Anne Grete Holmsgaard (SF), 2003-04-01:
Der er lagt op til et stort antal konferencer og indsamling af data inden for forskellige områder.
Der er igangsat en særlig indsats mod partnervold, mod handel med kvinder.
Der er udarbejdet en guide for formandskabet i EU m.v. Når man kigger den igennem, kniber det til gengæld stærkt med at finde den røde tråd i form af en samlet strategi.
Det synes jeg er et problem, for
det, der er afgørende, når man laver en sådan redegørelse, er jo ikke kun, om der er lagt mange initiativer frem, men også, om man kan se, hvad det er for nogle centrale målsætninger, regeringen har på ligestillingsområdet.
Hvad er det, den vil nå inden for en given periode?
Hvad er det, den går efter på de enkelte ministerområder?
Hvad er særlig centralt på de enkelte ministerområder?
Hvad er det for et videngrundlag, man baserer sig på og baserer sit metodevalg på?
Hvordan er den proces, der sikrer, at ligestillingsministeren som den centrale tovholder holder fast i, at der hele tiden sker fremskridt inden for de enkelte områder?
Det er jo præcis de centrale, grundlæggende arbejdsgange, hvor ligestillingsministeren tjekker, om der opstilles målsætninger hos hendes kollegaer, om den tilgængelige viden bliver anvendt, og om der bliver fulgt op på resultaterne, som er hele kernen i mainstreamingstrategien, dvs. princippet om, at ligestilling skal integreres i al politik og i al planlægning. Princippet om mainstreaming er jo ikke nyt.
Det har eksisteret i mange år og har i hvert fald omkring små 10 år på bagen, så det er jo ikke, fordi man står fuldstændig uden viden om, hvordan man mainstreamer.
Og det er i hvert fald helt klart, at hvis ligestillingsministeren ikke har en meget central rolle i det her og holder en meget stærk justits med de andre ministre, når man ikke særlig langt med en mainstreamingstrategi.
Det bedste er selvfølgelig, hvis de enkelte ministre inden for deres eget område har tilstrækkelig fremdrift, fordi de betragter det som et vigtigt område, og fordi de betragter det som vigtigt at få opstillet nogle målsætninger og forfølge dem.
Men om ikke andet, så må man jo sige, at det er vigtigt over for dem, der ikke gør det af sig selv, at de har den viden og kan være fuldstændig sikre på, at hvis der ikke sker noget, har de en meget utålmodig ligestillingsminister i røret lige med det samme. Jeg ville faktisk helst stå og rose denne her plan, fordi jeg synes, ligestillingsarbejdet er så vigtigt, men jeg synes desværre, når man kigger den igennem, selv om der er mange initiativer, at der er meget, der tyder på, at ministeren ikke har fået styr på det med mainstreaming og ikke endnu er stærk nok i forhold til resten af regeringen. Der er for meget af det, der havner i konferencer og debatter, og for lidt af det, der faktisk omsættes i konkrete handlinger, i målsætninger og i gennemskuelige procedurer, hvor vi andre kan se, hvordan en ligestillingsminister arbejder i forhold til beskæftigelsesministeren, videnskabsministeren, økonomi- og erhvervsministeren osv. Jeg vil godt prøve at illustrere det med et par eksempler for at gøre det mere konkret, hvad jeg mener.
Et af de særlige indsatsområder for 2003, altså for i år, som ministeren har trukket frem i sin redegørelse, er lighed i ledelse, politik og forskning.
Det er meget bredt, men lad mig starte med forskningen.
Den markante underrepræsentation af kvinder i forskning har været et meget varmt område, som har været diskuteret i hvert fald tilbage fra 1992-1993.
Der er i løbet af 1990'erne lavet glimrende dokumentation for, hvordan det står til på landets universiteter og også i forskningsrådene og i sektorforskningen.
Der er her på det seneste også lavet nogle udmærkede rapporter, der går meget grundigt til værks med at vise, hvad der er barriererne inden for de enkelte områder.
Så må jeg sige, at jeg synes, det virker noget bemærkelsesværdigt, at det, der bliver lagt op til på det her område, er yderligere undersøgelser.
Det er jo ikke, fordi redskaberne er så langt væk.
Det ville jo være indlysende, at videnskabsministeren havde sagt: Jeg sørger for, at det kommer ind i universiteternes udviklingskontrakter.
Det vil også være en god idé at repetere FREJA-programmet, et program, der på forskningsområdet særlig prioriterer yngre talentfulde kvinder eller forskergrupper, der er ledet af kvinder, og som har været en mægtig succes.
Det undrer mig, hvordan en videnskabsminister kan slippe af sted med det her.
Jeg må selvfølgelig spørge: Er det, fordi ligestillingsministeren endnu ikke er nok i haserne på sine kolleger?
Lad mig tage et andet felt.
Ministeren nævner selv undervejs i sin redegørelse betydningen af, at man har data, at man indsamler, og at man analyserer.
Det er fuldstændig rigtigt, det har altid været centralt i ligestillingsarbejdet for at kunne dokumentere skævhederne og for at kunne dokumentere, når man gjorde fremskridt på området, eller hvis man ikke gjorde det. Alligevel står der under den minister, der har ansvar for Danmarks Statistik, nemlig økonomi- og erhvervsministeren, ikke noget som helst.
Det eneste, der faktisk står af igangsatte initiativer, er noget, som Elektricitetsrådet vil gøre.
Det er da fint, at de vil gøre noget, men det er jo altså ikke særlig centralt for, at vi får ordentlige data på det her område.
Igen er mit spørgsmål: Hvordan kan økonomi- og erhvervsministeren slippe af sted med det her uden i det mindste at byde på noget på Danmarks Statistik, som er fuldstændig grundlæggende for vores ligestillingsarbejde hele vejen rundt?
Mens vi snakker om statistikker, så har vi jo her og nu haft en relativt lang diskussion om ligeløn, og det er jo helt klart, at det er et af de områder, hvor vi stadig væk har den store mangel, at vi ikke har en kønsbaseret lønstatistik.
Og jeg læser i hvert fald det, der står under arbejdsmarkedsafsnittet: »regeringen vil følge udviklingen af ligelønsstatistikker meget nøje, da det er vigtigt for at sikre ligeløn«, som et udtryk for, at ligestillingsministeren ikke har givet op og i hvert fald ikke har indtaget den holdning, som beskæftigelsesministeren flere gange har givet udtryk for her i salen, nemlig at han sådan set finder ligelønsstatistik temmelig ligegyldig og nærmest i vejen, nærmest til besvær.
, men jeg vil selvfølgelig gerne have, at hun kommenterer det heroppefra. Med hensyn til spørgsmålet om fædre og barsel, som jo er et helt centralt tema og også har været det i i hvert fald 10 år, synes jeg også, man er nødt til at gå lidt ned i selve formuleringerne.
Jeg synes selvfølgelig, det allermest bitre er, når ministeren selv har givet udtryk for, at hun faktisk er en varm tilhænger af en barselfond, at hun så ikke har styrken til at slå i bordet og sige: Jeg vil have det med i denne redegørelse.
Det er så ikke sket.
Det beklager vi i allerhøjeste grad, men i de formuleringer, der står, er der lagt op til, at ministeren vil se på, om det er nødvendigt at tage yderligere initiativer i 2004.
Jeg vil meget gerne have, at ministeren uddyber det her.
Har ministeren en eller anden målestok for, hvad der er tilfredsstillende inden for det her område?
Hvornår er smertegrænsen nået for, at ministeren vil agere?
Til sidst to ting: Det undrer mig, at der stort set ikke henvises til de nordiske erfaringer.
I Norden har man været særlig dygtig til at lave ligestillingsarbejde, og vi burde bygge videre på de erfaringer, der eksisterer i Norge, Sverige, Finland og Island.
Jeg synes selvfølgelig, det politisk er en ærlig sag at sige, hvis der er noget af det, man ikke kan lide.
Jeg ved, at ministeren ikke kan lide fædrekvoter, men det er dog bedre at bruge de erfaringer, der er, og diskutere det åbent end at undertrykke det direkte eller indirekte, som det f.eks. skete i diskussionen om barselorlov sidste år, hvor der stod, at alle erfaringer fra de øvrige nordiske lande viser, at det, der giver resultater, er en orlov, der er så fleksibel som overhovedet muligt - altså med hensyn til, at flere fædre tager orlov.
Til sidst håber jeg, ministeren har lyttebrillerne på.
De største gennembrud, vi har haft herhjemme på ligestillingsområdet, har været i de perioder, hvor vi har været i stand til at arbejde sammen på tværs af partierne.
Det handlede bl.a. om at få flere kvinder ind i Folketinget, det handlede også om at få flere kvinder i råd og nævn.
Og jeg synes i hvert fald, at der hviler en særlig stor forpligtelse på ministeren som ligestillingsminister, efter at hun var med til sammen med regeringen at nedlægge Videncenter for Ligestilling, hvilket fjernede den eneste anden uafhængige stemme, som vi herinde havde besluttet os for, der skulle være til at rejse og sikre kontinuitet i en ligestillingsdebat. Ministeren står faktisk helt alene for de statslige midler i øjeblikket, og det synes jeg forpligter ualmindelig meget til både at være modig og være meget vedholdende og sikre, at det faktisk er en ligestillingsminister, der er i stand til at piske sine ministerkolleger, så de kommer frem med nogle klare målsætninger.