Helge Adam Møller (KF), 2004-04-22:
Lad mig starte med beslutningsforslag nr. B 161, som lægger op til, at en registreret partner skal kunne adoptere sin partners barn, straks efter at barnet er født.
Vi Konservative kan ikke støtte det forslag af nøjagtig de samme grunde, som justitsministeren gjorde gældende for cirka halvanden time siden, så dem synes jeg ikke der er grund til at gentage. Jeg og den konservative folketingsgruppe kan heller ikke støtte det mere omfattende beslutningsforslag nr. B 155 fra de samme fire partier, som går ud på, at homoseksuelle, som lever i et registreret partnerskab, skal ligestilles med et ægteskab mellem en mand og en kvinde, når det drejer sig om at adoptere børn.
Det er vi imod, og det er der en meget klar årsag til.
Når vi taler om adoption, er der jo typisk to parter at tage hensyn til: Der er barnet, der skal adopteres, og der er de voksne, der skal adoptere barnet.
Derfor bør det efter min og konservativ opfattelse være sådan, at dette barn har et krav på at blive placeret i en familie, som kan give det en så god og en så tryg opvækst som overhovedet muligt. Dette betyder efter konservativ opfattelse, at det ideelle er, at de to forældre er kærlige og modne mennesker, og det er de fleste mennesker jo heldigvis uanset køn og uanset seksualitet, men det betyder også, at det ideelle forældrepar består af så vel en far som en mor.
Det er vigtigt her at slå fast, at når børn bliver adopteret, er det ikke noget, man først og fremmest gør for at løse barnløse pars eller homoseksuelle pars familieproblemer.
Det er altså barnet, der skal sættes i centrum.
Sagt lidt firkantet, men alligevel efter min mening rigtigt: Ethvert barn har ret til en familie, men enhver familie har ikke ret til et barn. Dette helt grundlæggende og meget fundamentale forhold synes jeg ikke at enkelte homoseksuelle tilsyneladende forstår.
I hvert fald må det konstateres, at debatten i stort omfang først og fremmest har drejet sig om ligestilling og homoseksuelle pars ret til eventuelt at adoptere frem for adoptivbarnets ønske om at få et så optimalt forældrepar som overhovedet muligt.
Jeg mener, at der er alt for mange partier, og det er selvfølgelig de fire partier, der også står bag det her forslag, og alt for mange homoseksuelle, der ikke udviser den fornødne og selvfølgelige respekt over for børn, der skal adopteres.
Børn er faktisk ikke en vare, de er ikke et handelsobjekt, som man har krav på at få for selv at få en endnu bedre tilværelse.
Jeg synes, at homoseksuelle par modent og selvfølgeligt bør acceptere de biologiske konsekvenser af deres seksualitet.
Det er nemlig en konsekvens, som betyder, at man ikke selv kan få børn, og derfor har man selvfølgelig heller ikke et krav på at kunne få leveret et barn af samfundet, selv om det nu er det, man ønsker. Jeg kan godt som far forstå, at man ønsker at få børn.
Der er jo ikke noget større og bedre her i tilværelsen.
Men det har man altså valgt at man ikke kan eller ikke vil eller ikke følelsesmæssigt vil gøre det sådan, at man kan få det.
Det er så ærgerligt. Det er vel også nogle af de betragtninger, der gør, at alle de donorlande, hvorfra vi typisk får udenlandske adoptivbørn, mig bekendt uden undtagelse afslår at bortadoptere til homoseksuelle ansøgere, fordi disse lande helt naturligt føler sig forpligtet til at sørge bedst muligt for landets egne børn i den situation, hvor landet ikke selv kan give barnet optimale vilkår; så håber og ønsker de, at barnet skal få det i et andet land.
For at konkludere på denne del af mit indlæg vil jeg sige, at børn aldrig nogen sinde bør blive brugt som murbrækkere i det naturlige, i det rigtige og i det nødvendige arbejde, der gøres for at normalisere forholdene for homoseksuelle på flest mulige områder.
Husk, at de svage i den sammenhæng, vi her diskuterer, jo ikke er de homoseksuelle, det er adoptivbørnene.