Arne Melchior (CD), 1997-10-30:
Den konservative ordfører, fru Agnete Laustsen, sagde, at hun anerkender ulandsbistand som en del af dansk udenrigspolitik.
Det kan jeg tilslutte mig.
I CD går vi et skridt videre.
Vi siger, at ulandsbistanden er en del af vores sikkerhedspolitik.
Denne ulandsbistand må meget gerne indeholde en god portion næstekærlighed, men den indeholder de facto også en lige så stor portion egenkærlighed.
Det lyder som et paradoks, men sådan noget er verden jo fuld af, og det er værd at understrege, at egoisme og altruisme i mange flere tilfælde, end folk antager, og i mange lykkelige tilfælde godt kan gå op i en højere enhed.
Det er klart, at det, at der er social tryghed flest mulige steder i den alt for store del af verden, der er befolket med fattige mennesker, er godt for dem.
Men det er så sandelig også godt for os, for giverne.
Vi giver dermed også til os selv.
Dels har vort erhvervsliv direkte nytte af dele af leverancerne, dels er det vigtigt for vort erhvervsliv og vore arbejdspladser og for vor økonomiske fremgang, at der er så lidt krig og uro og revolter i verden som muligt og så meget sikkerhed og så meget tryghed som muligt.
Det er da klart.
Det gælder jo enhver krone, der gives ud.
Men der vil være en fejlprocent overalt, hvor mennesker virker, og jo fjernere fra den hjemlige arne, jo fjernere fra det tilvante, jo vanskeligere problemstillingerne er og samarbejdspartnerne er at operere sammen med, desto flere fejl vil der selvfølgelig ske.
Når der derfor i det fremsatte forslag til vedtagelse spørges efter mere kontrol, kan CD ikke støtte dette.
Vi mener, at hele den tyrkiske musik er rykket ud: Der er rigsrevision og statsrevision, der er Danidarevision ved hjælp af selvstændige, uafhængige konsulentfirmaer, og der er Folketinget.
Der sættes jo ikke noget i gang, uden at Finansudvalget har besluttet det, og landestrategierne forelægges for Udenrigsudvalget og kontrolleres af dette
, så der er kontrol og revision i massevis, og jeg tror ikke en pind på, at yderligere revisionsforanstaltninger vil gøre fejlprocenten mindre.
Så er der det højst besynderlige med, at andre giver mindre end vi.
Kunne vi så ikke også gå lidt ned?
På den konstatering, at andre giver mere end vi, kan man jo reagere på to måder.
Man kan enten sige: Nå ja, men så skjuler vi os bag deres brede rygge.
Når nogle kommer og samler penge ind hos mig til et formål, som jeg gerne vil støtte, og de så kommer nogle uger senere og siger: Indsamlingen er ikke gået så godt, som vi havde forventet, og vi mangler stadig væk så og så meget for at kunne opnå formålet, vil jeg da være beredt til, hvis det altruistiske og det egoistiske går op i sagen, og det altså har min interesse og er mit eget behov - jeg vil helst gøre det af ren næstekærlighed, men lad os bare være ærlige - at give mere, således at mine førstgivne penge ikke er overflødige og bliver misbrugt, fordi det mål, man har sat sig, ikke kan nås.
I det hele taget har vi hjemme hos os den skik, at vi bruger 10 pct. af vores indtægt til formål uden for vores egen og vor nærmere families interesser.
Det er det, man kaldte tiende i gamle dage, og det kan jeg anbefale til mange.
O.k., med to voksnes indtægter er vi velstillede, men det danske folk er også velstillet.
Vi hører altid til blandt de fem mest velstillede befolkninger i verden, så vist skal vi da kunne tillade os noget tilsvarende.
Lad os ikke ynkes, men lad os være glade og taknemmelige.
Lad andre på deres landsmøder føre 84 dannebrogsflag ind; for mig er ét i salen såmænd tilstrækkeligt.
Men jeg er stolt af som dansker at vide, at vi spiller en rolle her, som vi kan være bekendt, og som gør, at vi kan sove nogenlunde trygt om natten.
Jeg synes, det er en ære som dansker at komme ud i verden og høre, at vi er et godt eksempel for andre.
Siden hvornår skulle det nogen sinde være andet end en ære?