runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Holger K. Nielsen (SF), 2004-03-24:
Det ligger i forlængelse af det, som statsministeren nu har sagt for hundrede syttende gang, at man kun gik i krig, fordi der ikke var et samarbejde mellem Saddam Hussein og FN's våbeninspektører.
Det stemmer ikke overens med det folkeretsnotat, som regeringen selv fremlagde før krigsbeslutningen.
Jeg tillader mig at komme med to citater fra det.
Der gælder med andre ord et proportionalitetsprincip, hvorefter det må vurderes, om de valgte midler står i et rimeligt forhold til de overgreb, der reageres imod.
Endvidere er det en forudsætning for anvendelse af militære foranstaltninger efter artikel 42, at Sikkerhedsrådet vurderer, at der foreligger en trussel mod freden, et fredsbrud eller en angrebshandling.
Det fører til følgende sidste konklusion i dette notat:
Sammenfattende er det vurderingen, at der i den foreliggende situation med resolution 1441 for så vidt foreligger et klarere og mere opdateret juridisk grundlag for iværksættelse af militære forholdsregler over for Irak med henblik på at fjerne Iraks kapacitet til at opbygge og anvende masseødelæggelsesvåben, end tilfældet var osv. Med andre ord: Det er masseødelæggelsesvåben, der er det folkeretlige argument for, at man kan gå med i den her krig.
»Vil regeringen oplyse, hvordan Folkeretskontorets notits om grundlaget for krigen mod Irak kan bruges til at begrunde, at en krig kunne udløses inden for folkerettens rammer på basis af Iraks manglende samarbejde med FN's våbeninspektører?«
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Nøjagtig det samme spørgsmål har man kunnet stille ved tidligere lejligheder.
I 1998 blev der iværksat og forberedt
en militær aktion mod Irak på grund af manglende overholdelse af FN-resolutionerne.
Det var der ikke enighed om i FN-kredsen.
Ikke desto mindre blev der iværksat en sådan aktion med dansk støtte.
På samme tidspunkt, 1998-99, gik det internationale samfund ind for at stoppe en humanitær katastrofe på Balkan.
FN's Sikkerhedsråd kunne ikke blive enige.
Der var ikke et klart FN-mandat.
Alligevel gjorde man det.
Jeg ved ikke, om hr. Villy Søvndal mener i dag, at det var forkert, at det internationale samfund i sin tid stoppede myrderierne på Balkan.
Hvis man virkelig skulle følge hr. Villy Søvndals synspunkt, så kunne Milosevic have fortsat sine myrderier på Balkan, uden at det internationale samfund greb ind.
Nu må jeg jo ikke stille spørgsmål her i salen, men jeg må sige, at sådan en eftermiddag her har jeg faktisk lyst til at stille rigtig mange spørgsmål, for venstrefløjen giver ikke noget svar på, hvad man skal gøre i sådan en situation.
Det er jo det dilemma, man har, når man skal træffe beslutninger, når man sidder som ansvarlig regering.
Det gjorde vi 1998 i Irak; det gjorde vi i 1999 i Kosovo; og det har vi nu gjort igen.
Men efter vores opfattelse har det været klart forankret i de principper, der gælder for FN-pagten.
Jo, men det har vi heller ikke gjort.
Regeringens begrundelse - nu siger jeg det så for mere end hundrede syttende gang - var altså en anden.
Det var Saddam Husseins manglende samarbejde med FN's Sikkerhedsråd. Men rent bortset fra det så er det altså sådan, at ifølge FN's resolutioner 687 og 1441 var Irak forpligtet til at give en præcis, fuldstændig, endelig og komplet beskrivelse af alle aspekter af dets programmer til at producere masseødelæggelsesvåben. Og man må da klart fastslå, at det gjorde Saddam Hussein ikke.
Man må da spørge sig selv, hvorfor i alverden han ikke gjorde det.
Enten har han altså haft en interesse i at fastholde omverdenen i den tro, at han havde masseødelæggelsesvåben, eller også havde han rent faktisk masseødelæggelsesvåben; hvad ved jeg.
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-03-24:
Den proces var jo sådan set i gang på daværende tidspunkt.
Jeg vil sige, at statsministeren sådan set burde være bekendt med, at det, der foregår på det her tidspunkt, er, at regeringen er i gang med at opstille et skræmmebillede for at få befolkningen overbevist om, at man skal gå i krig mod Irak.
Det var den mission, regeringen var på på det tidspunkt.
Det er jo nok de færreste danskere, der er klar over, hvor lang holdbarhed de forskellige masseødelæggelsesvåben har.
Det er nok de færreste danskere, der selv ville kunne konstatere, at det her givne biologiske eller kemiske våben nok ikke længere duer, fordi det blev produceret i 1991.
Jeg tror, det ville være de færreste medlemmer af Folketinget, der ville kunne gøre det samme.
Når udenrigsministeren fra talerstolen i Folketinget nævner en række masseødelæggelsesvåben og nævner, at der ikke er redegjort for disse, så må befolkningen og Folketinget opfatte det på den måde, at der er tale om en ganske alvorlig trussel.
Det er manipulation, det er forvrængning, det er løgn hele vejen igennem omkring denne her krig.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Svaret er meget klart, for ifølge FN's resolutioner 687 og 1441 var Irak forpligtet til at give en præcis, fuldstændig, endelig og komplet beskrivelse af alle aspekter af dets programmer til at producere masseødelæggelsesvåben.
Spørgsmålet om, hvorvidt biologiske eller kemiske lagre var henfaldne eller ej, er ikke relevant for dette krav fra det internationale samfunds side.
Bundlinjen er, at Irak ikke levede op til sine forpligtelser, og det er også fastslået af FN's Sikkerhedsråd enstemmigt.
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-03-24:
Det efterlader befolkningen og Folketinget med det indtryk, at vi står over for en meget alvorlig trussel fra Saddam Husseins side, hvad angår de her våben.
Burde statsministeren eller udenrigsministeren ikke på det givne tidspunkt have gjort Folketinget og befolkningen bekendt med, at de våben ikke kunne tages i anvendelse, at udløbsdatoen var overskredet, og er det ikke lidt meget at lægge det til grund for krigsdeltagelse, når man ved, at de våben ikke kan tages i anvendelse?
Man kræver, at der bliver redegjort for våben, som ikke længere duer.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Nej, FN's beslutning var meget klar og tydelig og enstemmig, at Saddam Hussein skulle samarbejde betingelsesløst, uden begrænsninger, og det gjorde han ikke.
FN's Sikkerhedsråd var meget klar i sin udtalelse, nemlig at Iraks krænkelse af sikkerhedsrådsresolutioner og spredning af masseødelæggelsesvåben og langtrækkende missiler udgør en trussel mod international fred og sikkerhed.
Det er jo meget klart. Der er jo ingen tvivl der.
Det er altså FN's Sikkerhedsråd, der siger det enstemmigt i den resolution, der hedder 1441.
Lad mig så minde om, at den danske regerings begrundelse for at deltage i krigen i Irak jo altså ikke var masseødelæggelsesvåben, men var Saddam Husseins manglende samarbejde med FN's Sikkerhedsråd.
FN havde sagt, at han skulle samarbejde omgående, betingelsesløst og aktivt, og det gjorde han ikke.
Holger K. Nielsen (SF), 2004-03-24:
Det er jo igen der, hvor besvarelserne bliver uacceptable, for det er jo fuldstændig korrekt, at spørgsmålet om kemiske og biologiske våben spillede en meget, meget stor rolle i regeringens argumentation før krigen, og ikke mindst i udenrigsministerens.
Det, som jo er pointen i det her, er, at Hans Blix kommer i Sikkerhedsrådet i starten af marts, og der kan han sige, at der faktisk er ved at ske et samarbejde omkring de biologiske våben.
Det er lykkedes våbeninspektørerne at få klarhed over en del af de biologiske og kemiske våben - ikke dem alle sammen, det er fuldstændig korrekt. Men så er det jo yderligere en pointe, som det også fremgår af spørgsmålet her, at de biologiske og kemiske våben, som Saddam Hussein måtte have haft, jo var forældede på det tidspunkt og derfor ikke kunne udgøre nogen fare for verdensfreden og for omgivelserne.
Det, som er hele pointen i det her, er, at man ville i krig mod Saddam Hussein, fordi man påstod, at han var en fare
for omgivelserne.
Det var han ikke på det her punkt.
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-03-24:
Så vil jeg gerne spørge statsministeren, hvorfor regeringen ikke tillagde det nogen betydning. Vi kunne høre udenrigsministeren under B 118 tale om dansk krigsdeltagelse, hvor udenrigsministeren sagde: Irak har ikke redegjort for 19.000 l botulinumtoksin, Irak har ikke redegjort for 8.400 l miltbrand, Irak har ikke redegjort for 2.000 l aflatoksin.
Udenrigsministeren giver her udtryk
for en ganske alvorlig trussel - må man sige - og det på trods af at man meget nemt kan redegøre for, hvad der er sket med de her forskellige våben, nemlig at de ikke længere duer.
Udløbsdatoen er ganske simpelt overskredet for årevis siden, og derfor kan de ikke tages i anvendelse.
Kan statsministeren bekræfte, at de våben ikke kan tages i anvendelse?
Og kan ministeren forklare Folketinget, hvorfor regeringen ikke tillagde det nogen som helst betydning, at de våben ikke længere kunne tages i anvendelse?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Nej, det er rigtigt, at man ikke har fundet masseødelæggelsesvåben, men man har fundet massegrave.
Jeg er nødt til at sige igen, at venstrefløjen måske burde interessere sig for de faktiske forhold i Irak, nemlig at krigen er ovre, Saddam Hussein er væk, en demokratisk forfatning er vedtaget, irakerne er på vej mod at få et folkevalgt styre, deres egen regering, forsyningen med daglige fornødenheder er bedre nu end før krigen, de får et bedre uddannelsessystem, de får bedre forhold for de irakiske børn. Det er det, det drejer sig om i dagligdagen for irakerne, og det er også grunden til, at et flertal af irakerne ifølge de målinger, der er lavet, synes, at det går bedre nu end før krigen, og de er endnu mere optimistiske med hensyn til fremtiden.
Jeg synes ærlig talt, at hr. Holger K. Nielsen burde glæde sig over det.
Søren Søndergaard (EL), 2004-03-24:
Ja, naturligvis er irakerne da glade for, at de forbandede sanktioner er blevet ophævet; de sanktioner, som har kostet i hundredtusindvis af irakiske børn livet, og som bl.a. statsministeren jo er ansvarlig for, bl.a. ved her i Folketinget at have stemt imod, når venstrefløjen har foreslået de sanktioner fjernet.
Så naturligvis er den irakiske befolkning da glad for, at de endelig er sluppet af med disse fuldstændig inhumane og barbariske sanktioner, som bl.a. statsministeren har ansvaret for. Så jeg kan godt forstå, at folk opfatter, at situationen er bedre nu, end dengang sanktionerne var der, og jeg kan også godt forstå, at de opfatter, at mulighederne for, at det bliver bedre de kommende år, er til stede. Men det er jo sådan set ikke rigtig det, der er emnet
for det her punkt.
Det, der er emnet for det her punkt, er: Hvorfor bruger regeringen som argument for, at Saddam Hussein udgør en trussel, nogle masseødelæggelsesvåben, som ikke længere eksisterer?
Hvorfor bruger man fantommasseødelæggelsesvåben som begrundelse for, at Saddam Hussein er en skidt karl?
Ikke som begrundelse for at gå i krig; jeg erkender, at regeringen har sin helt egen begrundelse for at gå i krig, som ingen andre i verden har - det forstår jeg godt - men det er da trods alt noget, der er sagt bl.a. fra Folketingets talerstol som begrundelse for, at Saddam Hussein var en skidt karl.
Hvorfor bruger man ikkeeksisterende masseødelæggelsesvåben til at begrunde det?
Det her spørgsmål handler jo ikke om krigsbegrundelsen, det her spørgsmål handler jo om, i hvilket omfang man vurderede at Irak mere generelt overtrådte de løfter eller de indrømmelser, som de skulle give til FN's Sikkerhedsråd.
Og det må man jo konstatere, det må statsministeren konstatere, at det gjorde de ikke.
Og når statsministeren og udenrigsministeren så skal begrunde det bl.a. i Folketingssalen, så tager man nogle ikkeeksisterende masseødelæggelsesvåben frem og siger: Dem har de stadig væk, dem har de ikke gjort rede for.
Men statsministeren og udenrigsministeren kunne ved en simpel øvelse selv have konstateret, at det sådan set var ligegyldigt, om de havde dem eller ej, for selv om de havde dem, så ville de ikke virke, de ville ikke fungere.
Henfald er vistnok det tekniske udtryk for det.
Var der ikke nok at kritisere Saddam Hussein for?
Hvorfor skulle man opfinde fantomting?
Holger K. Nielsen (SF), 2004-03-24:
Jo, men det, som sker med resolution 1441, er jo, at man sender våbeninspektørerne af sted igen for at rapportere tilbage til Sikkerhedsrådet nogle måneder senere.
Det er jo det, som sker i starten af marts 2003, og det er der, hvor våbeninspektørerne siger, at der er ved at være et begyndende samarbejde ikke mindst om de her ting, og at man derfor anbefaler, at man fortsætter våbeninspektionerne. Derfor kan man ikke bruge det, der står i 1441 på det her punkt, som en begrundelse for krigen, og derfor er statsministeren nødt til at forholde sig til, at på det tidspunkt var det her meget, meget tvivlsomme argumenter.
Det var de i marts 2003.
I dag, hvor man har ledt og ledt og ledt, gravet stort set alt op, hvor man har haft en mistanke om, at de her våben kunne være gemt, har man ikke fundet noget.
Man har ikke fundet noget, og det er dog ganske betegnende.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jeg er meget, meget glad for, at det nu langt om længe er lykkedes at få det til at bundfælde sig hos hr. Søren Søndergaard, at masseødelæggelsesvåben altså ikke var den danske regerings begrundelse for at deltage i krigen mod Saddam Hussein.
Det er jo også svaret på det her spørgsmål, nemlig at det ikke har indgået i den danske regerings overvejelser om, hvorvidt vi skulle deltage i den militære aktion, hele det her spørgsmål.
Der har været en vældig debat om det, ja, og i FN's Sikkerhedsråd fastslog man enstemmigt, at Saddam Hussein var en sikkerhedsrisiko, og det har selvfølgelig også indgået i vores vurderinger.
Og det var på den baggrund, at vi fandt, at hans manglende samarbejde med FN's Sikkerhedsråd måtte have en konsekvens.
Christian H. Hansen (DF), 2004-03-25:
Det var mere til den diskussion, der kom op om den demokratiske proces i det her.
Det lød nærmest, som om Dansk Folkeparti fik skylden for, at det var Dansk Folkeparti, der havde hindret, at ministeren havde mulighed for at indkalde andre til forhandling.
Altså Dansk Folkeparti var med til at give et mandat.
Vi har været med til nogle yderligere forhandlinger, fordi vi har været indkaldt, men vi har jo aldrig på noget tidspunkt sagt, hvem ministeren må indkalde, og hvem ministeren skulle tale med.
Jeg tror egentlig ikke, at den proces er så unaturlig.
Det er sådan, man gør.
Men det er måske sådan lige i overkanten af sandheden at sige, at Dansk Folkeparti har bestemt, hvem der skulle sidde med ved forhandlingsbordet.
Ritt Bjerregaard (S), 2004-03-25:
Nej, det ville jeg bestemt ikke drømme om at sige at Dansk Folkeparti havde gjort, for det er klart, at det er ministerens afgørelse.
Det, der er påfaldende, er, at hr. Christian H. Hansen og Dansk Folkeparti i et spørgsmål om EU beslutter sig til, at ministeren kun kan få et mandat med Dansk Folkepartis stemmer.
Efterfølgende under samrådet, hvor vi var adskillige partier, der efterlyste, hvad det nu skulle være for en demokratisk proces, på hvilken måde Folketinget skulle inddrages, fik vi at vide, at det så ministeren ikke nogen grund til.
Ministeren kan kun have et sådant synspunkt, hvis der er et flertal med et andet parti.
Det vil sige, at det altså er Dansk Folkeparti, der via sin støtte forhindrede, at vi har fået en mere demokratisk proces.
Det er Dansk Folkeparti, der har hjulpet ministeren med et EU-spørgsmål, og det må partiet jo så selvfølgelig selv om at forklare sine vælgere.
Christian H. Hansen (DF), 2004-03-25:
Så bliver jeg nødt til at spørge på en lidt anden måde.
Er det overhovedet Dansk Folkepartis skyld, at andre har valgt at sætte sig ved siden af, over i et hjørne og ikke få indflydelse?
Ritt Bjerregaard (S), 2004-03-25:
Allerførst skal jeg sige, at vi bestemt ikke er kede af, at vi ikke gav det mandat, men det ændrer ikke noget som helst ved, at vi finder, at det burde have været i ministerens egen interesse, når en så vidtgående reform skal implementeres, at inddrage et så bredt antal partier som overhovedet muligt.
Om artikel 69 vil jeg godt sige, at jeg synes, at det er klart, at artiklen kan anvendes på nogle områder, som er interessante.
Det gælder både kvalitet, det gælder miljø, og det gælder dyrevelfærd.
Efter de forhandlinger, vi har haft også om vandmiljøhandleplanen, er det jo helt tydeligt, at hvad angår spørgsmålet om afgræsning osv., ville der her ligge nogle muligheder, som ikke krævede en national medfinansiering, dvs. nogle ordninger, der var billigere for Danmark.
Jens Kirk (V), 2004-03-25:
Jeg tvivler ikke på, at fru Ritt Bjerregaard er inde i alle de spidsfindige regler, der er her om artikel 69, men ligegodt tvivler jeg, for er fru Ritt Bjerregaard helt klar over, at de penge, som opkræves her, faktisk stort set skal udbetales til de berørte parter igen og inden for det samme år?
Hvis ikke disse penge bruges der, så går de altså ikke til danskerne, nej, så går de i EU's kasse.
Er fru Ritt Bjerregaard helt klar over, hvad der i grunden står i det direktiv?
Ritt Bjerregaard (S), 2004-03-25:
Når hr. Jens Kirk ser det forslag til vedtagelse, som et antal partier har fremsat her i dag, så vil han kunne se, at vi er fuldt opmærksomme på, at der er særlige regler knyttet til artikel 69.
Det vil sige, at vi er helt med på, at det skal holde sig inden for de bestemmelser.
Dansk Folkeparti har valgt i et EU-spørgsmål at give ministeren det mandat, som ministeren ellers skulle have forhandlet med andre partier om.
Vi indgår altid i forhandlinger også om EU-politikken, og vi har lang tradition for, at vi kan forhandle os til nogle resultater.
til at vælge. Man får ikke i Europaudvalget mandat til også at implementere, man får mandat til en forhandling.
Efterfølgende har så Dansk Folkeparti ved at give ministeren sit flertal forhindret, at vi har fået en mere demokratisk proces.
Jens Kirk (V), 2004-03-25:
Jeg kan ikke lade være med at spørge fru Ritt Bjerregaard, om ikke fru Ritt Bjerregaard følte, at man meldte sig ud, da man sagde nej til et mandat i Europaudvalget.
Var man ikke på det tidspunkt klar over, at Dansk Folkeparti måske kunne gå hen og sige ja, og at et nej kunne blive skæbnesvangert?
Er det ikke det, man i øjeblikket ærgrer sig gul og grøn over at man kom til at gøre?
Og som ordfører vil man i hvert fald ikke ændre sit standpunkt og sige, at det måske var noget forkert, indrømme, at det var forkert, hvad man gjorde.
Er det ikke det, der gør, at fru Ritt Bjerregaard har en lidt sur - undskyld - tone i dag?
Det næste er så artikel 69.
Hvis den nu skulle implementeres, hvad så med moderationspengene?
Hvad skulle de så bruges til?
De kan jo ikke bruges til det samme.
Thor Gunnar Kofoed (V), 2004-03-25:
Se, vi har jo haft forhandlinger med de partier, der var med til det her mandat, og det er klart, at de, der tager ansvar, også har været med til at udarbejde det her.
Men der er en ting: Er vi ikke enige om, at når man afkobler støtten, i det her tilfælde 96 pct. eller mere end 96 pct. af støtten, så er det ikke landbrugsproduktionsstøtte mere, men en kompensation for den støtte, der har været der de sidste 30-50 år?
Er vi ikke enige om det? Er vi ikke også enige om, at der er en aftrapning af selv den afkoblede støtte, som går over landdistriktsmidlerne, som ikke kan kaldes for landbrugsstøtte fremover?
Det tredje spørgsmål handler om artikel 69.
Med de begrænsede mål, der er, hvad er det så Socialdemokratiet vil ved at bruge det yderligere, altså 10 pct. af den afkoblede støtte, til en form for støtte, der kun kan skabe misundelse?
Og man kan jo ikke fortsætte med at støtte
økologisk produktion, for der er allerede overskudsproduktion i dag.
Ritt Bjerregaard (S), 2004-03-25:
For det første vil jeg sige, at det jo af denne forespørgsel fremgår, at det ikke kun er Socialdemokratiet, der synes, at det her er en udemokratisk proces.
Det er der en lang række andre partier der gør, og det vil de få lejlighed til at redegøre for, når det bliver deres tur som ordførere.
For det andet vil jeg sige, at det er korrekt, at regeringen og dermed fødevareministeren kun fik mandat med Dansk Folkeparti, som jo ellers påstår at være modstander af EU, men altså når det drejer sig om en fortsat støtte til landbruget, er det det parti, der giver ministeren et mandat.
I Socialdemokratiet fandt vi, at det mandat skulle have set anderledes ud, og vi afviste da bestemt ikke - det tror jeg heller ikke andre partier gjorde - at indgå i en drøftelse af, hvordan det mandat skulle se ud.
Hertil kommer, at et mandat altså ikke også er et mandat til en implementering.
Det er en anden proces efterfølgende.
Det, vi giver mandat til i Europaudvalget, er til de forhandlinger, som ministeren skal føre i EU.
Thor Gunnar Kofoed (V), 2004-03-25:
Fru Ritt Bjerregaard gør meget opmærksom på, at det er udemokratisk, at man ikke har været indblandet i den her debat osv., i hvert fald har Socialdemokratiet ikke været inviteret til forhandlinger.
Jamen er det ikke rigtigt, at vi har drøftet det i Fødevareudvalget, og at vi har drøftet det i Europaudvalget?
Vi har endda givet ministeren mandat til at tage til Bruxelles og forhandle det her på plads.
Lige nøjagtigt det her er ministeren kommet hjem med, og i Folketingets Europaudvalg meldte Socialdemokratiet sig ud af denne debat, fordi man stillede urealistiske krav.
Er det ikke rigtigt, at Socialdemokratiet selv har valgt at stå udenfor?
Henrik Vestergaard (V), 2004-03-25:
Blot først og fremmest den serviceoplysning fra Venstres EU-landsmøde, at de ændringsforslag, jeg havde stillet, enten blev vedtaget eller ikke kom til afstemning, fordi andre tekster blev vedtaget.
Det, Venstre vedtog på det EU-landsmøde, var, at landbrugsstøtten skal afvikles, i øvrigt fuldstændig i overensstemmelse med Folketingets fællesvedtagelse om, hvordan arbejdet skal søges videreført i forbindelse med WTO-aftalerne.
Blot så der ikke er nogen misforståelse om, at det er det, Venstre vil.
Vi står ved de beslutninger, vi har taget, også sammen med Socialdemokraterne, og jeg regner da i øvrigt også med, at Socialdemokraterne stadig væk står ved dem.
Eller hvad?