Line Barfod (EL), 2006-04-20:
Selvstyre og demokrati har været fuldstændig afgørende for den udvikling af velfærdssamfundet, som vi har haft i Danmark og de andre nordiske lande.
Det, at borgerne på lokalt plan – både som enkeltpersoner og organiseret i forskellige foreninger – har haft mulighed for at komme med masser af gode ideer og har kunnet presse på for at få udviklet forskellige løsninger, hvad enten vi snakker børnehaver, biblioteker, ældrepleje eller andet, har været afgørende for udviklingen af velfærdssamfundet, både for den service, der gives, og for meget af erhvervslivet, som har nydt godt af, at vi har et veludviklet velfærdssamfund og har et godt demokrati.
Derfor er det sådan set
rigtig smart set af regeringen, at når man ønsker at afvikle velfærdssamfundet og ønsker at fremme privatisering og markedsgørelse, er man nødt til at indskrænke demokratiet og det kommunale selvstyre, fordi det bremser for øget privatisering og markedsgørelse
Derfor har man lavet en kommunalreform og lagt nogle meget stramme økonomiske rammer, der gør, at det kommunale selvstyre og demokratiet undermineres.
Den del af kommunalreformen, der handler om, at en række meget små kommuner lægges sammen til større kommuner, synes vi er fornuftig, selv om vi mener, at en del af kommunerne er blevet alt for store.
Vi mener, det er utrolig vigtigt at holde fast i, at hvis man reelt går ind for selvstyre og demokrati, kræver det, at der på lokalt plan er reel kompetence og økonomi til at føre tingene ud i livet.
Vi kan f.eks. se, at hvis det eneste, skolebestyrelserne kan bestemme, er farven på væggene, er der altså ikke megen interesse i at deltage.
Man skal have en reel kompetence, og man skal have en reel økonomi, hvis det skal føre til et lokalt engagement, som også kan være med til at udvikle velfærdssamfundet.
Derfor ønsker vi at styrke det lokale selvstyre, dvs. styrke kommunerne.
Vi ønsker ikke, at kommunerne skal reduceres til at være leverandører af statens ydelser, som Dansk Folkepartis hr. Kristian Thulesen Dahl har beskrevet deres fremtidige rolle.
Vi ønsker tværtimod et lokalt forankret demokrati, hvor man på politisk plan diskuterer udviklingen af velfærden og værdierne frem for kun at diskutere, hvordan man bedst kan levere den vare, som regeringen og dens embedsmænd har bestilt.
Det betyder imidlertid ikke, at vi slet ikke mener, at der på nogle områder skal være lovgivning helt ned i detaljen.
Vi mener, at vi som lovgivere skal fastsætte minimumsrettigheder for borgerne, f.eks. om arbejdsmiljø og miljøet i børneinstitutioner, så det fastsættes, hvor mange børn der højst må være pr. voksen, hvor mange kvadratmeter de skal have at boltre sig på osv.
Men samtidig skal vi sikre, at kommunerne har penge nok, så de ikke bare må nøjes med at opfylde de minimumskrav, vi stiller i lovene, men også kan gøre noget ekstra, fordi de selv kan prioritere de ekstra penge.
Ønsker vi at oprette nogle særlige cirkusbørnehaver?
Ønsker vi at gøre en hel masse for at få cykelstier over hele kommunen, eller hvad vil vi bruge de ekstra penge til?
Men når der ikke er penge nok i kommunerne, og når regeringen og Dansk Folkeparti kræver, at kommunerne skal bruge utrolig mange penge på administrativt at måle og veje alting for at kunne tvangsprivatisere, ser vi gang på gang, at kommunerne ikke er i stand til at leve op til de krav, der bliver stillet i lovgivningen.
Så reagerer folketingsflertallet ved at lave yderligere detailregulering helt ned i, hvordan sagsbehandlingsgangene skal være, og hvordan skemaerne skal se ud osv., men det mener vi er den forkerte vej at gå.
Vi mener hellere, man skal opgive den detailregulering, som man kun gennemfører, fordi man ønsker privatisering og markedsgørelse.
Det forudsætter nemlig detailregulering.
Vi synes hellere, man skal gå en anden vej, og heldigvis kan vi jo se, at der er stigende protester overalt i samfundet mod den afvikling af velfærdssamfundet, som regeringen og Dansk Folkeparti er i gang med.
Vi håber, det kan føre til store mobiliseringer i den kommende tid, også når der til efteråret skal udarbejdes budgetter i kommunerne, og man vil få de meget store og massive serviceforringelser, som kommunalreformen og de alt for stramme økonomiske rammer fører til, at se.
Da man hørte det sidste indlæg, skulle man jo tro, at det ikke er en debat om det danske samfund, der bliver ført, men at vi lægger lokaler til et eller andet gæsteparlament.
Jeg kan slet ikke genkende det billede af det danske samfund, som fru Line Barfod forsøger at mane frem.
Vi har et fantastisk velfærdssamfund i Danmark, hvor kommunerne historisk har været og fremadrettet også vil være hovedaktørerne, og hvis jeg ser bort fra det sidste indlæg, er jeg sådan set glad for at kunne notere, at det ser vi grundlæggende ens på.
Jeg synes, det har været en spændende debat at lytte til, om end jeg ikke skal skjule, at jeg måske havde håbet, at lidt flere havde sat sig ud over dagligdagens polemik.
Jeg vil gerne komplimentere hr. Ole Glahn for hans indlæg, som jo var meget ærligt.
Vi er også medskyldige – det er et direkte citat fra hr. Ole Glahns indlæg – og det er jo sådan set det, denne sag handler om: Til alle tider, under alle regeringer og uanset den parlamentariske situation og flertalskonstellationer er der et skisma mellem vores tilbøjelighed som nationale politikere til at regulere og de lokalt forankrede politikeres ønske om selvstændighed.
Jeg synes for så vidt, der er mange spændende elementer i det forslag til vedtagelse, som er fremsat af Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, SF og Enhedslisten – for så vidt mange spændende elementer.
Det slår i hvert fald fast, at det på en eller anden måde er en permanent udfordring, og at ansvaret ikke kun kan klistres på den ene regering til den ene tid og den anden regering til den anden tid.
Når jeg imidlertid alligevel gerne vil stå fast på at anbefale det forslag til vedtagelse, der er fremsat af partier, der repræsenterer et flertal i Folketinget, er det, fordi det udtrykker nogle målsætninger.
Man kan sige, at det etablerer en slags spejl, som vi løbende skal se os selv i, når vi laver lovgivning i fremtiden, og det er vel sådan set også det, der er perspektivet for debatten i dag: Vi forpligter os på, at selvstyret er en selvstændig værdi, og hver gang vi med den ene eller den anden eller den tredje gode begrundelse står midt i at lovgive eller regulere, bør vi lige lægge V 57 frem for vort indre blik og se, om vi kan se os selv i øjnene, når vi erindrer os dens formuleringer.
Det er det, hele øvelsen i dag går ud på.
Derfor vil jeg også gerne sige til fru Pia Gjellerup, som eksemplificerede detailstyringen med lovforslag nr. L 136, der er under behandling i denne samling, L 136, og foreslog at afbrænde det.
Det kan vi for så vidt godt diskutere.
Jeg skal nok lade være med at lave en happening her på talerstolen med en lighter og L 136, men det er jo et meget godt eksempel i forbindelse med diskussionen om rækkevidden af det kommunale selvstyre, så lad os prøve at være konkrete.
At brænde forslaget tror jeg ikke er den rigtige løsning, for forslaget tilsigter sådan set at give kommunerne adgang til at skaffe sig reklameindtægter i videre omfang end i dag, så at brænde forslaget ville altså indskrænke det kommunale selvstyre.
Fru Pia Gjellerup ved lige så godt som jeg, at forslaget er fremsat, fordi en konkret juridisk – og det er jo hinsides min politiske forstand – vurdering af rækkevidden af kommunalfuldmagten har ført til, at nogle aktiviteter, der i nogen udstrækning er i gang i kommunerne, og som man måske kan forvente kommer i gang i kommunerne i yderligere udstrækning, ikke kan udføres inden for kommunalfuldmagten.
Det konkrete lovforslag, L 136, er altså fremsat ud fra et ønske om at værne om det kommunale selvstyre, og det er altså et eksempel – det vedkender jeg mig – på detailregulering med et positivt sigte.
Hvis det er sådan, at vi som et resultat af den bredere debat i dag kan enes om at sige, at tiltroen til det kommunale selvstyre rækker videre, så vi kan acceptere en lovgivning, der er langt mere rammeorienteret og ikke skelner mellem fakultative opgaver og myndighedsopgaver og den slags ting, er jeg helt åben over for at tage diskussionen.
Jeg har nemlig grundlæggende stor tiltro til det lokale selvstyre, og i øvrigt kommer de 98 nye kommuner jo også til at leve i et helt nyt klima af offentlighed, fordi den lokale og regionale dagspresse alt andet lige kan stille skarpere ind på det, der foregår, når der kun er 98 og ikke 271 kommuner.
Jeg har så meget tiltro til det, at jeg sådan set gerne vil være med til at diskutere, om vi kan droppe detailreguleringen, når bare vi forfølger det samme formål.
Så det er en dårlig idé at brænde det her lovforslag
Jeg tager det bare frem som et konkret eksempel på, hvad vi efterfølgende måske kunne bruge den her debat til helt konkret, nemlig hver gang vi møder noget lovgivning, der retter sig mod den kommunale sektor, da lige at reflektere over, om mål og midler harmonerer med hinanden.
Og helt konkret: Jeg vil gerne vil være med til at diskutere det her konkrete lovforslag.
Jeg tror for så vidt ikke, at jeg vil sige meget mere, for jeg vil egentlig gerne kunne slutte i det positive hjørne og sige, at jeg sådan set fornemmer, at der ret bredt er en enighed om, at vi skal fokusere på det her dilemma og vi aldrig finder løsningen, men at det vil være en løbende udfordring for nationale politikere til alle tider at have det her dilemma for øje.
Lad mig slutte med det, for det er formentlig perspektivløst at bevæge sig ud i en debat om det hykleri, der gemmer sig i, at de partier, der nu beskylder regeringen for at detailregulere, er de samme partier, som var de mest nølende i relation til at betro kommunestyret flere opgaver.
Hver gang, der var et forslag om at give kommunestyret en ny opgave, var kravene fra oppositionen, at hvis vi overhovedet skulle spekulere på at flytte ansvaret for den fysiske planlægning ud i kommunerne, så skulle vi da i hvert fald have bundet det ind i et hav af regler.
Og hvis vi skal flytte det sociale ansvar fuldt ud i kommunerne, så skal vi i hvert fald have det bundet ind i en lang række procesregler.
Det har jo været den røde tråd igennem hele det forhandlingsforløb, der var op til kommunalreformsaftaleindgåelsen, men det vil jeg slet ikke nævne, for det ville være at slutte for destruktivt i forhold til, hvad der kunne være en positiv konklusion.
Så lad mig stoppe med det.