Line Barfod (EL), 2005-12-14:
Drop tudefjæset, vi har råd.
Det er overskriften på Enhedslistens finanslovudspil, som vi fremlagde 3 dage før regeringen fremlagde sit finanslovforslag.
Vi satte en tyk streg under, at vi har råd til mere velfærd, hvis vi vil.
Det var der måske nogle der blev overraskede over, fordi det var blevet sagt, at nu kom ældrebyrden og globaliseringen snart og tog os, så nu var vi nødt til at hæve pensionsalderen, lægge loft over kontanthjælpen osv., osv. og andre slemme ting.
Og man kan ikke fortænke nogen i at have fået det indtryk, når de har fulgt debatten.
Denne regering har konstant forsøgt at fremstille det som en naturvidenskabelig kendsgerning, at så meget velfærd er der næsten ikke råd til i dag og da slet ikke om 30 år.
Men det passer bare ikke, for vores samfund er rigere end nogen sinde, og der er råd til mere velfærd, meget mere velfærd.
Det er og bliver et politisk valg, hvordan fremtidens velfærdssamfund skal se ud, og vi viser med vores forslag, at velfærdsreformer ikke nødvendigvis betyder nedskæringer og spark til de fattigste, men at vi med politisk vilje har råd til, at ingen behøver at gå tiggergang for at klare sig, sådan som de alarmerende meldinger i disse dage lyder fra de organisationer, der forsøger at hjælpe landets absolut fattigste.
Vi har foreslået, at vi skal bruge dagpengene aktivt, for vi synes, det er bedre at betale folk for at lave noget end for ikke at lave noget.
Vi har muligheden for at sikre folk et normalt og godt arbejde på normale løn- og arbejdsvilkår, og så slipper vi for aktiveringen, som er straf snarere end seriøst arbejde.
Og vi har brug for flere hænder og flere hoveder.
Vi kan få forbedringer på uddannelserne og på en lang række velfærdsområder for ganske få penge, hvis vi bare giver kommunerne lov til at få udbetalt de sparede dagpenge af statskassen, hver gang kommunerne ansætter de tiltrængte hænder inden for velfærden.
Det ville være næsten gratis for staten, det ville være godt for kommunerne, godt for velfærden.
Selvfølgelig koster det noget at uddanne dem, der skal ansættes, men til gengæld sparer vi på sygdom og nedslidning.
Og vi ønsker at standse nedslidningen i samfundet.
I stedet for at folk i dag er slidt ned, når de er 50 eller som nogle endda 40 år gamle, så ville det være en rigtig god investering at ansætte nogle flere inden for de nedslidende job.
Når vi f.eks. taler om rengøring, så er der ikke nogen anden vej, hvis vi vil sikre folk et langt arbejdsliv, der samtidig tillader dem at kunne løfte deres børnebørn, når de går på pension.
Det eneste, der står i vejen for udvidelse af velfærden og for et godt og langt arbejdsliv, er finansministeren, og det på trods af at det ville være en god samfundsøkonomisk investering, for finansministeren har nemlig en næsten militant holdning om, at den offentlige sektor skal skrumpe, i stedet for at velfærden skal udvides.
Vi har stillet forslag om mere økologi, om at få taget fat på de store og vigtige investeringer i alternativ energi, der har vist sig at være de rigtige veje på alle områder.
Vi har fulgt de pæne ord om vigtigheden af uddannelse i fremtidens samfund med konkrete forslag til store investeringer.
Desværre sjofler regeringen igen uddannelserne i denne finanslov, stik imod hvad selv dens egne støtter i Dansk Industri anbefaler.
Vi har peget på en af samfundets største ulighedsmaskiner, nemlig de 47 mia. kr., som staten hvert eneste år via staten giver til private pensionsopsparinger.
47 mia. kr. Hvor de fattigste i dag må nøjes med i gennemsnit 400 kr. årligt i tilskud, så får de rigeste nemlig, hvad der er fuldstændig uanstændigt, hele 112.000 kr. om året i tilskud.
Her kunne statsministeren for alvor sætte sin socialminister på plads og føre an i kampen mod uligheden, men han gør det ikke.
For statsministeren er tilsyneladende kun uenig med socialministerens ulighedsideologi, så længe kameraerne stiller skarpt på hende og på uligheden.
Hvor Dansk Folkeparti deler ældrecheck ud med den ene hånd og skærer på kontanthjælpen med den anden, så ønsker Enhedslisten at sørge for, at alle de laveste indkomster får et reelt løft.
Vi ønsker at afskaffe starthjælp, kontanthjælpsloft, ungeydelser og de øvrige nedskæringer, så alle, der ikke kan få et arbejde, kan få et beløb, der er så stort, at de kan leve af det.
Og hvis der er nogen, der stadig tror på den mærkværdige vildfarelse, så skaber vi altså ikke flere arbejdspladser til de fattigste ved at sætte deres ydelser yderligere ned, sådan som beskæftigelsesministeren vedblivende prædiker.
Og skaren vokser, hvad enten statsministeren beder sin socialminister om at klappe i for tiende gang eller ej.
I lang tid har fremtidens velfærd været diskuteret, som denne finanslov jo er med til lægge spor til.
Regeringen har forsøgt at lukke debatten ved først at nedsætte en kommission og nægte at udtale sig, før kommissionen kom med sin betænkning.
Og da betænkningen så kom, ville regeringen heller ikke debattere.
Men nej, regeringen har gennemført den største reform nogen sinde i Danmark.
Den kaldte bare reformen for en strukturreform og lod være med at fortælle, at den her luskede en stor velfærdsreform igennem, en reform, der undergraver folkestyret, velfærden, indfører markedsstyring af sundhed og socialområdet og åbner for omfattende privatiseringer af de basale velfærdsydelser.
Med denne finanslov lusker regeringen så igen en meget stor ændring igennem.
Det vil ramme hårdt.
Men det ønsker regeringen ikke at diskutere.
Regeringen har magten sammen med Dansk Folkeparti, så hvorfor bruge tid på at diskutere med andre, synes holdningen at være.
Når regeringen straffer kommunerne, sker det, og det er en vigtig observation, som den kritiske offentlighed bør notere sig, helt uden at gøre brug af regeringens normale forkærlighed for højt profilerede planer, kontrakt og slogans og anden markedsføringstingeltangel.
Her er der ingen årelang modning af det konkrete tiltag, her er der ingen bred, folkelig, demokratisk debat eller tryghed, som statsministeren pralede af på pressemødet i sidste uge.
Nej, regeringen sniger disse ting igennem med en lille tekstanmærkning til et ændringsforslag til finansloven.
Men hvem er det, der skal betale, når finansministeren om kort tid svinger øksen over kommunerne?
Er det børnene?
Er det de ældre?
Regeringen giver ingen svar, for regeringen fralægger sig ansvaret og siger, at det er kommunernes egen skyld.
Men sikkert er det, at velfærden kommer til at bøde.
I Enhedslisten ønsker vi at styrke velfærden, og det er først og fremmest i kommunerne, velfærden føres ud i livet.
Denne regering har gjort det modsatte.
Den har centraliseret magten, skamskudt det lokale selvstyre og lægger nu an til at skære i den kommunale velfærd og dermed afmontere centrale dele af velfærdssamfundets praktiske maskinrum.
Skal det forestille at være endnu en nødvendig velfærdsreform, som regeringen desværre er tvunget til?
Hvorfor er det gang på gang solidariteten og velfærden, der skal betale under denne regering?
Vi håber, at kommunerne byder regeringen trods og protesterer højlydt over angrebene på den kommunale velfærd, som KL er startet på det med sit brev.
Vi håber, at statsministeren ikke får held til blot ved at sætte sin socialminister på plads at dække over det faktum, at fattigdommen sammen med uligheden vokser lige nu.
Vi håber, at regeringen ikke får held til at løbe fra sit ansvar for den triste og dybt, dybt beklagelige udvikling.
Derfor en lille oplysning til alle dem, der til kommunalvalget i god tro stemte for, at den kommunale velfærd skulle bevares og måske endda udvides: Når hjemmeplejen stik imod alt det, kommunalpolitikerne lovede, alligevel beskæres, når skolerne alligevel lukker og velfærden udsultes, så ligger ansvaret helt og holdent på Foghregeringens og Dansk Folkepartis skuldre, og hvis de ikke selv vil erkende dette ansvar, så må andre få dem til at erkende det.
Det er ikke kun i Danmark, regeringen og Dansk Folkeparti ikke vil hjælpe de fattige, også i forhold til de alt for mange fattige i verden skæres der ned.
Der er mad nok i verden i dag til, at alle kunne blive mætte, men alligevel dør børn af sult.
I stedet for at gå forrest med at give mere ulandsbistand skærer Danmark ned.
Da tsunamien ramte Asien og mange skandinaviske turister blev ramt, blev regeringen presset til at yde et stort beløb i katastrofehjælp, som så godt nok blev taget fra andre projekter rundtom i verden.
Men da jordskælvet ramte Pakistan, var regeringen nærmest ikke til at vride en krone ud af, og det står stadig sløjt til, selv om kulden nu sætter ind og kan dræbe mange tusinde.
For nylig opdagede regeringen, at der var kommet næsten 18 mia. kr. mere i statskassen, end man havde regnet med.
De bliver nu brugt til at betale ekstraordinært af på udlandsgælden oven i de rekordstore 50 mia. kr., der allerede er i overskud.
Man kunne sagtens have givet bare lidt af de penge som ekstraordinær hjælp til ofrene i Pakistan.
Men nej, man må desværre nøjes med at konstatere, at udtrykket solidaritet ikke er et ord, der indgår i regeringens ordbog.
Vi ønsker i modsætning til regeringen, at alle borgere i dette land skal behandles som ligeværdige.
Vi er ikke alle lige, vi er meget forskellige, men vi burde alle være lige værdige.
Den enlige mor, der gerne vil holde jul for sit barn med julegaver og julegodter, burde have lige så meget krav på respekt som direktøren, der gør det samme uden at tænke over det.
Men den enlige mor udsættes for mistænkeliggørelse og ydmygelse, for er det nu også rigtigt, at hun har så stærke smerter, at hun ikke kan arbejde?
Burde hun ikke ignorere den dårlige ryg og rende på trapper med aviser, selv om hendes læge har forbudt hende det?
lyder det fra regeringen og Dansk Folkeparti, selv om de bruger lidt andre ord.
Der bliver flere og flere fattige i Danmark, og vi ved, at sofavælgerne, de, der ikke deltager i demokratiet, er dem, der oplever, at demokratiet ikke er for dem, at de er sat uden for samfundet.
Derfor er den stigende fattigdom også en stigende trussel mod demokratiet.
I sidste uge var jeg i Paris og talte med nogle af de unge for at høre om baggrunden for de sidste måneders optøjer.
Hvis ikke vi passer på herhjemme, så risikerer vi, at det samme kan ske her om nogle år.
Det tager mange år at opbygge et samfund med en stærk sammenhængskraft og med så stor tillid til samfundet, som mange har; det tager ikke så lang tid at bryde det ned.
Vi vil kæmpe imod regeringens nedbrydning af velfærdssamfundet og for, at vi i stedet får opbygget et samfund, hvor alle får mulighed for at bidrage til samfundet, hvor alle er en del af fællesskabet og demokratiet, og hvor værdier som kærlighed og omsorg er mindst lige så meget værd som effektivitet og rationalisering.
Vi ønsker at slippe kreativiteten og skaberkraften løs, så samfundet kommer til at sprudle af ideer og nye produktioner, både af kunst, mad, vindmøller, kvalitetsforskning, fri software og meget andet.
Vi har alle forudsætninger for at klare os godt, hvis bare vi får et flertal, der tør gribe fremtiden og få alle med.