Svend Auken (S), 2005-06-07:
I hvert fald Folketingets flertal befinder sig i et alvorligt dilemma i dag.
På den ene side står vi med andenbehandlingen af et lovforslag, som efter et grundigt udvalgsarbejde med mange spørgsmål og mange svar forbereder til vedtagelse af en forfatningstraktat, som er en klar forbedring af de eksisterende traktater, og på den anden side står vi med en viden om, at for at denne traktat kan træde i kraft, skal 25 lande sige ja.
På den ene side er der en god lov og en god proces, som kan føre til forbedringer, men på den anden side er denne proces i alvorlige vanskeligheder.
Når vi mener, at det er en god lov, er det, fordi vi har en helt anden analyse af Europa end den, som er kommet til udtryk i den hidtidige meningsudveksling fra nejsigernes side.
Jeg tror, det blev sagt før, at vi er på vej mod en superstat i Europa, men det er jo mildest talt ikke sandt.
Det samlede budget udgør mindre end 1 pct. af de penge, der bliver tjent i Europa, men den store, store, store vanskelighed er, at det europæiske samarbejde ikke er effektivt nok og ikke er stærkt nok.
Det er skrøbeligt og kan ikke klare de fælles udfordringer.
Den løser ikke alle problemer, men den gør Europa mere effektivt og giver i hvert fald mulighed for, at der hurtigere og mere effektivt kan træffes beslutninger.
Det er der netop brug for, når vi ser på arbejdsløsheden, og når vi ser på den enorme udfordring, som energipolitikken udgør.
Jeg tænker både på mangelen på olie og på klimaforandringer, forurening og naturødelæggelse.
Jeg tænker også på de sociale spændinger, der præger vore lande, og på kriminaliteten.
På alle disse områder er der brug for større fællesskab og mere effektive beslutninger, og også når det drejer sig om at skabe ligeværdighed i verden, så ikke kun et enkelt land er altdominerende i verdensudviklingen, er det vigtigt med større samling og større fællesskab.
Det er et internationalt samarbejde, det er suveræne stater, der samarbejder, og derfor kan man ikke sammenligne det og måle det med helt de samme demokratiske standarder, som vi bruger i vores eget samarbejde.
Men i modsætning til alt andet internationalt samarbejde gør man her en virkelig anstrengelse for at involvere befolkningerne og styrke de folkevalgte.
Europa-Parlamentet vil ifølge traktaten få en større indflydelse, også på områder, hvor de tidligere ikke har haft det, f.eks. landbrugsområdet, hvad jeg anser for at være et klart fremskridt.
Endelig er der det gode ved traktaten, at den ligesom sætter en slutsten for de mange føderalistiske ønskedrømme.
Der er ingen tvivl om, at hr. Søren Krarup og andre på nejsiden og føderalisterne i Europa har en fælles forestilling om Europa, nemlig et forenet Europa – en ny nationalstat, en superstat Europa – og denne urealistiske forestilling om en europæisk superstat har i mange henseender præget den europæiske debat, både hos tilhængere og modstandere.
Derfor synes jeg, at det gode ved denne forfatningstraktat faktisk er, at den slår fast, at det er suveræne stater, der samarbejder med delegeret myndighed.
Under udvalgsarbejdet har vi fået afdækket mange af myterne i debatten, og det synes jeg også er godt.
Vores hovedpåstand er derfor, at der er for lidt fællesskab.
Vi ønsker i Socialdemokratiet en større europæisk fælles indsats over for de fælles problemer, og vi ved ud fra vores historiske erfaring, at fælles institutioner er med til at give mere effektive fælles beslutninger og også er med til at sikre, at det ikke bare er de store lande, der dominerer de små lande.
I al sin skrøbelighed, i al sin ufuldkommenhed er det europæiske samarbejde derfor ikke bare en imponerende succes i efterkrigstiden, men en succes, som Danmark har en oplagt interesse i både at bevare og styrke.
Med hvad med ratifikationsprocessen?
I øjeblikket er vi jo i den situation, at de lande, der skal ratificere gennem deres parlamenter, har sagt ja.
I de lande, der skal ratificere ved folkeafstemninger, har vi haft tre afstemninger: Spanien har, desværre med en meget lav stemmedeltagelse, sagt ja, men i to andre lande, som vi har diskuteret her i dag, nemlig Frankrig og Holland, har befolkningen sagt nej.
Derfor er det en indlysende forudsætning for, at man kan gå videre, at de to lande vælger enten at sige: Jamen det var så det, afgørelsen er truffet – eller vælger, som den danske regering gjorde i 1992, og som den irske regering gjorde senere hen, at sige: Vi vil gerne se, om vi har en mulighed for at løse problemerne i vores eget land.
Man kan nære nok så stor tvivl om, hvorvidt det overhovedet er muligt, eller, som nogle her i salen har sagt i dag, om det overhovedet er rimeligt, at det er sådan, men der er jo ingen tvivl om, at det er med i deres overvejelser.
Før vi kommer ind i billedet, før vi spørger vores befolkning, før vi spørger danskerne, hvad de vil stemme, skal vi selvfølgelig have klarhed over, om der overhovedet er noget at stemme om.
Det var det, Jack Straw sagde i Underhuset i går på den engelske regerings vegne, og mange af os er blevet spurgt i dag, hvorfor vi ikke siger det samme, når vi har det samme spørgsmål og det samme ønske som den engelske regering.
Drøftelsen finder sted i Det Europæiske Råd den 16. og 17. juni.
Hvis man skulle sige noget kritisk, er det, at det virker meget tilbagelænet, at man skal vente så længe med at mødes.
Hvorfor skal Chirac og Schröder sidde og diskutere det her, hvorfor skal ikke hele Europa mødes, og hvor er det lederskab, som vi har så hårdt brug for i denne situation?
Det er nogle af de spørgsmål, man stiller sig selv.
Jeg synes umiddelbart, at det er rigtigt, at lande som Danmark, England, Polen, Tjekkiet og Portugal, der har annonceret folkeafstemninger, har ret til at spørge kollegerne i Holland og Frankrig, hvad der skal ske i deres lande.
Hvad så med fremtiden?
Der er jo ingen tvivl om, at dette, at en sympatisk traktat bliver stemt ned og ikke kan gennemføres eller i hvert fald kun kan gennemføres med meget stor forsinkelse og meget store vanskeligheder, er et tilbageslag for Europa.
Jeg tror, det er meget, meget vigtigt i den situation, at man ikke går i panik, at man ikke vender sig indad, og at man ikke som den hollandske regering, der blev underkendt af sine vælgere, fortolker det hollandske nej som et udtryk for større selvtilstrækkelighed, altså som om hollænderne siger: Nu skal vi ned under den ene procent, som vi i dag bruger på det fælles budget.
Vi kan ikke gøre noget, det er Holland for hollænderne.
Jeg er sikker på, at der i debatten i dag også vil være folk, som vil være stolte af at kunne sige: Danmark for danskerne!
Der er givetvis også Tyskland for tyskerne-, Sverige for svenskerneog Luxembourg for luxembourgerne-tilhængere, men det ville være det forkerte signal.
Tværtimod synes jeg, det vil være at vise respekt over for de folkelige afgørelser at sige: Hvad er det for nogle ting, vi ikke har gjort godt nok i det europæiske samarbejde?
Kan vi f.eks. være arbejdsløsheden bekendt?
I Frankrig tror jeg, at noget af det, der har spillet en enorm rolle, er ledigheden på 25 pct. blandt de unge, og kan vi være den ledighed bekendt?
Kan vi være bekendt, at vi ikke gør noget mere effektivt på miljø- og energiområdet og over for alle de andre fælles udfordringer som terror og kriminalitet?
Kan vi være bekendt, at vi ikke gør mere end det, vi allerede gør?
Vores svar må være, at vi kommer med et ordentligt projekt for Europa, der bringer den europæiske dagsorden i overensstemmelse med det, som almindelige mennesker – og det er vi jo alle sammen – i virkeligheden ønsker af Europa.
Det er i hvert fald Socialdemokraternes håb, at man gør brug af krisen.
Krise er græsk og betyder, at det kan gå to veje.
Vi skal ligesom en kritiker vurdere, hvad der er godt, og hvad der er skidt, men det kan udvikle sig til noget positivt, og det er det vi håber vil ske.
Vi er i et dilemma.
Vi har en god traktat, men den er i store vanskeligheder, og vi må prøve at tackle denne situation sammen med vores europæiske partnere og få noget ud af det, der er et værdigt svar til de befolkninger, som desværre er kommet dybt i tvivl om selve det europæiske projekt.