Anni Svanholt (SF), 1999-04-20:
Inden jeg vil kommentere de fremsatte forslag, vil jeg beklage den proces, som dagen i dag er udtryk for: Siden kommunalreformen i 1970 har det været en stor fejl - og det tror jeg mange er enige i - at der ikke er blevet taget en beslutning om hovedstadsområdets struktur. Som de eneste kommuner er København og Frederiksberg ikke en del af den treniveaudelte struktur, vi har i det øvrige land.
Der har siden været gjort en del forsøg på at råde bod på denne ubeslutsomhed.
Der har været nedsat hovedstadsreformudvalg, hovedstadskommission, hovedstadsråd, ja, der er gjort adskillige forsøg på at løse problemerne i hovedstadsområdet, men hidtil er det jo ikke lykkedes.
SF har i alle tilfælde været meget positivt indstillet over for at drøfte, hvordan hovedstadsområdet kunne struktureres, således at det blev handlekraftigt og demokratisk.
I 1996 blev der gjort et nyt forsøg fra regeringens side
på at få gennemført en hovedstadsreform, og dét var meget tæt ved at lykkes, for hvis regeringen virkelig ville have gennemført en hovedstadsreform, kunne de sammen med Venstre og SF have fået et flertal for et hovedstadsamt: det såkaldte lille storamt bestående af Københavns Kommune, Frederiksberg Kommune og Københavns Amt, men regeringen valgte anderledes.
På grund af overordnede politiske hensyn til De Konservative i forbindelse med finanslovforhandlingerne droppede de endnu en gang hovedstadsreformen, og det skal vi kun dybt beklage i SF.
Folketinget besluttede derefter at nedsætte en opgavekommission i 1996.
Den skulle ikke specifikt behandle hovedstaden, men analysere, hvordan opgaverne løses bedst i hele landet.
Men i regeringsgrundlaget fra marts 1998 dukker pludselig noget nyt op: Regeringen foreslår nu, at Københavns Amts sygehusvæsen og Hovedstadens Sygehusfællesskab, det såkaldte H:S, skal sammenlægges - et forslag, som SF tog stærkt afstand fra, og det viste sig da heldigvis hurtigt, at der ikke var politisk flertal for denne umulige løsning.
Indenrigsministeren fremkom derefter med den udtalelse, at nu var tiden moden til en reel hovedstadsreform.
Og vi var håbefulde, og SF gik derefter i gang med inden for egne rækker og rammer at analysere, hvad problemerne er, og hvordan de kan løses, og det resulterede bl.a. i det forslag, som vi i dag også har til behandling. Med udgangspunkt i principperne om nærhed, sammenhæng og demokrati foreslår SF, at der oprettes et hovedstadsamt.
For at kunne være handlekraftigt og styrke demokratiet skal det bestå af sammenhængende kommuner med direkte valgte politikere og klare ansvarsområder.
Det vil leve op til de konklusioner, Opgavekommissionen fremkom med, nemlig en treniveaustyring uden mellemkommunale selskabsdannelser.
Og hovedstadsamtet skal selvfølgelig have et samarbejde med de øvrige amter om trafikområdet, regionplanlægningen, sygehusene og mange andre områder, præcis som det sker i dag. Indenrigsministeren var imidlertid ikke i stand til at holde det, han lovede om en reel hovedstadsreform, eller også - hvad man kan læse i pressen og høre i sidegangene - har der været mange aktiviteter i gang, men de er bundet i åbenlyse personlige interesser og i navlebeskuelse.
Selvfølgelig, uden at jeg skal blande mig i andre partiers kampe og stridigheder, kan jeg dog ikke her undlade at udtrykke min undren over, hvor stor magt Københavns Kommune sammen med vedhænget Frederiksberg Kommune har over regeringen, for hvor adskiller disse kommuner sig fra andre kommuner?
Jeg er da overbevist om, at borgerne i disse kommuner ville elske at have samme rettighed og indflydelse
som borgerne i landets øvrige kommuner, men det må de åbenbart ikke få.
SF kan så forstå, at indenrigsministeren har taget disse, man kunne kalde dem noget magtsyge og taburetklæbende holdninger til efterretning og nu fremkommer med det fremsatte forslag om oprettelse af et udviklingsråd.
Det løser ikke det demokratiske underskud, der er i hovedstaden.
Tværtimod bliver Udviklingsrådet et indirekte valgt organ, en borgmesterklub
uden politisk kontrol og synlighed - for slet ikke at tale om det bureaukrati, det vil skabe.
Det bliver heller ikke et handlekraftigt organ, der kan træffe de rigtige beslutninger for området.
I bedste fald bliver det en diskussionsklub, hvor hver borgmester kan pleje sin egen Hassan.
Og jeg kunne faktisk godt blive ved. Vi synes faktisk, det er værre end ingenting, for hvis der ikke blev lavet noget i den retning, kunne man da håbe på, at der kom noget bedre senere.
Der foregår jo i dag et godt samarbejde regionerne imellem, så det behøver der heller ikke lovgives om.
Det, der mangler, er handlekraftighed, og det får man ikke ved indirekte valg og fødte medlemmer, og det giver også anledning til ansvarsforflygtigelse.
Med disse ord vil jeg sige: Vi ville gerne være positive, og vi synes faktisk, vi har været positive og meldt ud, hvad vi gerne ville - vi havde i det mindste nogle bud, som vi gerne ville snakke om - men vi kan altså ikke støtte regeringens forslag.
Enhedslistens forslag kan SF selvfølgelig støtte, for det indeholder præcis de principper, der ligger til grund for vort eget forslag.
Men SF's forslag kan man sige er en mere konkret udmelding om, hvorledes hovedstadsområdet kan blive handlekraftigt og demokratisk.
Vi har altså forestillet os en konstruktion, hvor vi mere præcist og konkret har udmøntet
principperne.
Men selvfølgelig er vi da til at tale med, og hvis der er nogle, som det kunne lykkes at få det såkaldte udviklingsråd, som jeg vil kalde et afviklingsråd, taget af bordet, er vi i hvert fald parate til at snakke.
Men vi tror ikke rigtig på, at det, der nu ligger her, kan man med et håndgreb eller nogle få rettelser få til at blive til noget, der duer til noget, og som borgerne i hovedstaden kan være tilfredse med, og det kan vi kun beklage.