Karen Hækkerup (S), 2006-10-24:
Ministeren siger, at medborgere skal ringe en gang for alle.
Jeg synes egentlig, det er lidt mærkeligt, at ministeren siger, at man vil finde en frivillig løsning, og så derudover også lige pludselig begynder at inddrage ugeaviserne.
Men kunne det så måske ikke være en løsning, ud over at man selvfølgelig sanktionerede samtidig, sådan at det for dem, der faktisk havde fået nej til at måtte uddele de her aviser, får en konsekvens, hvis de gør det alligevel?
Så det er altså et problem, som netop er opstået, det er et problem, vi skal løse, og som jeg gerne vil være med til at løse.
Jeg vil bare gerne løse det på den mest hensigtsmæssige og den mindst bureaukratiske måde, og det tilsagn får fru Karen Hækkerup.
Jeg synes nu ikke, det er specielt ubureaukratisk at sige til folk, at de selv skal ringe til fire-fem forskellige udbydere, og at de så også selv skal følge op, når det ønske, de har fremsat, ikke bliver opfyldt.
For det bliver det jo ikke, fordi der i dag ingen sanktioner er over for de bladudgivere, som bare smider aviserne i opgange i bunker, fordi de er ligeglade: Der kan ikke komme nogen efter dem.
Jeg synes egentlig, det er lidt mærkeligt, at den borgerlige regering, som taler om, at det skal være nemt at være forbruger, at det skal være nemt at være borger, lige præcis her synes, at det er rimeligt, at almindelige mennesker og gamle fru Hansen skal ligge og finde fire forskellige telefonnumre at ringe til og dagligt følge op, hvis det ønske, der bliver fremsat, ikke bliver opfyldt.
Jeg synes, man burde gøre det her meget mere simpelt.
Nu har jeg noteret mig, at af de partier, som har udtalt sig i den her sag, er der faktisk indtil videre et flertal, som er villige til at lovgive på området.
Det vil sige, at det tegner til, at der kan være et flertal imod regeringen.
Er den her sag virkelig en sag, regeringen er villig til at tabe på en flertalsbeslutning i folketingssalen?
Jeg forsøger at finde en løsning på det her, og det, jeg er så frygtelig bange for, er, om man rammer de forkerte.
Hvis man bare siger: Vi vil simpelt hen ikke have nogen aviser, der kommer en gang om dagen eller en gang om ugen eller en gang om måneden, færdig! – så kan man gøre det ad lovgivningens vej.
Jeg synes ikke, det er et fuldstændig hysterisk initiativ selv en gang for alle at ringe til de tre aviser, man ikke vil have.
Jeg synes ikke, det er en uforsvarlig løsning.
Men det er rigtigt, at vi gør os overvejelser om, hvordan vi kan gøre det bedst, og problemet er, at vi skal ramme dem, vi gerne vil ramme, og ikke ramme i flæng.
Det er det, der er opgaven, som jeg håber man kan løse ad frivillighedens vej.
Jo, men jeg har forstået det sådan, at ministeren arbejder med at lave noget, der hedder Robinsonlister, hvor almindelige mennesker selv skal tage kontakt til de forskellige udgivere af aviserne, ringe til dem og bede om at komme på en liste, hvor der står, at de ikke ønsker at modtage avisen.
Nu er der altså bare nogle mennesker, som modtager ualmindelig mange af de her gratisaviser, og jeg synes ikke, at det kan være rimeligt, at man fra Folketingets side pålægger almindelige mennesker at skulle ligge og ringe rundt til alle mulige adresser.
Derudover har folk altså det problem, at når de først har ringet rundt, er der ikke nogen garanti for, at det ønske, de har fremsat, nemlig at komme på en liste, rent faktisk bliver opfyldt, el ler at avisbuddet, hvis de er på listen, husker at kigge på den, inden man bare smider endnu en avis nede i opgangen eller ind ad brevsprækken.
Så jeg vil egentlig spørge ministeren: Er det ikke bare en form for syltekrukke at trække pinen ud og vente på, at man finder det her frivillige kompromis?
For kan det overhovedet lade sig gøre at få folks ønsker respekteret, medmindre man siger, at der skal være en lov, der giver dem ret til at sige nej?
Men jeg vil gerne forklare fru Karen Hækkerup, hvorfor det ikke er så helt enkelt.
Altså, det enkleste er, hvis hvert menneske tager det ansvar på sig at ringe til de tre-fire aviser, der er tale om at man ikke vil have.
Det kan også være, der er nogle af dem, man gerne vil have, der er jo en betydelig forskel på dem.
Det, jeg er bange for, ved at man laver en generel aftale eller – endnu værre – en generel lovgivning, er, at vi kommer til at ramme i flæng, for Folketinget lovgiver jo ikke om enkelte erhvervsblade eller noget andet.
De almindelige ugeaviser er de mennesker, som fru Karen Hækkerup omtaler, jo glade for at få, og vi skal sikre os, at de ikke rammes, hvis man gerne vil have dem.
Vi skal også sikre os, at hvis man gerne vil have kirkebladet, så kan man også få det.
Derfor er det ikke så helt enkelt.
Det mest enkle er faktisk, at man selv tager kontakt, og hvis det drejer sig om fire aviser og der er tre, man ikke vil have, så er det altså tre opringninger på sådan et halvt minuts varighed hver.
Det kunne jo godt være, det var den bedste løsning, i stedet for at vi skal ind over netop noget bureaukratisk, når fru Karen Hækkerup selv efterlyser noget ubureaukratisk.
Jeg vil gerne spørge om noget helt andet.
Jeg vil gerne spørge til gratisaviser.
Jeg ved, at Forbrugerrådet, siden de nye gratisaviser er kommet på gaden, har solgt mere end 70.000 klistermærker til mennesker, som gerne vil sætte dem på døren for at sige nej tak til gratisaviser.
Der er bare utrolig mange af de mennesker, der køber de her klistermærker, som oplever, at deres ønske om at sige nej tak ikke bliver respekteret.
Det er også et problem i de opgange, hvor aviserne slet ikke bliver båret op ad trappen, men hvor de bliver lagt i store bunker nede foran døren.
Derfor ville jeg egentlig gerne spørge ministeren, hvad han vil gøre for at sikre, at forbrugerne på den for dem mest ubureaukratiske og nemmest mulige måde får mulighed for at sige nej tak til de her aviser.
Vi har haft henvendelser fra mange folketingsmedlemmer, der syntes, vi skulle lovgive på området – og det kan man selvfølgelig også gøre.
Det er dog noget, som kræver dels forberedelse, dels gennemførelse og tager ganske lang tid.
Opfordringen fra mig til gratisaviserne, altså deres virksomheder og deres organisation, har været, at de skulle finde en løsning selv, og det forventer jeg at de gør.
Og gør de ikke det, må de have den trussel hængende over hovedet, at Folketinget så har mulighed for at gribe ind, hvis der er et flertal for det.
Jeg kan godt forstå fru Karen Hækkerups synspunkt, og jeg er også enig i, at det, vi laver, hvis vi laver noget, skal være helt ubureaukratisk.