Jacob Buksti (S), 1999-05-27:
Da den kolde krig ophørte med Murens fald, og Jerntæppet blev foldet sammen,
blev dørene slået op mod en ny tid, en ny tid fyldt med håb om fred og frihed.
Den gamle drøm om et helt Europa kunne nu blive til virkelighed, en drøm, der med de nye demokratiers indlemmelse i det europæiske samarbejde så langsomt er ved at gå i opfyldelse.
Det, vi nu er vidne til i Kosovo, er rystende, tragisk og dybt alvorligt, overgreb af så grusom og umenneskelig karakter, at man troede, det hørte fortiden til:
etnisk udrensning, massemord og fordrivelse af et helt folk.
Det hverken kan eller skal vi finde os i her på tærsklen til det næste årtusinde.
Verden har forandret sig, og det samme har det internationale samfund.
Folkeretten må ikke i fremtiden kunne bruges som beskyttelse for massemordere.
De mange menneskers lidelser i Kosovo sætter på mange måder tingene i relief.
Det danske samfunds problemer bliver pludselig sat i de rette proportioner.
De hjemlige konflikter virker i det store perspektiv små.
Det handler om, hvordan fremtidens verden og fremtidens samfund skal se ud.
Derfor er jeg også sikker på, at hvis man under indtryk af diverse medierådgivere og smarte politiske strateger gør et misforstået forsøg på at nedtone de politiske værdier og holdninger for at tækkes så brede vælgermasser som muligt, så tager man i realiteten livet af den levende politiske debat, debatten om politiske visioner og politisk engagement.
Men man undervurderer også danskernes sunde dømmekraft. Hvordan skal befolkningen kunne træffe politiske valg, hvis det hele er én stor grød, hvor kampen alene handler om personer, og hvor politik gøres til rent show eller tv-underholdning?
Det politiske liv mister sin folkelige forandring, hvis værdier og holdninger kobles ud og det hele gøres til et spørgsmål om teknik.
Enhver forandring er jo politisk.
Og kampen om indretningen af fremtidens samfund har altid været og er fortsat politisk, ja, det er jo selve nerven i det politiske liv. Det kan man ikke viske ud ved at lægge et pænt lag glasur på.
I politik kan man ikke være venner med alle, hvis ellers de politiske beslutninger skal have nogen som helst konsekvens.
Det socialdemokratiske svar er fortsat det solidariske svar.
Det er medmenneskelighed og social retfærdighed.
Det er miljømæssig bæredygtighed og økonomisk ansvarlighed.
Det er visionen om fællesskabets værdier i en ny dynamisk samfundsforandring. Vi har skabt mange resultater, men vi står også til stadighed over for store udfordringer både på det hjemlige plan og internationalt.
Siden 1993 er der skabt op mod 200.000 nye arbejdspladser.
Vi har haft en høj økonomisk vækst, og vi har fået reduceret ledigheden til et niveau på ca. 170.000.
Det private forbrug er blevet udvidet betydeligt, ca. 30 pct. siden 1993, og vi har været i stand
til at øge den offentlige service. I de kommende år må vi imidlertid indstille os på en lidt mere afdæmpet økonomisk vækst; resultaterne må ikke sættes over styr.
Vi skal for alt i verden undgå, at dansk økonomi brænder sammen som i midten af 1980'erne med voldsomme lønstigninger, inflation og et alt for stort betalingsbalanceunderskud.
Derfor har vi strammet den økonomiske politik
flere gange i det seneste års tid, dels med pinsepakken og dels med finanslovaftalen, for at forebygge, at økonomien brød sammen til ulykke for alle danskerne.
Der er derfor ikke brug for nye akutte økonomiske indgreb, præcis som de økonomiske vismænd for få dage siden påpegede i deres halvårsrapport. Regeringen står i dag politisk stærkt og har fået sin politik igennem med skiftende flertal i Folketinget.
Ja, faktisk er det svært at huske nogen folketingssamling, hvor der er gennemført flere dybtgående reformer og indgået flere store forlig end i denne samling, senest forsvarsforliget.
Der er derfor grund til generelt at takke Folketingets partier for godt samarbejde.
Med pinsepakken og finanslovaftalen er den private og den offentlige opsparing blevet styrket, og der er blevet lagt en dæmper på husprisernes himmelflugt; de stiger nu mindre end tidligere.
Og hvor er alle skræmmebillederne blevet af?
Det står jo her et år efter pinsepakken lysende klart, at der ikke er sendt chokbølger gennem boligmarkedet.
Men det er tilsyneladende ikke blot de borgerlige partiers skræmmebilleder, der er forsvundet, det er i dag også ganske vanskeligt at få øje på et borgerligt parti med et sammenhængende alternativ til regeringens økonomiske politik.
Det kan man i og for sig tage som en form for ros, men det er i virkeligheden også lidt tamt.
Venstre siger, at de vil øge det offentlige forbrug ved at give befolkningen større valgmuligheder.
Folketings-Venstre mener måske også, at de kan effektivisere kommunerne og den kommunale service, således at de kan tilbyde borgerne en langt bedre offentlig service for de samme penge, end det hidtil har været muligt for kommune-Venstre.
Ja, enkelte forslag, som Folketings-Venstre har fremsat, betegner repræsentanter for kommune-Venstre som det rene bimmelim.
Og vil de borgerlige partier fortsat kickstarte eksporten og forbedre virksomhedernes konkurrenceevne ved at reducere deres skatte- og afgiftsbetalinger?
Er det fortsat strategien at gennemføre det, vismændene i deres seneste rapport kalder en intern devaluering, og som vismændene derefter bruger ganske mange kræfter på at afvise, fordi det vil føre til en øget forurening, et øget lønpres og kortsigtet stigning i profitterne?
Problemet for dansk erhvervsliv er jo ikke, at de ikke har noget at lave.
En af de største udfordringer i de kommende år bliver prioriteringsdebatten i den offentlige sektor.
Flere ældre, færre erhvervsaktive vil skabe et voldsomt pres på de offentlige udgifter.
For det første mener vi, det er vigtigt, at den private opsparing øges ganske betydeligt i de kommende år.
Udbygningen af arbejdsmarkedspensionerne og en mindre skatteværdi af rentefradrag er vigtige instrumenter til at sikre en øget privat opsparing, der kan lette det offentlige udgiftspres i de kommende år. For det andet er det vigtigt, at vi fastholder et betydeligt offentligt overskud, der sikrer, at vi kan reducere den offentlige gæld og de tyngende renteudgifter.
Samtidig må amter og kommuner overholde aftalerne for vækst i serviceudgifterne og vedstå deres del af ansvaret herfor.
Og endelig for det tredje mener vi, at det er ganske nødvendigt, at vi som samfund arbejder mere end i dag.
Derfor er vi også optaget af at lette de unges vej gennem uddannelsessystemet og sikre, at de ældre bliver længere på arbejdsmarkedet.
Hvis denne strategi følges, vil vi kunne sikre, at velfærdssamfundet fortsat kan finansieres og forbedres.
Den tid er forbi, hvor man kunne undgå ubehagelige prioriteringsdiskussioner ved blot at sætte skatterne op. Øgede skatter kan ikke løse de kommende års nødvendige prioriteringer. Selvfølgelig skal vi også løbende tilpasse, justere og effektivisere den offentlige sektor; det skal ethvert politisk parti.
Det har vi bl.a. gjort med pinsepakken, efterlønsreformen og boligstøttereformen.
Men skal vi honorere udgiftspresset i det kommende år, skal den offentlige og private opsparing øges, og vi skal som samfund simpelt hen samlet yde en ekstra arbejdsindsats.
Eller som kronikredaktøren på Dagbladet Information forleden satirisk kaldte prioriteringsdebatten, så er det et valg mellem Lykketoft eller familien, forstået på den måde, at enten må man vælge regeringens bud på en prioritering, eller også må man selv passe sine børn og sine forældre; der er nemlig ikke noget alternativ.
Men Venstre, ja, de er nærmest stået af.
De deltager slet ikke i den prioriteringsdebat.
Her har vi jo i virkeligheden dansk politiks svar på den usynlige mand.
Man skal ikke nyde noget, nej, man bliver væk.
Undtagelsen er, når der er tale om små populistiske meldinger som f.eks. i relation til det toldfri salg.
Jeg har tidligere sagt, at Venstres optræden giver ny mening til internetbegrebet WWW: Wa' Wil Wenstre?
Nu kan vi se, at svaret også er WWW: Wenstre Wil Wente.
I det kommende år står vi også på den europæiske scene over for store udfordringer, ikke mindst når det drejer sig om EU's udvidelser mod øst og EU's mere aktive rolle på verdensplan.
, og det ville være dybt beklageligt, hvis det hele ender i en helt perspektivløs diskussion om de danske forbehold.
Jeg vil gerne gentage, at Socialdemokratiet står fast på de danske forbehold.
De er befolkningens og kan kun ændres ved en folkeafstemning.
Men vi skal naturligvis hele tiden forholde os til, om de fortsat giver mening i forhold til den overordnede europæiske udvikling.
Det gælder også på det forsvars- og sikkerhedspolitiske område, hvor udviklingen jo går i den retning, Socialdemokratiet altid har ønsket, men hvor det afgørende er, at der ikke er nogen, der i dag ved, hvordan den fremtidige europæiske forsvarsidentitet kommer til at se ud, og dermed heller ikke, hvad det er, de danske vælgere i givet fald skal forholde sig til.
Amsterdamtraktaten er nu trådt i kraft, og det giver nogle spændende perspektiver for det fremtidige EU-samarbejde.
Amsterdamtraktaten betyder også, at Europaparlamentet får større indflydelse.
Vi får derfor brug
for et tættere samarbejde mellem de danske repræsentanter i Parlamentet, end vi tidligere har haft.
Og det er bl.a. det, der lægges op til med den seneste beretning fra Europaudvalget, herunder ikke mindst, hvorledes der sikres en tættere og tidligere kontakt mellem fagudvalgene og de enkelte medlemmer af Europaparlamentet.
Men den vigtigste kontakt foregår dog stadig væk på partiplan, og derfor er det også vigtigt at understrege, at valget til Europaparlamentet den 10. juni først og fremmest er et partipolitisk valg.
Konflikten på Balkan er også i bund og grund en kamp om værdier.
Vi kan ikke tillade en diktator, der får held til at gennemføre sit barbariske forehavende.
Det er vores pligt at bidrage til den militære aktion, der skal stoppe grusomhederne og bane vejen for en fredelig løsning.
Pæne henstillinger nytter desværre ikke over for en diktator, der gang på gang har ignoreret FN-resolutioner og trukket verdenssamfundet rundt ved næsen.
Og ser man blot passivt til, pådrager man sig et stort ansvar.
Verdenssamfundet må og skal have mulighed for at gribe ind for at forhindre så massive krænkelser af menneskerettighederne, som vi her er vidne til.
FN skal på det punkt tilpasses den nye virkelighed og gøres til omdrejningspunktet for sådanne indsatser i fremtiden.
Det er vores simple pligt at gå forrest i den humanitære indsats.
Det har den danske befolkning bidraget til, og det er jeg stolt af.
Det er også vores pligt at gøre vores yderste for at sikre en varig og stabil fred i hele Balkanområdet.
Det er derfor helt afgørende, når en fredsløsning er på plads, at der ydes massiv støtte til økonomisk og social udvikling i regionen. Samtidig skal landene knyttes tættere til EU.
Befolkningerne skal have et håb, et perspektiv, for deres fremtid, ellers går det ikke.
Danskernes indstilling i denne forbindelse giver derfor ny tro på fremtiden og for Danmarks aktive rolle heri.