Jan Petersen (S), 1999-12-16:
Kom jul, kom sne, kom gaver, siger Bamse i Børnenes Julekalender.
Sneen kom tirsdag aften, julen kommer med sikkerhed, og gaver, ja, de kommer sikkert også, for ønskesedlen er lang, når legetøjskatalogerne er studeret forfra og bagfra.
Og på selve dagen for dagen blandes glæden over gaverne ofte med lidt skuffelse over det, der ikke var under juletræet, selv om det stod på ønskesedlen.
Men så fortæller fornuftige voksne mildt og venligt, at man kan ikke få alt, hvad man ønsker sig.
Selv om man gerne vil give alle gaverne, så koster det alt sammen penge, og hvis man køber julegaver på kreditkort eller overtræk, så kommer man til at mangle penge til mad og husleje i næste måned.
Vi, der er så heldige at bo i Danmark, har gennem de sidste 100 år fået opfyldt rigtig mange af de ønsker, vi og dem før os har haft om at skabe et godt samfund, hvor der er plads til alle.
Vi forlader dette århundrede som et af verdens rigeste samfund.
Et velfærdssamfund med større harmoni, med mere lighed og med færre konflikter end så mange andre steder i verden.
Hver eneste generation har i dette århundrede efterladt et samfund, der var lidt bedre end det, de overtog.
Økonomiministeriet beskriver i decemberoversigten med tal og statistik de forandringer, der er sket i dette århundredes Danmark.
Vi tog hul på århundredet som et fattigt land.
Gamle Danmark var præget af lav levealder, høj spædbørnsdødelighed, fattigfolk og selvfølgelig et lavt skattetryk.
De ældste her i landet kan berette om et fattigt og usselt samfund, hvor magthaverne ikke indrømmede almindelige mennesker de rettigheder, vi i dag betragter som naturlige.
Friheden var for de få, krav om lighed, værdighed for alle mennesker og en mere retfærdig fordeling af goderne blev opfattet som en trussel mod de riges rigelige rigdom og ødelæggende for den økonomiske udvikling af landet.
Alligevel vandt ønsket om et samfund fyldt med frihed, lighed og med solidaritet.
Finanslov efter finanslov har vi flyttet os fra et liberalt, fattigt og råt samfund
til 1990'ernes velfærdssamfund.
Derfor tager vi hul på et nyt århundrede som et stærkt fællesskab, hvor friheden og hvor ligheden og hvor solidariteten er bærende værdier, som et land der har mere til fælles end sprog og flag.
På overfladen er denne finanslov, som finanslovene før den, en samling tal med en masse statistik.
Men bag disse tal og bag statistikkerne gemmer sig disse grundlæggende værdier, fordi tallene nemlig er en fortælling over en menneskelig, en miljømæssig og en økonomisk succes.
De brutale kendsgerninger er, at den her regerings økonomiske politik virker.
De afgørende nøgletal i økonomien er positive, beskæftigelsen er høj, og arbejdsløsheden falder stadig, om end den er ved at flade ud.
Betalingsbalancen er på rette vej, og det offentlige overskud er stort.
Inflationen og lønudviklingen er i overkanten af det, vi ønsker, men pinsepakken og de kommunale aftaler gør deres til, at den økonomiske politik alligevel virker.
Finansloven her underbygger den fastlagte kurs.
Vi lander blødt efter et kraftigt opsving og lægger grunden til ny fremgang.
For når al snak om taktik og kortsigtede gevinster i krigen om hver eneste detalje forstummer, så er det afgørende jo: Fik vi flere i arbejde, og kunne vi få det danske arbejdsmarked til at vokse?
Svaret er ja, og det skal fortsætte.
Fik vi nedbragt gælden og
sikrede vi faldende offentlig renteudgifter?
Ja, og det skal fortsætte.
Fik vi fuld fart på fornyelsen af det danske samfund?
Ja, og det skal fortsætte.
Finansloven er en fortælling om en økonomisk succes, om et land, der kræver mange penge af sin befolkning, men som også sikrer alle en grundlæggende social tryghed og lige adgang til uddannelse og sundhed, om et land, hvor der tages hensyn til de mest sårbare, og hvor ingen skal nøjes med sig selv.
Den fortæller om et land, der også er optaget af at kunne klare sig i fremtiden, hvor vi skal kunne blive dygtigere, lære de nye redskaber, blive fortrolige med dem og kunne klare os i det internationale samfund, om et land, hvor man betaler for de julegaver, der ligger under træet, så man også har råd til nogle næste år og næste igen, og så det fortsat vil være sådan, at den ene generation efterlader et lidt bedre land til den næste.
Men - for der er også et men -
den største politiske opgave i disse år er at bekæmpe de sociale og kulturelle konflikter og spændinger, som langsomt vokser i vores land. For når de fleste får det bedre, bliver det endnu mere markant, hvem der endnu ikke har fået sin rimelige andel og mulighed i fremgangen.
Når de i udlandet roser vores økonomiske succes og ser vores sociale problemer som et marginalt problem, så er det ikke godt nok for os.
Der er stadig mennesker, der slides på vores arbejdsmarked og slides ned.
Vi kan alle blive ramt af sygdom, og vi kan alle blive udsat for, at kræfterne ikke rækker til at arbejde så meget.
Vi vil ikke acceptere et samfund, der først bruger mennesker, dernæst nedbryder mennesker for til sidst at smide mennesker direkte ud af arbejdsmarkedet.
Der sættes mere fart på et rummeligt arbejdsmarked med social tryghed, med fleksjobbene, der udvides gennem den forbedrede ledighedsydelse.
Målet med en førtidspensionsreform er, at den tager udgangspunkt i personers arbejdsevne fremfor arbejdstab, og at den giver bedre mulighed for at kunne bruge arbejdsevnen.
Målet er et arbejdsmarked, der er mere rummeligt, der har plads til alle.
Det bedste svar, man kan give mennesker, der befinder sig på kanten af samfundet eller risikerer at komme der, er fast arbejde.
Og det har hundredtusinder af danskere mærket de sidste syv år.
Arbejdsløsheden er nu lavere, end den har været i de sidste 20 år.
Vi kæmper med arbejdsløshed i nogle områder af landet, i nogle bestemte kvarterer i vores større byer, og vi kæmper med en arbejdsløshed, der rammer de lidt ældre, de ufaglærte, de ufaglærte kvinder i særdeleshed, og mennesker i øvrigt, som er kommet fra andre lande og har opholdt sig i vores land inden for den sidste generation.
Det danske svar er en aktiv arbejdsmarkedspolitik med rettigheder og pligter og en konstant indsats i arbejdsformidlinger og på vore uddannelsesinstitutioner, så de arbejdsløse får job og kvalifikationer.
Den indsats har virket, for ellers var beskæftigelsen ikke vokset med 200.000 nye job, de fleste i den private sektor. Men svaret er ikke godt nok, for målsætningen omfatter også de mange, der stadig er ledige.
Gentagen aktivering i en høj alder uden udsigt til job skaber irritation og håbløshed, ja til tider vrede over et samfund, der kræver, man gør sin pligt, men ikke i alle tilfælde kan levere en ret til et helt almindeligt arbejde.
I finansloven er der ekstrabevillinger til arbejdsmarkedspolitikken, så vi kan fremrykke tilbuddene til de ledige, kan sikre større kvalitet i aktiveringsindsatsen og få det endelige opgør med langtidsarbejdsløsheden.
Men nok så vigtigt er det, at forliget fjerner en række irriterende begrænsninger i arbejdsmarkedsreformen fra sidste år.
Det ubetingede krav om aktivering af 58-59-årige fjernes, men retten består for dem, der ønsker at blive på arbejdsmarkedet.
Samtidig kræver vi bedre kvalitet og større sammenhæng i det, vi byder de arbejdsløse.
Vi vil ikke finde os i aktivering uden mening, og derfor vil arbejdsministeren stoppe meningsløse projekter, når vi støder på dem.
Et af de perspektivrige forslag i finansloven er forslaget om servicejob til ledige over 47 år.
Her tager vi fat og giver reelle jobmuligheder for arbejdsløse.
Vi kan spørge helt enkelt: Hvorfor ikke ansætte en 55-årig arbejdsløs kvinde som den ekstra pædagogmedhjælper eller hjemmehjælper?
Eller hvorfor ikke ansætte en 52-årig arbejdsløs mand som den ekstra pedel?
Svaret er: Ja, hvorfor ikke?
Mange steder i den offentlige sektor har vi brug for en hel ordinær og ekstra hånd.
Lad så være, at det betyder en lidt større offentlig sektor.
Hvis vi på én gang giver lidt ældre ledige et tilbud om et rigtigt job, og samtidig giver mulighed for at forbedre servicen i forhold til f.eks. børn og ældre, hvad er så problemet?
Også aftalerne om voksen- og efteruddannelse må ses i sammenhæng i kampen mod arbejdsløsheden.
Hvis vi ikke nu kæmper for uddannelsesmuligheder for Danmarks ufaglærte, så får de svært ved at fastholde arbejde, får svært ved at få et nyt arbejde og har stor risiko for at blive fremtidens arbejdsløse.
Hele grundlaget for, at vi alle kan følge med udviklingen på arbejdspladserne, er, at vi satser vores ressourcer på de mange, der ikke har fået deres ret til uddannelse.
Det er uacceptabelt, at en halv million danskere endnu ikke har fået mulighed for at forbedre de helt grundliggende skolekundskaber.
Finansloven tager også fat på en række af de sociale problemer, der rækker ud over arbejdsløsheden eller, som hos nogle, forstærkes af arbejdsløshed.
Børn, der forsømmes fra den tidlige barndom, fordi forældrene ikke magter ansvaret, unge, der begår kriminalitet, fordi ingen i tide lærte dem, hvordan man opfører sig ordentligt.
Voksne, hvis liv går i stykker, bliver hjemløse, ryger i misbrug, eller voksne mennesker eller børn, for den sags skyld, der bliver sindslidende.
Mennesker, der klumpes sammen i boligområder, hvor det er hårdt at leve, hvor meget forsømmes, og hvor ressourcerne ikke rækker til at skabe et positivt boligområde.
Sådan har flertallet det sikkert ikke, men det er i forhold til at løse de problemer, vi som nation skal vise, om de lige muligheder, om friheden og solidariteten nu også holder.
Vi sikrer med finansloven penge til en bedre lovgivning
for sårbare og truede børn, når de anbringes uden for hjemmet, vi sikrer penge til en indsats over for unge, der krænker andre mennesker med vold og trusler eller ødelægger boligområderne med hærværk og tyveri, og de mødes med et stærkere nærpoliti, med samarbejde mellem socialarbejdere, politi og skole, med bedre fritidstilbud i klubber og arbejde og uddannelse.
Der afsættes penge til det.
Og der laves en national handlingsplan til de hjemløse med akuttilbud, alternativ pleje- og omsorgsmuligheder og boligmuligheder i tilknytning til forsorgshjemmene.
Det afsættes der penge til.
Det høje ambitionsniveau for Danmarks sindslidende fortsættes også de kommende år, så vi kan forbedre vores psykiatriske hospitaler og give trygge boligmuligheder, når den enkelte sindslidende ikke har behov for indlæggelse.
Der afsættes penge til det.
Der kunne føjes mere til denne liste over de sociale forbedringer, der gemmer sig i finansloven, men i de mange enkeltinitiativer og i de hovedtemaer, jeg har nævnt, er der en helt enkel og en rød tråd.
Landets sociale problemer skal løses i dybden.
Vi skal tage fat på det, så at utryghed, som mange oplever, fjernes, og så oplevelsen af at være tilskuer til et samfund, hvor de fleste spiller på banen, men hvor man ikke selv er inviteret med, fjernes.
Det er det, der skal til, så vi sikrer, at der stadig væk er liv og kraft i det sammenhold og de værdier, som har båret nationen i århundredet.
Når det gælder de grundlæggende serviceydelser betyder finansloven også nye fremskridt.
Der er en bred sundhedsaftale, som især giver øgede midler til kræftbehandling på vores sygehuse.
Der er pladsgaranti for dagtilbud, som nu må kunne gennemføres i de sidste kommuner.
De seneste massive forbedringer i sundhedssektoren og på børnepasningen forbedres med denne finanslov.
Også på to andre væsentlige områder betyder finanslovaftalen, at der nu kommer ro og flerårige politiske og økonomiske aftaler.
Det gælder politiaftalen, hvor politiet ud over det, jeg nævnte, i nærområdet også bl.a. får kræfter til øget kamp mod bandekriminalitet, økonomisk kriminalitet osv.
Og det gælder trafikaftalerne, hvor skinnenettet renoveres på jernbanerne, hvor antallet af togsæder forøges, og hvor afgangene mellem landsdelene bliver bedre.
Og der er selvfølgelig også afsat midler til tre nødvendige og vedtagne vejanlæg.
Politik - og det er finanspolitik jo - handler om at agere her og nu på aktuelle problemer, men det handler i lige så høj grad om at ruste vores samfund til fremtiden, og lade vores reaktioner her og nu have et perspektiv i fremtiden, så vi trygt kan se, hvad der er foran os.
Samfundets konkurrenceevne er nemlig ikke et spørgsmål alene om lønomkostninger og størst mulig konkurrence
, selv om det lyder sådan, når man hører på de evindelige diskussioner om statistik og teknik.
Det er i mindst lige så høj grad
et spørgsmål om at have veluddannede mennesker, have en befolkning, som er parat og kan klare nye tider, engagerede og dygtige medarbejdere, der får lov.
Og det er et spørgsmål om, at samfundet går foran, når det gælder de nye store områder som forskning, informationsteknologi og infrastruktur.
Her bringer finansloven for år 2000 os også videre.
Der er nye bevillinger til folkeskolen, og der er en markering af folkeskolen som et hovedemne i næste års kommuneforhandlinger.
Og det viser en udtalt vilje til at sikre vores børn en endnu bedre skole, så de er godt rustede til fremtiden.
Med fuld respekt for folkeskoleforliget må vi sikre vore børn den bedste folkeskole, så de møder en bedre skole, end den vi gjorde.
Voksenuddannelserne går også ind nu i en omfattende reformperiode.
Finansloven fastlægger det økonomiske udgangspunkt.
Der bliver om et par år
mulige arbejdsgiverbidrag, men der er allerede nu øget medansvar fra arbejdsmarkedsorganisationerne, så vores voksenuddannelser får ny dynamik, og der kommer større grad af ressourcebevidsthed ind i tilrettelæggelsen af voksenuddannelsestilbudene. Men nok så væsentligt er det også, at vi anerkender praktiske erfaringer, skaffet på arbejdspladser, og opnåede færdigheder i efteruddannelserne, så voksenlærlinguddannelsen nu kan suppleres med en tredje vej til svendebrevet.
Danmark er blandt verdens førende lande, når det gælder uddannelser, og også når det gælder informationsteknologi.
Her er opgaven også at få sikret, at hele befolkningen er med.
Det digitale Danmark, som regeringen har spillet ud med, er en samlet IT-strategi for Danmark, der vil give flere adgang til Internettet, give større muligheder for udveksling af informationer mellem borgere og offentlige myndigheder og sikre en større udnyttelse af informationsteknologien i alle uddannelser fra folkeskole til forskningsinstitutioner.
Også den nye bibliotekslov, der finansieres i finansloven, er et led i regeringens mål om at give alle adgang til Internet via vores biblioteker.
Vi fremtidssikrer vores samfund, men vi må samtidig prioritere i forhold til de svageste i blandt os, og det er hverken en gratis eller en let politisk ambition.
Det kræver engagement, det kræver lovgivning, men det kræver mere.
Det koster penge.
Og det kræver en evne til at spare, prioritere
og bruge indtægter med omhu.
Det kræver helt enkelt, at vi tænker på andre end os selv.
Finansloven
lever op til dette krav.
Der er sparet på driften, hvor det er realistisk og acceptabelt.
Der er skaffet indtægter, hvor det var nødvendigt.
Og sådan må det være, når ønskesedlen skal omsættes i gaver, og regningen betales med det samme. Nogle partier holder så taler ude i byen og gør noget andet herinde.
Der bruges penge på at annoncere med store, dyre løfter til vores ældre i dagbladene, men at mande sig op til så meget som faktisk at stille et forslag i Folketinget om det, man lover den ældre befolkning - det kunne være mere i folkepension - det orker man ikke.
Er det fordi, det koster? Eller blot så lille en opgave som at stemme for de nye servicejob, der vil betyde lidt flere hænder til at hjælpe i ældreomsorgen eller hjælpe på sygehusene, det kan man ikke.
Eller bare det at stemme for lidt bedre boligområder i de hårde bydele igennem vores kvarterløft, der også er finansieret heri.
Det kan man heller ikke.
Man glemmer også helt at foreslå, at indkomstskatten skal sættes ned til 30 pct., som man ellers skriver om i sine programmer.
Men det ser vi ikke nogen konkrete forslag om.
Men man kan godt stemme for en del af de initiativer, vi andre foreslår, mens man samtidig stemmer imod de indtægter og besparelser, der skal finansiere dem.
Det svarer faktisk til, at man lover sine børn en masse julegaver under træet, men så undlader at købe dem.
Eller at man gerne vil have sit navn med på til-og-fra-kortet, bare man slipper for selv at betale.
Og man kan også love skattestop i kroner og procenter og have æren for det for derefter at lade andre slæbe pengene hjem til de øgede udgifter.
Det lyder jo folkeligt og fornuftigt, for hvem elsker nye skatter og afgifter?
Men husker man at sige, at det koster i fælles velfærd, hvis der ikke er indtægter til at betale velfærden?
Og husker man at nævne, at denne regering har fastholdt skattetrykket?
Det står i øvrigt i skærende kontrast til, at skattetrykket under Schlüterregeringen i 1980'erne eksploderede med nye skatter og afgifter, og hvor man f.eks. nåede 59 nye skatter i hr. Anders Fogh Rasmussens første år som skatteminister.
Men nu skal skatter og afgifter så fastfryses.
De fleste vil tro, at det giver uændret velfærd.
Men det passer ikke.
Det vil medføre dramatiske nedskæringer i danskernes velfærd, fordi vi med det løfte ikke kan inflationssikre indtægterne, da store dele af vores skatter og afgifter opkræves i kroner og øre.
Hvordan giver det råd til velfærd for flere ældre?
Hvordan sikrer det en god folkeskole til flere børn?
Sandheden om dansk økonomi og det danske velfærdssamfund år 2000 er ganske enkel.
Vi har en grundlæggende sund økonomi.
Den må ikke ødelægges af letsindige løfter.