Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2004-05-27:
I Danmark bor 95 pct. af borgerne i gode gedigne boligområder uden de store sociale problemer.
I det sociale boligbyggeri bor tre ud af fire borgere i et område, som ikke er stærkt socialt belastet.
Kun 5 pct. af borgerne i Danmark bor i et kvarter, der er stærkt socialt belastet, det vil sige et område, hvor 30 pct. af de øvrige beboere er socialt udsatte.
Det burde således være en overkommelig opgave at skabe en boligsocial udvikling, som sikrede, at stærke borgere uden sociale problemer klumpede sig mindre sammen.
Det er det, som Det Radikale Venstres beslutningsforslag handler om.
Vi vil have mere Netto og mindre ghetto.
Begrebet ghetto er oprindelig en betegnelse, som blev brugt om jødekvarteret i Venezia, og det er et begreb, der er relateret til historiske begivenheder, som forhåbentlig aldrig gentager sig.
Det er et grimt ord, som ikke fortjener plads i det danske sprog, men hvis ghetto skal udgå af sproget, kræver det, at den virkelighed, som det indkredser, forandres - at vi kort sagt får mere Netto.
Netto er netop et sted, hvor der kommer mange forskellige mennesker fra alle mulige forskellige sociale lag.
Det Radikale Venstres forslag skal ses i lyset af de initiativer, som vi tidligere har været med til at tage på dette område.
Det drejer sig bl.a. om økonomisk støtte til hele det boligsociale område, herunder kvarterløftsprojekterne, som flere ordførere har været inde
, og det drejer sig om indførelsen af den fleksible anvisningsret, som indebærer, at kommunerne har gode muligheder for at sikre en ligelig fordeling af stærke og mindre stærke borgere i hele det almene boligbyggeri
, hvis kommunerne altså vil.
Ligeledes har vi været med til at sikre, at i dag kommer flygtninge til at bo i alle egne af landet, så hele Danmark får et ansvar for flygtningens modtagelse og integration.
Disse initiativer har imidlertid ikke været tilstrækkelige til at løse det problem, at der findes mange bydele og bebyggelser, hvor der bor meget få mennesker med sociale problemer, og omvendt nogle få områder med meget store problemer.
Vi ved eksempelvis, at børn, som kommer fra dårligt stillede familier, klarer sig bedst, hvis de kommer i en skole med mange stærke børn fra stærke familier, og derfor er det vigtigt at forebygge social opsplitning på boligområdet.
Kommunerne har i virkeligheden allerede mange redskaber til rådighed, når det drejer sig om at sikre en jævn fordeling af stærke og mindre stærke borgere, men desværre er der en del kommuner, især de store byer og deres omegnskommuner, som ikke benytter sig af disse muligheder.
anvendes den kun i en lille del af det almene boligbyggeri.
Det vil sige, at de familier, som anvises en bolig, i alt for høj grad kommer til at bo i det samme område, og det er de ikke tjent med.
Når kommuner og boligforeninger handler på den måde, er det forståeligt.
Det er nemlig svært at sige til en familie, som har stået på venteliste til en populær og ofte billig bolig i mange år, at de desværre ikke kommer i betragtning, fordi en familie, hvor begge de voksne er arbejdsløse, har mere brug for den.
Det er ikke desto mindre det, en række kommuner bliver nødt til at gøre, og derfor er vores forslag, at alle kommuner skal tvinges til at bruge deres anvisningsret på en sådan måde, at kommunens stærke borgere kommer til at bo side om side med de mindre stærke borgere.
Et konkret eksempel: I en almennyttig bebyggelse, hvor f.eks. kun 10 pct. af beboerne er arbejdsløse, skal alle ledige lejligheder reserveres familier med sociale problemer
, indtil kommunens boligsociale problemer er udlignet, altså indtil der er en jævn fordeling af stærke og mindre stærke borgere i hele kommunens almene boligbyggeri.
Vi ønsker at tvinge kommunerne, det gør regeringen ikke, og det stiller vi os noget uforstående over for.
De almene problembebyggelser er usælgelige, og derfor er det nødvendigt at holde de bedste fri for anvisning, hvis salget skal blive en succes.
Regeringens valg står med andre ord mellem at få solgt de almene boliger og at modvirke ghettodannelse.
Vi står fast på, at kommunerne skal have pligt til først og fremmest at anvise til boligafdelinger, hvor mere end 70 pct. af beboerne i den arbejdsduelige alder er i arbejde eller under uddannelse.
Det vil sige, at de bedste boligafdelinger belastes mere end i dag, hvilket muligvis vil gøre dem usælgelige, men det bekymrer ikke Det Radikale Venstre.
Der mangler almene boliger, og derfor skal de ikke sælges.
Regeringen vil tilskynde, mens vi vil forpligte.
Det er forskellen mellem regeringens og Det Radikale Venstres forslag
, og derfor stiller vi også krav om, at alle kommuner skal opstille klare mål for, hvad de vil gøre for at bryde den negative sociale arv, f.eks. med henblik på at øge antallet af børn, som er gode læsere, eller antallet af borgere, som er i arbejde.
Kommunerne skal aflevere en redegørelse til regeringen for deres indsats, og på baggrund heraf bør regeringen udarbejde en redegørelse til Folketinget om, hvorledes det går med at udvikle et mere socialt afbalanceret Danmark.