Ebbe Kalnæs (CD), 2001-04-05:
Jamen, jamen, jamen.
Altså mine bedsteforældre, mine forældre, jeg selv er et produkt af den danske folkeskole.
Vi har alle sammen oplevet, at kristendomsundervisningen - ikke forkyndelse, det er det jo ikke længere - var noget, man kunne blive fritaget for, hvis man havde en anden holdning.
Jeg tror nok, vi i Danmark normalt har brugt et udtryk, der hedder liberalt frisind, det er nok det mest udbredte udtryk for det her.
Så vil jeg gerne understrege, at det ikke er et spørgsmål om at lukke op for noget i forhold til historie og kultur, som ville være skadeligt for danskhed eller noget andet.
Jeg kan med formandens tilladelse komme med et lille citat fra et interview med hr. Peter Duetoft, min gruppeformand.
Han sagde: »For at beskytte dansk kultur og identitet kræver CD, at skolerne forstærker indsatsen i de kulturbærende fag, specielt dansk, historie og kristendomskundskab.«
Når der så blev spurgt lidt senere, om det ikke kunne give problemer i det her multisamfund, som vi jo på en eller anden måde er i og er på vej mod, så svarede hr. Peter Duetoft noget i retning af, at ligesom i Bjergprædikenen, som jo går ud på omsorg, tolerance, plads til andre
- hvis jeg sådan skal oversætte lidt frit - så kan det jo ikke være noget, der skulle give de store problemer. Men jeg vil også gerne komme med et lille citat fra Aktuelt.
Det et er Katrine Gren Jensen fra en københavnsk skole, som fortæller, at de tosprogede og deres familier enormt gerne vil integreres, de vil gerne holde børnefødselsdage, tage på lejrture
, hvis de bare forstår, hvor vigtigt det er.
»I min klasse har alle kristendomskundskab, for vi har holdt møde om, hvor vigtigt det er, at de lærer om den kristne kultur,« siger hun,
og åbner døren til klasselokalet, hun normalt underviser i
Og det har man faktisk opnået på en skole, hvor over 90 pct. er tosprogede, fordi man har forstået en sammenhæng og et indhold.
Men det er klart, at når man kalder et fag for kristendomskundskab, hvad jeg ikke har noget imod, så vil man da umiddelbart reagere, hvis man kommer fra en anden tænkning og en anden kultur og en anden religion.
Derfor kan vi nok nå utroligt langt ved at oplyse, forklare og fortælle, at det ikke er forkyndelse, at det egentlig er og godt kunne have heddet dansk kulturundervisning.
Men det afgørende i denne sammenhæng er altså, at vi kan nå meget langt ved at bibringe en forståelse af det.
Er der nogle hardlinere imellem, jamen så har vi ikke skolepligt i dette land, det har vi ikke.
Vi taler om undervisningspligt, og det vil sige, vi kan, når vi vil, skabe et andet grundlag og en anden skole.
Men hvis vi ønsker polarisering, skal vi bare skubbe nogle over i en anden skole, hvor man ikke får noget som helst at vide om dansk kultur, ikke noget nævneværdigt i hvert fald.
Derfor opfatter vi det her forslag som ret umuligt i virkeligheden, uden mening på en række områder.
Det væsentlige i denne her sammenhæng er i høj grad at udvise tolerance, give muligheden for at melde fra, men vi skal søreme samtidig sørge for at fortælle, hvor vigtigt det er, hvor væsentligt det er i det her land, så så få som muligt ønsker at melde fra.
Men muligheden for at melde fra skal være der. Vi ved jo, at en lang række mennesker på den yderste venstrefløj også kunne være meget imod det her.
Det er ikke rigtigt til at forstå, heller ikke, at de ikke melder fra måske, men muligheden er det allerallervigtigste. Hvis vi sådan skal over i den anden retorik om en borgerlig regering, og hvor stort et fundament der skal til og den slags ting, så er vi jo sådan i Danmark, at vi normalt ikke rykker meget politisk.
Det vil sige, at der nok bliver et relativt bredt borgerligt fundament, hvis der skal være en borgerlig regering, og der kunne jeg da godt forestille mig, at der var nogle, der havde nogle ret præcise forbehold på det dér meget væsentlige område.
Det vil jeg tro.
For resten ville være intolerance.