Anders Mølgaard (V), 1998-01-14:
Når man studerer ministerens redegørelse om at forbedre de demokratiske vilkår i det danske uddannelsessystem, er det oplagt at dvæle et øjeblik ved demokratiets fundamentale idé. Der hersker nemlig en udbredt fejlopfattelse af, at talens kunst er demokratiets øverste værdi, en tro, som også ministerens redegørelse med de mange flotte og store ord om demokratiets styrke bærer synligt præg af.
Historisk var det den store filosof Sokrates, der stod fadder til det græske og dermed det vestlige demokrati
Sokrates er da også blevet berømt for sin opfattelse af, at kun det levende ord gjaldt, mens alt andet kom i anden række.
For Sokrates var tale altså demokratiets guldæg, og det er således en ældgammel opfattelse, at det repræsentative demokratis største værdi er det talte ords kraft.
Denne udbredte misforståelse gælder sandelig også den dag i dag, hvor jeg står her på Folketingets talerstol, og den gælder garanteret også om få måneder, hvor folkets stemmeafgivning jo skal tælles op.
Begge ord, talerstol og stemmeafgivning, understreger, at vi traditionelt opfatter det talte ord som det mest centrale omdrejningspunkt i det ægte og sande folkestyre.
Vist har det talte ord stor værdi.
Det ville i grunden da også være en kraftig selvmodsigelse at bruge ord til at udtale, at det talte ord ingen værdi har.
Tale er nu engang ikke guld, ligegyldigt om det er her i Folketinget, på universiteter, i en folkeskole eller et helt fjerde sted, for hvad ville tale være værd, hvis ingen lyttede?
Hvad ville ministerens redegørelse være værd, hvis ingen læste den eller lyttede til den? I Venstre tror vi på det umådelig vigtige i at lytte til andres ønsker, argumenter og synspunkter og ikke mindst ungdommens.
Men der hersker en ikke ubetydelig fare ved at anvende demokratiprædikatet i flæng, for alle kan vel blive enige om, at demokrati er et yderst positivt ladet begreb.
Hvad selve ordet dækker over i uddannelsesmæssig sammenhæng fortaber sig ofte i massive tågebanker, og da demokratibegrebet er uhyre luftigt, er der også en umiskendelig tendens til, at begrebet anvendes som et meget højttravende ord for medbestemmelse, samspil eller samarbejde.
Man risikerer nemlig at komme ind på en glidebane, hvor evindelige diskussioner og debatter underminerer både fagligheden og også sagligheden.
Dermed risikerer man at sætte al udvikling og alle fremskridt i stå, når alt skal vendes, drejes og debatteres, fordi der konstant skal sættes spørgsmålstegn ved enhver ekspertise, enhver viden.
Det er ganske enkelt utopisk at tro, at al viden kan demokratiseres.
Der er nu engang nogle, der ved bedre og mere end andre.
Og i lærerens situation skal læreren kunne sætte sig i respekt og være autoritet uden at være autoritær.
Vi tror snarere på, at det, der grundlæggende gavner såvel uddannelsessystemet som den enkelte, er at praktisere den rette dosis samarbejde og medbestemmelse, som på én og samme gang sikrer respekten for demokratiet som dannelseselement i vores uddannelse.
Med ministerens brændende ønske om demokrati bevæger vi os måske ud på et skråplan, hvor denne balance nemt risikerer at tippe.
I Venstre tror vi altså på, at evnen til at lytte til bl.a. ungdommen er uundværlig i det levende og engagerede demokrati, for det er evnen til at lytte snarere end evnen til at tale, det drejer sig om i uddannelsessystemet.
Det gælder altså om at samarbejde og få medindflydelse på sin dagligdag.
I grunden er det interessant, at de sidste undersøgelser viser, at når det gælder politisk medleven og interesse, så ligger de danske elever og studerende i den internationale superliga.
Det vidner netop om, at det politiske engagement i forvejen blomstrer, og at vi måske ikke har brug for mange flere idealistiske tiltag fra ministeriets side i uddannelsessektoren.
Men ikke alle ministerens planer er udtryk for blå luft, og i Venstre vil vi f.eks. gerne give opbakning til de spændende og visionære planer om at skabe et internationalt akademi om demokrati og uddannelse på dansk jord.
Det er sådanne konstruktive ideer, der er interessante at føre ud i livet. Grundlæggende ønsker Venstre altså at forbedre samarbejdet og forbedre den enkeltes medindflydelse på sin dagligdag og sin uddannelsessituation.
Men det gøres ikke gennem store ord og luftige begreber, der er så dunkle og indholdsløse, at de i værste fald skaber pseudodemokratiske tilstande, der underminerer fagligheden.
Det er rigtigt, at børn og unge tidligt bør lære at lytte og afveje argumenter for fælles beslutninger, men mindst lige så vigtigt er det, at de lærer først at indhente og bearbejde den viden, som kræves for at træffe beslutninger, for deri ligger vel den egentlige oplæring til demokratiet, og det er vigtigt ikke at glemme, at det er fundamentet for vores demokratiske kultur.
Hvis man som borger skal kunne deltage aktivt og kvalificeret i samfundsdebatten, er det centralt at beherske basale færdigheder som at kunne læse og skrive og at kende vor stammes og Moder Jords historie.
Hvis de basale faglige færdigheder ikke er i orden, er demokratiet i virkeligheden i alarmerende fare.
Det er vigtigt at have dette forhold for øje.
Vore uddannelsesinstitutioners primære funktion bør altid være at sikre eleverne og de studerende muligheder for at tilegne sig de bedst mulige faglige færdigheder.
Man må altså ikke svigte det faglige indhold og fundament.
Når det er sagt, skal det selvfølgelig også siges, at det vigtigt at medinddrage og lytte til de unges, altså elevernes og de studerendes, holdninger, og derfor har jeg også med glæde læst de ni elev- og studenterorganisationers pjece om demokrati i uddannelsessystemet, som rummer mange gode konkrete forslag.
Vi vil også fra Venstres side nu her i den kommende tid lægge op til nogle møder, hvortil vi vil invitere alle elev- og studenterorganisationer for at høre om deres synspunkter, og det er en proces, som vi i fremtiden vil gøre permanent hvert eneste år ved samlingens start.