Hans Christian Schmidt (V), 2002-04-23:
Lad mig sige det på den måde, at når jeg kigger på, hvordan man ville nå frem til de forskellige resultater, hvilke mål man ville nå, hvilke procentsatser man havde sat på - lad os tage et enkelt område som trafik, som man med hensyn til CO2-udslippet har antaget skulle reducere med 7 pct., så har jeg jo spurgt, hvordan man er kommet frem til de 7 pct. Jamen det var ud fra devisen, at man tog et tal.
Det er altså ikke noget med, at man kan sige, at de 7 pct. er skruet sammen på den og den måde.
Og sådan gælder det altså for alle de her virkemidler.
Flot så det ud med procenter osv., men når man spurgte om, hvad baggrunden var, så må jeg sige, det var noget sværere at få svar.
Og det er altså i det lys, at regeringen nu har valgt at igangsætte det her arbejde.
Vi har her i salen drøftet de globale klimaændringer ved talrige lejligheder siden begyndelsen af 1990'erne, hvor sagen for første gang indtog den globale dagsorden.
Danmark har fra begyndelsen støttet den globale indsats imod klimaændringer.
FN's klimakonvention fra Rio i 1992 slår fast, at den globale indsats' overordnede mål er at opnå en stabilisering af koncentrationerne af drivhusgasser i atmosfæren på et niveau, som kan forhindre farlig menneskeskabt indvirkning på klimasystemet.
Kyotoprotokollen er grundlaget for den globale indsats imod klimaændringer.
Protokollen er det første begrænsede, som også fru Elsebeth Gerner Nielsen var inde på, men meget vigtige og forpligtende skridt i retning af at opfylde klimakonventionens mål.
Baggrunden for det fremsatte og nye forslag om Danmarks ratifikation af Kyotoprotokollen er velkendt, men jeg vil lige give det et par bemærkninger alligevel.
Både Danmark og EU skal ratificere protokollen.
De to ratifikationer er naturligvis tæt forbundet, og det er i EU-regi aftalt, at medlemsstaterne og fællesskabet vil ratificere samtidig og inden 1. juni 2002. Vi vedtog den 29. maj sidste år, som også hr. Keld Albrechtsen har gennemgået, her i salen et forslag fra den daværende regering om Danmarks ratifikation af Kyotoprotokollen.
Der var stor opbakning til forslaget.
Folketinget gav sit samtykke til, at Danmark i EU-regi påtog sig en juridisk forpligtelse til at reducere sine udledninger af drivhusgasser med 21 pct. i 2008-2012 i forhold til et udledningsniveau i 1990 korrigeret for elimport.
Jeg tror, det var fru Anne Grete Holmsgaard, der var inde på at sige, at det var det, som alle bakkede op om, efter at vi havde en god debat om det.
Det vil jeg også gerne kvittere for ved den her lejlighed.
Det synes jeg vi havde.
Men det er altså baggrunden for debatten i dag, nemlig at den centrale forudsætning i Folketingets samtykke fra maj sidste år som bekendt ikke blev opfyldt i det juridiske grundlag for EU's ratifikation.
Allerede den 16.-17. juni 1998 opnåede EU's miljøministre politisk enighed om interne fordelinger af den samlede forpligtelse, hvori Danmark forpligtede sig til at reducere med 21 pct.
Og som bekendt, som også nogle har været inde på i dag, og derfor vil jeg sige det, afgav den forhenværende miljøminister i den forbindelse, altså tilbage i juni 1998, en ensidig dansk erklæring, hvori det bl.a. blev udtrykt, at Danmarks reduktionsforpligtelse sås i forhold til et korrigeret udledningsniveau i 1990.
Baggrunden er, at Danmark netop i 1990 havde en ekstraordinær stor import af strøm fra Norge og Sverige, som betød, at vi lige netop det år havde en meget lav CO2-udledning, som den konservative ordfører var inde på.
Den tidligere miljøminister redegjorde for den danske erklæring og sine synspunkter herom under Folketingets behandling af den forhenværende regerings beslutningsforslag
om Danmarks ratifikation den 3. og den 29. maj 2001.
Vi diskuterede bl.a. - og det er der også nogle, der har været inde på var meget vigtigt, ja, det var det - hvorvidt det var rigtigt at tage stilling til Danmarks ratifikation, før der var fundet en løsning på sagen i EU.
Den forhenværende miljøminister bekræftede, at blev Danmarks 21-pct.s-forpligtelse ikke målt i forhold til udledningen i 1990 korrigeret for elimporten, så var Danmark reduktionsforpligtelse 14 og ikke 21 pct.
Jeg siger det, fordi jeg virkelig kan huske, hvem der spurgte.
Men den 29. oktober 2001 fremlagde Kommissionen så et forslag til EU's ratifikation af Kyotoprotokollen.
Forslaget indebar, at byrdefordelingsaftalen fra juni 1998 blev gjort juridisk bindende uden hensyntagen til Danmarks ensidige erklæring.
Ved det efterfølgende miljøministerrådsmøde den 12. december 2001 understregede jeg meget klart, at Danmark, såfremt det korrigerede basisår ikke blev lagt til grund for Danmarks forpligtelse, ville insistere på at justere sit tal fra 21 pct. til 14 pct. i det juridiske grundlag for EU's ratifikation, for det var jo det, Folketinget havde givet sit samtykke til.
På baggrund af en lang diskussion mellem ministrene om det danske spørgsmål konkluderede formandskabet, at der var behov for at finde en teknisk løsning på det danske problem, men at genåbning af byrdefordelingen ikke var en mulighed.
Denne konklusion blev støttet af Kommissionen.
Siden den 12. december sidste år og frem til EU's miljøministermøde den 4. marts i år har regeringen, jeg selv, mit ministerium og i høj grad embedsfolkene både i Bruxelles og herhjemme kæmpet en meget hård kamp for, at Danmarks position måtte blive tilgodeset i det juridiske grundlag for EU's ratifikation.
Også Kommissionen og formandskabet har gjort et godt stykke arbejde for at hjælpe Danmark.
Men jeg vil sige det sådan med hensyn til det spørgsmål, der er rejst, at graden af imødekommenhed fra andre medlemsstater gennem hele processen, fra jeg overtog sagen, har været forsvindende lille.
Mange lande kunne slet ikke nikke genkendende til Danmarks erklæring fra juni 1998 og den danske position om basisåret, heller ikke selv om jeg er blevet orienteret om, at Danmark flere gange siden juni 1998 har forelagt sagen for EU.
Forud for rådsmødet den 4. marts i år forelagde jeg så, og efter normal procedure for vedtagelsen af EU-retsakter, regeringens holdning i EU-Udvalget til Rådets beslutning om EU's ratifikation for Folketingets Europaudvalg.
Det var den 1. marts.
Jeg oplyste Europaudvalget om, at der i EU-regi på trods af en hård dansk forhandlingslinje og en meget aktiv indsats fra Danmark og formandskabet og Kommissionen ikke var opbakning til, at den danske forhandlingsposition vedrørende korrektion af basisåret blev tilgodeset i det juridiske grundlag for EU's ratifikation.
Jeg oplyste også Europaudvalget om, at Danmark stod over for et meget vigtigt og grundlæggende valg: På den ene side kunne Danmark vælge at fastholde Folketingets og den tidligere regerings linje fra maj 2001 vedrørende korrektion af basisåret, hvormed Danmark den 4. marts 2002 ville have været det eneste land i EU, som stemte imod EU's ratifikation af Kyotoprotokollen med de betydelige konsekvenser, det ville få for Kyotoprotokollens ikrafttræden og for Danmark. På den anden side oplyste jeg Folketingets Europaudvalg om, at Danmark ved at støtte forslaget om EU's ratifikation juridisk ville påtage sig en forpligtelse i forhold til det ukorrigerede basisår, og at det ville betyde økonomiske merudgifter i milliardklassen set i forhold til, hvis Danmark skulle have reduceret på baggrund af et korrigeret basisår. Vi taler sandsynligvis om meromkostninger i størrelsesordenen
1,25-2,5 mia. kr. over de 5 år fra 2008 til 2012
På den baggrund gav Folketingets Europaudvalg sin støtte
til regeringens forhandlingsoplæg om, at Danmark kunne medvirke til EU's ratifikation af Kyotoprotokollen.
Resultatet af EU-forhandlingerne 4. marts 2002 er nøje beskrevet og vedlagt bemærkningerne til det fremsendte forslag om Danmarks ratifikation af Kyotoprotokollen.
Som det fremgår heraf, lykkedes det for første gang at opnå en formulering i en fælles politisk erklæring fra alle medlemsstater og Kommissionen, som tilkendegiver, at der senest 2006 skal tages hensyn til Danmarks antagelser vedrørende emissioner i basisåret i forbindelse med fastlæggelsen af den mængde drivhusgasser målt i tons, som medlemsstaterne må udlede i 2008-2012.
Det er selvfølgelig et godt resultat, fordi det er en positiv politisk tilkendegivelse fra resten af EU-fællesskabet om, at man anerkender Danmarks særlige situation, og som det fremgår af bemærkningerne til forslaget, vil regeringen med udgangspunkt i den fælles politiske erklæring arbejde for, at den mængde CO2-ækvivalenter, Danmark i 2008-2012 må udlede, afspejler, hvad der svarer til 21 pct. af et korrigeret 1990-niveau.
Men heri ligger naturligvis også det forhold, at regeringen på ingen måde kan garantere, at vi i 2006 rent faktisk bliver tilgodeset.
Der er nogle helt andre forhandlinger, som skal begynde, og nye forhold kan og vil formentlig spille ind.
Vi har kæmpet for at få et godt udgangspunkt for disse forhandlinger, og det synes jeg ærlig talt, oddsene taget i betragtning, at vi har fået.
Det ændrer dog ikke det faktum, at når vi juridisk har forpligtet os til noget, så er det det, som tæller, indtil andet er aftalt.
Regeringen vil leve op til Danmarks internationale forpligtelser under Kyotoprotokollen, og regeringen lægger vægt på, at det sker til de lavest mulige omkostninger for at få mest miljø for pengene, selvfølgelig, og dermed jo også for miljøet, men også fordi det er vigtigt for os at holde os det for øje set i lyset af, at vi jo har fået en betydelig større forpligtelse.
Der er i bemærkningerne givet et overblik over, hvordan situationen forventes at se ud i 2008-2012 med den viden, vi har i dag.
Der er dog sket visse justeringer som følge af et forbedret datagrundlag siden maj sidste år.
Regeringen arbejder på nuværende tidspunkt meget intenst på at finde ud af, hvordan Danmarks målforpligtelse kan sikres på den mest hensigtsmæssige og billigste måde.
Jeg nævnte i mit indlæg tidligere i dag, at vi har lavet et tværministerielt og koordineret udvalgsarbejde, og vi har også sagt, at vi vil sørge for at finde ud af, hvor langt vi med de nuværende virkemidler vil være fra 21-pct.s-målet i 2008-2012.
Det giver et fornyet og forbedret overblik.
Parallelt hermed vil udvalgene vurdere, hvilke virkemidler nationale som internationale, herunder Kyotomekanismerne, som bedst og billigst kan medvirke til, at Danmark lukker hullet, så 21-pct.s-målsætningen efterleves. Et samlet udvalgsarbejde vil inden årets udgang - og jeg har forstået de bemærkninger, der faldt om at fremskynde det så meget som muligt - munde ud i, at regeringen tager stilling til et samlet oplæg om, hvordan Danmarks reduktionsforpligtelse kan håndteres på den mest hensigtsmæssige måde.
Tiden til dette udvalgsarbejde er godt givet ud.
Alle sektorer vil derfor yde et hensigtsmæssigt og omkostningseffektivt bidrag til opfyldelse af 21-pct.s-målsætningen, således at der fortsat foregår en betydelig hjemlig indsats.
Regeringen vil også anvende Kyotomekanismerne for at nå 21-pct.s-målsætningen og for at formindske de samlede omkostninger.
Emnet i dag er imidlertid ikke spørgsmålet om, hvordan Danmark kan leve op til sine forpligtelser.
Som det også er nævnt i bemærkningerne til forslaget, skal der i forbindelse med det foreliggende beslutningsforslag ikke fremlægges eller særskilt tages stilling til, hvilke virkemidler eller initiativer der skal bidrage til Danmarks målopfyldelse.
Jeg beder derfor om, at vi i dag holder os til emnet, nemlig Folketingets samtykke til Danmarks ratifikation af Kyotoprotokollen, det vil sige om Danmark i overensstemmelse med den beslutning, som allerede foreligger i EU, vil påtage sig en juridisk forpligtelse også over for andre FN-parter til at reducere udledningen med 21 pct. på baggrund af de faktiske 1990-tal.
Klimapolitik koster, og Danmark har en af de absolut hårdeste reduktionsmålsætninger i EU.
Efterlevelsen af denne målsætning er en økonomisk og miljøpolitisk udfordring.
Men mens vi står over for sådan en hjemlig udfordring, har Danmark samtidig nogle helt klare internationale, miljømæssige og politiske muligheder foran sig.
Vi har muligheden for aktivt at medvirke og give et vigtigt bidrag til, at Kyotoprotokollen kan træde i kraft inden verdenstopmødet om bæredygtig udvikling, der bliver afholdt i Johannesburg fra den 26. august til den 4. september i år, mål, som EU's stats- og regeringschefer senest har fremhævet under Det Europæiske Råds møde i Barcelona den 15. og 16. marts i år.
Kyotoprotokollens ikrafttrædelse vil være en stor udenrigs- og miljøpolitisk sejr for Danmark, som på den nationale og internationale scene har arbejdet hårdt for at nå til dette punkt, og som nu til efteråret indtager formandsstolen i EU.
Om det lykkes at få protokollen til at træde i kraft afhænger ikke kun af Danmark og EU, men også af andre parter, herunder særlig Japan og Rusland.
Det er nemlig sådan, at det stort set ikke er muligt at sikre protokollens ikrafttrædelse, uden at disse to parter har ratificeret protokollen. Japans regering har fremsat et forslag i Diet, det japanske parlament, og jeg havde i går et møde med den japanske ambassadør i Danmark, og han fortalte mig, at Japan forventer at ratificere ved udgangen af juni. Jeg tror, at Danmarks og EU's ratifikation vil gøre en positiv forskel, når vi taler om Ruslands og andre landes stillingtagen til ratifikation af Kyotoprotokollen. Det er også på denne baggrund, at jeg i dag beder Folketinget bakke op om det fremsatte forslag, og jeg noterer med tilfredshed, at der er så mange, der har tilkendegivet, at de står bag ratifikationen.
Derfor ser jeg med den positive modtagelse, det har fået her, frem til en konstruktiv debat.