Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-05-17:
Jeg vil allerførst indlede med at sige, at vi i Dansk Folkeparti glæder os overordentlig meget til de mange debatter, der bliver fra nu af og til den 28. september, om Danmarks forbehold over for ØMU'ens tredje fase.
Vi glæder os til de debatter, for det er jo lige præcis dér, hvor det hele skal ske, nemlig at befolkningen diskuterer det her spørgsmål og træffer sin beslutning.
Altså før euroen var en realitet i starten af 1999, har regeringen varmet op gennem lang tid.
Der har selvfølgelig ligget nogle tanker bag, nemlig at man hele tiden har ønsket de her irriterende forbehold - har regeringen syntes - væk.
Allerede i december 1998 fik regeringen vedtaget sit eget forslag til vedtagelse, kan man vel sige, hvor regeringen forpligtede sig til at komme med fordele og ulemper ved euroen i forhold til, at Danmark bevarede sin egen valuta.
Og siden har vi set en lind strøm af rapporter
og pjecer og brochurer osv. fra Økonomiministeriet fortælle om alt, hvad regeringen ser som fordele ved euroen.
Det er endnu ikke blevet til ret meget om de dér ulemper.
De er åbenbare at få øje på, men ikke i regeringens publikationer. Jeg synes, at det også er det udgangspunkt, der er, når vi skal diskutere L 288, det forslag, som regeringen nu har fremsat for at få folkeafstemningen om at fjerne kronen og tilslutte Danmark euroen.
Når man læser bemærkningerne i det, er det det samme, der giver sig til kende, nemlig at regeringen endnu ikke har opfyldt den vedtagelse, regeringen ellers selv var bannerfører for.
Det næste, jeg vil sige, er: Hvorfor i alverden skal vi stemme nu?
Nu er vi helt trygge ved en folkeafstemning, at vi spørger befolkningen, at vi får debatterne osv., men hvad er egentlig baggrunden for, at regeringen synes, vi skal stemme nu?
Regeringen har jo talrige gange forsikret befolkningen om, at hvis man lige præcis valgte den nuværende siddende statsminister i stedet for en alternativ statsminister i foråret 1998, så var den nuværende statsminister garanten for, at forbeholdene bestod i hele valgperioden.
Ja, der var sågar en diskussion i foråret 1998 blandt socialdemokrater om, hvorvidt man skulle indskrive i regeringsgrundlaget, at man ikke skulle tage en folkeafstemning, men det blev affærdiget af den daværende næstformand i Socialdemokratiet, som værende fuldstændig ligegyldigt, fordi en mundtlig aftale jo var lige så god som en skriftlig.
Men i dag, 2 år senere,
ved vi, at det havde være skønt, hvis det havde været skrevet ind i regeringsgrundlaget, for så skulle man også have lavet det om, inden man kunne bryde sit løfte til befolkningen i foråret 1998.
Og det var ikke bare, før Amsterdamtraktaten var en realitet den 28. maj, da et flertal stemte ja, at man gav den garanti.
Næh, det gjorde man også selve aftenen, hvor statsministeren sagde de kendte ord, at der ville gå mange, mange år, før vi skulle stemme igen om EU-forhold - mange, mange år.
1999 må være mange og 2000 det næste mange, og nu står vi altså her og skal stemme, eller hvordan skal det forstås?
Det er grundlæggende galt, når EU-politikken bliver ført på den måde, så befolkningen ikke kan have nogen form for tillid til politikerne, men må se, at det politiske flertal bare vil have sin vilje, dvs. afskaffe forbeholdene, og at det bare er et spørgsmål om, hvordan man rent taktisk skruer det sammen, og hvornår man tager folkeafstemningerne.
Forbeholdene er lige præcis udtryk for, at man, da man lavede dem i 1992-1993, fandt de områder, hvor det var vigtigt, at Danmark stod udenfor for ikke at blive en del af den opbygning af den politiske union, som man regnede med, befolkningen havde stemt nej til den 2. juni 1992.
Derfor er opgøret med forbeholdene, som regeringen og flertalspartierne nu lægger op til, selvfølgelig et forsøg på at få Danmark endegyldigt med i den politiske unionsopbygning i EU, som befolkningen altså stemte nej til i juni 1992.
Også på den baggrund vil det slet ikke være overraskende, hvis befolkningens flertal siger nej tak endnu en gang.
Befolkningens flertal ønsker efter Dansk Folkepartis opfattelse grundlæggende ikke opbygningen af en politisk union, men et samarbejde i Europa mellem selvstændige og suveræne nationer, primært baseret på handel og pragmatisk samarbejde.
Man ønsker ikke en opgivelse af suveræniteten og ikke en opgivelse af selvstændigheden til fordel for vejen
frem mod Europas Forenede Stater
Så kan vi diskutere, hvornår det sidste skridt er taget, før vi kan kalde det Europas Forenede Stater.
Det kan diskuteres, og det er også det, vi har forsøgt med nogle af eurotilhængerne her i dag.
Det er jo nok, fordi der ikke er nogen grænse, som enkelte har været inde på.
Der er ikke nogen grænse, man ønsker bare at gå videre i den retning, som de andre lande de ønsker og er drivkraften bag.
Det er det, vi ser på regeringskonferencen netop nu.
Vi ser, at de 11 eurolande mener, at for at få styr på euroen er det nødvendigt, at man får mere politisk centralisering i EU, at man får en større beslutningsdygtighed, og at man i højere grad kan sikre en ensartet arbejdsmarkedspolitik, sociale vilkår osv. osv. i EU-landene.
Det er lige præcis de ting, man regner med, at finansmarkedet kræver, for at euroen for en gangs skyld kan gå i opadgående retning i forhold til omverdenens valutaer frem for i nedadgående retning.
Det er det pres, der er etableret, og nu har den danske befolkning så muligheden for at vælge.
Skal Danmark springe på vognen sammen med de lande, som mener, at det er en nødvendig udvikling, eller skal vi bevare kronen og dermed bevare en vis troværdighed, når vi siger, at vi ikke vil have flertalsafgørelser på socialområdet, arbejdsmarkedsområdet og i endnu højere grad på skatteområdet?
Vi stemmer altså om den politiske udvikling.
Vi stemmer ikke om økonomi i nogen særlig høj grad.
Flere har været inde på vismændenes mening i dag, og økonomiministeren var i virkeligheden også inde på spørgsmålet den 28. marts her i Folketingssalen, hvor hun sagde: »Et nej den 28. september til dansk deltagelse i euroen betyder, at vi ikke kan se bort fra, at der kan komme et mindre pres på kronen, ligesom der var efter nejet den 2. juni 1992.
Men det er jeg overhovedet ikke bekymret for, det kan vi sagtens håndtere, og alt vil, kan man sige, fortsætte.
Vi har en valutaaftale, som det er kendt, og vi har en sund økonomi
; ...«
Da jeg læste det op sidste gang, kom der ret hurtigt en pressemeddelelse fra Det Radikale Venstre om, at det var
citatfusk, fordi jeg ikke læste det næste op
Selvfølgelig er der ikke nogen, der kan give en sådan sikkerhed.
Men sagens kerne er, at efter et nej den 28. september - og det sagde økonomiministeren den 28. marts, da man stadig regnede med, at man bare kunne bade jaet hjem den 28. september - ville der ikke være de store problemer.
Der kunne godt komme lidt turbulens, men det var ikke noget, vi ikke kunne håndtere, og alt ville, om man så må sige, fortsætte, som vi kender det i dag, efter et nej.
Det er jaet, der vil fjerne den danske valuta, afskaffe kronen, uigenkaldeligt fastlåse kronen til de øvrige eurolande og fjerne den danske krone som en fysisk valuta.
Euroen vil fremskynde integrationsprocessen, et ja til euroen vil sikre, at flere og flere politiske beslutninger skal tages i Bruxelles og ikke her i Folketinget.
Det er den vej, man skal gå, hvis man bryder sig om det, men hvis man ikke bryder sig om det, må man selvfølgelig anstændigvis sige nej.
I forbindelse med afstemningen kan det ikke undgås, at vi også får debat om Østrigaktionen.
Selvfølgelig gør vi det, det ville være underligt andet, for Østrigaktionen er - uanset hvor meget man forsøger at sige, at den ikke har noget med EU at gøre - en aktion, der er båret frem af 14 EU-lande i protest mod det 15. EU-land.
Det er en aktion, som er lavet af 14 lande, og som man skal træde tilbage fra som samlet front, i samlet flok, 14 EU-lande.
Selvfølgelig har den noget
med EU at gøre, og det er en aktion, der i virkeligheden viser, hvad EU har udviklet sig til
Man mener at kunne tage sig den frihed at sætte et medlemsland på plads - et medlemsland, hvis eneste brøde er at have holdt et demokratisk valg og have valgt en regering med deltagelse af et parti, man ikke bryder sig om, men som ikke har forbrudt sig mod én eneste af de regler, der gælder i det internationale samarbejde.
Når Traktaten ikke tillader det, når man ikke har redskabet, siger man, at man det ikke falder ind under Traktaten, og så gør man det bare alligevel.
Man sætter endda de nationale beslutningsprocedurer ud af kraft, for stats- og regeringslederne i det nye EU, man opbygger, har selvfølgelig magt til at kunne lave en sådan aktion over for et selvstændigt land, som Østrig jo ellers er.
EU består jo af selvstændige lande - eller hvad?
En sådan aktion er virkelig bekymrende, og det er også noget, befolkningen må tænke på, når den går til stemmeurnerne den 28. september - ikke fordi vi skal stemme ja eller nej til Østrigaktionen, men fordi vi skal stemme ja
eller nej til den udvikling, EU er i gang med.
Vi giver et signal, som hr. Anders Fogh Rasmussen så udmærket fik sagt i sin ordførertale.
Vi giver et signal om,
hvorvidt Danmark fortsat skal have nogle forbehold og fortsat skal bevare sin selvstændighed på de områder, forbeholdene giver udtryk for, eller om Danmark ønsker at være med i en stadig mere integreret unionsdannelse og også kvitte de øvrige forbehold, som vi har til EU-samarbejdet.