Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-03-14:
Regeringen har for sin part uden slinger i valsen stået fast på sin tilslutning til denne erklæring, og det gør regeringen fortsat.
Det er lige så klart, at erklæringen skabte en debat i Danmark, som også har drejet sig - og det er helt i orden - om forløb og procedurer.
Vi er nu i en situation, hvor vi kan sige, at vi både her i salen og i Det Udenrigspolitiske Nævn har haft en grundig debat.
Vi har ikke mindst i Det Udenrigspolitiske Nævn haft lejlighed til at gennemgå de forskellige faser i beslutningsprocessen meget nøje, og sådan skal det også være.
Vi har jo på dette felt en balance, som jeg har klart indtryk af, at alle parter, der er dybt engagerede i denne sag, naturligvis også ønsker at bevare klarheden over, nemlig med hensyn til grundlovens § 19.
På den ene side står det naturligvis fuldstændig klart, at der er ingen, der er over Folketinget, og heller ingen ved siden af
, på den anden side er alle jo også bevidste om, at grundlovens § 19 indebærer, at den danske regering fører landets udenrigspolitik.
Jeg vil gerne sige, at regeringen med mødet i Det Udenrigspolitiske Nævn i går og med afgivelsen af beretningen nu anser den del af debatten for at have fundet sin afslutning.
Nævnet har afgivet en beretning, som gennemgår konklusionerne i forløbet.
Nævnet peger på samarbejdet fremover mellem regeringen og Nævnet.
Alt det tager regeringen til efterretning og respekterer det
naturligvis fuldt og helt.
Jeg skal derfor blot for god ordens skyld fra regeringen lægge til i respekt for grundlovens § 19: Som sagt er det regeringen, der fører Danmarks udenrigspolitik og har ansvaret derfor, og regeringen indhenter derfor ikke i udenrigspolitiske anliggender mandater i Nævnet. På dette felt kan der ikke drages paralleller til Europaudvalget.
Jeg siger det mere for klarhedens skyld, for god ordens skyld; vi er jo alle tjent med at være på den rigtige side af grundloven.
Så langt, så godt.
Så til sagens politiske kerne: Den aften, søndag den 30. januar, var jeg ikke i tvivl.
Den aften var det nødvendigt at træffe en beslutning, på samme måde som det var nødvendigt i en række andre lande.
Jeg er stadig væk ikke i tvivl om, at det var det rigtige for Danmark.
Det ville have været dybt ulykkeligt, hvis Danmark var kommet i en usikkerhedssituation med hensyn til, hvor vi stod i forhold til vores kolleger, vores partnere i Europa.
Derfor traf vi beslutningen, for det drejede sig om noget helt grundlæggende, noget grundlæggende om vores værdier og vores demokratiopfattelse, og om at drage lære af vores historie i Europa.
Det drejer sig jo dybest set om i en tid, der har tendens til at være historieløs, at vi gør de nye generationer, de unge, opmærksomme på vores historie og gør dem opmærksomme på, at vi også har en pligt til at undgå, at de fejl, der er blevet begået i fortiden, ses igen - ganske vist i nye udgaver, historien gentager sig jo alligevel aldrig på den samme måde.
Derfor håber jeg, at vi også i dag, ligesom vi har været enige om det hele vejen igennem, med et klart flertal kan fastholde linjen sammen med de 13 andre europæiske lande inden for Den Europæiske Union samt Norge og USA og Israel og FN, den linje, der jo drejer sig om noget fundamentalt i vores demokrati.
Og jeg vil gerne benytte lejligheden til også i dag at gøre nogle betragtninger om demokratiets inderste væsen, sådan som vi kender det i vores land, men måske sjældent egentlig diskuterer til bunds: Demokrati er udtrykket for, hvad flertallet mener, ja, men det er ikke mindre vigtigt at huske på mindretallets stemme, huske på, at mindretallet også skal kunne komme til udtryk, skal kunne høres og respekteres klart og tydeligt. En gang imellem kan man jo godt stille sig selv det spørgsmål: Har flertallet altid og ubetinget ret, er der aldrig en kvalitet ved demokratiet, vi samtidig skal være opmærksomme på?
Jeg føler, at det er der uafvendeligt.
For demokrati er jo ikke alene et fravalg af diktatur og et tilvalg af demokrati - det er selvfølgelig en kvalitet i sig selv - det er mere end det.
Vi har i Danmark et parlamentarisk demokrati.
Det drejer sig med andre ord, som jeg ser det, om de anskuelser, som de politiske partier står for, og om at prøve disse anskuelser mod de mål, som vi mener
er demokratiets, og det er lige præcis her, diskussionen, problemet, opstår i vores debat
, fordi demokrati er flere ting.
Det er et regerings- og lovgivningsarbejde, hvis ramme er fastlagt i grundloven, men det er samtidig også en idé, et sæt af ideer og værdier, som dette regerings- og lovarbejde er forpligtet på.
Man kan altså ikke udelukke, selv om regerings- og lovarbejdet følger alle regler, eller selv om formalia så at sige er overholdt, at indholdet alligevel ikke er helt, som det burde være.
På samme måde kan et parti meget vel give rollen som demokratisk og dog bruge rollen til noget, som set fra ideens synspunkt ikke svarer til varebetegnelsen eller i hvert fald antyder, at de, der stemmer på det, ideelt set får stene for brød.
Vi står altså med en vanskelig opgave, nemlig til stadighed at holde os til de demokratiske idealer, holde dem for øje, idet demokratiet i denne henseende ikke er vundet én gang for alle, samtidig med at regerings- og lovarbejdet skal fungere efter de regler, der nu en gang gælder for det.
Intet parti i dette Folketing kan tage patent på ideerne, det er så sandt, som det er sagt, men heller intet parti bør kunne forvente uden parlamentarisk debat og kamp
til stregen at slippe af sted med at lufte ideer og lægge en holdning for dagen, som i hvert for et flertal i dette Folketing repræsenterer et forsøg på at gøre bestemte befolkningsgrupper til syndebukke og at oppiske en stemning mod dem for derved at komme til magten. Det, jeg vil frem til, er med andre ord: Det er os selv, det danske folk og det parlamentariske demokrati, det handler om, og ikke udlændinge, indvandrere og nye danskere, der kommer hertil eller bor her i landet
Det er, hvad vi selv vil være og udvikle os til, der er spørgsmålet, hvilket billede af os selv vi ønsker at se i spejlet, og hvordan vi vil sørge for at bevare forbindelsen bagud til den historie og kultur, vi stadig fører med os.
Det er det holdbare samfund, som vi forstår det.
Storm Petersen har sagt så viseligt, at det er svært at spå, især om fremtiden.
Og jeg må i hvert fald som statsminister sige, at skulle min tillid blive gjort til skamme, så er det, fordi vi står med et meget større politisk og kulturelt problem, end et enkelt parti på den yderste højrefløj kan rejse for os.
Demokrati er ikke en given ting.
Det er en størrelse i stadig udvikling, som skal passes og plejes og ikke mindst forsvares.
Vi må til stadighed kæmpe for demokratiet, værne
om det hver eneste dag.
Det gælder overalt, men det er klart, at jo nærmere vi kommer os selv, jo højere krav må vi stille.
Det må især gælde i de lande, som vi er bundet sammen med i partnerskaber, i internationale organisationer og i samarbejdsorganisationer som f.eks. EU.
Jeg synes, at vi har en klar pligt til at tage ved lære af det 20. århundredes erfaringer, til at stå ved og forsvare de holdninger, som bygger på disse erfaringer.
Det glædede mig meget at se og lytte til den tidligere tyske præsident, Richard von Weizsäcker, som for nylig gæstede Danmark.
Han gav i den forbindelse et interview, som er ganske tankevækkende.
Her nævnte Weizsäcker, at Jörg Haider simpelt hen ikke behandler fortiden med den alvor, fortiden skal behandles med, at han spiller en form for højt spil, spiller på en form for glemsel af fortiden, hvilket ikke ligefrem ruster den unge generation til de nye opgaver i Europa, som jo står for.
Jeg synes, det er kloge udtalelser fra en mand med lang erfaring.
Vi må ikke give plads for fortiden, og vi må ikke give mørke kræfter spillerum, fordi vi nægter eller viger fra at sige fra, når der skal siges fra. Jeg skal også sige til de unge generationer i dag, at efter Den Anden Verdenskrig var det en udbredt opfattelse, at det ikke måtte ske igen, at verden lukkede sine øjne for den antisemitisme, der var dengang.
Men de blev jo, som alle husker det, brutalt åbnet, da de allierede soldater nåede frem til de første koncentrationslejre og de første fotografier gik verden rundt.
Da sagde alle de demokratiske ledere: Det må ikke ske igen.
Man kunne have sagt fra i tide.
Man kunne have gjort opmærksom på, at det var uacceptabelt.
Man kunne have givet jøderne en bedre chance
for at komme væk.
Man kunne have undgået at sende dem tilbage
til Tyskland.
Man kunne have beskyttet dem bedre.
Verden havde dårlig samvittighed i 1945, ekstremt dårlig samvittighed.
Vi vil ikke acceptere dårlig samvittighed, for den har
man kun, hvis man ikke drager konsekvenserne.
Derfor siger vi fra, for vi kan ikke stiltiende risikere, at de holdninger, som Jörg Haider har givet udtryk for, får plads i debatten, uden at der hurtigt og præcist tages afstand derfra.
Det gælder også vores eget menneskesyn.
Nogle har sagt: Det er jo bare ord; lad det nu komme an på en prøve!
Dertil siger jeg: Ja tak, men ord kan jo både bruges til at skabe venskab og til at opbygge had.
Derfor er ord ikke ligegyldige.
Derfor må ord behandles med den seriøsitet, der nu engang hører til i vort demokrati.
Men Østrig har jo ikke gjort noget, bliver der så sagt.
Nej, Østrig har kun sagt noget, men igen må jeg minde lidt om historien, uden at jeg på nogen måde skal drage paralleller til nazismens tid; jeg vil bare gerne gøre opmærksom på processerne: Vi må jo heller ikke glemme, at der var flere billeder af den nazistiske fører. Nogle børn kaldte ham af og til onkel Dolf, han kyssede børnene hjerteligt, var omsværmet og skrev massevis af autografer, gik tit på café.
Der var ingen, som på det tidspunkt synes, han var en farlig mand.
Det skete ofte, og især når han skulle opnå noget, f.eks. i internationale forhandlinger med England eller i forbindelse med De Olympiske Lege i Berlin, at det da blev gemt væk.
Jeg sammenligner ikke direkte, jeg gør opmærksom på processerne og på vores erfaring.
Jeg har for ganske få dage siden været på rejse i de tre baltiske samfund, tre lange og intense weekendbesøg, fredag-lørdag-søndag i hvert af de baltiske lande.
Og jeg stiller mig selv det spørgsmål: Med hvilken ret kommer jeg egentlig på vegne af Danmark og stiller krav til vore baltiske venner om at behandle deres mindretal retfærdigt, ligeligt og ordentligt?
Med hvilken ret kræver jeg egentlig, at de 25 pct. af befolkningen, som er russisktalende, skal have en plads i hvert enkelt baltisk samfund? Jeg kan i hvert fald ikke stille et sådant krav, hvis vi ikke selv efterlever det i vores eget europæiske samarbejde konsekvent og fuldt og helt.
Først da kan jeg stille det, og først da kan jeg gøre det med rank ryg, og først da kan jeg få den danske befolknings tilslutning til, at når vi stiller krav, så hjælper vi naturligvis også vore lande og vore folk med at leve op til de krav.
Først da kan vi stille krav om, at gadebørnene skal have et ordentligt liv.
Først da kan vi stille krav om, at alle skal kunne lære sproget på lige vilkår.
Vi ønsker ikke at vende ryggen til det, der er sket.
Vi ønsker at gøre opmærksom på, at når man forklejner sin fortid, forklejner man sin nutid.
Historien har lært os, når der skal siges fra og siges til.
Og den, der ikke kender sin historie, forstår ikke det, der sker i dag.
Det nye og det stærke er, at fredens projekt er inden
for rækkevidde, og det nye og det vigtige er, at vi husker, hvad der er stort, og hvad der er mindre vigtigt.
Østrig er i sin fulde ret til at vælge sin regering på sit demokratiske grundlag, ja, men vi har også ret og pligt til at sige fra, når der skal siges fra.
Tilbage er dog anerkendelsen af, at der i forhold til medmennesker ikke er røde striber på landkortet, men en pligt til at se hen over kortet og drage ved lære. Jeg skal slutte nu med endnu en gang at sige: Vi vil nu følge den østrigske regerings udvikling nøje.
Vi vil huske, hvad det var, der skete.
Vi vil drage konsekvenserne sammen med vore partnere.
Vi gik ind i den fælles reaktion i fællesskab, vi bliver der i fællesskab, og vi ændrer politik i fællesskab, når det skal ske.
Mange vil sikkert spørge i dag: Hvad er alternativet?
Og jeg spørger: Ja, hvad er alternativet?
Alternativet er for mig ikke at tie, for den, der tier, samtykker, og den, der samtykker med Jörg Haider, svigter sin fortid, sin nutid og sin fremtid.
Forhandling