Anna-Marie Hansen (S), 1999-04-20:
At der blandt de mange tusinde flygtninge er et påtrængende behov for hjælp også på det sundhedsmæssige område er synligt for enhver.
Vi skal dække selv de mest elementære behov for mad, vand, tøj og tag over hovedet.
Sorgen over at være blevet fordrevet fra hus og hjem, ofte under ufattelige lidelser, udmattelsen under selve flugten, de manglende muligheder for at få dækket selv de mest basale behov og den udprægede mangeltilstand har alt sammen medført eller vil hurtigt resultere i en række sundhedsmæssige problemer.
Vi taler her om sult og savn, væske- og søvnmangel og om de elendige humanitære og sanitære vilkår under flugten.
Det gør, at de svageste bukker under, mens de mange andre rammes af forskellige sygdomme.
Hertil kommer selvfølgelig de psykiske stressreaktioner forårsaget af angsten for og sorgen over at miste nære familiemedlemmer under uhyggelige vilkår eller af at se andres lignende lidelser.
Brandsår og uhyggelige men fra vold og voldtægt efterlader disse mennesker i en uhyggelig forfatning med sår på både sjæl og legeme.
Derfor er behovet for den sundhedsmæssige nødhjælp omfattende og mangesidig.
Vi skal behandle skader efter vold og slag, men også behandle psykiske choktilstande, og ikke mindre væsentligt skal vi sørge for at begrænse skadernes omfang og forebygge følgesygdomme. Ifølge WHO's vurderinger i rapporten om sundhed for alle i år 2000 er krig og frygten for krig den største sundhedstrussel mod mennesker.
Det ser vi alt for tydeligt i den aktuelle konflikt, ja, det kan forekomme sørgeligt ironisk at tale om sundhed i år 2000, når vi samtidig ser, hvad der sker også på vore europæiske breddegrader her ved tærskelen til et nyt årtusinde.
Derfor er det vigtigt, at vi yder en hurtig og omfattende hjælp, men også at vi yder den rigtige hjælp.
Hurtig hjælp er dobbelt hjælp, men for hurtig hjælp kan blive ineffektiv, hvis vi glemmer at se på de faktiske behov, og her er det ikke nok med den gode vilje.
Her må vi lytte til eksperterne i denne sag: de internationale og humanitære hjælpeorganisationer, der har erfaringen, som befinder sig i området, og som ved, hvad der allermest er brug for.
Efter at der er fremsat forslag om at ombygge en færge til et hospitalsskib,
har regeringen rettet henvendelse til de relevante organisationer for at forhøre sig om behovet for et sådant.
UNHCR henviste til WHO, som vi har hørt, og WHO svarede, at man ville prioritere en række andre indsatser på sundhedsområdet.
Det drejer sig især om medicin, vaccine, hygiejneartikler til flygtningene samt om at tilvejebringe sanitære vilkår, der kan gøre flygtningelejrene sundhedsmæssigt forsvarlige.
På regeringens henvendelse til Dansk Røde Kors har organisationen svaret, at etablering og placering af et hospital må bero på en analyse af behovene.
Det er Socialdemokratiet ganske enig i.
Vi er altså hverken fra UNHCR, fra WHO eller fra Røde Kors' side blevet anmodet om eller endsige opmuntret til at etablere hverken et felthospital eller et hospitalsskib.
Derimod bidrager vi til den sundhedsmæssige indsats på en række andre områder præcis som anbefalet af UNHCR, WHO og Røde Kors. Socialdemokratiet afviser således forslaget, idet vi som sagt mener, at vi bør rette os efter de internationale hjælpeorganisationers anbefalinger.
På denne måde tror jeg, at vi kan hjælpe flest og hjælpe bedst.
Såfremt der måtte komme en sådan anmodning, eventuelt om et felthospital, stiller sagen sig derfor ganske anderledes.
Så bør vi selvfølgelig nøje og positivt overveje det; men her og nu handler det om at yde den rigtige hjælp på det rigtige tidspunkt.