Torben Hansen (S), 2005-03-31:
Strukturreformens manglende faglige sammenhæng, manglende armslængdeprincip og manglende forståelse for, at natur og miljø er et fælles gode, der går på tværs af kommunegrænserne, står i fuldt flor i det her lovforslag.
Lovforslaget indebærer bl.a., at kommunerne giver både tilladelse til og fører tilsyn med dumpning – også kaldet klapning – af opgravet materiale inden for søterritoriet, det vil sige 12 sømil.
For de uindviede er 1 sømil 1.852 meter.
Det vil sige, at kommunerne skal vurdere klapmaterialets indhold af en række tungmetaller, miljøfarlige stoffer og deres påvirkning af havmiljøet.
Endvidere skal effekten på livet i havet vurderes: fisk, vandfugle, påvirkning af rekreative værdier m.m.
Dette sammenholdt med kommunernes ejerforhold af havnene medfører en dybt problematisk interessekonflikt mellem miljøet og havnenes ønske om så billige løsninger som overhovedet muligt.
Kommunerne skal ganske enkelt ikke behandle klapningssager.
Oven i dette skal lægges, at kommunerne for nuværende absolut ingen faglig ekspertise har på havmiljøområdet.
Men straks vil man sige, at så skal der bare laves en VVM vedrørende udpegning, tilladelse m.m. af klappladserne.
Fint nok, men hvem skal lave den i den nye reform?
Det skal kommunerne også, og så er man altså lige vidt.
Det fører frem til muligheden for, at man, når man har sådan et kommunalt søterritorium, og hvis man står og mangler klappladser det ene sted, som kommune eller havn kan købe sig til en klapplads i en anden kommunes søterritorium.
Det kan blive nogle meget interessante diskussioner, vi kan få ud af det, og måske også handler.
På samme måde som man har en CO2kvote-børs, kan det være, at man kan få en klapningsbørs.
Stort set den samme problematik gør sig også gældende i forbindelse med et andet af samlelovens mere principielle spørgsmål, nemlig vandløbsloven.
Regeringens mantra i reformprocessen er forenkling.
Det er meget svært at få øje på nogen forenkling, når eksempelvis amternes opgave med det samlede Gudenåsystem og Randers Fjord overflyttes fra de tre nuværende amter, Vejle, Viborg og Århus, til i hvert fald minimum otte kommuner for nuværende.
Det kan kun give forvirring og kræve øgede ressourcer til koordinering.
Det er ressourcer, som i sidste ende går fra miljøet.
Lovændringen er derfor en bureaukratisering i forhold til i dag.
Den virkelige forenkling havde jo været, hvis det var regionen, der overtog vandløbsansvaret for Gudenåen.
Det betyder, at de opgaver, der tidligere har været omkring de store vandløb, som har været amtsvandløbene, om tilsyn, vedligeholdelse, regulativer, restaurering og regulering af pumpelag overflyttes – ved Gudenåens eksempel – fra de der tre amter til sandsynligvis otte kommuner.
Hvor bliver helheden også af, når der i hver enkelt kommune vil være forskellige politikker for vandløbsvedligeholdelse, grødeskæring og opgravning?
Og selv om den statslige målsætning for modtageren, recipienten, som det også hedder, en fjord, en vig, osv., er klar, hvem skal så tage ansvaret for, at de mange kommuner tilsammen udmønter den?
Tøndermarsken er en af Danmarks helt store naturperler, nogle vil sige, at den var det.
Nogle vil sige, at det er gået frem, andre vil sige, at det er gået tilbage.
Administrationen er tidligere overflyttet fra staten til amtet, og nu bliver det kommunen.
Hvis der skulle have været nogen form for sammenhæng i regeringens argumentation, skulle det her fantastiske naturområde med både nationale og internationale interesser have været overført til staten.
Hvad vil man eksempelvis gøre, hvis kommunen melder ud, at den ikke har råd til den helt nødvendige pleje?
Socialdemokratiet ser det her lovforslag som et klart tilbageskridt for den danske natur, for armslængdeprincippet og for helheden i miljøforvaltningen, og vi vil stemme imod forslaget i dets nuværende form.