Elisabeth Arnold (RV), 1999-02-04:
I de fleste andre lande må unge flytte langt væk hjemmefra, når de skal have en videregående uddannelse, men sådan er det ikke i Danmark.
Vi har universiteter, handelshøjskoler, sygeplejeskoler, seminarier spredt fra Aalborg til Tønder, fra København til Esbjerg, og det er faktisk godt, det er sådan.
Der er ingen tvivl om, at uddannelsesstedernes geografiske spredning er en vigtig del af forklaringen på det generelt høje uddannelsesniveau i Danmark; men mange internationale undersøgelser har også vist, at niveauet på nogle danske uddannelser er for ringe, og helt givet er det, at uddannelsesstederne mange steder er meget små.
Man mangler kolleger, man kan diskutere med, blive provokeret af, konkurrere med og blive kritiseret af.
Der mangler ofte det, man på de store institutioner kalder en kritisk masse, og derfor kan det være svært at holde den faglige udvikling i gang og kvaliteten i topform, hvis man er helt isoleret med ganske få kolleger.
Det er de udfordringer, vi står over for.
Det kunne være fristende - og der er også nogle, især fra arbejdsgiver- og industriside, som har sagt, at nu må vi gøre det - at nedlægge nogle af alle de små institutioner, og det har man naturligvis også frygtet i uddannelsesverdenen, især efter den første institutionsredegørelse, som kom for et års tid siden; men det er glædeligt, at det har vist sig i debatten, at der er stor opslutning til, at et decentralt uddannelsessystem er godt.
Det er godt af mange grunde: dels fordi der altid er mulighed for at få en uddannelse for unge mennesker, som kan starte et uddannelsesforløb lige efter skolen, dels fordi det også er vigtigt for byerne rundtomkring i landet at have en uddannelsesinstitution, som kan tiltrække gode skatteydere, så der er mulighed for at fastholde ungdommen i byen. I det hele taget er det godt for byens identitet, at der fastholdes nogle uddannelsesinstitutioner på et højere niveau end blot grundskolen.
Jeg tror i virkeligheden ikke, der er ret mange, der tør se i øjnene, at man skulle gå i gang med at lave en koncentration og en sammenlægning af institutioner med nedlæggelser til følge.
Jeg har i en kort bemærkning tidligere i dag beskrevet, hvordan vi for 10 år siden nedlagde seminarier i Danmark, hvilket var en utrolig smertefuld proces, som jeg bestemt ikke er glad for at have været med til i sin tid.
Så undskyldning er hermed givet.
hvad skal vi så gøre for at forhøje kvaliteten?
Det er nemlig kvaliteten, det drejer sig om, også for at få sammenhæng i uddannelsessystemet.
Her er planen om de centrale videregående uddannelsesinstitutioner en oplagt mulighed, som vi gudskelov kan se også har slået an mange steder, hvor man på helt frivilligt grundlag nu er i gang med at samle sig om sådanne centre, hvor man snakker sammen på tværs og også prøver at få forankring både nedadtil i fødekæden og opadtil i den højere del af uddannelsessystemet. På teknologiområdet er der selvfølgelig også eksempler på dette, og jeg vil også her fremhæve det forslag til et pædagogisk universitet, som er udsendt fra Undervisningsministeriet.
Jeg har selv været lidt overrasket over den negative omtale, der har været i medierne af dette forslag, for jeg må da sige, at hvis man ser på den nuværende struktur, er det et oplagt sted at lave en ny overbygning og foretage en opkvalificering, en opgradering af den del af uddannelsessystemet og sige: Her har vi noget, som en masse gode kræfter arbejder på rundtomkring i landet.
Lad os lave et center, hvor også alle de gode kræfter, der arbejder med denne forskning, kan samarbejde og kan sprede deres gode viden ud til seminarierne til gavn for de lærerstuderende.
Jeg synes, man skal lægge vægt på, at det er opkvalificering, det er kvaliteten, der er det vigtige, og hvilken form vi så kan finde frem til, må jo afgøres i en dialog mellem de involverede institutioner og ministeriet.
Der ligger, så vidt jeg ved, et udkast, en skitse til et forslag om, hvordan man kan gøre sådan noget, så jeg synes, det må være for tidligt at begynde at trække blank.
Fra radikal side er vi meget interesserede i, at hele uddannelsessystemet ud over ungdomsuddannelserne får en grad af forskningsbasering.
Det er et ambitiøst mål, men det er også et vigtigt mål, hvis vi skal undgå blindgyder i uddannelsessystemet.
Vi accepterer ikke, at der er uddannelser, man tager, hvor man ikke kan komme videre på en eller anden måde.
Derfor er vi meget interesserede i, at forskningsbaseret undervisning på en eller anden måde bliver udbredt længere ned i uddannelsessystemet og ikke blot er koncentreret til det, vi normalt har som hjemsted for den forskningsbaserede undervisning, nemlig universiteterne.
forskningsbaseret undervisning her for nogen tid siden i Folketinget, og det var en meget spændende oplevelse at høre især de studerende, hvordan de opfattede den forskningsbaserede undervisning som noget, der fik nakkehårene til at rejse sig; som noget, der gav det faglige sus; som noget, der gjorde, at de pludselig fandt ud af, hvad det var, der var enormt spændende ved det studium, de havde valgt, fordi der var nogle spændende, engagerede, dybt involverede, dygtige forskere, der underviste dem på nogle frontlinjer på det fag, de havde valgt.
Hvis man på en eller anden måde også kan få bragt forskningsvinklen ind i de mellemlange videregående uddannelser, der i dag ikke har den, ville vi synes, det var et fornemt mål at stræbe efter, og fra radikal side vil vi gøre, hvad vi kan for at få det aspekt ind i de mellemlange videregående uddannelser.
I øjeblikket vil det selvfølgelig være sådan, at der vil være en forskel på universitetsbachelorerne, som er sikret en forskningsbaseret undervisning og er garanteret adgang til at færdiggøre deres kandidatuddannelse på universiteterne, på den ene side, og det, vi kalder professionsbachelorerne, der har en uddannelse, som på forhånd er gearet til at gå ud i en bestemt profession i erhvervslivet, på den anden side.
Vi ønsker, at det på længere sigt skal være sådan, at professionsbachelorer får en forskningsbaseret undervisning og også får muligheder for at gå ind i kandidatuddannelser uden alt for mange ekstra kurser og uden alt for meget tab af indsats i det tidligere forløb.
Blindgyder er som sagt noget, vi meget nødig ser.
Den bedste måde at få udnyttet vore ressourcer på er at sikre, at alle får udnyttet deres evner og talenter så langt som overhovedet muligt i uddannelsessystemet, og vi ser derfor også frem til den næste redegørelse fra undervisningsministerens side om meritoverførsel mellem de forskellige dele af uddannelsessystemet.
Det er jo det, der kan sørge for, at vi overhovedet får udnyttet alles evner så langt som overhovedet muligt.
I modsætning til Dansk Folkepartis ordfører vil jeg blot sige, at begrebet livslang uddannelse jo ikke betyder, at man skal være i uddannelse uafbrudt hele livet og hæve SU, fra man går ud af 9. klasse, og til man kan hæve sin folkepension.
Idealet må være, at man tager en uddannelse på det niveau, man synes, man kan klare økonomisk, menneskeligt, så langt kræfterne rækker, og bruger den uddannelse, indtil man finder ud af, at nu er der noget, man mangler, nu vil man gerne gå videre i systemet.
Man mangler endnu en overbygning, man mangler et krydderi på sin uddannelse og skal nu videre, fordi man har kræfter til noget mere.
Den form for uddannelsesplanlægning, som kommer hen ad vejen, går vi varmt ind for skal være et tilbud til alle danskere, uanset hvilket niveau de er startet på.
Som sagt afventer vi spændt meritredegørelsen, fordi den vil give nøglen til nogle af de udnyttelser, vi kan få af uddannelsessystemets store decentralisering.