Jesper Langballe (DF), 2006-03-03:
Hvorfor er intet historisk arbejde i dag mere påtrængende end kortlæggelsen af de indre konflikter i Danmark under den kolde krig?
Måske kan man nærme sig et svar ved at stille et andet spørgsmål: Hvorfor er det mon, at venstrefløjen er så desperat opsat på at forhindre denne undersøgelse?
Den venstrefløj omfatter i den her sag De Radikale og den fløj af Socialdemokratiet, som kom til magten og ændrede sikkerhedspolitikken i begyndelsen af 1980’erne, fodnotefolket, og som stadig bestemmer farten i Socialdemokratiet trods et par formandsskift.
Hvorfor er det så vigtigt for dem, at undersøgelsen ikke bliver gennemført?
Mon ikke det er, fordi der er for mange lig i lasten, for meget, der skal fortrænges og bortforklares fra den periode, hvor den ideologiske begrebsdannelse opstod, som stadig udgør en betragtelig del af den ideologiske luft, vi indånder.
Historien skal først og sidst lære os at forstå den nutid, vi lever i, og en kortlægning af datidens medløberi kan bl.a. sætte det aktuelle medløberi i perspektiv.
Medløberiet over for nutidens skræmmende totalitære ideologi, islamismen, som får ikke så få af tidens intellektuelle, kunstnere og politikere til at svigte forsvaret for ytringsfriheden og den frie religionskritik.
Vi oplevede medløberiet over for totalitarismen i 1930’erne, vi oplevede det under fodnoteperioden, og vi oplever det i dag, og den historie skal fortælles.
For valget mellem frihed og totalitarisme kommer altid igen i ny skikkelse, eller valget mellem virkelighed og utopi.
Som ministeren redegjorde for, er der i finansloven for 2005 en bemærkning om, at når DIISrapporten var udkommet, så skulle det vurderes, om der var behov for yderligere studier af Danmark under den kolde krig.
Det tør nok siges, at udgivelsen af DIIS-rapporten efterlod et sådant behov.
Dels blev rapporten mødt med en sønderlemmende kritik.
Dels blev det åbenlyst – og det kunne de historikere sådan set ikke gøre for – at det kommissorium, rapporten var lavet ud fra, ikke lagde op til at beskrive de indre konflikter.
Den opgave, der nødvendigvis måtte fylde det hele, sigtede på at analysere det militære trusselsbillede.
Endelig er rapporten skrevet i et kaudervælsk af pseudovidenskabelige termer, som gør, at kun fagfæller og enkelte politiske aktører for perioden vil orke at læse den, typisk for at se, om deres egne synspunkter bliver bekræftet eller afkræftet.
Det var en logisk følge af bemærkningerne i 2005-finansloven, at der blev afsat 10 mio. kr. for 2006 til den længe ønskede undersøgelse.
Det foreliggende beslutningsforslag afspejler tydeligt, hvilke vanskeligheder oppositionen mod koldkrigscenteret har været stedt i, for man vil jo ikke benægte, at der er behov for forskning i den kolde krig, men så finder man på alle mulige formalistiske procedurefinesser, som der ikke er hold i.
Man vil ikke benægte behovet, det skal bare ikke være en specifik dansk undersøgelse, men foregå i samarbejde med andre nordiske lande.
Den model er højst besynderlig, eftersom både Norge og Sverige for længst har gennemført meget store undersøgelser af emnet.
Den norske statsgenererede undersøgelse resulterede i det fremragende værk i to bind, »Den hemmelige krig«.
I Sverige er det adskillige bind på højt niveau, der er frembragt.
Det er faktisk kun Danmark, der indtil nu halter bagefter med hensyn til forskning i perioden.
For det første: Hvilken interesse skulle Norge og Sverige have i et samarbejde med Danmark, som indtil nu ikke har præsteret noget perspektivrigt?
For det andet: Sverige som et neutralt land udviser ingen fælles træk med Danmark og Norge, som kunne gøre det relevant at knytte landene sammen i et samlet forskningstema.
Ideen synes at være en konstruktion, der dårligt kan begrundes historiefagligt, men bare skal tjene det ene formål at præsentere et eller andet alternativ.
Man kunne ikke så godt argumentere mod historisk forskning i den kolde krig med frygten for, at der vil dukke forhold op, som ville være ubehagelige for en selv, men så fordybede man sig i de her procedurespørgsmål.
Forskningen vil blive politisk styret, sagde man.
Det er sagt nu til bevidstløshed, jeg ved ikke hvor mange gange, uden at det er begrundet, hvorfor et center med en suveræn bestyrelse, som skal ansætte forskere efter opslag og ansøgninger, skulle give anledning til politisk styring.
Så diskuterer man husnummeret, hvor skal det nu være placeret?
Skal det nu have nr. 11 eller nr. 13 på yderdøren?
Man kan ikke gå uden om de statslige forskningsråd, siger man. Jo, det kan man da, for det står udtrykkeligt i den forskningsrådslov, som hr. Rasmus Prehn blev ved med at hentyde til, at basismidler, der gives direkte til universiteter, institutter, centre, ikke skal gå igennem forskningsrådene.
Det er legitimt, og det er helt, som det er besluttet.
Det er i øvrigt dråber i forhold til de mange millioner, der årligt går gennem forskningsrådene, hvis vi ser bort fra regeringens Højteknologifond.
Afkastet er 3 mia. kr., og så er der afkastet af den 1 mia. kr., som Dansk Folkeparti fik sat af til Grundforskningsfonden.
Men ud over disse mastodonter er det småpenge.
Var der for resten nogen, der i anledning af Højteknologifonden fik den idé, at den højteknologiske forskning eller Grundforskningfondens center nu ville blive politisk styret, fordi pengene var afsat særskilt på finansloven?
Det hele oser af desperat surhed, som savner historiefaglig begrundelse, og surheden har så været hjulpet på vej af historikere, som gerne vil have fat i den pågældende bevilling, og som derfor i begejstrede avisartikler har ladet sig udnævne til kommende ledere af det nye koldkrigscenter.
De har skrevet breve til Dansk Folkeparti og videnskabsministeren for at få del i midlerne, for så siden at udtrykke forurettelse over, at de ikke på den måde kunne indkassere en statsbevilling på 10 mio. kr. Og de har så endelig mobiliseret hr. Ole Sohn i håb om at opnå de eftertragtede penge igennem ham og hans beslutningsforslag.
Man slår forarget på tromme for armslængdeprincippet, samtidig med at man er forurettet over, at man ikke kan skaffe sig et forskningscenter gennem selvpromovering i dagspressen og gennem private henvendelser til en minister eller et folketingsmedlem.
Det er sandelig den helt store seriøsitet, der har præget dette lidet tiltalende hundeslagsmål om et kødben, som uheldigvis ikke var til fals for de mest foretagsomme.
De interesserede må naturligvis søge på lige fod med alle andre, når en kommende bestyrelse for koldkrigscenteret har opslået de ledige stillinger ved centeret.
Sådan finder man de bedst kvalificerede, og sådan har vi en chance for at få afdækket skjulte forhold og få punkteret myter vedrørende den kolde krig i Danmark, men først og fremmest få kendsgerningerne sat i perspektiv, også i forhold til en arkivstudiebaseret vurdering af Sovjet og Sovjets forbindelser her i landet.
Det er det, der er opgaven: ærligt og kompetent og uden at frede nogen at trænge ned i en afgørende periode i vores politiske historie.
Der er modstandere af det nye center, der har set det som led i et slagsmål mellem politiske fløje om at få det sidste ord og sætte det sidste punktum i udforskningen af den kolde krig.
Men det er en misforståelse.
I historieforskningen bliver det sidste ord aldrig nogen sinde sagt og det sidste punktum aldrig sat.