runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anders Fogh Rasmussen (V), 1998-01-27:
Hr. Frank Aaen fortsætter sine forsøg på ligesom at aflede opmærksomheden fra det, det egentlig drejer sig om, ved at prøve at rode den tidligere regering ind i noget, den overhovedet ikke har haft noget med at gøre, nemlig aktiebyttet.
Men lad os endelig tage fat på det.
Jeg kan godt sige til hr. Frank Aaen, hvad der var den daværende regerings meget klare politik, som det også fremgår lysende krystalklart af beretningen fra undersøgelseskommissionen.
Det har daværende lagmand Atli Dam og daværende finansminister Jógvan Sundstein nemlig udtalt sig om til undersøgelseskommissionen. Hr. Frank Aaen kan bl.a. læse i bind 1, side 382 , at disse to repræsentanter for det færøske landsstyre har været i stand til at referere, at daværende statsminister Poul Schlüter på mødet med dem sagde, at den danske stat ville afslå at støtte Føroya Banki, hvis der på et tidspunkt skulle blive behov herfor.
Poul Schlüter gav dette svar på et spørgsmål, som blev stillet af Atli Dam og Jógvan Sundstein, og Sundstein forklarede videre, at Poul Schlüter havde understreget, at »støtte til Føroya Banki var udelukket, allerede fordi den var ejet af et andet privatejet pengeinstitut.« Det var altså den daværende regerings politik, at støtte til Føroya Banki var udelukket, fordi den var ejet af Den Danske Bank, og så er den sag ikke længere.
Hele den sag med aktiebytte og frigørelsen af Den Danske Bank fra dens forpligtelser på Færøerne er først kommet op efter regeringsskiftet den 25. januar 1993, så derfor får hr. Frank Aaen intet som helst ud af at prøve at trække et spor tilbage til oktober 1992, og det gør hr. Bjørn Elmquist derfor heller ikke.
Der var på det tidspunkt ikke antydningsvis tale om at lave aktiebytte og løse Den Danske Bank fra dens forpligtelser.
Det er alt sammen kommet op efter det tidspunkt, hvor bl.a. hr. Bjørn Elmquists parti indtrådte i regeringen, og her kan jeg i øvrigt helt henholde mig til de udtalelser, økonomiministeren kom med, hvor jeg med glæde noterede mig, at økonomiministeren ingen anledning havde til at kritisere den model, der i sin tid blev lavet.
Pia Gjellerup (S), 1998-01-27:
Først til hr. Frank Aaen.
Jeg synes ikke, at beretningen lægger op til at vise en sammensværgelse i 1992.
Det synes jeg ikke, men jeg vil også sige: Der er da ting i den, hvorom man kan sige, at den heller ikke afviser, at der kan være det.
Jeg synes, og det ville jeg også have sagt i min ordførertale, hvis jeg havde haft tid, at der er ting, der er emner, som vi, når vi får set dele af beretningen lidt grundigere efter, fortsat vil interessere os for, og som vi synes, at Politisk-Økonomisk Udvalg er et glimrende forum for.
Der vil også være ting, vi vil interessere os for i det fortsatte forløb, og vi kan i udvalget se på, hvad også andre vil kunne drage frem.
Så har alle her sagt: Regeringen kunne have spurgt om.
Ja, det kunne regeringen, men det, der i virkeligheden er spørgsmålet, er: Burde regeringen have spurgt, eller skulle regeringen have spurgt?
Skal man forlange af en regering, der består af en god snes ministre, at den i forhold til faktisk ret komplicerede bankøkonomiske spørgsmål skal stille spørgsmålene selv, når den har ansat en række eksperter til at se på det?
Når regeringen har det klare indtryk, at de eksperter, der hører til Finanstilsynet, den, der har været med i Færøgruppen som rådgiver, nemlig en repræsentant fra Nationalbanken, en Finansieringsfond, hvis bestyrelse består af en lang række langt mere bankkyndige personer end dem, der sidder i regeringen, er det så sådan, at regeringen skal være forpligtet til at sidde og sige: Det er nok noget forkert, de binder os på ærmet? Det synes jeg ikke, man kan forlange af en regering.
Jeg synes, man kan forlange af en regering, at den sørger for at have nogle ordentlige rådgivere, at de får en opgave, og at man så kan udføre den løsning, som de lægger på bordet.
Så derfor: Ja, man kunne have spurgt, men der er ikke noget, hvor man kan sige, at man skulle have spurgt.
Det ville være at anse en regering for at være noget helt andet, end det er.
Den er ikke et sagsbehandlingskontor.
Kirsten Jacobsen (FP), 1998-01-27:
Jeg vil gerne spørge hr. Anders Fogh Rasmussen, om hr. Anders Fogh Rasmussen kan bekræfte, at Venstre sammen med Fremskridtspartiet og andre partier her i Folketinget i lang tid kæmpede en indædt kamp for at give færingerne en ægte dommerundersøgelse.
Hvis vi havde fået gennemført den dommerundersøgelse, regeringen kæmpede som løver mod at få gennemført, havde vi fået alle de skriftsteder, fru Pia Gjellerup efterlyste, og ikke som nu Grønborgrapporten, hvor kommissionen i sit kommissorium fik et direkte forbud mod at drage konklusioner.
Hykleriet kan blive for larmende, fru Gjellerup!
Frank Aaen (EL), 1998-01-27:
Det er meget relevant, når hr. Per Stig Møller stiller kritiske spørgsmål til den nuværende regering.
Jeg er enig i mange af dem og derfor kritikken i forslaget til vedtagelse.
Men mener hr. Per Stig Møller slet ikke, at der er anledning til at stille spørgsmål til den tidligere regering, som jo også er omfattet af den beretning, vi har til debat i dag?
Mener hr. Per Stig Møller ikke, at der er anledning til at stille nogle spørgsmål om, hvem der har ansvaret for nogle af de afgørende begivenheder, fra før den nuværende regering kom til?
Må man ikke gå ud fra, at når man nedsætter en så magtfuld embedsmandsgruppe som Færøgruppen, er det sket efter en politisk beslutning og med et politisk mandat, at når den daværende regering udpeger formanden for Finansieringsfonden, som hele vejen siger, at han arbejdede efter en politisk dagsorden og ikke en kommerciel dagsorden, må man regne med, at han var udstyret med et mandat? Når Finanstilsynet i september 1992 udtalte, at det her ikke er en tilsynsopgave, men en politisk opgave, må man så ikke gå ud fra, at den vending har baggrund i et politisk mandat fra den daværende industriminister, fru Anne Birgitte Lundholt?
Jeg spørger bare: Er der ikke truffet beslutninger i den daværende regerings tid, der i dag må give også en konservativ anledning til eftertanke, eller går kritikken kun den ene vej?
Pia Gjellerup (S), 1998-01-27:
Jeg vil gerne sige, at jeg anser det for at være helt selvfølgeligt, at regeringen har det overordnede politiske ansvar også for sine embedsmænd.
Det synes jeg imidlertid - forslaget til vedtagelse er i hvert fald blevet rigelig langt - stråler ud over det hele, og det synes jeg også alle tre ministre meget kontant har svaret i dag.
Man har rent faktisk tilrettelagt en konstruktion i forhold til, hvordan myndighederne er indrettet og at regeringen, da hele sagen var overstået, havde regeret i 56 dage.
Det er den ene ting.
Det andet er, at man altså ikke kan acceptere, at den tidligere regering var herre over den manglende information
Det vil man overhovedet ikke anerkende, og det synes jeg næsten er pinligt, for det er der jo altså dramatisk belæg for i beretningen.
Så der skulle altså stå et eller andet, og jeg synes, det ville være glimrende og egentlig mere ærligt, om man ville skrive en prioritering ned af, hvilke ting man mener der er gået galt, og hvad man kan bebrejde hvem for.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-01-27:
Der er en vinkel på Undersøgelseskommissionens beretning, som ikke har været særlig meget fremme i debatten indtil nu, og som jeg godt kunne tænke mig at høre hr. Per Stig Møllers vurdering af og forhåbentlig også beklagelse af. Det er nemlig, at de beslutninger og de orienteringer, der er sket under dette forløb i foråret 1993, helt entydigt er sket under hensyntagen til den folkeafstemning, som skulle finde sted den 18. maj 1993.
Det fremgår af talrige forklaringer i beretningen, at regeringen eksempelvis på et tidspunkt har ladet være med at gå i Finansudvalget af hensyn til opbakningen ved folkeafstemningen den 18. maj.
Det fremgår klart andre steder, at regeringen har truffet beslutninger eller undladt at træffe en bestemt beslutning, fordi den ville være uholdbar i forhold til folkeafstemningen.
Jeg vil gerne høre hr. Per Stig Møllers vurdering af det
her og høre, om ikke hr. Per Stig Møller er enig i, at det er helt uantageligt, at man i et demokratisk samfund skal være udsat for, at man reelt og med rette kan mistænke regeringen for, at den forholder offentligheden og Folketinget oplysninger under hensyn til en kommende EU-folkeafstemning.
Per Stig Møller (KF), 1998-01-27:
Ansvaret for de afgørende begivenheder nævner jeg, vil jeg sige til hr. Frank Aaen.
Hvis hr. Frank Aaen vil læse rapporten, konkluderes det, at disse tanker først dukker op den 29. januar 1993, hvor vi desværre var trådt tilbage.
Vi havde såmænd meget gerne siddet 29. januar, men det tror jeg ikke hr. Frank Aaen var interesseret i.
Udnævnelsen af Richard Mikkelsen er selvfølgelig en udnævnelse med henblik på at få en sikker økonomisk hånd.
Det er der ingen tvivl om, og det er da også klart, at det har denne regering helt sikkert regnet med, men derfor har man da ikke regnet med, at han skulle føre politik.
Det, vi bebrejder regeringen, er, at den ikke på noget tidspunkt, når den presser så kraftigt på i marts måned, som den gør, efter alle advarslerne sikrer sig, at det, den gør, også er ordentligt undersøgt.
Færøgruppen, som den borgerlige regering nedsatte, er da god nok.
Problemet er, at regeringen ikke hører efter den.
De skal da videre til ministrene, og det skal den da sikre.
Der er også noget i ministeransvarlighedsloven, der hedder, at man ikke må holde sig i bevidst uvidenhed; ministrene har pligt til at stille spørgsmål.
Til fru Gjellerup
: Regeringen havde kun siddet i 56 dage, da det hele var overstået.
Ja, og det vil jeg meget gerne godskrive regeringen.
Jeg har fuld forståelse for, at det er en vanskelig og uoverskuelig situation at komme ind i allerede den 25. januar som ny statsminister at få et papir om, at der mangler 1,5-2 mia. kr. i kasserne deroppe.
Men regeringen kan dog sige, at den beklager, der er begået de og de fejl.
I stedet for skubber den alt det over på andre, som den overhovedet kan finde at skubbe.
Så vil jeg godt om det, fru Gjellerup var inde på, sige, at der skete jo noget før september 1992, og at det afgørende er, som undersøgelseskommissionen også skriver, at Nationalbanken skifter politik i september 1992.
Det betyder så, at regeringen kommer ind med sin 5. oktober-beslutning og sørger for, at færingerne er orienteret inden da, idet rigsombudsmanden på trods af Finanstilsynets råd bliver bedt om at ringe op.
Beslutningen var direkte medvirkende til, at den danske regering og dermed den danske stat trådte til ved aftalen af 6. oktober 1992 i forbindelse med den første rekonstruktion.
Det var dér, man så lagde sporet til det, som økonomiministeren og statsministeren pænt har kippet med flaget for og har sagt var en rigtig konstruktion, og der står også i beretningen, at ingen senere har anfægtet den konklusion.
Til hr. Thulesen Dahl: Jeg har i min tale omhyggeligt og flere steder sagt, at det er helt uantageligt, at man fra regeringens side prøver at undgå at komme i Finansudvalget.
Folketingets eneste sikkerhed over for en regering ligger traditionelt i, at det har hånden på kassen, og den hånd må regeringen ikke fjerne.
Frank Aaen (EL), 1998-01-27:
Til hr. Per Stig Møller: Jeg har ikke noget besvær med at kritisere den nuværende regering.
, men det, der undrer mig, er, at Det Konservative Folkeparti ikke kan få øje på noget, det selv har gjort galt.
Jeg mener altså, det er soleklart, at det spor, der blev fulgt, og som endte i aktiebyttet, har sit udgangspunkt i den konservativt ledede regering.
Det er klart, at Færøgruppen blev nedsat, det er klart, at Finansieringsfondens formand blev udnævnt, og det er klart, at Finanstilsynet fik en særlig politisk dagsorden udstukket i den tid, hvor Schlüter var regeringschef.
Må man så ikke stille sig det spørgsmål, om enten den daværende regering har svigtet fatalt ved ikke at udstyre disse folk med et rigtigt mandat, eller den daværende regering har udstået det med det mandat, der førte til aktiebyttet.
Er der ikke grund til en vis overvejelse om eget ansvar i det forløb?
Jeg forstår det ikke.
Jeg er helt med på at kritisere den nuværende regering, men jeg synes, det er
meget afslørende i den grad ikke at mene, at der er bare én sætning i beretningen, der giver anledning til selvkritik på de tidligere borgerlige regeringsbænke.
Det er også helt veldokumenteret, at færingerne ikke fik ordentlig information i den daværende regerings tid.
Det er veldokumenteret, at politisk vold over for færingerne var noget, man i hvert fald startede i den borgerlige regerings tid.
Er der ingen kritik af det?
Jeg spørger bare.
Per Stig Møller (KF), 1998-01-27:
Til hr. Óli Breckmann vil jeg sige, at det er rigtigt, at der i hovednotatet fra 1. oktober, det berømte notat, står det dér med at fremkalde en krise og tvinge de færøske politikere til at komme til fornuft eller sådan noget.
Det er jo ikke rare ord at læse i embedsmænds bog, og sådan bør de heller ikke skrive, men det væsentlige er her, at det jo ikke er noget, regeringen Schlüter gør.
Den lader ikke tingene løbe for at få skabt den krise, den griber ind med det samme, og notatet er altså fra 1. oktober 1992.
Jeg tror, det er 5. oktober, man har mødet med lagmanden og finansministeren fra Færøerne og får skabt de løsninger, som man nu siger var de modeller, man har arbejdet for siden og var tilfreds med, nemlig at IMF, altså Valutafonden, kom ind.
Det, at man stillede krav til finansloven på Færøerne, så den blev forbedret, og at man gik i gang med at ændre erhvervs- og bankloven deroppe, blev sat i værk.
Statspengene kom ind som lån og skulle betales tilbage, og dér er det jo rigtigt, som hr. Breckmann siger, at det er færingerne indstillet på.
Det, der er problemet, er den ekstraregning, det rudeknuseri, der er kommet ved den danske regerings indsats, og dér nytter det altså ikke noget, at hr. Frank Aaen bliver ved med at spørge: Jamen smadrede I ikke nogen ruder?
Nej, vi smadrede ikke nogen ruder.
Vi lavede den konstruktion, som både statsministeren, økonomiministeren og undersøgelseskommissionen siger var rigtig, og ingen har overhovedet anfægtet den i beretningen.
Hvorfor skulle vi så stå og sige, den var forkert?
Vi kunne da ikke forudse, at når aktiebyttet og fusionstankerne kommer op, laver man sådan et forretningsmæssigt vanvittigt projekt, som flere også citeres for i beretningen var forretningsmæssigt helt vanvittigt.
Det kan man da ikke forudse, når det er ting, der dukker op efter den 29. januar 1993.
Vi havde gerne siddet efter den 29. januar, men det var der jo nogle der forhindrede os i.
Vi kritiserer meget gerne os selv til hver en tid, blot der er noget at kritisere os for, men det er der ikke her.
Frank Aaen (EL), 1998-01-27:
Er der slet ikke anledning til kritik, når man ved, at den daværende regering kendte regningens størrelse, ca. 1,5 mia kr.?
At den afviste, at den danske stat skulle putte flere penge i?
At den afviste og vidste fuldt ud, at Den Danske Bank ikke ville putte flere penge i?
At den i den situation undlod at fortælle færingerne, at der var så stor en regning, der ikke blev betalt fra Danmark, og at det var deres eget ansvar at hænge på Den Danske Banks regning?
Kunne man ikke forvente, at en hæderlig regering - o.k. nu ved vi jo, hvordan det stod til med hæderligheden i den periode, men alligevel - faktisk havde gjort sig umage med at fortælle færingerne, at problemet er stort, og at vi mener det skal løses sådan, i stedet for bare at tvinge dem ud i et tog, som førte frem til aktiebyttet?
Per Stig Møller (KF), 1998-01-27:
Høje formand, det tror jeg var en god idé, for nu tror jeg ikke, vi kommer længere med hr. Frank Aaen.
Det korte af det lange er jo, at regeringschefen, Poul Schlüter, afviste, og det står også i beretningen, at støtte en privatejet dansk bank, og han lavede det program, som skulle betyde, at den færøske økonomi blev genoprettet.
Derfor kom IMF ind, derfor blev der stillet krav til finansloven, og derfor kunne man jo håbe på, at man havde fået de rigtige løsninger.
Men sporene var lagt til det, som skulle rette økonomien op, og som nu også har virket.
Men det betyder da ikke, at man skal lave nogle svinkeærinder med et aktiebytte, man ikke har undersøgt det forretningsmæssige i, et aktiebytte, som altså nu har skabt problemer for færingerne og derefter også for de danske skatteborgere, når vi skal være med til at betale en eller anden form for godtgørelse for den manglende omhu.
Det er da noget helt andet.
Det har intet at gøre med konstruktionen; det har noget at gøre med udførelsen.
Kent Kirk (KF), 1998-01-27:
Hr. Aage Frandsen taler meget om og stiller spørgsmålet om, hvorfor det skete.
Det synes jeg også er meget relevant at vi kigger på, men jeg synes også, at kommissionsundersøgelsesrapporten klart rejser nogle spørgsmål, som vi yderligere bør have undersøgt.
den 18. maj
Jeg synes også, at der rejser sig spørgsmål om, hvorvidt Nationalbankens tilsagn om likviditetsstøtte er i overensstemmelse med bankens statutter og med lovgivningen, særligt om der er hjemmel til en særpræget konstruktion med et hemmeligt tilsagn, der alene havde til formål at tilvejebringe grundlaget for dispensation fra Finanstilsynet, og som ikke var en egentlig trækningsret. Jeg synes også, at man skal forholde sig til - og dér vil jeg gerne høre hr. Aage Frandsens synspunkt -
hvad finansministerens hjemmel var til at give en mundtlig garanti til Nationalbanken, sådan som det jo skete i første omgang, sammen med en erklæring om, at den først efter den 18. maj vil søge den nødvendige politiske tilslutning.
Industriminister Jan Trøjborg har jo til det punkt forklaret, at regeringen betragtede sagen som vanskelig, og at denne konstruktion alene blev lavet for at undgå at indhente Folketingets samtykke.
Jeg anser SF for at være et parti, der også gerne ser, at man overholder spillereglerne over for Folketinget.
Finder SF, at regeringen har overholdt spillereglerne?
Aage Frandsen (SF), 1998-01-27:
Jeg vil godt lige svare hr. Óli Breckmann først.
Det, som jeg mener var problemet ved økonomien på Færøerne, var, at man i starten havde en voldsom ekspansiv økonomisk politik.
Og det er klart, at har man det og puster økonomien meget op for dernæst at bremse, så går det galt.
Jeg er selvfølgelig enig med hr. Breckmann i, at havde konsekvensen været, at færingerne ikke havde været der længere på grund af det dér med torskekvoten, så er jeg da glad ved, at man ikke opfyldte den, for jeg synes da, at vi stadig skal havde færingerne.
Til de to andre spørgsmål vil jeg sige - jeg kan selvfølgelig ikke referere fra udvalgsmøder - at jeg blev i hvert fald klogere på udvalgsmødet, og så blev jeg også klogere i dag, fordi statsministeren understregede, at man bliver klog af erfaringerne.
Statsministeren stemmer jo også for vedtagelsen i dag, hvori det siges, at der er grund til kritik af det.
Men det var også det, ministeren gjorde på en glimrende måde i samrådet, og det at lære af sine fejl er en god ting.
Jeg mener også, at statsministeren har sagt det.
Hvis statsministeren en gang imellem ikke har kunnet leve 100 pct. op til det, så minder vi ham gerne om det: Lær af dine fejl, lær af dine erfaringer.
Men det er mit indtryk, at det er tilfældet.
Så til hr. Kent Kirk: Det er jo en forlængelse af nogle af de debatter, vi har haft før, men konkret vil jeg godt svare på det med, om det er i orden, at man ikke indhenter Finansudvalgets godkendelse.
Det synes vi ikke, og det synes vi principielt ikke.
Vi ved bare, at det også sker i andre sammenhænge.
Vi har også tidligere haft banksituationer, hvor man har indhentet Nationalbankens synspunkter, og så har, skal vi sige, den ansvarlige minister - det er ikke kun finansministeren, der har også været forgængere, som har gjort tilsvarende - givet en, skal vi kalde det politisk garanti, som kun hænger på den pågældende.
Der er ikke noget juridisk i det.
Derfor vil jeg sige, at det, som ministeren gjorde, og som kunne være et problem, var et problem i forhold til Folketingets Finansudvalg.
Det synes jeg ikke var heldigt, og det sagde jeg også i forbindelse med samrådet.
Men det betyder ikke, at der er grund til at tale om magtmisbrug og alt det dér, for det er i forhold til Folketinget og ikke det dér med magtmisbrug, magtfordrejning, som også køres i forhold til statsministeren - ikke så meget af Det Konservative Folkeparti, men mere af partiet Venstre.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1998-01-27:
Hverken hr. Aage Frandsen eller jeg kan naturligvis referere forløbet i samrådet i PØ-udvalget.
Hvis statsministeren havde lært af sine fejl, havde det så ikke været naturligt, at han besvarede dette spørgsmål klart og præcist med et nej? Og så vil jeg da gerne stille hr. Aage Frandsen det samme spørgsmål: Finder hr. Aage Frandsen det rimeligt, at landsstyret ikke var orienteret så sent som den 1. marts 1993?
Kent Kirk (KF), 1998-01-27:
Jeg vil gerne takke hr. Aage Frandsen for hans svar.
Det er da muligt, at man før har været i den situation, at man har været nødt til at lave nogle aftaler med Nationalbanken for at redde nogle banker. Men det, som jeg synes, man skal forholde sig til her, og det vil jeg så gerne have at hr. Aage Frandsen gør, er, om hr. Aage Frandsen finder det rigtigt, at man af politiske grunde, fordi det ikke er opportunt for regeringen inden den 18. maj, holder de her ting skjult for Folketinget. Det er jo det, der er tale om.
Industriministeren har jo i sin vidneafklaring klart sagt, at regeringen i forhold til hele den her konstruktion betragtede sagen som meget vanskelig, og at denne konstruktion alene blev lavet for at undgå at indhente Folketingets samtykke.
Kan SF og hr. Aage Frandsen virkelig acceptere, at man har en regering, der har en eller anden politisk dagsorden, de skal have igennem, og så beslutter den sig for at holde Folketinget i uvidenhed?
Jeg synes også - som hr. Aage Frandsen selv var inde på - at Finanstilsynets rolle bør undersøges nærmere.
Der er mange modstridende vidneforklaringer, som klart viser, at Finanstilsynet har spillet en meget passiv rolle for at få oplysninger frem til regeringen og Folketinget i perioden omkring 18. maj.
Aage Frandsen (SF), 1998-01-27:
Til hr. Kirkegaard vil jeg sige, at jeg ikke synes, at det svar, som statsministeren har givet på det stillede spørgsmål, er fyldestgørende ved at henvise til et tidligere svar.
Det gør dog ikke, at jeg mener, der skal drages parlamentariske konsekvenser af den grund.
Det, jeg henholder mig til, når det gælder spørgsmålet om, hvorvidt statsministeren og andre har lært af erfaringerne, er to ting: Dels at statsministeren sagde, at det havde statsministeren.
Det sagde han her i salen.
Dels at statsministeren har tilsluttet sig dette forslag til vedtagelse.
Det vil sige, at SF, som i dag er regeringens parlamentariske basis, har været med til at sikre, at denne kritik bliver understreget.
Det kommer hr. Kirkegaard formentlig ikke til, når hr. Kirkegaard ikke stemmer for forslaget til vedtagelse.
Det næste, jeg vil sige, er til hr. Kent Kirk.
For at tale lige ud: Jeg synes, som jeg sagde før, at det var forkert, at Finansudvalget ikke blev orienteret, også her i den konkrete situation, og også selv om andre har gjort noget tilsvarende før.
Jeg synes heller ikke, at det er tilfredsstillende at bruge argumentet »af politiske grunde«.
Det synes jeg ikke.
Men igen: Et er, at jeg ikke synes det og kan være uenig
Det kan jeg gøre.
Men noget andet er, hvilke konsekvenser man skal drage af det.
Her er der nogen, som mener, at man skal for Rigsretten.
Men nej, det kan jeg selv klare ved at give en forklaring til finansministeren om, at det vil jeg ikke have.
Sådan kan jeg godt gøre det.
Med hensyn til Finanstilsynet så står der udtrykkeligt, hvad vi mener om det her.
Der står en række kritikpunkter omkring Finanstilsynet.
Så står der også, at vi også vil undersøge de dér ting omkring embedsmændenes rolle.
Økonomiministeren har sagt, at man er i gang med en masse ting, men jeg er ikke sikker på, at det er nok.
Det sagde jeg også i mit indlæg.
Vi er ikke sikre på, at ændringen i Finanstilsynet er tilstrækkelig.