Anne Grete Holmsgaard (SF), 2004-02-20:
Undskyld, jeg er vist ved at blive gammel.
Sådan er det.
Jeg vil gerne sige tak til ordførerne og ministeren for den generelt positive holdning til første del af forslaget, nemlig den del, der går på ikke at medvirke til at udvide Euratoms låneramme. Hr. Henrik Vestergaard brugte humoren og sagde, at han gerne ville takke SF for at bakke op om regeringens hidtidige holdning til dette spørgsmål.
Gid det var så vel.
Det er faktisk ikke lykkedes mig på de 1½ år at få et rimelig klart svar fra finansministeren.
Men det hjælper jo, når man så har ministre, der sætter sig ind i sagerne og har lidt overblik over dem, og at det er dem, der er på.
Og der vil jeg sige, at sådan har udenrigsministeren håndteret denne her sag.
Nu er det imidlertid ikke helt så let, som det kunne lyde, når udenrigsministeren og flere ordførere siger: Vi vil ikke være med til at udvide lånerammen, hvis det handler om at bygge nye a-kraft-værker eller forlænge eksisterende, men hvis det nu handler om sikkerhed, så er vi mere positive.
Når det ikke er så let, så er det, fordi Euratom er en forholdsvis selvstændig, selvkørende organisation.
Hvis landene først siger ja til at udvide lånerammen, så går det videre til Kommissionen, og så er det faktisk inden for det, altså uden for det politiske felt, at man tager stilling. For et års tid siden, nemlig i slutningen af 2002, havde finansministrene i EU bedt om at få lavet en liste over mulige projekter til Euratom, hvis lånerammen, altså udvidelsen, gik igennem.
Den blev så lækket.
Og når man ser den, må man sige, at så er der al mulig grund til at være bekymret, for den tyder ikke på, at de, der reelt sidder og vil disponere, overhovedet er optaget af at sætte sikkerhed øverst. På denne liste, som indeholder mange værker, er bl.a. det russiske Kursk-værk med.
Det er fuldstændig den samme teknologi, som man har i Tjernobyl, og her fremgår det, at man faktisk er i gang med at diskutere med russerne.
Jamen ville det ikke være godt, hvis man stoppede nogle milliarder eller nogle lavtforrentede lån, som det jo handler om, i at få forbedret det værk?
Nej, den type værker skal afvikles, eller som det hedder i fagsprog, dekommissioneres.
Så jeg vil sige, at hvis sikkerhed handlede om at omdirigere midlerne til dekommissionering, til afvikling, så ville der virkelig være indhold i at tale om sikkerhed.
Det gælder også det seneste værk, der har været på Euratoms låneliste, nemlig
Cernovada i Rumænien.
Det hænger jo sammen med selve traktaten, for det er jo ikke traktatens formål at afvikle.
Traktatens formål er at udbygge med a-kraft, og derfor er det vigtigt simpelt hen at sige: Vi vil ikke have den låneramme udvidet.
Vi ved, at der er andre lande, der vil indtage dette standpunkt, Østrig vil, og vi håber på, at Tyskland også vil gå med, og det er jo sådan, at bare der er et land, der siger nej, så bliver lånerammen ikke udvidet.
Ved at sige det nej, åbner man for to ting, nemlig at man siger stop for, at der kommer flere lavtforrentede lån ind i det her, hverken til det ene eller det andet, og for en diskussion om, hvad det egentlig er for en sikkerhed, vi skal have i Europa og i de tilgrænsende lande på det her område, og hvordan vi får kanaliseret nogle midler over i at få afviklet de a-kraft-værker, vi har i Europa og i de tilgrænsende lande, som jo er det egentlig vigtige. Med hensyn til det andet punkt vil jeg sige, at ordførerne har været forbeholdent positive.
Hovedbekymringen går på, som jeg hører det, om en klar dansk udmelding under kommende forhandlinger om en ændring af Euratom-traktaten vil forstyrre den proces, der er med forfatningstraktaten.
Vi har jo klart sagt i vores beslutningsforslag, at vi ikke ønsker en sammenblanding af de to ting.
Vi ønsker selvfølgelig ikke, at det skal forstyrre de meget vanskelige forhandlinger om en forfatningstraktat for det udvidede Europa. Vi er til gengæld ikke så overbeviste om, at en klar dansk udmelding vil forstyrre, for en klar dansk udmelding kan foregår på mange måder.
Den kunne jo foregå ikke som det meget, meget, meget stille diplomati, udenrigsministeren lagde ud med, men med et lidt mere aktivt diplomati, hvor man brugte noget af sit krudt på at samle de lande, som gerne vil have en revision af Euratom-traktaten, og prøve at snakke en strategi igennem med de lande og sørge for, at man allerede nu forbereder det lange seje træk, for det vil være et langt sejt træk at få indkaldt en regeringskonference, der kan forny Euratom-traktaten, eller ikke forny, men modernisere Euratom-traktaten, så den bliver en afviklingstraktat og en demokratisk traktat.
Det vil tage mange år, bl.a. fordi der jo er lande i Europa, som baserer deres energiforsyning stærkt på a-kraft.
80-85 pct. af elektricitetsforsyningen i Frankrig er baseret på a-kraft.
Så jeg mener, at det vil være dejligt, hvis vi kunne overbevise udenrigsministeren om, at der findes en mellemvej mellem høj råben, som jeg tror udenrigsministeren kaldte det, nej, brølen var det, og meget, meget, meget stille hvisken, altså en almindelig snak med de lande for at holde den her gryde i kog. Ingen af os ved endnu, hvordan det kommer til at gå med forfatningstraktaten.
Det kan jo være, at irerne rent faktisk får den på plads.
Derfor er mit spørgsmål også: Hvis det nu sker, er udenrigsministeren så parat til at lade sine medarbejdere, og også selv gå ind i det, arbejde sammen med Østrig og Irland for at mobilisere nogle flere lande, for at vi kan få indkaldt en traktatsforandringskonference - sikken et grimt ord, men det må det vel egentlig hedde - inden for en overskuelig tid?
Det synes jeg faktisk er vigtigt.
Fru Elisabeth Arnold sagde meget klart, at lige så snart der er en afslutning på forhandlingerne om forfatningstraktaten, trækker Det Radikale Venstre i kamphandskerne på det her område og lægger maksimalt pres på regeringen.
Men jeg vil egentlig gerne have ministerens refleksion over det, om han også ser det sådan, at det udelukkende er et spørgsmål om, at vi skal have overstået forhandlingerne om forfatningstraktaten først, og lige så snart det er sket, er ministeren klar til at gå på banen og aktivt arbejde for, at vi får indkaldt en regeringskonference.