Charlotte Fischer (RV), 2005-04-28:
Allerede i dag på offentligt støttede institutioner ser vi igennem fingre med det og tåler det, fordi vi mener, det er rigtigt.
Men nu er det altså det store principielle skridt at sige ja til det her.
Der støtter ministeren sig jo bl.a. til, at han mener, at det her er det halve skridt på vej til en legalisering af de hårde stoffer.
Så kunne jeg godt tænke mig at vide, hvilken dokumentation ministeren har for, at et fixerum eller et sundhedsrum er første skridt på vejen til en legalisering af stoffer.
I mit hoved er det ikke nødvendigvis sådan.
Man kan godt sige ja til det her, uden at man bagefter står og siger, at så er vi også nødt til at legalisere stoffer.
Men jeg kunne omvendt spørge, hvad dokumentationen er for, at debatten stopper, hvis vi lavede et fixerum?
Kan fru Charlotte Fischer eller andre her i salen så ved dokumentation eller på anden vis markere, at hvis vi gør det her, så har vi løst problemerne, så findes der ingen problemer mere; så er der ikke længere nogen narkomaner, der lever et uværdigt liv; så er der ikke længere nogen, der bliver stressede af, at de skal skaffe sig penge til stoffer og dermed ikke får paratheden til afvænning; så har vi løst problemerne?
Nej, det kan man jo ikke.
Derfor vil det være sådan, at hvis vi tager det her skridt, vil logikkens veje jo føre til, at vi også efterfølgende bliver presset til at overveje at tage det næste.
Når man befinder sig på en glidebane og ikke vil glide mere, så må man jo på et tidspunkt vælge at kaste noget salt eller sand ud, og det er det, regeringen gør her.
Vi siger: Hertil og ikke længere.
Og lad os så bruge kræfterne på at gøre det, der kan gøres mere og bedre, frem for at bruge energi politisk og økonomisk på det her, som efter vores opfattelse er et misgreb.
På den ene side kalder ministeren det her for en let løsning, og på den anden side bruger ministeren rigtig mange ord på at tale om de svære grænsedragninger, der er.
Det kan jo virke umiddelbart paradoksalt.
Jeg mener i hvert fald ikke, det kvalificerer til at blive kaldt en let løsning, for jeg er enig i, at der er nogle rigtig svære grænsedragninger.
Men det er jo der, vi i virkeligheden er, for er det ikke rigtigt, at det allerede er sådan på en række institutioner og opholdshjem, at man dér tåler, at der bliver indtaget stoffer?
Vi har jo også i forbindelse med sindslidende med et misbrug haft debatten om, hvorvidt vi i virkeligheden skulle give dem et rum, eller om de skulle rakke rundt på gaderne, fordi vi af principielle grunde ikke kunne leve med at være vidne til, at de indtog deres stoffer.
Så er virkeligheden ikke, at vi allerede er ude i en gråzone, og hvis man bliver ved med at henholde sig til det, så kommer man ingen steder?
Det indrømmer jeg.
Hvis man blander sort og hvidt, så bliver det gråt, så der er sikkert masser af gråzoner også her.
Men det er jo ikke noget argument for, at hvis tingene er begyndt at skride, så skal de skride yderligere.
Den her diskussion er jo fyldt med en masse dilemmaer.
Det siger sig selv.
Det er jo også et dilemma, at vi laver ampulsæt etc., når vi i øvrigt ikke har legaliseret stofferne, det medgiver jeg gerne.
Men det, man bør tage stilling til – og det er en principiel stillingtagen, det indrømmer jeg gerne, og jeg har ikke noget imod at have nogle principper, det troede jeg sådan set heller ikke man havde i Det Radikale Venstre – er jo, om man skal glide yderligere ud.
Så må vi angribe virkeligheden der, hvor virkeligheden er, ved at følge op på nogle af de initiativer, vi i øvrigt også i fællesskab har taget, mere fokuseret, mere målrettet, mere konsekvent.
Det spor vil regeringen gerne ind i, og det vil vi gerne være i dialog også med Det Radikale Venstre om.