Frank Aaen (EL), 2000-12-14:
Dette års finanslov indeholder mange udmærkede forbedringer, forbedringer for landets pensionister med hjælp til medicin, til bedre varmehjælp, til mere hjemmehjælp, til flere ældreboliger; det er ikke nok, men det er i den rigtige retning.
Der er forbedringer for miljøet, et stort løft for arbejdsmiljøet, der er mere til uddannelserne: ungdomsuddannelser, videregående uddannelser, praktikpladser til lærlingene.
Der er bedre muligheder for, at ældre ledige kan komme i arbejde.
Vi kommer i gang med en udvikling med sund mad til børnene i daginstitutioner og i skoler, og finansieringen er så fin, at langt størsteparten af regningen betales af dem, der har rigeligt.
Hvis vi nu tilføjer sidste års finanslovaftale med en stor uddannelsesreform, med uddannelse til dem, der har mindst uddannelse, og med meget store investeringer i en bedre kollektiv trafik, ja, så er der jo i virkeligheden meget godt at nævne fra det sidste par års udvikling, og alligevel på trods af alt det gode, jeg her har nævnt, så er den folkelige vurdering ikke, at det er godt. De væsentlige løft har ikke medført et væsentligt løft i tilslutningen til regeringen eller til de partier, der har været med i de gode aftaler, og det må jo for alle de parter, der har været med, give lidt stof til eftertanke.
Det er jo nemt nok at henvise til, at regeringen generelt mangler troværdighed og popularitet; jeg tror, det er mere end det.
Jeg tror, at uden for de her mure er vurderingen af resultaterne helt anderledes end den vurdering, vi, der har lavet dem, selv har.
Udenfor kender man måske nogle af resultaterne, men man kender frem for alt en mængde eksempler på dårlig og ringe service.
Her ser man resultaterne af den sociale udstødning, her mærker man den arbejdsmarkedspolitik, der pisker arbejdsløse rundt i meningsløs aktivering, og som ikke har forhindret, tværtimod, at udstødningen fra arbejdsmarkedet er fortsat.
Her kender man syge og ældre, der ikke får den hjælp, de har brug for.
De velfærdsløft, der trods alt gennemføres, støttes jo også i alt væsentligt af alle partier.
Selv Dansk Folkeparti, som vi tidligere i debatten har kunnet dokumentere står for grundlæggende asociale holdninger, når vi gennemser deres program, prøver jo, ligesom Venstre gør det, ligesom De Konservative gør det, at gemme det mest asociale væk.
Det, der står i deres partiprogrammer, kommer ikke frem, fordi de prøver at tegne et andet billede af sig selv i den aktuelle politik.
Alle her i Folketinget går ind for mere velfærd.
Det er jo med til at gøre det sværere at forstå, hvad der er forskel på det ene og på det andet
, og når regeringen så samtidig, selv om den laver nogle gode aftaler med venstrefløjen, også gennemfører store reformer sammen med højrefløjen, ja, så bliver det selvfølgelig sværere at få øje på, hvad der er højre og venstre i dansk politik.
Man - og det er i det her tilfælde lige fra SF og ud til partiet Venstre - bruger satspuljen, den pulje penge, der er tyvstjålet fra landets pensionister, arbejdsløse og andre, der er afhængige af overførsler fra staten, til at finansiere mange sociale aftaler, bl.a. reformen af førtidspensionen, som jo markedsføres som et enormt fremskridt, selv om den er en katastrofe for alle dem, der i dag er på førtidspension og ikke omfattes, og selv om reformen i virkeligheden også er hul, fordi der ikke er nogen som helst udsigt til, at de job, der skal være alternativ til en førtidspension, nogen sinde etableres. Når man laver så store reformer på den måde, hvor man også inddrager partiet Venstre, bliver det igen sværere at se forskel.
Tilsvarende er det en katastrofe, at på et så væsentligt velfærdspolitikområde som arbejdsmarkedspolitikken, politikken om, hvordan samfundet behandler de arbejdsløse, har regeringen siden 1993, ja, i virkeligheden længere tilbage, fuldstændig pantsat sig til højrefløjen i dansk politik og også den her gang indgået en aftale, som f.eks. gør, at nu skal udenlandske vikarbureauer have mulighed for at overtage vigtige opgaver inden for arbejdsmarkedspolitikken, herunder anvise folk et job.
Der er jo ikke noget at sige til, at befolkningen kan have lidt svært ved at se en afgørende forskel på, hvad der er regeringens politik, som skulle være meget bedre, og højrefløjens politik.
Som det har set ud i en del af dagens debat, så det et sekund ud, ja, desværre i flere timer ud, som om forskellen tilsyneladende var, at regeringen er den bedste garanti for skatteopkrævningen.
Først til sidst kom det lidt klarere frem, at forskellen er, hvem der skal betale, og hvem der ikke skal betale, men på ingen måde så stærkt, som vi kunne have ønsket.
Lad os så prøve at tage sagen om gevinsten på olieindtægterne.
Her er forskellen på venstrefløjen og højrefløjen jo krystalklar.
Det er mere end 10 ekstra mia. kr., der strømmer i kassen til Shell, Texaco og A.P. Møller, ikke fordi de har lavet en ekstra satsning ude i Nordsøen, ikke fordi de investerede noget mere, men fordi de i dag får en højere pris for olien i den danske undergrund, den olie, der tilhører os alle sammen, selv om vi har privatiseret udvindingen. Meningen med den gældende skattelovgivning var i virkeligheden, at gevinsten ved en højere energipris i højere grad skulle komme os alle sammen til gode, men skatteloven virker ikke, giver ikke noget ekstra, derfor havner pengene, merprovenuet, alt sammen i private olieselskabers lommer. Den lov skal laves om, og her er forskellen klar: Det vil højrefløjen ikke høre tale om, det vil den bekæmpe med næb og kløer.
Regeringen vil sådan set gerne lave den lovgivning om, så vi får en skrappere beskatning af olien, men ikke nu, som vi har aftalt omkring finansloven, først senere, først ved fremtidige koncessioner.
Jeg forstår det ikke, og det er også derfor, at grænsen mellem højrefløj og venstrefløj ikke bliver skarp nok på det punkt.
Der er da ikke andre virksomheder, der med henvisning til, at man lavede en aftale for 20 år siden, kan afvise alle skatteændringer.
Der er da ingen borgere, der med henvisning til, hvad personskatten var for 20 år siden, kan sige, at vi må vente med personskatten, den skal først gælde for dem, der er født i dag og senere.
Intet andet sted i vores skattelovgivning siger vi, at bare fordi nogle for 17 år siden troede, at skatten var dét, så tør vi ikke lave den om før om 10 år.
Jeg forstår det ikke.
Jeg synes, regeringen dér er for handlingslammet.
Det er selvfølgelig, fordi det er en meget stor herre, man har med at gøre, som tjener mange penge, og som Ekstra Bladet har dokumenteret i øvrigt snyder i skat, når han kan komme af sted med det.
Hvorfor er nervøsiteten for A.P. Møller så stor?
Det er den desværre tilsyneladende.
Vi har den opfattelse, at allerede her og nu skal vi sikre, at de enorme gevinster, der suges op ude fra Nordsøen, i højere grad kommer til at tilfalde fællesskabet, bruges til velfærd, som det jo sker i andre olienationer.
Vi er den eneste olienation i verden, hvor både befolkning, nation, samfundet og statskassen bliver fattigere, når oliepriserne stiger, og det kun er private olieselskaber, der scorer gevinsten.
Tilsvarende kunne vi ønske, at regeringen var mere modig til at sige, at alle arbejdsfri indkomster skal beskattes mindst lige så hårdt som arbejdsindkomster, for også her siger højrefløjen jo fra.
For højrefløjen er det sådan, at jo mindre man har arbejdet for en indtægt, jo mindre skal den beskattes.
Regeringen er lidt bedre, men beskatningen er stadig væk på nogle områder nul, på andre områder væsentligt under, hvad en lønindkomst på samme niveau bliver beskattet med.
Også her var der brug for større mod, her var der brug for også at få tegnet en klarere linje, og jeg kan sige for Enhedslistens vedkommende: Vi ønsker at få nedsat skatterne for alle almindelige mennesker, og det vil vi bl.a. gøre ved at beskatte de arbejdsfri indtægter mere, end det sker i dag.
Det skal være sådan, at man bliver beskattet mindst lige så hårdt af det, man får uden at lave noget, som af det, man får for at lave noget, og det er jo ikke mindst i skattepolitikken, hvor, som jeg sagde, man har det modsatte synspunkt på højrefløjen, at jo mindre, man har lavet for nogle penge, jo mindre skal man beskattes.
Det er jo ikke mindst i skattepolitikken, at der i virkeligheden er mulighed for at tegne en klar linje mellem, hvem der er velhavernes parti, og hvilke partier der er båret af solidariske tanker.
Derfor vil jeg sige: Enhedslisten vil i det kommende år arbejde for, at der også her bliver langt større klarhed, end der er i dag.
I den forbindelse har vi også fået en god instruktion i dag af partier, der ellers markedsfører sig som nogle, der gerne vil have sat skatten ned for almindelige mennesker.
De bruger altså stor energi på at bekæmpe, at det alt for høje kontingent til a-kasserne, som mange almindelige mennesker betaler, bliver nedsat.
På samme måde slås man for at forhindre, at flertallet her i Folketinget kan komme igennem med, at forældrebetalingen bliver sat ned i de byer, hvor forældrene skal betale en blodig sum for at få deres barn passet i en skolefritidsordning.
Det sætter det meget godt i relief:
Gerne nogle skattelettelser til dem, der har flest penge, men brugerbetalingen for børnefamilier og for dem, der er i fare for at blive arbejdsløse eller er arbejdsløse, skal holdes så højt oppe som overhovedet muligt.
Som sagt i indledningen er der mange udmærkede ting i de aftaler, der er lavet med Enhedslisten, regeringen, SF og på nogle stræk også CD.
Listen er lang, andre har opremset en del af den.
Jeg vil mest forholde mig til de elementer i aftalerne, som giver de bedste muligheder for, at folk kan gøre noget, selv kan være med til at skabe forandring, selv kan være med til at skabe en bedre tilværelse for dem selv, skabe et bedre samfund.
Jeg tænker her på den aftale, som mange måske anser for at være lidt uanselig, om, at kontanthjælpsmodtagere skal have ret til en handleplan.
Det vil sige, at de over for en sagsbehandler i socialcentret kan sige, at det, du kommer med, skal du skrive ned på et stykke papir, og det skal fremgå af det stykke papir, at det, du kommer med, kan føre til, at jeg kommer i fast arbejde.
Jeg er sikker på, jeg er helt sikker på, at meget af det idioti, vi har set kommuner sende kontanthjælpsmodtagere ud i, meningsløs tvangsaktivering, i mange tilfælde nedværdigende tvangsaktivering, vil allerede af den her grund forsvinde.
Men det kan blive bedre end det, for jeg er sikker på, at den kontanthjælpsmodtager, der får et tilbud, der er for dårligt, i langt højere grad vil klage, protestere.
Jeg er sikker på, at den begyndende organisering, der er af kontanthjælpsmodtagere, hvor de siger, at de slås for bedre rettigheder, eller de fagforeninger - de er for få - men de enkelte fagforeninger, der stadig væk påtager sig opgaven også at tage ansvar for kontanthjælpsmodtagere, arbejdsløse, der ikke er medlemmer, vil være et redskab, som, hvis man bruger det ordentligt, kan føre til, at vi behandler kontanthjælpsmodtagere bedre i fremtiden. Jeg vil også gerne henvise til forbedringer af servicejobordningen, den ordning, der giver en støtte til ansættelse af ældre ledige i stillinger, vel at mærke stillinger med et helt normalt arbejdsindhold og med helt normale løn- og arbejdsvilkår.
I modsætning til meget af det andet uanstændige, vi ser, er det her helt rigtige stillinger.
Det vil sige, at det menneske, der kommer i sådan en stilling, får et løft fra at have været på dagpenge til at tjene en almindelig løn og samtidig jo også får den tilfredsstillelse at have et meningsfuldt arbejde.
Efter vores opfattelse bør det, der nu er aftalt om forbedringer af den ordning, være sådan, at man udeomkring i kommunen, i amtet, i fagforeningen, i arbejdsformidlingen, i a-kassen, alle steder siger, at her hos os skal alle over 48 år, der har været ledige i mere end 18 måneder, i arbejde.
Her hos os accepterer vi ingen ældre ledige, der ikke kan få tilbudt et arbejde.
Jeg mener også, det er et afgørende ryk, men det kræver jo ikke bare en vedtagelse herinde, for så sker der måske ingenting, men det kræver, at folk udenfor tager fat i det redskab.
Gør de det, så tror jeg også, vi kan sige, at så er det slut med at have ældre langtidsledige, der ikke kan få et job.
Tilsvarende er nogle af de vigtigste forslag inden for miljø og økologi de ordninger, der er til for at hjælpe ildsjælene, dem, der bryder nye veje inden for vedvarende energi, dem, der vil producere bedre fødevarer.
Det er dem, vi har været specielt opmærksom på at give nogle redskaber, give nogle små poser penge, som kan gøre, at de komme videre frem.
På samme måde med arbejdsmiljøet.
Det, vi har aftalt om arbejdsmiljøet, er jo ikke bare, at bedriftssundhedstjenesten udvides til hele arbejdsmarkedet.
Det er jo ikke bare, at vi får et stærkere arbejdstilsyn, et mere energisk arbejdstilsyn.
Nej, det er jo også det, at ansatte på arbejdspladser med et dårligt arbejdsmiljø har fået nogle nye redskaber til at rejse problemet og kræve at få det ændret, igen den dynamik, at vi giver en hjælpende hånd til dem, der går ude på arbejdspladserne og klager over det psykiske arbejdsmiljø og ikke ved, hvad de skal gøre; de, der bliver nedslidt som buschauffører, får lige pludseligt et nyt redskab i hånden til også at få et for dem bedre arbejdsmiljø.
Det er gode aftaler, der også er lavet på uddannelsesområdet, om lærlinge, ungarbejdere, videregående uddannelser.
Vi er meget tilfredse med det.
På sundhedsområdet er der sket det interessante, at hvor alle aftaler om sundhed altid har koncentreret sig om, hvordan man helbreder folk, der er blevet syge, så er der i årets sundhedsaftale lagt meget større vægt på, hvordan vi forhindrer, at folk bliver syge.
Det er ikke kun den forebyggende indsats, som er lagt ind i Sundhedsministeriets regi, og de omorganiseringer, der sker dér.
Det er forbedringer af arbejdsmiljøet, som jo i dag slider folk ned, gør folk syge.
Jeg vil også gerne fremhæve en Enhedslistemærksag.
Det er jo Enhedslisten, der gennem lang tid har arbejdet for, at vi får en omlægning af de grønne afgifter, en omlægning, der går ud på, at det ikke er det almindelige forbrug i en familie, der brandbeskattes, men at det kun er de tilfælde, hvor man har et overforbrug, hvor man sviner med vandet, sviner med strømmen, at man kommer til at betale den høje afgift.
Jeg kunne også nævne aftalerne på kulturpolitikkens område.
Det har andre også nævnt.
Det skal jeg ikke gøre mere ved.
Sammenfattende vil jeg dog sige, at det også var en særlig tilfredsstillelse for os med årets finanslovaftale, at vi fik dementeret regeringens påstande om, at et nej til ØMU'en medførte en strammere finanslov.
Vi er selvfølgelig meget tilfreds med, at det resultat, der i dag ligger, er en finanslov med flere aktiviteter end det, der var lagt op til før afstemningen.
I afstemningen om ændringsforslagene til denne her finanslov stemte Enhedslisten, som jeg sagde før, naturligvis for alle de aftaler, vi er med i.
Det gælder både, når det angår velfærdsløft, punkter, der medfører en udgift, og det gælder alle de steder, hvor det har drejet sig om indtægter til at finansiere forbedringerne med.
Det vil vi gøre af flere grunde.
Det vil vi gøre for at markere en afstandtagen til en regering, der kører en arbejdsmarkedspolitik, der fremmer fortsat udstødning fra arbejdsmarkedet, der er en katastrofe, hvad angår flygtningepolitik, og som ikke respekterer euroafstemningen, men bliver ved med at arbejde for en Nicetraktat med mere union.
Vi vil også gøre opmærksom på, at de i øvrigt udmærkede aftaler alligevel kun flytter meget få procent af den samlede finanslov, og at finansloven i sin helhed er mangefold mere end det, vi har været med til at røre ved.
Det skal blive langt bedre, hvis Enhedslisten skal stemme for en samlet finanslov.
Den dag, det sker, skal man ude i venteværelset på bistandskontoret snakke om forbedringerne, i kaffestuen på plejehjemmet sige: Hov, det var godt.
Man skal blandt de arbejdsløse, i miljøbevægelsen, blandt dem, der er aktive mod racisme, sige til sig selv: Hov, den finanslov gjorde en forskel.
Det kommer til at gøre en forskel den dag, Enhedslisten stemmer for en samlet finanslov.