Susanne Clemensen (CD), 2000-04-14:
I CD lancerede vi ved Folketingets åbning sidste år det, som vi har kaldt et rarere samfund, vel vidende at der herinde på Christiansborg bliver set lidt skævt til en, når man taler om sine drømme og visioner for fremtidens samfund.
Ja, det sidste kan måske lige gå an, men taler man om drømme, bliver man anset for rablende vanvittig. Ikke desto mindre tillod vi os at spørge statsministeren, om det samfund, som vi har i dag, i virkeligheden er så effektivt, som vi går og bilder os ind, og hvad man egentlig forstår ved et effektivt velfærdssamfund.
Når jeg bringer det op i debatten her i dag, er det, fordi vi har et system i Danmark, hvor vi stiller meget større krav til personer med fysisk eller psykisk funktionsnedsættelse, der ønsker at påbegynde en videregående uddannelse, end vi stiller til andre studerende, forstået på den måde, at det i dag er kommunerne, der bevilger de ekstra hjælpemidler og særlige lærebogsmaterialer, der for mange unge mennesker med et handicap er nødvendige for, at de kan studere, under forudsætning af, at kommunen vurderer, at den påtænkte uddannelse er realistisk og efterfølgende forventes at medføre beskæftigelse.
Det kan man da kalde et effektivt samfund, vil nogle nok mene.
Her bliver det udsigten til beskæftigelse, dvs. sparede udgifter til offentlig forsørgelse minus udgifter til diverse hjælpemidler under uddannelsen, der er afgørende for, om en ansøgning imødekommes.
Efter et møde med Dansk Blindesamfunds Ungdom i oktober sidste år spurgte jeg undervisningsministeren, om det ikke var på tide at gennemføre sektoransvarlighedsprincippet ved de videregående uddannelser for personer med fysisk eller psykisk funktionsnedsættelse, både hvad angår forsørgelsesgrundlaget og den specialpædagogiske støtte.
Nu havde handicaporganisationerne nemlig endnu en gang fået at vide, at det ikke kunne lade sig gøre.
Jeg havde da helst set, at vi i forbindelse med finanslovaftalen havde fundet en samlet løsning på forsørgelsesspørgsmålet og den specialpædagogiske støtte
Det er jo en politik, som vi i Bertel Haarders tid som undervisningsminister så førte til massearbejdsløshed for ingeniører, så den politik har vi for længst forladt for andre studerende i uddannelsessystemet, og det bør naturligvis gælde for alle.
Der er mange usikkerhedsmomenter forbundet med at gennemføre sektoransvarlighedsprincippet, for så vidt angår den specialpædagogiske støtte ved videregående uddannelser, og kun fremtiden kan vise, om der er behov for justeringer.
Især er vi i CD optaget af, at den behandling af en ansøgning om specialpædagogisk støtte, der skal foretages af SU-styrelsen, særlig når der er tale om påbegyndelse af en videregående uddannelse, ikke allerede fra starten fører til en forsinkelse af studiet.
Dér ved vi jo, at det har stor betydning for at undgå frafald på uddannelsen, at man socialt og fagligt er i stand til at følge med resten af holdet, og det kræver jo, at ansøgninger og hjælpemidler, lærebogsmateriale osv. hurtigt bliver klar til brug.
Jeg vil slutte af med at sige, at vi i CD er glade for, at vi gennem en af finanslovaftalerne fik taget hul på at gennemføre sektoransvarlighedsprincippet på de videregående uddannelser, for det er jo en sag, som handicaporganisationerne har arbejdet på at fremme i mange år.
Nu er det så endelig lykkedes, og det er bl.a. CD's fortjeneste.