Holger K. Nielsen (SF), 2000-05-17:
Med det her lovforslag, L 288, vil regeringen bede befolkningen om at ophæve den del af det nationale kompromis, der har at gøre med undtagelsen fra Den Økonomiske og Montære Union.
Vi er uenige i, at vi skal bede befolkningen om at ophæve det nationale kompromis på det her punkt.
Vi mener, at regeringen spiller hasard med den danske EU-politik ved at tage denne her folkeafstemning.
Da vi indgik det nationale kompromis efter nejet den 2. juni 1992, var det jo i høj grad for at få skabt et nyt og bredere folkeligt grundlag for den danske europapolitik.
Et grundlag, hvor vi kom væk fra den gamle skyttegravskrig, fik skabt et solidt folkeligt fundament med plads til både nejsigere og jasigere, men med det udgangspunkt, at hvis Danmark skal føre en offensiv europapolitik, skal der være et sådant bredt folkeligt fundament. Med den her folkeafstemning kommer regeringen tilbage i den gamle skyttegravskrig.
Alt tyder på, at det bliver en meget tæt afstemning med ca. 50 pct. imod, 50 pct. for.
Tror den danske regering, at den overhovedet vil have mulighed for at påvirke den europæiske udvikling med ca. 50 pct. af den danske befolkning imod sig? Vi havde for nylig her en stor debat om Færøernes situation.
Det blev med rette bebrejdet det færøske landsstyre, at de vil gøre sig selvstændige med ca. 50 pct. af den færøske befolkning imod sig.
Men man kan tilsvarende bruge det samme argument i forhold til den danske regering, som vil gå ind i en vidtgående europæisk integrationsproces med ca. 50 pct. af befolkningen imod sig.
Det er uklogt.
Man har lov til at gøre det, javist.
Et flertal kan gøre alt stort set, men det er uklogt, og det betyder, at vi vil få store tilbageskridt i mulighederne for at få skabt et mere solidt folkeligt fundament.
Som bekendt skulle det nationale kompromis og de danske undtagelser være udtryk for en ny og langsigtet dansk europapolitik.
Vi har svært ved at se, hvad der skulle begrunde en opsigelse af det nationale kompromis.
Vi har svært ved at se, hvorfor vi skal have den her folkeafstemning.
Er det et krav fra andre EU-lande?
Overhovedet ikke.
De har accepteret Danmarks position og kan heller ikke gøre andet af den enkle grund, at vi gennem Edinburghafgørelsen har en folkeretligt bindende aftale på, at vi kan være uden for ØMU'en og alligevel være med i EU.
Er det en økonomisk nødvendighed?
Overhovedet ikke.
Dansk økonomi kører på mange måder udmærket, og som det bl.a. blev påpeget af udenrigsministeren i Børsen i fredags, vil dansk økonomi ikke blive synderlig påvirket, hvis et flertal i befolkningen stemmer nej. Det her er i sidste ende et politisk spørgsmål, hvad der også bekræftes af rapporten fra Det Økonomiske Råds formandskab, de økonomiske vismænd, i dag, som entydigt mejsler ud, at det her ikke er et spørgsmål om økonomi.
Det er et spørgsmål om politik.
Det er her, vi må spørge: Hvorfor dette hastværk?
Hvorfor skal vi partout have en folkeafstemning nu, når det er helt unødvendigt? Og værre endnu: Det er jo stik i modstrid med de løfter, statsministeren gav før sidste folketingsvalg.
Modsat tilhængerne så anser vi ØMU-projektet for at være overordentlig usikkert.
Vi fatter ikke, hvordan man kan sammenkoble økonomisk tryghed i Danmark med nødvendigheden af at tilslutte sig ØMU'en.
Hvem siger, at ØMU'en bliver et stabilt projekt?
Hvem siger, at euroen vil blive en stærk valuta?
Da euroen blev introduceret i sin tid, var alle jo meget optaget af, hvordan den klarede sig i forhold til dollaren. Vi kan jo alle sammen huske, hvordan champagnepropperne sprang, hvordan jubelråbene lød fra Nordkap til Sicilien: Euroen klarer sig godt, euroen klarer sig godt.
Euroen er blevet en succes, som man sagde.
Det tør antydes, at piben har fået en anden lyd i dag, hvor eurokursen konsekvent er faldet i forhold til dollaren.
Nu bliver det pludselig en stor fordel, at eurokursen er faldet.
Det, jeg vil sige her, er, at det er udtryk for demagogi, når man siger, at euroen vil blive en stabil valuta.
Det er der ingen der ved.
Det er udtryk for demagogi, når man siger, at en tilslutning til ØMU'en er en forudsætning for vores fremtidige danske velfærd.
Det er der ingen der ved noget som helst om.
Det er udtryk for en skråsikkerhed, som ikke giver en særlig god forudsætning for den danske debat.
Lad os skrælle de her myter væk og gå til benet: ØMU'en er et politisk projekt, og det er de politiske og ikke de økonomiske argumenter, som den danske vælgerbefolkning skal træffe sit valg ud fra.
Der er ingen, der kan afvise, at der vil ske eksempelvis en mindre rentestigning, hvis det bliver et dansk nej, men stort set alle ædruelige økonomer er enige om, at den hurtigt vil falde til igen, og at det ikke er det, der skal være det afgørende argument.
Og det er her værd at påpege, at det jo er tilhængerne, der vil ændre vores situation.
Vi har en undtagelse i forhold til den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase i dag.
Det er tilhængerne, der vil ændre den situation, vi er i i dag.
Hvis det bliver et nej, er det en bekræftelse af den nuværende situation.
Det er en bekræftelse af det ja til undtagelsen, som befolkningen stemte om i 1993, og derfor er det også meningsløst at køre alle mulige argumenter frem med, at man skal fortolke nejet.
Nejet skal ikke fortolkes.
Nejet er en bekræftelse af den nuværende udvikling.
Og skulle vi så ikke stoppe den her helt, helt særprægede diskussion, som statsministeren har rejst vedrørende muligheden for at kunne komme ud af ØMU'en igen?
Jeg har set, at statsministeren har sammenlignet det med et ægteskab og muligheden for skilsmisse.
Man kan også blive skilt, som han siger.
Ja, det kan man selv i de katolske lande, men det her har altså ikke ret meget at gøre med skilsmisse og ægteskab.
Som vi alle ved, er det et fuldstændig hypotetisk spørgsmål at stille op, om vi kan gå ud igen.
Det er jo også derfor, Romano Prodi blev dybt, dybt overrasket, da han fik det her spørgsmål, som vi kunne se det i fjernsynet i fredags.
Hvem i alverden kan dog sætte et sådant spørgsmål
op, kunne man se han tænkte.
Ja, naturligvis, for det er dybt absurd at begynde at stille befolkningen i udsigt, at hvis de siger ja til at gå med i ØMU'en, kan de få en eller anden fortrydelsesparagraf, de kan godt komme ud igen.
De forudsætninger, der bliver kørt op i den debat, er helt, helt akademiske, helt, helt hypotetiske, har intet med den faktiske virkelighed at gøre. Og lad os så lade være med at køre videre med det argument i forhold til befolkningen.
Befolkningen skal vide, at hvis man siger ja den 28. september 2000, er det et ja til et vidtgående politisk og økonomisk europæisk samarbejde, og der er ingen vej tilbage.
Det er et ja, der gælder i dag, det gælder i morgen, det gælder i overmorgen, det gælder de næste mange, mange år.
Jeg vil ikke anfægte befolkningens ret til at mene, at det kan være en god udvikling for Danmark og for Europa, fair nok, men det skal siges også fra vores side, at det vil blive konsekvensen, hvis man siger ja den 28. september.
Jeg siger ikke hermed, at det betyder, at den danske velfærdsstat falder fra hinanden, at vi vil få fattigdom her i Danmark, som nogen påpeger at jeg har påstået.
Nej, det, jeg siger, er, at EU vil få langt, langt større indflydelse på den danske økonomiske politik.
Det tror jeg er en uhyre problematisk ting.
Den risiko ønsker jeg ikke at tage, bl.a. fordi det er helt, helt unødvendigt, at vi går med.
Som David Owen sagde i et interview i Politiken for ikke så længe siden: Hvorfor har I så meget kissejav med at gå med nu?
Der er jo ingen, der siger, at ØMU'en vil blive det her stabile projekt, som mange går og påstår det vil.
Vil det ikke være langt bedre at stå udenfor og så udnytte de muligheder, der måtte være her? Vores nej er ikke udtryk for en nationalistisk selvtilstrækkelighed eller indadvendthed.
Det er ikke et nej til hverken Europa eller EU.
Det er heller ikke et nej til at styre markedskræfterne.
Det er et ja til et Europa, men et nej til ØMU-projektet.
Vi kan godt være med i en styring af markedskræfterne, selv om vi ikke er med i ØMU'en.
Vi kan godt være med i en progressiv grøn politik inden for EU, selv om vi ikke er med i ØMU'en. Vi kan godt være med i en social udvikling inden for EU, selv om vi ikke er med i ØMU'en.
Hele pointen i Edinburghafgørelsen, hele pointen i det nationale kompromis, hele pointen i vores ØMU-modstand er jo netop, at vi godt kan deltage i et europæisk samarbejde.
Det er et nej til ØMU'en, men det er stadig væk et ja
Jeg kan bekræfte, at SF til enhver tid er villig til at diskutere en stram økonomisk politik i modsætning til Venstre.
Det var os, der gik med i pinsepakken og skabte forudsætningerne for, at dansk økonomi faktisk klarer sig ganske fint i øjeblikket.
Det er ikke SF, der lover guld og grønne skove til boligejere og bilejere, og hvad ved jeg, som Venstre gør, det er ikke SF.
Det er fuldstændig korrekt, hr. Anders Fogh Rasmussen, og det står vi ved i dag.
Det vil vi gøre efter et nej, det vil vi såmænd også gøre efter et ja, hvis det bliver sådan.
Det er vores økonomiske politik, så den snak kan vi godt glemme her.
Så siger hr. Anders Fogh Rasmussen, at SF jo vil binde sig til, at hvis euroen går op, skal kronen også gå op, hvis euroen går ned, skal kronen også gå ned.
Jamen det, jeg sagde, var, at hvis det bliver et nej den 28. september, så vil vi holde fast i ERM II-aftalen. Jeg sagde jo også, at det jo ikke er sikkert, at den politik er den relevante om 25 eller 35 år.
Det, der er det afgørende, er, at jasigerne binder sig til, at vi skal være en del af den fælles valuta, og den beslutning vil være gældende også om 25, 50 og om 100 år.
Som en har sagt engang, at fordi man ikke bruger en skruenøgle i en periode, smider man den jo ikke væk, og det er det, man gør, hvis man siger ja til ØMU'en den 28. september. Og så den her snak om devalueringer: Jamen hvad er der sket på det sidste?
Der er da sket det, at euroen og kronen er blevet ganske kraftigt devalueret i forhold til dollaren, men vi kan i dag læse en artikel på forsiden af Berlingeren, hvor der står, at det går glimrende med dansk økonomi, den er så stærk som aldrig nogen sinde før.
Hvad skyldes det?
Det skyldes faldet i kronekursen i forhold til dollaren.
Så jeg forstår simpelt hen ikke den her snak, der kører fra jasiden, hvor man det ene øjeblik slår syv kors for sig, hvis man taler om devaluering, det næste øjeblik forklarer man fremgangen i dansk produktion, dansk økonomi, med, at kronen faktisk er faldet i forhold til dollaren.
Det er jo
dybt, dybt utroværdigt.
Fru Elisabeth Arnold spørger til det med de 50 pct., og så spørger hun, om SF vil skifte mening, hvis det også bliver 75 pct.
Nej, vi vil da ikke.
Fru Elisabeth Arnold har slet ikke forstået pointen i det, jeg sagde.
Det, jeg sagde, var, at det er ikke særlig klogt, at den danske regering - jeg taler om den danske regering - vil føre offensiv EU-politik med 50 pct. af befolkningen imod sig. Hele baggrunden for det nationale kompromis var netop at få en situation, hvor vi ikke har de 50/50 pct.-afstemninger, men hvor vi får et bredere, folkeligt grundlag, hvor dele af nejsiden og dele af jasiden kan skrive under på det her grundlag.
Fru Elisabeth Arnold har simpelt hen ikke forstået det, for ellers ville hun ikke have stillet det spørgsmål.
ikke noget at gøre med, hvad vi vil anbefale.
Det har noget
at gøre med, hvordan regeringen vil håndtere en fremtidig, offensiv, dansk europapolitik.