Helge Adam Møller (KF), 2004-11-11:
Jeg håber, at de ordførere, der har haft ordet i dag, og de, som skal have det senere, og som jo alle sammen er medlemmer af Forsvarsudvalget, tager imod den invitation, som udvalget har fået til at besøge Irak om 7 uger i begyndelsen af januar.
Man får mulighed for at møde de danske soldater, danske politifolk, danske civile og militære medarbejdere, danske nødhjælpsarbejdere og andre i det kæmpe område, hvor Danmark er og gør en utrolig stor indsats.
Lad nu være, vil jeg sige til hr. Helveg Petersen, denne gang bare at sige, at det eneste, vi oplever, når vi kommer ned til Irak, er at se indersiden af en dansk pansret mandskabsvogn.
For det er stort set det eneste, man ikke får oplevet.
Man får virkelig oplevet at komme ud og møde både irakere og danskere.
Det kan godt ske, at man har samme holdning, når man kommer hjem, det er fint nok, men det er nu meget sundt indimellem at være på stedet og have mulighed for at snakke med mennesker dér.
Så tag imod det.
De danske soldater i Irak er ikke, som der er nogle der har hævdet, besættelsestropper.
Nej, det er dygtige og veludrustede hjælpestyrker, styrker, som nemlig hjælper det lands befolkning med at finde sine egne ben igen.
Vi har gennem de seneste måneder set, hvor barbariske metoder terroristerne, oprørerne, de religiøse fanatikere og Saddam Husseins håndgangne mænd bruger for at knække verdenssamfundets vilje til at hjælpe Irak på vej mod frihed og demokrati.
Gidsler får halsen skåret over.
Børn og kvinder bliver sprængt i luften.
Mænd myrdes med koldt blod.
Massegrave med uskyldige ofre afdækkes.
Fanatikernes mål er jo ganske klart, de vil forhindre, at vi får et nyt, demokratisk Irak.
Det er målet.
For et par uger siden – det tror jeg de fleste kan huske – var der tre danske soldater, som blev såret i Irak, heldigvis kun let såret.
Samme dag blev jeg interviewet i tv – det var der også andre folketingsmedlemmer der blev – og det var nok, fordi jeg lige var kommet hjem ugen forinden, og det første spørgsmål, jeg fik af tvfolkene, var: Er det her prisen værd?
Og det næste spørgsmål var: Bør vi ikke trække de 500 danske soldater tilbage?
Mit svar var klart: Nej.
Vi gør jo en forskel, en kæmpe forskel.
Vi har ca. 530 soldater dernede, med hjælp fra 55 litauere og 300 englændere, som er underlagt obersten, og der har vi et ansvarsområde på størrelse med Jylland, hvor der bor ca. 200.000 mennesker.
Da jeg og hr. Per Kaalund og hr. Søren Krarup for en måned siden besøgte dem, kunne jeg konstatere forskellen fra sidst, jeg var dernede et år før.
Dengang var der ikke elektricitet.
Der var ikke vand.
Der var ingen skoler, der fungerede.
Og der var slet ikke byråd.
Nu var der elektricitet – og det er et område på størrelse med Jylland – der var vand, der var åbnet to hospitaler, stort set alle folkeskoler fungerede, og i tre byer, store provinsbyer, havde man afholdt åbne, demokratiske valg.
Jo, der var virkelig sket noget.
Lad mig så slutte med at nævne et citat fra en avis.
Der er nok mange, der læser Berlingske Tidende, enten fordi man kan lide den eller det modsatte.
Jeg kan lide den.
Der er en ung reserveofficer, Daniel Risager, nede i Irak, der skriver hver tiende dag, og han sluttede sit brev forleden dag med at skrive: »Selvfølgelig savner jeg dem derhjemme.
... Jeg har ikke fortrudt, at jeg er taget herned.
Tværtimod.
... det er en stor følelse at vide, at jeg gør en forskel ...
... Vi må gøre det her arbejde færdigt på en ordentlig måde.
... man kan ikke retfærdiggøre at lade Irak og dets befolkning i stikken nu.«
Det er godt sagt af en ung soldat med holdninger, og jeg og den konservative folketingsgruppe er enige.