Charlotte Fischer (RV), 2006-01-24:
Det her er jo, som flere ordførere har været inde på, en etisk rigtig svær sag.
Det handler om, hvilke grænser der skal være, og hvilke muligheder kan man også sige, for at forske i inhabile forsøgspersoner, dvs. personer, som ikke er i stand til at tage stilling på egne vegne.
Det er klart, at på den ene side står hensynet til den enkelte, og på den anden side står det langtrækkende hensyn til forskningen, til mere viden, til at udvikle nye behandlingsmetoder og nye præparater.
Det er en meget svær balancegang.
For os er det vigtigt at sige fra starten, at det er klart, at hensynet til individet naturligvis altid skal komme først.
I det øjeblik man siger, at det ikke kommer først, kan man i virkeligheden sige, at man er på vej ud i en slags totalitært foretagende, hvor den enkelte bare bliver en brik til gavn for nogle diffuse, langsigtede, samfundsmæssige interesser.
Den grundlæggende tanke er jo at give en enhed af to læger autoritet til at kunne tage stilling til, hvorvidt en inhabil forsøgsperson skal indgå i et forskningsprojekt, og den tankegang synes vi grundlæggende er god.
Den er god, også fordi lovteksten jo grundlæggende understreger, at de her to læger først og fremmest skal varetage forsøgspersonens interesser, at de skal være uafhængige af det konkrete forskningsprojekt og af den forsøgsansvarliges interesser.
Det synes vi er vigtigt bliver slået fast, og det gør det så også højt og tydeligt.
Tilbage synes jeg jo, der er ret meget tvivl, især efter at have læst høringssvarene.
Vi synes, de går noget i øst og vest.
Det siger ministeriet at det vil det ikke gøre, og i virkeligheden vil det ikke gøre meget hverken til eller fra.
Ikke desto mindre synes vi nok, der er brug for nogle flere svar, og at vi har brug for nogle mere præcise, kvalificerede svar om konsekvenserne: Hvilke forskningsprojekter, som ellers ville være godkendt i dag, mener ministeren f.eks. denne lovændring fremover vil hindre?
Eller det modsatte?
Vi må have nogle eksempler for at kunne vurdere lovforslagets rækkevidde, og det handler ikke om at drive klapjagt på nogen som helst, men det handler egentlig om at blive klog på, hvor det rigtige snit er.
Så synes jeg også, man kunne savne en konkretisering af, hvad der egentlig er en akut situation.
Det står der ikke meget om, men det er jo afgørende for, om man griber til den ene eller den anden procedure.
Så må jeg tilstå, at jeg nok ikke helt forstår, hvorfor man, jævnfør ministeriets svar i høringsrunden, fastholder den praktiserende læge som en del af godkendelsessystemet, når der er tale om ikkeakutte tilfælde.
Man kan jo sige, at det står i bemærkningerne.
Der står højt og tydeligt: »Samtidig er det tvivlsomt, om den praktiserende læge har en bedre indsigt i de mulige konsekvenser af et klinisk forsøg med lægemidler, når forsøgspersonen er alvorligt syg og inhabil, end den læge, som er ansvarlig for behandlingen af forsøgspersonen på den specialafdeling, som forsøgspersonen er bragt til på sygehus, klinik m.v.«
Jeg synes i hvert fald, det er et svar, som for vores vedkommende rejser det spørgsmål: Hvem er den rette til at tage stilling til det her?
Så synes jeg, at en meget vigtig problemstilling er, om vi skal gå videre, sådan som ministeren lægger op til i lovforslaget, og give mulighed for at forske med lægemidler i akutte situationer uden forudgående samtykke.
Vi vil gerne skabe gode vilkår for forskningen, men det her er jo noget helt grundlæggende.
Lægeforeningen oplyser så, at EU-direktivet er implementeret meget forskelligt i andre EUlande, bl.a. Tyskland, Holland, Belgien, Frankrig og Spanien, hvor man giver adgang til lægemiddelforsøg i akutte situationer uden forudgående samtykke.
Men jeg synes, vi skal have rigtig solid grund under fødderne.
Det er jo meget principielt: Man gør noget, og så beder man om tilgivelse bagefter, havde jeg nær sagt, men så beder man om samtykke bagefter.
Jeg synes måske også, det rejser det spørgsmål til den overordnede hensigtserklæring i lovforslaget, om det altid er hensynet til den enkelte, der går først.
Hvordan kan man have det som hensigtserklæring og så samtidig gå ind for, at man kan gå i gang uden samtykke?
Der er ikke nogen nemme svar i det her, men jeg synes helt overordnet, at lovforslaget nok landede nogenlunde der, hvor vi også synes det er rigtigt, så vi er overordentlig positive.