Kim Behnke (FP), 1997-12-18:
De 24 gange, hvor Fremskridtspartiet har skullet deltage i en finanslovforhandling, har jeg de 11 gange haft fornøjelsen at skulle være ordfører.
Og når man kigger tilbage på de 11 gange, så kan man jo konstatere, at selv om der er skiftende problemer på den politiske dagsorden, som altid ligger under finanslovdebatten, så er der alligevel nogle gennemgående temaer, selv om det er over så mange år. For det første er det sådan, at vi stadig væk i Danmark har en urimelig høj arbejdsløshed.
På trods af de mange forsøg, der har været gjort gennem årene på at få nedbragt arbejdsløsheden, ja, så er det jo ikke lykkedes for nogen, uanset om det var daværende borgerlige regeringer eller nu socialdemokratisk styrede regeringer.
Det er jo, fordi den medicin, der bliver brugt igen og igen, er den medicin, der hedder, at man laver lidt lapperier i det offentlige tilskud og putter nogle mennesker ud på en parkeringsordning.
Op igennem 1980'erne var det efterløn.
Der gik man rundt på arbejdspladserne og kiggede anklagende på de ældre medarbejdere og sagde: Nu må I forlade arbejdspladsen.
Det kan ikke være rigtigt, at I er her.
Vi skal have unge mennesker ind på arbejdsmarkedet.
I disse år taler man om, at det er en katastrofe, at så mange har forladt arbejdsmarkedet, og at vi har fået en alt for lav pensionsalder, og at der slet ikke er nok unge mennesker til at fylde ud.
Det er, fordi hver gang politikere, hver gang Folketinget blander sig, så går det galt.
På trods af de mange bortforklaringer, vi i går hørte under behandlingen af ændringsforslagene, er det jo en kendsgerning, at statens gæld aldrig har været så stor, som den er i øjeblikket.
Bevares, i 1998 har vi en forventning om, at indtægter fra salg af statslige aktier vil være med til at nedbringe statens gæld.
Et gennemgående tema over de mange år har også været, at statens, det offentliges behov og brug for ekstra penge har betydet, at man hele tiden har fundet på skatter og afgifter.
Og minsandten om ikke også den offentlige sektor er blevet større og større.
Men der er også ting, som i perioden snart har været tema og snart er gledet ud.
I slutningen af 1970'erne var det et kæmpeproblem for Danmark, at vi havde et kæmpestort betalingsbalanceunderskud.
Så kom der en årrække, hvor betalingsbalancen blev positiv.
Men nu kan vi konstatere, at efter socialdemokratisk styre siden 1993 er man ved at have sat betalingsbalanceoverskuddet over styr, og nu står man i en situation, hvor Danmark snart får betalingsbalanceunderskud igen.
Det er ikke noget at prale af.
Det er faktisk flovt, at vi i en periode med højkonjunktur ikke evner at holde et plus på vores betalingsbalance i større grad, end tilfældet er.
Men uanset disse tilbagevendende temaer, ja, så er det sådan, at med hensyn til den finanslov, der reelt er til diskussion her, er man jo fra SF og helt ud til Venstre enig i 98 pct. af det, der er i finansloven.
De småtterier med lidt millioner her og lidt tusinde kroner der, som vi kan få dage til at gå med at skændes om, er jo kun de allersidste procentdele af finansloven.
98 pct. af finansloven er man tværpolitisk her i Folketinget stort set enig om.
Og det bliver af uforklarlige grunde udnævnt til at være ansvarlig politik.
De partier, som støtter disse 98 pct. af finansloven kalder sig selv og bliver i pressen benævnt: de ansvarlige partier.
Ja, vor herre bevares!
Ansvarligheden består altså i, at man har forgældet vores samfund, man har sørget for, at vi har en kæmpearbejdsløshed, vi har verdensrekord i størrelse på offentlig sektor og på størrelse af skatter.
Det er det, man udnævner til at være ansvarlig politik, men når Fremskridtspartiet gennem de mange år er kommet med konkrete forslag, påpeget, at den økonomiske udvikling går i den forkerte retning, kommet med de ændringsforslag, der skal til, hvor man har sparet her og der, og givet mulighed for at få orden i økonomien, ja så bliver vi udnævnt til at være uansvarlige.
Vi hørte så sent som i går, at de ændringsforslag, Fremskridtspartiet har stillet ved denne her
finanslovbehandling,
Det er simpelt hen misbrug af det danske sprog, når man på den måde forsøger at give folk indtryk af, hvem der er ansvarlige, og hvem der er uansvarlige.
En anden ting, som er nok så interessant at følge, er troværdigheden omkring det, der foregår. Der bliver konstant lavet disse mærkværdige troværdighedsanalyser, hvor ministre ofte er højt placeret.
Det er mennesker, man i vælgerbefolkningen har tillid til, og det til trods for at man gang på gang kan afsløre, at ministerierne og ministrene er involveret i alt lige fra kreativ bogføring til svindelsager.
En aktuel sag foregår omkring det såkaldte EXSOS-eksportselskab.
Dér har Rigsrevisionen afsløret, at i et ministerium har man makuleret bilagene, i et andet ministerium har man forlagt bilagene og ved desværre ikke lige, hvor de er blevet af, og et tredje sted ved man ikke, hvordan man har journaliseret dem. Den form for omgang med offentlige midler, den form for manglende respekt for skatteydernes penge, ja, det er i første omgang hårrejsende, men i anden omgang er det jo pinligt, at de samme politikere, som jagter erhvervslivet, hvis ikke de har 400 pct. orden i tingene, og rask væk er parat til at bruge hele det store statsmaskineri til at føre retssager mod folk, ikke selv har orden i tingene.
Det er jo ikke, fordi man ikke kan have orden i tingene, men det er simpelt hen, fordi der er en politisk dagsorden, hvor man fra ministeren på toppen og ned igennem embedsværket er parat til at skjule og dække egne fejl og skandaler.
Men de personer, som deltager i dette show, bliver minsandten udnævnt til at være troværdige politikere og troværdige ministre. Oven i købet er det sådan, at de borgere, som ikke lige passer ind i de firkantede regler, Folketinget vedtager, og ikke er parat til at underkaste sig statsmagtens måde at drive systemet på, er man parat til at trampe ganske hårdt på. Det er f.eks. hårdt at være dansk lønmodtager, men det er endnu værre at være dansk lønmodtager og føle sig gjort til grin over den måde, vi behandler udlændinge på her i landet.
Og her tænker jeg ikke på udlændinge fra Somalia eller fra Jugoslavien eller andre steder, nej, jeg tænker såmænd på, at man ude i skurvognene hos de mennesker og brobisser, der arbejder med Øresundsforbindelsen, kan konstatere, at svenskere, som bor i en skurvogn her i Danmark, udbetaler vi rask væk børnepenge til.
Der er ganske vist ikke lovhjemmel til det, men en eller anden fortolkning hos en eller anden tilfældig embedsmand i Socialministeriet gør, at vi udbetaler børnepenge til svenske arbejdere.
Nøjagtig det samme gør vi på Nordsøen til engelske borebisser, for der bliver også udbetalt børnepenge til dem, selv om der ikke er noget som helst lovkrav på det.
Når man så prøver at finde ud af, hvem der har truffet den beslutning, ja, så er hele det store system parat til at bruge enorme ressourcer på at dække over, at man har lavet en fejlfortolkning, en fejlfortolkning, som ikke bare er til skade for danske skatteydere, men som betyder, at de danske lønmodtagere, som sidder derude og kan kigge på deres kollegaer, føler sig fuldstændig til grin.
Med et grin siger man derude i skurvognene: Ja, vi kan godt give en ekstra omgang øl, for
De mennesker, som knokler for at få lønnen til at slå til,
føler sig gjort til grin, mens embedsmændene, der har ansvaret for, at det her foregår, alle skandalerne, som vi kan påpege igen og igen, slipper hver eneste gang.
I Spar Nord-sagen har vi lige fået konstateret, at de embedsmænd, som rådgav den daværende skatteminister, sker der ikke rigtig noget.
Det skulle ikke overraske mig, om nogle af dem oven i købet bliver forfremmet, fordi de har jo gjort en eksemplarisk gerning.
De har evnet at dække over deres egne fejl og mangler, selv om den sag kostede skatteyderne over
140 mio. kr.
Og minsandten om ikke også den ansvarlige minister på daværende tidspunkt, hr. Ole Stavad, glædestrålende erklærede, at nu var han igen parat til at indtræde på en ny ministerpost.
Jeg vil bede den til enhver tid siddende statsminister om at tænke sig grundigt om, inden der næste gang skal kastes 140 mio. kr. af skatteydernes penge bort på et område. Det hører ingen steder hjemme, at de mennesker, som igen og igen går ud og misbruger skatteydernes penge, enten bliver forfremmet, når det er embedsmændene, eller præmieret, når det gælder ministeren.
Man forfremmer vedkommende og giver vedkommende en endnu højere rang med endnu højere løn.
Havde det været i den private sektor, så havde vedkommende selvfølgelig fået et fortjent spark bagi, for når man ikke evner at løse opgaverne, så skal man ikke forfremmes. Så kunne man jo forvente, at pressen var parat til at få en sådan situation afsløret, være i stand til at lægge det nødvendige pres og få de her ting lavet på en anden måde.
Men særligt når det gælder finansloven, så er det jo pinligt, hvordan pressen i langt højere grad er interesseret i selve det politiske spil.
Man roser finansministeren for, at han har været en dygtig forhandler for regeringen.
Man har fået aftaler med alverden af partier, ja, selv med hr. Jacob Haugaard for at få finansloven igennem, og det bliver finansministeren så rost for.
Der er ingen journalister, der sætter sig ned og kigger på, hvad indholdet er, og hvad det er, finansministeren har fået disse mange partier og folketingsmedlemmer til at være enige om.
Nej, selve spillet er meget vigtigere.
Det er meget vigtigere, at ministeren klarer sig godt.
Det svarer til, når lægen kommer ud fra operationsstuen og siger: Operationen gik godt, men desværre døde patienten.
Finansloven er blevet skruet sammen, men de borgere, der skal leve under nye skatter og nye afgifter, kommer altså til at få et ganske langt mere besværligt 1998, end det ellers var tilfældet.
Når Venstre og De Konservative skal præsentere deres synspunkter her i dag og i går, ja, så kommer der jo en fuldstændig korrekt kritik af finansloven.
Fra ord til anden er det en helt korrekt kritik, både fru Pia Christmas-Møller og hr. Thor Pedersen kommer med, men når man så skal drage konklusionen, hvad mener Venstre og De Konservative så, man skal gøre?
Ja, så vil det vise sig senere på dagen, at de to partier minsandten stemmer for finansloven i stedet for at gøre det, der var det eneste rigtige, når man har så evig ret i kritikken, nemlig at stemme nej til noget, der er så vederstyggeligt, som de to ordførere så glimrende har illustreret.
Vi kan læse ud af de aftaler, der er blevet indgået, at man hellere vil ofre penge på et nyt rigsarkiv i 1998 end f.eks. til at sikre nogle bedre herbergspladser for de mennesker, der er hjemløse i Danmark.
Man vil hellere fortsætte med at bruge endnu flere penge på kulturfråds end til at hjælpe de mennesker, som er syge, og som ikke kan komme til behandling på hospitalerne.
Man vil hellere blive ved med at forhøje den danske ulandsbistand end at sørge for ordentlige forhold for ældre her i Danmark
, og man vil hellere bruge flere penge på mere bureaukrati end på at give dansk erhvervsliv erhvervsfrihed.
Og når vi påpeger den slags absurde forhold, bliver vi ofte mødt med det argument: Jamen Kim Behnke, du kan jo ikke sammenligne udgifter til kulturområdet med udgifter til herberger.
Du kan jo ikke sammenligne de ting.
Jo, et eneste sted er den sammenligning relevant, og det er i finansloven. For det er jo i finansloven, man afgør, hvordan pengene skal anvendes.
Man går ud og ser på, hvordan borgerne egentlig reagerer og opfatter de ting, der foregår herinde.
Vi skal jo ikke glemme, at for de politiske partier og folketingsmedlemmerne er borgerne jo ikke bare borgere, men de er også vælgere, og derfor tager man jo hele tiden hensyn til, at man ikke får trådt alt for mange vælgere over tæerne.
Vi har kunnet se, hvordan tidligere store erhverv som vores fiskeri fuldstændigt har mistet politikernes interesse, for man har talt antallet af familier, der er tilknyttet dansk fiskeri, op og konstateret, at der ikke længere er folk nok til at udløse et enkelt mandat i Folketinget. Så skidt med dem, dem er der jo ingen grund til at bruge kræfter på længere.
Landbruget har man sørget for at lægge i håndjern.
De er i vore dage så tilskudsdopede, at lige så snart landbruget er parat til at gøre en lille smule vrøvl, så antyder man bare, at det jo godt kunne være, at vi skulle se lidt på tilskuddene til dansk landbrug, og straks er de tilbage i folden bogstavelig talt og gør lige præcis det, politikerne vil have dem til.
Så der er heller ingen tvivl om, at de vælgere, der er inden for landbruget, selvfølgelig stemmer på de partier, der sørger for at give dem et skud med tilskudssprøjten en gang om året.
Så er der de svage borgere rundtomkring.
Det er de mennesker, der måtte være sindslidende, det er dem, der ikke kan komme på hospitalet, det er dem, der er hjemløse og ikke kan få en herbergsplads osv.
Stemmeprocenten er ofte lav blandt disse borgere, og det er jo ikke dem, der sådan for alvor udgør de store stemmemængder.
I stedet for koncentrerer man sig hele tiden om den store midtergruppe.
Det er dem, det hele tiden handler om at tilfredsstille, og dem sørger man for snart at give tilskud og snart at give belærende afgifter og påpeger, hvilken livsform de bør have.
Man sørger for, at de hele tiden er tilfredse med det, der foregår, for så skal de nok blive ved med at stemme på de pågældende partier.
Folk er dybt chokerede over, at når man ringer ned til politiet og vil anmelde et tyveri, så meddeler man på politigården, at det har man desværre ikke tid til at tage sig af, men de kan jo lige ringe til forsikringsselskabet og ordne det praktiske.
Når de pågældende henvender sig for at anmelde et overfald, så får de at vide, at det er der heller ikke rigtig ressourcer til og da slet ikke til at lave gadepatruljering rundtomkring.
Folk er bange, og det er ikke værdigt, at man er bange i et moderne samfund.
Et andet område, som folk synes, at der bør ske stramninger på, er selvfølgelig udlændingeområdet.
Folk er drønhamrende træt af den særbehandling, som udlændingene får her i Danmark. Det er jo bemærkelsesværdigt, at de personer, som pludselig dukker op nede i Padborg, ikke kan huske, hvad de selv hedder, og ikke kan huske, hvor de kommer fra.
De har desværre smidt alle deres papirer og alting væk, men de ved lige præcis, hvordan de kommer fra Padborg til Sandholdlejren.
Der er ingen tvivl, for det er ikke sådan, at de kører forkert undervejs.
De ved lige, hvilke tog og hvilke færger der skal til for at komme til Sandholmlejren, men de evner ikke at fortælle, hvor de kommer fra.
De hober sig i øjeblikket op i Danmark.
Vi ved ikke, hvad vi skal gøre ved dem, fordi en person, vi ikke ved, hvor kommer fra, er det jo svært at sende hjem.
Når der så fra regeringens side bliver lovet opstramninger på udlændingeområdet, ja, så har pressen jo heldigvis allerede afsløret, at der ikke er ønske om ægte opstramninger.
Det, man ønsker at gøre, er at få sat mundkurv på den danske befolkning.
Man ønsker gennem pressen at efterlade det indtryk, at man er parat til at lave lidt småopstramninger, og så håber man på, at folk holder op med at gøre vrøvl.
Men så længe det er sådan, at man rask væk giver 3.000 personer, som ikke er berettiget til at blive flygtninge i Danmark, opholdstilladelse, og så længe det er sådan, at i hundredvis af såkaldte flygtninge udelukkende kommer til Danmark, fordi de ved, at sagsbehandlingstiden er så lang, at de i det mindste kan få et dejligt ferieophold ud af det, inden de bliver sendt hjem, vil danskerne synes, at det her er simpelt hen for groft. Så har vi miljøområdet, og det, der i øjeblikket nok bekymrer danskerne mest, er spørgsmålet om den mad, vi skal sætte tænderne i tre gange om dagen.
Det er simpelt hen for dårligt.
Når man tænker på, hvor mange penge der er brugt, og hvilke andre forventninger man har om, at staten kan klare alting, så er det ærlig talt pinligt, at man ikke er i stand til at udrydde salmonella i Danmark.
Man prøver at skyde skylden lidt på landmændene og siger, at det er deres skyld.
Sikke noget vrøvl!
Men det viser, og det er en advarsel til os alle sammen, at vi aldrig nogen sinde må betro staten noget så vigtigt som at sørge for, at vi får sund mad.
Den opgave evner staten nemlig ikke at løse.
Det er det private marked og udelukkende det private marked, der kan klare det.
Fremskridtspartiet har fremsat ganske mange forslag her i Folketinget, men det er en kendsgerning, at fru Pia Gjellerup og resten af Socialdemokratiet og regeringen stemmer nej til de forslag, der kommer fra Fremskridtspartiet, til trods for at vi ofte er dem, der er hurtigst til at identificere problemerne ude i samfundet.
I mange år havde vi råbt op om, at hjemmehjælpen var for dårlig, men det var først, da Ældre Sagen som en stor interesseorganisation, vist oven i købet med en halvsocialdemokratisk ledelse, i september måned kom med en rapport og dokumenterede det, vi havde sagt i flere år, at man var parat til at gøre noget.
Så har man sat 250 mio. kr.
af på finansloven, og så skal man hjælpe på hjemmehjælpsområdet.
Men da det er ude i kommunerne, det skal foregå, og da en lang række af kommunerne allerede for længst har svigtet den opgave, så bliver der også brug for et Fremskridtsparti, som kan følge den sag til dørs, i det øjeblik kommunerne svigter.
Se, Fremskridtspartiet håber faktisk på, at det bliver sidste gang, at vi oplever, at 98 pct. af finansloven bare glider igennem.
Der er brug for at få rettet op på langt mere end de par procent, der har været til diskussion det sidste par dage, og derfor vil Fremskridtspartiet anbefale, at vi senere i dag stemmer nej.