Villy Søvndal (SF), 2004-12-10:
Tak for debatten, hvor man vel kan sige, at ordførerindlæggene delte sig i to grupper.
Det fremgår meget tydeligt af, hvordan starten på ordførerindlæggene var.
Fra regeringspartierne og det tredje regeringsparti, Dansk Folkeparti, var ordførertalerne bygget op over en skabelon, hvor man hele tiden startede med at sige, hvorfor man ikke var interesseret i åbenhed.
Alle argumenterne for åbenhed kan man ikke med, i hvert fald kun i form af bittebittesmå skridt.
Så synes jeg, at ordførertaler fra både Socialdemokraterne og De Radikale og for mit vedkommende besvarelsen prøvede at vende det om og fremstille det synspunkt – og det er jo det, forslaget gør – at i alle de tilfælde, hvor der ikke er forhold, der argumenterer imod åbenhed, bør åbenheden gælde i det demokratiske samfund.
Det er to synspunkter, der står over for hinanden, og det er klart, at man, hvis man prøver at forhindre, at udviklingen går ret hurtigt, holder den type ordførerindlæg, som Venstre holdt, som hr. Peter Skaarup holdt, og som hr. Helge Adam Møller holdt, mens man, hvis man ønsker at flytte den her situation, holder den anden type ordførerindlæg.
Jeg har ikke hørt nogen overbevisende argumentation, eller jeg har slet ikke hørt noget tilløb til en argumentation for, hvorfor Danmark ikke kan følge den praksis, man følger i andre lande.
Hvis nogen skulle have lyst, kan man gå ind på Google-søgesystemet.
Man kan taste et søgeord ind, der hedder »declassified«, afklassificeret, og derefter kan man taste ordet Iraq ind, og så kan man finde den amerikanske sikkerhedsvurdering af situationen i Irak, lige før amerikanerne gik i krig.
Den er dateret oktober/november 2002.
Det undrer mig, at man ikke er villig til at tage et skridt, der er lige så langt som det, vores allierede tager, når man nu peger på vores allierede som argument for ikke at tage det.
Vil det ikke være for absurd?
Man kan ikke fastholde, at vi er nødt til at have en lukkethed, som andre lande har brudt, af hensyn til de andre lande.
Det kan man sige er det ene ønske i forslaget her.
Det andet ønske, som jeg lige skal vente lidt med, drejer sig om de medarbejdere, der bliver klemt på den måde, at de kan se, at de oplysninger, som regeringen videregiver og de oplysninger, de sidder med i efterretningstjenesten, er meget langt fra hinanden.
Det var det, vi ikke alene i Danmark så under Irakkrigen.
Vi så i England og USA, at alle kernebegrundelserne for at gå i krig var forkerte.
Der var ingen masseødelæggelsesvåben, der var ingen international terrorforbindelse, der var ingen forbindelser mellem atomvåben, Niger og Irak.
Vi ved i dag, at det alt sammen var opdigtet.
Tænk, hvis vi havde haft så meget åbenhed, at vi i folketingsdebatten dengang kunne se, at regeringen – ikke alene i Danmark, men også i USA og England – udtalte sig på en måde, der var i klar modstrid med den information, efterretningstjenesterne sad inde med.
Ville det ikke have været rart?
Jeg spørger hr. Peter Skaarup, som så var sluppet for at træffe en forkert beslutning om at sende Danmark i krig.
Jeg spørger hr. Helge Adam Møller, som så var sluppet for at træffe en forkert beslutning om at sende Danmark i krig, og jeg spørger også Venstres ordfører, der så også var sluppet for at træffe en beslutning, der var forkert.
Ville det ikke have været rart, hvis vi dengang havde haft den åbenhed, der havde kunnet vise, at regeringen og Dansk Folkeparti talte helt på egne vegne og fuldstændig ude af trit med de vurderinger, der lå i efterretningstjenesterne?
Ville det ikke have været en dejlig viden at have, sådan at man på et kvalificeret grundlag i et demokratisk samfund kunne have taget stilling?
Det andet, som forslaget som rigtigt nævnt er optaget af, er meddelelsesret.
Vi synes faktisk, der skal være en særlig meddelelsesret for offentligt ansatte, der som i Irakkrigen oplever, at politikerne siger ét og efterretningstjenesterne siger noget andet.
Når ens samvittighed siger, at der her altså sker noget, hvor man som efterretningstjeneste af politikerne bliver brugt til noget, der ikke er belæg for, må man som ansat have en særlig ret til at følge sin samvittighed og sige, at her siger man fra.
Det er det, der er sket i Frank Grevil-sagen, som jeg ikke skal kommentere, for det er jo en sag på vej igennem et ankesystem.
Jeg skal bare sige, at det et eller andet sted rokker ved min fornemmelse af retssikkerhed, at det menneske, der går ud og siger sandheden, bliver straffet, mens alle de, som dækkede sig bag, at de vurderinger, der lå, ikke kunne komme frem i dagens lys, går fri.
Alle de, som kom med nogle oplysninger, der ikke holdt stik, går fri, mens den, der gav reelle oplysninger, får en straf.
Et eller andet sted synes jeg, det efterlader et retssikkerhedsmæssigt problem, og det er også det, vi forsøger at løse med forslaget.
Så vil jeg sige til bemærkningerne, at jeg synes, at forsvarsministeren på mange måder viser nye takter – det vil jeg godt sige – i forhold til, hvad vi tidligere har set.
Alene det, at forsvarsministeren kan sige, at der er kommet en beretning fra kontaktudvalget fra et møde, der blev afholdt den 6. september 2004, er i sig selv en revolutionær nyskabelse.
Hvis det var blevet sagt her i Folketingssalen for et halvt år siden, havde ministeren stået til straf under ministeransvar, og enhver efterfølgende ordfører, der havde nævnt så vel datoen, som at der havde været møde, havde formentlig skullet til afhøring hos det hemmelige politi.
Alene det betegner det første store brud, kan man sige, med nordkoreanske tilstande på det her område, og det synes jeg der er al mulig grund til kvittere for, også personligt hos den ny forsvarsminister, for jeg tror ikke, det havde ladet sig gøre under, om man så må sige, det gamle styre.
Jeg synes også, det var nyttigt, da vi sidst havde Irakdebatten om forlængelserne, at vi blev beriget med Forsvarets Efterretningstjenestes vurdering – det var jo nyttigt med tanke på debatten.
Vi har haft en debat om Irakkrigen, som er helt central, om, hvorvidt det, der sker i øjeblikket i Irak, er, at det er få fanatikere, som leder et oprør, eller hvorvidt det udvikler sig til et bredere folkeligt oprør.
Der synes jeg, det var nyttigt for debatten at få efterretningstjenestens vurdering, der er, at det i stadig stigende grad er et folkeligt oprør, man står over for.
Det er med til at sætte tingene på plads, og både der og med hensyn til de andre ting, der er nævnt, vil jeg kvittere for forsvarsministerens større åbenhed.
Til de borgerlige ordførere vil jeg bare sige, at jeg, da jeg lyttede til hr. Skaarup, tvivlede oprigtigt på, om han havde læst forslaget, men det har han nu nok.
Jeg tror, han valgte ikke at forstå det, for lige præcis de hensyn, som hr. Peter Skaarup og også Venstres ordfører nævner er vigtige at tage højde for, er der jo taget højde for i forslaget her.
Jeg læser fra selve beslutningsforslaget: »Dette skal naturligvis foregå under skyldig hensyntagen til beskyttelse af – personfølsomme oplysninger, – oplysninger, der kunne udgøre en sikkerhedsrisiko for landet, – oplysninger, der kunne kompromittere andre lande eller danske relationer til fremmede magter, og – andre landes efterretningstjenester.«
Vi beder ikke om det umulige i forslaget.
Det er indlysende, for en del af en efterretningstjenestes arbejde er jo i sagens natur af en sådan karakter, at det ikke kan offentliggøres, men vi beder om, at alt andet bliver offentliggjort.
Jeg kan jo godt forstå, at hr. Peter Skaarup er meget begejstret over, at man lukker munden på dem, som har peget på, at hr. Peter Skaarup tog en beslutning, der var helt ude af trit med de faktiske forhold.
Det er jo kendt, det er jo Dansk Folkepartis holdning, så jeg vil bare sige, at det overrasker mig ikke.
Tak for den relative støtte fra De Radikale og Socialdemokraterne og tak til forsvarsministeren, fordi hans opfattelse har bevæget sig.