Helge Adam Møller (KF), 2002-04-30:
For mere end 30 år siden blev pornografien frigivet af et stort flertal i Folketinget, men frigivelsen, der gav voksne mennesker mulighed for efter eget frit valg at se eller læse grov pornografi eller fravælge disse muligheder, har i de senere år udviklet sig, så hård og ekstremt grænseoverskridende pornografi frit har fået lov til at brede sig i det offentlige rum, fra kabel-tv over internettet til nu også ungdomsblade for teenagepiger.
Det såkaldte frisinds grænser bliver i disse år flyttet med mere end 130 km/t. For nylig begyndte livsstilsmagasinet Bazar sin nye artikelserie om ekstrem sex.
Først et par fotografier af kvinder, som bliver seksuelt ydmyget og mishandlet på det groveste, og ved siden af dette billeder af kvinder, som har sex med henholdsvis en blæksprutte og en zebra.
Artiklen har overskriften »Seksuelle lyster, du ville ønske du aldrig havde hørt om«, og herefter følger så tre tætskrevne sider om netop sådanne seksuelle lyster, f.eks. babysex, sex med dyr samt pædofili og kvælningssex.
Bladet købes og læses af piger ned til 14-15-års-alderen.
Artiklen er placeret midt i dette blad, som sælges i enhver kiosk, få sider efter en modereportage, som er stærkt inspireret af prostitutionsmiljøet.
Lad mig understrege, at pigemagasinet Bazar ikke er enestående i sit emnevalg.
Jeg er overbevist om, at et kæmpe flertal af voksne uanset alder eller politisk overbevisning finder, at dette - og indimellem endnu mere perverse eksempler på tv-skærme eller internet - har en skadelig effekt på børn og unge.
Der behøves ikke undersøgelser.
Hvordan skal vi lære danske børn og unge, at mænd og kvinder er ligeværdige, og at kærlighed, forelskelse og respekt for hinanden er gode ingredienser i et seksuelt samvær?
Der er ingen, der skal bilde mig ind, at det gavner unge, at de bliver bombarderet med grov pornografi, der kan give det indtryk, at seksualitet mest handler om dyresex eller fornedrelse af kvinder.
Indtil for få år siden blev kritik af disse forhold anset for forældet og reaktionært, og bekymringen over pornografiens stigende kvindeforagt og forkvaklende indflydelse på de unges syn på seksualitet blev affærdiget med et skuldertræk eller påstand om mangel på tolerance.
Der er især tre argumenter, som næsten pr. automatik har været med til at stoppe en tiltrængt debat.
Det første argument er, at det er helt overdrevet, og at børn slet ikke påvirkes af, hvad de ser og hører.
Enhver far eller mor, der har børn, der ser tv,
ved, at det er en tåbelig påstand.
Det andet argument er det om frisind.
Frisindets apostle mener, at ingen - og heller ikke børn - må nægtes adgang til noget som helst.
De skal jo lære at vælge.
Endelig er der så det tekniske argument: Hvordan skal man rent teknisk kunne hindre børn i at se internettets pornosider eller ungdomsbladenes bizarre artikler og fotos?
Og her er ganske rigtigt et problem.
Men mit svar er: Lad os begynde med at diskutere ansvarligheden - eller måske især uansvarligheden - hos dem, der bombarderer unge mennesker med disse urimeligheder; så kan vi vende tilbage til teknikken senere. Ministeren gav en god redegørelse, og ministeren sagde det, der var allervigtigst for mig i slutningen af sin tale.
Her burde være en opgave, som kan forene alle forældre og bedsteforældre.
Et kæmpe flertal af os er jo enige om, at det, som ethvert barn i dette land kan nå frem til ved to klik på internettet eller via ungdomsbladet i den lokale kiosk, er i klar modstrid med de holdninger, normer og følelser, som vi ønsker at præge vores børn med.
Jeg har ikke den geniale løsning eller det smarte lovforslag, som kunne bringe tingene tilbage på ret spor, men jeg erkender gerne, at der er masser af problemer i dette samfund, man ikke kan lovgive sig ud af, problemer, som bedst løses ved en holdningsændring.
Derfor vil jeg slutte med at glæde mig over, at det nu er blevet legitimt at drøfte og overveje, hvordan man kan begrænse eller regulere de utilsigtede virkninger. Nu er der altså behov for en frisindet diskussion af, hvad forældre kan gøre, og hvad skoler, biblioteker, kiosker, bladredaktører og tv-direktører kan gøre, for at danske børn og unge ikke bombarderes med seksuelle perversioner i et sådant omfang, at de tror, det perverse er det normale. Levede vi alle op til dette menneskelige ansvar, kunne Folketinget roligt gå videre til næste sag på dagsordenen.