Lene Espersen (KF), 2006-04-19:
For knap 3 uger siden drøftede vi ganske grundigt EF-Domstolens såkaldte miljøstraffedom i forbindelse med Folketingets behandling af forespørgsel nr. F 30, hvori regeringen bl.a. blev bedt om at redegøre for rækkevidden af dommen og regeringens holdning hertil.
Det var som bekendt ikke første gang, jeg fik lejlighed til at redegøre for denne dom, idet jeg på Europaudvalgets samråd den 14. oktober sidste år nøje gennemgik dommen og dens betydning for spørgsmålet om harmonisering på det strafferetlige område.
Med beslutningsforslaget fra Dansk Folkeparti, som vi skal behandle her i dag, er det derfor tredje gang, at vi i Folketinget skal drøfte miljøstraffedommen.
Det fremgår af bemærkningerne til forslaget, at forslagsstillerne finder, at det er skræmmende, at EF-Domstolen træffer beslutning om ophævelse af skellet mellem søjlerne, og at det er juridisk uhæderligt, fordi der hverken er hjemmel i EF- og EU-traktaterne eller i tiltrædelsesloven.
Da beslutningsforslaget bl.a. bygger på EUretlige og forfatningsretlige synspunkter, som efter regeringens opfattelse er urigtige, vil jeg benytte lejligheden til at gentage noget af det, som jeg tidligere har udtalt om rækkevidden af dommen.
Derudover kan jeg henvise til Justitsministeriets notat om dommen, som blev sendt til Europaudvalget i oktober sidste år.
Det er vigtigt at holde sig for øje, at det udtrykkeligt anføres i dommen, at det principielle udgangspunkt er, at straffelovgivningen og reglerne om behandling af straffesager ikke hører under EF-traktaten.
Helt præcis fremgår det af dommens præmis 47, at straffelovgivningen og reglerne om behandlingen af retssager principielt ikke henhører under Fællesskabets kompetence.
Som en undtagelse til dette principielle udgangspunkt fastslås det samtidig i dommen, at fællesskabslovgivere under visse betingelser kan træffe foranstaltninger, der relaterer sig til medlemsstaternes strafferet.
Og det er, så vidt jeg kan se, denne undtagelse, som Dansk Folkepartis beslutningsforslag sigter mod at afvise.
Dette samarbejde foregår i dag inden for rammerne af det mellemstatslige samarbejde efter EU-traktaten, det såkaldte søjle III-samarbejde, og det vil det også gøre fremover.
Det er trods alt en meget begrænset kompetence på det strafferetlige område, der efter dommen er omfattet af søjle I.
Miljøstraffedommen indebærer altså ikke, at samarbejdet, der hidtil har hørt under det mellemstatslige søjle III-samarbejde, nu er blevet overflyttet til det overstatslige søjle I-samarbejde.
Det er derfor ikke korrekt, når det anføres i beslutningsforslaget fra Dansk Folkeparti, at EFDomstolen med dommen har truffet beslutning om at ophæve skellet imellem søjle I og søjle III.
Dommen indebærer ikke en ophævelse af søjle I og søjle III, og søjlestrukturen er derfor heller ikke nedbrudt.
Jeg vil også gerne understrege, at det heller ikke er korrekt, når det anføres i bemærkningerne til beslutningsforslaget, at Danmark hverken efter grundloven eller tiltrædelsesloven kan være retsligt forpligtet til at følge miljøstraffedommen, idet der er tale om en politisk dom, der udbygger eller ændrer EF- og EU-traktaternes magtfordeling.
Det er det, der står i bemærkningerne.
Som jeg bl.a. redegjorde for under samrådet i Europaudvalget sidste år, foreligger der efter regeringens opfattelse hverken efter grundloven eller tiltrædelsesloven noget juridisk grundlag for at hævde, at Danmark ikke skulle være forpligtet til at følge dommen.
Herefter vil jeg gå over til regeringens politiske holdning til beslutningsforslaget, der ikke overraskende er, at regeringen ikke kan støtte det.
Under behandlingen af Enhedslistens forespørgsel sagde jeg bl.a., at også jeg finder, at miljøstraffedommen er vidtgående.
Som bekendt har det siden vores tiltræden af EU i 1973 været Danmarks opfattelse, at det overstatslige samarbejde i EF-traktaten ikke indeholder hjemmel til at pålægge medlemsstaterne at fastsætte strafferetlige sanktioner, en opfattelse, som vi har delt med en lang række af de andre EU-medlemsstater.
Men selv om dommen gik os imod, skal man dog ikke glemme, at EF-Domstolen har en vigtig og en værdifuld rolle som den instans, der sikrer EU-rettens gennemslagskraft og ensartethed.
Overordnet set er det jo godt, at Domstolen har afklaret tvivlspørgsmål, som har eksisteret længe mellem navnlig Kommissionen og en række medlemsstater.
Det er jo dybest set den slags retlige tvivlspørgsmål, som man har domstolene til at tage stilling til.
Og Danmark er ligesom de øvrige medlemsstater selvsagt forpligtet til at overholde fællesskabslovgivningen, som den i sidste ende fortolkes af EF-Domstolen.
Det gælder naturligvis også, selv om Domstolen måtte afsige domme, som Danmark gerne havde set anderledes, sådan som det var tilfældet med miljøstraffedommen.
I overensstemmelse med Folketingets vedtagelse under forespørgselsdebatten før påske finder regeringen, at EU-strafferetten på det nuværende traktatgrundlag i videst muligt omfang skal udvikle sig inden for rammerne af det mellemstatslige samarbejde efter EU-traktaten.
Derfor bør der anlægges en snæver fortolkning af miljøstraffedommen på de områder, hvor denne giver anledning til tvivl.
En sådan snæver fortolkning vil regeringen bl.a. arbejde for i den nye retssag ved EF-Domstolen om annullering af rammeafgørelsen om straf for skibsforurening, der blev vedtaget sidste sommer.
I denne sag skal Domstolen tage stilling til en række af de tvivlspørgsmål, som miljøstraffedommen giver anledning til.
Men regeringen kan og vil heller ikke afvise miljøstraffedommen.
En sådan afvisning ville, som jeg var inde på før, være i lodret strid med vores EU-retlige forpligtigelser.