Peter Duetoft (CD), 1999-11-23:
Det er vigtigt med ulandsbistanden, og det er det selvfølgelig af flere grunde, for det første fordi vi har et moralsk ansvar for at være med til at hjælpe mennesker, der har det dårligt rundt om i verden, men jo også af egoistiske grunde, fordi en mere stabil verden er en verden med mere sikkerhed, og det er så også en verden, hvor vi har det bedre.
Derfor må jeg indrømme, at jeg mange gange har haft problemer med nogle partier i Folketinget, som, samtidig med at de var imod flygtninge, så også siger, at de var imod ulandsbistand, for de to ting er to sider af samme sag.
Man kan ikke være imod begge dele på én gang.
Giver man mindre ulandsbistand, så får man flere flygtninge, for der kommer mere ufred i verden, og sådan hænger det nu sammen.
Men nu er der flere af ordførerne før mig, der har talt om den folkelige gennemslagskraft, der skal være omkring ulandsbistanden.
Jeg synes godt nok, at det for ofte i det politiske system har været en vane at gå ud, når der var en hvid elefant et eller andet sted, som alle kunne tale om, og alle kunne skælde ud på, og alle kunne fortælle, at det og det projekt var så og så dårligt.
I den politiske debat har vi faktisk været for dårlige til at fortælle om de mange gode projekter, der er rundt om i verden, ikke mindst de meget jordnære projekter, dem, der virkelig kommer andre mennesker til gode i deres dagligdag. Finansudvalget var i Nepal og Bhutan for et stykke tid siden, og jeg kan huske, at i Nepal oplevede vi bl.a. et par projekter, som var utrolig fascinerende.
Det ene var et projekt, hvor man havde oprettet en døveskole, og hvor det lykkedes at få en handicappet gruppe, som ellers ville være tabt i det nepalesiske samfund, til at virke i samfundet og dermed gøre, at de var en del af samfundet. Det andet, og det var næsten det, der gjorde størst indtryk, var et hjem, Danmark havde oprettet for piger på 8-12 år, som havde været udsat for børnearbejde, prostitution osv., men hvor vi gjorde en indsats for at få dem tilbage og hjem til deres familie eller hjem til deres landsby igen.
Se den slags projekter kan vi godt være stolte af, og det er jo den slags projekter, vi også skal tale om, når vi taler om kvalitet og taler om en folkelig opbakning, at vi virkelig ikke giver penge ud til diktatorer, og hvad ved jeg, men at vi virkelig hjælper nogle mennesker ud af en situation, som er dybt ulykkelig. Jeg synes, det er helt fint, at man i sin vurdering af ulandsbistanden tager en politisk reaktion.
Jeg synes, det var rigtigt, at man reagerede over for Indien efter atomprøvesprængningerne, men det var jo samtidig så rigtigt, at de midler, der skulle være givet til Indien, dem beholdt man i regionen, sådan at andre lande fik gavn af dem, for dermed havde man jo sendt signalet om, at den politiske undskyldning var ikke en undskyldning for at give mindre.
Men en gang imellem må vi vel også rejse spørgsmålet til os selv: Hvad er det for nogle krav, vi stiller?
Jeg er helt enig i, at vi skal stille krav.
Men er det eksempelvis et krav, at et lands demokrati skal være fuldstændig magen til vores?
Er det nøjagtig sådan, at hvis man ikke har noget, der ligner det danske Folketing, så er det et udemokratisk land?
Går vi for langt i spørgsmålet om at pådutte andre, at vi har opfundet alle de gode ting?
En del af kvaliteten er også, at det er langvarige projekter, at det er et langt og ligeværdigt samarbejde, der skal være mellem os og landene.
Derfor taler vi jo om projekter og om indsatser, der varer måske både 10 og 15 år, og samtidig ved vi også, at på trods af det kan der være risiko ved en række af de projekter, som vi må kende, men som vi også må tage højde for og sige: O.k., det kan være, at der er det.
Det kan godt være, at der skal være en større samordning
mellem vores almindelige miljøindsats og ulandsbistanden, og det kan godt være, at vi skal se de her ting bredere.
Men en afgørende kvalitetsmåling for os er, at vi får et stabilt samarbejde mellem landene, og at man får det på en ligeværdig måde, og at det ikke er noget, der svinger alt efter, hvad der nu er populært, og alt efter, hvor det nu er, man synes det er godt at være, men at vi går ind i nogle faste projekter med en række lande og siger: Godt, på trods af modstand, på trods af bølgegang så står vi alligevel ved. Jeg har i alt fald følt de gange, hvor jeg har haft mulighed for at se projekter rundt om, ikke mindst i forbindelse med Finansudvalgets besøg rundtomkring i verden, at det vigtigste, mennesker beder om, altid er: Lad os nu vide, at I er der, lad os vide, at vi kan planlægge efter det, og lad os vide, at vi i fællesskab gør tingene, i stedet for at det er noget, vi skal komme og pådutte nogen.
Det er for mig og for CD en kvalitetsvurdering, det er den, vi skal arbejde videre med i de drøftelser, der skal komme, og vi ser bestemt frem til, at vi sammen med ministeren og sammen med partierne her i Folketinget får lagt den strategi, der bærer i årene frem.