Charlotte Fischer (RV), 2006-01-24:
Mange tak for en lang og engageret debat.
Men det var nu heller ikke så skidt, for noget af det, vi synes mangler i den danske sundhedsdebat, er, at vi også indimellem tør tale om de ting, der er svære, og det er brugerbetaling jo helt sikkert.
Udgangspunktet for vores forslag er rent faktisk, at uligheden stiger, og det gør den både absolut set og relativt set, når det gælder sundhed.
Det synes vi faktisk er en noget rystende kendsgerning, ikke mindst i betragtning af at velstanden og uddannelsesniveauet er stigende, og vi synes ikke bare, at vi skal affinde os med det.
På en eller måde er det sådan i debatten, at vi ligesom har affundet os lidt med det.
Vi ved godt, at sundheden er skævt fordelt, at det slanke, sunde liv mest er for veluddannede, mens dem uden job eller uddannelse må affinde sig med at være mere sygdomsplagede, overvægtige og fysisk og psykisk nedslidte.
Det, der er så markant, er, at med det, vi ved, bliver det værre.
Uligheden på sundhedsområdet øges.
Kortuddannede mænd i Danmark har f.eks. oplevet stigende dødelighed, mens højtuddannede mænd og kvinder har oplevet en faldende dødelighed.
Det er faktisk et ret rystende tal: 7½ år.
Eksperterne er ikke i tvivl om konklusionen, netop at uligheden er i kraftig vækst.
Læser man Københavns rapport om folkesundhed fra sidste år, kan man se, at det er med hensyn til rygning og motion, at polariseringen virkelig sker.
Det fremgår også, at hjertesygdomme, depression, alkoholisme og selvmord er de sygdomme, der bidrager mest til uligheden.
Det er jo en viden, som man kunne vælge at bruge til noget.
Uligheden er ikke kun noget, der rammer manden på bænken, narkomanen eller den sindslidende.
Det gør den også, men der er tale om en systematisk sammenhæng mellem ringere uddannelse og indkomst.
Jo ringere, desto dårligere helbred og kortere levealder.
Den sammenhæng synes vi skal brydes.
Vi ser et behov for at have et højere ambitionsniveau, hvilket sådan set er tanken og hele bevæggrunden bag ideen om en kommission.
Her taler man om uligheden som noget, de marginaliserede først og fremmest mærker.
For os er det en meget bredere og større udfordring.
Den første udfordring, som også står i beslutningsforslaget, er at bryde sammenhængen mellem dårligt helbred og uddannelses- og indkomstniveau.
Det handler om livsstil.
Vi ved vældig godt, at mennesker med kortere eller ingen uddannelse og lav indkomst lever usundere end andre.
De ryger mere, bevæger sig mindre og spiser dårligere.
Var man liberal – og det er jeg jo faktisk, synes jeg indimellem – kunne man selvfølgelig vælge at sige, at det må de selv om.
Men når man også er socialliberal, handler det sådan set om at sige: Når det systematisk er sådan, at folk med dårligere vilkår faktisk lever på en usundere måde, så det koster dem leveår, er det jo ikke længere et frit valg for den enkelte.
Så er det noget, der ligger i nogle vilkår, som vi skal gå ind og ændre på.
Derfor handler det her også om livsvilkår.
Det handler om arbejdsmiljøet, som vi ved er helt afgørende for uligheden på sundhedsområdet.
Det handler f.eks. om, at ufaglærte har markant flere arbejdsmiljøproblemer end højereuddannede.
Regeringen siger, og det har ministeren også gjort her i dag, at den allerede gør rigtig mange ting.
Hvis man ser på det, screener hjemmesider osv., er der også meget: folkesundhedsprogrammer, handleplaner, inspirationskataloger, sundhedsmærker, oplysningskampagner, der er nedsat råd og styregrupper.
Men når man går ind og læser teksten, er det påfaldende uforpligtende.
Der er aldrig sat et bindende mål op for noget som helst.
Finansieringen er ikke altid imponerende, og det hele svæver faktisk sådan lidt frit.
Man kunne spørge: Hvad er det blevet til alt sammen?
Hvad har det egentlig nyttet i forhold til uligheden?
Vi synes, at det hele er meget løst.
I folkesundhedsprogrammet loves der et samlet overblik over indsatsen med henblik på dens fremtidige tilrettelæggelse.
Jeg ved ikke lige, hvor det er blevet af.
Der loves en løbende opfølgning på indikatorprogrammet og årlige afrapporteringer.
Jeg har også haft svært ved at finde det.
Det understreger alt sammen, hvor enormt uforpligtende alt det er, der foregår i regeringen.
Derfor er det måske også, at uligheden fortsætter med at vokse.
Regeringen henviser til kommunalreformen, og den skal rigtignok redde rigtig meget.
Den skal redde hele forebyggelsen, den skal redde hele uligheden, og det står jo på en eller anden måde i grel kontrast til de par hundrede millioner kroner, kommunerne får at gøre godt med.
Vi synes dybest set, at det er uærligt over for befolkningen at bilde dem ind, at kommunerne vil kunne redde det hele, når der ingen penge er.
Det er næsten tarveligt over for kommunerne, der står og skal leve op til de meget opskruede forventninger.
For os handler ulighed om mere end det, at der er sammenhæng mellem helbred og dårlige sociale kår.
Det har jeg sådan set været glad for, for jeg synes, det er absurd, at alle kan være enige om, at den nuværende brugerbetaling i sundhedsvæsenet sådan set er historisk, ulogisk og skidt – det bliver alle enige om – men vi kan ikke tale om noget andet.
Det er, som om vi er landet på et sted, hvor vi godt nok ved at der er skidt, men vi tør ikke fortælle befolkningen det, og vi tør i hvert fald ikke begynde at undersøge, om det kunne være anderledes.
Der er ingen, som jeg hører det i dag, der vil have mere brugerbetaling i sundhedsvæsenet.
Der er flere, der har peget på, at den allerede er ganske høj, og den holdning deler vi.
Der er ikke noget, der taler for, at vi skal have mere brugerbetaling.
Vi har det, synes vi, mere beskedne ønske bare at gå ind og se på, om det er muligt at lave noget, der er bedre inden for de rammer, der er, og vi synes stadig, at der er utrolig mange rygmarvsreflekser, så man slet ikke kan gå ind og kigge på, om der er andre muligheder.
Det er jo tankevækkende, at vi ikke har nogen form for indkomstafhængig brugerbetaling i Danmark.
Alle, rig som fattig, betaler nøjagtig det samme, når det gælder f.eks. tandbehandling.
Det er faktisk en af de tankegange, Velfærdskommissionen var inde på.
Det betyder altså ikke, at jeg køber hele Velfærdskommissionens forslag, bare for at sige det præventivt.
Vi vil ikke have mere brugerbetaling i sundhedsvæsenet, men bedre.
Vi har faktisk ikke facit – tænk engang, det har vi ikke – men vi synes i respekt for, hvor kompliceret det er, at det ville være godt at gå ind og analysere det og finde ud af, hvad andre lande har af erfaringer.
Andre lande har faktisk indrettet sig anderledes, end vi har, og mit indtryk er generelt, at vi ved meget lidt om hvordan.
I det omfang man går ind og kigger på en omlægning af brugerbetaling, synes vi, at der er tre meget vigtige mål.
De er, at de syge får den gratis behandling, de har krav på, at den har et stærkt socialt sigte, og at den tilskynder til den bedst mulige brug af sundhedsvæsenet.
Til sidst vil jeg lige komme ind på det med frit valg, som også er et tema i vores beslutningsforslag.
Vi anerkender fuldt ud, at frit valg er kommet for at blive, det er en hjørnesten i sundhedsvæsenet.
Når det er sagt, er vi nok uenige i, at man skal presse citronen yderligere og sætte frit valgfristen ned, men det rokker ikke ved, at vi synes, at frit valg er kommet for at blive.
Så er vores synspunkt, at det skal kvalificeres bedst muligt, vel vidende – og det anerkender regeringen jo også – at det fri valg givetvis kommer de ressourcestærke til gavn.
Middellevetidsudvalget, der blev nedsat af SR-regeringen, skrev i sin rapport, at det frie sygehusvalg oftest benyttes af topledere og lønmodtagere på et højt niveau.
Regeringen skrev så sent som i august sidste år i sin publikation om frit valg, at de svageste borgere ofte har sværere ved at anvende deres valgmuligheder end andre brugere af frit valg.
Man kan sige, at det ifølge sin natur lægger op til en skæv anvendelse.
Så det spørgsmål, man kan stille, er: Har vi rustet sundhedsvæsenet godt nok til at tage hånd om det?
Er patientvejlederne gode til at håndtere det?
Der er jo forskel på, om det er et lille problem eller et stort problem, alt efter hvor alvorligt man tager det.
Men jeg forstår på regeringspartierne i dag og på ordførerne, at man helst ikke vil vide det: Vi ved det ikke, men vi skal heller ikke vide det.
Og så fortsætter vi sådan set bare i blinde og håber på, at det, der foregår, er nogenlunde forsvarligt.
Vi har med beslutningsforslaget lagt op til den store model.
Vi vidste godt, at det kan virke stort og forkromet, og nogle mener, at det er en syltekrukke.
Det var bestemt ikke vores intention.
Tværtimod, det skulle være afsættet for meget konkret handling.
Noget af det, jeg synes har været spændende i dag, er faktisk, at der har tegnet sig en enighed eller i hvert fald et bredt flertal for, at vi skal kigge på voksentandplejen og se, om det ikke er muligt at indrette den bedre.
Og kunne der komme det ud af det, ville jeg egentlig være meget godt tilfreds.