Margrethe Vestager (RV), 2004-03-23:
Den grundlæggende værdi, at man er menneske hele livet og aldrig hverken kan eller må reduceres til noget, der er genstand for pleje eller på anden måde gøres til genstand for andres mere eller mindre aktive handlinger, at man derimod er et menneske, som kan handle i forhold til andre, at man har et eget livsperspektiv, og at det livsperspektiv, uanset hvordan det så måtte være, selvfølgelig bør eksistere i sin egen ret.
Når det er sagt, så oplever vi alligevel, at der er en snert af det, man kunne kalde borgerens bog over det, altså fortsættelsen eller den sene version af barnets bog, hvor udviklingsmål kan sættes op, og fremskridt kan registreres med eller uden karaktergivning.
Det tror jeg er en fejllæsning af forslaget, men man kan godt få den fornemmelse.
Det, jeg håber er den rigtige læsning af forslaget, er en læsning, som gør, at de mange ting, der foregår rundtomkring i kommunerne, sættes ind i en sammenhæng, at man i højere grad tager udgangspunkt i de mange, gode medarbejdere, der er i ældreplejen i dag, at de har brug for anerkendelse af deres arbejde, at de har brug for tillid til, at de vil udføre deres arbejde til de ældres tilfredshed, og at de vil sørge for, at det arbejde, som skal gøres, bliver gjort, også uden central regulering.
Og det er jo medarbejdere, som for manges vedkommende trods regulering, trods reorganisering, trods det ene lag af kontrolforanstaltninger efter det andet, faktisk har holdt ved, har ganske, ganske lang anciennitet, og som, uanset hvad de får at vide, der er til deres eget bedste, bliver ved med at gøre en indsats for de ældre, som er deres. Forebyggelse og livsmuligheder hænger selvfølgelig sammen.
Men jeg tror, det er for snævert kun at se det i relation til hjemmeplejen, for de livsmuligheder, vi giver de mennesker i vores samfund, der ikke længere er aktive på arbejdsmarkedet, er mange og skulle meget nødigt være afhængig af, om man får hjemmehjælp eller ej.
Det gælder f.eks. fortsat at kunne tilegne sig viden via Folkeuniversitetet, via folkeoplysningen, via foredragsrækker og på andre måder.
Områder, som den nuværende regering desværre ser ud til at have som et af de områder, man gerne vil underminere, hvor brugerbetalingen stiger, og hvor de faktiske muligheder for at udbyde kurser og foredrag bliver stadig sværere.
Det er den dimension, der ligger i det frivillige arbejde.
Aldrig nogen sinde som noget, der kan træde i stedet for den offentlige forpligtelse, men f.eks. som lokale chartre for samspillet mellem frivillige og det offentlige, som f.eks. Kontaktudvalget for det frivillige arbejde har advokeret kraftigt for, og som de har givet redskaber til ved at stille nogle af de spørgsmål, man bliver nødt til at arbejde med, når man vil gøre det ganske klart, hvad relationen er til hinanden.
Når man ser på genoptræningen, sådan som den også foregår i sundhedssammenhæng, er der også en klar relevans til vores hjemmepleje.
Derfor synes vi, der er mange gode takter i det. Men det, som i bund og grund er det afgørende, er, at en reform af ældreplejen må tage udgangspunkt i, at vi grundlæggende har brug for, at kommunerne tager ansvar for at sikre arbejdsvilkår og hjælpevilkår på en helt anden måde end den måde, det gøres på i dag.
Samtidig må det siges, at det er det civile samfund, det er det at være ven, nabo, frivillig hjælper, der kan afbøde ensomhed og afhjælpe begyndende ensomhedsfølelse.
Det, som er vigtigt, og som også er blevet bemærket af SF, er rekrutteringen, at vi kan blive ved med at rekruttere mennesker, som faktisk vil gøre det til deres livsopgave at være i hjemmeplejen.
der vil reducere uddannelsen og sende det meget klare signal, at det ikke er her, vi forventer, at de bedste uddanner sig.
Samlet set sætter vi meget stor pris på den værdimæssige tilgang, der er til det, men sådan som det er oplyst for indeværende, kan vi ikke støtte forslaget.