Jann Sjursen (KD), 2004-04-22:
På trods af den tidligere ordførers klare opfordring her til sidst vil jeg alligevel indlede med at sige, at Kristendemokraterne er imod de forslag, som er fremsat for Folketinget af en række partier, og det er vi sådan set på baggrund af de argumenter, som jeg selv havde lejlighed til fremføre i sidste folketingssamling, hvor vi behandlede ikke identiske, men lignende forslag fra forskellige partier.
Flere af forslagsstillerne har henvist til dem og har sagt, at vi må gøre noget lignende her i Danmark.
Det er absolut ikke Kristendemokraternes opfattelse, og jeg vil igen understrege, at vi har den klare opfattelse, at debatten i den svenske Riksdag og det forarbejde, der gik forud for den svenske lovgivning, var langt mere nuanceret end det, der fra i hvert fald nogle af forslagsstillernes side er kommet frem i debatten i dag.
Først og fremmet har vi hæftet os ved, at en lang række af de svenske børneorganisationer frarådede den svenske Riksdag at vedtage den lovgivning, som på trods af disse organisationers synspunkter alligevel blev vedtaget.
Jeg synes, at justitsministeren afvisning af forslagene på mange måder flugter med nogle af de argumenter, der har været fremført i den svenske debat, også fra de svenske børneorganisationers vedkommende, nemlig at udgangspunktet må være barnets tarv.
I sig selv kan det være vanskeligt at komme til Danmark, blive adoptere og vokse op her, og det kan blive yderligere vanskeligt, hvis man vokser op i et homoseksuelt parforhold, fordi det vil give nogle komplikationer i forholdet til omgivelserne.
Det kan jeg sådan set kun være enig i, og det vedrører dybest set spørgsmålet om, hvilke trygge opvækstvilkår vi som lovgivere kan være med til at give børn og altså også adopterede børn.
Jeg deler synspunktet om de problemer, det kan skabe for forholdet til de donorlande, børnene kommer fra i forbindelse med fjernadoption, hvis Danmark i lighed med Sverige gennemfører en sådan lovgivning.
Det er argumenter, som selvfølgelig også tæller for os, når vi skal gøre vores stillingtagen til de to forslag op.
Til syvende og sidst må jeg sige, at uanset de ting, som tiltaler os alle - det, fru Lissa Mathiasen tidligere i debatten godt nok kun kaldte fornemmelser, men som jeg synes
er noget, der er godt belæg for, og som støttes af en række organisationer, som især varetager barnets tarv - er vi grundlæggende imod at give registrerede partnere den mulighed, der lægges op til i beslutningsforslaget, nemlig mulighed for også at stedbørnsadoptere.
Det ligger sådan set i forlængelse af vores modstand helt tilbage i 1989 mod loven om registreret partnerskab.
Men vi ønsker under ingen omstændigheder at udvide de retsvirkninger, det registrerede partnerskab allerede har i dag, så alene af den principielle grund er vi imod forslagene.
Vores grundlæggende opfattelse er den, at når der er tale om børn, som skal adopteres, skal de adopteres til det, som hr. Helge Adam Møller, tror jeg det var, kaldte en ideel familiesituation, hvor der som udgangspunkt er en far og en mor.
At det så ikke i alle tilfælde her i livet, hverken i forbindelse med kunstig befrugtning eller som her i forbindelse med adoption, bliver sådan, at et barn vokser op sammen med en far og en mor, er en anden sag.
Der kan bl.a. blive tale om skilsmisse, og det spørgsmål behandler vi under den næste sag på dagsordenen.
Det er så, hvad det er, for verden er jo ikke ideel, men i den situation, hvor vi som lovgivere skal tage stilling til, hvilke muligheder vi vil give borgerne, i det aktuelle tilfælde registrerede partnere, er vores synspunkt, at vi tager udgangspunkt i, om jeg så må sige, den ideelle startopstilling for barnet, og det er, at der skal være en far og en mor.
Jeg har da prøvet at være heroppe før.
Jeg er glad for, at fru Inge Dahl-Sørensen i hvert fald kan se de positive intentioner i vores forslag. Men jeg bliver lige nødt til at sige for en ordens skyld, at vi ikke er imod skilsmisser.
Vi tror også, at det kan være den mindst ringe løsning for så vel de voksne som for eventuelle børn af de forældre.
Så det er slet ikke det, forslaget går ud på.
Det går ikke ud på, at vi for enhver pris skal forhindre en skilsmisse, men skilsmissen kan måske ske på et mere afklaret grundlag, hvis man har fået tidlig parrådgivning.
Med netop med de erfaringer, som fru Inge Dahl-Sørensen selv har fra Ægteskabs- og Skilsmissehjælpen, som jo altså må lukke, fordi Folketinget ikke er villig til, og fordi regeringen ikke er villig til at afsætte de fornødne penge, er det så ikke fru Inge Dahl-Sørensens opfattelse, at de få penge, der kunne være tale om, som kunne sikre en parrådgivning til dem, der i virkeligheden søger rådgivning, og som i dag står på venteliste, var givet utrolig godt ud, først og fremmest for forældrene og børnene, men altså også for samfundet?