Mogens Lykketoft (S), 2001-12-06:
Valgets tale var klar.
Et flertal stemte for en ny regering bestående af V og K med støtte fra Dansk Folkeparti.
Jeg tror, at vældig mange af dem, der stemte anderledes denne gang end sidste gang, så tilvandringen af udlændinge, der har svært ved at tilpasse sig i Danmark, som den vigtigste eller eneste trussel mod velfærdssamfundet.
Og så var det vel sådan, at budskaberne fra det nye Venstre, der blev designet efter valgnederlaget i 1998, ikke lød velfærdstruende, tværtimod.
Der lød jo toner om, at danskerne kunne få noget mere og noget bedre og endda betale mindre. Jeg kan da godt forstå, at man kan blive gevaldigt fristet af sådan et tilbud, selv om det lyder lidt for godt til at være sandt.
Mange har nok tænkt, at disse venstretroldmænd skulle have en chance for at vise deres tryllekunster.
Men nu kender jeg den nye statsminister fra godt et kvart århundredes diskussioner.
Netop derfor hører jeg til de skeptiske, til dem, der er bange for, at den velklingende sprogpragt, som statsministeren har fået syet af sin hærskare af dygtige reklamefolk og spindoktorer, mere bruges til at dække over de reelle hensigter end til at fortælle om dem.
Men nu skal man jo ikke dømme en ny regering på mistanken, kun på gerninger.
Og derfor vil jeg byde alle nye ministre velkommen og udtrykke håbet om, at i den tid, I har embedet, vil det både være til glæde for jer selv og for vores land. Som en af dem, der længst har fået lov til at være minister, vil jeg uden forbehold sige til de nye, at det er fascinerende, det er vældig udfordrende.
Det giver enorme muligheder for at udfolde sig.
Det giver en vældig kapacitet, fordi man bakkes op af et stort kompetent og loyalt embedsværk.
Jeg kender statsministeren godt nok til at vide, at regeringens medlemmer aldrig får lov til at glemme, at det nu er dem, der har magten.
Nu er det dem, der skal tage initiativerne.
Nu kan V og K gennemføre alt det, V og K har sagt - hvis de tør.
Midterpartierne står ikke i vejen som i 1980'erne.
Fra valgkampen, fra regeringsgrundlaget, fra tirsdagens redegørelse kender vi det billede, V og K gerne vil tegne af sig selv.
Nu skal V og K vise, hvad V og K faktisk duer til.
Vi ser frem til at få fremlagt paragraf for paragraf, initiativ for initiativ, hvad man faktisk tør.
Vi vil med argumentets kraft og offentlighedens bistand holde den nye regering fast på, at den bruger magten med ynde og med omtanke.
Den nye regering arver et stærkt fundament.
Dansk økonomi er i balance på alle de vigtige poster med store overskud på de offentlige finanser, på betalingsbalancen og med den laveste ledighed i 25-30 år.
Som overvismanden sagde forleden: en unik udvikling i nyere historisk tid.
Der mangler hverken arbejdsglæde eller virketrang her hos os.
Vi har en arbejdsstyrke, der er veluddannet og forandringsparat.
Vi har en stærk teknologisk udvikling, og der er i de sidste 9 år sket en historisk enestående udbygning af fællesskabet: service på sygehuse, børnepasning, ældreomsorg osv.
Sagt med andre ord: Så langt tilbage, nogen kan huske, har ingen ny regering fået forærende så godt et grundlag at starte på, som denne her får.
Husk det, og værn om det.
Jeg har ikke efter statsministerens redegørelse i tirsdag nogen grund til at tro, at regeringen vil overbetone forgængernes resultater.
Det er måske også for meget forlangt.
Jeg beder bare indtrængende om, at man husker på, at det, der blev bygget op de sidste 9 år, har krævet hårdt arbejde og af og til upopulære beslutninger.
Den solide økonomi og beskæftigelse, som vi har opnået, er imidlertid den bedste, ja, den eneste sikre garant for, at de næste generationer kan få valgmuligheder, kan få frihed til at udfolde sig, selv om der kommer mange flere pensionister, der også skal have det godt. Derfor må jeg henstille til regeringen om ikke letsindigt at sætte stabiliteten over styr for at indfri alt for hårdt oppustede valgløfter.
For alt det, der er bygget op over 9 år, kan brydes ned på få måneder, hvis den nye regering tænker mere på næste valg end på næste generation.
Stabilitet er jo ikke det samme som stagnation, tværtimod.
Kun ved at fortsætte reformkursen og fornyelsen, som vi har gennemført den gennem 1990'erne, kan vi fastholde et velfærdssamfund for det 21. århundredes mennesker.
Vi har et fælles ansvar for, at kampen for et bedre samfund aldrig degenererer til et bevidstløst forsvar for bestemte strukturer og institutioner eller organisationer.
Det er i øvrigt påfaldende, at statsministeren i sin redegørelse i tirsdags havde så utrolig mange låneord og lånesætninger fra sin forgænger, hr. Poul Nyrup Rasmussen, ord om behovet for et stærkt fællesskab og om nogle grundlæggende værdier og holdninger, om at give den enkelte endnu større frihed, om omsorg for de svageste, om styrkelse af sygehusene, ældreomsorgen og skolen, om en forstærket investering i fremtiden.
Jeg vil gå så vidt som til at sige, at hvis statsministeren havde været lederskribent på Berlingske Tidende, så tror jeg, han ville have været i alvorlig fare for at blive fyret for at skrive af fra den konkurrerende lederskribents leder.
Men er vi da slet ikke uenige?
Er ideologierne døde?
Er klassekampen blevet aflyst, og skete det i tirsdags?
I traditionel forstand har klassekampen jo været aflyst i mange, mange år.
Det er blevet sagt meget klogt, at Socialdemokratiet har meget tilovers for Marx, men ikke meget tilovers fra Marx.
Vi udlignede jo de gamle dybe skel, vi skabte velfærd og tryghed for de mange, og selv om de borgerlige altid var vrangvillige og tøvende, så blev de nødt til at løbe med, fordi der var tilslutning til vores idé.
Men det betyder jo ikke med de resultater, der er nået, at enhver forskel i holdninger er forsvundet, eller at der ingen uligheder er at kæmpe imod.
Vi synes jo, at efter den 11. september burde alle kunne se, at ulandsbistand er langsigtet sikkerhedspolitik, at det, der er brug for, er, at den rige verden yder meget, meget mere til at udrydde sult og armod og til at rydde op efter de konflikter, som vi selv i den rige verden har næret i fortiden.
Danmark er en spydspids med hensyn til international indsats, og det skal vi blive ved med at være, for det giver os slagkraft på det globale topmøde om bæredygtig udvikling i Johannesburg i september næste år, og det kan give os slagkraft som EU-formandskab, når det gælder om at trække de andre med op.
Derfor er det flovt, når VK-regeringen vil skære 1,5 mia. kr. i ulandsbistand og anden international indsats.
Jeg vil sige, at det er et meget skævt indslag i den globale klassekamp.
Vi kan simpelt hen ikke være nedskæringerne bekendt over for nogle af de mest forarmede og svage mennesker i nogle af verdens fattigste lande, som vi har aftalt programsamarbejde med.
Vi hører på en masse bortforklaringer fra udenrigsministeren og fra hr. Jens Rohde her i dag, men der er jo kun én sandhed i det her, og den handler om skattestop og om, at skattestop og dyre løfter til danske vælgere ikke passer sammen, og derfor må man tage fra nogle af dem, der ikke har stemmeret i Danmark.
Det er fordelingspolitik.
Så har regeringen ellers udtrykt sig meget omsorgsfuldt over for de svage.
Der var en enkelt avis, der sagde, at der måske gemte sig noget hattedameretorik i det.
Jeg vil ikke gå så vidt, men der er meget, der tyder på, at regeringens omvej til at styrke de svage er at styrke de stærke, så de stærke bedre kan hjælpe de svage.
Nu har vi haft diskussionen om det særlige pensionsbidrag, og der fik vi en kaskade af søforklaringer fra hr. Jens Rohde.
Jeg vil sige, at det er meget, meget enkelt, hvad det forslag fra regeringens side går ud på.
Det går ud på, at den arbejdsløse næste år skal have tilskrevet 1.300 kr. mindre på sin pension og jeg skal have tilskrevet 7.000 kr. mere på min pension.
Det er forslagets indhold, det er regeringens fordelingspolitik, og det er det første konkrete udslag af regeringens omsorg for de svage.
Det er noget, man er klar til at udmønte i paragraffer her og nu.
Det er noget, der haster.
Vi synes, at det system, vi havde fået aftalt i forbindelse med pinsepakken, var godt, fordi det bevirkede, at de, der ikke havde de store pensionsopsparinger, fik et mere solidt fundament end folkepensionen og ATP.
Det vil man ødelægge nu.
Det beklager jeg meget.
Det beder jeg om at man tænker en ekstra gang over.
Dér, hvor regeringen i øvrigt er konkret i forhold til fordelingspolitikken, er i meget høj grad i andre forslag til at gøre de stærke stærkere, så de kan overveje at hjælpe de svage.
Når regeringen taler om, at ejendomsavancebeskatningen er for voldsom, taler vi om skattelettelser til mennesker, der har fået en stor ejendomsavance.
Når regeringen taler om, at generationsskiftet skal lettes, taler vi om, at de mennesker, der har tjent mange og lavtbeskattede penge i deres virksomheder livet igennem, ikke skal betale så meget skat af dem, når de holder op.
Det er lettere skat på optioner osv.
Det er de konkrete udslag af regeringens fordelingspolitik.
Hvem var det, der sagde, at klassepolitikken var død?
Jeg tror, det var statsministeren.
Vi har mange spørgsmål, så mange, at taletiden udelukker, at de alle bliver stillet her i dag.
Vi har så svært ved at forstå, hvordan det er med sammenhængen mellem de mange nye, dyre løfter, når det gælder sygehusene, uddannelserne, der skal styrkes, de psykisk syge, der skal hjælpes, den faglige standard, der skal forbedres i folkeskolen, og større frihed for børnefamilierne.
På den ene side milliardløfter og på den anden side et skattestop, som godt nok ikke, som det blev lovet under valgkampen, blev iværksat fra dag 1, men som ser ud til at blive gennemført fra år 2. Hvordan skal det hænge sammen på længere sigt?
Det er egentlig meget let at forstå, at det ikke er til at forstå.
Derfor vil vi selvfølgelig interessere os utrolig meget for, hvordan det skal hænge sammen, og hvordan det skal hænge sammen med regeringens erklærede målsætning om, at man vil følge den gamle regerings ambitioner om, hvor meget gælden skal nedbringes frem til 2010.
Hvad er det, der skal bringe det regnestykke sammen?
Er det en massakre på de mennesker, som skal gennemføre reformerne i forvaltningen, og deres ansatte, eller er det privatisering af statsejede virksomheder?
Og det gør det frem for alt ikke muligt at styre økonomien med den stabilitet, som vi andre har forsøgt, hvis man vil dække sig ind med engangsindtægter i stedet for solid finansiering af den velfærd, man tilbyder. Vi vil studere alle disse svar med meget stor interesse og går ud fra, at når regeringen fremsætter sit eget finanslovforslag, får vi nogle bidrag til at forstå,
hvordan miraklet kan ske.
Lad mig så sige, at Socialdemokratiet her i Folketinget vil bede om at få nogle temaer, som indtil nu er svagt betonet i regeringens udspil, behandlet,
så vi kan få klarhed over, hvad linjen er, og søge tilslutning til at fortsætte den gamle regerings initiativer for at skabe flere almennyttige boliger, flere ældreboliger, flere ungdomsboliger, så vi kan få gennemført den arbejdsskadereform, der ikke bare, som regeringen siger, skal være en afbureaukratisering og en kortere sagsbehandlingstid, men også gøre ret i forhold til mennesker, som i dag ikke har fået tilkendt erstatning for en vitterlig arbejdsskade. Vi vil også lægge stor vægt på, at vi i sammenhæng med regeringens forslag til forlænget barsel får diskuteret de valgfriheder, som er nok så vigtige for småbørnsfamilierne: at de, der gerne vil starte tidligere, også kan få en børnepasningsmulighed, at vi nu kan få børnepasningsgarantien gjort generel, at vi kan få sikret, at der fortsat er muligheder og valgfriheder, også efter at barnet er fyldt 1 år.
Derfor vil vi søge at forhindre, at regeringen får held til at afskaffe den nuværende forældreorlov.
Jeg markerede et enkelt, meget vigtigt tema i mit spørgsmål før til hr. Jens Rohde, og jeg gjorde det, fordi det, der har været karakteristisk for arbejdsmarkedspolitikken op gennem 1990'erne, jo ikke er meningsløs aktivering.
Der har været eksempler på det, og dem skal vi have udryddet.
Vi er bestemt tilhængere af at forbedre kvaliteten i aktiveringen, men vi er imod en nedskæring af aktivitetsniveauet.
Det, regeringen her har budt på, er fuldstændig uforeneligt med bare at opretholde det nuværende og i øvrigt utilstrækkelige aktivitetsniveau på aktiveringen.
Derfor er der tale om, at regeringen sejler hen mod et isbjerg, hvor man enten ikke kan spare disse penge eller også frontalt vil bryde med aftaler, vi har indgået om dansk arbejdsmarkedspolitik.
Det vil jo ikke skabe tillid til, at regeringen på andre vigtige områder, hvor vi også har aftaler, vil holde sig til god skik i dansk parlamentarisme.
Derfor går jeg ud fra, at det her bliver udredet, og at regeringen vedstår de aftaler, vi har, og den forpligtelse, den har, i forhold til de aftaler til at sikre den brede opbakning om dansk arbejdsmarkedspolitik.
Vi ser med en vis bekymring på regeringens meldinger på miljøområdet.
Vi kan ikke finde ud af, om regeringen accepterer den bæredygtighedsstrategi, der blev udviklet under den forrige regering, hvordan holdningen er til butikscentre, til kystnærhed og staldbyggeri.
Vi håber, at vi får svar på det.
Der er mange andre ting, vi skal søge svar på, vigtigst selvfølgelig: Hvad er udlændingepolitikken?
Jeg misunder ikke den nye integrationsminister, der skal skabe den klarhed.
Vi ser frem til den.
Nu må vi på alle områder, men ikke mindst på dette område,
sige til regeringen: I har fået et meget klart mandat af vælgerne til at levere en kursændring, fortæl, sig frem, tal ud, lad os se den i paragraffer, i alle detaljer og i den fulde overensstemmelse med internationale konventioner, som integrationsministeren har lovet.
Så vil jeg da i øvrigt ønske til lykke med den nye erkendelse, som kom ud straks efter valget: at det vil være klogt, inden en regering lægger sig fast, at tage en pejling på, hvad der sker i nabolandene.
Det var vi nogle der blev hånet noget for under valgkampen at sige, men også dér har den nye integrationsminister jo vist sig banebrydende klog.