runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Yvonne Herløv Andersen (CD), 2000-04-13:
Lovforslaget har været længe undervejs.
Det har jo taget mere end et halvt år, tror jeg, men tiden har bestemt ikke været spildt.
Det materiale, der så ligger til grund for arbejdet med loven, er Børneudvalgets handlingsplan fra 1994 for svagt stillede børn og unge, og på arbejdsbordet var så også undersøgelserne fra Socialforskningsinstituttet, bl.a. om den
sociale arvs betydning for barnets opvækstvilkår, og så endelig FN's børnekonvention og den europæiske menneskerettighedskonvention
Så vi kan sige, at vi har haft
et godt materiale og et grundigt materiale at arbejde med.
Det er så ikke målet med loven, at der skal ske
flere anbringelser af børn og unge på bekostning af forebyggelsen.
Forebyggelsen har en meget central plads i lovforslaget, og det er jeg glad for, ligesom det bliver fastslået, at der som udgangspunkt skal vælges den mindst indgribende foranstaltning.
For at kunne det, skal man jo også være tidligt på færde, når det drejer sig om de her tunge sager.
Udgangspunktet er at sikre barnet gode opvækstvilkår, fordi der alt for ofte er sket det, at barnet er blevet kastebold imellem dårligt fungerende forældre og plejefamilien. Barnet bliver brugt til at motivere forældrene til f.eks. misbrugsafvænning eller ændret livsstil, og den pris, barnet betaler, bliver så utryghed og splittet loyalitet.
Og for at sikre mod det, bliver genoptagelsesfristen for tvangsfjernelse forlænget; det har jeg ikke noget problem med. Så nævnte SF spørgsmålet om at høre barnet.
Det synes jeg er en rigtig god idé, for jeg kan huske, at jeg var involveret i sagen om drengen Jon, og et af de største problemer var, at det ikke var muligt at høre om hans syn på sagen.
Det ville være glimrende at få det ind.
Men situationen omkring barnet som kastebold gør lovforslaget op med ved at stille sig på barnets side, dog uden at glemme forældrene i den periode, hvor barnet er anbragt uden for hjemmet, så de også får støtte til at få styr på deres tilværelse, ligesom bedsteforældre - det er der mange der har ønsket - for første gang bliver nævnt som en ressource.
Det er især den tidlige indsats, der gennem et tværfagligt samarbejde opprioriteres, og det sker bl.a. gennem en udvidet underretningspligt om det, vi har diskuteret igennem et stykke tid herinde også, nemlig gravide misbrugere.
I forbindelse med indsatsen for at bekæmpe tvangsægteskaber i indvandrerkredse foreslog CD i debatten om indvandrerpakken, at der gennem sociallovgivningen blev skabt hjemmel til at yde hjælp og dermed beskytte de unge mod tvang fra familiens side.
Det ønske har jeg gentaget under det sidste møde i Socialministeriet.
CD har den opfattelse, at tvangsægteskaber er et socialt problem, og mener, at spørgsmålet kunne løses i denne her lov.
CD kan støtte forslaget, men vil også gerne komme med en lille reminder, og det er: I udvalgsarbejdet i Socialministeriet var det 23 år, der var grænsen for efterværn.
Den grænse vil vi meget gerne lede efter og finde
Tove Videbæk (KRF), 2000-04-13:
Det er vedrørende det forebyggende arbejde.
Jeg vil gerne spørge fru Yvonne Herløv Andersen, om hun ikke mener, det bør præciseres i lovgivningen vedrørende det tværfaglige samarbejde og de tværfaglige team, at de ikke alene skal træde i funktion, når man har opdaget et barn, som har lidt overlast, men at disse team skal være opsøgende og også omfatte gravide i det hele taget, sådan som det sker i et projekt i Thisted, altså en styrket forebyggende indsats for potentielt truede børn helt i tråd med vedtagelsen under behandlingen af F 10 i oktober 1999.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 2000-04-13:
Man skulle simpelt hen uddannes i at se, hvad det er for signaler, børn sender, og så gribe ind, melde videre og tage fat på behandling meget tidligt.
Så helt bestemt, ja, det ser jeg gerne at man støtter yderligere.
Tove Fergo (V), 2000-04-13:
Der er, som alle ordførerne har været inde på, desværre børn, der bør fjernes fra deres hjem, fordi forældrene på grund af psykisk sygdom, på grund af misbrug, på grund af andre forhold ikke er i stand til at være forældre for dem.
Som medlem af børn og unge-udvalget i Københavns Kommune, hvor jeg har været med til at behandle små 200 fjernelsessager,
var jeg ikke i tvivl om, hvilke børn der måtte fjernes.
Altså når der er så massive problemer, er der ingen tvivl, og så er den lovgivning, vi har i øjeblikket, fuldt tilstrækkelig.
Man kan sagtens gribe ind, og man kan også, når en familie frivilligt har anbragt sit barn i en institution, men så vil have barnet hjem, ved en formandsbeslutning øjeblikkelig forvandle den frivillige anbringelse til en tvangsmæssig anbringelse.
Det, det drejer sig om, er sagsbehandlingen, og det er kvaliteten i sagsbehandlingen, der ikke er god nok.
Det er en debat, der er kommet op på grund af nogle konkrete sager, hvor nogle kommuner simpelt hen ikke har levet op til lovens krav.
Det er det, der afstedkommer denne lovændring, og så går man efter min mening over gevind, når man vil ændre hele fundamentet for fjernelsesgrundlaget ved at sige, at nu skal det ikke længere være godtgjort, at barnet ikke kan blive hjemme, at problemerne med barnet og familien ikke kan løses, medens barnet er i hjemmet, nu skal der bare være en begrundet formodning om, at problemerne ikke kan løses i hjemmet.
Hvis man i dag ser sig omkring og ser på familier, som er stressede og har mange problemer, kan man da ikke nogle gange have en begrundet formodning om, at det måske ikke går?
Jeg kan ikke forstå, hvordan man kan acceptere en sådan svækkelse af retssikkerheden. De medlemmer, der har været på talerstolen, taler jo også, som om hver eneste fjernelse er lykkedes og er lykkelig, som om man kun fjerner, når det er allerhøjst nødvendigt, og som om man aldrig begår en fejl.
Jeg kan betro medlemmerne, at jeg har været ude for børn, som aldrig burde have været fjernet, og jeg har mødt familier med børn, som har fået lov til at være i hjemmet, og hvor man overhovedet ikke har grebet ind, men hvor man selvfølgelig skulle have grebet ind.
Vedrørende bedsteforældrene er der flere af medlemmerne, der har stået og sagt, at det er godt, de er kommet med.
Jamen det står i loven, sådan som den er i dag.
Det står i socialministerens vejledning, at man skal se på, om ikke barnet måske kunne blive anbragt i det nære miljø hos bedsteforældre, hos en moster, hos en tante eller hos bekendte i lokalområdet.
Jeg kan ikke forstå, at man ikke koncentrerer sig om det, der er galt, og det er kvaliteten i sagsbehandlingen.
Det er også med, og det synes jeg er fint.
Problemet er, at man lever ikke op til lovens krav rundtomkring i kommunerne.
Gjorde man det, havde vi ikke stået i den situation i dag, at vi må svække retssikkerheden for de familier, som har brug for hjælp og ikke har brug for at blive truet yderligere af de sociale myndigheder.
Jette Gottlieb (EL), 2000-04-13:
Jeg skal bare lige spørge socialministeren, om de positive ord, der blev sagt om det nødvendige løft for personalets kvalifikationer, også indebærer, at ministeren er villig til at overveje tanken om, at man altså stiller krav til uddannelse hos de pågældende?
Tove Fergo (V), 2000-04-13:
Det var dokumentationskravet, som nu skal lempes.
Det skal altså blive lettere at fjerne børn.
Det er det, ministeren siger.
Så vil jeg spørge, om ministeren havde tænkt sig at sikre, at forældrene får mulighed for at dokumentere, at der måske ikke er det i vejen, som man påstår fra deres modpart, fra kommunen.
I øjeblikket er det jo sådan, at det er kommunen, der dokumenterer, indhenter psykologerklæring og undersøgelser og indberetninger.
Hvis de siger: Det passer ikke, hvad myndighederne siger.
Jeg vil godt have mit barn undersøgt af en psykolog, som jeg vælger.
Så siger man: det kan du måske få lov til, men så må du selv betale.
En psykologundersøgelse koster sådan gennemsnitlig mellem 20.000 kr. og 40.000 kr.
Vi taler om mennesker, der som regel er på overførselsindkomster.
Mener ministeren ikke, det er magtfordrejning, når man fra kommunens side kan komme med bevis og dokumentation, det ene efter det andet, og forældrene har ingenting, og hvis de vil have noget, så må de selv betale.
Tove Videbæk (KRF), 2000-04-13:
Her tænker jeg især på den forebyggende indsats for de potentielt truede børn, støtte til frontpersonale, pædagogerne, brug af den nære families ressourcer og behandling og hjælp til forældrene med anbragte børn for at løse årsagerne til anbringelsen.
Jeg synes, det ville være helt i tråd med og i respekt for vedtagelsen i forbindelse med F 10 i oktober 1999.
Vil ministeren være villig til det?
Inge Refshauge (DF), 2000-04-13:
I Dansk Folkeparti er vi positive over for lovforslaget.
Vi mener, at det er rigtigt og nødvendigt med en styrkelse af indsatsen, vel at mærke den meget tidlige indsats, over for truede børn og unge.
Heldigvis er det kun en lille gruppe børn og unge, der lider under så voldsomt omsorgssvigt, men de skal hjælpes til at få et bedre liv.
Der har desværre været tilfælde - og det er der vel endnu - hvor børn bliver ladt i stikken, hvor forældre får alt for mange chancer, og hvor barnet eller børnene betaler den høje pris.
Hele den indsats, der skal gøres, hvis et barn skal fjernes fra sit hjem - en foranstaltning, som tages i brug, når barnet eller børnene er så omsorgstruede, at der ikke er andet at gøre, og det må absolut være sidste udvej - den indsats skal ske, så der bliver stabilitet i anbringelsen uden for hjemmet.
Det er ikke befordrende for børns opvækstvilkår
, når de skal skifte opholdssted hele tiden.
Der skal skabes ro og tryghed om barnet.
I Dansk Folkeparti kan vi også tilslutte os en tværkommunal underretningspligt, forstået på den måde, at når en familie med omsorgstruede børn flytter fra én kommune til en anden, er det da i orden, at fraflytningskommunen giver besked til tilflytningskommunen.
Det er trods alt børnenes velfærd, det gælder.
Vi kender vel alle til disse såkaldte nomadefamilier, der flytter, så snart de kommunale myndigheder har sat fokus på dem.
Vi er ligeledes meget tilfredse med, at der bliver sat hjælp på til forældre, der har fået et eller flere børn fjernet.
En god indsats i hjemmet i tæt samarbejde med forældrene kan måske rette så meget op på forholdene, at børn og forældre igen kan forenes i hjemmet.
Man skal så bare være klar over, at det kræver ressourcer ude i kommunerne, og de vil jo sikkert gerne have penge med.
Vi finder det også godt og nødvendigt, at de anbragte unge følges ind i voksenlivet - her er unge særligt udsatte for at komme ud i kriminalitet, hvis de ikke har et fast holdepunkt i tilværelsen - en såkaldt udslusningshjælp, hvor de unge bliver hjulpet i job eller videregående uddannelse, så de ikke havner i småkriminalitet for at skaffe sig til dagen og vejen i begyndelsen, men senere kan det jo udvikle sig i en meget uheldig retning.
I Dansk Folkeparti er vi ligeledes tilfredse med, at underretningspligten skal foretages af pædagoger, lærere og vel i det store og hele af os alle sammen, når vi opdager, at et barn lider under omsorgssvigt.
Men så må de kommunale myndigheder også tage vare på disse indberetninger. Endelige indeholder forslaget også regler om efteruddannelse af personale, der omgås børn og unge i hverdagen.
Det mener vi er meget vigtigt.
Vi har under udvalgsbehandlingen en del spørgsmål
om lovforslaget, men i det store og hele er vi positive, ikke mindst over for den meget tidlige indgriben over for truede børn.
Alligevel må man ikke glemme retssikkerheden for både forældrene og børnene.
Vi har det ikke så godt med, at sociale myndigheder sammen med politiet kan foretage ransagelse i hjemmet uden dommerkendelse, men lad os diskutere det i udvalget og finde frem til nogle løsninger.
Henrik Dam Kristensen (S), 2000-04-13:
Til fru Jette Gottlieb vil jeg sige, at netop det, at kvaliteten i det her er noget, vi er optaget af, jo fremgår af, at vi, så vidt jeg ved for første gang har villet yde penge, så der i forbindelse med en lovgivning som denne her bliver sat penge af til direkte efteruddannelse.
Det er signalet om, at vi er optaget af kvaliteten i det. Fru Tove Fergo siger, at forældrene ingen muligheder har.
Jeg skal ikke gøre mig til stor ekspert på det her område, men det er nu ikke min opfattelse, at forældrene ikke har haft nogle muligheder.
Min opfattelse er faktisk, at en række af de ulykkelige situationer, som vi også har kunnet læse om i aviserne, måske oven i købet er situationer, hvor forældre har haft for gode muligheder.
Til fru Tove Videbæk vil jeg sige, at jeg synes faktisk, at de intentioner, der netop bliver givet udtryk for fra fru Tove Videbæks side, også ligger i lovforslaget her.
Jeg har undervejs bemærket den debat, der har været om forældrene - hvilken støtte de skal have.
Der synes jeg, fru Tove Videbæk skal lægge mærke til, at vi her med lovforslaget giver nogle ekstra muligheder ud over det, der ligger i dag.
Ved siden af lovforslaget her fungerer serviceloven jo med de muligheder, der ligger i den, med alle de forskellige tiltag, som en kommune kan gøre over for familien.
For principielt vil jeg gerne sige til fru Tove Videbæk: Ja, jeg er enig i, at det ikke kun handler om at få fjernet nogle børn.
Det handler i høj grad om først og fremmest at forebygge, så vi får fjernet så få børn som overhovedet muligt, det er jo den lykkeligste situation.
Men når det er nødvendigt, så skal det gøres ordentligt, det skal gøres konsekvent, som lovforslaget lægger op til, og der skal være støtte til den familie, som så er tilbage.
Tove Videbæk (KRF), 2000-04-13:
Jeg er helt enig med ministeren i intentionerne med forslaget, men vedrørende det her med behandlingen af forældrene minder ministeren om, at allerede som det er nu, er der jo masser af behandlingsmuligheder osv. i det sociale system.
Jamen det er da bare beklageligt så, at der, som det er nu, kun er 39 pct. af forældrene, som får hjælp.
De 61 pct. af forældrene, som får fjernet børn, får ingen hjælp til at løse årsagerne til anbringelser, får ingen hjælp til at den sociale arv kan blive brudt osv. Nu vil man så give en støtteperson, et telefonnummer på et menneske, man kan henvende sig til, hvis det går helt galt, men det kalder jeg altså ikke behandling, og det hjælper ikke familien med at få løst årsagerne til anbringelsen.
Henrik Dam Kristensen (S), 2000-04-13:
Jeg vil gerne endnu en gang sige til fru Tove Videbæk, at det, der rent faktisk sker med lovforslaget her, er en udvidelse af de muligheder, der er i dag, for alle de andre muligheder, der er, er jo fortsat åbne i serviceloven.
Så det er rent faktisk en udvidelse, vil jeg sige til fru Tove
Videbæk
Til fru Tove Fergo vil jeg gerne sige: Det er ikke min fornemmelse eller opfattelse, at når man har sådan en sag, hvor vi kommer til at tale om en tvangsfjernelse, så baserer man sig på en enkelt udtalelse fra en enkelt person.
Det er faktisk ofte en proces, som har været igennem en lang, lang periode, hvor der undervejs er udtalelser fra mange, mange forskellige situationer, forskellige psykologer osv.
Jeg synes, fru Tove Fergo får det til at lyde lidt for forsimplet, og sådan oplever jeg ikke, at det er.
Jeg oplever, at forældrene gennemgående har nogle gode muligheder.
Det kan godt ske, at der er situationer, som ligner noget af det, fru Tove Fergo siger, det skal jeg ikke afvise, men jeg synes ikke, at det - som jeg kender tingene, som jeg oplever tingene - er det billede, som står entydigt tilbage.
Så er det alt andet lige som hovedregel en god, gedigen sagsbehandling, der har været, og vi lægger op til med lovforslaget her, at den skal forstærkes.
Det synes jeg også man skal mærke sig.
Tove Fergo (V), 2000-04-13:
Det er, som om ministeren slet ikke kan se det her fra forældrenes side.
Når det kommer til en tvangsfjernelse, så opfattes det offentlige, kommunen, sagsbehandlerne, alle dem, der er kommet med indberetninger, som modpart til forældrene.
Ministeren kunne vel ikke forestille sig, at en anklaget på grund af en forseelse, en kriminalitet, står i retten, og det så kun er politiet, der har fået mulighed for at indhente oplysninger.
Det er kun politiet, som har mulighed for at fremføre vidner.
Dér vil man jo sige: Den anklagede har også ret til at have en forsvarer.
Det har forældrene i tvangsfjernelsessager.
Det sker ikke, medmindre forældrene selv kan betale for de specialisterklæringer, der skal udarbejdes.
Og det bør da være et minimum af retssikkerhed i år 2000, når vi taler om en svag gruppe mennesker, hvor man går ind og tager deres børn fra dem, og de ikke selv kan forstå hvorfor.
Så må de da have den garanti, at der er så meget retssikkerhed, at de kan få lov til at få den ekspertbistand, de har brug for.
Henrik Dam Kristensen (S), 2000-04-13:
Jeg bliver nødt til at sige til fru Tove Fergo, at når vi behandler lovforslaget her, så er det bl.a., fordi der er mange, som arbejder professionelt med det her, som har været optaget af, at der har været alt for mange situationer, hvor vi har ladt barnet i stikken, og derfor har lovforslaget her jo netop taget udgangspunkt i: Hvad er bedst for barnets tarv?
Og det synes jeg sådan set som princip modsvarer det, som fru Tove Fergo efterlyser.
Jeg afviser ikke, at der kan være enkeltsituationer; det vil der altid være, for vi har jo med noget meget følsomt at gøre her.
Men som princip synes jeg, at det er vigtigt at bemærke sig, at grunden til, at lovforslaget er her, har været, at der har været, som jeg oplever det - og det afspejlede debatten også her i dag - et bredt ønske om i højere grad at sikre barnets tarv, fordi vi i dag ser alt for mange uheldige eksempler.
Lotte Bundsgaard (S), 2000-04-13:
Formålet med det lovforslag, vi nu behandler, er at gennemføre de ændringer i lov om strafforfølgning ved Jugoslavientribunalet, der er nødvendige, for at Danmark kan indgå en generel aftale med tribunalet om overførsel af dømte til afsoning her i landet.
Efter en krig som den, vi har set i det tidligere Jugoslavien, er der mange sår, som skal heles.
I Europa har vi et ansvar for, at menneskerne i de her områder kan få et tåleligt liv igen.
Det ansvar skal vi leve op til, og det gør vi, når vi sender soldater til området, soldater, der hjælper med at sikre, at krigen ikke blusser op igen.
Det gør vi, når vore soldater hjælper med til, at genopbygning og genhusning kan finde sted, og det gør vi, når vi sender nødhjælp og penge til genopbygning af landet.
Men i Socialdemokratiet mener vi også, at det er afgørende for retssikkerheden og for mulighederne for heling af et land efter en krig, at der finder et retsopgør sted, efter at konflikten er afsluttet.
Vi mener, at det er vigtigt, at forbrydelser som drab, tortur, tvang over for krigsfanger, brud på krigsretten og forbrydelser imod menneskeheden ikke bare ustraffet kan finde sted.
Derfor er det afgørende, at Jugoslavientribunalet kan udføre deres arbejde på god vis.
Det er afgørende, at de skyldige bliver dømt, og at de kommer til at afsone deres straf.
I Socialdemokratiet mener vi derfor, at det er positivt, at vi med det her lovforslag tager vores del af ansvaret for, at de dømte kommer til at afsone deres straf.
Vi kan derfor tilslutte os lovforslaget.
Birthe Rønn Hornbech (V), 2000-04-13:
Danmark har allerede med loven af 1994 om strafforfølgning ved det internationale tribunal til pådømmelse af krigsforbrydelser i det tidligere Jugoslavien på én gang stillet krav om, at der skal ske retsforfølgning af krigsforbrydelser og har påtaget sig et medansvar.
Når tribunalet nu beder om en generel aftale med de berørte lande om at overføre domfældte fra tribunalet til afsoning her i landet, ja, så må Danmark naturligvis fortsat være med. Men vi har i Venstre forskellige spørgsmål, vi godt vil have afklaret, og vi vil også godt stærkt beklage, at regeringen ikke har taget sig sammen til at fremsætte forslaget langt tidligere, og at vi ikke har haft mulighed for at læse høringssvarene før førstebehandlingen.
De er kommet meget sent, men de er kommet, kan jeg se.
Det, der påkalder sig størst folkelig interesse, er utvivlsomt spørgsmålet om, hvad det så er for nogle forbrydere, vi får til Danmark.
Kan vi klare det, er vore fængsler indrettet til det?
Vil der være særlig risiko for befrielsesaktioner?
Hvilke problemer opstår der, også set ud fra
en lighedsbetragtning, hvis danske fængsler pludselig skal huse personer, der har fået langt strengere straffe, end danskere kan få efter den danske straffelov? Så vil jeg godt spørge helt konkret: Hvad ligger der i, at der i bemærkningerne står, at domstolene i Danmark skal godkende den enkelte overførsel?
Var det ikke noget, der mere naturligt burde stå i selve lovforslaget?
Yderligere er jeg også optaget af at høre, hvor meget denne her sag haster,
hvor langt er de andre lande nået?
Jeg er også lidt nysgerrig efter at høre, hvordan forholdet er mellem grundloven og dronningens benådningsret, og endelig er der så hele spørgsmålet om mulighed for opholdstilladelse og familiesammenføring senere.
Det vil vi stille spørgsmål om i udvalget, for vi må vel nok erkende, at hvis vi vil være ærlige og se på det her med åbne øjne, så giver vi muligheder for, at der er nogle krigsforbrydere, som får lettere adgang til opholdstilladelse i Danmark end deres ofre. Det er muligt, at det ikke kan være anderledes, men jeg mener, at vi skal være åbne og ærlige om det, og derfor har vi også stillet spørgsmål om det allerede i Retsudvalget, for vi vil ikke forhale sagen og kan love en hurtig og velvillig gang igennem Retsudvalget.
Helge Adam Møller (KF), 2000-04-13:
Det Konservative Folkeparti er grundlæggende positive over for det her lovforslag, men vi er bestemt ikke begejstrede.
Men når vi alligevel er grundlæggende positive, så er det selvfølgelig ud fra de samme holdninger, som de to tidligere ordførere har tilkendegivet, at har man sagt A, må man også sige B, og det bliver så den eneste gang i denne tale, jeg nævner Det Radikale Venstre.
Vi har et medansvar.
Vi har et medansvar, ikke for, hvad der er sket af ulykker, men for at være med til at rydde op i dem.
Derfor har vi jo tilsluttet os, at der blev oprettet disse her internationale krigsforbryderdomstole, og derfor må vi selvfølgelig også sammen med andre lande være villige til at sikre, at de mennesker, der så bliver dømt for nogle af de mest grusomme handlinger, også kommer til at afsone deres straffe, og at det ikke kun er det land, der huser domstolen, der kommer til at hænge på alle de dømte.
Det ville ikke være fair.
Men ligesom Venstres ordfører havde en række spørgsmål - jeg skal ikke gentage dem - så skal jeg komme med yderligere et par stykker enten til ministeren her i dag, eller også vil vi følge op på dem skriftligt.
Hvor mange lande har i øjeblikket indgået en aftale med tribunalet, og hvor mange lande er i gang med det ud over nu Danmark?
Kan ministeren sige noget om, hvor mange dømte man påregner, at Danmark vil blive anmodet om at modtage?
Er det to, fem eller ti?
Hvilket lag befinder vi os på, og på hvilken måde er det meningen, at man vil fordele de dømte krigsforbrydere mellem alle de lande - forhåbentlig alle de lande - der nu siger ja til at tage deres del af byrden?
Og hvem skal betale for afsoningen?
Det spørger jeg om, fordi det af lovforslaget fremgår, at det ikke vil have økonomiske konsekvenser af nogen betydning for det offentlige, og det kunne jo tyde på, at det er nogle andre, der skal betale.
Mig bekendt koster en plads i et dansk lukket fængsel en 300.000-400.000 kr. om året, og
Så hvem er det, der betaler det, når det ikke betyder noget for Danmark økonomisk?
Hvad med eventuel udgang for sådanne mennesker?
Hvilke regler vil gælde for dem, og kan politiet eventuelt nedlægge veto, eller vil det være de fuldstændig normale danske regler, der gælder også for disse internationale krigsforbrydere?
Og endelig som det sidste: Det fremgår af bemærkningerne
Jeg forventer ikke, at justitsministeren besvarer dem alle sammen i dag, men ellers vil vi stille dem under udvalgsbehandlingen.