Jann Sjursen (KD), 2004-10-29:
Jeg vil gerne sige tak til ordførerne for debatten om dette beslutningsforslag fra Kristendemokraterne, B 1, og naturligvis også til ministeren for gengivelsen af regeringens holdning til beslutningsforslaget.
Ministeren redegjorde for så vidt på udmærket vis for de initiativer, der er taget fra regeringens side på voldsområdet helt bredt, både handlingsplaner og konkrete initiativer, og var da selvfølgelig også inde på de initiativer, der havde direkte relation til bortvisningsforslaget, som blev vedtaget af Folketinget i sidste folketingssamling.
Kristendemokraterne ser med meget stor alvor på vold i samfundet i det hele taget, men i særdeleshed på vold i hjemmet.
Hjemmet skulle jo meget gerne være en tryg base både for voksne og for børn, og derfor er vold i hjemmet noget af det mest modbydelige, man næsten kan forestille sig.
Man får ligesom slået benene væk under sig eller det, der er langt værre, når det kommer til stykket.
Det er jo det, der er virkeligheden, og det gælder både kvinder og børn og også mænd.
40.000 kvinder, 29.000 børn og så altså også et anseligt antal mænd er hvert år involveret i sådanne voldshandlinger.
I sidste folketingssamling besluttede Folketinget sig for at gennemføre det såkaldte bortvisningsforslag.
Jeg synes, det er vigtigt at understrege, at vi faktisk ikke gennemførte Østrigmodellen, sådan som Kristeligt Folkeparti – hed det dengang – i sin tid fremsatte beslutningsforslag om i Folketinget.
Det blev det nemlig ikke til.
Det blev til en del af det, man gør i Østrig og nu også andre lande, nemlig at man kan bortvise en voldsudøver fra hans eget hjem.
Det fik også Kristendemokraternes opbakning i sidste folketingssamling, om end det var noget tøvende efter den debat, der havde været, netop fordi regeringen valgte at gå imod Strafferetsplejeudvalget, det sagkyndige udvalg, der har set på forarbejderne til loven og anbefalet, at man netop som i Østrig så på, hvordan man kan behandle voldsudøveren, men jo da ikke mindst også dem, som er blevet ofre for vold.
Der var kritik fra Dansk Socialrådgiverforening, som mente og også fik medhold i det fra Socialministeriet, at der ikke var afsat ressourcer nok på socialforvaltningerne til at klare de opgaver, som man måtte påse.
Der har været kritik og er stadig væk kritik fra Det Nationale Voldsobservatorium, fra Joan-Søstrene osv.
Når Venstres ordfører, hr. Flemming Møller, her i debatten ligesom siger, at Kristendemokraterne lægger op til at forcere udviklingen, så vil jeg sige, nej, det gør vi ikke.
Vi lægger bare op til, at Folketinget hjælper regeringen til at gøre det arbejde, der burde være gjort allerede i sidste folketingssamling, da lovforslaget blev vedtaget, et lovforslag, som jeg blankt erkender at også Kristendemokraterne stemte for, men hvor jeg nok må sige, at det er et spørgsmål, om vi i virkeligheden skulle have gjort det, om vi ikke skulle have sagt, at vi vil sikre, at bortvisningsloven bliver fulgt op af de nødvendige sociale hjælpeforanstaltninger til dem, der bliver ofre for vold, kvinder og børn især, og at voldsudøverne ikke blot får en tænkepause med bortvisningsforslaget, men også får en egentlig behandling, der kan være med til at sikre, at de ikke fortsat udøver vold, som vi desværre ved er tilfældet, når der ikke rigtig sker noget.
Det korte af det lange er dybest set, at det forslag, som vi behandler i dag, er det forslag, som regeringens egne eksperter sagde skulle have været fremsat, samtidig med at man fremsatte lovforslaget i sidste folketingssamling.
Så er der et parti, der både er positivt og kritisk, nemlig Dansk Folkeparti.
Jeg skal ikke i forlængelse af hr. Villy Søvndals øvelse prøve at udlægge mere præcist, hvad det så i praksis betyder, men det har måske noget med økonomi og finanslov at gøre.
Det har det selvfølgelig også, og derfor er det her i øvrigt også en del af Kristendemokraternes finanslovudspil og noget, vi har forsøgt at inddrage i finanslovforhandlingerne.
Men det er ikke rimeligt, at de initiativer, der så trods alt er taget, og det skal regeringen selvfølgelig have ros for, og som man også har søgt at få indarbejdet i satspuljeforliget for 2005, i virkeligheden er nogle midlertidigt finansierede foranstaltninger.
Det, som man burde sikre med bortvisningsforslaget i relation til behandling og hjælp til voldsofre, var noget, der skulle være permanent finansieret, og ikke noget, som skal forhandles med jævne mellemrum i forbindelse med forskellige satsforlig.
Derfor er vi også kritiske, selv om vi selvfølgelig er et af satspuljepartierne, over for, at det er den måde, som regeringen søger at finansiere de foranstaltninger på, som i virkeligheden burde være en del af den almindelige finanslov.
Jeg er enig med de ordførere, som har undret sig noget over specielt Dansk Folkepartis holdning, men det kan selvfølgelig også være regeringspartiernes holdning, at de ikke i højere grad er optaget af at hjælpe voldsofrene, når man i øvrigt så gerne vil have lov og orden og have, at det er de rigtige, om jeg så må sige, der bliver straffet.
Det er voldsofrene, som ikke får den fornødne hjælp, også ved den måde, som bortvisningsforslaget praktiseres på, og som flere organisationer har peget på, kan vi altså meget nemt havne i en situation, at den danske måde at gøre det på gør ondt værre i stedet for at hjælpe både voldsudøvere og voldsofre, sådan som vi har oplevet det i Østrig.
Derfor håber jeg, at vi med dette beslutningsforslag endnu bedre kan få belyst konsekvenserne af den lovgivning, der blev vedtaget før sommerferien, end det lykkedes der, og også kan komme videre med at få kortlagt, hvad det er for nogle tilbud, vi mangler herhjemme, for at man kan sige med ret og rimelighed, at vi lever op til de forventninger, som de 40.000 kvinder, de 29.000 børn og en hel del mænd også må have, hvis vi skal komme videre her og få forebygget vold i hjemmet, for det er det, det dybest set handler om.
Ellers bliver bortvisningsforslaget, som det blev vedtaget i sidste folketingssamling, alene symptombehandling og medvirker ikke til, at vi får vendt den negative voldsspiral, som vi desværre er havnet i for så vidt angår vold i hjemmet, og den skal vendes.
Derfor ser vi frem til udvalgsarbejdet og håber, at vi der kan nå videre også end det, som ministeren har lagt op til.
Jeg kvitterer selvfølgelig for, om end jeg mener, at regeringens indsats på det her område er meget, jeg vil næsten sige, kritisabel og mangelfuld, at der selvfølgelig er initiativer, som også er taget i fællesskab med partierne i forbindelse med satspuljeforhandlingerne.
Det er bare ikke nok.
Men de, der er taget, og som vil blive taget også i en ny handlingsplan, vil jeg selvfølgelig godt kvittere for, uanset at jeg så langtfra er tilfreds med regeringens modtagelse af dette beslutningsforslag, hvor det alt andet lige burde ligge lige for, at regeringen sagde, ja tak, det tager vi, for det hører med til den lovgivning, der blev vedtaget i sidste folketingssamling.