Steen Gade (SF), 2006-05-11:
Jeg skal først sige, at jeg i dag taler i stedet for SF's forskningspolitiske ordfører, fru Anne Grete Holmsgaard, der ikke kan være til stede.
Jeg vil begynde med at undre mig lidt over, at regeringen kan sælge 1-procents-målsætningen om forskningen inden 2010 den ene gang efter den anden som en kæmpesejr og nærmest som noget, man har begavet danskerne med, når man faktisk for noget med 4-5 år siden, uden at jeg kan huske årstallet, forpligtede sig til at nå det mål i EU.
Så det, man sagligt kan sige, er, at regeringen faktisk kom sent på banen med at levere en plan for at nå det mål, som alle EU-lande har forpligtet sig til, og derefter kan man sige, at vi faktisk kom for sent i gang med at indfase denne forskningsoprustning.
Det er derfor, at man i dag kan se, at universiteterne har røde tal, og det er derfor, at universiteternes forskningsprojekter efter 2010 ikke er sat i gang.
Vi forpligtede os rent faktisk i forhold til alle de andre EU-lande for snart en hel del år siden.
Men når det er sagt, har jeg en overordnet betragtning om regeringens meldinger i globaliseringsudspillet om universiteter i verdensklasse.
Hvem vil ikke have universiteter i verdensklasse, men skulle vi ikke også en gang imellem bruge en lidt mere ærlig retorik og måde at snakke på?
Jeg tror også, Berlin ønsker at have universiteter i verdensklasse.
Hamburg ønsker at have universiteter i verdensklasse.
Skulle vi ikke være ærlige og sige, at vi nok ikke når et toptiniveau for alle vores universiteter?
Det er ikke galt, men det betyder, at vi skal stræbe efter at få de bedste universiteter.
Og så skal vi vel se i øjnene, at 5 millioner mennesker, om de bor i Berlin eller de bor i Danmark, selvfølgelig ikke kan nå at have den målestok og sige: Så kan vi bare levere det, vi kan blive verdens bedste.
Nej, det kan vi ikke.
Men vi kan blive verdens bedste nogle steder, og vi kan blive rigtig gode.
Og det vigtige er vel her at bestræbe sig for at blive rigtig gode.
Hvad er vores største råstof?
Det er, at vi har puttet ressourcer i og fået udviklet forskning, fået forskning til at hænge begavet sammen med uddannelsessystemet, både når det gælder det ene og det andet område, og det må gerne ske i en bredere sammenhæng end i dag.
Hvad fører det så til?
Hvem er så de dygtigste?
Hvem er det, vi kan stole mest på, der kan sørge for, at vi får noget ud af det her?
Det er efter min mening forskerne, og det vil sige, at det, som her ligger fra oppositionens side om at satse på basismidler, er et afgørende element i, at vi kan få den kvalitet i vores forskning.
Vi er ikke modstandere af, at nogle af de offentlige forskningsmidler udbydes i konkurrence.
Men vi mener, at der skal være tale om en anden balance mellem basismidler og konkurrencemidler end den foreslåede, og vi er bag forslaget her om 70 pct. som basismidler og 30 pct. som konkurrenceudsatte midler.
Må jeg sige om fusioner: Igen, fusioner kan være fornuftige.
Fusioner er som fusioner ikke løsningen.
Sektorforskning er fornuftig.
Det er, som om regeringen nærmest lægger det for had.
Hvis man følger statsministerens karriere på det her punkt, så er det vist noget, statsministeren altid har været imod.
Men skal vi alle sammen lide under det, i hele landet?
Det kan være fornuftigt.
Det er også fornuftigt punkt for punkt at gå igennem, hvor det kan hænge sammen på anden vis, end det gør i dag.
Det er det, der fremgår af forslaget til vedtagelse, og jeg synes faktisk, at forslaget i modsætning til regeringens udspil er præget af, at der gives nogle klare meldinger om, at man vil prioritere grundforskning og forskermiljøet, hvor regeringen lægger op til mere statslig styring.
Man må vel sige, hvis vi nu også tager skolevæsenet, at al erfaring siger, at når det er Venstreministre, som styrer, så går det ikke alt for godt, undervisningsministeren ihukommende.