Claus Hjort Frederiksen (V), 2003-11-13:
Enhedslisten har fremsat forslag til folketingsbeslutning om, at regeringen skal sørge for, at Arbejdstilsynet får hjemmel til at pålægge bestemte virksomheder og brancheforeninger at deltage i forskningsprojekter vedrørende arbejdsmiljø.
Baggrunden for forslaget er ifølge de tilhørende bemærkninger en konkret sag, hvor Arbejdsmiljøinstituttet havde planlagt et forskningsprojekt om manganpåvirkning på støberier; et projekt, som imidlertid måtte opgives, da kun det ene af de to støberier, som skulle deltage, ville være med.
Enhedslistens forslag rejser en række spørgsmål.
Er der sorte huller i arbejdsmiljøforskningen, fordi virksomhederne nægter at deltage i forskningsprojekter?
Hvilken konsekvens ville det have at tvinge virksomheder til at deltage?
Eller med andre ord: Hvilken slags forskningsresultater ville man få ud af det? Det er vanskelige spørgsmål at skulle besvare, og jeg har derfor rådført mig med nogle eksperter, nemlig eksperterne inden for mit ministerområde, Arbejdsmiljøinstituttet.
Meldingen fra forskerne er klar.
De siger nej til at tvinge virksomhederne til at deltage i forskning.
Ud fra Arbejdsmiljøinstituttets erfaringer vil en hjemmel til at pålægge virksomheder og brancheforeninger at deltage i arbejdsmiljøforskningsprojekter næppe forbedre mulighederne for at gennemføre forskning af den nødvendige gode kvalitet.
Ifølge Arbejdsmiljøinstituttet er det helt centrale problem, at en tvangsmæssig og uønsket deltagelse i et forskningsprojekt sjældent eller aldrig vil give troværdige resultater.
Hvis man tvinger virksomheder til at deltage, vil det være umuligt at vide, i hvilken udstrækning arbejdsmetoder og adfærd vil blive ændret som følge af, at virksomhederne oplever tvang.
Det vil derfor være umuligt at vide, om de påvirkninger, forskerne kan måle, vil svare til, hvad der normalt forekommer på virksomheden.
Det ville svække undersøgelsens troværdighed.
I den konkrete sag om manganpåvirkninger på støberier kunne forskningen ifølge Arbejdsmiljøinstituttet i princippet have været gennemført ved undersøgelser af de udsatte personer, uafhængigt af virksomhederne.
Det ville have været muligt, fordi graden af manganpåvirkninger kan bestemmes ved at måle indholdet af mangan i blod.
Og en sådan blodprøve kan tages uden for virksomheden.
Den behøver med andre ord ikke at blive taget, mens man er i gang med sit arbejde.
Men i de tilfælde, hvor det i forskningsprojekter er afgørende, at virksomheden er involveret, fordi det f.eks. er en bestemt arbejdsfunktion, som skal undersøges, er det Arbejdsmiljøinstituttets erfaring, at virksomhedernes aktive og ønskede deltagelse er en nødvendig forudsætning for at opnå troværdige resultater.
Virksomhederne skal kunne se egen fordel og tage ejerskab til projektet.
Med andre ord: Forskning af høj kvalitet kan ikke opnås under tvang.
Almindeligvis har Arbejdsmiljøinstituttet ikke problemer med at få virksomheder til at deltage i forskningprojekter.
Instituttet sørger nemlig for at inddrage branchens detaljerede praktiske viden om de konkrete virksomheder og udarbejder derefter i et tæt samarbejde med brancherepræsentanter et informationsmateriale, der både sendes til virksomheden og til de personer, som skal deltage i undersøgelsen.
Arbejdsmiljøinstituttets vurdering er også, at der ikke findes sorte huller i forskningen, som skyldes, at virksomheder ikke kan tvinges til at deltage i forskningsprojekter.
Hvis der fandtes huller, ville de heller ikke kunne fyldes ud med forskning foretaget på virksomheder, som var tvunget til at deltage, fordi resultaterne som nævnt ikke ville blive troværdige.
Jeg vil gerne understrege, at jeg på mange måder i denne sag deler Enhedslistens holdning.
Jeg er også bekymret for, om der går ansatte rundt på de danske arbejdspladser og udsættes for ting i arbejdsmiljøet, som gør dem syge.
Jeg er også interesseret i at kunne gribe ind over for sådanne virksomheder. Det har vi heldigvis også mulighed for.
Vi har nemlig § 21 i arbejdsmiljøloven.
Den paragraf giver Arbejdstilsynet mulighed for at kræve undersøgelser foretaget for at konstatere, om arbejdsmiljøforholdene er i orden.
Arbejdstilsynet har denne mulighed for at kræve undersøgelser
både i tilfælde af en konkret begrundet mistanke på en virksomhed og som led i en mere generel undersøgelse eller løbende kontrol af forholdene i f.eks. en branche. Arbejdstilsynet kan f.eks. komme ud på en virksomhed, hvor der arbejdes med farlige stoffer og materialer.
I et sådant tilfælde kan Arbejdstilsynet forlange, at forholdene undersøges til bunds.
Udgangspunktet er, at virksomheden selv skal tilrettelægge undersøgelsen, men Arbejdstilsynet kan dog give påbud om, at der skal indhentes bistand fra særligt sagkyndige, hvis det vurderes, at virksomheden ikke selv kan løfte opgaven.
Med § 21 har vi efter min bedste overbevisning tilstrækkelige muligheder for at tvinge virksomheder til at få undersøgt mistænkelige arbejdsmiljøforhold.
Det var hovedbegrundelserne for, hvorfor regeringen ikke mener, at der er behov for en hjemmel til at tvinge bestemte virksomheder til at deltage i forskningsprojekter. Så vil jeg komme ind på et andet punkt, hvor regeringen ligger helt på linje med Enhedslisten.
Det er i spørgsmålet
Enhedslisten finder, at det er nødvendigt med en styrket arbejdsmiljøforskning, fordi manglende forskning kan betyde, at åbenlyse arbejdsskader ikke anerkendes, og jeg kunne ikke være mere enig.
Behovet for en styrket arbejdsmiljøforskning var også baggrunden for, at jeg sidste år under satspuljeforhandlingerne fremsatte et forslag om etablering af en arbejdsmiljøforskningsfond, et forslag, der heldigvis var bred opbakning til, og hvor satspuljepartierne og regeringen blev enige om at afsætte i alt 82,6 mio. kr. over en 4-årig periode.
Oven i disse 82,6 mio. kr. lagde arbejdsmarkedets parter i Arbejdsmiljørådet en bevilling på i alt 40 mio. kr. Og for at sætte kronen på værket er der i forbindelse med satspuljeforhandlingerne for 2004, som netop er blevet afsluttet, afsat yderligere 36,4 mio. kr. til arbejdsmiljøforskning.
Det er et resultat, jeg er meget stolt af.
159 mio. kr. til en styrket arbejdsmiljøforskning er en tiltrængt saltvandsindsprøjtning, som kan mærkes.
Og jeg forventer mig gode resultater, da fonden giver støtte ud fra strategiske overvejelser om, hvor vi mangler viden om arbejdsmiljøet.
Der er ingen her i salen, der skal være i tvivl:
Forskning i arbejdsmiljø er en mærkesag for mig, og det skal være forskning, som både har en høj kvalitet og er relevant for arbejdsmiljøet.
Derfor har Arbejdsmiljøforskningsfonden to udvalg, et strategisk udvalg, hvor arbejdsmarkedets parter sidder med, og hvor man diskuterer, hvilke forskningstemaer som skal prioriteres højt, og et videnskabeligt udvalg med anerkendte forskere, som sikrer kvaliteten i forskningsprojekterne.
En af fordelene ved fonden er, at den også forøger mulighederne for at få virksomhederne til at deltage i forskningsprojekter.
Når arbejdsmarkedets parter sidder med i det strategiske udvalg, får vi større sikkerhed for, at der gives støtte til forskning, som er relevant for arbejdsmiljøet, og som kan bruges i arbejdsmiljøindsatsen ude på virksomhederne.
Men arbejdsmarkedets parter kan også tilskynde virksomheder til at deltage i konkrete forskningsprojekter.
Den model tror jeg langt mere på end en tvangsmodel, for troværdige forskningsresultater kan ikke opnås ved tvang.
Kvalitet i forskningen kan ikke opnås ved tvang, og tvang giver dårlig forskning.
Derfor må Enhedslistens forslag til folketingsbeslutning afvises.