Anne-Marie Meldgaard (S), 2002-02-07:
Af fremsættelsen af L 78 fremgår det, at der er én og kun én ting, som gør lovændringen nødvendig, nemlig regeringens unuancerede skattestop.
I Socialdemokratiet forstår vi knap nok, hvorfor arbejdsgivernes aktive deltagelse i arbejdsmarkedspolitikken og dermed deres medfinansiering af den erhvervsrettede voksen- og efteruddannelse er dækket af et skatte- og afgiftsstop.
Udbygning, opkvalificering, omstilling og tilpasning af arbejdsstyrken til arbejdsmarkedets behov er jo et fælles anliggende for staten og erhvervslivet.
Hidtil har man derfor også fundet fælles løsninger på problemet, og derfor er arbejdsgiverbidraget ikke en reel afgift for arbejdsgiverne, men deres bidrag til at løse deres egne problemer.
De får god valuta for pengene.
Vi mener, det er klokkeklart, at arbejdsmarkedets parter og ikke mindst arbejdsgiverne skal tage aktiv del i opkvalificeringen af arbejdskraften.
er det jo i allerhøjeste grad i arbejdsgivernes interesse, at vi har et velfungerende net af arbejdsmarkedsuddannelser, så den enkelte medarbejder kan få netop det opkvalificerende kursus eller den efteruddannelse, firmaet har brug for.
Vi mener kort og godt, at arbejdsgiverne i fremtiden skal tage mere ansvar for det erhvervsrettede voksen- og efteruddannelsesområde og ikke mindre ansvar, som regeringen lægger op til.
Mens arbejdsgiverbidraget forsvinder, går det anderledes med deltagerbidraget.
I dag er de erhvervsrettede voksen- og efteruddannelser delt op i to rammer: ramme 1 har frit optag, der er altså ingen brugerbetaling, og dækker de uddannelser, der giver formel kompetence, og i ramme 2 begrænses optagelserne af en rammebevilling med et aktivitets- og tilskudsloft, og det styres desuden af arbejdsgiver- og deltagerbetaling.
Arbejdsgiverbidraget er i øjeblikket det eneste styringsredskab i ramme 1. Fjernes dette styringsredskab, bliver man ifølge regeringen nødt til at slå rammerne sammen, så bl.a. deltagerbetaling kan bruges som styringsredskab, også i den gamle ramme 1.
Brugerbetaling hindrer generelt fri og lige adgang til uddannelse, og det bryder jeg mig faktisk
ikke om.
Deltagerbetaling er efter vores mening aldeles udelukket som et styreredskab for de, der i dag tilhører ramme 1, rammesammenlægning eller ej.
Der er i det hele taget ingen ræson i at begrænse optaget i denne gruppe.
Vi taler om mennesker, der aldrig tidligere har gjort indhug i uddannelseskassen, og hvorfor skal grundlæggende uddannelser koste penge, blot fordi den målrettes til voksne?
Samtidig er den helt uuddannede arbejdskraft altid den mest udsatte for arbejdsløshed, og derfor er der en såvel samfundsmæssig som menneskelig gevinst i at give de mennesker bedre fodfæste på arbejdsmarkedet. Som et minimum kræver vi derfor i Socialdemokratiet, at uddannelse inden for AMU-programmet fritages for deltagerbetaling, men den sikkerhed kan vi imidlertid aldrig få, sådan som lovforslaget er udformet.
Der lægges op til, at undervisningsministeren får bemyndigelse til at fastsætte deltagerbetaling, og vi ønsker ikke, at den endelige lov på området skal indeholde en sådan gummiparagraf, der giver ministeren ret til at fastsætte en deltagerbetaling, som er afhængig af konjunkturerne.
Den usikkerhed skal lønmodtagerne, som er de organisatorisk og økonomisk svageste i den her sammenhæng, ikke udsættes for.
Det er som sagt et selvskabt problem, regeringen vil løse med L 78.
Deres løsningsforslag rejser oven i købet flere nye problemer.
Socialdemokratiet går selvfølgelig aktivt ind i forhandlingerne i håbet om, at vi kan overbevise regeringen om, at det er en dårlig idé ikke at sikre, at lønmodtagerne får de bedste muligheder og bedst mulige vilkår i de situationer, vi her skal tage i betragtning - og det er ikke, når det skal fremgå som deltagerbetaling.
Så vi kan ikke støtte forslaget, som det ligger her.