Marianne Jelved (RV), 2000-04-11:
Jeg vil skynde mig at tage tråden op fra det sidste indlæg og sige, at det jo er en interessant kronik, som hr. Frank Dahlgaard henviser til.
Jeg har det kun i kopi fra det seneste nummer af Nyt Notat.
Han siger: »Politologerne brugte økonomiske argumenter. Vi økonomer argumenterede ud fra vores politiske holdninger.«
Skulle vi ikke lade være med at bruge hinandens fans til at slå hinanden i hovedet med og så i stedet for diskutere, hvad vi hver især mener, og begrunde, hvorfor vi mener, som vi gør.
For man kan jo hente svar, som man ønsker det, for der er så mange forskellige eksperter, som også har forskellige holdninger.
Så vil jeg gerne takke hr. Frank Dahlgaard for anmeldelsen af det meget store værk.
Jeg synes, det var nogle glimrende citater, meget nuanceret, der blev læst op her fra talerstolen, og jeg vil gerne understrege min glæde over, at der allerede er nogle, der har tilkendegivet, at de vil komme over i Økonomiministeriet og diskutere med dem, der har lavet rapporten, de forskellige spørgsmål, der kan rejses. Jeg kan ikke bare mig for at sige om billedet om skruenøglen, der ikke har været brugt i 20 år, og som bl.a. hr. Holger K. Nielsen mener at vi ikke skal smide væk, at det er jeg helt enig i at man ikke skal; vi har museer til den slags ting.
Jeg vil bare lige sige til hr. Holger K. Nielsen, at skruerne har fået en helt anden profil.
Så den gamle skruenøgle, vi kunne bruge for 20 år siden, duer faktisk ikke til en ny tids skruer, for at blive i billedet, sådan som jeg vurderer muligheden for devalueringsinstrumentet.
også det er analyseret i den redegørelse, der er kommet, den rapport, der er kommet, og det vil jeg gerne fortsat diskutere. Må jeg sige til hr. Keld Albrechtsen og andre, der har berørt Lissabontopmødet, at der er jo sådan et papir, der er sendt over til Europaudvalget, som er konklusionerne, og som enhver kan læse, som er offentligt osv., og det er jo utroligt, hvad man kan få af skræmmebilleder ud af, hvad der ligger i den type konklusioner, hvor 15 stats- og regeringschefer med deres udenrigsministre og økofinministre drøfter, hvordan vi hver især kan bekæmpe fattigdom, hvordan vi hver især kan bekæmpe marginalisering eller udstødning af arbejdsmarkedet, hvor vi drøfter, hvordan vi hver især hjemme hos os selv kan fjerne fattigdom, hvor vi siger til hinanden, at det vil vi gerne have i orden inden for det næste tiår - der er forskellige årstal - det vil vi gerne forpligte hinanden til, fordi vi gerne vil have et Europa, hvor der ikke er fattigdom, hvor der ikke er marginalisering og alle de ting, som vi i dag kæmper med, fordi vi ønsker et velfærdssamfund i alle landene.
Men hele ideen er, at her drøfter man det med hinanden, og man går hjem og gør det på hver sin måde og efter sine egne systemer, nøjagtig som vi i Danmark har ført arbejdsmarkedspolitik på vores egen måde, uanset hvilke metoder andre lande har anbefalet os, og det ved hr. Keld Albrechtsen er fuldstændig, hundrede procent sandt, det, jeg siger.
Og vi har ikke gjort det i Danmark, fordi nogen har sagt til os, at det skulle vi, at de ville tvinge os; vi har gjort det for at skabe det bedste grundlag for den højest mulige beskæftigelse, og det er lykkedes, og det er det, de andre kommer for at se hvordan vi har gjort.
Der er også blevet spurgt til afstemningen efter regeringskonferencen.
Det har hr. Keld Albrechtsen spurgt om mange gange.
Det er regeringens klare vurdering, og det er sagt adskillige gange i forskellige sammenhænge, også her i salen, at ved institutionelle ændringer, som det hedder, stemmevægte og den slags ting, flere flertalsafgørelser, har vi ikke folkeafstemninger i Danmark.
Vi har ikke haft det.
Der har været en række af den type ændringer i traktater, som er ratificeret, også i dette Folketing, uden at hr. Keld Albrechtsen eller andre har sagt, at det skulle til folkeafstemning.
Vi følger grundloven fuldstændig klart, og der er ikke en suverænitetsafgivelse ved institutionelle ændringer.
Det er ikke noget, jurister i Justitsministeriet har fundet på til dagens anledning.
Må jeg så sige til det, hr. Thulesen Dahl har sagt om, at magten flytter til Bruxelles ...
Ja, først vil jeg da lige sige, at også jeg vil takke for debatten.
Nu kom jeg bare til at starte med slutningen.
Tak for debatten om mangfoldighedernes fællesskab!
Det er jo også en mangfoldighed af synspunkter, der er gjort rede for her.
Mit håb er bare, at vi også kan blive bedre og mere kontinuerligt begrunde vores synspunkter og konkretisere dem, i stedet for at det bliver sesamord eller »sayings«, der står.
Men magten flytter jo ikke til Bruxelles, fordi Danmark stemmer ja den 28. september.
Et ja forandrer ikke beslutningsreglerne.
Et ja ændrer ikke de regler, vi i dag træffer beslutninger om.
Jeg skal stadig væk i Europaudvalget.
Jeg skal stadig væk have mandater af hr. Kristian Thulesen Dahl, af hr. Keld Albrechtsen, af hr. Holger K. Nielsen og Socialdemokraterne og Venstre og De Konservative.
Jeg skal stadig væk have fuldstændig klare rammer for, hvad jeg som minister må uden for landets grænser, og det skal alle andre ministre også.
Der er intet forandret i dét, fordi der bliver sagt ja den 28. september.
Og det synes jeg faktisk - den udstrakte hånd, jeg opfatter det som - også er vigtigt at diskutere, for det, jeg ser, er ikke en europæisk offentlighed som sådan, forstået som en dansk demokratisk offentlighed.
Det, der sker efter Anden Verdenskrig, er jo, at internationale organisationer skabes, fordi nye behov opstår, og man laver fælles regler for, hvordan de organisationer arbejder, og hvilke områder de arbejder med.
Det er i virkeligheden et samarbejde mellem selvstændige stater.
Og det er jo det, der er den nye demokratiudvikling, som virkelig har brug for en debat og en klargøring, og det vil jeg meget gerne være med til
, også uafhængigt af folkeafstemningen i september måned - jeg tror, det er en meget vigtig diskussion - og også en analyse af: Hvad er det egentlig for en demokratiudvikling, vi står over for, og hvorfor? Hr. Thulesen Dahl sagde, at den danske befolkning er banket på plads, underforstået ved et ja; det faldt i den sammenhæng.
Nu skal jeg jo ikke gøre mig klog på, om det var meget nøje valgte ord, men det var i hvert tilfælde det, der blev sagt.
Og jeg er faktisk ked af den slags udtalelser, for jeg synes, det er en hån imod den demokratiske debat, det er en hån imod folkeafstemningsinstitutionen.
Vælgerne har lov til at stemme ja, ligesom de har lov til at stemme nej.
Og derfor er det ikke, fordi det bliver et ja, vælgerne, der er blevet banket på plads, underforstået af tilhængerne, ligesom jeg heller ikke vil sige, at hvis det bliver et nej, så er det modstanderne, der har banket vælgerne på plads. Der er jo ikke forskel på demokratiet, hvad enten man vælger at bruge sin ret til et ja eller et nej.
Det, der er fantastisk perspektivrigt i det europæiske samarbejde, er, at vi med de fælles regelsæt, med hele den opbygning, vi har foretaget, og den udvikling, der har været i Europa, for første gang i Europas historie afskaffer, at den største, den mægtigste, den stærkeste, den rigeste også har magten.
Det er virkelig demokrati.
Det er lige meget værd, uanset hvem der sætter det. Og det er det, der er det fantastisk vigtige, når vi er med i den fælles valuta: at vi er med på lige fod med de andre.
Det er vi også på de områder, vi i dag er med i: på lige fod med de andre, samme rettigheder, samme pligter, og der er ikke nogen af de store, der kan komme og tryne os, lige så lidt som Socialdemokratiet kan tryne De Radikale i regeringen. Jamen det er faktisk en pointe. Så blev der sagt, at de andre spørger ikke deres befolkninger.
Jo, der er faktisk folkeafstemning og har været det i en lang række lande også om disse spørgsmål, nemlig om traktaterne, i Irland, Portugal, Finland, Østrig.
Der er nogle lande, der ikke har mulighed for folkeafstemning ifølge deres forfatninger, og det skal også med.
De er uafhængige af politisk indflydelse og politiske beslutninger.
ECB har endog det demokratiske aspekt, som den danske nationalbank ikke har, at formanden for det ministerråd, som jeg deltager i, også deltager i styrelsesrådsmøderne og deltager i diskussionen om renteændringerne og den økonomiske udvikling.
Jeg kan love for, at der i den gamle nationalbanklov fra 1936 ikke er mulighed for, at danske politikere og ministre eller Folketinget kan blande sig i Nationalbankens beslutninger.
Samlet skal jeg sige, at der selvfølgelig er fordele og ulemper; dem har vi forsøgt at belyse.
Og når man drager en konklusion, så gør man det ved at afveje de forskellige forhold over for hinanden og så træffe en beslutning, og det er jo det, vi gerne skulle skabe et grundlag for at vælgerne også kan gøre.
Og jeg håber, at vi kan få en mere og mere og mere nuanceret debat.