Birgitte Josefsen (V), 2006-02-28:
Heldigvis er vi nået dertil, hvor det ikke længere er nogen skam at være ramt af en sindslidelse.
Det er som ved andre sygdomme en udfordring, der kræver et samarbejde mellem mange parter, når der skal gøres en indsats, som hjælper, og en sindslidelse giver først og fremmest ret til at gøre brug af de tilbud, det offentlige stiller til rådighed, på lige fod med en hvilken som helst anden patient.
Som loven om tvang og frihedsberøvelse i psykiatrien er formuleret i dag, må vi sige, at det i alt for ringe grad er gjort klart, at patienten kan være aktiv medspiller på alle områder hele vejen igennem, og bl.a. på baggrund af disse mangler i loven ser Venstre meget positivt på de forslag, der er indarbejdet i L 140.
Udgifterne til psykiatrisk behandling er siden 1999 og frem til i dag steget med ca. 1 mia. kr., hvilket jo for så vidt er en positiv udvikling, da pengene i stor udstrækning er anvendt til at skabe både bedre rammer og bedre muligheder i psykiatrien.
Eksempelvis etablerede Sønderjyllands Amt et opsøgende psykoseteam allerede i år 2000 og høster nu gode resultater af dette arbejde, og i København og Århus er der ligeledes gode erfaringer med en anden ny, integreret behandlingsform, nemlig tidlig opsporing og behandling af unge psykotiske – OPUS-projektet – der er målrettet psykoseramte unge mellem 18 og 35 år og er koncentreret om at sætte tidligt ind i en sygdomsfase.
De unge, der har været omfattet af dette projekt, har vist sig at have 22 pct. færre indlæggelsesdage på hospitalet, og det må man jo sige er et godt signal.
Når jeg nævner de projekter, er det set i lyset af, at vi netop skal behandle et lovforslag om tvang i psykiatrien, og jeg derfor gerne vil gøre opmærksom på, at det virkelig nytter at sætte tidligt ind i en sygdomsfase.
På den måde kan man måske minimere tvang.
I Venstre er vi ikke et øjeblik i tvivl om, at der er god gang i udviklingen inden for den psykiatriske behandlingsverden.
Det er dog ikke overraskende, at de projekter, jeg har nævnt her, fremviser gode resultater, for psykiatri drejer sig om samarbejde mellem patient og psykiater, samarbejde med pårørende og samarbejde mellem faggrupper samt overordnet samarbejde mellem amt og kommune.
Det må og skal psykiatrien blive bedre til.
I en netop offentliggjort tilfredshedsundersøgelse er der nogle steder stor kritik af psykiatriens håndtering af samarbejde, og herfra kan jeg kun opfordre psykiatrien til at tage hånd i hanke med den kritik, der er rejst.
Fungerer samarbejdet ikke, er det mere end vanskeligt at være psykisk syg.
I forvejen er det en svær udfordring at være psykisk syg, selv i dagens Danmark, også selv om hele psykofarmakologien og alle behandlingstilbuddene er til rådighed.
For en stor del af patienterne ligger lykken så at sige i en pille, en samtale og undervisning i egen sygdom, men for en mindre del af patienterne kan dette ikke udgøre helheden, idet en psykisk lidelse vil være svær at forholde sig til for den pågældende, og den vil følge den pågældende resten af livet.
Men det er bevist, at for flertallet af de danskere, der rammes af en kronisk psykisk lidelse, kan det lade sig gøre at få et godt liv, så længe behandlingstilbuddene er tilpasset den enkelte.
For en meget lille gruppe af sindslidende betyder sygdommen hyppig og nogle gange langvarig kontakt med behandlingspsykiatrien, og for en mindre gruppe af de sindslidende kan det indimellem være nødvendigt at behandle patienten mod den pågældendes vilje, hvis den psykiske sygdom medfører, at patienten mister evnen til at bedømme sig selv eller det omkringliggende samfund på en realistisk måde.
Bliver den psykisk syge til fare for sig selv eller andre, kan det være nødvendigt at tage de elementer, der ligger i loven om frihedsberøvelse, i brug, men uanset hvilken form for tvang eller frihedsberøvelse, der er tale om, vil det altid være dybt krænkende for så vel den psykisk syge som de fagpersoner, der skal frihedsberøve den pågældende.
For Venstre er det af afgørende betydning, at anvendelse af tvang er grundigt gennemtænkt, baseret på faglig viden og en samtale mellem de involverede parter og kun bruges i mindst muligt omfang.
Der lægges i lovforslag nr. L 140 op til nogle positive tilretninger, og overordnet vil jeg sige, at de er af en sådan karakter, at de i højere grad tager hensyn til patienten frem for systemet.
Det er eksempelvis positivt, at tvang bliver entydigt defineret, og at der indføres husordensregler på afdelingerne.
Det er derfor af afgørende betydning, at man i en stille stund kan sidde og læse, hvad der står i behandlingsplanen, eller gennemgå den med kontaktpersonen på afdelingen.
Vi synes også, det er meget positivt, at det præciseres, at overlægen har ansvaret for, at der udarbejdes en koordinationsplan for de patienter, som ikke ønsker at indgå en frivillig udskrivningsaftale.
I Venstre vil vi gerne i forbindelse med udvalgsarbejdet med lovforslaget drøfte netop denne ændring.
Vi må konstatere, at koordinationsplanerne ikke er blevet anvendt i særlig høj grad til dato, på trods af at de har været en mulighed siden 1999.
Vi finder det meget uheldigt, at de ikke har fundet anvendelse, og derfor vil vi sådan set gerne drøfte, om det ikke skal præciseres, hvem der helt konkret har ansvaret.
§ 13 d om tvungen opfølgning er vi i Venstre positive over for, men der skal ikke herske nogen tvivl om, at vi har brugt megen tid på at forholde os til netop denne ændring af psykiatriloven.
Jeg er sikker på, at alle, der får ordet i sagen i dag, har haft tunge overvejelser om netop denne paragrafs indførelse i loven.
Jeg har konstateret, at der er stor enighed blandt de hørte faggrupper om det vigtige i at fastholde de svært psykisk syge i en antipsykotisk behandling, og at de samme fagpersoner udtaler, at der er forøget risiko for eksempelvis selvmord og tendens til kriminalitet hos denne gruppe af meget svært psykisk syge.
På nuværende tidspunkt har flere lande indført ambulant tvang, men ikke på en sådan måde, at der anvendes medicinsk opfølgning.
Derfor er der ingen grund til at bruge disse landes modeller som sammenligningsobjekter, og det vil jeg også undlade at gøre ud fra den betragtning, at tvungen opfølgning alene kan komme på tale over for en meget lille gruppe svært psykisk syge, som i dag har et liv, der ikke er ønskværdigt, bl.a. fordi de ofte bliver totalt isolerede.
På grund af ophøret med medicinsk behandling bliver de også svært paranoide, og nogle bliver udadreagerende, hvilket bevirker, at det omkringliggende samfund tager afstand fra dem.
Jeg må sige, at vi synes, det er omsorgssvigt over for denne gruppe.
Det ender gang på gang med en tvangsindlæggelse, som det jo er politiet, der tager sig af, og efter tvangsindlæggelsen skal de ofte tvangsmedicineres og nogle gange bæltefikseres, og det er ikke ønskværdigt for nogen at opleve en sådan tur, slet ikke hvis det sker gang på gang.
Af de tal og statistikker, vi har fået op til behandlingen af lovforslaget, har vi kunnet konstatere, at nogle har været tvangsindlagt over 13 gange inden for de sidste 3 år.
Derfor mener vi, det er totalt omsorgssvigt over for den gruppe, og vi vil gerne tilslutte os det forslag, der ligger her.
I udvalgsarbejdet er vi parat til at drøfte alle de foreslåede ændringer af psykiatriloven, men overordnet kan vi tilslutte os det, der er beskrevet i lovforslaget.