Mogens Lykketoft (S), 2000-09-07:
Må jeg sige tak til alle ordførerne, tak for alle de velvillige bemærkninger, man måtte have gjort, og et ønske om, at flest muligt af Folketingets partier og medlemmer kan være med til så meget som muligt af det, der skal gøres i processen frem til, at vi kan vedtage finanslovforslaget for år 2001.
Jeg har selvfølgelig - ligesom hr. Jan Petersen - syntes, det var underholdende at se, hvor mange der har rost regeringens økonomiske politik i de her måneder, det synes jeg er en spændende udvikling, og man undrer jo på, hvor længe den kan holde, om det er meget mere end 3 uger, men man glæder sig selvfølgelig, så længe det varer. Og så er det jo, som jeg også dvælede lidt ved ved fremlæggelsen af forslaget, at man spørger: Hvordan er det egentlig, at nogle af dem, der deltager i debatten i disse uger, kan komme til den forkerte konklusion, at hvis vi nu går med i den fælles valuta, så får vi mindre mulighed for at føre vores egen finanspolitik, vores egen økonomiske politik?
Der henvises jo meget ofte til den såkaldte stabilitetspagt, hvor man lægger nogle regler ind for, hvornår det skal have en konsekvens, at et land fører hul-i-kassen-politik i modsætning til de andre.
Men det, som jeg har oplevet nu så mange gange ved diskussioner ude i landet at modstanderne af euroen fejltolker, er, at den straf, som euromekanismerne kan udløse, nogen sinde skulle kunne blive lige så hård som den straf, et lille land, der kører helt i egne takter uden tilknytning til en stor valuta og prøver at lave så stort et hul i kassen, vil få over renten af det internationale kapitalmarked. Hele ræsonnementet fra modstandernes side omkring det her er efter min mening udtryk for, at man intet som helst har forstået af de sammenhænge, de lovmæssigheder, de risici, der under alle omstændigheder eksisterer, når man er en del af en international økonomi, og som vi lige præcis kan beskytte os imod og dermed få et større råderum for at føre den økonomiske politik, den finanspolitik, vi ønsker, inklusive en kickstart, hvis det er det, der er nødvendigt som i 1993.
Det er i øvrigt tankevækkende, at Tyskland, som lige præcis er det land i Europa, der har mest brug for det, nu har lavet deres egen kickstart.
Så sådan noget kan altså godt lade sig gøre, også i eurozonen.
Jeg skal ikke gå ind i en lang diskussion om det her, men synes alligevel, det hører med i billedet.
Vi kan føre vores egen finanspolitik, vi kan føre den med endnu større resultater af de samme linjer, som vi har lagt ud for de foregående 6-7 år.
Resultaterne har været gode allerede op til nu.
Men en god økonomi er jo selvfølgelig ikke et mål i sig selv, men forudsætningen set fra regeringens synspunkt for, at vi både kan berede et grundlag for, at næste generation ikke får færre, men flere valgmuligheder, end vi har givet os selv, og at vi her og nu også kan gennemføre fortsatte forbedringer på de centrale velfærdsområder. Jeg undrer mig i den forbindelse altid over de tilbagevendende ræsonnementer især i Venstres og De Konservatives finanslovoplæg, hvor man på den ene side løber med i kritikken af det, der ikke er godt nok på den offentlige velfærds centrale områder - det, som vi alle sammen er meget optaget af at gøre noget mere ved - og på den anden side også siger, at det også er skrækkeligt, at de offentlige udgifter er steget så meget i de foregående 7-8 år.
Jamen det er de jo lige præcis på de her områder, stigningen er sket.
Den er sket ude i amterne og kommunerne, og den er sket på sundhed, omsorg, børnepasning plus selvfølgelig uddannelsesområdet, som både er stat, amter og kommuner.
Vi har været i gang med de diskussioner mange gange, men det er, som om kendsgerninger her kun har en behersket indflydelse på den måde, diskussionen føres på.
Nu har vi så også i det sidste indlæg, der var, hørt en ræsonneren omkring det stigende skattetryk, som altså ikke har været et stigende skattetryk, og jeg skal så ud over den dér tekniske diskussion om, at det skattetryksbegreb, vi bruger i Danmark, som vi også har brugt under tidligere regeringer, som man bruger internationalt, er noget mærkeligt noget, bare føje til, at uanset hvordan man regner, så har danskerne, hver enkelt dansker, i gennemsnit fået mulighed for en privatforbrugsfremgang i denne regerings tid på 15-20 pct.
Det samlede privatforbrug er steget 25 pct., men der er jo også kommet nogle flere, der skal deles om det.
Så der er blevet plads til flere køleskabe og også alt det andet, som vi alle sammen gerne vil have.
Omkring det med skattetrykket skal jeg bare minde om, at når det samlet set er uændret, dækker det jo over, at kommune- og amtsskatter har været stigende, og det må man desværre se i øjnene at de i svag grad også er næste år, men til gengæld er statsskatten jo også i de sidste etaper af pinsepakken klart faldende.
Den er det af to grunde: grundskatteprocenten er faldende, og undergrænsen for mellemskatten løftes. Jeg har svært ved at se, hvor de store ekstra skattelettelser, nogle har været ude og procedere her, i realiteternes verden skal finansieres henne.
Heller ikke det skal jeg gå i detaljer med.
Det er klart, at vi alle sammen gerne ville tilbyde skattelettelser, men som jeg vistnok har sagt mange gange tidligere, vil jeg sådan set hellere give nogle end at love nogen.
Skulle der vise sig nogle muligheder, javel, men for regeringen er det nok så afgørende, at det, som vi har været i dialog med befolkningen om på de centrale velfærdsområder, hvor vi har konstateret en række mangler og svagheder, bliver der rettet op på.
Det er jo så i øvrigt en hovedindvending mod Venstres og De Konservatives årlige finanslovoplæg, som jeg også har gennemgået de foregående år, som desværre gør sig gældende også i år, at det, man påstår man kan udrette i besparelser, budgetforbedringer, kan man ikke udrette.
Vi kan i hvert fald slet ikke få det til at passe med den måde, vi underkaster både vore egne og andre partiers forslag en duelighedstest på.
Så jeg må konstatere, som jeg desværre også har gjort en del gange tidligere, at det ikke holder, hvad det lover, det, som de store borgerlige partier siger de kan udrette med en anden finanspolitik.
Jeg vil sige omkring debatten her i dag og de meldinger, der har været fra en lang række partier, ja, faktisk fra de allerfleste ordførere, bl.a. hr. Lunde, hr. Duetoft, hr. Aaen, omkring velfærdsudviklingen, hvor der er et behov for forbedringer, at i vældig mange af de her temaer er de ønsker, man har, den retning, man ønsker udviklingen skal tage, jo sammenfaldende med, hvad regeringen også har signaleret.
Jeg er helt enig i kritikken.
Jeg synes, det er beskæmmende, så langsomt det er gået.
Der er måske grundlag for en vis optimisme nu, men det er alt, alt for kort, vi er kommet, og derfor skal jeg melde mig i koret af dem, der siger, at det er vi nødt til at kigge på.
Men der er så også en række andre ting på ældreområdet og de andre velfærdsområder, det rummelige arbejdsmarked, vi skal gøre.
Det vil jeg ikke forlænge debatten med at trække op i enkeltpunkter nu, men jeg vil godt gøre en enkelt kommentar til spørgsmålet om KL's ønske om et møde med regeringen.
Jeg har ikke fået dokumenteret noget grundlag for en egentlig genforhandling mellem KL og regeringen.
Jeg har ikke fået dokumenteret, at der er afgørende forudsætninger, der er skredet.
Jeg vil godt nævne to grunde til, at jeg må sætte et spørgsmålstegn ved den præmis.
Og dernæst: Når man taler om skattegrundlaget, så har hver enkelt kommune i dette land mulighed for at abonnere på regeringens skøn.
Så derfor ser jeg ikke uden videre, hvor de reelle problemer er.
Men vi mødes med KL, og vi gennemgår deres beregninger og prøver at se, om vi kan nå frem til en fælles vurdering af sagen.
Specielt med hensyn til amterne og sygehusene
vil jeg bare sige, at med de meldinger jeg har nu omkring amternes budgetter, ser det for mig ud, som om det, der vil ske i næste budgetår, er et løft i den samlede indsats på sygehusområdet på 1½ mia. værdifaste kroner, og det er jo udtryk for, at amterne i lige så høj grad som vi andre herinde i Folketinget er dybt, dybt optaget af, at de ting, man ikke er nået langt nok med i behandlingsgaranti, i udstyr osv., bliver rettet op.
Det er en proces, der er i fuld gang på en kræfthandlingsplan, på behandlingsgarantier, på mere sammenhængende behandlingsforløb.
Det rummelige arbejdsmarked bliver et tema, vi skal bruge mange kræfter på i alle dets aspekter, seniorpolitikken, fastholdelse på almindelige ansættelsesvilkår, tidlig opfølgning i forhold til sygdomsforløb, men også det at skabe et tilstrækkeligt antal beskyttede fleksjob til, at grunden er beredt for den førtidspensionsreform, som en lang række partier allerede er i forhandling om på deT grundlag, vi formulerede allerede sidste efterår.
Ud over velfærdsområderne som temaer, vi er optaget af at følge op på, også i forlængelse af kommuneaftalerne, ja, så er det klart, at mange af os - det har også været nævnt af mange ordførere i dag - er optaget af, at der med hensyn til det, som er fundamentet for, at det her samfund klarer sig på viden, på kompetence, på fleksibilitet, altså uddannelses-, forsknings- og erhvervsindsatsen, også er nye skridt, der skal tages.
Det lægger regeringen også op til.
Det er en anden stor og væsentlig brik blandt de nye initiativer, vi ved skal forhandles, og hvor partierne skal have mulighed for at sætte deres fingeraftryk, ikke alene for at få det nye til at ske, men også for at sørge for, at det er der finanspolitisk dækning for.
Der har været talt om erhvervsbeskatningen.
Jeg skal i virkeligheden kun gøre to bemærkninger til det; vi kommer til at diskutere de enkelte initiativer: Vi mener for det første, at den her pakke giver en bedre erhvervsskattestruktur.
Det kommer til at matche bedre, især et naboland som Sverige.
Den anden bemærkning er, at det ikke er nogen erhvervsskattelettelse. Det har vi ikke foregivet at det er, og det kan man jo også se af tallene at det ikke er.
Det er sundt, og det er efter vores opfattelse mere langtidsholdbart end det system, vi har haft indtil nu.
Hen mod slutningen af min replik skal jeg bare gøre nogle enkelte bemærkninger til det, som nogen har haft en vrangforestilling om at jeg kun nødigt har beskæftiget mig med i forbindelse med finanslovfremlæggelsen, nemlig forskellen på ja- og nejsituationen efter den 28. september.
Det beskæftiger jeg mig meget gerne med.
Jeg vil også gerne skære nogle ting ud, så klart jeg nu formår.
Der er blevet spurgt: Hvad betyder den lave eurokurs i forhold til dollaren for finansloven?
Så derfor er den diskussion, så spændende den er, absolut irrelevant for, hvordan den økonomiske politik skal formes i nej- og jasituationen, for svaret er: på samme måde. Det andet, jeg vil sige, er, at der er blevet spurgt til, hvor de store, muligvis store, engangsomkostninger ved investeringer, der skal foretages i forbindelse med indførelsen af euroen, er.
Men det er jo ikke noget, der i nævneværdig grad med de tidsprofiler, vi opererer med, kommer til at figurere på det kommende års finanslovforslag.
Man kan selvfølgelig ikke sammenligne de engangsinvesteringer, der skal foretages, og som har lidt samme karakter som år 2000-investeringerne, som vi havde en hel del af i det forgangne år, med de varige gevinster ved jaet.
Vi har indkalkuleret de varige gevinster, og det vil sige, at man altså ikke i anledning af et ja kan komme og sige: Nu er der ekstragevinster.
Det siger jeg for en sikkerheds skyld.
Men vi har indkalkuleret dem, idet vi har regnet med, at der praktisk talt ikke i en jasituation vil eksistere et rentespænd til eurozonen længere.
Så var hr. Kim Behnke jo snild.
Dér havde han jo blandt de 1.500 sider, Finansministeriet har udgivet de sidste 8 år, fundet en side med nogle forudsætninger i finansredegørelsen i 1996, hvor man under nogle bestemte forudsætninger havde regnet med, at rentespændet alligevel forsvandt.
Og dér kunne man bare se: Regeringen modsagde sig selv!
Nej, nej, så galt er det ikke, men det er regeringens vurdering med de kendsgerninger, vi har for os nu - i øvrigt sammenfaldende med stort set alle økonommiljøer - at står vi udenfor, er der en renteomkostning i størrelsesordenen 0,5 pct., ikke hele tiden, nogle gange større, nogle gange mindre.
Hvorfor tror vi det, og hvorfor troede vi det ikke i 1996?
I 1996 troede vi måske ikke så meget på, at euroeksperimentet var så vellykket, som det nu har været, at der kunne opnås så stor en tilnærmelse, også til de sydeuropæiske økonomier, at tysk økonomi kunne rejse sig så godt, og at man kunne få et renteniveau, der ikke var et gennemsnit af Nord- og Sydeuropa, men var på tysk niveau, helt nede på tysk niveau.
Så dér, hvor man er mere optimistisk, er vel ikke med hensyn til, hvordan det vil ramme det danske renteniveau, men at det samlede europæiske bliver noget lavere.
Vi har faktisk et helt konjunkturforløb fra 1994 og til nu, og vi har en periode på et par år, hvor vi har haft et for 4 år siden uforudset tæt tilhørsforhold til eurozonen gennem arrangementet med Den Europæiske Centralbank, og alligevel har vi oplevet et rentespænd.
Så jeg mener, at bevismaterialet for, at det er vilkårene, hober sig op, hvortil man kan føje én ting: Det her er jo alt sammen en blanding af økonomi, politik og psykologi.
Hvis den danske befolkning træffer et entydigt valg om, at man vil forbeholde sig retten til devaluering, og en række af dem, der har agiteret for det, taler direkte for flydende valutakurser, så vil det i sig selv sætte sig på den renteomkostning, det danske samfund skal betale.
Det er en ny og en anderledes og en mere belastende kendsgerning, at vi træffer en konkret beslutning om at forbeholde os en devalueringsmulighed på et eller andet tidspunkt.
: Skal vi føre fastkurspolitik, er det de flestes vurdering, at det over tid typisk betyder 0,5 pct. mere i rente.
Det lyder ikke af ret meget, men lad os regne på, hvad 0,5 pct. er, og det er en løbende årlig udgift, der stiger med sådan ca. 1 mia. kr. om året frem til om 5 år og yderligere derfra til et eller andet niveau.
De er lidt mere dramatiske i deres forudsætninger hos vismændene på det her punkt.
Så det er ikke den del af ræsonneringen omkring ja-/nejsituationen og statsfinanserne, man burde kunne lave nogen stor polemik om.
Jeg havde nær sagt, at det, som er usikkert, er, hvad der kommer oveni af usikkerhed, hvornår vi kommer til at møde en situation, som den alle tilstedeværende i denne sal kan huske fra oktober 1997, hvor det at leve med en højere rente i en lidt turbulent valutasituation ikke var nok, og hvor Nationalbanken sådan set motiverede os til - hvad der var besværligt - at gå til det her Folketing og sige: Vi bliver nødt til at tage 5-6 mia. kr. fra danskerne.
Så var det ATP-opsparing på det tidspunkt, men instrumentet er underordnet.
Sagen er derimod yderst interessant; den er nemlig en hamrende god illustration af, hvad det er for nogle vilkår, det lille land, der ikke har forankret sin valuta definitivt, kan komme ud for på meget ubelejlige tidspunkter for de politiske beslutningstagere, som godt vil have råderummet til at forbedre velfærden og til at få økonomien til at vokse mest muligt.