Bertel Haarder (V), 2002-03-21:
Jeg er altså mere enig med hr. Kamal Qureshi end med fru Sophie Hæstorp Andersen og fru Elisabeth Arnold.
Han sagde: Integrationspolitikken er katastrofal.
Arbejdsløsheden er kanonhøj. Begge dele kan efter min mening dokumenteres.
Så hvad der end er sket og gjort, så er situationen altså ikke tilfredsstillende, og den er ikke i bedring.
Den er ikke i bedring, og det hænger bl.a. sammen med tilstrømningen, det hænger sammen med de manglende krav.
Det hænger sammen med, at det for det store flertal slet ikke betaler sig at finde et job, og det hænger sammen med andre ting, som vi har prøvet at gøre noget ved i de to oplæg, vi er kommet med.
Det ene om udlændingepolitikken, det andet om integrationen.
Så kan mødet blive kort, og mine problemer blive lettere.
Det ville være dejligt.
Så jeg lover at lægge mig ordene på sinde og bære dem videre.
Hr. Kamal Qureshi spurgte, hvorfor vi ikke vil stille nogen krav til arbejdsmarkedets parter og til kommunerne.
Det vil vi meget, meget gerne, men vi vil følge den danske model, som går ud på, at man prøver at forhandle sig til rette.
Der er et fælles problem, som både arbejdsgiverne og kommunerne har interesse i vi løser, så hvorfor ikke forsøge at tale sig til rette.
Det vil vi gøre.
Vi vil blive bedre til at ansætte nogle hos staten, og hvad der er endnu vigtigere, vi vil fjerne overflødige uddannelseskrav. Selv om fru Mette Frederiksen og visse fagforeninger er imod det, så agter vi at fjerne overflødige uddannelseskrav.
Når der så er fagforeninger og socialdemokrater, som siger, det må vi ikke, så kan alle se, hvem det er, der er
imod, at de fremmede kommer ind på vore arbejdsmarkeder.
Så er aben placeret, så kan man se, hvem det er, og hvad det er for kræfter, der forhindrer integrationen.
Hr. Langballe spurgte, om jeg ikke kunne forklare dette med de facto-begrebets afskaffelse.
Han er bekymret for, om de samme mennesker her bliver dækket af nogle andre begreber.
Jeg synes, der i lovforslaget - så vidt jeg husker - er givet tre gode eksempler på, hvad forskellene er.
Det ene er militærnægtere. Det andet er folk, der føler sig subjektivt forfulgte, men som ikke er det objektivt.
Det tredje eksempel, som jeg tror er nævnt, er medlemmer af militser, som frygter at vende tilbage.
De eksempler er, som jeg siger, eksempler
, men de illustrerer dog, at der er en forskel på det flygtningebegreb, vi hidtil har kørt med, og så det, der følger umiddelbart af konventionerne.
Der kan man læse, hvad det er for nogle fælles forpligtelser, vi har påtaget os.
Dem vil vi leve op til, men ikke så meget mere.
Det får vi heller ikke, for i et retssamfund kræver det altså en retslig proces, en dommer osv., før man kan sætte folk bag lås og slå.
Til sidst til fru Pia Kjærsgaard, som spurgte, hvordan det er, om denne lovgivning skal vedtages med skiftende flertal, eller om man skal tage det hele.
Jeg vil sige det på følgende måde: Det står stadig fast, hvad jeg har sagt, at man må tage det sure med det søde, og det skal forstås på den måde, at hvis man siger nej til centrale dele af det lovkompleks, vi lægger frem, så får man selvfølgelig mindre indflydelse på de andre dele.
Så enkelt er det.
Sådan er det altid her i Folketinget.
Men en regering skal da aldrig forbyde sig selv at lytte og forsøge at få så brede flertal som muligt for de enkelte dele.
Men når Ritzau har skrevet et telegram om, at nu vil vi splitte tingene op i småbidder, så må jeg sige: Ikke tale om!
Det har jeg absolut ikke sagt.
Jeg har sagt, at siger man nej til centrale dele, så får man mindre indflydelse på de øvrige dele.
Sådan er det altid her på Christiansborg.