Jørgen Estrup (RV), 1998-09-08:
Jeg skal ikke give finanslovforslaget karakter.
Det er muligt, at det er kedeligt, som det blev sagt lige før; 3.000 sider med tal er jo ikke sådan det mest ophidsende, man kan komme ud for.
Men én ting er i hvert fald sikkert, og det er, at finansloven udgør det tredje ben i den økonomiske politik, og derfor er det et væsentligt dokument, og det er sådan set det afgørende. Jeg synes, at nu, hvor larmen fra pinsepakken ikke rigtig har lagt sig endnu, er det vigtigt at pege på sammenhængen, nemlig sammenhængen mellem det, vi lavede kort før sommerferien, det, som er lavet med kommuneaftalen, og det, som der nu er lagt op til med finanslovforslaget for 1999.
Det er en stramning; det er ikke nogen voldsom stramning, men en let stramning, som rammer bredt.
Så er der en vækstbegrænsning hos kommunerne, og det er måske nok det, der høres mest om.
Afskedigelser af offentligt ansatte, lyder det.
Og man skulle jo egentlig tro, at det var næste anledning til, at man fra borgerlig side så begejstret ud, men det ser man heller ikke.
Men det er jo en del af det, der er nødvendigt for at få hold på økonomien.
Derudover er der statslig nulvækst og vel at mærke strukturelt, dvs. efter at de konjunkturbaserede besparelser er taget ud forlods.
Der skal i alt findes 4,8 mia. kr. for at fjerne opdriften og finansiere nye initiativer inden for kollektiv trafik, forebyggende sundhed, forskning, IT og kultur.
Det er efter min mening sund fornuft og noget, der vil hjælpe den samlede økonomiske udvikling.
Der er et modeord, der er kommet til at hedde »rettidig omhu«, og det modeord er en passende anvendelse i forhold til pinsepakken.
Og jeg tror i den forbindelse, hvis man endnu skulle være i tvivl, at det var fornuftigt at læse den pressemeddelelse, som Nationalbanken udsendte den 2. september, om hvordan den danske krone havde klaret sig i forbindelse med valutauroen.
Hvor andre lande, også nære nabolande som Norge, var i svare vanskeligheder, var der stort set ikke engang tale om en krusning på overfladen; der var et par formiddage, hvor man måtte intervenere en smule, og så var det hele passeret.
Det viser noget om »rettidig omhu«; det viser også noget om den generelle styrke i dansk økonomi.
Det fører mig så over til at sige et par ting om dem, som jeg vil kalde de professionelle sortseere, for dem findes der jo altså nogle af.
Det er dem, som prøver at male 1980'er-spøgelser på væggene, og som får meget ud af at sige, at nu, hvor vi bremser væksten, fordi vi gerne vil holde overskuddet på betalingsbalancen, er vi rigtig langt ude at hænge.
Det er det rene nonsens.
De, der kan huske eller vil genlæse, sådan som jeg gjorde, hvad der stod i finansredegørelserne fra 1987 og 1988, kan få genopfrisket, hvordan stemningen var, og hvad det var, man stod over for.
Der var dengang et ord, der hed »vækstklemme«.
Det var et modeord, et ubehageligt modeord, for det betød, at man ikke kunne klare nogen af de problemer, som man prøvede at sætte ind over for.
Når væksten satte i gang, så havnede man i et voldsomt betalingsbalanceunderskud, og når man så var nødt til at gøre noget ved det, ja, så kom man endnu dybere ned i ledigheden.
Det var bedrøveligt.
Det var et valgt mellem pest og kolera.
Vi kunne dårligt slæbe os op af afgrunden.
Jeg vil godt minde de V- og K-politikere, som jeg kan se der kun er et par stykker til stede af endnu, og i og for sig også de radikale politikere, som var med til at føre økonomisk politik på det tidspunkt, om, hvordan vi arbejdede for at få hold på økonomien, og hvordan det var frustrerende at opleve, at betalingsbalancemålsætningen om, at vi fik ligevægt i 1988, blev overhalet af statsfinanserne, for det var statsministeren, der kom i ligevægt, mens betalingsbalancen fortsat dundrede afsted med underskud.
Det var strenge tider, skulle jeg hilse og sige.
Kort sagt: Vi fortsætter på vejen, hvor målet er fuld beskæftigelse, men vi fortsætter med lidt lavere hastighed, for det er sund fornuft, hvis man vil blive på vejen.
Det gør det i forhold til økonomien, og det er specielt to mål, som det drejer sig om.
Det drejer sig for det første om at få strukturarbejdsløsheden ned.
Da regeringen trådte til, snakkede man om, at strukturarbejdsløsheden var 8-9 pct.
Nu er man nede på at sige, at den er på 5 pct.
Det er så også det andet og ikke mindre væsentlige mål, nemlig at skabe plads til den del af de arbejdsløse, som står i fare for permanent udstødelse, C-holdet, de 20 pct., eller hvad man nu vil kalde dem, men dem, der ikke har fået del i mulighederne hidtil.
Det drejer sig om muligheder og tilbud til dem, der har arbejdsevnen, men ikke har fået chancen.
Det er et spørgsmål om øget velfærd, og midlerne er at bruge den enkeltes muligheder bedre, at sikre, at der er kvalitet i aktiveringen, at bryde monopolerne på arbejdsmarkedet - også AF's - og at forebygge, at man sender flere på førtidspension.
Det er en god målsætning for arbejdsmarkedsreform 3.
Det er en målsætning, der ikke bare handler om mere arbejde og mere vækst; den handler også om mere velfærd.
Derfor er der grund til at hilse velkommen, at der på finansloven er lagt op til en række reformer, som også har med overførselsindkomsterne at gøre.
Det har vi brug for.
De 1,6 mia. kr., der er sat af, er nødvendige for at sikre, at offentlige udgifter bliver brugt på en måde, så de egentlige sociale problemer bliver løst. Hvis vi vil holde os på vejen og fri af afgrunden, så betyder det også, at der skal passes på miljøet.
Vi skal ikke køre i den muddergrøft, som hedder blind vækst.
Derfor skal miljøhandlingsplanerne holdes, og adfærden hos os alle sammen tilpasses.
Væksten skal være bæredygtig.
Regeringen har allerede gjort meget og har også på store dele af miljøtiltagene haft succes
, og den vurdering, der ligger i forbindelse med finansloven, synes jeg peger udmærket på dette; men på specielt et punkt er resultaterne utilfredsstillende, og det gælder selvfølgelig CO2-målsætningen for transport, som vi gerne ville have stabiliseret på 1988-niveau i år 2005, men hvor det for nu at sige det mildt ser vanskeligt ud. Det Radikale Venstre pegede allerede på problemerne for mere end et år siden, hvilket ikke blev taget specielt nådigt op af hverken miljøministeren eller trafikministeren.
Nu har problemerne fået et helt og - må jeg sige - meget pessimistisk kapitel i miljøvurderingen, oven i købet uden at man har taget højde for de trafikspring, vi må vente og allerede nu kan se i et vist omfang i forbindelse med Storebæltsforbindelsen, og det gør jo kun sagen værre.
Privatbilismen, og det er jo os alle sammen, vokser simpelt hen for stærkt, og den bliver godt suppleret af godstransport i biler og for dårlig konkurrenceevne for kollektiv transport.
Vi er oppe mod stærke kræfter, lyder det.
Det er ikke regeringen, men befolkningen, der har forladt CO2-målsætningen, fortsætter man, og det er så underforstået, at det, som man passende kunne kalde suset fra motorvejene, nærmer sig en naturlov og privatbilismen en menneskeret.
Det skal man åbenbart ikke blande sig i.
Den holdning er efter vores mening for slap.
Det kan regeringen gøre bedre.
Fra Det Radikale Venstres side beder vi ikke om, at man hæver benzinprisen til det dobbelte, så grænsehandlen eksploderer, eller om, at man opfylder CO2-målsætningen for transport med tre decimaler.
Nej, det er slet ikke det.
Vi beder simpelt hen om, at man ser på det hele, begynder på en frisk og forsøger at gøre det bedre, end vi har gjort det hidtil.
Der foreligger nemlig ganske mange ideer på området.
Transportrådet har for nylig peget på en hel række af dem, og jeg skal blot i flæng nævne, at der er anvendelse af bedre teknologi, der er energidæk, der er det, man kalder downsizing, som altså drejer sig om mindre biler, der er kampagner, synliggørelse af grønne afgifter, samkørsel, betalingsringe omkring bykerner og på lidt længere sigt
udvikling af road prizing, elbiler, nye drivmidler
Der er flere muligheder.
Derfor vil jeg gerne foreslå, at regeringen nu tager initiativ til, at man bruger et middel, som man brugte for en del år siden, da vi havde problemer med vandmiljøet, nemlig starter med det, man kalder en konsensuskonference, hvor man prøver at samle eksperter, embedsmænd og politikere for at enes om, hvilke muligheder der er på det her område, og derefter fremlægges der på regeringens initiativ en ny handlingsplan.
Det ville betyde, at det budskab, der udsendes, ikke er »vi ville gerne«, men i stedet for »vi ved, vi skal, og vi tror, vi kan«.
Sådan mener jeg faktisk at det er at være foregangsland.
Så blot til slut nogle bemærkninger til nogle af de kommentarer, der har været, og ikke mindst et par bemærkninger i forbindelse med det, som hr. Peter Duetoft sagde tidligere.
Der er nok at gøre i den forbindelse.
Vi har andre ting, hvor det måske er sværere at finde fodslaget mellem CD og Det Radikale Venstre.
Forsvaret er som bekendt en af dem, og jeg synes ikke, at hr. Duetofts markeringer omkring forsvarsbudgettet som værende urørligt og helligt var særlig velargumenterede. Jeg synes først og fremmest, at hvis man ser bemærkningerne i sammenhæng med det, som hr. Duetoft og jeg er meget enige om, nemlig at der skal gøres en meget betydelig dansk indsats for at bremse konflikter ude omkring i verden, ved at vi bærer vores del af byrden med at forhindre flygtningestrømme og i det hele taget byrden med at få en bedre stabilitet internationalt, så bliver man nødt til at se forsvaret i sammenhæng med den generelle sikkerhedspolitiske indsats. Her kan det ikke nytte noget, at man blot siger: Militæret er det eneste, vi vil snakke om; det kan ikke røres, der må ikke ske ændringer.
Og jeg synes, at mange af vores erfaringer i forbindelse med Bosnien viser, at vi i høj grad også har brug for mere civil indsats, og at den militære indsats har sine begrænsninger.
Det er ikke et enten-eller, men et både-og.
Det er her specielt væsentligt at understrege, at ulandsbistanden er det sidste og det ringeste middel i besparelsesrunder i den sammenhæng.
Hvis man virkelig mener noget med den internationale indsats, med indsats i nærområderne for at forhindre flygtningestrømme, så er det ikke dér, man skal starte.
Derfor håber jeg, at den debat, vi har haft i dag om ulandsbistanden, i stedet for at cementere nogle besparelsesforslag vil føre til en debat om kvaliteten i ulandsbistanden og til en mere indgående beskæftigelse fra Folketingets side med, hvad vi får for pengene, og hvad vi eventuelt kan gøre bedre, men først og fremmest fører til en enighed om, at vi skal gøre meget, og at det nytter noget.
Lad mig blot til allersidst sige, at jeg også har bemærket meldingerne fra ikke mindst partiet Venstre før debatten i dag og under debatten i dag.
Jeg har også kvitteret for dem.
TOPTEKST Møde 39/17 FTSUKJ, Bånd 49-51 08-sep-1998 Kl.15.00 Side =s Når man er lavt profileret - og jeg siger lavt profileret i en meget positiv forstand, for hvis man vil have noget ud af forligsforhandlinger, er det ikke altid en god idé at starte med at blæse sig meget op - så bør svaret på udspillene også være med tilpas lav stemmeføring.
Det er det, jeg har bestræbt mig på, og det tror jeg andre i denne sal har bestræbt sig på, og deri ligger selvfølgelig, at vi både har brug for at få en finanslov igennem, men også har brug for at få så bred en opbakning til den reformlinje i den økonomiske politik, som regeringen har lagt frem.
Og derfor hilser jeg på en lang række områder det, der blev sagt af hr. Thor Pedersen, velkommen.