runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anders Stenild (KF), 2002-01-16:
Det Konservative Folkeparti er helt enigt med forslagsstilleren, SF, i, at social bæredygtighed er en meget vigtig grundpille i velfærdssamfundet.
Regeringsgrundlaget bærer i høj grad præg af, at social bæredygtighed er forudsætninger, som vores minister allerede har været inde på, og som jeg ikke vil nævne.
Regeringen er i gang med at udarbejde et handlingsprogram for de svage og handicappede.
Det er vigtigt at styrke de frivillige organisationer, som i de fleste tilfælde yder en fremragende indsats med et engagement, som en offentlig organisation ofte har svært ved at leve op til.
Det Sociale Råd skal være et talerør for de socialt udsatte, som derigennem får et organ, som kan fremføre netop deres problemstillinger på en måde, så det bliver hørt og taget alvorligt.
Regeringen har hermed allerede taget en række initiativer, som naturligt medfører, at beslutningsforslaget fra SF kan afvises.
Pia Kristensen (DF), 2002-01-16:
Ledsageordningen skal ses som et handicapkompenserende led i bestræbelserne på at øge de handicappedes mulighed for selvstændighed, valgfrihed og ansvar for egen tilværelse.
Ordningen skal modvirke ensomhed og isolation, da ledsageordningen skal bruges til aktiviteter uden for hjemmet.
En svært handicappet, f.eks. en kørestolsbruger, har nøjagtig det samme behov for at deltage i familiefester, biografture eller indkøbsture som en ikkehandicappet, og det behov vil jo fortsat være til stede, når han eller hun bliver ældre.
Det handler i al sin enkelhed om livskvalitet.
Dansk Folkeparti mener helt klart, at der er tale om en grov og urimelig aldersdiskrimination, når man fratager de svært handicappede den livskvalitet, for det er jo lige præcis det, der sker, når folkepensionsalderen indtræder.
Dansk Folkeparti mener helt klart, at ledsageordningen skal bevares, også efter at en person er fyldt 67.
Begrundelsen er jo indlysende.
Dag 1 efter 67-års-dagen og fremover er behovet for ledsagelse fortsat fuldt ud til stede for denne gruppe ikkeselvhjulpne mennesker, og ledsagelsen er et uvurderligt element i forhøjelsen af deres livskvalitet.
Dansk Folkeparti vil derimod fremlægge sit eget forslag,
et forslag, der er uddybende, og hvor de økonomiske konsekvenser er beskrevet.
Vi ved godt, at ledsageordningen skal til revision i år 2002,
men det ændrer ikke ved behovet for hurtigst muligt at få ændret den urimelige aldersgrænse.
Bæredygtig udvikling omfatter alle aspekter af samfundsudviklingen og kan derfor også ses som det langsigtede mål for den danske natur- og miljøpolitik.
Mange af de indsatser, som er beskrevet i SR-regeringens 1999-redegørelse, vil kunne betegnes som skridt mod bæredygtig udvikling.
Det er vigtigt, at der i alle sammenhænge tages et aktivt medansvar for de globale og langsigtede problemer omkring miljø og udvikling, og at der efterhånden sker en sammentænkning af de sociale, de økonomiske og de miljømæssige aspekter.
Ifølge »Agenda 21« er det regeringens opgave at tage initiativ til udformningen af en national strategi for bæredygtig udvikling.
Det forudsætter samtidig, at der sker en tidlig inddragelse af brede grupper, og at der opnås den størst mulige konsensus om det endelige indhold af strategien.
Den siddende regering er selvskreven til at stå i spidsen for et sådant initiativ.
Dansk Folkeparti vil derfor støtte regeringens videre arbejde med de initiativer, der allerede foregår i kommunerne og amterne.
Vi ser derfor ingen grund til at støtte en særlov om årlig tilbagerapportering på specifikke områder, som SF foreslår.
Tove Videbæk (KRF), 2002-01-16:
B 26 er et spændende forslag, som kommer godt rundt omkring i hjørnerne vedrørende social og samfundsmæssig bæredygtighed.
Man citerer fra Brundtland-kommissionens rapport om miljø og udvikling fra 1987, Socialministeriets årlige rapport fra 1996, »Agenda 21«-overvejelserne, OECD-Observer af 11. april 2001, »Danmarks Nationale Strategi for Bæredygtig Udvikling« fra juni 2001 og den tidligere statsministers tale på OECD-mødet i 2001 i Paris.
Man kommer rigtig godt rundt, og der er mange gode tanker og citater i forslaget.
Social bæredygtighed handler om kultur og holdninger, siger man, hvordan man indretter sig i samfundet, i familierne, i byerne, på arbejdspladserne, forhold til omgivelserne, og hvordan man tager ansvar for hinanden og deltager i sociale, kulturelle og demokratiske processer.
Det handler om værdier for menneskelig omgang i en globaliseret og flerkulturel virkelighed.
Der nævnes også begrebet »glocal tendens«, altså at verden både tenderer mod øget globalisering og øget fokus på det lokale, og at det stiller nye krav til de menneskelige relationer.
Det er alt sammen så rigtigt, og det er vi enige i.
Vi er også enige i, at regering, Folketing, stat, amter, kommuner, frivillige organisationer og vi alle hele tiden skal medtænke og gøre, hvad vi kan for at sikre en social bæredygtig udvikling, men det mener jeg er utrolig svært at lovgive om.
Og en redegørelse hvert år om sagen er jeg bange for blot vil give anledning til noget sniksnakpapir, fordi det ikke er ret konkret, hvad det er, man skal skrive noget om.
I forvejen har vi jo Socialministeriets og andre rapporter hvert år vedrørende dette område.
Så vi kan ikke helhjertet gå ind for forslaget, men er meget positive over for og enige i hensigten og mange af tankerne i det og vil meget gerne deltage i de initiativer, der eventuelt kunne tages stilling til eller tages initiativ til, som er nævnt her, omkring debatter og omkring videre arbejde på området osv.
Henriette Kjær (KF), 2002-01-16:
Jeg synes lige, jeg vil knytte nogle kommentarer til hr. Villy Søvndals besvarelse, for jeg synes måske, at den var lidt uforskammet i forhold til det, at man har nogle konkrete forslag, som man bruger til at illustrere, at man mener, at bæredygtigheden er indbygget, at man hele tiden tager hånd om de problemer, der opstår på det sociale område, når man ser, at her er noget, der ikke fungerer specielt godt, her er noget, der ikke er blevet taget vare om, at man så straks går ind og gør en indsats i forhold til det.
Det, at jeg nævner de to handlingsprogrammer, vi er ved at udarbejde, er for at illustrere, at jeg synes, bæredygtigheden faktisk er til stede.
Der er så en lang række andre områder, jeg ikke har nævnt, hvor man kunne sætte ind, hvor vi også skal sætte ind.
Men så vil jeg også sige, at det ene jo ikke udelukker det andet.
At vi har nogle kortsigtede projekter, vi nu sætter i søen, betyder ikke, at vi ikke har nogle langsigtede visioner.
Hr. Villy Søvndal ved jo også godt, at begge partier, der udgør regeringen, Venstre og De Konservative, har socialpolitiske programmer med nogle visioner for fremtiden.
I øvrigt mener jeg også, at det ældrepolitiske oplæg, regeringen kommer med, i høj grad bærer præg af visioner i forhold til, hvad vi har set tidligere.
Jeg vil også sige, at jeg og regeringen er meget optaget af at bryde den sociale arv.
Det er jeg faktisk meget optaget af.
Det er også derfor, jeg er gået meget ind i arbejdet med mere kvalitet i anbringelsen.
Vi skal diskutere det her lidt senere, men jeg vil sige, at jeg netop lægger vægt på, at der er kvalitet på de opholdssteder, hvor de unge skal anbringes, sådan at vi sikrer os, at de unge kommer ud som hele mennesker og får brudt den sociale arv, de tit er en del af.
Og siden fru Margrethe Vestager er så optaget af at bryde den sociale arv, også med hensyn til uddannelse, og var meget indigneret heroppe på talerstolen, forventer jeg da - jeg ved det ikke, for jeg er ikke inde i det uddannelsespolitiske område - at da den radikale ordfører selv var minister, fik man sat nogle projekter i gang, der gik ud på at bryde den sociale arv, måske i samarbejde med den daværende socialminister.
Jeg har ikke fået forelagt noget, men det vil være ganske naturligt.
Jeg synes, det er lidt hyklerisk så at komme med, at nu skal det være det store clou.
Det skal være et vigtigt, vigtigt tema.
Vi skal bryde den sociale arv også inden for uddannelsesområdet, men at stå og skælde ud på Venstres og De Konservatives ordførere, fordi de ikke lige her og nu har en model til, hvordan man kan gøre det, synes jeg egentlig ikke hører nogen steder hjemme.
Til gengæld var jeg meget besnæret over den socialdemokratiske ordfører, fru Karen Jespersens, idé om, at man opsætter nogle mål, hvor man har nogle visioner om, at vi ikke vil finde os i, at der er så mange langtidssyge, som der er, at vi ikke vil finde os i, at vi har langtidskontanthjælpsmodtagere osv., osv.
Det synes jeg der er en god idé i, og det synes jeg er konstruktivt, og det vil jeg gerne arbejde videre med.
Villy Søvndal (SF), 2002-01-16:
Socialministeren mente, jeg var uforskammet.
Det er jo ikke rart at være.
Jeg spurgte lige for en sikkerheds skyld fru Anne Baastrup, om hun synes, jeg havde været det.
Det, jeg synes er vigtigt i den her type af debatter, er at prøve at være præcis i forhold til hinanden, og det vil jeg bede om at man ikke opfatter som en uforskammethed, men sådan set som vores politiske opgave.
Jeg synes, det er i orden, at en regering er optaget af her og nu-tingene.
Det tror jeg også jeg sagde i min tale.
Det er fint, at regeringen er optaget af hjemløse, af sindslidende, af misbrugere og hele den dér dagsorden, handicappede osv.
Slet ingen problemer.
Men det er et problem, at regeringen ikke i højere grad er optaget af eller ser ud til at være optaget af de ting, man melder ud, af det langsigtede, for det er det, der afgør, hvor mange vi får, der bliver læsset ud over kanten i et samfund.
Det er faktisk den vigtige principielle debat, vi ønsker at rejse med det her forslag.
Margrethe Vestager (RV), 2002-01-16:
Først vil jeg naturligvis takke både for belæringen og tilrettevisningen, som socialministeren givetvis er den helt rette til at give.
Derudover vil jeg spørge, om ministeren har haft lejlighed til at vurdere og læse: »Danmarks Nationale Strategi for Bæredygtig Udvikling« og bruge den som pejlemærke i forhold til det fortsatte arbejde.
Derudover vil jeg spørge, om ministeren har haft lejlighed til at vurdere, om de målsætninger, der er på andre ministeriers områder under den tidligere regering, f.eks. målsætningen om uddannelse til alle, kan ses som et bidrag til at løfte hele den store ambition, det er at sikre også en socialt bæredygtig udvikling i Danmark. Så vil jeg spørge, om ministeren har haft lejlighed til at sætte sig ind i det tværgående arbejde, der blev gjort vedrørende at bryde den sociale arv, og de udmærkede og indgående undersøgelser, der blev lavet af en række kloge mennesker, som satte sig dybt ind i området på daværende tidspunkt.
Til sidst: Jeg har ikke forstået, hvad det er, der er socialministerens problem i forhold til at støtte dette brede, ambitiøse forslag, når der nu er så mange konkrete kortsigtede initiativer, der kan være med til at fylde det ud.
Henriette Kjær (KF), 2002-01-16:
For regeringen er det centralt at gøre en indsats for de svageste grupper i samfundet.
Disse børn og unge kommer ofte fra en meget belastet baggrund, og de fortjener, at vi gør os umage for at sikre dem bedst mulige opvækstvilkår.
De fortjener at få en fair chance for et godt liv.
Derfor vil jeg følge indsatsen over for disse børn og unge meget tæt, og noget af det første, jeg har gjort som minister, har været at starte en debat om kvaliteten på de private opholdssteder.
Jeg vil også pege på, at vi i Socialministeriet har iværksat et kvalitetsprojekt på anbringelsesområdet.
Der er bred enighed om, at det er vigtigt, at anbragte børn oplever en stabil barndom og bevarer kontakten til deres familie.
Det er imidlertid regeringens opfattelse, at lovgivningen i dag indeholder muligheder, der sikrer dette.
Serviceloven understreger allerede, at det er centralt, at børn oplever sammenhæng i barndommen.
Det er f.eks. muligt at træffe aftale om, at den tidligere opholdskommune fortsat skal være handlekommune, således at kontinuiteten kan sikres, selv om en familie flytter ofte.
Skal anbringelsesstedet ændres, kræver dette forældrenes samtykke.
Hvis dette ikke opnås, skal betingelserne for en fortsat anbringelse uden samtykke være opfyldt.
Samtidig har forældrene og unge, der er fyldt 15 år, mulighed for at klage over kommunens valg af anbringelsessted til Det Sociale Nævn.
Samtidig er det min opfattelse, at en udvidelse af kredsen af klageberettigede ikke vil øge kontinuiteten i anbragte børns og unges opvækst.
Endelig vil jeg fremhæve, at loven understreger, at børns og unges problemer så vidt muligt skal afhjælpes i hjemmet eller i det nære miljø.
Det betyder bl.a., at det kan overvejes at anbringe barnet eller den unge hos familiemedlemmer eller andre i det nære miljø
, hvis anbringelse kommer på tale.
På den baggrund er det regeringens opfattelse, at det fremsatte forslag ikke bringer indsatsen videre i den rigtige retning, og derfor afviser vi forslaget.
Jeg vil gerne holde fast i, at vi løbende skal arbejde på at forbedre forholdene for denne gruppe af børn og unge, derfor indgår jeg gerne i drøftelser af konkrete forslag til forbedring af indsatsen.
Foreløbig vil jeg sørge for, at debatten om opholdssteder bliver fulgt op, og at området bliver grundigt belyst.
Jeg vil nøje følge kvalitetsprojektet på anbringelsesområdet og hurtigt tage nye initiativer, hvis det viser sig nødvendigt.
Anne Baastrup (SF), 2002-01-16:
Jeg kan forstå, at socialministeren mener, at det hele er så godt.
Men hvis det var sådan, at socialministeren havde fulgt med i den sociale debat her inden for de sidste par år, så ville socialministeren også have opdaget, at der altså var nogle hovedproblemer.
Der er nogle store huller i lovgivningen.
Hvis man sætter det på spidsen: Det eneste sted, hvor det er nødvendigt med en lovgivning, hvis det var sådan, at kommunerne i øvrigt overholdt loven, er, at Den Sociale Ankestyrelse skal have kompetence til at holde fast i en afgørelse truffet af den oprindelige handlekommune.
Så kan man diskutere, hvor mange der skal have ret til at klage.
En forudsætning for, at der overhovedet bliver mulighed for at klage, er, at de mennesker, der har omgang med barnet, ved, at der sker noget frygteligt galt.
Der er et barn, som for ikke ret lang tid siden blev fjernet hen på aftenen, uden at der var nogen overhovedet, der kunne påvise, hvad det var, den anbringende kommune mente var problemet med barnets anbringelse.
Der var bare en kommune, der kom op at skændes med plejefamilien.
Der er ingen, der er kompetente til at forholde sig til det her problem, og det synes jeg er alvorligt.
Hans Andersen (V), 2002-01-16:
I fru Eva Kjer Hansens fravær skal jeg læse hendes ordførertale op:
For Venstre er det vigtigt at sikre børn og unge anbragt uden for hjemmet de bedst mulige forhold.
Disse unge mennesker er ofte i en svær situation, og det gælder om at skabe stabile og trygge rammer om deres opvækst.
Jeg lægger stor vægt på, at den unge bevarer kontakten til sin familie, hvis det overhovedet kan lade sig gøre, og jeg er meget enig i holdningen, at hvis der er medlemmer af familien eller andre tæt på den unge og familien, der kan træde til som anbringelsessted, kan det være en god mulighed. Så vidt jeg har forstået, kan dette allerede lade sig gøre i dag, og det sker ud fra en konkret vurdering i de enkelte sager.
For selvfølgelig kan der også være situationer, hvor denne løsning ikke duer.
Jeg deler ikke SF's behov for at skælde ud på kommunerne generelt.
Der har været eksempler på, at kommuner ikke har været enige i anbringelsessager, men det er ikke mit indtryk, at det kræver lovændringer.
Endelig finder jeg heller ikke, at der er behov for at udvide klagemulighederne, og jeg støtter slet ikke ønsket om at udvide kredsen af klageberettigede til alle, der måtte have en relevant relation til den unge.
Det vil give en risiko for, at den unge splittes mellem forskellige synspunkter og interesser.
Som nævnt er dette et område, som vi i Venstre følger nøje.
Vi ser frem til, at vi snart får en opfølgning af det kvalitetsprojekt, der er sat i værk på anbringelsesområdet.
Det er vigtigt, at vi får et bedre kendskab til indhold og kvalitet i anbringelserne.
Jeg hilser det også velkommen, at ministeren vil sætte gang i debatten om opholdsstederne og håber, at kommuner og amter vil bidrage konstruktivt til at sikre, at vi har de rigtige anbringelsessteder, først og fremmest hvad angår indhold og kvalitet, og også antalsmæssigt.
René Skau Björnsson (S), 2002-01-16:
Den socialdemokratiske-radikale regering stod forrige år i spidsen for en omfattende ændring af lov om social service, som gav en klar styrkelse af den særlige støtte til truede børn og unge.
Det, vi lagde afgørende vægt på dengang, var, at alle foranstaltninger, der iværksættes over for børn, skal tage udgangspunkt i barnets tarv og altså ske til barnets bedste.
Noget af det, som vi i Socialdemokratiet vægtede højest, var, at de børn, som anbringes, skulle sikres en bedre sagsbehandling, og at indsatsen skulle gives på et tidligere tidspunkt, end det skete.
Der var for mange dårlige eksempler på, at det ikke var tilfældet, og vi ønskede derfor at forbedre muligheden for et sammenhængende forløb i anbringelserne for at skabe større stabilitet og tryghed for barnet eller den unge.
Dengang var vores fokus - ligesom i dette beslutningsforslag - også på barnets tarv.
I sager om anbringelse uden for hjemmet er det allervigtigste, at der er sammenhæng i anbringelsesforløbet.
Flere undersøgelser viser, at nogle anbragte børn og unge i for høj grad udsættes for skift i anbringelsessted under opvæksten.
Disse brud ved vi påvirker barnets eller den unges udvikling i stærkt negativ retning, og her er samarbejdet imellem de forskellige offentlige instanser og med familien helt afgørende.
Det er nødvendigt, at kommunerne arbejder tæt sammen, når en familie med et anbragt barn flytter kommune.
Vi har allerede sørget for, at kommunerne har pligt til at underrette tilflytningskommunen om sagens indhold og forløb.
Alligevel har vi set flere eksempler på, at dette samarbejde ikke fungerer optimalt.
I sådanne sager er det barnet, der er offeret.
Det må simpelt hen ikke ske, at hensynet til barnets tarv bliver offer for f.eks. en kommunes økonomiske problemer
Anbringelse af et barn skal ikke komme an på, om kommunen har råd eller ej, eller at skiftende sagsbehandlere har skiftende holdninger til, hvad der er den rigtige foranstaltning.
I sådanne sager ville det være en mulighed at lade Den Sociale Ankestyrelse vurdere, hvad der er bedst for barnet.
Det skal komme an på en grundig, individuel vurdering af den konkrete situation.
På baggrund af det stillede forslag vil vi fra Socialdemokratiets side bede socialministeren sandsynliggøre over for Socialudvalget, i hvilket omfang lovændringerne fra 2000 i tilstrækkelig grad sikrer sammenhæng i anbringelsesforløbet.
Pia Kristensen (DF), 2002-01-16:
I Dansk Folkeparti er vi positive over for forslaget.
Ved tvangsanbringelser og frivillige anbringelser er det selvfølgelig først og fremmest barnets tarv, det drejer sig om.
Det er slemt nok for et barn at blive anbragt uden for hjemmet, så det er selvfølgelig utrolig vigtigt, at der er sammenhæng, tryghed og stabilitet i barnets dagligdag.
Vi er enige med forslagsstillerne i, at man ud fra en helhedsbetragtning må vurdere, om der er medlemmer af familien eller netværket, der kan træde til som anbringelsessted.
På denne måde har barnet en god mulighed for at opretholde kontakten med forældre og bedsteforældre.
Det er ligeledes vigtigt, at man kan gribe ind over for kommuner, der i urimelig grad flytter børn fra det ene sted til det andet.
Det er bestemt ikke i barnets tarv, at man forstyrrer stabiliteten og trygheden.
Det samme gælder for mange forskellige sagsbehandlere med hver sin handleplan; det skaber kun kaos og forvirring.
Som sagt, Dansk Folkeparti er positive over for forslaget, og vi ser frem til det fortsatte udvalgsarbejde.
Anders Stenild (KF), 2002-01-16:
Vi giver også her forslagsstilleren, SF, ret i, at der skal gøres en særlig indsats for de svage og udsatte børn i samfundet.
Disse svage børn har samfundet en forpligtelse over for, således at vi får brudt den dårlige cirkel og den sociale arv, hvor man for ofte ser mønsteret gentage sig gennem generationer. Vi har en række private opholdssteder af vidt forskellig art, og derfor er det relevant at få sat fokus på kvaliteten af og resultaterne fra disse opholdssteder.
Der bliver brugt mange, mange ressourcer på området.
Det er vigtigt, at det anbragte barn oplever ægte kærlighed og omsorg, og her spiller stabilitet og tryghed samt en vis form for fasthed i opdragelsen en væsentlig rolle.
Det mener vi varetages bedst af familien, og kan det ikke lade sig gøre, så af det nære netværk og pårørende.
Regeringen har den opfattelse, at den nuværende lovgivning allerede giver mulighed for i høj grad at sikre disse udsatte grupper af børn og unge.
Derfor finder vi det naturligt at afvise forslaget.
Margrethe Vestager (RV), 2002-01-16:
Vi deler fuldt ud forslagsstillernes optagethed af barnets tarv.
Især børn og unge, som har brug for særlig støtte, bør have vores opmærksomhed, og det er min vurdering efter de ordførertaler, vi allerede nu har hørt, at vi alle deler frustrationen over de enkeltsager, som vi får kendskab til, både fra nogle af de eksempler, som er nævnt i forslaget, og også i sager om børn og unge, som bliver kastet fra det ene anbringelsessted til det næste. Når det er sagt, er det da også svært at frigøre sig fra en fornemmelse af, at beslutningsforslaget lægger endnu flere lapper på et område, der i forvejen er svært at overskue og følge for alle, der er optaget af udsatte børns vilkår.
Det gælder spørgsmålet om klageadgang, hvor det ikke kun er hensynet til, at voksne med kendskab til barnet kan klage, men også hensynet til, at klagen af hensyn til barnet afgøres rigtigt og så hurtigt som muligt.
Jeg tror, forslagsstillerne har ret i, at vi har brug for at se på området, på den ene side at forenkle, men samtidig også at se meget direkte på barnets tarv og retssikkerhed, og endelig at vi anlægger et meget nøgternt blik for, at vi skal hindre, at voksnes eventuelt negative, modstridende og skjulte dagsordener kommer til at overskygge barnets tarv, og det hensyn er især vigtigt i forbindelse med klageadgang.
Endelig må jeg indrømme, at det er vanskeligt for mig at gennemskue, hvor lovændring er nødvendig, og
hvor socialministerens konsekvente opfølgning af allerede eksisterende lovgivning er det, som kræves
De rigtige intentioner, der er lagt i loven, der blev vedtaget af Folketinget den 26. maj 2000, skal følges op.
Som flere allerede har været inde på, er det indlysende rigtigt, at børn har brug for en stabil og en god voksenkontakt og har brug for, at der er en sammenhæng i deres opvækst.
De spørgsmål og overvejelser arbejder vi meget gerne videre med forslagsstillerne om, og vi er således meget positive over for forslagets intentioner, men vi ønsker de enkelte forslags nærmere konsekvenser belyst, inden vi konkret tager stilling. Jeg håber meget, at det vil være en fælles dagsorden, ikke kun for Folketingets partier, men også for minister og regering.
Det er ethvert samfunds væsentligste prøve, hvordan det handler over for udsatte mennesker, især børn og unge.