Per Stig Møller (KF), 2003-05-28:
Jeg synes nu, vi skal tage debatten, selv om der ikke kommer nogen afstemning, for det er 6 år siden, vi sidst har drøftet dansk FN-politik i Folketinget.
for et stærkt og handlekraftigt FN
Danmarks indsats for at styrke den globale organisation bør være ambitiøs og fremadrettet, men samtidig er det vigtigt at have realistiske forventninger til, hvilke opgaver organisationen faktisk kan løse.
Diplomati er nu engang det muliges kunst.
Regeringen har følgende overordnede målsætninger for arbejdet i FN: vi vil styrke international fred og sikkerhed og Sikkerhedsrådets indsats herfor; vi vil aktivt fremme en international retsorden og videreudvikle FN's normskabende arbejde, og vi vil gå i front i kampen mod fattigdommen og for den bæredygtige udvikling.
Vi lever i en globaliseret tidsalder, der har haft alt overvejende positive konsekvenser.
Den har givet større økonomisk vækst og samhandel, og den har givet øget kulturel udveksling og mangfoldighed.
Men samtidig står vi over for en række nye sikkerhedspolitiske udfordringer: terrorisme, spredning af masseødelæggelsesvåben, grænseoverskridende konflikter, flygtningestrømme og udbredelse af livstruende sygdomme som hiv, aids og SARS.
Globale udfordringer kræver globale løsninger, der kun kan findes gennem en fælles indsats i verdenssamfundet, og FN har udviklet sig fra at være en handlingslammet organisation under den kolde krig til et uomgængeligt forum for drøftelse af spørgsmål med globale konsekvenser i det 21. århundrede.
Terrorismen er et godt eksempel herpå.
I dagene og ugerne efter den 11. september viste FN beslutsomhed og handlekraft.
Det styrkede det internationale sammenhold og den internationale retsorden, og det gav nyt håb og selvtillid.
Regeringen vil gennem FN arbejde for videreudviklingen af en international retsorden til bekæmpelse af terrorisme, så terrorister bliver stillet til ansvar for deres handlinger, uanset hvor de er begået. Under Irakdrøftelserne fastholdt USA og Storbritannien lige til det sidste Sikkerhedsrådet som ramme om drøftelserne
af indsatsen
Enigheden fra november om håndteringen af Saddam Husseins regime stod imidlertid og desværre ikke distancen, men forsøget blev faktisk gjort, hvilket bestemt ikke var givet før den 12. september, hvor præsident Bush sagde, han ville gå FN-vejen.
Nu er enigheden heldigvis blevet genskabt, men om Sikkerhedsrådet efter dette forløb svækkes eller styrkes, afhænger faktisk af medlemmernes egen indsats for at styrke Sikkerhedsrådet og af rådets evne til at samarbejde i fremtiden.
Vi må ikke glemme, at Sikkerhedsrådet faktisk er meget andet end Irak.
Størstedelen af Sikkerhedsrådets arbejde omhandler i realiteten Afrika.
Lige nu er over halvdelen af landene i Afrika syd for Sahara berørt af væbnede konflikter.
Afrikanerne søger selv i større og større omfang at løse problemerne gennem mægling, fredsforhandlinger og fredsbevarende indsatser, men deres organisationer er svage, og de mangler ekspertise og midler.
FN og det internationale samfund bør derfor bistå den spirende afrikanske sikkerhedsarkitektur.
Danmark skal gennem FN, EU og bilateralt bidrage til udvikling af fredsbevarende kapaciteter på det afrikanske kontinent.
Det gælder f.eks. Den Afrikanske Union, og det gælder regionale organisationer som ECOWAS i Vestafrika og SADC i det sydlige Afrika.
I forbindelse med dansk medlemskab af Sikkerhedsrådet vil regeringen søge at bidrage aktivt til løsning af en række afrikanske konflikter, og vi vil her kunne trække på erfaringer fra udviklingssamarbejdet og deltagelsen i fredsbevarende operationer.
Det bedste ville være, hvis regionale organisationer tager sig af regionale konflikter med FN-støtte og -mandat, men jeg vil bestemt ikke udelukke, at EU i fremtiden vil kunne påtage sig fredsbevarende opgaver for FN i Afrika, sådan som det jo netop nu overvejes i forbindelse med Congo.
I givet fald vil forsvarsforbeholdet imidlertid, ligesom tilfældet var på Balkan, her komme i vejen for en dansk aktiv profil på et område, hvor vi ellers traditionelt har haft et stort dansk engagement, og hvor verdenssamfundet ville forvente et dansk bidrag.
Samtidig vil jeg ikke udelukke, at en ny dansk indsats som en del af SHIRBRIG kan komme på tale efter indsatsen i Etiopien og Eritrea - en indsats, som vi bestemt kan være bekendt.
Meget kunne gøres for at styrke og effektivisere Sikkerhedsrådet, så det bedre afspejler verden af i dag.
Danmark har sammen med de øvrige nordiske lande arbejdet aktivt for en reform af Sikkerhedsrådet ud fra et overordnet hensyn om at sikre en passende balance mellem geografisk repræsentation og beslutningsdygtighed.
Målet er at reformere Sikkerhedsrådet, så det bedre kan leve op til sit ansvar ved at afspejle verden af i dag.
De manglende fremskridt i forhandlingerne skyldes ikke mangel på forslag til reformer, snarere tværtimod.
Men det har ikke vist sig muligt at opnå enighed om, hvor mange nye pladser Rådet skulle udvides med, eller om de nye pladser skal være permanente eller ej.
De fleste faste medlemmer er parat til at udvide Sikkerhedsrådet med nye faste medlemmer, herunder Tyskland og Japan, så længe Rådets effektivitet sikres, men en gruppe mellemstore lande er imidlertid mest optaget af deres egne muligheder og har i årevis blokeret for enhver fremdrift.
Selv ikke i EU er der enighed om vejen frem, så en løsning synes ikke umiddelbart forestående.
Men regeringen vil naturligvis følge udviklingen tæt og være opmærksom på alle muligheder for at fremme reformprocessen og tage initiativer, når det er belejligt og rigtigt. De sidste 10 års reformdrøftelser har imidlertid ikke været forgæves.
Rådet holder i dag på eget initiativ åbne møder om stort set alle forhold, men de egentlige forhandlinger foregår dog fortsat bag lukkede døre.
Regeringen vil arbejde for, at arbejdet i Sikkerhedsrådet fortsat foregår med den størst mulige åbenhed og i dialog med de berørte parter. En anden forbedring af Sikkerhedsrådets arbejdsform er samarbejdet med de lande, der bidrager med tropper til den fredsbevarende indsats.
Dette skyldes ikke mindst et vedvarende pres fra Danmark og de andre nordiske lande, belært af erfaringerne med FN's håndtering af konflikterne på Balkan i 1990'erne. FN's evne til hurtigt at indsætte fredsbevarende styrker er blevet styrket som et direkte resultat af Brahimirapporten fra 2000, og gennemførelsen af rapportens anbefalinger har i det hele taget gjort FN langt bedre rustet til at håndtere konflikter og fredsbevarende indsats.
Regeringen vil arbejde for at styrke Sikkerhedsrådets troværdighed og gennemslagskraft og dermed den internationale retsorden.
Dette kan gøres ved, at Sikkerhedsrådets vedtagelser får indbygget både gulerod og stok i form af »Smart Sanction« som incitamenter, som kan forbedre efterlevelsen af dem.
Vi ønsker at arbejde videre med disse spørgsmål.
Danmark går fortsat i spidsen, når det gælder respekten for menneskerettigheder, god regeringsførelse og folkelig deltagelse i udviklingsprocesserne.
Vi havde en drøftelse
herom i Folketinget for nogle uger siden, og den skal jeg ikke gentage.
Regeringen vil fortsat arbejde aktivt for at styrke Den Internationale Domstol i Haag samt Den Internationale Straffedomstol.
FN er også rammen om en løbende kulturel dialog mellem verdens folkeslag.
Mellemfolkelig forståelse, gensidig respekt og religiøs tolerance er forudsætninger for, at FN kan fungere som en handlekraftig organisation på alle områder.
Vi ønsker at være med til at bygge bro, både internt i den vestlige landekreds og til udviklingslandene, og Danmark vil fortsat arbejde for at fremme de universelle menneskerettigheder i FN's arbejde og aktivt støtte de kræfter, der arbejder for tolerance og respekt for det enkelte menneske.
Disse målsætninger byggede på resultaterne fra de store FN-konferencer i 1990'erne, og på FN-konferencen i Monterrey i 2002 blev målsætningerne suppleret af en aftale.
I Johannesburg tilføjede man nye målsætninger og en handlingsplan for bæredygtig udvikling, og Danmark formåede gennem EU at sætte et aktivt og markant præg på disse konferencer.
Spørgsmålet er nu: Kan FN's målsætninger for årtusindtopmødet nås inden for de fastsatte tidsfrister?
Med det nuværende udviklingsmønster vurderes målsætningerne som tilpas realistiske for alle verdens regioner med undtagelse af Afrika, og Danmark vil derfor fortsat arbejde for, at der tages særlige hensyn til udviklingen i Afrika.
Den normskabende proces i FN vil fremover kræve justeringer og tilpasninger til den globale udvikling, ligesom der fortsat vil være behov for opfølgning på de store konferencer.
Det medfører imidlertid ikke pr. automatik, at der skal holdes nye konferencer hele tiden, snarere tværtimod.
Lige nu tror jeg faktisk, det først og fremmest drejer sig om at indfri alle de løfter, der blev givet på konferencerne fra Rio til Johannesburg, og en effektiv og samordnet konferenceopfølgning skal også ses i sammenhæng med Kofi Annans nye ambitiøse plan for styrkelse af FN, som ikke mindst fokuserer på de interne arbejdsgange i organisationen.
Regeringen finder det vigtigt, at reformprocessen i FN fastholdes og styrkes, og vi støtter generalsekretærens bestræbelser for at styrke dialogen mellem FN og civilsamfundet.
Opfølgningen på FN-konferencerne og reformbestræbelserne kan bedst forankres i de eksisterende fora som generalforsamlingen og Det Økonomiske og Sociale Råd, og desuden spiller FN's fonde og programmer en væsentlig rolle på landniveau i et partnerskab med nationale regeringer og Verdensbanken i en fælles indsats for at sikre opnåelsen af udviklingsmålsætningerne.
Danmark er en af verdens største ydere af udviklingsbistand målt pr. indbygger og blandt de største bidragydere til FN's fonde og programmer.
Denne høje profil giver os et væsentligt medansvar for at sikre, at arbejdet med fattigdomsbekæmpelse og reformer af FN holdes på skinner, men for at dette skal lykkes, er det nødvendigt, at der fortsat opbygges tillid mellem os og udviklingslandene.
En væsentlig forudsætning vil være, at de rige lande lever op til deres løfter om øget udviklingsbistand og handelsliberaliseringer, og at udviklingslandene lever op til deres løfter om god regeringsførelse. Vi arbejder for, at EU indfrier sine løfter. FN bør fremover udnytte muligheden for at skabe synergi mellem politiske, militære, politimæssige, humanitære og bistandsmæssige elementer.
Dette gælder ikke mindst ved forebyggelse af konflikter og i postkonfliktindsatser, og Danmark har gode erfaringer hermed fra Balkan, Afghanistan, Etiopien og Eritrea.
Splid og konflikter overalt i verden gør, at vi har mere brug for FN end nogen sinde.
Hvis Danmark stiller sig helt udenfor med urealistiske krav til FN, kommer vi ingen vegne, men risikerer i stedet at sætte FN's handledygtighed og troværdighed over styr.
Men FN skal forbedres, og jeg er enig med forespørgerne i, at det er det bedste redskab, vi har. Mange af vore FN-målsætninger vil også kunne fremmes gennem samarbejde i EU.
Regionale organisationer bør aflaste og hjælpe EU, og regeringen arbejder aktivt for et stærkt EU, der kan tage et globalt medansvar inden for rammerne af FN.
FN kan og skal ikke gøre det hele selv, men Danmark skal være parat til at tage et medansvar og yde sit bidrag til udviklingen i FN.
Der er behov for en fortsat udbygning af den internationale arbejdsdeling for at sikre gennemførelsen af de fælles mål på både udviklings- og sikkerhedsområdet.
Danmarks kandidatur til FN's Sikkerhedsråd for perioden 2005-2006 skal ses i lyset af alt det, jeg har sagt her.
Vores ambition er at styrke og forbedre FN, og Danmark er parat til at yde en aktiv indsats i Sikkerhedsrådets arbejde med verdens konflikter.
Forhandling