Lene Espersen (KF), 2001-04-27:
Jeg vil gerne starte med at anlægge nogle mere generelle betragtninger om internationalt samarbejde, om globalisering og ikke mindst om WTO.
I disse år er der en lang række ngo'er, bevægelser og protestorganisationer, der sætter spørgsmålstegn ved den demokratiske tilstand i de internationale organisationer.
Når man ser bort fra et par sorte pletter på verdenskortet, hvor regeringerne fortsat er udemokratiske, undertrykker den fri presse, den fri partidannelse som f.eks. på Cuba, er det meste af verden kendetegnet ved at kæmpe for frihed til den enkelte, herunder også det frie valg, hvor folket vælger repræsentanter til parlamenterne og vælger, hvem der skal udøve magten i form af en regering.
Og dette er den sande grundstamme i ethvert civilt samfund.
Ngo'ernes rolle er jo også, som navnet selv siger,
Derimod er det en komplimentær del og en nødvendig del af den frie debat.
I takt med at nationalstaterne og regeringerne har udlagt flere beslutninger til internationale fora som f.eks. WTO, har vi måske glemt at se på, hvorledes man internationalt samtidig kan give folket et ejerskab og interesse for de politiske beslutninger, der træffes mellem regeringerne i disse fora.
De globale institutioners opbygning bygger jo på princippet om, at regeringerne samarbejder og giver magten fra sig for fællesskabets skyld, uden at man samtidig lægger ansvaret fra sig.
Nøgleordene for de fremtidige forbedringer af den demokratiske debat og kontrol må være, at legitimiteten skal være til stede, og at også gensidigheden er til stede.
Vi har i Danmark etableret en god demokratisk kontrol via Europaudvalget, og sådan burde det være i alle medlemslandene.
Vi ser også gerne, at WTO som organisation bliver mere åben og gennemsigtig.
Det er af afgørende betydning for den folkelige tilslutning og troværdighed til systemet, at beslutningsprocessen er gennemskuelig, og at der åbnes op for inddragelse af ngo'er og andre parter i processen, og vi ser også gerne, at der tilknyttes en parlamentarikerforsamling til ministerkonferencen.
WTO og forløberne i form af frihandelsaftaler har medvirket til at give historisk lave toldsatser og markedsadgang, og samtidig har handelspolitikken udviklet sig fra ikke kun at dreje sig om toldsatser og kvoter til også at dreje sig om andre ting som f.eks. miljøpolitik, konkurrencepolitik, forbrugerbeskyttelse og arbejdstagerrettigheder.
Oprettelsen af WTO har medvirket til at sætte en næsten eksplosiv vækst i tvistbilæggelse med oprettelsen af tvistbilæggelsessystemet. Således har WTO behandlet mere end 100 tvister, mens GATT fra 1947 til 1994 behandlede 194 sager i alt.
Der er i hvert fald grund til at understrege den enorme betydning og positive indflydelse, som WTO har haft på frihandelen.
Man har lagt 1930'ernes mareridt af protektionisme bag sig.
De sidste 50 år har medført
større velstand og vækst og reduceret fattigdommen mere end de forrige 500 år.
Alle studier viser også, at de lande, der har været åbne over for handel, har haft større vækst end dem, der har holdt fast i lukkede socialistiske systemer.
For 30 år siden havde Ghana og Sydkorea samme levestandard, i dag er Sydkorea med i OECD.
For 30 år siden havde Japan status af at være et udviklingsland, og sådan kunne man blive ved.
Det er derfor afgørende, at de 140 lande, der udgør WTO, og hvor beslutningerne skulle tages i konsensus, hvor alle lande er enige, fortsætter bestræbelserne, der kuldsejlede i Seattle, på at fremme markedsåbninger og frihandel. Vi har til debatten i dag modtaget en henvendelse fra 92-gruppen, nord-syd-koalitionen, der taler for bæredygtig udvikling,
Men spørgsmålet er, om det er så klogt at stille udviklingslandene over for meget vidtgående krav, som den vestlige verden har haft 50 år til at opnå.
Vi konservative mener, at én af lærerne fra Seattle er, at man ikke må spænde buen for hårdt.
Det væsentligste er at få gennemført flere frihandelsaftaler til gavn for udviklingslandene, og alle parter skal betale en pris for dette.
USA må acceptere, at eksporttilskud, handelshindringer og støtteordninger skal afskaffes.
EU må acceptere, at fransk præsidentvalgkamp er totalt underordnet, at vi allerede nu må indlede en forhandling om afskaffelse af EU's landbrugsstøtte.
Det er ganske tankevækkende, at effekten af afskaffelse af landbrugsstøtten i EU svarer til at tredoble hele verdens udviklingsbistand, og at statsstøtten i den vestlige verden svarer til hele Afrikas BNP.
Prisen, som udviklingslandene må betale, er altså at acceptere at implementere reglerne og være åbne over for f.eks. at tale miljø.
Hvis alle parter giver sig, og hvis EU i den forbindelse påtager sig rollen i det politiske lederskab til at signalere vilje til at afskaffe landbrugsstøtten, er det et fremragende grundlag for at skabe større velfærd og fremgang globalt, ikke mindst for den tredje verden.
Jeg må vist konstatere, at fru Margrete Auken og jeg er gået i to forskellige kapitalistiske skoler, og det er så en nøgtern vurdering af det, men det kan vi jo altid tage en diskussion om på et senere tidspunkt.
Jeg tror, at en af pointerne, sagt til fru Margrete Auken, hvis det, der egentlig er målet, er, at WTO-runden skal ende i øget markedsadgang og frihandel, er, at vi skal holde lidt fat i, hvad det er, WTO's generaldirektør, Mike Moore, har påpeget gang på gang, nemlig at alle parter må give sig.
Amerikanerne må give sig, når det gælder handelshindringer, når det gælder eksportsubsidier.
EU må give sig, når det gælder vores forfærdelige landbrugsstøtte, som vi ønsker afviklet.
Og udviklingslandene må acceptere, at implementeringsdiskussionen, som jeg synes udenrigsministeren faktisk fik redegjort for på en meget, meget nuanceret måde, må acceptere, at det er et spørgsmål, vi bliver nødt til at forhandle om.
Det er det allerallerallervæsentligste, hvis man i Qatar skal nå til en afgørelse.
Og så må jeg sige til fru Margrete Auken, at det, der jo en gang imellem er med til at forvirre billede ikke mindst i forhold til den tredje verden, er, at den vestlige verden lidt som en hund i et spil kegler kommer rendende med alle mulige andre dagsordener, der gør, at de får fornemmelsen af, at miljø- og forbrugerbeskyttelse og alt muligt andet bliver brugt som en yderligere handelshindring.