Villy Søvndal (SF), 2004-05-27:
En af de vigtige bestræbelser for at lave en verden, der bliver en lille smule bedre, er at diskutere krigens midler.
Under de korte bemærkninger før fremgik det jo, at også efter SF's opfattelse er der situationer, hvor krig er den eneste udvej. Men i en situation, hvor krigens midler bliver stadig mere raffinerede også i forhold til deres ødelæggelseskraft, er det helt afgørende at regulere, hvornår man anvender hvilke våben.
Der er en gruppe af våben, der er specielt ondartede, ikke kun fordi det drejer sig om våben, der rammer i flæng, som ikke er præcise, som rammer fuldstændig uskyldige, som rammer fuldstændig tilfældigt, men også fordi det er våben, der, lang tid efter at de er kastet ned, eksploderer i hænderne på legende børn eller nær bønder, der arbejder på deres marker, og forårsager død og lemlæstelse. Som det kom frem under de korte bemærkninger, har SF tidligere taget initiativ til at få landminer forbudt, og det er altså meget interessant, hvor fuldstændig parallel
diskussionen i dag er med diskussionen dengang
, bortset fra at dengang var det de daværende regeringspartier, Socialdemokraterne og De Radikale, der sagde, at det der med at afskaffe landminer alene ikke kunne lade sig gøre, og at vi var nødt til at vente på de andre osv. osv. Vi var dengang tilhængere af, at Danmark turde gå foran i en proces af lande, der erklærede, at landminer simpelt hen er så inhumant et våben, at det vil vi ikke anerkende anvendt.
Det lykkedes i løbet af et kvartal at få ændret Folketingets holdning og få vedtaget et forslag, der sagde, at Danmark ikke alene i internationale fora ville arbejde for, men også selv ville afskaffe sine landminer.
Så står vi med diskussionen i dag om klyngebomber, som er præcis det samme, nemlig våben, der rammer i flæng.
Jeg har selvfølgelig det håb, at denne forespørgselsdebat samt den konference, som Folkekirkens Nødhjælp afholdt, kan bidrage til det samme, nemlig at Danmark også på det her punkt i stedet for at være fodslæbende bliver et foregangsland, der tør gå foran og erklære, at sådan nogle våben vil vi ikke bruge.
Det er jo specielt vigtigt, fordi Danmark jo fører det, jeg tror, statsministeren har kaldt det en aktivistisk udenrigspolitik, hvor vi deltager i en række krige, også illegitime krige, hvor Danmark er medansvarlig for de ting, der sker med de midler, vore allierede anvender.
Det bryder regeringen sig godt nok ikke voldsomt om at blive husket på.
Jeg tror, det var hr. Søren Søndergaard, der refererede et af de svar, jeg har fået fra statsministeren, hvor vi spørger, om der anvendes klyngebomber, og om de bliver diskuteret, hvor statsministeren vasker hænderne, hvor den danske regering vasker hænderne og siger: Ja, der bliver anvendt klyngebomber, men beslutningerne bliver taget i fora, hvor Danmark ikke deltager.
Jeg synes, det er topmålet af uansvarlighed, når man ved, hvor megen skade de her våben forvolder.
Derfor er hensigten, at Danmark går med i den gruppe af lande, der siger, at den type våben afstår de fra både at producere, oplagre og anvende, og vi håber, at den gruppe af lande, der siger det, bliver så stor, at de for alvor kommer til at tegne verdensopinionen.
Derfor synes jeg også i dag, det er ærgerligt, at vi har så uambitiøs en regering, der alene vil de tekniske svar.
Det er selvfølgelig bedre end ingenting, men det er jo ikke et svar på den aktuelle situation, hvor en krig er i gang.
Der hjælper selvdestruktionsmekanismer ikke noget som helst.
Derfor er vi glade for det forslag til vedtagelse, vi er med på, og vi vil anbefale, at man stemmer for det.