Jytte Andersen (S), 2000-03-16:
Mange ordførere har her i de sidste timer startet deres ordførertale med at sige, at de faktisk er enige i formålet og intentionerne i de to lovforslag, vi har haft til behandling, men så har debatten efterfølgende afspejlet, at man ikke er enig i de konkrete redskaber, uden at man dog - stilfærdigt sagt - har anvist nogle andre redskaber.
Jeg vil godt erkende, at det er svært at finde nogle brugbare redskaber til at nå de mål, som i hvert fald regeringen er optaget af at nå, nemlig at vi skal have nogle gode boligmiljøer for alle, at vi skal undgå ghettoer, og at vi skal forebygge en forslumning i visse dele af vore byområder.
Det har været noget af det, vi har været optaget af de sidste 5-7 år i regeringens byudvalgsarbejde, hvor der jo har været forskellige strategier i dette her arbejde.
Den ene har været, at man skulle sætte ind med nogle fysiske forbedringer, den anden har været at sætte ind i forhold til at prøve at få det sociale miljø i boligområderne til at fungere noget bedre.
Det har været renovering, det har været huslejenedsættelse, det har været at styrke den almene sektors konkurrenceevne, forbedre den almene sektors image.
Det er ikke lykkedes fuldt og helt, men vi er et stykke vej, og det er sådan set baggrunden for, at regeringen har valgt at gå videre ad den vej, som byudvalget har betrådt; vi skal gøre den almene sektors boliger mere attraktive, og vi skal lægge an til nogle fysiske forbedringer.
Jeg tror i hvert fald, det er en af de ting, der gør, at vi kan undgå sociale problemer og ghettoer.
Det, forslagene her også lægger op til, er at forsøge
De kommer ind under den kommunale anvisningsforpligtelse, og den er kanaliseret ud, ikke til hele den almene sektors 500.000 lejligheder, men til nogle af dem.
Og når jeg siger det på den måde, så er det, fordi jeg vil godt slå lidt hul i den opfattelse, som man godt kan få, når man sidder og hører sådan en debat, nemlig den, at almene boliger er lig med sociale problemer, er lig med koncentrationer af folk, der ikke duer til noget, med mennesker, der har en anden etnisk baggrund end den, vi har her hos os, og som har ansvaret for de her lovgivninger, og sådan er det jo ikke.
Sådan er det faktisk ikke, og jeg vil meget gerne give Boligudvalget nogle tal for, hvordan det landkort ser ud, altså inden for den almene sektor.
Det ser faktisk sådan ud, at om ca. 11 pct. af samtlige lejligheder kan man sige, at vi her har nogle problemer.
Jeg tror nok, hr. Keld Albrechtsen på et tidspunkt var inde på, at der er nogle, som slet ikke har modtaget nogen igennem den kommunale anvisning.
Så det, vi forestiller os her i forhold til de fleksible anvisningsregler, hvor man rigtig nok fremmer de stærke beboere, vil jo være noget, man skal gøre i de afdelinger, hvor der er en massiv sammenklumpning af sociale problemer, hvorimod man jo altså ikke skal bruge det i de andre afdelinger - og det er sådan cirka 450.000 lejligheder - hvor man kunne sige til kommunerne, og det er det, de har sagt til os, at her vil vi i fremtiden bruge vores kommunale anvisningsregler, sådan at man i virkeligheden skal bruge ét sæt regler, når det drejer sig om svage afdelinger, og et andet sæt regler, når det er stærke afdelinger, for ikke at få nogen skubbet ud, så vi kan give alle en bedre mulighed for at orientere sig bredt på boligmarkedet. Og det har jo også været baggrunden for, at vi har sagt til det private andelsboligområde - som i øvrigt selv frivilligt, lige mens vi sad og forhandlede det her i regeringen, meldte sig på banen med, at de gerne vil være med til at løfte denne her opgave - at vi har bundet den ende, og sagt, at dér, hvor der er offentlig støtte, er der sådan set ikke noget særlig nyt i, at man går ind og giver vilkår.
Og her altså et socialt vilkår, hvor man skal stille hver tiende andelsbolig til rådighed for køb til en familie, der har nogle problemer. Det er der jo ikke noget nyt i.
Vi sætter vilkår, hver gang vi lægger en støtteordning frem her i Folketinget.
Hver gang vi vedtager en støtteordning, sætter vi vilkår på, lige så vel som vi nu sætter vilkår på om, at lejlighederne skal have en bestemt størrelse, at de helst skal kunne holde, og der skal helst ikke være for mange byggeskader osv., osv. Det er sådan, de forslag her skal forstås.
Det andet, der så er tale om her, også for ligesom at få proportionerne lidt på plads, er beboermaksimum.
Hvis det nu var modsat, kunne man spørge, hvor mange man egentlig synes, det er rimeligt, der bor på et antal kvadratmeter.
Her ved vi, at der er nogle lejligheder, der tilsyneladende bliver beboet af mange generationer, mange mennesker, at der sker slid på lejligheden, og at det er til gene for dem, der i øvrigt bor i boligområdet.
I øvrigt er der også situationer, hvor vi har hørt, at unge mennesker med anden etnisk baggrund, som endelig har fået deres egen bolig, føler et pres fra familien for, at den jo nu godt kan flytte ind hos det her unge par, som egentlig gerne vil integreres i det danske samfund, egentlig gerne vil finde deres egen tilværelse.
De siger nu tak for det til os, for nu kan de sige til deres familie, som måske bagved står og presser dem, at de ikke må.
Det er faktisk forbudt i en toværelses lejlighed at have mere end én husstand.
Det er jo sådan set det, der er tale om i det her forslag.
Vi forholder os ikke til, hvor mange børn folk får; det må de selv om.
Vi forholder os i indflytningssituationen til, at der ikke må være mere end to pr. rum i fremtidige udlejningsaftaler.
Vi taler ikke om dem, der er.
Der er ikke nogen, der skal flytte, der er ikke nogen, der skal dirigeres rundt med.
Vi taler om fremtiden, og der skal man forholde sig til, hvor mange det er hensigtsmæssigt, der kan flytte ind her. Hvis der så er en gammel syg mor, der skal passes, o.k. så er der dispensationsregler; hvis der er flere børn, end man måske sådan lige kan forestille sig, så er det o.k.
Men det, der er tale om her, er,
at der i små toværelses lejligheder ikke skal bo tre generationer til skade og til gene for dem, der i øvrigt bor i ejendommen; det er, hvad der er tale om.
Om det så er blevet en for firkantet regel, skal vi selvfølgelig diskutere.
Det, vi har forestillet os i loven, er, at kommunen, hvis loven vel at mærke bliver vedtaget, jo får en mulighed for, at de kan køre folkeregistret og CPR-registret sammen, det vil sige, at kommunen på en skærm kan se, at der nu faktisk bor 12 mennesker i en toværelses lejlighed.
Det er uhensigtsmæssigt, og de kan så sige til udlejeren, at det her faktisk er ulovligt, og at man er nødt til at opsige dem.
Dér er det, vi så siger, at her kan kommunen, hvis den synes det, træffe den beslutning at pålægge udlejeren at opsige den pågældende familie.
Fru Rikke Hvilshøj spurgte, om der var en sammenhæng imellem det her forslag og så det forslag, der skal behandles senere fra indenrigsministeren.
Ja, det er der.
Der er den sammenhæng, at i en konkret afvejning af, om der skal ske en familiesammenføring, skal man se på, om vedkommende har nogle boligforhold, der holder sig inden for lovgivningen.
Så på den måde er der en meget klar sammenkobling imellem Indenrigsministeriets forslag og det forslag, der ligger her på bordet.
Jeg vil godt gentage, hvad fru Lissa Mathiasen meget tappert i mange timer har gentaget igen og igen: Det her er et redskab, som kommunerne kan bruge.
Det er et redskab, som kommunerne har været meget glade for, vi lægger frem i Folketinget.
Og med de mange spørgsmål, der har været om nødvendigheden af de her forslag, kunne jeg fristes til at opfordre Boligudvalgets formand til at tage en tur med Boligudvalget.
Og man behøver ikke at tage så langt.
Man kan tage til Tingbjerg.
Man kan tage til Mjølnerparken.
Man kan tage til Utterslev Huse.
Man kan også komme ud i min kreds i Lundtoftegade og prøve at se på forholdene og prøve at snakke med de lokale boligfolk og spørge, hvad de synes.
Det synes jeg faktisk, der kunne være meget god grund til.
Jeg ved godt, at det her i foråret måske er lidt svært at lægge ture ind i programmet, men alligevel: Sådan en formiddag rundt og se på tilværelsen.
De har været i Brøndby og snakke med Kjeld Rasmussen, og jeg har indtryk af, at de har været glade for det.
Vi har ikke taget forslaget om privat udlejning med.
Noget af debatten kunne i øvrigt godt lyde, som om vi havde haft det med.
Det har vi ikke med.
Vi har diskuteret det.
Det erkender jeg blankt, og vi er også optaget af det.
Økonomiministeren og jeg fører i øjeblikket nogle forhandlinger med de private udlejere, og jeg vil sige, at vi faktisk har en forventning om at kunne få en aftale med de private udlejere.
Vi fører også forhandlinger med pensionskasserne, og ja, man har altid forventninger, når man forhandler, men det virker, som om det her ligger lidt tungere, fordi der er nogle generalforsamlinger, der træffer nogle beslutninger i pensionskasserne osv. osv., så der skal man måske længere ud og forsøge at påvirke medlemmerne af diverse pensionskasser.
Men lad os nu se.
I hvert fald er der ikke lukkede døre, der er ikke nogen afvisninger, og vi prøver forhandlingsvejen på det her område.
Når det drejer sig om andelsboliger, så kobler vi det sammen med, at når man får noget fra det offentlige, så skal man også bidrage med noget.
Det betyder jo ikke, at private andelsboliger som sådan skal involveres i det her, medmindre de selv vil det.
Altså man kan sagtens lave private andelsboliger, og det gør man så i øvrigt også helt uden vores bistand og medvirken og finansiering, og det synes jeg
er flot
Men dér, hvor vi giver støtte på den ene og på den anden måde, synes vi faktisk, at det er rimeligt.
Hr. Jens Heimburger spørger, hvem der skal holde øje med det her, og er optaget af det her med kontrollen af beboermaksimummet.
Der vil jeg sige, at vi har lagt det sådan op, at det er kommunen, der træffer og er ansvarlig for beslutningen.
Det formoder vi at de har en egen interesse i.
Og hvis Folketingets partier kan bidrage med en mere ubureaukratisk - hvis den er det - ordning, så er vi selvfølgelig med på at forhandle den.
SF er mere optaget af at snakke om de andre ting, altså de ting, vi mangler i forhold til at have et boligmarked, der er meget åbent, meget tilgængeligt, altså flere almene boliger dér, hvor de ikke er i dag og sådan noget.
Og det kommer vi jo tilbage til lidt senere på dagsordenen efter det her punkt.
Det er vi sådan set enige i.
Jeg vil nu alligevel godt opfordre SF til at prøve at se på de enkelte elementer i det her forslag og den sammenhæng, de er lagt ind i.
Det vil jeg selvfølgelig også opfordre
hr. Keld Albrechtsen til og sige, at vi er lige så optaget af menneskerettighedsspørgsmålet, som SF og Enhedslisten er.
Fru Annie Lunde Hansen sagde også: Enig i intentionen, men redskaberne?
Jeg ser meget gerne frem til, at CD så kommer med nogle forslag om nogle redskaber, der kan imødekomme det ønske, som vi jo sådan set har, nemlig at vi gerne vil undgå ghettoisering og forslumning.
CD har også nogle problemer med de støttede andelsboliger.
Men lad os prøve at diskutere det videre frem.
Så siger hr. Keld Albrechtsen, at det er en sort dag for boligpolitikken.
Tænk, det synes jeg altså ikke.
De her forslag lægger op til, at der sker nogle helt kontante fysiske forbedringer i den almene sektor.
Og det er jo også baggrunden for, at Boligselskabernes Landsforening hilser det her forslag velkommen. Heller ikke forslaget om beboermaksimum har BL protesteret over for, fordi det jo også handler om, at der i nogle situationer er ganske mange, der bor i en lejlighed, som måske er beregnet til en familie med 2-3 børn, og pludselig bor der 10 mennesker eller sådan noget lignende.
Så jeg synes bestemt ikke, det er en sort dag.
Jeg synes, det er en god dag, vel at mærke hvis forslagene kommer sådan nogenlunde helskindet igennem Folketinget.
Og selvfølgelig skal vi være imødekommende over for ændringsforslag, og hvad der nu kan være, der kan forbedre forslagene.
Det er jeg selvfølgelig meget parat til.
Men at det skulle være en sort dag, når man lægger lovforslag frem, der modvirker sociale problemer og ghettoer, har jeg ærlig talt svært ved at se. Jeg har også svært ved at se, at det skulle være en sort dag, når man giver unge familier et rygstød til at få foden under eget bord, uden at hele familien har en forventning om at flytte ind også.
Jeg synes faktisk, det er en ganske god dag for boligpolitikken.
Hr. Flemming Kofod-Svendsen vil jeg anerkende havde nogle bemærkninger, men dog ikke voldsommere, end at der var åbenhed i forhold til forhandlinger, og det sætter jeg selvfølgelig pris på.
Det er ikke sådan, at indvandrere rykker frem.
Det var hr. Kim Behnke, der gav udtryk for, at fordi man er indvandrer, så rykker man frem i køen.
Det passer jo ikke.
Altså der er et retskrav i forhold til flygtninge, hvor vi påtager os et medmenneskeligt ansvar.
Flygtninge har nogle rettigheder og nogle pligter.
Det synes vi er i orden, og det er det, vi gerne vil gøre bedre.
Men det er jo misforstået at tro, at man bare hopper over ventelister, fordi man er andengenerationsindvandrer.
Det passer jo ikke.
Jeg tror ikke, jeg mangler at svare på nogle spørgsmål.
Det håber jeg i hvert fald ikke.
Jo, jeg vil godt komme med den bemærkning til fru Rikke Hvilshøj, som jeg kan forstå er optaget af blandede boformer, og der kommer et konkret forslag, forstod jeg, at det er regeringen faktisk også optaget af. Vi tror faktisk på, at kan det lykkes for os at udvikle en boligpolitik, hvor man både har almene boliger og andelsboliger og private boliger sådan i én sammenhæng.
Så får man næsten pr. automatik en bredere beboersammensætning, og det giver i virkeligheden et bedre miljø.
Og det, som forslagene her så gør, er at prøve at se, om man kan nærme sig den situation inden for de rammer, vi har, for jeg går ikke ud fra, at Venstre og De Konservative vil rive almene boliger ned.
Men man kan godt gøre noget for at fremme den samme, kan man sige, brede beboersammensætning, som ligger i det andet forslag og i den anden tankegang, som jeg så i øvrigt deler.
Så var der et konkret forslag mere fra fru Rikke Hvilshøj, som jeg ikke har fået svaret på, og det er spørgsmålet om, at kommer man ind i andelsboligforeninger, ja så skal man selvfølgelig overholde de vedtægter, der er for alle andre.
Der er man altså omfattet af de vilkår, der er i andelsboligforeningen.
Det deltager jeg meget gerne i, også i forhold til udvalgets videre arbejde, og ser frem til arbejdet i øvrigt.