Bertel Haarder (V), 2004-10-29:
Da jeg for 10 år siden var nyvalgt medlem af Europa-Parlamentet, var den allerførste sag i udvalget om borgernes friheder Eurodac.
Der var stor utålmodighed i udvalget, og der var mange indlæg rettet mod Kommissionen og Ministerrådet, for man syntes, at det tog for lang tid at få Eurodac til at blive til noget.
Det var jo så indlysende fornuftigt; jeg vidste jo fra det hjemlige Retsudvalg, at da Danmark og Holland foretog et eksperiment, hvor man undersøgte somaliske asylansøgere i Danmark og i Holland, fandt man frem til, at hver femte havde søgt asyl i både Holland og Danmark.
Og så kan enhver jo forestille sig, hvor mange der måske også havde søgt asyl i Norge og Sverige og Tyskland osv.
Så behovet var indlysende, og utålmodigheden var stor, og det er 10 år siden.
Det synes jeg lige, hr. Jesper Langballe skal tænke lidt over, for sådan er det altså, når man laver mellemstatsligt samarbejde.
Det var først, da der blev skrevet direktiver om Eurodac og om Dublinkonventionen, at der kom fart i tingene, og det var tilfældigvis under det danske formandskab.
For præcis 2 år siden sad jeg så begravet i to vigtige sager i EU’s Ministerråd for indenrigsministre, nemlig Eurodac og Dublinkonventionen.
Der mødte jeg dem igen.
Og det lykkedes uden særligt besvær, når det gælder Eurodac, for alle var tilhængere af det.
Når det gælder Dublinkonventionen, var det efter meget besvær, det lykkedes, fordi de sydeuropæiske lande syntes, at det skulle være det land, hvor man indgav asylansøgningen, som skulle tage sig af den, mens de nordeuropæiske lande af en eller anden grund syntes, at det skulle være det land, hvor asylansøgeren først var kommet, som skulle tage sig af asylansøgningen.
Og de syntes, at de første 2 år skulle det være det første asylland, som skulle tage sig af asylansøgningen.
Kompromiset mellem 0 år og 2 år blev 1 år, men det var ikke nok, for hvad nu, hvis man i længere tid havde opholdt sig i et tredje land inden for EU?
Her blev så kompromiset, som blev formuleret af det danske formandskab, at hvis der var gået mere end 1 år, efter at man var ankommet til EU, så var det det land, hvor man sidst havde været 5 måneder, som skulle tage sig af asylansøgningen.
Og hvis der ikke var noget sted, hvor man havde været 5 måneder, så var det det land, hvor man indgav ansøgningen.
Det var det kompromis, som Danmark lagde frem.
Og i december 2002 var der faktisk ikke særlig mange lande, som kunne tiltræde det, men det var med vidt forskellige begrundelser.
Så jeg endte med at sige ved et møde i december 2002, at nu kunne de gå hjem og tænke over det.
Der var kun én mulig løsning, og det var det danske forslag, og det blev de nødt til at tage, som det lå, uden nogen som helst ændringer, og så kunne de ringe og sige senest torsdag aften, om de kunne acceptere det.
Og det kunne de alle sammen.
Så det er made in Denmark, når vi i dag tiltræder Dublinkonventionen.
Og glad var formanden, da det hele var i hus, det var nemlig mig.
Jeg annoncerede, at hermed er der så 15 lande, som har tiltrådt dette udmærkede system, som sammen med Eurodac-konventionen jo virkelig er grundlaget for en mere rationel behandling af asylansøgninger i hele Europa, hvor man tilmed for første gang får overholdt menneskerettighedskonventionen, flygtningekonventionen og torturkonventionen.
Så lød der desværre en pinlig røst fra den juridiske tjeneste.
14 lande, sagde man, og der gik det igen op for mig: Det var jo rigtigt nok, at alle var enige, men Danmark var ikke med.
Det tog så 2 år for Danmark at komme med, og kommissær Vittorino kan bekræfte, at jeg har plaget ham om det, hver eneste gang jeg har set ham.
Den norske minister har skældt Danmark ud.
Men jeg har forsikret hende om – jeg har skrevet til hende i går – at nu ligger det i Folketinget, og at vi har førstebehandling, og at jeg har gjort alt, hvad jeg kan, og det tror jeg også hun tror på.
Så dette er forklaringen på, at jeg ikke har noget manuskript med.
Jeg kan det forfra og bagfra i søvne.
Jeg har ævlet og bævlet – undskyld, hvis jeg siger det, men det må man vist godt sige om sig selv – og vi har brugt, jeg ved ikke hvor mange kræfter på det, også mine embedsmænd var ved at blive syge af det til sidst.
Nu ligger det her i Folketinget, halleluja – det må man godt sige, tror jeg – og så håber jeg, at det kan tiltrædes af et bredt flertal, og jeg er utrolig glad for, at det tilsyneladende er tilfældet.
Jeg vil meget gerne give et godt svar på det, for jeg mener, at begge direktiver er fuldstændig vandtætte på det punkt, og det har jeg intet imod at man får sort på hvidt i udvalget.
Så vil jeg bare til sidst sige med hensyn til det overstatslige element, at vel har EF-Domstolen en mulighed for at påvirke den danske afgørelse, men det er jo noget, vi selv har bestemt, så det ændrer intet ved det mellemstatslige, at EFDomstolen kan afgive en præjudiciel udtalelse, som den danske domstol skal følge.
Det er jo den danske lov, der siger, at den danske domstol skal følge den udtalelse, så det er et rent mellemstatsligt foretagende.
Det har taget tid, fordi det er mellemstatsligt, men nu er det der, og så skal vi være glade for det.