Kim Behnke (FP), 1999-05-18:
Indledningsvis vil jeg godt takke ministeren for en lille teknisk detalje, nemlig at vi får denne redegørelsesdebat.
Når der bliver indgået politiske forlig, er det nemlig ikke altid, Folketinget efterfølgende får mulighed for gennem en redegørelsesdebat at diskutere indholdet af forliget, for når først en kreds af partier har fundet sammen om at være enige, er der jo en tendens til, at den enighed er tilstrækkelig til, at de ikke behøver tage diskussionen i Folketingssalen.
For det politiske forlig, som er blevet refereret i pressen, har vi jo ikke haft andre muligheder for at få indblik i end netop gennem den debat, vi har i dag, og derfor tak for, at vi har fået redegørelsen lagt frem i Folketinget.
Så vil jeg godt sige, at det er også Fremskridtspartiets opfattelse, at en hovedstad som Danmarks, nemlig København, har brug for et skuespilhus, har brug for et operahus og har brug for en scene, hvor vi kan have en flot ballet.
Derfor bør ambitionen for Folketinget naturligvis være at finde de rigtige folk, det rigtige sted og den rigtige bygning, så de ting kan udfolde sig, men så slutter enigheden også, for hvor flertallet jo har den opfattelse, at de penge, der skal bruges til det formål, skal skatteopkræves hos den danske befolkning, er det Fremskridtspartiets opfattelse, at den måde, som den slags kulturinstitutioner skal finansieres på, primært må være ved hjælp af private midler.
Det kan lade sig gøre i en lang række andre lande, men jeg ved godt, at når man nævner det, får de fleste et lidt træt udtryk i ansigtet og siger: Jamen i Wien og London og New York og alle de andre metropoler har man også et helt andet befolkningsmæssigt grundlag for at drive disse institutioner for private midler.
Og dertil er jeg nødt til at sige, at det klassiske eksempel jo fortsat er Island, hvor man med en meget lille og beskeden befolkning alligevel formår at have tingene kørende primært for private midler.
Og når man ser på, at vi har et hav af pensionskasser i Danmark, som har svært ved at finde velegnede investeringsobjekter, og som konstant brokker sig til politikerne over den markedsrente, vi har for obligationer og andet investeringspapir, ja, så ville det jo være en oplagt opgave for en lang række af de pensionskasser at stille deres kapital til rådighed for noget så godt og samfundsnyttigt, som sådan nogle kulturinstitutioner vil være. Derudover kan man benytte sig af sponsorering, som man kender det fra andre lande, nemlig sponsorering, hvor man nærmest indleder et kapløb mellem private sponsorer om, hvem der vil give de største beløb; et kapløb som illustreres over for publikum og befolkningen ved, at man i indgangspartiet har de pågældende sponsorer nævnt i hakkeorden.
Det kapløb er altid med til at skaffe ekstra midler. Ser vi så på den redegørelse, hvis indhold jeg ikke har rost, men hvis fremlæggelse jeg har rost, så er det vores opfattelse, at når man i redegørelsen på side 2 meddeler, at Det Kongelige Teater skal være et fyrtårn for danskerne i vores identifikationsafklaring, så må vi nok spørge, om det virkelig også er tilfældet. Jeg er ikke enig med hr. Duetoft i, at er der noget, der holder danskerne sammen, så er det Det Kongelige Teater.
Snarere tværtimod har Det Kongelige Teater jo ved ganske mange lejligheder været anledning til nok så mange debatter i den danske befolkning og mellem danskerne.
For det er jo ikke 5,2 millioner danskere, der benytter Det Kongelige Teater.
Men det er 5,2 millioner danskere, der tvinges til at betale til Det Kongelige Teater.
Og når det så videre hedder, at samtidig kan teatret bidrage til at markedsføre Danmark i udlandet, ja, så er jeg også nødt til at sige, at ganske mange udlændinge, som kommer på besøg i deres sommerferie i Danmark, jo bliver dybt skuffede, når de oplever den lukkede og låste dør, fordi Det Kongelige Teaters medarbejdere ikke kan finde ud af at lave en ferieplanlægning, der gør, at man også kan opføre skuespil, opera og ballet i sommerperioden. Jeg har selv stor fornøjelse af, når jeg er i andre lande, at besøge teater, opera og ballet i de respektive byer og hovedstæder.
For dér har man nemlig mulighed for som besøgende at opleve, hvad man har af kulturtilbud.
Den mulighed har udlændinge ikke, når de besøger Danmark, medmindre at udlændinge tilrettelægger deres ferie, så den passer med Det Kongelige Teaters kalender.
Det bliver i redegørelsen beskrevet, at man nu ikke længere vil gennemføre nogen driftsbesparelser, som ellers var udmeldt fra Det Kongelige Teater.
Det bliver så senere beskrevet, at når nu man får Det Kongelige Teaters forestillingsaktivitet i et nyt opera- og musikhus afklaret, ja, så skal man også have fundet ud af, hvilke driftsudgifter det udløser. I det hele taget må vi sige, at når vi kigger på den økonomiske side af sagen, så er redegørelsen stærkt mangelfuld.
Og det ved jeg godt hvorfor den er.
Det er jo ikke, fordi man ikke har tallene.
Det er jo ikke, fordi man ikke ved, hvad det koster i anlæg.
Det er jo ikke, fordi man ikke ved, hvad det koster i forøgede driftsudgifter.
Men det er, fordi man ikke tør.
Så 1½ mia. kr. til at starte med, men jo nok 2, måske 2,3 mia. kr., inden denne her aftale er endeligt gennemført.
Det tør ministeren ikke lægge sammen og gå ud og fortælle den danske befolkning.
For ministeren er klar over, at i det øjeblik den danske befolkning får at vide, at man har tænkt sig - for dens penge - at lave anlæg for så svimlende summer i København, så er opbakningen, den opbakning, som hr. Duetoft priste så meget, efter min vurdering ikke til stede længere. For den danske befolkning bliver samtidig hermed i deres TV-Avis, i deres radioavis og i deres dagblade præsenteret for, at selv om vi i Danmark på vores sygehuse har opfundet en ny kemoterapi, som kan redde 16-17-20 unge kvinder om året fra kræftdøden, ja, så krævede det radioaviser hele dagen, før Amtsrådsforeningen ved solnedgang erklærede, at amtskommunerne nok skulle finde ud af at få skaffet de 5-6 mio. kr. Den danske befolkning kan heller ikke forstå, at de penge, som de betaler i skat, som i øvrigt er verdens største skatter, ikke kan rumme at få et hospitalsvæsen til at fungere.
De penge kan heller ikke få sygeordninger for pensionister med hjemmehjælp og med sundhedspleje osv. til at fungere.
Men når en kreds af fire partier stikker hovederne sammen, så kan man som ved et trylleslag få 1½ mia. kr. fundet.
Fjerne alle de ubehageligheder, vi får hver eneste dag, der minder os om, at det danske velfærdssamfund ikke fungerer; få alle de ting fjernet.
Få fjernet de 20.000 hjemløse, som vi ikke kan finde plads til.
Få sørget for, at belægningen på vores herberger er anstændig; den slags projekter kan man ikke finde penge til.
Men der er jo heller ikke kulturpolitisk aura omkring den slags.
Nej, at hjælpe hjemløse, som ikke har andet alternativ end en bænk i en park, er der ikke politisk aura og politisk prestige i og fine middage i smoking og med butterfly og champagnedrikning ved åbningen.
Det er der ikke i den slags projekter.
Men det er den slags projekter, den danske befolkning forventer at deres skattepenge går til. Skulle vi så komme i den situation, at de opgaver er løst endeligt og tilfredsstillende, og der stadig væk ligger nogle penge i de offentlige kasser, som man ikke mener man vil være bekendt at tilbagebetale til skatteyderne, ja, så er der jo da mulighed for, at de også kan gå til kulturformål. Men indtil den dag oprinder, er det Fremskridtspartiets opfattelse, at så må projekter som disse her, hvor kulturpolitisk fremragende de måtte være, finansieres for private midler og ikke af skatteyderne.