runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2003-01-23:
Forbrugerombudsmanden kigger jo på, hvad der er god skik, men det er jo ikke det samme som at have et decideret klageorgan, man kan gå til, som er forpligtet til at tage ens sag op og bagefter komme og sige, om man havde ret eller uret, da man mente, at man var blevet lokket på grund af en reklame, der måske indeholdt nogle oplysninger, man ikke mener levede op til netop det at være vederhæftig.
Det er jo rent faktisk sådan, at med denne her lov bliver det efterhånden sådan, at det er lettere at reklamere over en hårtørrer, man lige har købt, og som viser sig at være i stykker, end det vil være at klage over den kiropraktor, som man efter at have set en reklame i et dagblad om, at det her var den bedste kiropraktor, fandt ud af altså ikke var det, for hvor skal man så gå hen med sin klage?
Ja, det kan man gøre til Sundhedsstyrelsen, der er en myndighed på linje med Lægemiddelstyrelsen, hvor vi jo lige netop har kæmpet for et nyt indberetningssystem, hvor folk skal kunne komme meget bedre til orde for at indberette, hvis der f.eks. er noget i vejen med deres medicin eller noget i den stil.
Så jeg synes altså, at der mangler noget her, og jeg kan ikke forstå, at fru Anita Knakkergaard ikke selv kan se den her manglende klagemulighed for folk.
Det er blevet sagt, at formålet med dette lovforslag er at give patienterne øget information om private og offentlige sundhedsydelser.
I den anledning vil jeg godt høre hr. Hans
Andersen, om han anser reklame/markedsføring for det samme som lødig information til patienter.
Derfor vil jeg godt bede ham komme med en definition af information og markedsføring set med hans øjne.
Hans Andersen (V), 2003-01-23:
Til fru Marianne Jelved: Det er korrekt, at tv-mediet kan påvirke stærkt, og det er jo også en af årsagerne til, at jeg nævnte, at man skulle evaluere det med udgangen af, jeg tror, 2006 er nævnt.
Til fru Line Barfod: Det er jo netop for at sikre det frie valg, sikre, at det ikke kun bliver en konkurrence på tiden, hvor mange uger man nu skal vente, når man kigger på ventelisterne rundtomkring og skal vælge behandling.
Der skal også være mulighed for at vælge efter kvalitet, så det ikke kun er en konkurrence på ventelister, men også en konkurrence, og en sund konkurrence, på kvaliteten.
Når Sundhedsstyrelsen skal føre denne kontrol, hvordan skal Sundhedsstyrelsen så udmønte den?
Her lægger jeg vægt på det, der står i lovforslaget om, at der skal foretages en strengere vurdering af markedsføringen, fordi der er ikke tale om salg af legoklodser, men tale om salg af Sundhedsstyrelsens ydelser.
Til Socialdemokratiets ordfører: Man kan jo konstatere, at vi er grundlæggende uenige.
Jeg ønsker, at det frie valg skal træffes af det enkelte menneske.
Det gør jeg i tiltro til, at det enkelte menneske kan vurdere ud fra de oplysninger, det enkelte menneske kan få, og jeg synes, at med dette lovforslag giver vi faktisk mulighed for, at når man skal træffe valget mellem en lang række sundhedsydelser, kan man også få et reelt valg.
Jeg synes også, det er fornuftigt, at det kan give en øget konkurrence mellem sundhedsudbydere, så det ikke kun er et spørgsmål om, hvor lang ventelisten er, men også om, hvor god en kvalitet den enkelte sundhedsydelse kan tilbyde.
Line Barfod (EL), 2003-01-23:
Hr. Hans Andersen siger, at hvis borgeren skal have et reelt frit valg, er det ikke nok at få oplysning om ventelister; så skal man også have oplysning om kvalitet. Nu går jeg ud fra, at hr. Hans Andersen også jævnligt ser reklamer, og det er ikke, fordi reklamer nødvendigvis giver én et godt, sagligt grundlag for at vurdere, hvad der er kvalitet, og hvad der ikke er det.
Hvis det, man ønskede, var saglig information om kvalitet, burde man lave det, men det har dette forslag intet som helst med at gøre.
Forslaget handler om, at man skal have lov til at reklamere, og derfor vil jeg godt høre hr. Hans Andersens begrundelse for, at man skal have lov til at reklamere.
Samfundsøkonomisk kan det betyde, at vi får et stort ressourceforbrug, som er helt overflødigt, men det kan også betyde, at der er nogle borgere og deres børn, som bliver udsat for nogle behandlinger, som er fuldstændig overflødige og unødvendige.
Det kan f.eks. betyde, at mange får nogle røntgenundersøgelser eller dna-undersøgelser eller andet, som kan skabe en masse unødig bekymring, alene på grund af reklamens magt.
Bekymrer det slet ikke hr. Hans Andersen?
Anita Knakkergaard (DF), 2003-01-23:
Til fru Marianne Jelved vil jeg sige: Hvorfor skal det være underlødige reklamer?
Det er Sundhedsstyrelsen, annoncerne sorterer under, og Forbrugerombudsmanden er også på banen, så jeg er ikke bange for det.
Det kan være, der kommer nogle, det er rigtigt, men vi har altså nogle steder, hvor vi kan sende sagen hen.
Med hensyn til at rådføre sig med sin praktiserende læge kunne det jo også tænkes, at der er mange, der går op til lægen og siger, at der er et eller andet galt med dem, men de kan bare ikke finde ud af, hvad det er.
Mange gange giver man sig tid, men man kan stadig væk ikke finde ud af, hvad det er, og lige pludselig ser man en eller anden behandlingsform, som måske kan hjælpe - det kender jeg personlig i hvert fald til - og så går man til lægen.
Men man havde måske sparet den tid, hvis man selv kunne have sat sig ind i og kigget på den information, man modtog.
Til fru Line Barfod med hensyn til at skaffe penge til hofteoperationer og sådan noget: Der er ingen tvivl om, at vi nok skal få skaffet pengene til de hofteoperationer, der er nødvendige, og jeg er ikke bange for, at der vil blive reklameret for meget.
Det synes jeg er en god ting.
Til fru Sophie Hæstorp Andersen
med hensyn til - i gåseøjne - at blive lokket af sundhedspersoner til at blive behandlet.
Jeg ved godt nok ikke, hvad fru Hæstorp Andersen mente, men vi går selvfølgelig ind for Patientklagenævnet.
Jeg tror, det var fru Line Barfod, der snakkede om det, men vi går da fortsat ind for Patientklagenævnet.
Hvad nu, hvis man ikke kan gå til Patientklagenævnet?
Jamen så har man jo civilretslige domstole og mange andre ting, og mange af sundhedsorganisationerne har da også steder, hvor man kan klage. Det er da ikke sådan, at der ikke er klagemuligheder, Ombudsmanden kan man da altid klage til.
Man kan eventuelt også klage til Patientklagenævnet eller Patientforsikringen, hvis der er sket noget.
Men jeg er ikke så bange for, at der skal ske noget, for vi har jo hele tiden haft muligheden, der har hele tiden været masser af muligheder for alternativ behandling, og man har også kunnet læse om det.
Jeg er ikke så bange, og jeg er slet ikke bange for, at det offentlige også skal have lov til det, men jeg tror, det måske er begrænset, hvad de vil bruge på det.
Men jeg synes, det er godt, at vi får yderligere informationer på dette område.
Marianne Jelved (RV), 2003-01-23:
Fru Anita Knakkergaard sagde i sit seneste svar heroppefra, at man må jo gå ud fra, at patienten rådfører sig med sin læge.
Men bortset fra fru Knakkergaards egen læge har læger travlt, sagde fru Knakkergaard så lidt senere, og så spørger
jeg: Hvilke konsekvenser får det, hvis det er de praktiserende læger, som nu skal være dem, der skal rådgive patienterne, som ser alle disse udmærkede reklamer?
Vi har i forvejen mangel på praktiserende læger, og udsigterne til, at vi kan dække landet med dem, er temmelig sorte lige for øjeblikket, når vi ser nogle år frem.
Hvad er Dansk Folkepartis politik på det område?
Og hvem er det, der taber i det spil?
Det er de dårligst stillede og dem, som er dårligst udrustet til at håndtere et sådant væld af lødige eller underlødige reklamer.
Line Barfod (EL), 2003-01-23:
Vi har i gentagne debatter, hvor vi har diskuteret økonomi og finanslov og mange andre ting, fået at vide, at det og det var der ikke råd til, og det og det skulle der skæres ned på, fordi der skulle skaffes penge til hofteoperationer til gamle fru Jensen.
Men nu kan vi altså høre, at Dansk Folkeparti mener, at i stedet for at bruge pengene på hofteoperationer skal sygehusene begynde at bruge pengene på reklamer.
Jeg forstår ikke sammenhængen i det, og jeg håber, at fru Anita Knakkergaard vil tænke lidt mere over, hvad det egentlig er, man kaster sig ud i her, og ændre Dansk Folkepartis opfattelse af, at vi skal til at bruge en masse samfundsressourcer, både på reklamer og på via reklamerne at få befolkningen til at føle behov for nogle sundhedsydelser og nogle behandlinger og nogle undersøgelser, der ikke er behov for i dag.
Men lægerne får jo ikke mere tid, fordi der bliver mulighed for at reklamere, og i stedet for snakke med sin læge og få reel information kan man få en stak reklamebrochurer i hånden og se, hvad der ser flottest ud, og hvem har de flotteste billeder på væggene, eller hvad man nu ellers vil gå efter.
at gøre.
Lene Garsdal (SF), 2003-01-23:
Nu siger fru Anita Knakkergaard, at amterne kan jo bare vælge, hvis de har pengene.
Nu har vi jo gentagne gange diskuteret netop økonomien i det danske sundhedsvæsen, og det er jo ikke ligefrem penge, der er flest af, så derfor vil jeg gerne spørge: Hvor er borgernes sikkerhed for at kunne vælge, hvis det er sådan, at de offentlige sygehuse ikke kan reklamere, men det kun er de private, der kan?
Og vil konsekvensen efter fru Knakkergaards hovedregning så ikke blive, at så skal de fleste patienter bare behandles ude i det private på det offentliges regning?
Anita Knakkergaard (DF), 2003-01-23:
Nu vil det jo være sådan, at hvis det drejer sig om offentlige sygehuse, vil det mange gange være en læge, der
skal henvise til behandling, så jeg kan ikke rigtig se problemet.
Det er jo ikke sådan, at man kan gå ind på det offentlige sygehus og sige, at nu vil man have den og den behandling, og jeg vil da også tro, at hvis man endelig læser om en behandling i en avis, så vil man da spørge sin læge til råds.
Så jeg ser ikke det problem, som fru Line Barfod ser.
Hvis man får en forkert vare, kan man jo klage til Sundhedsstyrelsen, og man kan også klage til Patientklagenævnet, hvis man får bivirkninger af behandlingen, nøjagtig ligesom man allerede kan.
Så spørger fru Lene Garsdal, om man ikke kan forestille sig, at de offentlige sygehuse skal til at bruge penge, og hun kan ikke se, hvor de skal få pengene fra.
Men hvis de nu har pengene og de f.eks. gerne vil bibeholde nogle operationer, som de er ved at miste, fordi der bliver foretaget for få operationer, eller man ved, at der er andre, der mangler de operationer og har kortere ventelister, f.eks. i Aalborg i stedet for i Århus, kan man da udnytte det, hvis man har en overkapacitet.
Det synes jeg heller ikke der er noget i vejen for.
Så til fru Sophie Hæstorp Andersen med hensyn til, at sundhedspersoner kan lokke folk til behandling: Jeg kan ikke se, at sundhedspersoner lokker nogen til behandling.
Jeg tror, at mange gange er folk meget glade for at se, hvilke muligheder der egentlig er, for når man kommer til sin læge - det gælder ikke for mig, men jeg ved, det gælder for andre mennesker - har lægen tit så travlt, at han ikke har tid til at fortælle om det.
Men det er da meget naturligt, at hvis man skal ind på et offentligt sygehus, kontakter man sin læge og spørger, om der er nogen muligheder, fordi man fejler det og det, og det synes jeg da er rart for patienterne og for andre personer, der har brug for den information.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2003-01-23:
Ja, der er ingen tvivl om, at man som patient har brug for at vide, hvilke valgmuligheder man har.
Eller skal det ske ved, at man på ét sted kan få et helt overblik over, hvilke ydelser der er på området, og endda være sikker på, at det er en ensartet og lødig information, man får?
Jeg synes, der er en meget stor forskel, og det er på den baggrund, Socialdemokraterne har stillet deres beslutningsforslag.
Når det gælder Patientklagenævnets område, altså når man er blevet fejlbehandlet,
Jeg har læst i ugeavisen Dagens Medicin, at man endda går ind for en ekstra ankeinstans, som er forpligtet til at behandle ens klage.
Det er Patientklagenævnet, men synes fru Anita Knakkergaard så ikke, det er lidt underligt, at man som person ikke skal kunne klage og være sikker på at få klagen behandlet, hvis man decideret mener, at man er blevet vildledt af en reklame, som dette forslag lægger op til?
Lene Garsdal (SF), 2003-01-23:
Fru Anita Knakkergaard nævnte i sin tale, at borgerne skulle have mulighed for at vælge mellem den ene og den anden private klinik.
Nu er det jo sådan, at ifølge forslaget skal også det offentlige sygehusvæsen have mulighed for at reklamere, og jeg vil gerne spørge fru Anita Knakkergaard, om hun forestiller sig, at alle de offentlige sygehuse skal bruge en masse ressourcer og penge og tid og kræfter på at lave reklamefremstød i stedet for at behandle patienterne, og hvor pengene til det skal komme fra.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2003-01-23:
Som jeg før nævnte i min ordførertale, står der i bemærkningerne til lovforslaget på side 5, at forbrugerne og patienterne ofte vil være særlig påvirkelige på grund af et stærkt ønske om bedring, helbredelse m.v. eller afklaring af deres sygdom, og hertil kommer, at forbrugerne på grund af områdets særlige karakter kan have svært ved at overskue og vurdere de tilbud, der udbydes på området.
På den baggrund må man konkludere, at der bare er tale
om at markedsføre på et område, der er meget følsomt, fordi man er på et tidspunkt i sit liv, hvor man måske skal træffe nogle meget vigtige valg, hvis man er syg eller andet.
Mener Dansk Folkeparti derfor ikke, det er betænkeligt, at hvis man er blevet lokket af løfter fra en sundhedsperson om, at man kan blive helbredt, og derefter finder ud af, at man blev lovet for meget, og at man ikke fik noget at vide om bivirkningerne og konsekvenserne, har man faktisk ikke andre klagemuligheder end til Sundhedsstyrelsen, der er ikke er forpligtet til at tage ens sag op til behandling?
Anita Knakkergaard (DF), 2003-01-23:
Dansk Folkeparti er positive over for at liberalisere reglerne om reklamering for sundhedsydelser, og vi stemte da også imod lov nr. 463 af 10. juni 1997, lov om reklamering for sundhedsydelser, da den blev vedtaget.
Vores begrundelse for det var på det tidspunkt, at den var alt for restriktiv, så vi ser gerne, at den bliver afskaffet. Formålet med lovforslaget her er at styrke patienternes frie valg vedrørende sundhedsydelser, at skabe konkurrence mellem udbydere i sundhedssektoren og at skabe forenkling af de gældende regler i lov om reklamering for sundhedsydelser.
Forslaget til lov om markedsføring af sundhedsydelser skal således erstatte lov om reklamering for sundhedsydelser.
Sundhedspersoner vil med lovforslaget få mulighed for at markedsføre deres ydelser efter principperne i lov om markedsføring, idet der dog fortsat vil være forbud mod at reklamere på fjernsyn, film, video og lign. Bortset herfra får sundhedspersoner samme rettigheder, som øvrige erhvervsgrupper har efter lov om markedsføring.
Som følge af den nuværende reklamelovs bestemmelser har patienterne ikke reel mulighed for at vurdere, hvilket privat sygehus, klinik m.v. der ud fra patientens vurdering vil være det mest optimale.
Den nuværende lov hindrer i vidt omfang konkurrence mellem udbyderne i sundhedssektoren, idet reklameloven ikke giver mulighed for oplysninger ud over dem, som er opregnet i lovens § 3, stk. 2; dette begrænser mulighederne væsentligt.
Med det nye lovforslag vil det nu blive lovligt at bruge billeder og tegninger og angive særlige arbejds- eller interesseområder, f.eks. børnetandpleje og behandling af rygproblemer og meget mere, som ikke er tilladt i dag i henhold til reklameloven.
Sundhedsstyrelsen fører tilsyn med lovens overholdelse, men er ikke forpligtet til at behandle alle sagerne, og Sundhedsstyrelsens afgørelse kan ikke indbringes for anden administrativ myndighed.
Psykolognævnet fører tilsyn, når der er tale om psykologer, og begge instanser kan indhente udtalelser fra Forbrugerombudsmanden.
Gennemførelsen af dette lovforslag forventes ikke at medføre økonomiske eller administrative konsekvenser af betydning.
Men vi har i høringssvarene bemærket, at Amtsrådsforeningen imødeser et stigende forbrug af sundhedsydelser, og dette kan måske få økonomiske konsekvenser, så evalueringen muligvis bør foretages før 2006.
Men som sagt: Vi er positivt indstillede over for forslaget.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2003-01-23:
Det voksende marked for private sundhedsydelser, det frie offentlige sygehusvalg og borgernes mulighed for henvisning til behandling på privathospital ved en ventetid på over 2 måneder øger behovet for gennemsigtighed og overskuelighed vedrørende udbud af offentlige og private sundhedsydelser.
Så langt er Socialdemokratiet enigt i formålet med dette lovforslag. Borgere med et behandlingsbehov har brug for information om ventetider og behandlinger m.v., uanset om de behandles i offentligt eller privat regi.
Et voksende markeds private sundhedsydelser øger ligeledes behovet for lettilgængelig, gennemskuelig, lødig og fyldestgørende information om behandlingstilbuddet, og man har som patient brug for let og overskueligt at kunne sammenligne karakteren af ensartede behandlinger og for at kunne sammenligne behandlingspriser og kvalitet og f.eks. sundhedspersonalets uddannelse, når det drejer sig om privat finansierede behandlinger.
Udviklingen betyder en stigende markedsføring af private sundhedsydelser; men sundhedsydelser er ikke og bør heller ikke udvikle sig til at blive velværeprodukter som f.eks. fitnesstilbud, frisørbehandlinger eller egentlige varer som shampoo og kattemad, af hvilke man kan få to til prisen for én.
Mennesker, der har et behandlingsbehov og et ønske om helbredelse og afklaring af deres sygdom, vil have en tendens
Det står faktisk i lovforslagets bemærkninger på side 5, og Socialdemokratiet finder det derfor nødvendigt at opretholde en mere restriktiv lovgivning for reklamering for sundhedsydelser end for andre produkter, der i dag kan markedsføres med hjemmel i lov om markedsføring.
Som et alternativ til liberalisering af reglerne for markedsføring af sundhedsmæssig virksomhed har Socialdemokratiet derfor i dag fremsat et beslutningsforslag, der foreslår, at man i stedet etablerer en fælles informationskanal til borgerne om private og offentlige sundhedsydelser, hvor informationen om sundhedsydelser er kvalitetssikret. Formålet med vores forslag, der vil komme til behandling i Folketinget inden for de kommende uger, er at sikre en ensartet og lødig information til de danske patienter om offentlige og private udbydere af sundhedsydelser ved at samle informationerne på en fælles hjemmeside.
På denne nye infokanal for sundhedsydelser vil Sundhedsstyrelsen bedre kunne garantere oplysningernes troværdighed.
Vi mener, at vores forslag vil være til fordel for borgerne, da det vil gøre det muligt at vælge sundhedsbehandler ud fra en række objektive kriterier frem for ud fra, hvilken sundhedsudbyder der har flest midler og størst adgang til markedsføringsbudgettet.
I sidste ende kan man jo frygte, at det i fremtiden bliver patienten, der kommer til at betale for dyre behandlinger, hvis en øget markedsføring tillades på hele sundhedsområdet. Socialdemokraterne kan derfor ikke støtte det lovforslag, som regeringen har sat til behandling i dag.
Line Barfod (EL), 2003-01-23:
Jeg vil gerne høre, om fru Anita Knakkergaard ikke mener, at der er forskel på varer, man reklamerer for, og så på sundhedsydelser.
Hvis jeg bliver betaget af nogle reklamer og derfor går hen og køber en vare og så finder ud af, at den overhovedet ikke lever op til det, reklamen lovede, kan jeg klage, og jeg kan prøve at få mine penge tilbage, og jeg kan lade være med at købe den vare en anden gang.
Men hvis jeg er blevet lokket af reklamer til at få foretaget en bestemt behandling eller en bestemt undersøgelse, som giver nogle bivirkninger, kan jeg jo ikke bytte den, og så har jeg fået de bivirkninger.
Ligeledes: Hvis reklamerne får en masse forældre til at få deres børn undersøgt for en masse ting, som det egentlig er fuldstændig unødvendigt at få dem undersøgt for; hvis der f.eks. pludselig sker en stor stigning i antallet af røntgenundersøgelser for alt muligt mærkeligt, så bliver der langt større risiko for at blive udsat for de bivirkninger og risici, der er ved røntgen.
Hvad er formålet med det?
Hvorfor ønsker Dansk Folkeparti, at man skal kunne lave den slags reklamer?
Jesper Langballe (DF), 2003-01-24:
Hvis ministeren føler, at det styrker hans ministerpondus at bruge en forfærdelig masse taletid på at hovere over en fejl, som jeg har begået, og som jeg har beklaget, så vil jeg bestemt ikke tage den glæde fra ministeren.
Men jeg vil sige, at det måske kunne have været nok så frugtbart, hvis ministeren virkelig var gået ind i den principielle debat, der har været.
Jeg vil gerne sige, at jeg synes, at niveauet i ordførertaler, hvis jeg selv må sige det, fra de partier, der står uden for forliget, har ligget på et ganske højt plan, men der er ikke nogen af de principielle argumentationer, der er blevet besvaret.
Ministeren siger, at jeg siger om den hensigtserklæring - forskningsfriheden skal sikres - at det bare er en tekst.
Nej, jeg sagde, at det bare er en hensigtserklæring.
Men er en lov det samme som en hensigtserklæring?
Nej, det er ikke.
Det, lovgivere gør, er, at de stiller nogle rammer op, som skal få nogle helt praktiske og kontante konsekvenser med hensyn til, hvordan trafikken på universiteterne bliver i fremtiden.
Så forsyner man det måske med en hensigtserklæring, en eller anden fane, men det er jo ingenting værd.
Det er jo det praktiske, der tæller, og ikke, at ministeren lige har fundet på at skrive, at vi skal sikre forskningsfriheden - selv om det praktiske resultat er det stik modsatte.
Morten Homann (SF), 2003-01-24:
I lyset af debatten, hvor, som ministeren rigtigt fremhæver, der har været, så vidt jeg kunne tælle, én misforståelse fremme omkring spørgsmålet om censur,
synes jeg, at ministeren anstændigvis bør præcisere, hvis han har oplevet flere vildfarelser i debatten, og præcisere, hvad det er for nogle, han taler om.
For vi kommer til at tale voldsomt forbi hinanden, hvis det ender med at kunne opfattes som beskyldninger om, at man ikke ved, hvad man taler om.
Så det savner at blive præciseret yderligere.
Så kunne jeg hæfte mig ved, at ministeren havde læst avis og havde fundet et læserindlæg, der støttede universitetsloven.
Det må også have været en rar fornemmelse, for der har været ganske mange af den modsatte slags.
Så hvis hr. Mikkel Krogh, som jeg tror skribenten hed, skal tages til udtryk for hele den debat, der har været, så tror jeg, at det ville blive et ret ensidigt billede. Han havde oplevet noget dårlig ledelse undervejs i sit studieforløb.
Mener ministeren ikke, at dårlig ledelse også forekommer i private virksomheder?
Når ministeren fremhæver hr. Mikkel Kroghs synspunkt om, at der ikke er nogen sanktionsmuligheder til studerende i den nuværende lov, så kan han have ganske ret.
Men jeg vil spørge: Hvilke sanktionsmuligheder for studerende i tilfælde af dårlige undervisere ligger der i den nye lov? Nu snakker vi ikke bare om, at man har ret til at ytre sig over for institutlederen eller lignende, men hvilke sanktionsmuligheder har man?
Er der nogen overhovedet?
Endelig vil jeg godt holde fast i det med, at det her skulle være en fremtidssikret lov.
Det synes jeg i bedste fald er meget forkert.
Så vil jeg spørge: Hvad er der mest behov for i fremtiden?
Er der behov for et universitet, som er demokratisk ledet med en demokratisk valgt leder, med engageret personale og en stor legitimitet?
Eller er der mere brug for et universitet, som ganske vist har en ansat leder, men hvor en fjerdedel af medarbejderne ikke støtter den ledelsesform, der er, hvor vedkommende har problemer med sin legitimitet, og hvor universitetet er præget af intern ævl og kævl?