Søren Kolstrup (EL), 1999-02-11:
Ønsket om større kvindelig repræsentation er, så vidt jeg og Enhedslisten kan se, og som det fremgår af debatten i dag, betinget af tre klassiske grunde.
Disse argumenter peger jo mod, at det er nødvendigt at bruge de ressourcer, der er hos det kvindelige køn: Her er uudnyttede ressourcer, her er en talentmasse, og hvis denne realiseres, vil det faglige niveau alt i alt blive højere og til gavn for alle! Og der kan man sige, at her er vel tale om sådan et effektivitetsargument, der passer pænt sammen med, at: jamen vi er vel sådan set alle sammen glade for, at bruttonationalproduktet stiger lidt, også ved hjælp af kvinder.
Det er det argument, der også har været anvendt, når vi ville have ligestilling inden for uddannelsessystemet, og det er et argument, som jo kan virke meget rimeligt.
Altså, det andet argument, der har været nævnt her i dag - jeg synes ikke, det har været betonet så meget igen - er jo, at samfundet bliver rigere og mere alsidigt, hvis begge køn repræsenteres i forskningen.
Mænd er bærere af et sæt værdier og kvinder af et andet, og hvis der kommer flere kvinder ind, jamen så er de rollemodeller for nye kvinder
, så stimulerer man et kvindeligt miljø, og så kommer der altså en ny acceleration.
Det argument er jo meget rimeligt, for man kan ikke skjule, at ethvert køn arbejder på baggrund af sin egen intuition og sine egne erfaringer.
Det kunne man vel kalde værdiargumentet.
Men så er det sidste argument, jeg tror, det var fru Lise Hækkerup, der talte om demokratiargumentet, retfærdighedsargumentet, og det kan vi socialister jo, vi kan jo det her med, at alle skal have lige muligheder - køn og klasse.
Jeg mener, at de tre synspunkter kan supplere hinanden, men jeg synes også, det er vigtigt at sige, at det er det sidste argument, der må være altafgørende for en socialist.
Det springende punkt er, hvad vi kan gøre.
Positive særbehandlinger har været nævnt som et redskab.
Det er selvfølgelig ikke løsningen.
Løsningen er dybest set, at det enkelte køn, kvinder, organiserer sig, danner netværk - det er vist sådan, det hedder i 1990'ernes sprog.
Tidligere ville man vel nok sige, at det er vigtigt at nedbryde magtstrukturer og mekanismer, der hindrer en fri udfoldelse på egne præmisser. Men hvordan kan man skabe rammer for, at kvinder kommer frem?
Positiv særbehandling har været nævnt.
40 øremærkede professorater til kvinder løser jo selvfølgelig ikke de reelle problemer.
Enhedslisten synes nok, at det er et for elitært udgangspunkt.
Vi foretrækker, at hvis man anvender positiv særbehandling, at den så anvendes med nænsomhed, at den erstattes af eller knyttes sammen med øremærkede stillinger hos yngre forskere, og at man samtidig udvider antallet af professorater og dermed også giver kvindelige forskere en større chance.
Og som det vigtigste: at lovgivningsmagten kan være med til at fremme og stimulere bredere opslag, rummeligere opslag, åbne opslag, åbne indstillinger.
Det er jo mænd, der som oftest formulerer opslag, og dermed kan man vel ikke udelukke, at der kommer noget mandeselvsving, selv om det sikkert sker på et eller andet ubevidst plan, men så reproducerer man vel givetvis nogle mønstre.
Men løsenet er selvfølgelig, den dybeste løsning er selvfølgelig, at kvinder organiserer sig gennem dannelsen af netværk.
Jeg synes, at det er vigtigt at erkende, at vi jo lever i en tid, hvor der samtidig er et kønsopdelt arbejdsmarked, og det vil sige, at man selvfølgelig godt kan gøre lidt fra lovgivningsmagtens side, skabe lidt bedre rammer, men dybest set står vi over for langt, langt større kræfter, når vi ser på, hvordan arbejdsmarkedet som sådan udvikles. Jeg synes, selv om debatten ikke handler om det i dag, at det er påfaldende at konstatere, at i dag, hvor det er 70 pct. af kvinderne, der er kommunalt ansatte, så er det pudsigt nok, at det lige præcis er den gruppe, der er ofre for udlicitering, og hvor der konkurreres på liv og ære og velfærd.
Det er da pudsigt her i nyliberalismens tid, at det er dér, man eksperimenterer med det, der hedder udlicitering.
Jeg ved også, at der er nogle buschauffører, der lidt får fingrene i klemme, men det er pudsigt nok kvinder.
Men det kunne da være herligt, hvis der var nogle kvinder, der ville analysere, hvordan nyliberalismen spiller ind i forhold til det kønsopdelte arbejdsmarked.