Gitte Seeberg (KF), 2002-11-14:
Situationen i Iran er med jævne mellemrum oppe til debat her i Folketinget og i de fleste andre vestlige lande.
Så det er både naturligt og rimeligt, at vi i dag diskuterer forholdene på ny.
Så tak til SF for at rejse denne forespørgsel.
Menneskerettighedssituationen i Iran er under al kritik.
Politiske fængslinger, umenneskelig og nedværdigende behandling, tortur, primitive straffe, et utal af dødsstraffe og grov diskrimination af kvinder hører med til dagligdagen i Iran.
For ganske få uger siden blev en kvinde igen dømt til stening, en anden ung kvinde dømt til at få fjernet begge sine øjne.
Afskyeligt og frastødende er det.
Men som udenrigsministeren påpegede det, er der trods alt sket fremskridt, siden Folketinget sidst, præcis for 6 år siden, beskæftigede sig med den iranske situation.
Hvis vi vurderer forholdene i Iran, er det meste af det, der foregår, naturligvis utilfredsstillende, men set i lyset af den konkrete udvikling i landet er der trods alt lyspunkter, som det er værd at hæfte sig ved.
Valget af Khatami som præsident i 1997 og hans genvalg i år 2001 tyder på, at de reformvillige kræfter har medvind i befolkningen, selv om præstestyret fortsat hælder til de gamle normer og dyder.
Ikke at jeg vil betegne Khatamistyret som noget ideal, men alligevel et fremskridt i forhold til det gamle præstestyre.
Præsidentens initiativer bliver oftest
bremset af præsteskabet, der under navne som Vogternes Råd eller Formynderrådet skal godkende, hvad parlamentet end måtte vedtage.
Det er selvfølgelig en karikatur af et demokrati.
Men ingen skal være i tvivl om, at det fortsat er de formørkede ayatollaher, der besidder den egentlige magt.
Således skal præstestyret, der er uden folkeligt mandat, også godkende de kandidater, der bliver opstillet.
Men derfor skal vi ikke give op.
Og det var da positivt, at EU under det danske formandskab her i efteråret har fået etableret en slags menneskerettighedsdialog med det iranske styre.
Det kan kun gå fremad, og uanset de interne magtforhold i Iran er der tilsyneladende en erkendelse af, at Iran, i det mindste af hensyn til landets forhold til omverdenen, er nødt til at justere sin kurs.
Retssystemet lider af uhyrlige mangler, og selv om de officielle myndigheder konsekvent benægter det, gennemføres der stadig væk dødsdomme i stort antal.
Det skal også fremhæves, at piskning, stening og amputation fortsat florerer som en del af det almindeligt anvendte straffesystem.
Så sent som i sidste uge rapporterede de internationale nyhedsbureauer om en dødsdom over en journalist, der åbenbart havde fornærmet præstestyret med nogle udtalelser, der blev anset for upassende.
Jeg er derfor glad for, at udenrigsministeren varslede, at det igen næste år vil blive aktuelt at søge vedtaget en resolution i FN's Menneskerettighedskommission, selv om det ikke lykkes EU-kredsen under det danske formandskab at opnå enighed om et EU-udspil.
Vi må følge udviklingen nøje og arbejde på en positiv udvikling, men fortsat være kritiske over for de mange krænkelser af menneskerettigheder, der stadig er en del af den iranske hverdag.
Vi forudsætter i vores dialog, at løfterne om bedre menneskerettigheder ikke er noget, som kun iranerne lover ved møderne.
En dialog med reformkræfterne og reformfløjene, som denne forespørgsel handler om, kan vi fra konservativ side fuldt ud tilslutte os.
Det er vigtigt, at vi viser vores støtte til relevante reformkræfter i landet.
Derfor vi jeg opfordre udenrigsministeren til løbende nøje at vurdere, hvem der i en sådan sammenhæng kan være relevant.
Det forslag til vedtagelse, som vi er medforslagsstillere til, støtter vi af gode grunde selvfølgelig selv.