runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jesper Langballe (DF), 2004-10-29:
Jeg er ikke spor forbavset over, at fru Else Theill Sørensen påpeger, hvor stor og kompliceret en proces det har været på grund af det retlige forbehold.
Den har virkelig været sej, og vi ved jo også, at ministeren havde regnet med at kunne forelægge lovforslaget allerede før sommerferien.
Alle komplikationerne er nemlig opstået i EU.
Det er jo, fordi sagen har skullet pendle frem og tilbage mellem Rådet og Kommissionen, at den er trukket ud, og så er der kommet de ekstra komplikationer til, som ingen kan gøre for, men som østudvidelsen skabte.
Det er derfor, jeg siger, at jeg har et eller andet dunkelt håb: Tænk, hvis alt det overstatslige en dag brasede sammen, og man fik et Europa, der var gearet til at bygge sit samarbejde op på mellemstatslige aftaler.
Det tror jeg ville være effektivt og ikke spor kompliceret.
Jan Petersen (S), 2004-10-29:
Det, vi taler om, er at begrænse dem, sådan at de kun forekommer, hvor det er rimeligt.
Er hr. Bent Bøgsted ikke opmærksom på, at i Sverige og Norge kan man drive arbejdsmarkedet og erhvervslivet, uden at den samme mængde kunde- og konkurrenceklausuler florerer?
Der er altså ikke noget, der tyder på, at de har en dramatisk værre situation, end vi har, så det ene spørgsmål er sådan set, om ikke hr. Bent Bøgsted under udvalgsarbejdet kunne bidrage til, at vi alligevel kan få sat fokus på, at regeringen ikke kommer af sted med, at det alene er den, som skal permanentgøre den eksisterende ordning.
Mit andet spørgsmål er, om man i Dansk Folkeparti har studeret fænomenet medarbejderklausuler, hvor man uden den enkelte lønmodtagers viden indgår aftaler virksomheder imellem om ikke at ansætte hinandens medarbejdere.
Det er jo sådan i livets forhold, at en gang imellem må man vælge side.
Det er åbenbart det, der er sket fra Dansk Folkepartis side, men nu er der en chance for at lade være.
Ja, men hvis vi skal fremprovokere en sådan situation, mon det så ikke er forudsætningen, at hr. Bent Bøgsted trækker tæppet væk under regeringen og deltager i et flertal, der siger til regeringen: Om igen sammen med parterne, vi vil have en løsning, der ikke kun tilgodeser den ene side?
Det er jo sådan set det, der er tale om her.
Bent Bøgsted (DF), 2004-10-29:
Jamen det mener jeg ikke.
Jeg mener godt, at de tiltag kan komme fra parterne.
Jeg ved af erfaring, at hr. Jan Petersen går stærkt ind for, at parterne skal forhandle uden om regeringen, og her må der jo være et oplagt emne, de kan forhandle om og komme frem til en løsning og efterfølgende meddele regeringen, at begge parter er enige om den.
Ole Sohn (SF), 2004-10-29:
Kan man gradbøje det?
Kan der være situationer, hvor det i Danmark skal kunne tillades, at virksomheder laver hemmelige aftaler bag om ryggen på medarbejderne om ikke at ansætte hinandens medarbejdere?
Som lovgiver må man vel sige, at det ikke kan tillades under nogen som helst form.
Det er det ene.
Det andet er, at når Det Konservative Folkeparti nu anerkender, at der er problemer – jeg forstår jo, at det anerkender man – finder man det så ikke lidt mærkeligt, at regeringen fjerner revisionsbestemmelsen, som netop indeholder en forpligtelse til at overvåge området og finde løsninger på de problemer, der nu engang er?
Lars Barfoed (KF), 2004-10-29:
Jeg synes, det er noget, vi skal have nærmere belyst og få juridisk vurderet, om der kan være situationer, hvor det kan have en vis rimelighed, at man gør det, og jeg vil forbeholde mig en nærmere undersøgelse af spørgsmålet, inden jeg tager endelig stilling.
Jeg synes til gengæld, at selv om jeg bragte det på bane i mit indlæg, hænger det alligevel ikke sammen med revisionsbestemmelsen i en sådan grad, at den skal blive stående.
Der er jo tale om aftaler virksomheder imellem, og de skal næppe reguleres via funktionærloven, men formentlig via anden lovgivning.
Jeg tror, det er regler, der skal findes andetsteds end i funktionærloven.
Jan Petersen (S), 2004-10-29:
Det kan vi jo få manifesteret på forskellig vis i forbindelse med udvalgsarbejdet, og her kan vi også drøfte rent praktisk, hvorvidt det rent juridisk er det rigtigste at placere det i den ene eller den anden lovgivning.
Jeg er jo ikke jurist, men det ved jeg det ærede medlem fra Det Konservative Folkeparti er, og det er vel ikke udelukket, at det også har et ansættelsesretligt aspekt, at man indgår en aftale, der berører en lønmodtager, uden at den pågældende ved det.
Derfor kan det vel også være et ansættelsesretligt spørgsmål.
Lars Barfoed (KF), 2004-10-29:
Jeg er enig i, at det kan være et ansættelsesretligt spørgsmål.
Jeg vil ikke give tilsagn om, at vi vil medvirke til, at der skal indføjes bestemmelser om det i funktionærloven, men jeg gerne give tilsagn om, at vi vil medvirke til, at det på en eller anden måde bliver sikret, at medarbejdere altid er fuldt orienteret om sådanne aftalers eksistens.
Det kan ikke være rigtigt, at medarbejdere ikke har et retskrav på at være informeret om sådanne aftaler, der i den grad har betydning for dem.
Det vedrører også andre, og derfor er spørgsmålet, om det er et andet sted i lovgivningen, der skal være regler om det.
Jeg synes, det skal bero på en nærmere vurdering.
Det er noget, vi kan drøfte i udvalget, men jeg vil gerne give tilsagn om, at vi vil medvirke til at sikre, at medarbejdere har et retskrav på at være informeret om sådanne aftaler, hvis den bestående lovgivning ikke allerede giver hjemmel til det.
Bent Bøgsted (DF), 2004-10-29:
Jamen jeg kan da godt følge hr. Jan Petersen i det, han siger, og jeg har da også læst de indsigelser, der har været fra lønmodtagersiden; det har jeg da.
Men ud fra det, jeg har læst, må jeg sige, at min vurdering er, at hvis vi følger det ene spor, får vi ikke den optimale løsning.
Derfor sagde jeg også, at hvis det skulle vise sig, at arbejdsgivere og lønmodtagere kan blive enige om en god løsning på området, er jeg klar til at se på det.
Ingen problemer i det.
Else Theill Sørensen (KF), 2004-10-29:
Hr. Jesper Langballe tror, det vil være effektivt og ikke spor kompliceret.
Det tror jeg nu ikke, men det er nok lidt et spørgsmål om tro i den sammenhæng.
Jeg vil sige, at jeg var selv lidt ude om det.
Min indledning var skrevet på forhånd angående det retlige forbehold, her provokerede jeg hr. Langballe, og derudover sagde jeg en lille sætning, som jeg havde slået en ring om.
Men lad det nu ligge, for det er jo strengt taget ikke det, vi debatterer nu, og vi ved jo godt, at vi har et forskelligt syn på EU.
Anne Baastrup (SF), 2004-10-29:
Det kan vi se dels på baggrund af Institut for Menneskerettigheders indledende kommentarer, hvor de skrev, at det var vanskeligt for dem overhovedet at finde hoved og hale i det udkast, de fik, dels fordi vi samtidig kan konstatere, at vi først her til morgen fik ministeriets kommentarer til de høringssvar, der er kommet ind.
Derfor er det med alle forbehold, at jeg nu kommer med SF’s foreløbige indstilling.
For det første synes vi, det er godt, at man hurtigt kan få færdiggjort asylansøgninger.
Der er ingen tvivl om, at Dublinkonventionen og det meget langsomme arbejde har kostet folk utrolig megen tid i asyllejrene – ingen tvivl om det – og at det vil være en fordel for asylansøgere, at de hurtigt kan få afgjort deres sager.
Men der er jo indvendinger fra så vel Institut for Menneskerettigheder som Amnesty, og de indvendinger synes jeg vi skal dyrke noget mere.
For det første er der flere steder i høringssvarene overvejelser om, hvorvidt man skal bruge nogle andre ord, hvorvidt man kan bruge ordet afvisning, og om der ikke skal indføres en klageadgang angående videregivelse af fingeraftryk.
Der er også en påstand fra Institut for Menneskerettigheder, hvor man med henvisning til en navngiven professor i England mener, at fingeraftryk i nogle lande bruges til andet end blot at identificere, hvorvidt man har søgt asyl i et andet land.
Den type kommentarer til lovforslaget afvises imidlertid ganske kort fra Integrationsministeriets side i kommentaren til høringerne.
Derudover er det i mine øjne ganske betænkeligt, at vi kan se frem til en rådsbeslutning på et tidspunkt, hvor man med nogle ord, som kan få det til at løbe koldt ned ad ryggen på mig, skal anvende synergieffekten af de oplysninger, EU har om de mennesker, der opholder sig i EUmedlemslandene.
Det betyder omsat til almindeligt dansk, at vi kan forvente, at man på EUniveau på et eller andet tidspunkt træffer en beslutning om, at de oplysninger, der ligger i fingeraftryksregisteret i Eurodac, kan anvendes til bekæmpelse af terrorisme – vel vidende, at når man starter med den type ord, lander vi til sidst i en situation, hvor disse fingeraftryk kan bruges og videregives til lande, hvor vi ikke kan være sikre på, at registerbeskyttelsen er tilstrækkelig.
Derfor synes jeg også, at vi under udvalgsbehandlingen skal diskutere nøjere, hvordan den danske holdning er til eventuelt at indføre en generel videregivelse af Eurodacs fingeraftryksoplysninger til andre formål.
Det er altså med en vis skepsis, vi ser på dette lovforslag, men jeg vil godt afslutte med at gentage det, jeg startede med.
Flemming Møller (V), 2004-10-29:
Det er glædeligt at konstatere, at opbakningen til regeringens handlingsplan til bekæmpelse af vold er så stor, at Kristendemokraterne nu ønsker at forcere processen.
Det må man tage som udtryk for, at et af formålene, nemlig at sætte fokus på problemstillingen, er lykkedes ganske godt.
Venstre lægger stor vægt på at sikre familierne mod disse ulykkelige tilfælde af vold.
Vi står bare med det problem, at årsagerne ikke er belyst tilstrækkeligt.
Venstres opfattelse er, at vold i hjemmet er et symptom på mange forskellige ulykkelige forhold og bestemt ikke altid er årsagen i sig selv.
I projekt Dialog mod vold er der bl.a. iværksat en undersøgelse og kortlægning af de grundlæggende årsager til problemet.
Det er jo helt afgørende, at vi kender årsagerne, hvis vi skal yde en målrettet indsats, ellers kommer vi let til at bekæmpe symptomerne i stedet for det egentlige problem.
Fysisk vold er jo ikke den eneste måde at være voldelig på.
Denne kortlægning, som er helt afgørende for, hvilke foranstaltninger vi bør sætte i værk, forventes færdig i april 2005.
Det er der jo ikke lang tid til.
Det er derfor Venstres opfattelse, at vi bør afvente resultatet af undersøgelsen, før vi iværksætter tiltag ud over det, der allerede er sat i værk.
Det kan godt tænkes, at undersøgelsen netop giver anledning til at iværksætte de tiltag, der her foreslås, men den kan også give anledning til noget helt andet.
Sandy Brinck (S), 2004-10-29:
Hjem er der, hvor man bør kunne føle sig tryg.
Vold i hjemmet er ikke alene i antal et stort problem, det er i sin substans frygteligt, at hjem for nogle er det mest utrygge sted af alle steder, stedet, hvor trusler og fuldbyrdet vold foregår i ly af privatliv, ligusterhæk og villa.
Mange mødre må flygte fra deres hjem sammen med børnene og søge beskyttelse i krisecentre eller hos venner og familie.
Vi sagde dengang som nu, at vi synes, det er en god mulighed, men at behovet for social støtte og hjælp dermed ikke bliver mindre, tværtimod bliver det måske større, og det bliver i hvert fald anderledes.
Det daværende lovforslag om bortvisning byggede på en betænkning fra Strafferetsplejeudvalget, som netop pointerede behovet for social støtte til disse hjem, og stor var min overraskelse og forargelse, da socialministeren svarede, at der ikke umiddelbart er ressourcer til rådighed for socialforvaltningerne til den indsats.
Hvad forestiller man sig i regeringen?
At man forviser manden, og når han vender hjem, er alt lykkeligt?
Ja, ministeren siger endda i sin besvarelse, at så må alvoren gå op for ham, lærestregen skal såmænd nok gøre ham mindre voldelig!
Jeg forstår det ikke.
Har voldsudøveren bare brug for den tænkepause?
Nej, voldsudøveren har brug for behandling, mor og barn har brug for støtte for at komme ud af den krise.
Jeg synes, at regeringen udviser en hånlig naivitet i forhold til et så alvorligt område.
Socialministeriet konstaterer altså blot, at det er der ikke penge til – og det oven i købet, når det udvalg, som lavede det forberedende arbejde til loven om bortvisning, påpegede, at uden den sociale støtte, ja, der risikerer man faktisk, at loven virker stik imod sin hensigt.
Der er ikke så meget som en hensigtserklæring fra regeringen om, at støtten selvfølgelig skal være der, og når man hører socialministerens besvarelse i dag, ja, så står man også og tænker: Nå, her går det godt, fru kammerherreinde.
Nej, det går ikke godt.
Det er sørgeligt, og der skal være al mulig ros til Kristendemokraterne for at præsentere det, som regeringen burde have fremlagt.
Socialdemokraterne kan støtte Kristendemokraternes forslag.
Per Dalgaard (DF), 2004-10-29:
Da vi sidste år behandlede lovforslag nr. L 218, forslag til lov om bortvisning og beføjelse til at meddele tilhold m.v., talte justitsministeren om at gøre et projekt i København, Dialog mod vold, til et landsdækkende projekt.
Dette projekt er, sådan som jeg forstår det, et projekt, hvor hele familien – eller måske kun de voksne – skal deltage i en form for mægling eller undervisning i at styre temperamentet.
Dansk Folkeparti er interesseret i at hjælpe folk i nød, også når det gælder voldelige mænd.
Men med hensyn til den udtalelse, der har været om, at det i nogle tilfælde kan erstatte straf, så er det i hvert tilfælde ikke noget, vi går ind for.
Vi bør også lige i forbindelse med det her beslutningsforslag, som Kristendemokraterne har fremsat, finde ud af, hvor store omkostningerne egentlig er, og om der i det hele taget er ressourcer til det.
Det fremgår meget ærligt af beslutningsforslaget, at Socialministeriet har oplyst, at socialforvaltningerne ikke har de nødvendige ressourcer til, at et sådant forslag umiddelbart kan gennemføres.
Det fremgår ligeledes af forslaget, at der må påregnes en ikke ubetydelig ekstra udgift til kommunernes og amternes indsats.
Med disse ukonkrete perspektiver og med så store indsatser, som dette forslag vil kræve af både fysiske ressourcer og penge, er det ikke et forslag, som vi umiddelbart kan støtte.
De tiltag, som ministeren har meddelt allerede findes, finder vi for nuværende må være det, som vi kan forholde os til.
Vi vil i forbindelse med udvalgsarbejdet stille os kritisk-positivt over for beslutningsforslaget og se, hvad der yderligere fremkommer af informationer der.
Med de perspektiver og de omkostninger, det har, kan det måske næsten nærme sig finanslovstof, og derfor er det svært at støtte for nuværende.
Line Barfod (EL), 2004-10-29:
Nu plejer Dansk Folkeparti jo at tale meget om, hvor vigtigt det er at gøre noget for ofrene.
Lige så snart der er forslag, der går ud på at hæve straffen, når der er begået en forbrydelse, så er Dansk Folkeparti med det samme klar til at trykke på jaknappen.
Men når der så kommer forslag, der handler om at hjælpe ofrene, der handler om at sikre ofrene den støtte, de har behov for, og også handler om at forebygge, at der bliver begået ny kriminalitet, så er det utrolig svært at få Dansk Folkeparti med.
Så ender det næsten altid med, at Dansk Folkeparti stemmer nej.
Per Dalgaard (DF), 2004-10-29:
Men for Enhedslistens vedkommende er det jo sådan, at det næsten aldrig er nok.
Det er ligegyldigt, hvor mange tiltag vi egentlig tager på det område, så er det ikke nok.
Det er jo lidt beklageligt.
Jeg tror ikke, at vi vil være i stand til fuldstændig at opfylde de ønsker, Enhedslisten har på det her område.
Line Barfod (EL), 2004-10-29:
Nu er det her ikke specielt Enhedslistens ønsker.
Det er de ønsker, som de, der arbejder ude i krisecentrene til hverdag, er kommet med.
Det er de erfaringer, som man i andre lande, hvor man har indført muligheden for bortvisning, er kommet frem til er nødvendige, hvis man skal hjælpe ofrene.
Så det her er et spørgsmål om, om man kun vil bruge straf, eller om man faktisk også ønsker at give ofrene den hjælp, der er nødvendig, når de står midt i krisen.
Det er det, som jeg spørger om Dansk Folkeparti vil være med til.
Så kan vi jo under udvalgsarbejdet undersøge, hvor mange ressourcer der skal sættes af, og hvordan det kan indgå i finanslovforhandlinger, og hvornår det kan sættes i kraft, det er klart.
Men det, jeg spørger om, er: Vil Dansk Folkeparti gøre det, som ofrene og deres repræsentanter beder om?
Eller vil man kun være med til at hæve straffen?
Per Dalgaard (DF), 2004-10-29:
Lad os prøve at tale lidt om erfaringerne fra udlandet.
Der står i forslaget her, at frivillighed ikke rigtig virker, og at man i Canada, USA og Israel har tvungen behandling af voldelige personer.
Det er jo interessant, hvis Enhedslisten nu går ind for, at vi skal have tvungen behandling af forskellige personer, som har nogle sociale problemer.
Det kunne f.eks. også udbredes til tvungen behandling af narkomaner, hvor frivilligheden heller ikke helt virker.
Det er interessant, at Enhedslisten rent faktisk er enig i de udenlandske erfaringer, der siger, at tvang i forbindelse med behandling af voldelige personer er den eneste vej frem.
Eva Kjer Hansen (V), 2004-10-29:
Bortvisning vil foreløbig gælde i 4 uger med mulighed for forlængelse.
Og jeg synes, det er rimeligt, da der er plads og mulighed for det, at den bortviste da kan opholde sig på § 94-institutioner, altså forsorgshjemmene, frem for eksempelvis at tage pladsen fra en anden familie, der har brug for et boligtilbud.
Det er en midlertidig løsning, og derfor synes jeg også, det er rimeligt, at det er det tilbud, der gør sig gældende.
Jeg ved ikke, om fru Line Barfod simpelt hen bare ikke vil høre efter, men jeg har jo netop meget fokus på behandlingstilbuddene og på den samlede indsats over for familien.
Derudover indgår jo, at personalet på krisecentre også er blevet uddannet til, hvordan man hjælper børnene, der er uddannelse af det faglige personale, så der er en lang række af initiativer, hvor det netop også er med henblik på at sikre, at børnene bliver hjulpet videre.
Per Dalgaard (DF), 2004-10-29:
Til det med finanslovforhandlingerne: Jeg tror ikke, at det er noget, vi kan drøfte lige her og nu.
De er måske knap nok kommet i gang endnu.
Men jeg kan i hvert fald med hensyn til problematikken om at tage hånd om de folk, der har behov for det, sige, at det klart er noget, vi også går ind for.
Selvfølgelig er det det.
Det koster penge, og der skal være penge til det.
Men der er grænser for, hvor store ressourcer der findes i samfundet.
Der er mange projekter, der er mange opgaver, som tager mange ressourcer, så det er selvfølgelig en afvejning, det er klart.
Det vil det altid være.
Jann Sjursen (KD), 2004-10-29:
Det, hr. Per Dalgaard siger her i dag, må undre lidt, for normalt hører vi netop fra Dansk Folkeparti, at der ikke bliver taget nok hensyn til ofrene.
Det er både, når vi taler om erstatning, og det er også, når vi taler om konkret hjælp.
Det har Dansk Folkeparti jo selv tidligere fremsat forslag om.
Her er der et forslag, der vil række en hjælpende hånd til de 40.000 kvinder og de 29.000 børn, der er ofre for vold i hjemmet.
Ja, der er tilbud nok osv., siger hr. Per Dalgaard, på trods af at vi ved fra det sagkyndige udvalg, der så på forarbejderne til bortvisningsloven, og vi ved fra socialrådgiverne, fra Joan-Søstrene, fra Det Nationale Voldsobservatorium osv. osv., at tilbuddene ikke er nok.
Hvorfor vil Dansk Folkeparti ikke være med til at hjælpe ofrene i denne her sammenhæng?
Per Dalgaard (DF), 2004-10-29:
Igen: Det vil vi gerne.
Der skal nok komme noget godt ud af det.
Det er jeg ret overbevist om.
Villy Søvndal (SF), 2004-10-29:
Jeg vil spørge hr. Per Dalgaard, hvad det betyder at forholde sig kritisk-positivt til et forlig.
Det synes jeg er et helt nyt ord.
Kritisk betyder normalt, at man ikke er tilhænger af det, og positivt betyder normalt, at man er tilhænger af det.
Jeg ved jo, at hr. Per Dalgaard ikke er radikal, så hvad betyder det her?
Det er jo afgørende, hvad Dansk Folkeparti mener.
Dansk Folkeparti har sædvanligvis en høj profil, hvad angår lov og orden, og at man skal sikre, at ofrene bliver hjulpet.
Her står vi med et forslag, der efter al sagkyndighed er et af de meget virkningsfulde forslag.
Dansk Folkeparti er udslagsgivende for, om det her forslag skal vedtages eller ej.
Derfor den store interesse for, hvad det betyder at være kritisk-positiv.
Per Dalgaard (DF), 2004-10-29:
Ja, det får vi svar på nu.
Hvis jeg kun havde sagt kritisk, så betyder det stort set, at der næsten ikke er noget at komme efter.
Villy Søvndal (SF), 2004-10-29:
Jeg er spændt på at se udskriften af det, hr. Per Dalgaard svarede her i sidste omgang, for så tror jeg, at det oven i købet på skrift vil fremgå, at det var noget gedigent vrøvl.
Men lad det nu ligge.
Normalt er det sådan, når man førstebehandler et lovforslag, at så siger partierne, om de er for et sådant forslag, eller om de er imod det.
Jeg ved ikke, om det vil være for meget at bede Dansk Folkepartis ordfører redegøre for det.
Hvis hurdlen er, at man synes, at man er bange for, at man ikke får fuld finansiering i år, så er det vel bare et spørgsmål om tidspunktet.
Så kan man jo godt sige ja til forslaget, men diskutere, hvornår ikrafttræden skal finde sted.
Er det konklusionen på hr. Per Dalgaards ikke voldsomt klare tale?
Per Dalgaard (DF), 2004-10-29:
Nu har jeg ikke så mange års erfaring herinde som hr. Villy Søvndal, men jeg har da i hvert fald 2-3 års erfaring, der siger mig, at i en førstebehandling er det ikke altid, man umiddelbart kan se, hvordan et givent parti forholder sig til et lovforslag eller et beslutningsforslag.
Så det er der vist ikke noget nyt i.
Om mit udsagn så er gedigent vrøvl, vil jeg også selv følge på nettet i morgen for at se, om jeg kan give hr. Villy Søvndal ret.
Det er der jo masser af institutioner der gør.
Der er politiet, der er sociale myndigheder, som tager sig af den del af tilværelsen, så det er jo ikke sådan, at man pludselig er fuldstændig lost, og at der ikke sker noget.
Det er ikke mit indtryk overhovedet.
Med hensyn til at vi skal prioritere: Ja, det skal vi, og hvis vi nu taler om Socialdemokratiets måde at prioritere på, er der påført det her samfund visse kæmpe udgifter, som vi i hvert fald synes at man godt kunne være foruden, men det kan vi tale om en anden gang.
Line Barfod (EL), 2004-10-29:
Men igen: Manden bliver smidt ud af sit hjem, og han skal gå hen på et herberg med stor risiko for, at der ikke er nogen, der tager sig af ham, og man risikerer så, at han vender tilbage til hjemmet.
I hvert fald er der ikke noget arbejde, der går i gang med at prøve at tage sig af ham, for at han kommer i noget behandling med det samme.
Det kan være, hvis han på et tidspunkt bliver dømt og får en dom for vold, at der sker noget, men i hele det lange tidsrum indtil da sker der intet.
Og hvis det nu er en, der fortsat skal se børnene, for børnene vil som regel have et behov for også at se deres far, så er der heller ikke noget som helst, for hvor skulle de se ham henne?
Hvem er det, der tager sig af at sikre det?
Så kan jeg høre, at der er nogle forskellige projekter, hvor man skal overveje at tage sig af familien som helhed, men der er ikke nogen, der umiddelbart midt i krisen, hvor politiet kommer og henter far, har det ansvar at komme ud og tage sig af kvinden og børnene og snakke med dem og sørge for, at man får fundet ud af, hvordan man tackler den nærmeste fremtid, hvad man gør derefter, tager sig af, at der er en kontakt til børnehave osv., finder ud af, hvad der skal ske.
Det indgår slet ikke i ministerens overvejelser, at det burde man sikre, sådan som eksperterne også har peget på.