Søren Krarup (DF), 2005-05-12:
Dette forslag er velment, men også præget af en ejendommelig uklarhed eller begrebsforvirring.
Hvorfor skal der tales om udlændinge med særlig religiøs embedsvirksomhed?
Hvorfor ikke nøjes med at tale om udlændinge, der søger ophold og opholdstilladelse i Danmark?
For sådanne udlændinge er sagen jo ganske klar, for sådanne udlændinge skal i henhold til udlændingelovens § 11 gennemgå et introduktionskursus, der kræver danskkundskab og andre betingelser opfyldt.
Her kommer uklarheden ind i billedet, og den udspringer efter min mening af en rigtig iagttagelse og en meget hæderlig hensigt.
Forholdet er naturligvis, at forslagsstillerne mener imamer, muslimske præster, når de taler om udlændinge med særlig religiøs embedsvirksomhed.
Det er jo ganske rigtigt, at disse imamer modvirker integration, fordi de medvirker til at fastholde muslimske indvandrere i den muslimske religiøsitet og kultur, som er fremmed for dansk kultur og tradition, og dermed bidrager til at skabe ghettoer eller det, der med Lars Olsens bogtitel kaldes for det delte Danmark.
Det er de muslimske præster, der er problemet, for de modvirker, ja, forhindrer ofte integration.
Men hvorfor?
Ja, slet og ret, fordi de som muslimer er fundamentalt fremmede for dansk kultur, der jo er afgørende bestemt af kristendommen.
Det er al ære værd, at forslagsstillerne vil bidrage til fred og forsoning i landet.
Vi kan kun bifalde, at de vil lære fremmede forkyndere om de kulturelle og folkelige vilkår i Danmark, som det hedder: i et demokratisk og et verdsligt samfund.
Men hvad er et verdsligt samfund, eller med fremmedordet, et sekulært samfund?
Det er jo et andet ord for et kristent samfund.
Der findes kun verdslige eller sekulære samfund, hvor den kristne forkyndelse har renset samfundet for afguder og sagt, at dette er ikke Guds, men kejserens rige.
Det sekulære samfund er derfor både islam fremmed og fjendtligt.
Det er jo sagen.
Islam er i sin grundforståelse af den hellige lov som noget, der skal gælde ubetinget i samfundet og dermed helliggøre samfundet, uforeneligt med det sekulære eller verdslige samfund, det samfund, der er Danmark.
Sådan er det; dette er grundforholdet.
Og derfor er det jo, at forslagsstillernes gode og velmente hensigter vidner om stor naivitet for ikke at sige overfladiskhed.
Nej, det er ikke så enkelt.
Integration af muslimer i et kristent land er en overmåde vanskelig affære, og der er dem, der med føje vil mene, at det er umuligt.
De kan pege på 1.400 års kultur og verdenshistorie.
De kan dermed understrege, hvorfor den ubekymrede indvandringspolitik i 1980'erne og 1990'erne var så fatal.
Men den velmente hensigt i dette beslutningsforslag vil vi anerkende, og vi vil alle arbejde på, at en fredelig integration kan finde sted, men hvordan?
I al enkelhed ved, at vi fastholder den verdslige eller sekulære danske kultur i dette land som det nødvendige og ufravigelige grundlag for liv og virke.
Lad os fortælle de fremmede, hvilket land de er kommet til.
Deri er vi ganske enige med forslagsstillerne.
Lad os fortælle alle, også muslimske imamer og andre religiøse forkyndere, at dette er et kristent land, i hvilket kultur og lov er uudslettelig præget af kristendommens sondring mellem helligt og verdsligt, imellem Guds og kejserens rige, og lad os på dette grundlag bede dem være fælles med os, hvis de ønsker det.
Men dette er jo også integrationsprogrammet for udlændinge, der søger opholdstilladelse; det står i udlændingeloven.
Vi kan nøjes med den og ser ingen grund til at forvirre begreberne yderligere.
Vi siger derfor nej til dette velmente beslutningsforslag.