Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 1999-05-27:
Jeg har skrevet to taler til den her anledning.
Jeg har skrevet en sort tale, og jeg har skrevet en rød tale, og efter at have hørt på debatten i dag vil jeg gerne have lov til at lægge ud med den sorte tale.
Det er sådan, at den sorte tale handler om nogle af de ting, som de forenede partier har gennemført det sidste års tid.
Ved de forenede partier forstår jeg regeringspartierne og den borgerlige opposition.
Jeg vil i den sorte tale komme ind på både stort og småt, nogle konkrete tiltag, som er meget gode eksempler på, synes jeg, en politisk linje, der kan holde mig søvnløs.
Det første tiltag, jeg vil nævne, er et af den slags, hvor regeringen skal leve op til de to storebrødre, nemlig EU
og USA
Det er krigen på Balkan, jeg vil tale lidt om, og i den forbindelse har jeg tre spørgsmål om selve krigen, som har ligget mig lidt på sinde.
For det første: Hvem er det egentlig, man slår ihjel, når man fører en krig som den, Danmark er med til i øjeblikket?
For det andet: Hvem kommer til at betale for krigen?
Og for det tredje: Er krig den bedste måde at skabe fred på?
På det første spørgsmål kan jeg svare, at dem, man slår ihjel, formodentlig primært er serbiske soldater.
Og hvem er de her serbiske soldater så?
Ja, de serbiske soldater er faktisk værnepligtige, og det er åbenbart noget, som NATO har indført dødsstraf for.
Jeg synes i virkeligheden, at det er en underlig dobbeltstraf, de her folk kommer ud for.
Først tvinges de til at føre krig for en mand og for en sag, som de ikke nødvendigvis bakker op, og dernæst risikerer de at blive slået ihjel af NATO's bomber.
Så skal jeg selvfølgelig huske at nævne dem, man slår ihjel ved et uheld.
Det kan man jo ikke undgå, når man bruger så mange humanitære bomber.
Er der i øvrigt nogen, der nogen sinde har set en humanitær bombe?
For mig lyder det som et begreb, der er opfundet for at få befolkningens accept af en krig, et begreb, der måske er skabt af den vestlige verdens medier.
Jeg tror i hvert fald, at de, der betaler prisen for bomberegnen, er forholdsvis indifferente over for, om bomben, der slog dem ihjel eller drev dem på flugt, var humanitær.
Til spørgsmålet om, hvem der betaler prisen for krigen, vil jeg svare, at rent økonomisk betaler NATO-landenes skatteborgere for krigen.
Jeg er normalt tilfreds med vores høje skat i Danmark, men det er altså på betingelse af, at pengene bliver brugt til noget fornuftigt, og i den her sammenhæng bruges de til at slå ihjel.
Det er jeg ikke særlig tilfreds med.
Men de, der betaler den højeste pris i den her sag, er den serbiske og den kosovoalbanske befolkning.
At skulle genetablere et samfund oven på en krig er meget omkostningsfuldt, og det vil tage mange år, før der er rettet op på de skader, NATO har forvoldt under den her krig - og det serbiske regime.
Den fattigdom, der kommer som følge af den genetablering, vil skabe politisk ustabilitet, og det vil sige, at vi taler om, at der er sat en fuldstændig unødig og umenneskelig ond cirkel i gang på Balkan.
NATO var fuldt ud klar over, at det kunne blive konsekvensen af bombningerne.
Dermed blev bombningerne en håndsrækning til de kræfter, som længe har arbejdet på at gennemføre en stor, beskidt operation i Kosova.
Det tillod den politiske situation i Serbien ikke, før bomberne faldt.
Aldrig før har nationalismen stået så stærkt i Serbien som i tiden efter, at bombningen begyndte.
Bl.a. derfor kan krigen brede sig og skabe en endnu mere uoverskuelig situation i Montenegro og på resten af Balkan.
Derfor er NATO's bombninger hverken et bidrag til fred, stabilitet, demokrati eller menneskerettigheder.
Aktionen har alene været NATO's forsøg på at manifestere sin egen magt på verdensscenen.
Har indenrigsministeren nogen sinde hørt om, at man skal feje for egen dør, før man fejer for andres?
Er de forenede partier stolte af sig selv, og sover de godt om natten efter at have siddet og forhandlet om, hvor mange flygtninge der kan tages til Danmark, og resultatet er sølle 3.000? Det er søreme en meget, meget flot humanitær indsats, de forenede partier er i gang med. Jeg synes nogle gange, man kan forfalde til at tro, at politikerne ikke tager deres arbejde mere højtideligt, end hvis de var i gang med et spil risk eller et spil matador.
De mennesker, der så er heldige at komme til Danmark og var så heldige at komme til Danmark i 1993 fra Balkan, før grænserne blev lukket, må døje med, at de forenede partier gjorde alt, hvad der stod i deres magt for at sende dem ud igen.
En del af dem, der kom hertil, var deserteret fra den serbiske hær, og vi kan da prise os lykkelige for, at det serbiske regime nægtede at tage dem tilbage.
Ellers var disse helte, der stak af for ikke at komme i krig, blevet tvunget til at gå ind i den serbiske hær, og måske var de endt med at blive slået ihjel af et NATO-fly.
Ville de forenede partier kunne se sig selv i øjnene, hvis sådan en situation foregik?
Og hvis de forenede partier ikke kan det, hvordan mener de så man skal tackle hjemsendelsessituationer i fremtiden?
Jeg synes virkelig, det er nogle fine humanister, der er ved magten i Danmark.
I år trådte den såkaldte introduktionsydelse så i kraft, en ydelse, som har udmærket sig ved at få UNHCR på nakken.
UNHCR mener, at ydelsen er dybt betænkelig, og at den bringer Danmark på kant med internationale aftaler.
Det har også været på banen tidligere i dag, og jeg kan forstå, at der er nogle, der begynder at være lidt betænkelige ved den.
Man mener nemlig, at det fremmer integrationen, at nyankomne flygtninge ikke kan leve af de penge, som de får udbetalt fra staten.
Jeg synes, det er dybt diskriminerende, og jeg kan ikke finde ét bare tilnærmelsesvis holdbart argument for, at der skal være lavere takst for flygtninge.
Man skulle tro, at de forenede partier ikke synes, flygtninge er lige så meget værd, som alle andre mennesker er.
Eller er det måske en overfortolkning af situationen?
De forenede partier har så også truffet en beslutning
herhjemme i Danmark, der er på kant med almindelige rettigheder
, og den beslutning, jeg taler om her, er indgrebet i sygeplejekonflikten.
Mener Socialdemokratiet, at det er foreneligt at kalde sig et arbejderparti og samtidig stoppe en lovlig arbejdskonflikt efter så kort tid?
Arbejderpartiet Socialdemokratiet, fagbevægelsens politiske parti!
Ja, det er søreme flot, og medierne hopper jo lige på den.
Overenskomststridig strejke kaldes de arbejdsnedlæggelser, sygeplejerskerne laver nu, og det er da formelt set også rigtigt, men sygeplejerskerne har ikke forbrudt sig mod aftalesystemet i Danmark.
Det har derimod et folketingsflertal.
Og sygeplejerskerne skal i sidste ende betale den bøde, der kommer ud af de arbejdsnedlæggelser, der er nu.
Også inden for uddannelsessystemet er der lavet nye tiltag.
kvote 2-optaget kun skal være på 25 pct. for fremtiden.
Kvote 2 åbner mulighed for at optage folk på en uddannelse ved ikke kun at tage hensyn til karaktergennemsnittet.
På kvote 2 kan der også ses bort fra, om man har en studentereksamen overhovedet.
Kvote 2-optaget er størst inden for uddannelse til pædagog, socialrådgiver, socialpædagog, fysioterapeut, sygeplejerske og lærer.
Inden for visse af de her uddannelser er det faktisk helt op til 80 pct., der bliver optaget på kvote 2. Normalt har vi jo ment, at kvote 2-systemet er en god måde at sikre social mobilitet i samfundet på, men nu kan vi se, at for fremtiden vil det så kun være 25 pct., der kan blive optaget på den her ordning.
Det betyder, at de resterende 75 pct. bliver bedømt udelukkende på karaktergennemsnittet, og jeg vil egentlig mene, at det er lidt svært at se på et karaktergennemsnit, der kan være opnået af en person for 10 år siden, om vedkommende f.eks. vil blive en god pædagog.
Men for de forenede partier er social mobilitet åbenbart ikke så vigtigt. På ældreområdet er smertegrænsen for længst nået.
Det er for nem en løsning at give kommunerne hele skylden for den manglende hjemmehjælp.
Kommunernes budgetter hænger tæt sammen med de aftaler, der laves med staten.
I forbindelse med de ældre skal forringelserne i efterlønnen selvfølgelig også nævnes.
Jeg synes, efterlønsændringerne er et godt eksempel på, at de forenede partier i virkeligheden hellere vil have private forsikringsordninger i stedet for solidariske og kollektive ordninger.
Det er nogle morsomme fremtidsvisioner at have.
Alt i alt kan man nok høre, at jeg ikke helt synes, at tingene går i den rigtige retning.
Markedet bliver sat højere end mennesket, hvis det er op til de forenede partier at bestemme.
Men denne her sorte tale er ikke hele sandheden, og jeg vil derfor nu holde den røde tale.
Det er en tale, der repræsenterer en del af sandheden, som ser en tand lysere ud end i den, jeg nu har holdt.
Vi lever i en tid, hvor der konstant tales om, at ideologierne er døde.
Det mener jeg ikke de er.
Jeg mener til gengæld, at der i løbet af de sidste 20 år er sket et skred i dansk politik, at de partier, der tidligere forsvarede velfærdsstaten og har brugt årevis på at bygge den op - selvfølgelig under stort pres fra bevægelserne - i dag skridt for skridt går mod højre, måske fordi presset fra bevægelserne er væk og det sande ansigt derfor begynder at titte frem.
Måske er det et spørgsmål om, at de, der sidder i toppen af partierne, har siddet i toppen for længe.
Måske har de brugt for mange år af deres liv på Christiansborg.
Måske har de glemt, hvilke ideer og drømme og mål de havde, dengang de meldte sig ind i deres partier.
Måske er det så mange år siden, de har været på arbejdsmarkedet, haft hjemmeboende børn, været lærlinge eller studerende, at de ikke kan huske, hvilke problemer og glæder der er ved den slags.
Uanset hvad der er årsagen til det højreskred, er arbejderpartiet Socialdemokratiet blevet et strømlinet, glat liberalistisk parti, og i og med at Socialdemokratiet er blevet et borgerligt parti, kan det da faktisk godt se ud, som om ideologierne er døde.
Jeg vil nu mene, at der i højere grad er tale om, at der kun er én ideologi tilbage, som er fremherskende i dansk politik, nemlig forskellige afarter af den liberalistiske tanke.
Der er altså blevet skabt de her forenede partier i dansk politik.
Måske skulle man indføre en grænse for, hvor lang tid politikere må sidde i Folketinget.
I Enhedslisten må man ikke opstilles til valg, efter at man har siddet i Folketinget i 7 år.
Jeg ved ikke, om den generelle grænse for, hvor lang tid man må være her, skal være præcis syv år, men jeg tror bestemt, at politikerne ville komme lidt tættere på virkeligheden, hvis de også en gang imellem var der.
tykke mure, og snakker om nogle ting, som måske kan rykke lidt ved denne her osteklokke.
Der har været en række bevægelser, der har stukket næsen frem i løbet af det sidste års tid, og den første, jeg vil nævne, er en kampagne, der hedder »Nu er det nok«.
Det er en kampagne skabt af uddannelsessøgende i Danmark af enhver afskygning.
Den danske ungdom er nemlig ikke en flok dovne hunde, der skal have SU-pisken over nakken for at studere.
De fleste unge vil gerne have en uddannelse og vil gerne engagere sig og vil gerne have tid til fordybelse.
Det eneste, uddannelsessøgende kræver, er at få ordentlige vilkår og ro til at være det.
Nu fik jeg ikke brugt tid i den sorte tale til at tale om de sorte kapitler i EU, men så skulle jeg også have brugt væsentlig mere end 20 minutter.
Jeg vil i stedet fortælle om en europæisk bevægelse af EU-skeptikere og -modstandere, der hedder »For et andet Europa«.
Bevægelsen består af alle ikkenationalistiske EU-modstandere fra både medlems- og ikkemedlemslande, og i Danmark består bevægelsen af en række fagforeninger, dele af modstanderbevægelsen og Enhedslisten.
Det primære formål med bevægelsen er at sætte fokus på de sociale problemer, der er opstået i kølvandet på EU, herunder bl.a. de millioner af arbejdsløse og deres vilkår.
Bevægelsen står ligeledes for at lave et alternativ til topmødet i Køln i denne her weekend, hvor der skal diskuteres de positive alternativer til den udvikling, vi ser nu.
Flere og flere i Danmark og Europa vender sig imod NATO's krig, fordi de menneskelige og politiske og materielle ødelæggelser i Serbien og Kosova er for overvældende.
Men vi kan jo ændre kurs.
Vi skylder krigens ofre at sætte et hurtigt punktum, og derfor må NATO øjeblikkelig indstille bombningerne.
Alt for længe har NATO kastet bomber alene for ikke at tabe ansigt.
et punktum for krigen er den chance, der er brug for, og der skal ikke herske nogen tvivl om, at når vi en dag skal
diskutere genopbygning, ja, så har nato's massive bombninger vist, hvor store ressourcer der kan sættes ind i krig.
det er et fingerpeg om, hvor gode muligheder der også er for massiv støtte til genopbygning, og i enhedslisten støtter vi ikke nedrivningen; vi støtter kun opbygningen.
På den hjemlige scene er de tvangsaktiverede
endelig begyndt at røre på sig.
Det mest berømte eksempel på det er, at en gruppe tvangsaktiverede på en plasterfabrik pakkede små sedler ind i emballagen, hvorpå de kunne fortælle om de slavelignende vilkår, de arbejder under: at de ikke har ret til at organisere sig, at de arbejder for under en tredjedel af den løn, som er mindstelønnen i danmark, og at de ikke kan sige deres arbejde op.
I Enhedslisten mener vi, at der kan gøres op med arbejdsløsheden, først og fremmest ved at bruge eksempelvis dagpengene offensivt.
Administrationsomkostningerne plus selve dagpengene svarer faktisk til, hvad en ufaglært arbejder i den offentlige sektor får udbetalt.
Altså kunne man ansætte arbejdsløse f.eks. i hjemmehjælperstillinger til overenskomstmæssig løn og på almindelige arbejdsvilkår, uden at det ville koste staten en krone. Man kunne være bedre til at dele arbejdet.
At det lige er en 37-timers-arbejdsuge, der er normen i dag, er kunstigt fastsat.
Det er ikke mængden af arbejde, der dikterer arbejdsugens længde i dag; det er arbejdsugens længde, der bliver fastsat, alt efter hvor langt fagbevægelsen har kunnet presse arbejdsgiverne ned i tid.
Dernæst og som den sidste bevægelse vil jeg nævne »Jubilee 2000«, som er en verdensomspændende kampagne, der arbejder for eftergivelse af ulandenes gæld.
»Jubilee 2000«-kampagnen i Danmark bliver drevet af NGO'ere og frivilligt arbejde.
Det er en kampagne, der har lagt stort pres specielt på den engelske og den tyske regering i europæisk sammenhæng.
Og i forbindelse med, at den rigeste del af verden afholder G 8-topmøde i Køln i juni, vil kampagnen sørge for store demonstrationer og oplysningsarbejde. I Enhedslisten mener vi, at den bedste måde at starte det nye årtusind på vil være en fuld eftergivelse af de fattige landes gæld.
Det vil stille landene i en bedre situation, fordi de ikke vil være lige så afhængige af de rige lande, og fordi de vil kunne prioritere social-, uddannelses- og sundhedssystemet højere, hvilket både på kort og på lang sigt vil løse nogle fundamentale udviklingsproblemer i de lande.
Men nok om alle de gode kræfter, der arbejder på alle niveauer i vores samfund.
Nu er det tid til at tale om de lidt mere fundamentale problemer i konstruktionen af vores samfund.
Det kommer af vores grundlovsdiskussion, som kører for fuldt blus i øjeblikket, og jeg blev spurgt i forbindelse med en grundlovsdiskussion, hvilken del af grundloven jeg mente var den væsentligste at ændre.
Til det svarede jeg ikke overraskende, at jeg selvfølgelig mente, det var den private ejendomsret, der var det væsentligste at ændre.
Det er ikke, fordi jeg ønsker, at alle virksomheder skal være statsejede, for det gør jeg ikke.
Statslige mastodonter indebærer fare for, at initiativet og magten fjernes fra den enkelte.
Og for den enkelte vil det ikke føles som en særlig stor forskel, om det er staten eller det er en privatperson langt væk, der ejer arbejdspladsen, som de arbejder på.
Til gengæld ville det gøre en kæmpestor forskel, hvis der var kollektiv ejendomsret - forstået på den måde, at virksomhederne er ejet af alle de ansatte og overordnet er reguleret af et demokratisk valgt parlament.
Og det ville betyde, at ledelsen af arbejdspladsen kunne være demokratisk valgt.
I Enhedslisten vil vi nemlig have, at demokratiet skal ud på arbejdspladser og på uddannelsesinstitutioner, og som fundament for dét skal økonomien selvfølgelig demokratiseres.
En anden ting - som er lidt mindre væsentlig i forhold til grundloven, men dog alligevel - er, at det kunne være spændende at diskutere, om man kunne få miljøbeskyttelse ind i grundloven, sådan at det f.eks. for de dele af landbruget og industrien, hvor der i dag allerede findes miljørigtige eller økologiske løsninger, skulle sikres i grundloven, at de her metoder blev anvendt.
Det er klart, at det ville kræve en overgangsordning, men det virker stærkt mærkværdigt på mig, at man kan diskutere i denne her sal, hvor stor en dosis pesticider af den ene eller den anden slags man må anvende, når alle ved, at selv en lille dosis af de her pesticider er nok til at forurene drikkevandet.
Det er ikke særlig langsigtede løsninger.
Inden for netop miljøområdet skal alles interesser varetages og ikke kun de producerendes, sådan som det er i øjeblikket.
De producerende tænker meget kortsigtet og kun med pengepungen, og den samme tendens kan man finde her i salen.
Og alles interesse i rent miljø varetages ikke igennem den politiske forbruger.
Og i et demokrati burde flertallet af hoveder vel kunne bestemme, at forurenende produktion ikke skal kunne finde sted, men det er åbenbart et princip, som flertallet af partier herinde synes er forkert.
Enhedslisten vil altså i det hele taget gå en fuldstændig anden vej, end de forenede partier herinde vil, og Enhedslisten er nok et af de mest levende beviser på, at ideologierne ikke er døde, for vi står i reel opposition til de mere eller mindre liberalistiske linjer, som de forenede partier lægger for dagen.
Faktisk er et ideologisk parti som Enhedslisten suverænt det parti i Folketinget, som har størst medlemsfremgang, så det er altså ikke helt lykkedes for de forenede partier at lukke for de kritiske røster i samfundet.