Brian Mikkelsen (KF), 2002-10-23:
Jeg vil godt starte med at sige tak til ordførerne for den overvejende positive modtagelse, som lovforslaget har fået.
»Et bette nøk i den rigtige retning«, kunne jeg høre.
Jeg synes nu nok, det er et stort skridt i en mere åben retning.
Vi debatterede det jo også i sidste samling, og ud fra de bemærkninger og reaktioner, der var også dengang, har jeg ikke fundet anledning til at foretage substantielle ændringer i indholdet af lovforslaget.
Dette er sket for at give tid til en grundig udvalgsbehandling, og for at myndighederne kan få lidt tid til at indrette sig i det nye år.
På den måde har vi så gjort det, at vi har skudt ikrafttrædelsesdatoen med et halvt år, så der er altså tid nok til et forløb, som hr. Poul Qvist Jørgensen annoncerede.
Hvordan vil jeg så gribe det an?
Jo, jeg mener, at det skal betyde, at det kommer igennem en grundig udvalgsbehandling med de bemærkninger og gode input, der er fra ordførerne.
Så må man jo også diskutere de her sager i udvalget, og så må vi løbende overveje, om der er grundlag
for ændringer i form af ændringsforslag fra ministeriets side
Der kan jo også komme private ændringsforslag.
Jeg vil godt slå fast, at hovedformålet med lovforslaget er at skabe den størst mulige åbenhed med hensyn til adgangen til de offentlige arkiver, og det sker altså ved, at vi får nedsat fristerne på næsten alle områder for, hvornår arkivmaterialet er tilgængeligt for offentligheden.
Med det her lovforslag har regeringen søgt at nå frem
til en rimelig afvejning af på den ene side behovet for størst mulig åbenhed - det er regeringen meget interesseret i - og på den anden side, og det synes jeg også at alle ordførere og alle ansvarlige politikere skal være opmærksomme på, beskyttelse af oplysninger, som for en kortere eller længere periode fordrer fortrolighed, ikke mindst af hensyn til den private borger; det ansvar har vi også. Arkivloven er både en kulturbevaringslov og en del af den øvrige forvaltnings- eller offentlighedslovgivning.
Grundliggende er det min opfattelse, at vi i Danmark har en god arkivlov, som virker efter sin hensigt og sit dobbelte sigte.
Med lovforslaget er der ikke foretaget grundliggende ændringer af strukturen.
Man kan snarere sige, at vi har drejet på nogle eksisterende håndtag i retning af større åbenhed.
Hr. Poul Qvist Jørgensen og fru Pernille Falcon nævnte, at der er en del gummiparagraffer i lovforslaget og også, at lovforslaget skulle medføre en højere grad af centralisering.
Jeg vil godt slå fast, at det på ingen måde er intentionen.
Der er jo tale om, at vi politisk fastsætter nogle overordnede principper og regler i loven, men vi giver plads til en mere detaljeret bestemmelse om, at bl.a. brugen af arkivmateriale vil kunne fastsættes og fastlægges administrativt, og det er der ikke noget nyt i.
Det er der heller ikke i den gældende lovs adskillige bemyndigelser, både til ministeren og til rigsarkivaren, til at fastsætte nærmere regler på området.
Der er ikke nogen ændring her fra tidligere til nu.
Med hensyn til vilkårene for brug af arkivmateriale er disse faktisk som noget nyt optaget direkte i loven, men det er i sagens natur ikke muligt at regulere alle forhold i detaljer i loven, og det er og bliver de overordnede principper og rammer, vi som politikere skal beskæftige os med, ellers ville det her lovforslag blive tusind gange så tykt, som det er, og det ville kræve en helt anden form for behandling. KL. 16.10 Så har der været kommentarer fra flere af ordførerne om nedsættelse af tilgængelighedsfristerne.
Først og fremmest er det jo glædeligt at konstatere, at der er bred opbakning til forslaget om nedsættelse af den almindelige tilgængelighedsfrist fra 30 til 20 år, som er et væsentligt skridt i retning af større åbenhed.
Det er klart, at i en overgangsperiode vil den her åbenhed og nedsættelse kræve en ekstra ressourceindsats hos nogle myndigheder.
Og Kulturministeriet vil bl.a. gennem Tilgængelighedsudvalget følge udviklingen og overvåge, at eventuelle ressourceproblemer ikke bliver til hinder for, at den offentlige forvaltnings dokumenter som hovedregel kan være tilgængelige efter de 20 år. Nedsættelse af den særlige 80-års-tilgængelighedsfrist for oplysninger, som vedrører enkeltpersoners private forhold, til 75 år har så mindre betydning, fordi rækkevidden så også vil være mindre, og fordi der som hovedregel fortsat vil være tale om, at denne type oplysninger ikke vil være frit tilgængelige for andre inden for den pågældende persons levetid.
Det samme gør sig gældende inden for straffesager.
Her skal hensynet til den personlige integritet og privatlivets fred veje tungere end åbenhedshensyn.
Og der har vi netop gjort det for at øge gennemsigtigheden, så nu er de vilkår optaget direkte i loven.
Der er meget få ansøgninger om dispensation, der ikke imødekommes, og i de tilfælde, hvor der må gives afslag, er det sædvanligvis i familieretlige sager, dvs. med henvisning til privatlivets fred.
Muligheden for at foretage fristforlængelser til beskyttelse af væsentlige hensyn må naturligvis opretholdes, men der indføres som hovedregel en overgrænse på 60 år, som kun i helt særlige tilfælde vil kunne fraviges.
Hr. Ole Sohn har påpeget et spændende dilemma, nemlig at det kan forekomme ulogisk ikke også at nedsætte afleveringsfristen til 20 år.
Sagen er jo, at med den gældende formulering i loven betyder det ikke, at de skal afleveres efter 50 år, eller efter de 30 år.
Der står, at de senest skal være afleveret, inden de er 30 år gamle, ikke når de er 30 år gamle.
Og vi kan sådan set sagtens inden for den nuværende formulering i loven tilstræbe, at afleveringsfristen og tilgængelighedsfristen bliver sammenfaldende.
Men hvis man laver en fuldstændig kobling, så vil en nedsættelse af afleveringsfristen til 20 år på nuværende tidspunkt være forbundet med en betydelig ekstra ressourceanvendelse, både hos de afleverende myndigheder og hos Statens Arkiver.
Og der vil opstå et akut behov for en kraftig forcering af magasinudbygningsplanerne for Statens Arkiver.
Man skal også huske på, at sammenhængen mellem afleveringsfrist og tilgængelighedsfrist jo blev ophævet ved lovændringen i 1997.
Derfor vil arkivalierne være tilgængelige for offentligheden, når de er 20 år gamle, også selv om de ikke er afleveret til et arkiv.
Så de er tilgængelige.
Men det er klart, at det kan opleves som mere besværligt at skulle få fat i materialet fra en myndighed i stedet for, at det ligger ordnet og samlet hos Statens Arkiver.
Derfor vil jeg da gerne tilkendegive her til hr. Ole Sohn, at jeg gerne vil prøve at arbejde for, at tilgængelighedsfristen og afleveringsfristen i praksis så vidt muligt bliver sammenfaldende.
I foråret diskuterede vi også oprettelsen af et ankenævn.
Det har flere ordførere påpeget: hr. Poul Qvist
Jørgensen, hr. Ole Sohn, hr. Naser Khader og fru Pernille Falcon.
Hvorfor vælger vi så ikke bare at oprette et ankenævn
Det vil jeg ikke gøre, fordi jeg synes, at det er vigtigt - det synes regeringen - at fastholde det politiske ansvar for praksis på området, men vi vælger at videreføre et udvalg, som overvåger myndighedernes praksis på tilgængelighedsområdet, altså Tilgængelighedsudvalget.
Og vi udvider udvalgets kompetence til også at omfatte kommunernes praksis på tilgængelighedsområdet.
Rigsarkivarens årlige rapporter til Tilgængelighedsudvalget og den løbende dialog mellem udvalget
og rigsarkivaren er i høj grad med til at sikre gennemsigtighed i forvaltningen og efterlevelse af den politiske intention om størst mulig åbenhed.
Det er også nu blevet almindelig praksis, at Tilgængelighedsudvalgets beretninger sendes til orientering
til Kulturudvalget med oplysninger om de foranstaltninger, som beretningerne har givet anledning til.
Endelig synes der ikke - som hr. Kim Andersen også har været inde på - at være det store behov for at udvide de nuværende klagemuligheder ved et ankenævn, fordi der kun i knap 4 pct. af samtlige adgangssager i perioden 1998-2001 blev givet afslag på adgang - og igen i langt hovedparten af tilfældene af hensyn til privatlivets fred. Der var overvejende positive kommentarer og tilslutning til forslaget fra hr. Kim Andersen, fru Carina Christensen og fru Louise Frevert.
Sagen er jo, at arkivloven ikke i dag regulerer den virksomhed, som finder sted i institutioner uden for de offentlige arkiver.
Jeg er helt enig i, at der foregår et meget værdifuldt arbejde i de mange lokale private arkivinstitutioner rundtomkring i landet, men jeg mener også, at den lokale forankring, styring og finansiering fortsat må være afgørende.
Sagen er jo, at Statens Arkivers indsamling og bevaring af private arkivalier er reguleret af arkivloven, og gennem Privatarkivudvalget udfoldes en betydelig samarbejds- og koordinationsvirksomhed på området.
Jeg synes derfor stadig væk ikke, at der er anledning til i loven at regulere den virksomhed, som finder sted i offentlige eller private institutioner uden for de offentlige arkiver, men grundlaget for Privatarkivudvalget opretholdes.
Med de ord vil jeg sige mange tak for de rigtig mange gode bemærkninger, som lover godt for en grundig og velvillig udvalgsbehandling.