Anne Baastrup (SF), 2003-02-06:
Da hr. Villy Søvndal ikke kan være til stede, skal jeg forsøge at holde hans ordførertale.
Jeg har ikke fået en præcis ordførertale fra hr. Villy Søvndal, jeg har fået nogle talepunkter, og talepunkternes overskrift er, at i SF vil vi arbejde ihærdigt for, at der ikke sker snyderi med offentlige midler.
Uanset om det er det sociale system, om det er skattesystemet, om det drejer sig om bopælspligt, om det drejer sig om hektarstøtte eller andet, synes vi virkelig, det er en meget dårlig idé, at der snydes med offentlige midler.
Hvordan sikrer vi, at vi kan få et samfund, hvor der ikke kan ske snyderi, samtidig med at vi kan få et samfund, hvor der ikke forekommer overvågning?
Det oplæg, som nu er fremlagt fra socialministerens side,
nogle rammer, men de rammer er meget vide.
Således som jeg i hvert fald kan fortolke lovforslaget, kan man, når der opstår en sag om tilbagebetaling af ydelser, uden samtykke fra den pågældende bede om udtalelser fra pædagogen, sygeplejersken og alle de mennesker, der har et arbejde, som kræver en meget høj grad af tillid mellem den formodede bedrager og det frontpersonale, som i øvrigt skal varetage barnets tarv, sundheden osv.
Det kommer der nogle voldsomme konflikter ud af, og her mener jeg, lovforslaget går alt, alt for langt.
Om end hr. Karsten Nonbo siger, det er naivt, når Socialrådgiverforeningen påpeger, at det vil give et voldsomt tillidsbrud, så tror jeg, at med dette lovforslag er der en gruppe i det danske samfund, der virkelig vil blive overvåget.
Jeg har på et tidligere tidspunkt under debatten her nævnt, hvilken enormt spændende forespørgselsdebat vi i 2000 havde om overvågningssamfundet.
Der var ikke et øje tørt, vi syntes virkelig alle sammen, at det var en meget principiel og ideologisk debat, vi havde, og derfor er det en utrolig skuffelse, at socialministeren i forsøget på at komme med nogle regler i den grad overskrider grænserne.
Jeg har nævnt spørgsmålet om, hvorvidt man i disse situationer virkelig kan forlange, at pædagoger og sygeplejersker skal bryde deres tavshedspligt.
Tavshedspligten kan risikere at blive brudt i langt højere grad, fordi man skal videregive oplysninger.
Videregivelse af oplysninger til andre myndigheder bliver det centrale, og værdien af tavshedspligten bliver begrænset for disse mennesker, der er i en socialt usikker position.
Det er det ene.
Det næste er: Hvad er det for en konflikt, vi kommer til at få?
De mennesker, som har brug for støtte fra det offentlige, de mennesker, som har brug for, at pædagogen i daginstitutionen, sundhedsplejersken og hjemmehjælperen er støtter og er personer, som de rent faktisk kan føle tryghed ved - disse mennesker, som i øvrigt har brug for offentlig hjælp og bistand, løber nu en risiko for at blive anmeldt for grov uagtsomhed, hvis de ikke har forstået, hvad det er, det handler om.
Jeg har flere gange forsøgt at få de borgerlige ordførere til at forklare mig: Må man som enlig mor have et seksualliv?
Fru Charlotte Dyremose sprang lige i vandet, men det forsøg på at lave nogle afgrænsninger, som fru Charlotte Dyremose kom frem til, har ikke desto mindre medført, at der er mennesker, der har fået
tilbagebetalingspligtige børnebidrag.
De afgrænsninger, som fru Charlotte Dyremose forsøgte at komme frem til, er ikke afgrænsninger, der holder vand ude i den enkelte kommune, for der er kommuner, der simpelt hen ikke mener, at man må have en kæreste overnattende ret meget mere end et par gange om måneden.
Men man får bare ikke at vide, hvor meget han må overnatte. Jeg synes, vi i udvalgsbehandlingen skal prøve at finde ud af: Må han overhovedet overnatte og i givet fald hvor meget?
Skal han have sin egen faste lejlighed, eller skal det være en fremlejelejlighed, hvor han lejer nogle værelser ud i sin lejlighed?
Der er en lang række usikkerhedsmomenter, og hvis fru Charlotte Dyremose ikke rigtig kender til den type eksempler, vil jeg meget gerne diske op med dem under udvalgsarbejdet. SF synes ikke, at det, man er kommet med, er godt nok.
Vi kan ikke støtte forslaget, men vi har selv et beslutningsforslag, som skal behandles om lidt.
Det bliver formentlig af gode grunde en ganske kort behandling, men ikke desto mindre tror vi ikke, at forslaget her vil fremme tilliden hos de mennesker, det går ud over.
Vi tror, de vil opleve, at de bliver overvåget, og som fru Line Barfod så klart nævnte før: Hvem er det, der ikke bliver overvåget?
Herinde har vi folk, som med grov uagtsomhed, hvad ved jeg, klart tilsidesætter nogle offentlige regler, og hvor der klart sker snyd, men lovforslaget her går direkte mod dem, som har brug for offentlig hjælp.
I den forbindelse fik § 71-tilsynet en lang række henvendelser fra forældre, fra plejefamilier, der påviste en lang række forskellige typer af problemer.
Nogle af de værste sager, vi så, var, når et forældrepar, en mor, flyttede fra en kommune til en anden, og den nye kommune så traf nogle fuldstændig nye beslutninger omkring det barn.
Det gav anledning til, at § 71-tilsynet tog initiativer til en lang række høringer og beskæftigede sig på forskellig vis med spørgsmålet om tvangsfjernede børn.
Jeg oplever også, at det har betydet, at folk over for Socialudvalget og folketingspolitikerne i øvrigt har fået sat fokus på det her område.
Det er børn, som er alvorligt truede på deres fremtid.
Det er de børn, som det her lovforslag handler om.
Vi havde fra SF's side forslaget til behandling sådan stort set for 1 år siden.
Derfor skal jeg virkelig takke socialministeren for nu at have taget den her idé op om, at vi skal fastholde kontinuiteten i behandlingen af barnet, fastholde, at den kommune, der har truffet beslutningen om at anbringe barnet, har været igennem nogle meget svære overvejelser, før den har truffet en sådan beslutning.
Vi tror på i SF, at det også er den kommune, der i langt højere grad vil varetage barnets hensyn.
Vi ved jo, at der er børn i 11-12-års-alderen, som har oplevet både 10, 11 og 12 skift i løbet af deres barndom.
Det er ikke godt for barnet.
Vi har naturligvis lagt meget mærke til de høringssvar, der er kommet - hvem gør ikke det- hvor man nærmest, hvis man læser Kommunernes Landsforening og Socialchefforeningen og Børne- og Kulturchefforeningens svar, skulle tro, at Jorden gik under med det her lovforslag.
Men de forskellige eksempler, som de pågældende høringsberettigede parter er kommet med, synes jeg, fuldstændig har overset den mulighed, der jo er, for at den anbringende kommune kan indgå en aftale med forældrenes nye handlekommune med henblik på, at man dér får løst de problemer, der eventuelt måtte opstå ved, at den anbringende kommune afgiver sin kompetence.
Muligheden er til stede.
Det, der selvfølgelig er interessant, når man så tager den næste del af lovforslaget,
er: Hvordan sikrer vi, når vi nu fjerner 12-års-grænsen, at kommunerne rent faktisk tager det alvorligt, at børnene skal høres?
Hvordan sikrer vi, at de går ind i den der systematiske samtale for at få sikkerhed for, om barnet har forstået, hvad det drejer sig om?
Jeg har oplevet sager, hvor børn er både 13 og 14 år, og hvor der ikke har været en samtale.
Begrundelsen har været, at det har været svagtbegavede, umodne børn osv.
Men sagsgrundlaget for at få påvist, at man ikke har overholdt 12-års-grænsen, var på ingen måde dokumenteret. Vi kan derfor løbe ind i den problemstilling, at i og med at vi fjerner den her faste 12-års-grænse, vil kommunerne sådan trække på skuldrene og sige: Så slap vi for den.
Og så kan vi i virkeligheden stå i en situation, hvor børnene slet ikke bliver hørt.
Derfor tror jeg, at det er meget vigtigt, at vi på forskellig vis får fulgt op på, om børnene nu rent faktisk bliver hørt, og hvis de ikke bliver hørt, er der så i barnets materiale en klar dokumentation for, hvorfor man ikke har foretaget denne høring?
Det, der var meget slående med SFI-rapporten for ganske nylig,
var jo, at det er helt sædvanligt, at børn ikke bliver hørt.
Det er faktisk usædvanligt, at de myndigheder, der træffer den meget alvorlige beslutning om enten at fjerne barnet, flytte barnet fra en plejefamilie til en anden eller flytte fra en plejefamilie hjem igen, overhovedet ikke involverer barnet.
Derfor kræver det efter- og videreuddannelse, og det kræver også, sådan som
Socialrådgiverforeningen i deres høringssvar meget nøje har påvist, efter- og videreuddannelse og ikke for mange sager pr. sagsbehandler.