede - både ved det, ministrene aktivt gjorde, og det, de forsømte at gøre.
Der er andre end ministrene, som har et ansvar i denne sag; men det ændrer ikke ved, at i den sidste ende hviler det politiske ansvar for håndteringen af denne bankskandale på regeringen, og beretningen fra undersøgelseskommissionen dokumenterer klart, at især statsministeren og finansministeren har et tungt ansvar.
Med beretningen i hånden kan vi i hvert fald slå to ting fast: for det første har statsministeren forsømt sin pligt til at holde det færøske landsstyre orienteret om banksagen.
Trods embedsmændenes henstilling om at gøre det undlod statsministeren at orientere den færøske lagmand om udviklingen i banksagen - ja, end ikke på et direkte møde med daværende lagmand Marita Petersen fandt statsministeren anledning til at orientere landsstyret.
Det er stærkt kritisabelt, det er helt uantageligt. For det andet har statsministeren - ja, undskyld, men hvad hjertet er fuldt af, løber munden nemt over med, jeg mener finansministeren - forsøgt at vride armen om på Finanstilsynet for at få det til at udskyde et kasseeftersyn på Færøerne, fordi det var politisk ubekvemt for regeringen med et sådant eftersyn i maj 1993.
Nu var fortalelsen måske ikke helt så slem endda, for finansministeren har jo redegjort for, at han gjorde det på opfordring fra bl.a. statsministeren.
Men finansministeren ringede altså selv til Finanstilsynets direktør, selv om Finanstilsynet sorterede under industriministeren, og på en eller anden måde fortæller hændelsen meget om finansministerens syn på begrebet magt.
Undersøgelseskommissionen finder det godtgjort - det står der - at der blev indgået en aftale mellem Finansministeriet og Finanstilsynet om at udskyde kasseeftersynet i de færøske banker.
Efter vores opfattelse er det en ulovlig aftale, efter vores opfattelse har finansministeren et meget direkte ansvar for denne ulovlige aftale, og efter vores opfattelse er der tale om magtmisbrug, når en minister griber ind i eller forsøger at gribe ind i Finanstilsynets pligtmæssige forvaltningsopgaver.
Desværre har undersøgelseskommissionen været afskåret fra at undersøge regeringens orientering af Folketinget, så den opgave må Folketinget nu selv gå i gang med.
Det kan vi tvivle på, men vi kan i hvert fald fastslå, at mange af stenene er skubbet ind under gulvtæppet.
Hvis statsministeren og finansministeren i denne sag blev bedømt efter samme målestok, som i sin tid blev anvendt i tamilsagen, var de allerede gået af som ministre.
Der er kun én eneste grund til, at regeringen tilsyneladende redder skindet, og den grund er, at et flertal holder hånden over regeringen og ikke tør udtale den kritik af regeringen, som er nødvendig og berettiget, hvis Folketinget skal tage sin rolle alvorligt.
Problemet for regeringen og dens støtter er bare, at farven forbliver den samme, at farven er sort, og at enhver kan se det.
Færingerne soldede, men det er ikke nogen undskyldning for, at finansministeren satte dem en pistol for panden, og at de blev snydt.
Den Danske Bank har ret i, at det i længden kunne være konkurrenceforvridende at tilføre offentlige midler til konkurrenten Sjóvinnubankin og ikke til Føroya Banki; men det berettiger ikke Den Danske Bank til med regeringens medvirken at fifle med kortene og overlade sorteper til Færøerne.
Vi nærmer os afslutningen af det årti, som statsministeren ved sin tiltræden med himmelvendte øjne proklamerede som moralens og anstændighedens årti.
Her står vi så den 27. januar 1998