Thor Pedersen (V), 2003-05-23:
Jeg vil sige, at det er befriende, at tiden ikke tillader, at jeg kan kommentere alt det, der er sagt.
Det er faktisk meget befriende, må jeg sige. Jeg skal måske starte med hr. Jann Sjursen, for hr. Jann Sjursen sagde ikke så meget.
Men jeg vil alligevel nævne for hr. Jann Sjursen, at det er klart, at man kan prioritere.
Sådan vil det jo være.
kommer til at foregå i kommuner og amter, og den kommer også til at foregå på grundlag af oplægget til forhandlingerne mellem KL, Amtsrådsforeningen og regeringen, og den kommer også til at foregå, når finanslovforslaget ligger her i salen.
Jeg vil lige sige, at når der ikke er gennemført udligningsreformer - det er også et svar til hr. Ole Stavad, der var meget inde på det - skyldes det, at det er regeringens opfattelse, at de svage kommuner ikke vil være bedre hjulpet med en udligningsreform end med det oplæg, regeringen har til at løse problemerne, indtil vi får en udligningsreform.
For det første er det den almindelige herskende opfattelse, at man løser den mellemkommunale udligning overordentlig let, fordi de, der er på den ene side af stregen, meget gerne vil aflevere til de andre. Men hvis man rejser rundt i landet, vil man høre, at de, der afleverer noget, mener, at de afleverer for meget, og at de, der modtager noget, mener, at de modtager for lidt.
Derfor skal man ikke tro, at en udligningsreform løser den gordiske knude, så alle lige med ét siger: Ih, hvor er det godt.
En udligningsreform vil sikkert medføre, at der bliver nogle, som får mindre end i dag, og nogle, der får mere end i dag.
Vi er meget fokuseret på de kommuner, der især blev ramt af den reform, som blev gennemført af daværende minister Birte Weiss under den tidligere socialdemokratisk ledede regering, hvor man lige præcis ramte de små kommuner, som i dag er omfattet af Det Skæve Danmark og har det meget svært.
Derfor vil jeg også gentage, at det beløb, der foreløbig er afsat til at løse enkeltproblemerne i de pågældende kommuner, er større end det, den tidligere regering nogen sinde har afsat, og det var det også sidste år.
For os er det ikke afgørende, om det er de 500 mio. kr., der ligger i lovforslaget.
Det må gerne være mere, og derfor er der også en sandhed i det, Venstres ordfører sagde om, at hvis KL mener, at der skal mere til for at løse problemet med de svage kommuner, lytter vi meget efter.
Vi er en regering, der presser på, for at der kan blive sat flere penge af til at løse de svage kommuners opgaver.
At vi kan gøre det år for år, indtil vi har en egentlig udligningsreform, betyder, at vi kan komme bort fra det maskinelle, som vil ligge i en udligningsreform.
Den er jo meget langsigtet, og derfor kan man forvente, at det beløb, der afsættes til de kommuner, der på et givet tidspunkt har særlige problemer, vil blive mindre.
Men jeg vil godt give et tilsagn.
Det er ikke regeringen, der på nogen måde forhindrer, at det bliver bedre for de vanskeligt stillede kommuner, end det har været under den tidligere regering.
Der siges mange ejendommelige ting, også af hr. Nicolai Wammen, som sagde, at det, der er problemet med sygehusene, er nedskæringerne.
Jamen det er jo forunderligt, for det, vi har gjort indtil nu, er til stadighed at tilføre flere penge.
De beløb, der med rette blev afsat under den tidligere regering, er opretholdt, og det er jo ikke engangsbevillinger. Den ene milliard, bevillingerne blev løftet med i 2001,
er de fortsat løftet med.
I 2002 blev sygehusene løftet med 1,5 mia. kr., altså foreløbig 2,5 mia. kr., og i 2003 er de yderligere løftet med 500 mio. kr., så hvor er de nedskæringer?
Egentlig er der sket et løft på 3 mia. kr. over 3 år, og i 2003 er der 500 mio. kr. mere til at aflønne de ansatte på sygehusene.
Det er svært at forstå, hvorfor det, at man har fået flere lønkroner, skulle betyde, at man afskediger personale.
Det er i hvert fald ikke det, regeringen på nogen måde har ment skulle være formålet, og det er heller ikke sådan, det kommer til at gå.
Man skal passe på, at man ikke får det, at der sker strukturomlægninger i amterne, fordi de vil have en anden sygehusstruktur og bruge lønkronerne på en anden måde, til at blive en reduktion af det samlede antal ansatte eller den samlede lønsum på sygehusområdet.
Man vil se, at det forholder sig lige modsat, og det burde hr. Wammen også indse, også for sin egen fremtids skyld.
Som ung ordfører er det politisk retorik, når man mener, at når der tilføres flere penge, er der færre lønkroner til rådighed.
Men det generelle problem i debatten er, at når vi taler om vækst og flere penge, kalder man det nedskæring.
Det er forunderligt.
Hr. Villy Søvndal er i sig selv et studium værd -
indrømmet, det er positivt ment, for på trods af, at der kan komme nogle ordentlige opstød, er hr. Villy Søvndal jo som alle andre i Folketinget et rart og humoristisk menneske.
Men altså - alene påstanden om, at det, regeringen vil, er at reducere væksten for de handicappede til en tiendedel af det, den har været indtil nu.
Hr. Villy Søvndal siger, at når væksten de 2 sidste år har været ca. 7 pct., og når vækstrammen nu er 0,7 pct. for hele den statslige, amtslige og kommunale sektor, er det jo kun en tiendedel af de 7 pct.
Ja, men i forhold til det oprindelige udgangspunkt, hvor vækstrammen var 1 pct., har vi på trods af det udgangspunkt altså alligevel formået at få 7 pct.s vækst på området til gavn for dem, der har det svært.
Det har vi nået ved at prioritere, og selv om vækstrammen er 0,7 pct., er der stadig en meget stor ramme på dette område, 5 eller 6 pct., og den er i stadig vækst.
Så må jeg lige sige om de 0,7 pct.s vækst i stat, amter og kommuner: Det er altså mere for amter og kommuner, for når staten afleverer sin del, bliver den vækst, der ligger i de to områder, jo større, og ved siden af ligger der 1 mia. kr. og venter hvert år fremover på grund af aftalen med Dansk Folkeparti.
Nu har også hr. Villy Søvndal haft tid til at tænke over, hvad jeg egentlig sagde, men jeg ved ikke, om det her har gjort forståelsen klarere.
Jeg lovede at vende tilbage til lønefterslæbet for i dette tilfælde de amtsligt og kommunalt ansatte, og hvordan det angriber væksten i 2004.
Egentlig indhenter man kun det rum, der er til vækst, for der var et lønefterslæb i den regulering, der har fundet sted, i og med at man har været bagud i forhold til lønudviklingen i øvrigt på det offentlige område.
Men jeg vil forsøge endnu en gang, for det lovede jeg.
Det tekniske forarbejde sker, når man vurderer, hvad indgangsniveauet er i 2004, og når man vurderer indgangsniveauet, regulerer man op, så det er den løn inklusive hele efterslæbet, der skal udbetales, som er udgangspunktet.
Det vil sige, at hvis vi ser bort fra, at der kan være forskelle i kommuners eller amters efterslæb,
bliver de 2,7 mia. kr., som er friholdt til vækst, overhovedet ikke angrebet af efterslæbet.
Det kender man jo, når man starter
den 1. januar, så man kan sige, at det er den løn inklusive efterslæb, der skal udbetales den 1. januar, der er udgangspunktet.
Det kan godt have været lavere tidligere, men det angriber altså overhovedet ikke den vækst, som er beregnet for 2004.
Jeg kunne fortsætte med at gentage og forklare, men jeg håber, det er forstået.
Vi har den faktiske viden, som man ellers er meget ked af at gøre brug af, når vi taler om, hvordan vi skal udvikle den offentlige sektor, og det er altså den, vi gør brug af her, når det gælder væksten.
Det er lige præcis de faktisk kendte tal for løn, lønudvikling og efterslæb, man korrigerer efter.
Det er indgangsvinklen.
Fru Marianne Jelved havde en forventning om, at jeg måske ville bekræfte de tal, som hr. Lars Barfoed nævnte.
Til det vil jeg bare sige, at det, hr. Lars Barfoed sagde om det beregnede råderum, er fuldt korrekt.
Hvis man tager perioden 2004-2010, er det i alt 1,9 pct. af BNP, og det har vi også med i den økonomiske redegørelse fra december 2002.
De 1,9 pct. er fordelt på skattestoppet, der opsluger 0,6 pct., og den skatteaftale, vi nu implementerer i Folketinget, og som sluger 0,7, pct., svarende til 9,6 mia. kr.
Det vil sige, at der er 0,6 pct. tilbage plus den milliard, vi har aftalt med Dansk Folkeparti, og som kommer oveni.
Sagt på en anden måde: Hvert år fra nu af og frem til 2010 er der 1 mia. kr. til egentlig velfærdsprioritering, når vi har korrigeret for den demografiske udvikling.
Jeg vil lige sige, at i økonomisk forstand har vi været meget konservative i de beregninger, der er lavet over det træk, vi har taget på demografien, når vi skulle se, hvad der egentlig var tilbage af vækstrammen.
Det reelle træk er mindre, fordi der ikke er proportionalitet mellem f.eks. antallet af ældre og udgifterne til veje eller administration, så hvis man skal udmønte det, kan man sige, at det demografiske træk er mindre end blot at lave en standardberegning af gennemsnit pr. individ.
Vi ved, at det normalt er billigere at få en elev mere i en eksisterende klasse, så den marginale udgift, fordi der bliver flere på et givet område, svarer ikke til den gennemsnitlige udgift på området.
Der er altså i virkeligheden et større potentiale end det, vi har beskrevet, og sådan skal det vel egentlig også være. Så er jeg jo meget tilfreds med, at vismændene for så vidt er fuldstændig enige i det, vi har lagt frem, selv om der lige er nogle undtagelser.
De mener, at de vækstrammer, vi giver amter og kommuner, er for store, og de er bekymrede for, at den vækst, vi lægger op til, måske er for stor, sådan som vi har lagt den frem, og der kan også være en bekymring for, om man er i stand til at håndtere den - altså om den vækst, de i forvejen mener er for stor, kan holdes inden for de givne rammer.
Det er en bekymring, de har, den kan man dele, og jeg mener, at vi må lære at håndtere den.
De er heller ikke enige i skattestoppet, selv om skattestoppet jo netop hjælper med til, at man holder væksten i tømme i kommuner og amter.
Det er jo en ærlig sag, at man ikke er enig i skattestoppet, men det er det bedste, jeg overhovedet har været med til at gennemføre i de 18 år, jeg har været her.
Vi skulle have lavet det for 18 år siden, for det er nemlig et fantastisk godt initiativ, der er taget.
Jeg er også fantastisk glad for den skatteaftale, vi har indgået med Dansk Folkeparti, og som nu er udmøntet her i Folketinget.
750.000 af dem, der i dag betaler mellemskat, bliver overhovedet ikke berørt af mellemskatten i fremtiden.
Så kan fru Line Barfod sige, at for almindelige mennesker er det kun 125 kr. om måneden.
Jamen det vil sige, at 2,4 millioner andre altså ikke er almindelige, for det er nemlig dem, der får større skattelettelser.
Det er en meget stor gruppe, det er en meget stor gruppe, og der er også studerende i den gruppe.
Men jeg vil blot sige, at der er 2,4 millioner danskere, som ikke er normale, og det svarer meget godt til det, fru Line Barfod siger om, at hun vil have, at folket skal bestemme.
Jamen de må bare ikke få valgfrihed.
Hvis et flertal i Folketinget mener, at der skal være en valgmulighed, så den enkelte selv kan få lov at vælge, er det ikke folkets vilje, men jeg mener, at det, at alle selv kan få lov at vælge, netop er folkets vilje.
Jeg forstår også, at det ikke er godt, at der er konkurrence om at tilbyde behandling til de folk, som har lidelser, der skal behandles, og som er visiteret til private sygehuse, selv om det ikke koster den enkelte én krone.
Valget forudsætter, at der er en aftale med den offentlige sygesikring, og at der ikke må opkræves penge, men jeg kan forstå, at de, der får opereret en øjenlidelse eller får en ny hofte på et privat sygehus, ikke skulle have været behandlet.
Jeg mener imidlertid, det er overordentlig glædeligt, at vi er i stand til at etablere et system, hvor der er blevet meget større bredde, og som har hjulpet folk af med deres lidelser.