Kim Behnke (FRI), 2000-08-24:
Lad mig starte med det praktiske.
Vi vil i Frihed 2000 støtte de ændringsforslag, der er stillet.
Vi er ikke betænkningsberettigede i udvalget, og derfor skal jeg redegøre for, hvorfor vi har valgt - ikke overraskende - at indstille loven til forkastelse. Oven på Enhedslistens hr. Keld Albrechsens præcisering af, at dette er et højreorienteret projekt, kan vi jo være nogle, der føler, at det måske er et lidt uretfærdigt klistermærke at sætte på.
, når jeg så tænker nærmere over det, er jeg klar over, at for hr. Keld Albrechtsen er Socialdemokratiet også til højre, og så er det rigtigt set, fordi det er jo, hvad førende socialister og socialdemokrater ud over det ganske Europa erklærer: at Den Europæiske Union er virkeliggørelsen af den socialdemokratiske drøm. Aldrig før har man haft mulighed for at have så stærke politiske midler til at styre Europa, som man har fået i hånden efter etableringen af Den Europæiske Union.
Derfor er det også meget enkelt for os.
Vi tilslutter os et europæisk fællesskab.
Derfor begik Europa nogle fejl, da vi tidligere valgte at gå ind på en vej mod mere politisk union.
Det spørgsmål, vi danskere skal tage stilling til den 28. september, er derfor ikke kun spørgsmålet om, hvorvidt dronningen skal have en sølvkrans med stjerner omkring sig eller ikke skal have det på den mønt, vi holder i hånden.
Det er langt vigtigere.
Det er simpelt hen et spørgsmål om, hvorvidt vi ønsker, at Danmark fortsat skal rulles ind i en politisk europæisk union, eller om vi skal tillade os det privilegium at stoppe op og så sige: Vi synes faktisk, at samarbejdet er gået alt for vidt allerede på nuværende tidspunkt.
Derfor er det også nemt for os at besvare spørgsmålet
fra tilhængerne: Hvad er alternativet?
Alternativet for os er noget så kedeligt som, at Unionen skal rulles tilbage.
Så derfor har vi ikke sådan et progressivt papir om, hvilken grad af regulering af Europa, vi ønsker, for vi ønsker mindre regulering, vi ønsker mindre politik, vi ønsker færre møder, hvor ministrene skal komme og planlægge og tilrettelægge nye direktiver.
Særlig har vi den opfattelse, at i forhold til de nye ansøgerlande fra Østeuropa, vil Danmark kunne give dem en fordel.
Vi kan give dem den fordel, at når vi viser, at det er muligt både at være medlem af EU og stå uden for Euroland, så giver det dem mod og viser dem vejen til, at de i deres optagelsesforhandlinger kan formulere en platform, som betyder, at de kan få fornøjelsen af at blive en del af frihandelssamarbejdet uden at skulle have ødelagt deres nationaløkonomi og have den lagt i lænker for at blive en del af Euroland.
Derfor skal Danmark kunne turde at gå foran og vise, at det altså godt kan lade sig gøre.
Man kan bruge et udtryk, som jeg i en anden sammenhæng ikke bryder mig så meget om, men man kan sige, der er en tredje vej.
Man behøver ikke enten at være medlem af EU og hele molevitten inklusive Euroland eller stå uden for EU, som f.eks. Norge gør, nej, der er en tredje mulighed.
Den mulighed peger Danmark på, og de øst- og centraleuropæiske lande fortjener, at vi viser, at den vej eksisterer.
Så har det været meget til diskussion, jo ikke mindst udeomkring på de mange politiske møder og stærkt inspireret af økonomiministeren, at hvis Danmark siger nej, så giver det
ikke nogen fortrydelsesret, og der har man jo hængt det på den knage, man selv skruede op i 1992, nemlig at da Danmark sagde nej, ja, så blev vi sendt til stemmeurnerne igen i 1993 for at omgøre nejet.
Det glæder os bestemt, at det ikke er det, der vil være motivationen denne her gang, hvis og når Danmark stemmer nej den 28. september.
Problemet er bare, at hvis vi siger ja, så er der i allerhøjeste grad ikke nogen fortrydelsesret.
Så er Danmark en del af Euroland på godt og på ondt, mest på ondt.
Hvis derimod vi stemmer nej den 28. september, så opstår der den situation, som vi synes er den optimale, nemlig at vi kan afvente, hvad der egentlig kommer ud af dette EU-topmøde i Nice.
Hvad er det for en traktat, der så ligger foran os?
Er det noget, vi bryder os om fra dansk side?
Og ikke mindst så vil vi afvente udviklingen i Euroland.
Lad os se, hvordan det går, når italienerne skal have vekslet alle deres korrupte lire til nye euromønter og sedler.
Hvordan kommer det til at foregå?
Kommer det overhovedet til at hænge sammen?
Det privilegium har vi, og det privilegium udnytter vi bedst ved at stemme nej.
Men jeg skal love for, at gaveboden, der blev stillet frem for at købe sig nogle jastemmer, selvfølgelig blev overgået af alle, da tidligere vismand Claus Vastrup den 17. august i Børsen erklærede: Hvis man stemmer ja, så får man skattelettelser.
Det kan jo godt være, at en skatteplaget dansker vil føle sig fristet af udsigten til, at hvis nu man går hen og sætter et lille jakryds, så udløser det straks et fradrag på selvangivelsen ved næste års skattebetaling. Sådan kommer det imidlertid ikke til at gå.
Tværtimod vil jeg hævde, at hvis vi stemmer ja, så kan vi meget vel risikere skattestigninger.
Hvorfor så det?
Jo, sammenligningsgrundlaget er Irland.
Irland har i øjeblikket store problemer med stigende inflation.
Se, hvis ikke Irland havde været en del af Euroland, så kunne Irland bringe sin inflation ned ved at bruge rentevåbenet.
Man kunne lade renten i Irland blive forhøjet, indtil der var styr på inflationen.
Den mulighed har Irland ikke, for det forbyder samarbejdet i Euroland, det forbyder Den Europæiske Centralbank, for der er fælles rente blandt alle landene.
Hvad er så den eneste mulighed, Irland har for at bringe sin inflation i orden, ud over at modtage nogle breve fra centralbanken, der gør opmærksom på, at inflationen er for høj, og at de nu må se at få styr på det, hvis ikke de skal til at betale bøder?
Den eneste mulighed, et land som Irland har, er at forhøje en række skatter. Derfor vil det blive nøjagtig den samme situation, Danmark kommer ud for, ikke når, men hvis inflationen i Danmark på et tidspunkt bliver for høj - ja, allerede i øjeblikket er den jo højere, end den burde være - så er det, vi har foran os, ikke muligheden for længere at bruge renteredskabet til at bringe inflationen ned, men derimod kun udsigten til skatteforhøjelser. Derfor må forhenværende vismand Vastrup og andre lade være med at bilde danskerne ind, at hvis de stemmer ja, så får de skattesænkninger.
Tværtimod er der udsigt til, at de kan gå hen og få skattestigninger.
Til gengæld synes jeg, at det var en overordentlig vigtig besked, vi fik, da det blev kundgjort, at hvis Danmark stemmer nej, så kan det true hele europrojektet.
Så var vi tilbage på banen igen.
Så kan det nok være, at lysten til at gå ned og stemme nej var der, for det er jo lige præcis det, det handler om.
Danmark kan gøre det, som englænderne tigger og beder os om, nemlig vise, at vi igen har vikingernes mod, tør sige nej og dermed udløse en bølge i Europa, som vi gjorde i 1992, en bølge af selvransagelse, en bølge, hvor man går ind og sætter spørgsmålstegn ved, om det overhovedet er den rigtige udvikling.
Ja, vi fik altså det ud af det, at man i EU begyndte at tale om subsidiaritet, altså det her nærhedsprincip, om større åbenhed og mere demokrati.
Det var, hvad vi fik ud af at stemme nej i 1992.
Vi er overbevist om, at hvis vi stemmer nej her i år 2000, så kan vi også være med til at påvirke den europæiske dagsorden i retning af, at Europa bliver et bedre sted at være i fremtiden og ikke kun med kortsigtet udsigt til at få nogle andre mønter.
Men alt skal jo bruges og især misbruges i et forsøg på at overbevise danskerne om, at de skal stemme ja.
Og der er udkommet sådan en lille pamflet her fra Økonomiministeriet med et billede af den nye mønt osv., og dér skriver man frejdigt: »Du kan tage din euro med på ferie. Du behøver ikke veksle penge, før du rejser, så du sparer vekselgebyr.
Det bliver også nemt at sammenligne, hvad tingene koster hjemme og i udlandet.«
Ja, det er rigtigt for 12 ud af verdens 160 lande, men formaster man sig til at tage på ferie i USA, Storbritannien, Sverige, Norge eller dér, hvor det er mest populært i øjeblikket, Thailand, ja, så er der altså ikke nogen mulighed for, at man kan tage sin euro med og bruge den til at betale. Det er igen et eksempel på, at man prøver at bilde danskerne ind, at får de de her euro, så er det en fantastisk gangbar valuta.
Det er det kun i 12 ud af 160 lande på denne klode, og derfor er det bestemt ikke noget særlig attraktivt at gå efter.
Så vi har det sådan i Frihed 2000, at vi følger den anbefaling, vi har fået fra Venstres formand, hr. Anders Fogh Rasmussen, som har skrevet i B.T.: »Hvis en økonomisk union overhovedet skulle fungere, ville det i hvert fald kræve en overnational og central styring af økonomien og den regionale politik, som vi i et liberalt parti må afvise.«
Det kan ikke siges mere tydeligt.
Derfor anbefaler vi fortsat at stemme nej.