Lene Espersen (KF), 2000-05-17:
Hr. Kristian Thulesen Dahl svarede ikke på nogen af de tre spørgsmål, jeg stillede i første runde, så jeg prøver igen.
Jeg kan forstå, at indtil videre vil Dansk Folkeparti gerne være med i fastkurssamarbejdet.
Men hvis den nedadgående tendens forsætter, hvad er det så, Dansk Folkeparti vil?
Vil man have et valutaarrangement med dollaren?
Hvad er det egentlig, man har forestillet sig?
Skal den danske krone bare have lov at flyde frit, vel vidende at tre fjerdedele af al dansk udenrigshandel er med de øvrige europæiske lande?
Hr. Kristian Thulesen Dahl ved jo trods alt godt, hvilke konsekvenser det vil få, for han har jo selv læst økonomi.
Men jeg vil godt have et svar, og det har vi stadig ikke fået.
Vi har heller ikke fået noget svar på, hvilke ulemper
Økonomiministeriets rapporter ikke omtaler, altså konkrete ulemper, hvis man går fra fastkurssamarbejdet til en møntunion.
Kan vi ikke få nogle eksempler på det, eller er der måske slet ingen ulemper?
Endelig sagde hr. Kristian Thulesen Dahl, at hvis det bliver et ja den 28. september, får vi flertalsafgørelser på velfærdsområdet.
Kan hr. Kristian Thulesen Dahl komme med bare ét eksempel på, at eurolandene har truffet flertalsafgørelser på velfærdsområdet?
Ellers er det jo bare at bilde befolkningen nogle ting ind, som ikke er sande.
Vi konservative synes også, at der er stor grund til at rose DUPI-rapporten.
Det er et grundigt og veldokumenteret værk, som på en klar og overskuelig måde viser konsekvensen af de forbehold, som vi indførte i 1993 over for det europæiske samarbejde.
Det er yderst interessant at læse, og der er faktisk også rigtig meget god analyse i det.
Jeg tror, det bliver lidt af et nøgleværk, og det er i hvert fald et værk, som jeg personligt vil bruge meget som reference i de debatter om EU, vi har nu, og som vi uvægerligt også vil få i de kommende år, så der skal lyde en stor tak til DUPI for et godt og redeligt stykke arbejde.
Hvad står der så i DUPI-rapporten?
Jo, det bliver bl.a. gjort klart, at forbeholdene har fået nogle konsekvenser, som vi ikke havde regnet med i 1993, da vi vedtog dem.
F.eks. var der blandt EU-skeptikerne en meget stor bekymring for det såkaldte unionsborgerskab.
Man mente, at vi var på vej til at få fælles statsborgerskab i EU.
Det har jo vist sig efterfølgende, at heller ikke på det punkt var der den store grund til at frygte EU-samarbejdet.
Vi er stadig væk danske statsborgere, og i dag er det skrevet direkte ind i Traktaten, at unionsborgerskabet hverken erstatter de nationale borgerskaber eller står på linje med dem.
Frygten viste sig at være helt ubegrundet.
På forsvarsområdet var det især Europahæren, der var det store spøgelse i kulissen.
Vi sagde dengang, at det slet ikke var den udvikling, vi så foran os.
Vestunionen blev også trukket frem som en trussel mod vort engagement i NATO.
Udviklingen har vist sig at gå helt anderledes.
Forsvarsforbeholdet har vist sig at blive en klods på benet om os.
Det forhindrer os i at deltage i humanitære og fredsbevarende aktioner, og det var ikke lige det, der var meningen.
Der bliver ingen Europahær, Vestunionen skal ikke udvikles til en selvstændig europæisk forsvarsorganisation, og NATO forbliver hjørnestenen i det europæiske territorialforsvar.
Det er en god proces, Europa er inde i på forsvarsområdet.
Vi er parat til at tage et større ansvar for sikkerhedspolitikken selv, uden at vi af den grund svækker det transatlantiske samarbejde.
Det er bare superærgerligt, vi ikke er med i forreste række, når EU's fremtid på dette område bliver formet.
Vi har nemlig meget godt at bidrage med, ikke mindst qua vores NATO-medlemskab.
Derfor haster det, meget mere måske end nogle her i salen tror, med at få ophævet forsvarsforbeholdet.
Det kunne man ikke have vidst for blot 1 år siden, i dag er det lysende klart, at den proces er i fuld udvikling.
På flygtninge- og indvandrerområdet
har udviklingen også flyttet fokus et andet sted hen.
I 1993 var det mest frygten for et EU-politi, som var fremherskende på nejsiden og grundlaget for den undtagelse.
I praksis har det vist sig, at den frygt var ubegrundet, retsforbeholdet har i stedet for lagt en masse forhindringer i vejen for os med at deltage i arbejdet med at få skabt fælles regler for flygtninge og indvandrere i EU.
Det er til skade for os selv, men det truer også retssikkerheden for flygtningene, at de europæiske lande ikke hurtigt nok vil etablere et fælles regelsæt.
Vi vil begynde en diskussion af, om ikke vi både fra venstre og højre side i salen kan blive enige om at anbefale, at vi sammen med vores europæiske partnere får skabt en fælles retsstilling på dette område.
Vi har måske et par år
at løbe på endnu, før det begynder at gøre rigtig ondt på Danmark at stå udenfor, men allerede nu oplever vi jo, at vi må kopiere EU-love på dette område, som vi ikke har indflydelse på udformningen af.
Det er ærgerligt, og faktisk kan man jo sige, både når det gælder forsvarsområdet og det retlige indre anliggende, at Danmark jo har bragt sig selv lidt i den samme situation, som Norge jo er i på langt flere områder, nemlig at det ingen indflydelse har, men at det pænt får lov at kopiere alle reglerne og gennemføre dem til tiden, og det er nok ikke den smarteste måde at drive politik på.
Til gengæld synes vi, det er glædeligt, at euroen nu kommer til afstemning.
Det gælder bare om at bevare den gode tone og lade være med at skændes for meget med hinanden.
Med fornuft og med omtanke siger vi ja til euroen.
Afslutningsvis synes jeg også, der er grund til at trække nogle mere langsigtede linjer omkring det europæiske samarbejde.
Det er et godt projekt, hvor de europæiske stormagter og også de små lande har haft mulighed for at komme til indflydelse, diskutere tingene og blive enige, og hvor vi har udskiftet rivalisering og krig med samarbejde og fri og fair konkurrence, en konkurrence, som vel at mærke også er reguleret, så vi sikrer os, at der ikke er nogen, der snyder på vægten. Jeg tror ikke på, vi mere vil opleve en krig mellem de europæiske stormagter, og det kan vi af meget gode grunde takke EU for.
Vi er blevet en familie på godt og ondt, vi er ikke enige om alt, men vi er enige om at holde sammen i solidaritet med hinanden og med respekt for hinandens forskelligheder, og derfor synes jeg også, at DUPI-rapporten er et godt grundlag for den videre debat.
Vi kan derfor også tilslutte os det forslag til vedtagelse, som er fremsat af hr. Claus Larsen-Jensen.
Ja, nu begynder vi at nærme os kernen i den argumentation, som Dansk Folkeparti kommer med.
Vi hørte i det første indlæg hr. Kristian Thulesen Dahl rette et voldsomt angreb mod de dybt seriøse rapporter, der er kommet fra Økonomiministeriet, med den begrundelse, at ulemperne ikke var nævnt.
Efter gentagne gange at være blevet spurgt om fra talerstolen, hvad de ulemper så er, må hr. Kristian Thulesen Dahl jo altså erkende, at der ikke er nogen ulemper.
Næ, det, som Dansk Folkeparti taler om, er, at det kan være, at der kommer nogle politiske konsekvenser engang langt ude i fremtiden.
Det er godt nok ikke noget, der er en del af eurosamarbejdet lige nu, det er ikke noget af det, der står i Traktaten i dag, men der er nogle lande, der måske vil noget engang om lang tid på nogle områder, som vi ikke vil.
Og det er ulempen for Dansk Folkeparti.
Det er den tyndeste argumentation, jeg i mit liv har hørt, og jeg synes, det er meget, meget useriøst at komme med angreb på den ene rapport efter den anden
, når man ikke engang kan levere et eneste argument, et eneste eksempel på ulemper, ud over at man er bange for, at andre lande gør et eller andet på et eller andet tidspunkt, og at det er nok til, at vi skal holde os uden for.
Og det synes jeg faktisk ikke er særlig ærligt i forhold til den debat, vi har i dag.