Margrethe Vestager (RV), 2006-03-15:
Det er meget tankevækkende i debatten, vi har her i dag, at der er vild uenighed om, hvorvidt det er helt fantastisk, at 9 pct. af danskerne kender FN’s 2015-mål, eller om det er beklageligt få, nemlig 9 pct., der kender FN’s 2015-mål.
Det siger jo noget om, at vi faktisk ikke ved noget som helst om, hvad det er for en efterspørgsel, der er hos det danske folk, hos oplysningsforbund, på skoler, på uddannelsesinstitutioner efter ordentlig, holdningstilkendegivende information, sådan at den enkelte kan danne sig en holdning til det, der bliver præsenteret – det er jo det, der er den centrale pointe – og at der derfor heller ikke er så meget som tilløb til at være enig i, at det er nødvendigt at foretage en egentlig analyse af området.
Hele den her diskussion startede som en sparediskussion, som meget hurtigt udviklede sig til, viste det sig jo, at være et spørgsmål om, hvorvidt man syntes, at det foregik på en ordentlig måde eller ej, uden at vi dog nogen sinde kunne få klargjort, om ministeren var utilfreds med det oplysningsarbejde, som faktisk fandt sted.
Det kan vi nu høre i dag måske egentlig er det, der har været på spil, for man er meget tilfreds med sig selv, når man er nået til den situation, hvor man nu kan vurdere ansøgning for ansøgning for ansøgning, om man synes, det er hensigtsmæssigt, hvad der skal oplyses om, samtidig med at vi får en stadig mere statsautoriseret oplysningsindsats, fordi Danida stort set kommer til at være den, der er den drivende kraft i oplysningsindsatsen.
Det skurrer også i ørerne, når nu tre på hinanden følgende borgerlige ordførere eller regeringsordførere med stor patos i stemmen siger, at det er vigtigt, at så mange offentlige midler som overhovedet muligt går til projekter i ulandene.
Men så kunne man jo prioritere andre midler til at oplyse om projekter i ulandene, hvis man gerne ville overføre midler fra projektoplysningsmidlerne til ulandsbevillingen.
Det er jo ikke store summer, det drejer sig om, og hvis man syntes, det var helt afgørende, at de midler var der, så kunne man jo dels have holdt fast i ambitionen om at give 1 pct. i ulandsbistand, dels have fundet midlerne et andet sted.
Det korte af det lange er, at regeringen er tilfreds med sig selv, men det hænger ikke sammen med, at man har et vidtgående ønske om at sikre, at globaliseringen ikke kun er et spørgsmål om at diskutere, hvordan rige lande får mest muligt ud af det, men at globaliseringen også er en forståelse af, hvad det er for en global solidaritet, der er nødvendig, for at vi alle sammen kan vinde i den her situation, og dermed også hvad det er for en global dannelse, vi alle sammen har brug for for at kunne begå os i en globaliseret verden.
Det gælder alle mennesker, at deres job, deres fritid, deres familie og deres forbrug påvirkes af globaliseringen.
Derfor er det vigtigt for os alle sammen at have en global dannelse som baggrund for de valg, vi skal træffe, og global dannelse forudsætter information om, hvad der foregår, sådan at man selv kan danne sig en holdning, selv kan finde ud af, hvor man står, selv kan finde ud af, hvor man er placeret i en svær og meget kompleks tidsalder.
Derfor synes vi, at der er brug for uafhængig oplysning, der er brug for en oplysning, som ikke sker på bekostning af ulandsbistanden, men som tværtimod prioriteres, fordi man synes, det er vigtigt, at globaliseringen og oplysningen om globaliseringens konsekvenser for ulande og for Danmark kommer til at hænge sammen og ikke bare ses som noget, man kan skære ned på og henvise til ansøgningspuljer efter forgodtbefindende.