Ole Glahn (RV), 2005-05-17:
Det danske sprog er jo vidunderligt, og det kan tolkes på mange måder, som ministeren gør.
Vi mener altså bestemt, at vi er duelige til at indgå forhandlinger.
Vi mener også, at vi kan indgå en aftale, men vi mener ikke, der var en aftale den dag i skatteforhandlingerne, men det kommer vi nok tilbage til senere i løbet af formiddagen.
Men det, som jeg vil spørge om til sidst, er: Kan vi forvente, at sådan noget som f.eks. procedurereglerne for medarbejderne i forbindelse med lovforslag om procedure er noget, der kan forhandles om, eller er det noget, som ligger i den grundtegning, der ikke kan pilles ved?
Vi vil gerne vide, hvor vi står, inden vi kommer til de forhandlinger.
Det er så også derfor, det kan undre, at når partiets egen ordfører, hr. Poul Erik Christensen, til Politiken siger, at hans indstilling er, at vi skal tiltræde aftalen, er man alligevel dagen efter ikke i stand til at levere et blankt ja til det, der er aftalt hos skatteministeren.
Men lad nu det fare.
Alt er da til diskussion.
Det, der er til diskussion, er sådan set ikke, hvorvidt alt er til diskussion.
Det, der er til diskussion, er: Er oppositionen parat til meget præcist at sige i en verden, hvor man ikke kan få det hele, og hvor man bliver nødt til at respektere, at der er et flertal i Folketinget, der har lavet en strukturaftale, som befolkningen har taget til sig, som personalet arbejder målrettet efter at indfri, som kommunerne har leveret forudsætningerne for, at man selvfølgelig ikke kan rulle alt det tilbage?
Man kan set med oppositionens øjne lave noget skadesreduktion, hvis det er den terminologi, man vil bruge, men det kræver, at man er meget præcis og siger: Det er den skønhedsplet, der skal fjernes, det er ikke hele tegningen.
Det indtryk, man får, når man f.eks. læser henvendelsen til miljøministeren og på visse strækninger også henvendelserne til mig selv som sundhedsminister, er, at man kan viske tavlen ren, og der må jeg bare sige, at det kan man ikke.
Man er nødt til at være præcis med hensyn til, hvad det er for nogle justeringer, der skal til, for at man kan tage et ansvar.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Spm. nr. US 47
Jeg forstår det sådan, at ministeren er indstillet på, at på det grundlag, som er kommet fra oppositionens side, i vores tilfælde fra Det Radikale Venstres side, er der mulighed for at forhandle.
Men jeg fik ikke svar på, om ministeren er indstillet på at give noget.
Man kunne godt få den opfattelse, at regeringen har deponeret sin magt i Dansk Folkepartis hænder, og at det derfor er meget lidt, der kan ændres.
Der vil jeg gerne høre, i hvilket omfang vi kan forvente, at der er frihed til, at regeringen kan indgå aftaler med os, hvor Dansk Folkeparti ikke har vetoret, når vi ikke taler om grundstrukturen.
Den går vi nødvendigvis ikke ind og piller ved, for den er der jo trukket nogle klare linjer om.
Men det er faktisk konkrete forslag, vi kommer med, som vil hjælpe de mennesker, der bliver berørt af det her.
Realiteten er, at fordi Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre ikke var i stand til at tage ansvar sidste sommer, men valgte at bruge det her i et partitaktisk forsøg på at bringe sig i position til folketingsvalget, er der indgået en aftale mellem tre partier, Venstre, Det Konservative Folkeparti og Dansk Folkeparti.
Det er en aftale, og det siger sig selv, at hvis der skal justeres på den aftale, så forudsætter det selvfølgelig, at aftalepartierne er enige.
Sådan er det, sådan er traditionen her i huset, ligesom traditionen i øvrigt også er den, at når man sender folk af sted til forhandlinger, så plejer de at have et mandat, som gør, at man kan gå ud fra, at det, der bliver aftalt omkring ministerens mødebord, også kan trækkes igennem folketingsgrupperne.
Men her kunne vi altså torsdag-fredag se, at traditionen var brudt.
Det kan også være, at det, der ligger i spørgsmålet, er, at vi skulle bryde traditionen, at vi skulle kunne rykke os fra den aftale, vi har indgået.
Det gør vi ikke.
Selvfølgelig er regeringen og Dansk Folkeparti, aftalepartierne bag kommunalreformen, helt opmærksomme på, at skal man vinde bredere tilslutning til lovforslagene, kan det også være nødvendigt at justere.
Men det, vi kan se der går igen i mange af brevene her, er jo altså stikord, der har lydt i debatten igennem mere end et år, og hvis man har en forventning om, at man kan skrue tiden tilbage, fra før aftalen blev indgået sidste sommer, så møder man altså op med for store forventninger.
Det må jeg sige.
Vi kan, som fru Charlotte Fischer sagde, være noget forvirrede over, hvordan vi skal agere for at komme i reelle forhandlinger med regeringen om de her spørgsmål.
Ved første behandling af lovforslagene om kommunalreformen udtrykte vi jo, hvad vores holdninger var, hvor vi mente, at der var nogle problemstillinger.
Vi mener, at det er en tradition, at man fra regeringspartiernes side skriver det ned og dermed tager initiativ til at drøfte de spørgsmål.
Vi har jo, som indenrigsministeren siger, været kaldt til flere møder, jeg vil ikke sige forhandlinger, men der har været møder, hvor man har udvekslet nogle ting, men vi har ikke på noget tidspunkt fået at vide, hvor regeringen er villig til at komme med nogle indrømmelser.
Jeg vil gerne høre indenrigsministeren, om indenrigsministeren vurderer, at det præcise grundlag, som vi mener vi har givet på en lang række punkter i de breve, der er kommet som svar, fordi ministeren ønskede, at vi skulle komme med det på den måde, er et tilstrækkeligt grundlag til at føre nogle forhandlinger, sådan at vi kan forvente, at når vi i den kommende uge skal til nogle forhandlinger, så bliver det reelle forhandlinger, hvor regeringen også kommer med, hvad den kunne tænke sig af indrømmelser.
Jeg må sige, at det samlede indtryk er, at der i et betydeligt omfang skydes med spredehagl, og at man i hvert fald for nogle områders vedkommende ikke har en grundlæggende erkendelse af, at denne kommunalreforms grundstruktur altså skal kunne genkendes, den gør kommunerne større og flytter opgaver ud til kommunerne, og det kan man ikke rulle massivt baglæns.
Når der bliver spurgt, hvordan man kommer i reelle forhandlinger, vil jeg anvise to veje.
Den ene kunne jo være, at man står ved sig selv.
Det har jo været en kendt sag, at specielt Socialdemokratiet i en periode har haft svært ved at præcisere deres krav til kommunalreformen i lyset af en overvejelse om, hvorvidt partiet skulle vælge en helt anden strategi.
I hele det forløb har Det Radikale Venstre jo haft frihed til, hvis man ville, at agere selvstændigt, men det har man jo ikke gjort.
Man har øjensynlig deponeret al handlekraft hos Socialdemokratiet.
Anderledes kan man vel heller ikke tolke det, når man i Politiken i fredags kan se, at Det Radikale Venstres skatteordfører, hr. Poul Erik Christensen, siger: »Min indstilling er, at vi skal tiltræde aftalen.«
Det er altså den aftale, der blev indgået hos skatteministeren dagen før, om torsdagen.
På trods af det måtte Det Radikale Venstre altså i fredags melde, at man ikke kunne stå ved den aftale, man havde indgået dagen før.
Jeg må sige, at den første forudsætning for, at der kan komme reelle forhandlinger, selvfølgelig er, at man udstyrer de mennesker, der bliver sendt af sted, med et mandat.