Bjørn Elmquist (RV), 1997-10-30:
Der er måske mange, der vil undre sig over den manglende offentlige interesse omkring et centralt forslag som det her, men det er jo en genfremsættelse.
Jeg kan også undre mig lidt over, at der er folketingsmedlemmer, som har interesseret sig meget for forslaget, som har fremsat kritik af det, og som så ikke er til stede i salen for at kunne høre, hvad det egentlig er, de har misforstået i forslaget.
Det står i grundlovens § 3, at vi har den dømmende magt, den udøvende magt og den lovgivende magt.
Den danske praktiske udformning eller udførelse af denne tredeling er jo noget gråmeleret, og det passer måske meget godt til vores vejr og til vores folkekarakter.
Det er jo ikke så klare skillelinjer, som vi kender det fra f.eks. USA.
Vi har undervejs fra radikal side interesseret os meget for, om man eventuelt skulle lade sig inspirere af den amerikanske model og overføre den til Danmark, og det er jo også i den sammenhæng, at man så kan sige: Ville det være at lægge domstolene ind under Folketinget, hvis man f.eks. kopierede den amerikanske ordning? Jeg tror ikke, der er nogen amerikanske højesteretsdommere, som ville købe den påstand, at de er afhængige af Kongressen.
Jeg tror heller ikke - det ved jeg, fordi jeg selv har spurgt - at der er kongresmedlemmer, der føler, at der er noget usædvanligt i, at de kan føre forhandlinger med og have møder med repræsentanter for domstolene.
De kommer i kongresudvalg og drøfter naturligvis dér f.eks. budgetanliggender for at finde ud af, hvordan nu bevillingerne skal se ud.
Vi undersøgte undervejs, da vi internt i regeringen forhandlede om det her lovforslag, om man kunne overføre denne model til Danmark, for den er jo klar, og den er til at få øje på og er jo et eller andet sted den logisk korrekte, i hvert fald hvis man tror på Montesquieus teori om magtens tredeling, hvor man gensidigt skal kontrollere hinanden og gensidigt skal være uafhængige af hinanden.
Men når man tager den danske grundlov, så må vi jo sige, at inden for den, som den ser ud i dag, er der visse realiteter, vi bliver nødt til at respektere og lægge til grund, nemlig først og fremmest at det er Folketinget, der bevilger offentlige midler, udskriver skatter og bestemmer, hvordan pengene skal bruges.
Og derfor vil enhver tanke - hvis nogen skulle have haft den - om, at domstolene selv skulle finde frem til deres egne midler og opkræve dem via retsafgifterne, være uholdbar efter den danske grundlov. Der ville være masser af muligheder for det, for domstolene bruger faktisk kun, tror jeg, halvdelen eller 40 pct. af det, de rent faktisk kradser ind fra borgerne, hvis man tager tinglysningsafgifter, retsafgifter og det hele med, så der var råd til det, men det ville bryde med princippet i grundloven om, at det er Folketinget, der har den bevilgende myndighed.
Men kunne man så ikke lade domstolene aflevere deres budgetoplæg direkte til Folketinget uden om Justitsministeriet og uden om Finansministeriet?
Dér mener jeg så, at vi ville støde på den sædvane, vi ifølge grundloven har omkring finansloven.
Det er finansministeren, regeringen, der senest fire måneder inden finansårets start skal fremsætte forslag til finanslov.
Derfor må det være rigtigt, at det er finansministeren, der udmelder de overordnede rammer tidligt på året, og derefter, som det ligger i forslaget, at Domstolsstyrelsen forholder sig konkret til, hvor mange penge den mener de skal have det kommende år, og sender det til Justitsministeriet, og Justitsministeriet kan så forhandle med dem på regeringens vegne, om det nu er noget, man bare kan sætte ind i finanslovforslaget, eller om der skal ændres på det. Og når det så er overstået, er det Justitsministeriet og finansministeren, der i sidste ende kan bestemme, hvor meget der skal gå videre og sættes ind på finansloven.
Folketinget, så har Domstolsstyrelsen også ret til at sende sit oplæg direkte til Folketinget, så man i Folketinget kan blive informeret om, hvad det er, de har tænkt sig.
Der er en række instanser, der skal udpege medlemmerne, indstille dem til justitsministeren, men justitsministeren har ingen valgmuligheder.
Der bliver indstillet én, så der er ikke noget at vælge imellem.
Det er vigtigt for os at fastslå disse ting, ikke fordi vi i Det Radikale Venstre specielt ønsker at jagte Justitsministeriet, men fordi vi tager princippet om magtens tredeling ganske alvorligt, og vi mener, at vores samfund drager nytte af det og vil få yderligere nytte af det, jo klarere denne opdeling bliver.
Når det kommer til dommerudnævnelsessagerne, har vi også dér fundet en ordning, hvor der nok skal beskikkes medlemmer af rådet, som skal udnævne og finde frem til dommerne, men igen: Der indstilles til justitsministeren kun en til hver post, så der er ingen valgmulighed.
Der er altså ikke noget med at sidde og vælge eller vrage, hvis der skulle findes en justitsminister eller en regering, der en skønne dag troede, at de kunne slippe af sted med det.
Og når der skal udnævnes dommere, indstiller Dommerudnævnelsesrådet en dommer, en kandidat, til hver post.
Igen: Intet i retning af at sidde og vælge og vrage.
Den konservative gruppeformand, hr. Hans Engell, har ved flere lejligheder også under brug af sin statsrevisortitel fulgt op på nogle bemærkninger, der er kommet fra Rigsrevisionen om, hvordan ministeren nu skal kunne udøve sine beføjelser over for Domstolsadministrationen, hvis den her model bliver vedtaget.
Og jeg er ked af, at hr. Hans Engell ikke er her i dag.
Jeg var lige ved at tage en kort bemærkning til den konservative ordfører, men jeg hørte, at han læste op af fru Gitte Seebergs indlæg.
Jeg ved ikke, om det er muligt at svare på spørgsmålet, men jeg vil i hvert fald bede om, at hr. Hans Engell får forklaret følgende: Det, som ministeren skal, kan og bør ifølge denne ordning, er at leve op til sin forpligtelse til at rejse sager mod personer i styrelsen.
Hvis han mener, at de overtræder deres embedsforpligtelser, skal han rejse sag mod dem for Den Særlige Klageret.
Det er alt, hvad ministeren skal have af indflydelse på Domstolsstyrelsen.
Det er, som om hr. Hans Engell, når han spørger efter, hvordan ministeren skal kunne udøve sit ansvar over domstolene, simpelt hen ikke har forstået eller har villet forstå, at forsøget eller meningen med alt det her er at gøre domstolene uafhængige også af et ministeransvar og også af en ministerinstruks.
Jeg er ked af, at hr. Hans Engell ikke er her i salen, for det er nu min erfaring, at er der noget, man har haft svært ved at forstå, er det lettere at forstå det, hvis man er til stede, når det forklares direkte.
Det har også lidt at gøre med min undren fra før over den manglende interesse.
Der er altså medlemmer i Folketinget, som meget gerne vil rejse debat i det offentlige om de forslag, vi fremsætter i Folketinget.
Det er helt fint, men når vi behandler dem i Folketingssalen, er der altså ikke så stor interesse, at man måske kan skubbe til andre vigtige arrangementer for at være til stede. Vi mener også i Det Radikale Venstre, at det er meget vigtigt, at vi får en bredere rekruttering af dommerne, og jeg finder igen anledning til at sige, at vi i den henseende ikke har været specielt på jagt efter folk, der har en justitsministeriel baggrund. Det er fremragende jurister, men vi vil gerne have pluralisme, vi vil gerne have mangfoldighed, og noget af det, som fru Margrete Auken var inde på, synes jeg tjener til at få klarlagt, at vi også gerne ser rekruttering fra f.eks. jurister, der i mange år har arbejdet i Folketinget og i vores sekretariat.
Det kan også være folk fra Ombudsmandsinstitutionen, det kan være jurister fra den kommunale forvaltning osv. osv.
Det er ikke, fordi vi skal kassere den justitsministerielle baggrund, men fordi den skal suppleres, så vi ved domstolene har jurister med et meget bredt erfaringsgrundlag.