Lone Dybkjær (RV), 2005-05-13:
Jeg havde jo desværre ikke lejlighed til at tage til genmæle over for hr. Per Ørum Jørgensen, men så kan jeg lige fortsætte debatten lidt, og jeg ved jo, at der er mulighed for, at der så kan blive taget til genmæle, for det gør vel, at jeg kan tillade mig det, og jeg er da glad for, at den tidligere ordfører tilsyneladende bliver i salen, så vi kan fortsætte dialogen.
Jeg mener ikke, at det offentlige løser alle problemer.
Det har jeg aldrig ment, og det har Det Radikale Venstre aldrig ment.
Det er simpelt hen ikke det, vi står for.
Vi mener, at det offentlige kan løse nogle problemer, men det kan ikke løse alle problemer.
Og en af de nye ting er faktisk, at vi nu efterhånden i højere og højere grad får øjnene op for børnenes stilling.
Børn var bare børn, og så tilhørte de stort set forældrene, og gik det ikke alt for galt, var det vel det, og så sørgede vi for lidt undervisning og pasning, og hvad ved jeg.
Det, vi er begyndt at se, er jo, at et barn er et lille menneske, og at det er det lille menneske, vi skal prøve at hjælpe, og at det er det lille menneske, der kan blive udsat for overgreb af forskellig slags.
Nu har jeg nævnt nogle af de grovere tilfælde, men der er jo mange forskellige slags overgreb, om man så må sige.
Det er vel dybest set det, denne her diskussion drejer sig om.
Vi er tilhængere af, at vi får en generel diskussion omkring børns rettigheder, og jeg kan henvise til det, fru Elisabeth Arnold sagde under det sidste forslag, der blev behandlet.
Jeg er helt med på, at jeg burde have hørt hele debatten, fordi de her to forslag hører sammen, men nu har jeg i hvert fald tjekket den en lille smule.
Vi er altså tilhængere af, at vi prøver at trave det her område mere nøje igennem og simpelt hen belyse det ud fra: Hvad er børnenes situation i forskellige sammenhænge?
Og måske også begynde at få en lidt større forståelse af alt det, der vedrører det her lille menneske, og de overgreb af større eller mindre art, det her lille menneske kan udsættes for.
Jeg synes, det er en helt forkert måde at se tingene på.
Jeg synes, at det er fantastisk vigtigt, at vi sporer os ind på børnene, altså hører, hvad de siger, og dermed også sikrer, at de børn får noget hjælp.
Den kan være meget forskellig.
Nogle gange kan de bruge netværket, nogle gange kan de absolut ikke bruge netværket.
I de eksempler, jeg nævnte, kunne de absolut ikke bruge netværket.
Nogle gange skal vi altså også f.eks. sikre, at daginstitutionernes personale har en uddannelse, der gør, at de er klar over, når der er noget, der går galt.
Personalet i børnehaver og vuggestuer – nej, det er forhåbentlig ikke i vuggestuer, men det er det jo altså også indimellem, men lad os tage personalet i daginstitutionerne og lærerne og sikre, at de får en uddannelse, så de er klar over, at hov, her er noget galt, så de får en viden på det her område, så de simpelt hen kan reagere, når der er noget galt.
Vi oplever jo meget ofte, at lærerne og daginstitutionspersonalet ingen forudsætninger har for det, fordi de ikke er klar over reaktionsmønsteret hos barnet.
For mig er det det, som det her forslag og det sidste forslag giver anledning til.
Jeg er ikke i første omgang så optaget af det formelle.
Jeg er i første omgang optaget af det reelle: Hvor er det, vi kan sætte ind i alle de her forskellige situationer, hvor vi f.eks. har børn sammen med voksne uden for hjemmet?
Der synes jeg at vi skal sætte ind.
Så vil jeg så sige, at vi gerne vil bruge det her forslag til en mere generel diskussion, som også fru Elisabeth Arnold sagde ved behandlingen af det foregående forslag, og så må vi finde ud af, hvordan vi koordinerer behandlingen af forslagene i de forskellige udvalg.
Nu er vi jo så heldige at have en familieminister, jeg mener ikke, at ministeren hedder børneminister, men det kunne jo så være et udgangspunkt for, at ministeren ligesom tog teten og fik samlet nogle af alle de her ting, så de ikke bliver spredt i fire-fem forskellige udvalg her i Folketinget, for så kunne vi prøve at få sådan en samlet drøftelse, hvor retsordførerne og socialordførerne, og hvad ved jeg, er til stede.
Jeg tror, at det er en af måderne, vi kan komme videre på.