Søren Søndergaard (EL), 2000-10-26:
Man skal nok desværre være noget naiv for at tro, at vi er gået ind i et nyt årtusinde med en udsigt til stadig mindre fattigdom i verden.
Tværtimod har vi i de senere år oplevet
en øget social polarisering på globalt plan både mellem landene og inden for landene.
Og samtidig ser vi paradoksalt nok, at den samlede globale udviklingsbistand er på tilbagetog.
Efter vores opfattelse er årsagen til det fald, at udviklingsbistanden i mange lande først og fremmest er blevet betragtet som et politisk instrument til at knytte ulandene til den vestlige verden, et instrument, som med Østblokkens sammenbrud ikke har den samme betydning i dag.
Og derfor er det bestemt prisværdigt, at et flertal i det danske Folketing og regeringen har fastholdt niveauet, og at Danmark stadig yder 1 pct. af BNP i udviklingsbistand.
Det skal vi fortsætte med, og efter Enhedslistens opfattelse må vi såmænd gerne forøge det.
En forudsætning for, at det kan lade sig gøre, er en nogenlunde klar forståelse af, hvad der skaber fattigdom, og hvad der frem for alt fastholder lande i fattigdom.
Der er selvfølgelig en række faktorer, men mange af dem kan i dag efter Enhedslistens opfattelse sættes på en fælles formel, nemlig en ukontrolleret, liberalistisk markedsøkonomi, som verdens økonomiske stormagter i det sidste årti har prædiket som svaret på stort set alle samfundsmæssige problemer.
Og de har jo ikke nøjedes med at prædike, de har også gennemtvunget denne katekismus ved hjælp af at bruge ulandenes gæld som tvangsinstrument.
Det er i øvrigt efter Enhedslistens opfattelse
så endnu en grund til, at netop gældskrisen må stå i centrum for udviklingsdebatten.
Den absurde overførsel af milliarder fra de fattigste ulande til den rige verden må stoppes, før vi kan begynde at tale om udvikling og fremgang.
Dette synspunkt synes vi i øvrigt godt at der måtte være lagt mere vægt på i strategien.
Der er bestemt mange lyspunkter i den nye strategi for dansk udviklingsbistand.
F.eks. den øgede plads til det, som nogle kalder civilsamfundet; det, der giver mulighed for, at der i højere grad kan gives ulandsmidler til at støtte folk, der organiserer sig og slås for deres interesser.
Det er jo i sidste ende det, som kan sikre forandringerne også i den tredje verden, at befolkningerne selv sætter sig i bevægelse for demokratiske fremskridt, for social udvikling og for solidariske løsninger.
På andre punkter er det nok lidt sværere at se fremskridtene.
Efter Enhedslistens opfattelse er der stadig en betænkelig tæt forbindelse mellem dansk ulandsbistand og så de såkaldte reformprogrammer, som ofte påtvinges ulande, og som efter vores opfattelse mere er en del af problemet end af løsningen.
I dag har IMF og Verdensbanken sat sig eftertrykkeligt på udviklingen af staten i de fleste ulande.
Eller måske skulle man snarere sige afvikling af staten.
For opfattelsen er jo, at staten skal trækkes ud af økonomien, og at alle mulige samfundsmæssige opgaver skal overtages af det private erhvervsliv.
Men fører det i virkeligheden til noget godt? Førte det f.eks. til noget godt, da man fik gennemtvunget en kraftig nedskæring i det tanzaniske landbrugsministerium med en forventning om, at det private initiativ ville bruse frem og fylde hullerne?
Og da det så ikke skete, måtte bl.a. Danida opfinde alle mulige støtteordninger for det private erhvervsliv.
For netop det private erhvervsliv kom til kort, når det gjaldt kreditter til bønder, opkøb, opbevaring og forarbejdning af landbrugsprodukter, dyrlægevirksomhed, rådgivningstjeneste vedrørende salgsafgrøder, transport m.v.
Det er ikke småting, som det private erhvervsliv var ude af stand til at få til at fungere.
Derfor afviser Enhedslisten, at privatiseringer skal blive et mantra for dansk udviklingsbistand, og at man bare går ud fra, at initiativet ligger bedst på helt private hænder.
For virkeligheden er jo, at de massive privatiseringer, der er gennemtvunget i den tredje verden af Valutafonden, har et aldeles velfortjent ry for at være en måde at omfordele fra fattig til rig og til at afdemokratisere samfundet på.
Det er efter vores opfattelse overklassen i ulandene og i øvrigt også i vores del af verden, der sejrer, når privatiseringerne sejrer, og derfor så Enhedslisten hellere, at indsatsen blev lagt på demokratisering af den offentlige sektor og på social omfordeling.
Vi er enige med regeringen i, at Danmark skal arbejde for større markedsadgang for ulandene til den rige verdens markeder, men vi synes, som det har været diskuteret tidligere i dag, ikke, at det er nok.
Betingelserne på verdensmarkedet er så skæve, at hvis fattigdomsorienteringen skal bevares som perspektiv, må ulandene samtidig have ret til at beskytte deres egne markeder f.eks. mod subsidierede landbrugsvarer fra de rige lande.
Hvis Enhedslistens aktuelle mål i udviklingsbistanden afslutningsvis skal udtrykkes kort, ønsker vi: Afvikling af sammenhæng mellem dansk udviklingsbistand og den nyliberale trend.
Vi vil fortsat afvise de mange bevillinger, der går gennem Finansudvalget til støtte for IMF-programmer.
Annullering af den tredje verdens gæld, herunder også den del, der måtte vedrøre Danmark.
Det betyder som sagt ikke bare, at ulandene skal have markedsadgang, det betyder også, at der skal betales en rimelig pris for ulandsvarer, og at ulandene skal have ret til at beskytte egen produktion mod økonomiske stormagter.
Og på den hjemlige arena vil vi godt gå imod, at nogen del af udviklingsbistanden skal kunne udvikle sig til et tagselvbord for dansk erhvervsliv uden hensyn til udviklingseffekterne af erhvervslivets engagement.