Anne Baastrup (SF), 2000-01-25:
Og stor var min begejstring da også, da jeg fandt ud af, at justitsministeren havde taget det alvorligt, på trods af at vi ikke kunne få et flertal i Retsudvalget til at opfordre justitsministeren til at gøre noget ved det. Jeg må også sige, at dyb var min skuffelse, da jeg så Straffelovrådets betænkning.
Jeg synes ikke, at Straffelovrådet i betænkningen og heller ikke i model 1 i tilstrækkeligt omfang har taget hensyn til de problemer, man har som udviklingshæmmet eller psykisk syg, hvis man har fået en behandlingsdom til institution. Model 2 i Straffelovrådets betænkning peger lidt på et af de problemer, der er. Jeg har kendskab til en fyr, som har været under en behandlingsdom i adskillige år, jeg tror, det er 8, 9 år efterhånden, og han begik et utjenligt bankrøveri.
Han havde helt åbenlyst en legetøjspistol, og det var i hans egen bank, så de kendte ham alle sammen, så der var ingen tvivl om, at det ikke var et røveri i den forstand, som vi synes, et røveri er, og det var under ingen omstændigheder af personfarlig karakter.
Tilsvarende har vi også hørt historier om folk, der har siddet på Kofoedsminde i mange år for ganske, ganske små forbrydelser, der overhovedet heller ikke havde noget, der lignede personfarlig karakter over sig, og for hvem det er meget, meget vanskeligt at blive siddende dér uden at vide, hvornår de kan komme ud.
Vi skal jo huske på, at med hensyn til den socialpædagogiske udvikling, der er foregået, ja, siden 1980, da hele området blev udlagt til amterne, er der sket en rivende udvikling på det område, som gør, at der er mange udviklingshæmmede, som bliver dømt efter straffelovens § 16, jf. § 68 eller § 69, som på det bestemteste har styr på en hel del af de ting, der sker omkring dem, herunder at de ved, at de sidder på ubestemt tid.
SF støtter naturligvis forslagets grundelementer, idet vi af al kraft ønsker at få forøget antallet af tidsbestemte straffe til de her grupper, men vi ser frem til et udvalgsarbejde, som muligvis kan blive lidt besværligt at komme igennem.
Altså, der er jo ingen her i salen, der er i tvivl om, at det jo er et lovforslag, vi havde fået lovning på, da vi lavede straffeloven sidst i begyndelsen af 1970'erne; da var der jo et klart tilsagn om, at man skulle se på den her gruppe.
Der blev så nedsat et udvalg, og det udvalg kom så frem til, at det ligesom ikke var nødvendigt at lave noget, og desværre har Retslægerådet i deres udtalelse til Straffelovrådet taget udgangspunkt i den gamle udtalelse fra Retslægerådet om, at man ikke behøvede at gøre noget alvorligt ved de her områder.
Vi har jo fået henvendelser fra Det Centrale Handicapråd og fra Landsforeningen LEV, henvendelser, som jeg synes vi skal se på med megen opmærksomhed i udvalget.
Og jeg forventer naturligvis også, at de pågældende organisationer kommer forbi i deputation.
Sagen er den, at inden for det strafferetlige område anvender man fortrinsvis pårørende som bistandsværger, hvor vi inden for det psykiatriske system anvender helt almindelige mennesker, der af den ene eller anden grund ønsker at arbejde med det her område.
Jeg tror, at vi skal prøve at genoverveje, om det er den smarteste idé i verden at anvende pårørende som bistandsværger, for der er nogle af de pårørende, som er meget, meget trængte i deres dagligdag, hvis de så derudover også skal tage ansvaret for deres børn i de her trængte situationer.
Så jeg synes også, at vi under udvalgsarbejdet skal prøve at kigge på, om det er smart at anvende pårørende som udgangspunkt, når det drejer sig om bistandsværger.
Men til slut: Vi går naturligvis positivt ind i udvalgsarbejdet, men satser på måske at få lavet nogle ændringer og få lavet nogle lidt mere langsigtede løsninger, end det her lovforslag lægger op til.