Anders Fogh Rasmussen (V), 2003-11-20:
Lad mig begynde med atter at slå en ting fast: Den militære aktion mod Irak var klart forankret i FN.
FN's Sikkerhedsråd havde med resolution 678 og senere resolutioner bemyndiget magtanvendelse for at afvæbne Irak.
Det var der bred enighed om her i Folketinget tilbage i 1998, og denne bemyndigelse stod stadig ved magt, da den væbnede aktion fandt sted i foråret. Resolution 1441 fra november 2002 styrkede og præciserede i virkeligheden det grundlag for magtanvendelse
mod Irak, der allerede forelå med de tidligere resolutioner, og udenrigsministeren vil redegøre mere detaljeret for det folkeretlige grundlag.
I Kosovosagen valgte man også at støtte en militæraktion trods den uafklarede situation i Sikkerhedsrådet, og det var et rigtigt valg, som har haft stor betydning for udviklingen på Balkan.
Lad mig slå en anden ting fast: Regeringen byggede sin beslutning om at deltage i den militære operation i Irak på åbne kilder - de samme åbne kilder, som var til rådighed for Folketinget.
Det var først og fremmest de redegørelser, som våbeninspektørernes chef Hans Blix og chefen for Det Internationale Atomenergiagentur løbende gav til FN's Sikkerhedsråd, og dernæst de resolutioner, som Sikkerhedsrådet har vedtaget løbende siden 1991 på basis af våbeninspektørernes rapporter.
Regeringen modtog naturligvis også løbende information fra diplomatiske kilder og andre kilder.
Men beslutningen om at deltage i den militære operation i Irak hvilede på de oplysninger, der var alment tilgængelige for både Folketinget og offentligheden.
Det havde FN's Sikkerhedsråd i enighed slået fast i november 2002, og spørgsmålet var derfor, om Saddam Hussein levede op til de krav, som Sikkerhedsrådet stillede.
Men det gjorde han ikke.
Saddam Hussein nægtede at samarbejde med FN og nægtede at samarbejde med våbeninspektørerne, og det kunne vi ikke længere leve med.
12 års bedrag og foragt for FN's Sikkerhedsråd måtte have en ende.
Der var tale om et regime, der har været stærkt destabiliserende i Mellemøsten i over 20 år, et aggressivt regime.
I 1980 indledte Irak en krig mod Iran, som varede 8 år og kostede omkring 1 million døde.
Irak anvendte giftgas mod både de iranske modstandere og sin egen kurdiske befolkning, og i august 1990 invaderede Irak nabolandet Kuwait.
Vi stod altså over for et barbarisk og totalitært regime af værste slags.
Den irakiske befolkning led under massive krænkelser af menneskerettighederne.
Død og vold hørte til dagens orden, og vi ser nu massegravene.
Befolkningen levede i evig frygt for regimets håndlangere, der kunne slå ned hvor som helst og når som helst.
Vi stod over for et regime, der ikke veg tilbage for at støtte terrorister, et regime, der ikke ville samarbejde med FN om at afvikle sine masseødelæggelsesvåben, og hvem kunne leve med det efter den 11. september 2001?
Samtidig stod det klart i marts i år, at det internationale samfunds hidtidige strategi for at presse det irakiske regime var slået fejl.
Mens Saddam levede i luksus i sine paladser, sank det irakiske folk dybere og dybere ned i armod.
Kun få begræder, at Saddam er blevet fjernet fra magten.
Verden er blevet befriet fra en aggressiv tyran, der var til fare for sin egen befolkning, til fare for de omkringliggende lande og til fare for det internationale samfund.
Nu er genopbygningen af Irak i fuld gang.
Genopbygningskonferencen i Madrid var et positivt fremskridt, og Danmark deltager aktivt i genopbygningen.
Vi har afsat 350 mio. kr. og desuden 1 mia. kr. i eksportkreditter, og vi bidrager med ca. 500 soldater og et mindre antal rådgivere og politifolk.
Jeg vil gerne understrege, at regeringen støtter en styrket FN-rolle i Irak, og derfor bød vi det også velkommen, da Sikkerhedsrådet den 16. oktober i enighed vedtog et mandat for den multinationale sikringsstyrke i Irak.
Men lad mig gøre det fuldstændig klart: Vi ønsker ikke at være i Irak længere end højst nødvendigt, dvs. indtil der er opbygget stabilitet og demokratiske institutioner i Irak, så irakerne selv kan overtage styringen af et frit land.
Der er stadig kræfter i Irak, der med vold og terror modarbejder genopbygningen og modarbejder demokratiseringen af landet.
Vi hører dagligt om terrorangreb mod både militære mål og civile mål.
Disse angreb er afstumpede og er dybt bekymrende, men de må ikke svække vores beslutsomhed, tværtimod.
Terrorangrebene viser nemlig med al tydelighed, at de mennesker, der fortsat bekæmper den internationale koalition, ikke nærer den mindste respekt for frihed, fred, demokrati og menneskerettigheder. Jeg vil slutte med at bekræfte, at forløbet af Iraksagen naturligvis bør give anledning til eftertanke i Danmark og i det internationale samfund.
Vi må gøre os klart, at det internationale trusselsbillede er ændret, og vi må overveje, hvilke konsekvenser dette skal have for FN, for folkeretten og for reglerne om magtanvendelse.
FN's generalsekretær, Kofi Annan,
har selv understreget dette behov for reformer.
Jeg deler fuldt ud hans betragtninger, og det er mit håb, at vi i forbindelse med Det Udenrigspolitiske Nævns kommende høring kan nå frem til en yderligere afklaring af disse spørgsmål.