Jan Trøjborg (S), 1999-02-11:
Jeg synes, at det er muligt at konkludere, at der fra samtlige af Folketingets partier er udtrykt en positiv interesse for, at forskerverdenen bliver endnu mere opmærksom på den opgave, der kan siges at være en meget, meget bred opbakning til, nemlig at sikre flere kvinder i dansk forskning; ikke alene sikre en tilstrækkelig rekruttering, men også sikre, at der tages initiativer, der kan medføre en lettere gang for kvinder, når de i øvrigt er kvalificerede - og lad mig understrege det - i forbindelse med besættelse af videnskabelige stillinger. Der har været nævnt en lang række emner undervejs, og det er jo fuldstændig korrekt, som det er sagt i debatten, at der foreligger et ganske godt materiale, der belyser situationen - jeg prøvede også i min tale indledningsvis at trække situationen op - og således, at der er sket noget positivt i årenes løb.
Det går især langsomt, når det handler om professorater; der går det meget langsomt.
Vi må sige, at hvis vi sammenligner os med andre lande, vi normalt sammenligner os med, så ser det ganske sløjt ud. Fru Christine Antorini nævnte spørgsmålet om stillingsstruktur og herunder også den såkaldte norske professormodel.
Den norske professormodel går mig bekendt kort fortalt ud på, at hvis man er professoregnet, ja, så er man også berettiget til at blive professor.
Sådan er det ikke i Danmark.
Der har vi et forholdsvis begrænset antal professorater til rådighed, og dermed kan man sige, at vi adskiller os fra den norske model ved i særklasse at have en situation, hvor der skal konkurreres om at få et professorat.
Jeg går principielt ind for synspunktet om, at det er sundt med noget konkurrence.
Jeg tror, at det ville være forkert, og jeg tror også, man kunne være begrundet bekymret for, at man devaluerer professorbegrebet, hvis alle, der er kvalificerede, bliver professorer.
Jeg tror, det er sundt med en vis form for konkurrence.
Ikke desto mindre har jeg flere gange udtrykt, at jeg tror, det er hensigtsmæssigt, hvis vi kan få oprettet flere professorater.
Jeg tror, der er behov for, at vi får
flere professorater i Danmark, og det er også noget, vi vil drøfte med AC, vi vil drøfte det med Finansministeriet
Jeg synes, det er hensigtsmæssigt at overveje flere professorater.
Et argument, jeg fra tid til anden har hørt imod at oprette flere professorater, er, at der er meget træghed i ansættelsessystemet.
Det er således, at vi har ganske få hundrede professorater, men det er samtidig således, at der er omkring hundrede vakante professorater.
Altså med andre ord, det er ikke lykkedes ledelsesmeæssigt at have så fleksibel en ansættelsesstruktur, at det er lykkedes at ansætte og besætte flere stillinger.
Naturligvis vil der altid være et antal vakante stillinger, efter at en professor har forladt en stilling, til den er opslået og bedømt, og den pågældende person kan være ansat i stillingen.
Her er vi igen nede ved noget, som er noget af det fundamentale, når vi taler om flere kvinder i dansk forskning.
Vi er nemlig ved det element, der hedder ledelse.
Og det mener jeg også knytter an til fru Christine Antorinis
andet spørgsmål: Hvad vil ministeren gøre for at tage konkrete initiativer i forbindelse med det problematiske, der kan være for mange forskere, i at være i en situation, hvor de både er aktive forskere og har små børn?
Jeg har svært ved at svare noget meget præcist på det.
Jeg tror ikke, at Folketinget eller regeringen kan vedtage nogen ordninger, der ovenfra virker på den problemstilling.
Jeg tror, der er tale om en ledelsesopgave, der skal løses konkret på den enkelte institution.
Det er vigtigt at vide, at regeringen er optaget af, at der skal satses på bedre forhold for kvindelige forskere - også kvindelige forskere med små børn.
Men som det kan lade sig gøre at være minister i en regering og have små børn, meget små børn, så må det også kunne lade sig gøre at være forsker med den fleksibilitet, der ligger i arbejdstiden for forskere.
Det handler naturligvis om, at der er en forståelse for det på institutionen.
Det handler naturligvis om, at ledelsen er opmærksom på, at her er der en ledelsesopgave, der fordrer et lidt andet talent, end der normalt fordres for at være en effektiv leder af et universitet eller en forskningsinstitution.
Her skal der tages nogle særlige hensyn.
En anden problemstilling i den forbindelse er naturligvis, hvordan får man som kvinde, der måske har haft orlov i en periode og er aktiv forsker, indhentet det tab, der tidsmæssigt er opstået, hvordan får man indhentet tabet af aktiv forskningsindsats i den periode, hvor man har været på orlov?
Her kræves der givetvis også en særlig ledelsesindsats.
Der har været talt en hel del om stillingsstruktur, og der har været talt en hel del om det konkrete forslag fra udvalget, der, om man så må sige, barslede for nylig og bl.a. barslede med et forslag om konkret oprettelse af 40 professorater.
Jeg synes, diskussionen om de 40 professorater er interessant. Jeg har selv udtalt mig ganske positivt, ikke mindst om hensigten bag forslaget, nemlig at få flere kvindelige forskere.
Imidlertid tror jeg også, vi må erkende, at de særskilte initiativer ikke løser opgaven.
Man kan sige, de 40 professorater gør ikke nogen sommer.
Man kan også sammenligne dem med Freja-initiativet, som har været umådelig positivt, men samtidig selvfølgelig også indebærer det indbyggede problem, at når man laver et særskilt forholdsvis begrænset initiativ, så risikerer man også at skuffe mange flere, end man glæder.
I Freja-initiativet må jeg sige, at der er det således, at vi har en faktor 30. For hver 30, der har søgt om midler fra Freja-initiativet, er der kun én, der positivt har fået bevilling.
Det udgør naturligvis i sig selv et problem for de mange, der bliver skuffede på grund af den enorme arbejdsindsats, der har ligget bag de ansøgninger, der er sendt af sted.
Og det siger jo lidt om, at det ikke er den egentlige løsning af problemet.
Jeg tror imidlertid, at vi skal være opmærksomme på i opfølgningen af denne debat, bl.a. på baggrund af de nye informationer, vi får ind i løbet af foråret, at være optaget af, om der skal gøres en særlig indsats som f.eks. oprettelse af 40 særlige, målrettede professorater.
Når jeg alligevel i dag har udtrykt en vis optimisme og positiv tro på, at vi kan håndtere problemstillingen, hænger det sammen med, at vi har taget nogle initiativer, og at vi agter at tage nye initiativer fra ministeriets side.
For det første har jeg meldt en ny ansættelsesbekendtgørelse ud, der gør det muligt for ledelsen at tage også kønsmæssige hensyn, ikke at gå på kompromis med kvaliteten, men at tage lidt kønsmæssige hensyn ind som et
aktivt ledelsesinstrument
Det er et første skridt på vejen.
skridt på vejen er at diskutere stillingsstruktur.
Det kan ses i lyset af at give bedre mulighed for fastansættelse af flere kvinder.
Det kan ses i lyset af muligheden for at løse det generationsproblem, der givetvis er, for så vidt angår institutionernes beskæftigelse af fastansat videnskabeligt personale.
Når jeg er positiv og ser lidt optimistisk på udviklingsmulighederne og muligheden for at få flere kvinder fastansat i dansk forskning, skyldes det først og fremmest, som jeg var inde på, at det ser ganske fornuftigt ud, når vi ser på forskerrekrutteringen.
Som jeg redegjorde for, er der på mange områder en ligelig kønsfordeling af nyoptaget til forskeruddannelsen.
Men det er klart, som fru Christine Antorini også var inde på, at der naturligvis er en meget stor forskel på, hvilke fagområder vi taler om.
Der er fagområder, hvor der ikke er særlig stor søgning fra kvinder, og der er andre fagområder, hvor der er en meget stor søgning fra kvinder, og hvor vi allerede nu er kommet op på, at halvdelen af dem, der er i forskeruddannelsen, er kvinder.
Det ser ganske positivt ud; det ser meget fornuftigt ud.
Derfor tror jeg også, at hvis vi kan lave en ny stillingsstruktur, hvor vi konverterer flere løstansatte stillinger til flere faste stillinger, får vi
bedre muligheder for mere direkte at rekruttere fra forskeruddannelsen til en forskerkarriere.
Den problemstilling, vi står over for, er den, at der ofte går meget lang tid mellem endt forskeruddannelse og så chancen for at opnå en fast ansættelse på et universitet.
Og kan vi få flere fastansatte på universiteterne, konvertere løstansatte til fastansatte, ja, så får vi også en bedre mulighed for at rekruttere hurtigt og aktivt fra de forskeruddannede.
Så på den baggrund tror jeg, man kan fæste meget lid til de forhandlinger, der vil gå i gang, umiddelbart efter at overenskomstforhandlingerne er afsluttet, med henblik på at skabe muligheder for, at vi på et kvalitetsbaseret grundlag rekrutterer flere forskere, og der er al mulig grund til at tro, at en langt større andel af de nyrekrutterede forskere vil være kvinder.