Kim Behnke (FP), 1997-12-17:
Jeg synes, jeg vil starte med at rose den enlige Ritzau-journalist, som så tappert har fulgt debatten her i dag.
Jeg ved ikke, om det er, fordi journalisten trak det korteste stykke ventilgummi ved morgenmaden og derfor fik til opgave at overvære denne debat.
De af os, der efterhånden har været herinde i nogle år, kan jo huske, at sådan nogle debatter havde en helt, helt anden karakter, men i vore dage er det mere interessant for borgerne at følge med i, om Anja Andersen har forgyldte sko, eller om hun har solgt sin guldmedalje, og alle mulige andre spændende ting, som fylder dagbladenes forsider.
At Folketinget skal have en behandling af ændringsforslagene til finansloven vækker ikke den store interesse nogen steder.
Særlig ikke fordi finansministeren i år har valgt en helt speciel fremgangsmåde - finansministeren kan vælge at betragte det som en kompliment - nemlig at man først fremlægger en stribe lovforslag til forhandling og en del af dem til vedtagelse i Folketinget, og derefter indleder man de egentlige finanslovforhandlinger, og på den måde kan man have handlet mange af de enkelte punkter af, inden vi når frem til den egentlige behandling af ændringsforslagene.
Tidligere oplevede vi, at der blev indgået et finanslovforlig, og derefter skulle man med meget stor hast have det omsat til konkrete lovforslag, som så bragte fornyet dramatik i Folketingssalen.
Det er ikke det, vi har oplevet den her gang.
Den her gang har vi for længst fået afdramatiseret hele finanslovforløbet i form af, at det store kludetæppe var vævet færdigt.
Alle partiaftalerne var på plads, og det, der sker i dag, er udelukkende, at de enkelte partier skal op og forklare, hvorfor de ikke fik helt så meget ved forhandlingsbordet, som de måske gerne ville have haft, eller hvorfor de har dårlig samvittighed over at støtte noget, de i virkeligheden slet ikke går ind for. Se, i Fremskridtspartiet opfatter vi den årlige finanslovbehandling på en lidt anden måde, end andre partier gør.
Det er måske, fordi vi igennem alle årene herinde har været oppositionsparti.
Vi betragter nemlig finansloven som den årlige begivenhed, hvor alle partier faktisk burde komme i Folketinget og give en samlet skriftlig fremstilling af, hvad man egentlig mener på nuværende tidspunkt om aktuelle emner.
Derfor har vi også gennem årene stillet ganske mange ændringsforslag, for vi skal jo ikke lægge skjul på, at det samfundssyn og den måde at indrette samfundet på, som vi i Fremskridtspartiet går ind for, afviger ganske betydeligt både fra den måde, vores nuværende socialdemokratisk styrede regering tænker på, og også hvordan tidligere borgerlige regeringer tænker. Det er også derfor, at de ændringsforslag, vi har stillet til finansloven i år, såmænd ikke er så voluminøse, når det drejer sig om ændringsforslagenes antal.
Til gengæld har vi valgt at have nogle meget grundige bemærkninger.
Vi vil nemlig ikke bringes i samme situation som andre partier, nemlig at man skaber tvivl hos pressen og hos andre ordførere her i salen.
Man skal vide helt præcis, hvad det er for et sigte, Fremskridtspartiet har med sine ændringsforslag, og det er vel at mærke et sigte, hvor vi går ind uden nogen som helst form for rødmen eller betænkeligheder og nedskærer i staten, i den offentlige sektor.
Vi mener nemlig, at den offentlige sektor ikke har den størrelse, som den offentlige sektor skal have, men den offentlige sektor er betragteligt for stor.
Derfor vil det også være sådan, at man vil undre sig over en række af de ændringsforslag, vi har stillet, og sige: Kan den pågældende institution overhovedet fungere, som vi kender den i dag, hvis man reducerer med halvdelen eller en tredjedel eller en fjerdedel?
Meningen er ikke, at den pågældende virksomhed eller det pågældende offentlige kontor skal drives videre, som vi har værer vant til.
Som vi var inde på i formiddags, har regeringen jo benyttet lejligheden til at prale lidt.
Det er altid farligt at prale, særlig når man ikke har noget at prale af.
Mens man i flere år har hæftet sig meget ved, at det er lykkedes at få den samlede offentlige balance gjort positiv, ja, så er man nu i den situation, at man for 1998 kan prale med, at statens balance - det, vi teknikere kalder DAU-saldoen - går op og bliver positiv.
Men vi synes ikke, der er nogen grund til at prale af det, for hovedårsagen skal findes i, at man har indbudgetteret en lang række engangsindtægter.
Man kan se, at siden 1993, hvor den nuværende finansminister fik ansvaret for det finanspolitiske, er det sådan, at det er over 100 mia. kr. i løbende priser, som hvert år er blevet indbudgetteret som engangsindtægter.
Det oplyser man selv, og det har jeg ingen grund til ikke at tro på.
Men det er jo en farlig kurs, at det i større og større omfang, startende fra 10 mia. kr. i 1993-94 til nu over 34 mia. kr., næsten 35 mia. kr., i 1998 er engangsindtægter.
Se, hvis det var en privat virksomhed, som blev drevet på den måde, at en tiendedel af den samlede omsætning kom fra engangsindtægter, ja, så ville de fleste nok synes, at det var en god idé at få budgettet lagt om.
Det er også det vi i Fremskridtspartiet mener at man bør gøre.
I stedet for at betragte enhver udgift på finansloven som noget, der er en grundlovsforpligtelse til, kan man med fordel gå ind og foretage reduktioner.
Det gør man ikke med de ændringsforslag, der ligger.
Tværtimod er det sådan, at der i 1998 vil blive brugt et par milliarder mere, end man oprindelig havde forestillet sig.
Bevares, der er også nogle ekstra indtægter, som jo er med til at udligne de ekstra udgifter, men de ekstra indtægter opstår jo primært ved, at man går ud og forhøjer skatter og afgifter, som på den måde er med til at forøge skattetrykket i Danmark.
Det er ikke det skattetryk, som vi måler i forhold til bruttonationalproduktet osv., men den skattebyrde, der er på den enkelte familie.
Efter Fremskridtspartiets opfattelse er det flovt, at OECD har kunnet skose Danmark for, at Danmark er det sted i verden, hvor en familie betaler mest af sin indkomst i skatter og afgifter, nemlig hele 63 pct.
Det bliver til endnu mere i 1998 med de ekstra afgifter, man nu lægger på forskellige former for emballage.
Hvor absurde og tåbelige de end er, ja, så betyder de jo, at forbrugspriserne kommer til at stige.
Og når fru Jensen og hr. Pedersen og hr. Andersen står nede i supermarkedet og konstaterer, at sæbepulver og ketchup og alt muligt andet nu er blevet dyrere, ja, så er det jo ikke regeringen eller Folketingets flertal, man tænker onde tanker om i den anledning.
Nej, man går automatisk ud fra, at det er Brugsen eller Føtex eller Irma eller de andre, som skal tjene ekstra penge
og derfor har forhøjet priserne.
Men det er altså her i Folketinget, man nu vil lægge afgifter på den flaske, der er ketchup i, men man vil ikke lægge afgifter på den flaske, der er remoulade i.
Den form for afgiftspolitik er vi modstandere af i Fremskridtspartiet.
Vi kunne sagtens være med til, at man lagde afgifter på ressourceforbrug, også på plasticbeholdere, men så skal det provenu, der kommer ind, bruges til at sænke andre skatter, ellers er det udelukkende med til at forhøje de samlede offentlige forbrugsmuligheder, og det er vi modstandere af.
En anden ting, som borgerne vil opleve næste år, er, at afgifter på vand vil stige.
Det er bl.a., fordi en lang række kommuner igennem de seneste år har forbrudt sig ved at bruge af kloakfondsmidler til at bygge og udvide rådhuse og andre ting, sådan at man nu for at leve op til de aftaler, der er, er nødsaget til at opkræve ekstra afgifter på vand.
Det synes vi er direkte uansvarligt, i betragtning af at det for alvor vender den tunge ende nedad.
Derudover har regeringen jo gjort en særlig dyd ud af at gå ud og foretage forskellige former for opstramninger.
Man forhøjer ikke nødvendigvis skatterne.
I stedet for gør man det, at man går ud og laver nogle forskydninger i betalingstidspunkter og strammer restancebetingelser f.eks. for parkeringsafgifter.
Så kan man sige: Nå ja, men folk kan jo bare betale deres parkeringsbøde, hvis de har fået sådan en.
Men også for de betalinger, der kommer fra erhvervslivet, fra landbrug, gartnerier osv., ændrer man tidspunkterne for, hvornår der skal betales moms og afgifter.
Og det argument, der bliver brugt, og som vi har hørt under debatten i dag, er, at virksomhederne jo bare kan betale til tiden.
Særligt Det Radikale Venstre har i dag været meget hidsige i retning af at sige, at når nu der er vedtaget nogle afgifter, så skal de betales.
Fru Pia Gjellerup deltog i den diskussion og sagde, at når Folketinget har vedtaget nogle skatter og afgifter, så kan man bare betale dem.
Se, hvis den logik skulle være gældende, at man skal betale enhver sit til tiden, så skulle jeg hilse og sige fra alle de virksomheder, som har dom for, at staten ulovligt opkrævede ambi-bidrag, at de glæder sig rent faktisk til snart at få nogle penge retur.
Er det derimod en købmand eller en lille smedemester eller en landmand, som har dårlige tider - kunderne har ikke betalt for deres leverancer til tiden, og han har svært ved at få momsen afregnet - ja, så vil man nu stramme reglerne og gå ud med bål og brand og jagte den pågældende mand eller dame, oven i købet tit med det resultat
, at den pågældende virksomhed ikke længere kan overleve.
Og så siger man: Hvis ikke de kan betale deres skatter og afgifter til tiden, så er vi parat til at likvidere dem.
Der har vi faktisk den opfattelse i Fremskridtspartiet, at enhver virksomhed er et gode for vort samfund, og hvis virksomheden har brug for lidt ekstra kredittid, jamen så er det for staten kun et likviditetsspørgsmål, og derfor skal det være sådan, at det er borgerne, der får lov til at holde på pengene længst muligt, mens staten må tilrettelægge sin økonomi ud fra lavest mulige opkrævning af skatter og afgifter.
Der er også nogle ting på finansloven og i de love, der er fulgt efter, som har overskriften »midlertidig«.
Som almindelige skeptikere er vi altid lidt bekymrede, når ordet midlertidig bliver brugt af en finansminister eller af en regering. For der er en tendens til, at midlertidigt hurtigt bliver permanent, særlig når der er penge involveret.
Jeg husker stadig, da daværende statsminister Poul Schlüter erklærede, at realrenteafgiften bare var en midlertidig skat.
Den skulle kun gælde et enkelt år for sådan lige at tage toppen af forbruget.
Den eksisterer stadig væk, og den er i dag et meget væsentligt bidrag til, at finansministeren kan få finansloven til at hænge sammen.
Så når man i 1998 midlertidig opkræver en enkelt procent, som bliver tvangsopsparet i ATP-fonden, ja, så får både regeringen og Venstre og Det Konservative Folkeparti et forklaringsproblem, når man også fortsætter i 1999.
Det samme gælder de stempelmærker, som man midlertidig forhøjer.
Fristelsen vil være stor for finansministeren, når man næste år skal have et finanslovforslag til at hænge sammen, til at sige: Nu har folk jo vænnet sig til de dyrene stempelmærker, så lad dem endelig blive der.
På finansloven er der nu stillet en lang række
ændringsforslag.
Nogle af ændringsforslagene er en konsekvens af det, man kalder den almindelige konjunkturudvikling.
For år tilbage flyttede man dagpengefinansieringen og aktivering af ledige osv. ud af de egentlige finanslovparagraffer og så over i nogle særlige fonde: dagpengefonden, aktiveringsfonden og sygedagpengefonden.
Argumentet var dengang, at det ikke kunne være rigtigt, at en finanslovbalance skulle være afhængig af, om nu konjunkturerne gav en høj eller lav ledighed, og det argument var da til at forstå.
Men nu viser det sig jo, at så enkelt er det jo ikke længere.
Vi kan se, at i 1998 forventer man, at der på aktiveringsfonden er en forøgelse af udgifterne, til trods for at man andetsteds praler med, at ledigheden falder.
Det hænger jo ikke sammen, fordi hvis der er ledige, som kommer i beskæftigelse, så skal de jo ikke længere udsættes for alle disse mærkværdigheder, aktiveringsordningerne finder på.
Alligevel stiger udgifterne til aktivering.
O.k., på dagpengefonden er der et lille fald, men det er jo et fald, der er meget beskedent, og det er selvfølgelig, fordi ledigheden også kun falder meget lidt i 1998, og det endda til trods for at der har været fuldt drøn på ansættelser af folk i den offentlige sektor her i 1997
Der er ansat 3½ ny medarbejder hver eneste time her i 1997.
Regeringen havde et forsigtigt skøn, der sagde, at man ville nyansætte omkring 13.000.
Det er blevet til over 30.000.
De 30.000 ekstra
, som er blevet ansat i den offentlige sektor i 1997,
Men det kunne altså lade sig gøre i 1996 at få den offentlige sektor til at virke med 30.000 færre ansatte, end man nu har ansat i 1997.
Man skal såmænd nok fortsætte i 1998 med at ansætte endnu flere offentligt ansatte, og så ser det jo pænt ud i ledighedsstatistikken.
Men tilbage til disse fonde, hvor de udgifter, der afholdes, skulle være konjunkturbestemte.
Jeg kan ikke forstå, hvorfor efterløn og overgangsydelse nu også finansieres af dagpengefonden, fordi det at sætte folk på efterløn er vel ikke noget, der er konjunkturbestemt.
Jeg mener, når først folk er blevet bevilget efterløn, så har regeringen jo med laksegl givet dem garanti for, at de aldrig mere skal risikere at komme tilbage på arbejdsmarkedet.
Så uanset om konjunkturerne går op eller ned, så vil udgifterne til efterløn og til overgangsydelse jo stadig væk være der. Men ikke desto mindre bruger man altså det argument, at det er af konjunkturmæssige hensyn, at man har den finansiering i fondene.
Det burde være noget, der fremgik af andre konti i finansloven.
Så er der også ting i de ændringsforslag, der er blevet aftalt med forskellige partier, som Fremskridtspartiet kan støtte.
Jeg skal kort nævne, at med hensyn til flere udgifter til og flere bevillinger til domstolene støtter Fremskridtspartiet, at der er en merbevilling.
Vi støtter også, at der er flere penge til kriminalforsorgen, og efter vores mening bør pengene gå til at få nogle fængsler og nogle forhold i fængslerne, som gør, at drabsmænd ikke bare går deres vej, når de ikke gider være der mere.
Det er i den grad en hån over for den danske befolkning, at folk, der både er dømt og skal straffes for at have slået andre mennesker ihjel, bare går deres vej, når de ikke gider være i fængsel længere.
Og hvis de er utilfredse med den mad, de får serveret, så strejker de.
Den form for absurde forhold inden for kriminalforsorgen skal vi af med, og en måde at få bugt med tingene på er, at der er nogle flere penge til rådighed.
Vi støtter også de ekstra udgifter til politiet.
Vi støttede, da der var en ansøgning i Finansudvalget om 120 mio. kr. til at få betalt noget af det overarbejde osv., der var opstået som følge af Clintons besøg og rockerkrigen og andre ting.
Den slags udgifter er helt naturlige, for vi kan ikke have, at politibetjentene går derhjemme og afspadserer, når der er brug for dem til at bekæmpe kriminaliteten i samfundet.
Jeg vil også nævne, at nogle af forslagene på sundhedsområdet om bedre planlægning for patienterne støtter
vi også.
Vi synes, det meget, meget vellykkede forsøg, man har gjort i Grenaa, og som senest Silkeborg Sygehus har fået succes med, helt naturligt bør gentages på samtlige sygehuse, så den form for patientplanlægning støtter vi.
Vi kan også gå ind for, at der oprettes en pulje til støtte for oprettelsen af hospicer.
Den sag var Fremskridtspartiet rent faktisk de første, der bragte frem i dansk politik, og den støtter vi selvfølgelig fuldt ud.
Endelig er der ældreområdet, hvor vi synes, man er for fedtet.
De penge, der er sat af til forbedring af hjemmehjælpen, er langtfra tilstrækkelige.
Når man tænker på, at vi har 275 kommuner, er der altså mere end rigelig brug for ekstra midler.
Jeg ved godt, at kommunerne også selv skal stille penge til rådighed, men mange af kommunerne magter jo ikke opgaven, og så må vi fra Folketingets side garantere en bedre hjemmehjælp.
Så har vi udlændingeområdet, og her spares der jo også lidt - sådan ser det i hvert fald ud på nogle af kontiene.
Men det er jo ikke, fordi regeringen pludselig har fået en ny udlændingepolitik; det er simpelt hen blot, fordi regeringen laver en naturlig tilretning, som står i forhold til det pres, der i øjeblikket er på udlændingeområdet, og det er heldigvis ikke så stort, som det har været tidligere.
Hvis det stod til Fremskridtspartiet, blev der gennemført meget markante reduktioner på udlændingeområdet, og det er ikke, fordi vi synes, at udlændinge skal have det dårligt, eller at flygtningene skal gå for lud og koldt vand. Det er sådan set, fordi vi synes, at den måde, arbejdet er tilrettelagt på i øjeblikket, er mere til gavn for det, jeg vil kalde hele udlændinge- og flygtningeindustrien, end for de mennesker, man så gerne vil være næstekærlig over for.
Vi er altså ikke særlig imponerede af de besparelser, der er indbudgetteret, for de er ikke udtryk for ægte besparelser, men blot for at regeringen har tilpasset udgifterne.
Fremskridtspartiet håber, at mange partier vil støtte de ændringsforslag, vi har stillet.
De vil give
en helt anden samfundsudvikling, en samfundsudvikling i retning af et friere samfund med friere borgere, og det synes vi faktisk ville være en god idé.