runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Sonja Albrink (CD), 2000-04-26:
Lovforslaget her går jo ud på at forbedre de gældende regler om omkostningsdækning i skatte- og afgiftssager, og det kan vi i CD kun hilse varmt velkommen, for her er altså virkelig et område, hvor borgernes og virksomhedernes retssikkerhed trænger til at blive styrket.
Spørgsmålet er dog, om forslaget her er godt nok, for det medfører altså ikke fuld dækning, heller ikke når skatteyderen får fuldt eller delvis medhold, og man kan måske spørge: Er det rimeligt? Det kan godt være, at udvalget om behandlingen af borgernes udgifter ved at klage på skatte- og afgiftsområdet ud fra en generel betragtning mener, at en ensartet tilskudsprocent, som ligger fast uanset sagens udfald, vil stille borgerne eller virksomhederne retssikkerhedsmæssigt bedre, end hvis tilskuddets størrelse afhænger af sagens udfald, og det er sikkert også rigtigt set ud fra en teoretisk vinkel, men hvad med virkelighedens verden?
Jeg ved i hvert fald, at hvis jeg havde fået fuldt medhold i en skattesag, ville jeg have meget vanskeligt ved at forstå, at jeg skulle betale halvdelen af mine omkostninger bare for at få den ret, som jeg faktisk allerede burde have haft i første omgang.
Det mener vi altså er et problem, som vi bør se på
Jeg kan se, at skatteministeren ikke mener, at det er muligt at anvise klare kriterier for, hvornår en skatteyder kan siges at have vundet sin sag og derfor bør have fuld dækning for sine omkostninger.
Helt ærligt, skal ret og rimelighed på et så vigtigt område som skat tilsidesættes, bare fordi man ikke kan opstille nogle præcise kriterier og modeller?
Det mener vi i CD ikke er rigtigt, og vi må altså også her prøve at se på, om der er mulighed for, at man kan lave noget, som er bedre.
Men alt i alt, som jeg sagde i indledningen, er lovforslaget her et skridt i den rigtige retning.
Vi er meget tilfredse med, at der sker en udvidelse af ordningen, sådan at flere sagstyper bliver omfattet, men som jeg også sagde i min ordførertale, vil vi bruge udvalgsarbejdet til at få afklaret, om der er en mulighed for, at man kan gøre ordningen endnu bedre end det, som er blevet fremsat til første behandling her i dag.
Flemming Kofod-Svendsen (KRF), 2000-04-26:
Det rigtige spørgsmål at stille ved dette lovforslags behandling
er jo: Hvis en skatteyder er blevet uretfærdigt behandlet af skattemyndighederne og han er nødt til at anlægge en sag og han får sin ret og skattemyndighederne bliver underkendt, hvem skal så have en udgift?
Skal den, der har haft ret, men er blevet underkendt, og som får sin ret gennem domstolssystemet,
have en udgift for at få den ret, han altså har haft, hvis skattemyndighederne havde været tilstrækkelig kompetente fra starten?
Det mener jeg ikke.
Men jeg anerkender, at forslaget går i den rigtige retning.
Godtgørelsen, som også tidligere ordførere har redegjort for, er en forbedring af de 32-38 pct., som kommer op på 50 pct.
Det er bedre end det gældende, men det er ikke godt nok.
Derfor er vi enige med de ordførere, som har talt om, at i de tilfælde, hvor man altid har haft ret, må vi stille et ændringsforslag, så det ikke koster noget at få den ret, man har.
Derimod synes jeg, at den, der ikke får ret, må slå halv skade, og dér kommer man til at betale for at have anlagt en sag.
Det synes jeg er en rimelig argumentation.
Jeg kan ikke se, at man som SF's ordfører skal anlægge nogle meget logiske betragtninger, hvis man ønsker, at også den med en lav indtægt får mulighed for at anlægge en sag, uden at udgiften bliver for stor, men at der er en selvrisiko, en betydelig selvrisiko.
At man fastholder det princip, synes jeg ikke umuliggør, at den, der har ret og altså burde have fået den ret fra starten, helt slipper for en udgift.
Så lovforslaget er en forbedring, men vi vil under udvalgsarbejdet prøve på at gøre det endnu bedre, så vi får det rigtige lovforslag ud af det.
Jens Peter Vernersen (S), 2000-04-26:
Ud fra det ideelle synspunkt, som Venstres hr. Kristian Jensen tilkendegiver, så vil vi jo stadig væk stå med det problem, at der skal en meget stor omsætning til i spilleklubben, for at der kan ydes et meget, meget lille beløb til den klub, som nu får gavn af spilleomsætningen.
Vi har jo allerede nu fået forskellige regnskaber, der viser, at man omsætter for 2,5 mio. kr., for at en klub kan få ganske små beløb som 200.000 kr., og vi har fået andre regnskaber, der viser, at man omsætter for 6 mio. kr., for at en klub kan få 2 mio. kr.
Det er altså meget, meget store spillebeløb, for at der bare kan udloddes ganske små beløb.
Det problem ville man jo ikke løse med det synspunkt, hr. Kristian Jensen har, hvis ikke man afgiftsopkræver.
Så kan jeg da ikke lade være med at nævne, at hr. Kristian Jensen slutter sit indlæg med at sige, at med ordningen bliver der penge at udlodde, som kunne gå til Dansk Tipstjeneste: Ja, det forudsætter jo i hvert fald, at vi opkræver en afgift.
Kristian Jensen (V), 2000-04-26:
Jeg vil blot sige til hr. Jens Peter Vernersen, at det nedslag, man kan få i afgiften, stadig væk vil betyde, at 30 pct.s afgift skal afregnes til statskassen.
Så hvis hr. Jens Peter Vernersen bare vil have den mest oplagte måde at ændre det på, så vil det være at fjerne den 30 pct.s afgift.
Men det synes jeg er ting, vi skal drøfte under udvalgsarbejdet.
Jeg vil blot sige til sidst, at min kommentar om Dansk Tipstjeneste ikke var, at det her ville give penge til Dansk Tipstjeneste.
Min kommentar var, at det, som det første lovudkast lagde op til med flerspilsautomater, var at gå ind og hjælpe Dansk Tipstjeneste, men at det er taget ud på grund af de betænkeligheder, som vi er flere der har ved flerspilsautomater.
Det giver så et andet problem, og det var det problem, jeg bad Folketinget om at forholde sig til.
Klaus Kjær (DF), 2000-04-26:
Lovforslaget går i den rigtige retning med hensyn til at forbedre borgernes og virksomhedernes retssikkerhed i skatte- og afgiftssager.
Ifølge forslaget forhøjes tilskudsprocenten til 50 både for personer og selskaber imod de nugældende 38 pct. og 32 pct.
Det foreslås endvidere, at der ydes et tilskud på 85 pct. i de tilfælde, hvor myndighederne viderefører sagen,
sagen anses for at være principiel, og endelig foreslås det, at det som udgangspunkt bliver muligt for enhver at yde et tilskud til dækning af skatteyderens bistandsudgifter, uden at dette tilskud bliver skattepligtigt for modtageren.
Dansk Folkepartis største anke mod forslaget er dog, at man viderefører princippet om, at der ydes tilskud uanset sagens udfald, det vil sige, uanset om skatteyderen får helt eller delvis medhold.
Det forekommer fortsat ikke rimeligt, at en skatteyder, som har ofret måske hundredetusinder af kroner, og som efter en årelang kamp med skattemyndighederne vinder sagen, alligevel af egen lomme må betale halvdelen af omkostningerne.
Det er gjort gældende fra omkostningsdækningsudvalgets side, at der kan argumenteres for, at der bør gives fuld dækning af udgifterne i sager, hvor skatteydere får hel eller delvis medhold, men at det i praksis vil være ganske vanskeligt at afgrænse disse sager.
Efter Dansk Folkepartis opfattelse må der kunne findes en teknisk løsning på det problem.
I sager, hvor borgeren får 100 pct. medhold, kan der jo ikke være tvivl om, hvad der skal afgrænses, men i sager, hvor borgeren får delvis medhold, kunne løsningen måske være en forholdsmæssig fordeling af det beløbsmæssige på hele sagen, således at der ydes en tilsvarende 100 pct. dækning af beløbet for den forholdsmæssige andel, hvor klageren får medhold.
Vi kan heller ikke særlig godt følge synspunktet om, at der ikke ydes tilskud i forbindelse med en skattesags behandling ved førsteinstansen, fordi der kan være et afgrænsningsproblem, f.eks. i forhold til udgifter i forbindelse med udarbejdelse af selvangivelsen.
Problemet kunne som foreslået af Advokatrådet løses ved, at der ydes omkostningsgodtgørelse efter udsendelsen af en agterskrivelse under forudsætning af, at skatteyderen har indgivet selvangivelse.
Da forslaget imidlertid er et skridt i den rigtige retning, er Dansk Folkeparti positiv over for det, men vi vil under udvalgsarbejdet arbejde videre med, at der kan skabes grundlag for fuld omkostningsdækning, i det omfang skatteyderne får medhold, samt med spørgsmålet om tilskud til udgifter i forbindelse med førsteinstansbehandlingen.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-26:
Jamen også her har jeg da håb om, at Det Konservative Folkeparti måske kan ændre sin opfattelse, for det er jo ikke rigtigt, hvad fru Pia Christmas-Møller siger, at vi har haft kronen liggende fast lige siden 1982.
Det var først i 1987, at kronens centralkurs har været uændret i forhold til D-marken og altså nu euroen.
Mellem 1982 og 1987 i den første del af Schlüters og Henning Christophersens periode skete faktisk nogle justeringer, som man ikke kaldte danske devalueringer, men opskrivninger af den tyske D-mark.
Om den ene skrives ned, eller den anden skrives op, så var det opskrivninger af den tyske D-mark. Hvorfor gjorde Tyskland det?
For at forværre tysk industris konkurrenceevne?
For at lave alle de ulykker, som der nu bliver nævnt fra Venstres og De Konservatives og Socialdemokratiets side?
Nej, Tyskland var i en stærk position.
Man havde mulighed for at revaluere og dæmpe inflationspresset, og den mulighed benyttede man sig af.
Det gjorde tyske lønmodtagere og borgere rigere.
Nu har vi muligheden.
Derfor bør vi da også gøre det.
Det er jeg da enig med ministeren i.
Hvis man har en overbevisning, så er den jo sådan, at den ikke kan ændres, men alle de mange, som er i tvivl - de hælder til et ja, de hælder til et nej, men de er i tvivl - føler jo, at de kan blive klogere.
Jo mere den ruller, jo flere oplysninger kommer der om alle problemerne og også om de fordele, der er ved euroen, hvis man ser isoleret på det, sådan at den enkelte tvivler får et bedre grundlag at stemme på. Og det kan jo være, at der er nogle, der hælder til et ja, der så går over og stemmer nej, og måske omvendt - jeg tror det ikke - men det er da også ud fra nogle økonomiske betragtninger.
Det er jo ikke bare politik; det er jo også et spørgsmål om den økonomiske politik.
Skal den føres i Frankfurt
, skal den føres i Bruxelles, eller skal den føres her fra huset?
Hvor mener man at danske interesser med hensyn til beskæftigelsen og andre ting bliver bedst varetaget?
Spørgsmål om renten, spørgsmål om huslejen, spørgsmål om en lang række ting af økonomisk karakter, som kræver indsigt, og som man kan få mere forstand på ved at følge med i debatten, er ting, der kommer frem.
Gitte Lillelund Bech (V), 2000-04-26:
Jeg vil bare meget kort henlede hr. Frank Dahlgaards opmærksomhed på Dansk Industris udmeldinger i forbindelse med en revaluering.
Der er udmeldingerne, at det vil Dansk Industri ikke kunne holde til.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-26:
Nu ved jeg jo ikke, om jeg tør sige, at regeringen har hævdet, at skulle det blive et nej til euroen og dermed et ja til at holde fast i kronen den 28. september, så kommer der en rentestigning, og det vil gøre det dyrere for husejerne, men det er baggrunden for spørgsmålet.
Er det ikke rigtigt, at over 90 pct. af husejerne har traditionelle, fastforrentede boliglån, hvor renten og terminsydelserne ikke ændrer sig en pind, hvad enten renten stiger eller falder?
Det ligger bare fast i hele løbetiden.
Og er det ikke rigtigt, som Realkreditrådets formand sagde på rådsmødet for 10 dage siden, at stiger renten noget, nå ja, så falder huspriserne, så nye huskøbere, der skal til at låne til en højere rente, til gengæld kan købe huset billigere, og så kommer de alligevel til at sidde for det samme, så det rammer overhovedet ikke boligejerne?
Er det ikke rigtigt?
Marianne Jelved (RV), 2000-04-26:
Det er fuldstændig rigtigt, at fastforrentede lån i sagens natur ikke ændrer sig, uanset hvordan renten bevæger sig.
Det kan man ikke sætte spørgsmålstegn ved.
Det er også korrekt ud fra en økonomisk sammenhæng at sige, at renten, såfremt den stiger, kan foranledige, at huspriserne på et eller andet tidspunkt falder.
Det er fuldstændig korrekt.
Så det har jeg ingen som helst problemer med at bekræfte hr. Frank Dahlgaard i.
Hr. Frank Dahlgaard har stillet dette spørgsmål indtil flere gange, bl.a. også det spørgsmål, der hedder spørgsmål nr. S 2105, og det fremgår af svaret, at godt 38 pct. af realkreditinstitutternes nyudlån i februar 2000 var variabelt forrentede lån.
Vi bliver jo nødt til for det faktuelles skyld lige at oplyse, at de rentetilpasningslån, der er, jo vil blive påvirket af renteændringer.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-26:
Jeg er jo nødt til at korrigere ministeren.
Jeg har ikke stillet det her spørgsmål før.
Det er stillet på baggrund af det, der skete på Realkreditrådets årsmøde den 13. april, altså lige før påske.
Når ministeren taler om 35 pct. variabelt forrentede lån, så må det vel være af nyudlån.
Ministeren har selv skriftligt i et svar til mig på et skriftligt spørgsmål tilkendegivet, at ud af den samlede lånemasse er 94 pct. fastforrentede lån - 94 ud af 100 lån - og det vil sige, at næsten alle husejere, der sidder i deres ejendomme, og som har optaget boliglån, overhovedet ikke bliver ramt, hvad enten renten tordner i vejret eller falder. Og så kommer Realkreditrådets formand lige før påsken og siger, at det forresten heller ikke rammer de nye husejere, for bliver renten lidt højere ved et nej, nå ja, så falder huspriserne, sådan at boligydelsen vil være nøjagtig den samme. Dermed er de antydninger - for at sige det pænt - som regeringen er kommet med om, at det vil ramme husejerne, hvis det bliver et nej, faldet fuldstændig til jorden. Er det ikke rigtigt?
Marianne Jelved (RV), 2000-04-26:
Jeg er bare velvillig over for at betjene hr. Frank Dahlgaard så godt som muligt, og så svarer jeg på den konkrete begrundelse, hr. Frank Dahlgaard er kommet med lige nu.
Denne vurdering bygger på, at den usikkerhed, der vil være en uundgåelig konsekvens af et dansk nej, efter al sandsynlighed vil medføre et større udsving i renten og en relativt højere rente i forhold til Euroland.
En rentestigning betyder som bekendt, at det bliver dyrere at låne penge.
Det påvirker erhvervslivets investeringer i negativ retning, og for mange bliver det dyrere at bo i egen bolig.
Huspriserne vil i bedste fald kunne holdes i ro, men vi vil formentlig se let faldende priser.
Jeg er fuldstændig enig med Svend Blomberg, og regeringen har heller aldrig antydet andet.
Det er faktuelt sådan erfaringsmæssigt, og i øvrigt svarer det til den økonomiske teori, så det tror jeg vi kan være enige om.
Men det er jo ikke kun husejerne, det drejer sig om.
Det drejer sig også om, hvorvidt investering i arbejdspladser og andre typer lån bliver dyrere.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-26:
Ja, jeg var jo ikke med til Realkreditrådets årsmøde den 13. april, men jeg læser i Dagbladet Børsen, som jo er en unionsavis, at formanden for Realkreditrådet, Svend Blomberg, er citeret for at vurdere, at det ikke bliver dyrere at bo i ejerbolig for nye ejere, og begrundelsen var, at huspriserne falder, når renten stiger, og så er huslejen den samme.
Så vil jeg spørge ministeren, om de mange, mange, som ikke står over for at skulle købe hus, men som sidder i et hus og har lånt penge til det, ikke i virkeligheden ved et nej får en billigere boligydelse, for hvis et nej giver en lille smule rentestigning, så vil det altså trykke huspriserne lidt eller dæmpe stigningen i huspriserne i forhold til ellers, og det vil betyde lavere ejendomsværdier, og det vil betyde lavere ejendomsskatter, og dette gør det billigere at bo i huse.
Så situationen er jo altså den modsatte af, hvad der siges af regeringen og unionspolitikerne, nemlig at et ja vil give en lille smule lavere boligudgifter.
Peter Skaarup (DF), 2000-04-26:
I modsætning til økonomiministeren mener jeg nok, at regeringen i flere omgange har sagt, at det får en hel masse negative konsekvenser for dansk økonomi, hvis det er sådan, at danskerne siger nej den 28. september.
Det kan godt være, at økonomiministeren ikke vil sige det i dag, men jeg har i hvert fald flere gange hørt fra regeringens side, at det er holdningen.
I den forbindelse synes jeg også, at det spørgsmål, som hr. Frank Dahlgaard har rejst, er meget relevant, for det er også i den forbindelse relevant at spørge, om de udsving, der kommer, hvis renten måtte stige en lille smule, egentlig ikke får en meget lille betydning for den enkeltes økonomi
, hvis det er sådan, at det bliver et nej.
I den forbindelse vil jeg også godt spørge økonomiministeren: Kan økonomiministeren ikke bekræfte, at da danskerne sagde nej til Maastrichttraktaten i 1992, fik det stort set ikke nogen betydning for den danske økonomi eller for renten, efter at vi havde sagt nej?
Marianne Jelved (RV), 2000-04-26:
Det er faktisk meget svært at skulle svare korrekt på en lang række tillægsspørgsmål, som ikke er indbefattet i hovedspørgsmålet, så det spørgsmål om, hvad der skete i 1992, kunne jeg ønske mig gentaget ved en senere lejlighed.
Jeg vil gerne opfordre hr. Skaarup til at fremsende spørgsmålet, så skal jeg finde ud af, hvad der konkret skete med renten.
Bare for at tage et eksempel: Rentestigninger på 1 pct. vil som en tommelfingerregel give en ledighed på ca. 10.000 personer, sådan som jeg husker det.
Det er der ikke nogen, heller ikke nationaløkonomiske medlemmer af Folketinget, der bør vildlede befolkningen med.
Det er ikke ligegyldigt, hvilket niveau renten er på, hverken for dansk økonomi, for investeringer i erhvervslivet, for husejere eller for andre i det hele taget.
Og det at forestille sig, at man uden videre kan dirigere huspriserne her fra Folketingssalen, vil jeg advare stærkt imod.
Vi lever i et frit land med et frit marked, hvor efterspørgslen og ikke alene rentebevægelserne er med til at afgøre priserne.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-26:
Økonomiministeren kunne ikke huske, hvad der skete med renten, da et flertal i Danmark stemte nej den 2. juni 1992.
Det kan jeg.
Der står i ministerens bog, og det er en af de få ting, der er rigtige, at renten steg 1/4 pct. - en kvart procent, fuldstændig umærkeligt!
Det er vel i samme størrelsesorden, som det vil blive i nogle få måneder, og derfor vil huspriserne ændre sig umærkelig lidt.
Det er i den retning, det vil gå.
Der vil altså ikke ske noget på boligmarkedet for nye
Er det ikke rigtigt?
Og det er altså simpelt hen det modsatte af, hvad regeringen har spredt af - ja, undskyld, jeg siger det - skræmmekampagner om de økonomiske konsekvenser af, at vi fortsætter med at holde fast i kronen, mens de andre har deres euro, der bare falder og falder i ét styrtdyk.
Marianne Jelved (RV), 2000-04-26:
Men lad være med at komme med antydninger om, hvad regeringen går rundt og siger, uden at henvise til kilder.
Det synes jeg ikke tjener nogen som helst positive formål.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-26:
Jamen jeg er da egentlig glad for, at ministeren her bekræfter, at regeringen ikke kommer med det budskab eller i øvrigt har gjort det, for så har jeg misforstået noget. Regeringen siger altså ikke, at det vil ramme husejerne, hvis vi skulle vælge at holde fast i kronen.
Det vil altså ikke påvirke boligudgifterne, og hen i september, når meningsmålingerne formentlig viser et solidt flertal imod euroen, vil man altså ikke falde for den fristelse at lave skræmmekampagner og altså tale imod den økonomiske sagkundskab og det, den siger der vil ske med renten og boligudgifterne.
Det er jeg glad for.
Marianne Jelved (RV), 2000-04-26:
Regeringen laver ikke skræmmekampagner, overhovedet ikke.
Vi svarer på de spørgsmål, der bliver stillet, og vi kommer med vore synspunkter.
Men jeg vil advare imod at bagatellisere og sige, at rentestigninger ikke er noget problem.
Vi har været oppe på renter på over 20 pct. her i Danmark, og det er bestemt ikke godt.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-26:
»Vil ministeren erkende, at økonomiprofessor Gunnar Thorlund Jepsen har ret, når han påpeger, at euroen i praksis vil føre til en harmonisering af skattepolitikken, socialpolitikken og fordelingspolitikken i eurolandene?«
Skriftlig begrundelse
Professor i nationaløkonomi ved Aarhus Universitet Gunnar Thorlund Jepsen er ekspert i skattepolitik og i EU-forhold.
Han er medlem af det samme parti som ministeren, og han skrev
den 11. april 2000 en tankevækkende kronik i dagbladet Politiken: »De vise og de kloge i Europa«
Heri påpeger Thorlund Jepsen, at euroen kan betragtes som olien, der får harmoniseringsprocessen og integrationen til at glide hurtigere og nemmere.
Med de samme europenge i EU-landene - og med fri bevægelighed af kapital og personer over grænserne -
må såvel kapitalskatterne som vareafgifterne harmoniseres, altså gøres ens eller næsten ens.
Lønnen før og efter skat vil også blive nogenlunde ens, når vi har de samme europenge, »hvilket betyder, at både skattepolitik og socialpolitik ikke mere kan føres fuldstændig frit i de enkelte lande«, skriver Thorlund Jepsen. Og han tilføjer i sin kronik: »Når Marianne Jelved og andre slår på, at under euroen kan vi ustraffet føre vores egen skatte-, social- og fordelingspolitik, beror det derfor på manglende indsigt i de økonomiske mekanismer i det indre marked.« Ved at deltage i euroen opgiver vi »i høj grad vores økonomisk-politiske selvstændighed. Og vi får ingen indflydelse på den økonomiske politik i EU - i hvert fald ingen demokratisk indflydelse.
I Den Europæiske Centralbank er det ledelsen, der bestemmer - ikke valgte politikere, men teknokrater«, skriver Thorlund Jepsen.
Situationen er altså den, at regeringen og ministeren hævder, at euroen overhovedet ikke får betydning for skattepolitikken, socialpolitikken og fordelingspolitikken, mens en økonomisk ekspert på området hævder det modsatte.
Ministeren har jo været ude her i påsken og sige, at folkeafstemningen den 28. september handler om en helt konkret ting, nemlig om vi skal have en anden pengeenhed og en anden mønt i stedet for kronen.
Men ministeren må da medgive, at der er nogle konsekvenser af at skifte valuta, og at disse konsekvenser kan være ganske vidtrækkende, også rent økonomisk. Når professor i økonomi Gunnar Thorlund Jepsen, som mig bekendt er medlem af det samme parti som ministeren, i en kronik i dagbladet Politiken den 11. april skriver, at euroen vil være den olie, der vil fremme en udvikling i retning af at harmonisere og ensartetgøre skatterne og arbejdsmarkedsydelserne og de sociale ydelser i euro-området, kan ministeren da ikke bare sige, at det ikke har noget med sagen at gøre.
Professor Gunnar Thorlund Jepsen siger, at det har det.
Marianne Jelved (RV), 2000-04-26:
Det er den pågældende forfatters opfattelse, forestilling, tro og mening, og det er også i orden.
Men jeg deler ikke den mening, og jeg mener ikke, den er rigtig.
Jeg gør opmærksom på, at der er 11 lande med i den fælles valuta i dag.
De har hver deres egen skattepolitik, og de skattepolitikker er forskellige.
Tyskland ændrer sin skattepolitik lige nu, og den franske regering gør det samme, men de ændrer dem ikke, så de harmoniseres med hinanden; de gør det efter deres egne behov og forestillinger om, hvad der er den bedste fordelingspolitik og skattepolitik i de pågældende lande. Så jeg mener ikke, at euroen i sig selv fører til en harmonisering.
Der er ikke noget belæg for, at man kan tro, det er sådan.
Jeg tror det ikke, og jeg er uenig i den betragtning.
Jeg vil godt slå fast, at det efter Traktaten er det enkelte medlemsland, der har ansvaret for sin egen finanspolitik, sin egen strukturpolitik og sin egen fordelingspolitik, og det kan ikke ændres, medmindre Traktaten ændres.
Jeg vil også gøre opmærksom på, at den arbejdsmarkedspolitik og socialpolitik, der eksisterer i dag, jo er en konsekvens af det Fællesmarked, Danmark tiltrådte i 1973.
Det vedrører arbejdstagernes rettigheder, når de har fri bevægelighed på hjemmemarkedet og på arbejdsmarkedet inden for EU-landene.