Hans Christian Schmidt (V), 1997-11-27:
Der skal ikke herske nogen tvivl om, at Venstre støtter EU's offensive strategi i forbindelse med de afsluttende Kyotoforhandlinger.
Vi er selvfølgelig særlig forpligtede, fordi vi er et af de kontinenter, der har et stort ansvar for den CO2-udledning, der sker, men vi er det også, fordi vi har ressourcer til at kunne gøre noget ved problemet.
Det er jo en af de fordele, et velfærdssamfund har, at det også har midlerne til foretage nogle indgreb.
Jeg siger det, fordi jeg synes, det også er vigtigt, at vi tænker på, at det er anderledes for de lande, hvis største problem er at skaffe føde til befolkningen hver dag.
Vi må have forståelse for, at for de lande kan verden se lidt anderledes ud. Som det er kendt, har EU besluttet, at landene skal forpligte sig til allerede i år 2010 at have reduceret deres samlede udslip af drivhusgasser med 15 pct. i forhold til 1990-niveauet.
Det er selvfølgelig et højt mål, men dog samtidig et mål, som vi har kunnet konstatere, at Kommissionen har påpeget som både økonomisk muligt og gennemførligt, og det vil vi forholde os til.
Men hverken USA eller Japan er jo med på ideen, for USA's vedkommende først og fremmest - sådan har vi opfattet det - fordi man selv forventer en stigning i CO2-udledningerne frem mod år 2000.
Og selv om EU har fået opbakning fra G 77-gruppen, hjælper det ikke nok, for til syvende og sidst er det tvingende nødvendigt, at Japan og selvfølgelig også USA er med i det forlig, der forhåbentlig indgås i Kyoto.
Alene USA står jo for op mod en fjerdedel af den samlede CO2-udledning, og derfor skal de med.
Men jeg mener også, at de signaler, der er sendt fra USA, tyder på, at der er et kompromis inden for rækkevidde, og i hvert fald må vi gøre en stor indsats for det.
USA's præsident Bill Clinton har f.eks. lagt op til at nedbringe udledningen af drivhusgasser med 10 pct. i år 2010, hvis man vel at mærke tager flere nye midler i brug.
Jeg sigter her til forslagene om joint implementation, dvs. fælles gennemførelse, og om handel med omsættelige udledningstilladelser.
Venstre har længe støttet de ideer, og vi har sågar så sent som i torsdags fremsat et forslag her i Folketingssalen, som opfordrer regeringen til at arbejde for joint implementation eller fælles gennemførelse.
Forslaget bygger på ideen om, at lande, hvor det er dyrt at nedbringe udledningen af CO2, kan foretage energibesparende miljøinvesteringer i de lande, hvor det er billigere, og disse investeringer kan så regnes med i hjemlandenes egen reduktion af CO2.
Jeg kunne godt høre på hr. Steen Gades indlæg, at han var noget presset for øjeblikket med hensyn til CO2 og joint implementation og EU's initiativer; men jeg synes alligevel, vi skal holde fast ved de udmeldinger, der er kommet derfra.
Det er jo sådan, at netop ved joint implementation er der nogle meget motiverede synspunkter, som kan tilskynde såvel donor- som værtslandet til at gå ind i arbejdet.
Donorlandet vil få nedbragt sine miljøomkostninger, og værtslandet vil få overført miljøvenlig og økonomisk effektiv teknologi.
Regeringen har forsøgt med CO2-afgifter, men erfaringerne viser jo, at de slet ikke har den ønskede funktion.
Tværtimod har de forværret konkurrenceevnen og forøget de administrative byrder
, og vigtigst af alt vil de med tiden øge forureningen, fordi virksomhederne vil søge til de områder, hvor de kan undgå at betale miljøafgifter og oven i købet kan tillade sig at slække på miljøstandarderne.
Derfor skal vi altid gå sammen om en fælles sag og lade være med at gå alene, og her er joint implementation - altså fælles gennemførelse - et godt redskab.
Men det er ikke nok.
Man må også se mere positivt på aspekter som omsættelige udledningstilladelser og udviklingslandenes bidrag til nedbringelsen, og det er helt klart og helt rimeligt, at lande som Brasilien, Kina og Indien også inddrages i kampen.
Samlet set er der muligheder for et kompromis, men det kræver, at ikke mindst EU er villig til at inddrage nye midler som joint implementation og som også nævnt omsættelige udledningstilladelser i kampen mod forureningen.
Kun ved hjælp af en flerstrenget strategi vil det lykkes at nedbringe de kritiske mængder af CO2, og det er helt klart det mål, vi må sætte os.
Når vi kommer til Kyoto, må vi sende et helt klart signal om, at det problem skal vi løse sammen.