Søren Kolstrup (EL), 1998-04-30:
Jeg skal først omtale Enhedslistens holdning til lovforslag
nr. L 65 om førskoletilbud til børn af indvandrere og flygtninge.
Med dette forslag bliver det obligatorisk for kommunerne at tilbyde tosprogede børn støtte til fremme af den sproglige udvikling, og jeg vil godt sige, at for os er det et lidt mærkeligt forslag at tage stilling til, fordi det indeholder et princip, vi absolut støtter, og der er et andet princip i forslaget, vi ikke støtter.
om, at indsatsen over for tosprogede børnehavebørn skal øges, for det er godt.
Men det andet element i forslaget, der går på en isolering af tosprogede førskolebørn, kan vi ikke støtte.
Lad mig vende mig mod det, vi ser som det positive i lovforslaget.
Samvær og leg mellem børn med forskellige modersmål er en god måde at lære sprog på.
Der kan være situationer, hvor børnehavernes normering ikke rækker til, at der mere målrettet arbejdes med den sproglige kompetence hos det enkelte barn, og derfor er det selvfølgelig positivt, at lovforslaget lægger op til etablering af særlig støtte til de tosprogede børnehavebørn.
Så langt så godt.
Men så kommer det andet element i lovforslaget, som vi må vende os mod, nemlig ideen om 15 timers førbørnehaveklasser som en model, der kan give børn med et andet modersmål end dansk de danskkundskaber, der skal bruges i folkeskolen.
Enhedslisten er stadig imod denne model, og derfor kan vi heller ikke støtte, at kommunerne nu får pligt til at tilbyde den.
Vi har svært ved at se, hvordan 3-årige børn skal finde sig til rette på en skole, der er indrettet til langt større børn.
Nogle steder i landet vil der muligvis ikke engang blive tale om et tilbud til forældre og børn, men om en form for tvang til at deltage under trussel om, at børnene ellers ikke kan komme i den lokale skole.
Når jeg vender mig til lovforslag nr. L 66, står vi også i en lidt mærkelig situation, fordi vi også her står over for både et positivt princip og et negativt princip, og lad mig først omtale det positive.
Stort set alle er jo glade for den kvalitetsforbedring, forslaget lægger op til: højere timetal, opstilling af klare mål for undervisningen, introduktion af flere fag på sprogskolerne, midler til udviklingsarbejde og opkvalificering af lærerkræfterne.
Alt dette er godt nok.
Til gengæld er vi imod den del af lovforslaget, som også har været til debat i dag, nemlig at overføre ansvaret for danskundervisningen af voksne udlændinge fra amterne til kommunerne.
Det er os en gåde, at man er på vej til at smadre et velfungerende system.
Denne opgave blev i 1986 flyttet den modsatte vej, og argumenterne for at flytte opgaven tilbage igen er ikke på nogen måde overbevisende.
Opgavefordelingen mellem stat, amt og kommune skal afgøres af, hvilken regional størrelse, der bedst løser en bestemt opgave, hverken mere eller mindre.
Vores pointe er, at diskussionen om amterne ikke bare er en organisatorisk diskussion.
Det handler dybest set om en ordentlig undervisning i dansk for udlændinge, og det kræver, at der er et tilpas stort elevgrundlag, så der kan laves ensartede hold.
Et stort elevgrundlag indebærer, at folk fra vidt forskellige steder, uanset om de kommer fra USA eller Canada eller er flygtninge, kan samles på præcis det hold, som passer til deres niveau.
Hvis der på samme hold skal undervises elever med vidt forskellig skolebaggrund, er fiaskoen sikker. Igen må vi påpege, at kommunernes høringssvar peger i retning af, at man vil nedbryde den struktur, vi har for øjeblikket.
Den nuværende struktur betyder, at der kan samles kursister fra et stort geografisk område uden skelen til kommunegrænserne.
Ikke alle kursister kan få et ordentligt tilbud på den nærmeste skole, men i dag henvises der på tværs i et helt amt, og kursisterne er ikke bundet til én skole.
Den nuværende struktur indebærer også, at skolerne har en størrelse, der giver et godt og stabilt pædagogisk miljø, og at udlændinge, der ønsker at lære dansk, kan tilmelde sig på den skole, de ønsker, uden at andre offentlige myndigheder bliver blandet ind i det.
Men hvordan vil det blive, hvis vi får den kommunalisering, man lægger op til?
Det er jo åbenbart kodeordet i øjeblikket.
Høringssvaret fra Kommunernes Landsforening, som jeg nævnte før, punkterer ministerens fromme ønske om at undgå, at der etableres flere små sprogskoler.
Kommunernes Landsforening erklærer frisk og frejdigt, at de naturligvis har tænkt sig at lave det antal skoler, der passer dem.
Med den nye lovgivning forsvinder kursisternes valgfrihed - det risikerer vi i hvert fald -
og den uddannelsessøgende er i kommunens vold, uanset om vedkommende modtager økonomisk hjælp fra kommunen eller ej.
Tilmelding skal ske hos kommunen, og skolen skal rapportere om alle elevers fremskridt til den kommunale forvaltning.
Man kan spørge sig selv, hvorfor i alverden kommunalt ansatte skal følge med i, hvordan det går voksne, selvforsørgende mennesker i skolen. Lovforslaget indeholder mange gode intentioner om en forbedret sprogundervisning
, men de vil efter Enhedslistens mening ikke blive udfoldet efter en kommunal overtagelse af området.
Derfor kan vi ikke - og jeg understreger: På det foreliggende grundlag - støtte lovforslaget, men det skulle være en fornøjelse, hvis det kunne lykkes os at sikre, at den nuværende struktur bliver fastholdt.