Margrethe Vestager (RV), 2003-01-24:
Først i forhold til B 34, som ikke har været kommenteret fra radikal side endnu: Vi er sådan set positivt indstillet, men betragter det som et SU-forslag blandt andre SU-forslag, som må ses i forhold til den samlede pakke.
Jeg må sige, at de forslag, som indtil videre er fremkommet på SU-området, ikke rigtig sådan højstemt kvalificerer til, at nu må vi have en stor reform.
Det er betydelige ændringer for den enkelte studerende, men det er ikke en reform, som grundlæggende ændrer vores SU-systemer.
Der har ministeren jo også klart sagt, at vi har et udmærket SU-system i dets grundfunktion.
Så synes jeg måske, man skal lade være med at iklæde det reformens store vinger og i stedet for sige, at man vil gerne drøfte, om man skal lave nogle hensigtsmæssige ændringer i den måde, systemet grundlæggende fungerer på, og at det her kunne være en af måderne, hvis man kan hindre misbrug, og at folk melder sig til uddannelse af rent overfladiske grunde for at få en låneadgang.
KL. 14.25
B 43 er derimod ikke et SU-forslag.
Det er et ligestillingsforslag og et ligebehandlingsforslag.
Hele pointen i forslaget er, at handicappede skal sikres samme frie valg af uddannelse som andre.
Det bygger på den selvfølgelige antagelse, at handicappede gør sig præcis de samme overvejelser om interesser, evner og arbejdsmarked som alle andre kommende studerende.
For det er nemlig ikke ligestilling eller ligebehandling, at man som handicappet skal lade sit uddannelsesvalg afhænge af, om en kommunal sagsbehandler vurderer det som realistisk, ene og alene fordi man har brug for en anden økonomi, fordi man ikke er i stand til at have erhvervsarbejde som studerende.
Og der er eksempler, eksempler, som ingen i øvrigt ville finde sig i: at kommunen ikke vil støtte det første uddannelsesvalg; at kommunen ikke vil støtte en given fagkombination; at kommunen kun vil give en revalideringsplan til bachelorniveauet og derfor sætter en effektiv stopper for, at man kan få en kandidatuddannelse.
Vi taler altså om studerende, der opfylder de helt almindelige adgangskrav, der har taget en kompetencegivende, studieadgangsgivende ungdomsuddannelse, nogle af dem med møje og besvær, og så skal de sættes denne hindring i vejen. Jeg kvitterer selvfølgelig for tilliden til, at den radikale gruppe burde have ryddet alle problemer af vejen i forhold til det her forslag.
Det tager vi til os.
Men vi er blevet ydmyge i forhold til, at det her faktisk var noget, som flere ministerier bøvlede med under SR-regeringen. Der er heldigvis sket en række ting, som gør, at det er realistisk at iværksætte et lovforberedende arbejde nu med henblik på et lovforslag i samlingen 2003-04.
Og det er jo bl.a., fordi vi er blevet klogere på hele arbejdsevnebegrebet i regi af førtidspensionsreformen, og at det er blevet meget klarere, at vi netop kan løse det her for sig.
Vi stiller sådan set ikke krav om, at vi har fundet nogle særlig gode løsninger, men vi ved, at andre har tænkt med os, SU-rådet har tænkt med, DSI har tænkt med og fundet nogle udmærkede retningslinjer, som kunne være retningsgivende for det lovforberedende arbejde: ensartethed, selvfølgelig, i behandlingen, retssikkerhed, at forsøge at begrænse papirarbejdet, så det bliver så ubureaukratisk som muligt, at det er erhvervsevnenedsættelsen, som er afgørende og dermed også det, som gør, om det er realistisk at varetage et studenterjob.
Det, som har berørt mig meget i diskussionerne om det her, som jeg også havde som undervisningsminister, var den - hvad skal man sige - næsten offervilje, der var til stede hos handicappede i forhold til det at få en ligebehandling: Vi vil meget hellere have lidt lavere levevilkår, end vi vil udsættes for, at vore studieønsker skal gøres til genstand for en overvejelse over, om vi nu kan leve af det eller ej. Og det er jo klart, for det er ikke rimeligt, og det er ikke værdigt, og det er ikke noget, vi byder andre kommende studerende, at de skal stilles til regnskab for, om det nu er realistisk med det valg, de traf. Finansieringen er meget enkel.
Der vil jo være sparede midler fra revalideringen, for det, vi hører fra de forskellige miljøer, er, at man faktisk gerne vil have en mulighed for ikke at komme under revalidering og derved få et friere valg.
Der er en nettoudgift for studerende under 25 - det er klart - på omkring 1.500 kr. pr. måned, men en tilsvarende besparelse for studerende over 25 på en 3-4.000 kr. pr. måned, ligesom studerende på den her nye ordning selv må betale de bøger og lignende, der ikke har karakter af specialpædagogisk støtte.
Når vi har nævnt satspuljen, så er det jo, fordi vi gerne vil sikre regeringen, at den kan have en nødvendig økonomisk buffer, hvis den synes, det er svært at vurdere økonomien.
For det er klart, at det er svært at vurdere økonomien i sådan et forslag her.
Det er svært at vurdere, om flere handicappede vil have mod på at gå i gang med en uddannelse, nu, hvor de ikke skal gennem en kommunal sagsbehandling, eller om vi har hele gruppen i vores revalideringssystem, og hvor mange der så i givet fald vil gå den anden vej. Derfor tror jeg, at det vil være meget hensigtsmæssigt, hvis man havde en lovgivning, som man fulgte meget tæt, og som man var villig til at tage op til revision ret hurtigt, hvis man fandt, at forholdene ændrede sig.
Jeg synes, det ville klæde både regeringen og regeringspartierne at se det her som et ægte fritvalgsforslag og få sat det lovarbejde i gang og også være villig til at forpligte sig på det.
Det ville være klædeligt for os alle sammen i lyset af, at det er handicapår.
Det er sådan set lige præcis det, som vi har set i øjnene, at der er problemer, som skal afklares.
Det er derfor, beslutningsforslaget ene og alene går ud på at fastsætte målet og så bare i al mindelighed bede regeringen gennemføre det lovforberedende arbejde, der er nødvendigt, for at vi kan få et egentligt lovforslag i samlingen 2003-04.
Jeg vil gerne sige mange tak for de meget positive toner, der har lydt i forhold til målsætningen, og jeg håber, at vi under udvalgsbehandlingen kan gøre det lysende klart, at det her er et forslag, som vil tjene os alle sammen, så vi vedtager det med et meget stort flertal, sådan at vi kan få gjort op med den forskelsbehandling, der finder sted i dag.
Jeg har lidt vanskeligt ved at forstå undervisningsministerens afvisning af beslutningsforslag nr. B 43, da beslutningsforslaget netop går ud på, at der iværksættes et lovforberedende arbejde med henblik på at fremsætte lovforslag om ophævelse af det dobbelte optag i samlingen 2003-04.
Er det ikke det samme som en nøje vurdering?
Vi er fuldstændig klar over, at der stadig væk er udeståender, men vi er faktisk betydelig længere, end vi var for 1½ år siden.
Flere har tænkt med, vi har fået erhvervsevnebegrebet ind.
Der er faktisk anvist finansiering i forslaget, dels i sparede revalideringsudgifter, dels via satspuljen, fordi SU jo faktisk også bidrager til den. Derfor synes jeg, det ville være klædeligt, at regeringen - især og specielt i et år, som faktisk er handicapår - turde forpligte sig på at få løst denne her problemstilling.
For jeg tror nemlig, at det ville klæde også hele Folketinget, hvis vi kunne være enige om det.
Og da beslutningsforslaget netop går på at få lavet en nøje vurdering af, hvordan vi kan indløse det fælles mål at ophæve det dobbelte optag, har jeg svært ved at forstå, at det ikke kan vedtages af et meget bredt flertal, da det er så mildt og rent og langsigtet, som tænkes kan.