Margrethe Vestager (RV), 2004-04-27:
Det Radikale Venstre har set frem til redegørelsesdebatten i dag, men vi deler de ordførerbemærkninger, som er kommet, om, hvor vigtigt det er at holde fast i, at vi taler om to forskellige ting på samme tid og i samme forhandling, for det er afgørende at holde fast i, at det er to forskellige uddannelser, vi drøfter i dag, et forskelligt arbejdsmarked, forskellig faglig kerne, men også forskelligt søgemønster og i nogen udstrækning jo også meget forskellige grundlæggende værdier.
Samtidig ved vi, at de, som uddanner sig inden for uddannelserne, har et tæt og ofte godt, men ofte også konfliktfyldt samarbejde i det konkrete samarbejde hver dag.
Der blev foretaget mindre ændringer i forbindelse med kommissionsbachelortildelingen, men det er først nu, at vi har en grundlæggende og interessant evaluering at forholde os til.
Jeg har valgt fem ting ud, som er radikale prioriteringer i den forhandling, som kommer.
For det første ønsker vi os en klar og overordnet målformulering, der giver grundlag for en samlende forståelse af pædagogens faglighed, og det kan også give grundlag for formuleringen af CKF'erne, sådan som det er foreslået.
Formålet må naturligvis være at trække på bl.a. servicelovens formålsparagraf, men også på de mange, mange andre arbejdsområder, som er pædagogens.
Dermed også sagt, at vi må formulere de værdier, menneskesyn og selvfølgelig også synet på børn, der ligger til grund for det pædagogiske arbejde, men også se det i lyset af det vidensamfund, som er under skabelse i øjeblikket.
Det er unægtelig en anderledes virkelighed end den, vi så først i 1990'erne.
Vi finder, at en mild specialisering kan være en fordel f.eks. gennem tværgående projekter med udgangspunkt i praktikken, men vi synes, det er vigtigt at holde fast i, at uddannelsen ikke er særlig lang.
Det er en kort uddannelse, som skal give udgangspunkt for et meget bredt virke, og hvis man bruger væsentlig tid på specialisering, så risikerer vi, at nogle af de grundlæggende kompetencer går tabt. For det tredje ønsker vi at styrke fagene, men ikke kun dansk.
Det er afgørende, at kreative fag, musiske fag, kulturfag og andre gør det muligt at arbejde med at løfte opgaverne for børn, unge og voksne der, hvor pædagogen nu engang har sit arbejde.
Dermed modsætter vi os også tendenserne til en akademisering og en teoretisering, en slags minilærer som rollemodel, for pædagogen underviser
Det er ikke det, der er målet med uddannelsen, og pædagogens pædagogik er ikke den samme som lærerens pædagogik.
Der er såmænd lærere nok for børn, unge og voksne.
Dermed står det også helt centralt, at vi diskuterer, hvad det er for en omsorg, og hvad det er for en evne til at se og tale med børn og voksne, der skal til, for at man kan støtte den menneskelige udvikling, sådan som i hvert fald en del af pædagogens faglighed retter sig mod.
For det fjerde praktikken: Vi kan godt se fordelene ved en SU-baseret praktik, men det kræver, at praktikken ses på en helt anden måde, tænkes sammen med undervisningen på seminariet, og at der på praktikstederne er uddannede vejledere, og det er en ganske større mundfuld, end det måske umiddelbart lyder til at være.
Forudsætningen er også, at vi kan finansiere det og finansiere det rigtigt, og vi drøfter gerne, hvordan vi kan gøre det, men vi synes, det er vigtigere, at vi gør os ganske klart, at sådan som det er lagt op for indeværende, kommer det faktisk til at koste ret mange penge.
Vi drøfter også gerne, om praktikken kan gøres kortere.
For det femte: Pædagoger er ikke den gruppe, der deltager mest i efter- og videreuddannelse, og det er der sikkert fornuftige grunde til, som ikke er pædagogernes egne, de er givetvis som regel økonomiske.
Vi ønsker gennemført forsøg med en 2-årig fortsat tilknytning til seminarierne for pædagogerne.
Det vurderer vi at både de nyuddannede og seminarierne vil kunne have gavn af, for det giver en helt anderledes direkte tilbagemelding om, hvad det er for et arbejdsmarked, som pædagogerne møder.
I modsætning til pædagoguddannelsen er det ikke længe siden, at uddannelsen til lærer i folkeskolen blev reformeret, også mere grundlæggende end man måske umiddelbart troede på seminarierne.
Vi har set på evalueringen, og vi havde faktisk ønsket, at vi kunne foretage nogle justeringer tidligere, sådan som det også har været nævnt af den socialdemokratiske ordfører.
Igen her er der meget, som man kunne vælge at kommentere.
Jeg har taget fem punkter ud.
For det første ønsker vi, at læreruddannelsen fortsat skal give kompetence til at undervise på alle skolens klassetrin.
Det skal man kunne i op til fire fag, men vi diskuterer gerne, om valget af et samlet danskfag eller matematikfag betyder, at den studerende derudover kun har to linjefag.
Det tror vi giver en bedre balance i arbejdsbyrden, og det giver også rum til at styrke danskfaget og matematikfaget timemæssigt.
Vi tror, at det er helt afgørende for at fastholde folkeskolen som folkeskole, at alle studerende får nogle generelle kompetencer.
Det er kompetencer, som kan gives bl.a. i et grundfag, dansk og kommunikation.
Evnen til at kunne forholde sig til forældrene, evnen til at kunne fortælle klart, men også åbent, hvad det er, man laver, skal styrkes. Alle studerende skal også gives kompetence i at undervise børn, der repræsenterer flere forskellige kulturer,
både etniske kulturer, sociale kulturer, både et-, to- og flersprogede.
Der skal selvfølgelig også være mulighed for at specialisere sig inden for det, og derfor ønsker vi også, at dansk som andetsprog bliver et egentligt linjefag.
Men vi ser det som meget afgørende, at de lærerstuderende faktisk klædes på til at undervise i folkeskolen, sådan som den er, når den er en folkeskole, nemlig en skole, hvor børn har mange forskellige baggrunde.
For det andet ønsker vi også, at alle studerende skal have styrket kompetencen til kravet om differentieret undervisning, ikke nødvendigvis for at blive specialister eller speciallærere, men for at vide, hvad de faktisk kan gøre, hvad de kan gøre inden for timen, hvad de selv kan håndtere inden for klassens ramme, eller hvornår de skal tilkalde andre eller give eleven et helt andet tilbud. Når det er så afgørende, er det jo bl.a. på grund af folkeskolelovens allerførste linje: »Skolen skal i samarbejde
med forældrene ...«
Det kræver, at alle studerende har de grundlæggende færdigheder til at se og forstå børnenes situation kulturelt og læringsmæssigt for at kunne inddrage forældrene i børnenes læring.
For det tredje må praktikken også overvejes for de lærerstuderende, dels gennem udvidede forsøg med, at alle praktikperioder kan afvikles på samme skole, dels gennem virkeliggørelse af intentionerne i praktikvejlederordningen, for vi er slet ikke kommet dertil, som vi gerne ville. Vi er slet ikke nået dertil, hvor praktikken for alvor kan spille en rolle som et fag i læreruddannelsen på linje med de øvrige fag.
For det fjerde er læreruddannelsen kort, lærerarbejdet sådan i almindelighed og måske lærerlivet i særdeleshed taget i betragtning.
Derfor vil Det Radikale Venstre holde fast i, at læreruddannelsen er en grunduddannelse.
Hvordan den enkelte lærers arbejdsliv udfolder sig i de næste 30-35 år, kan uddannelsen ikke gøre op med, og derfor må specialiseringen også ske undervejs.
Det kan være, at man i de første 10 år af sit lærerliv er mest optaget af at undervise de små.
Det kan være, at man i de næste 10 år gerne vil prøve kræfter med de store.
Det kan være, at man på andre tidspunkter vil noget ganske andet.
Det betyder også, at de fag, vi efter vores mening lidt misvisende kalder for de praktisk-musiske, hvad bindestregen så i øvrigt gør der, ikke skal ødelægges af hensyn til en såkaldt overproduktion.
Hvis man finder, at der er for mange, der vælger de fag i dag, så må vi analysere grundene og finde andre løsninger.
Det skal i hvert fald ikke gå ud over fagene, for børnene er tjent med lærere, der har en fuld faglighed inden for fagene, uanset hvor mange timer de har i de respektive fag.
Det gælder i sagens natur også danskfaget, og det gælder matematikfaget.
Hvis man vil styrke fagene, så skal man lade være med at hakke dem over i småbidder, og man skal lade være med at forsøge at lave overlapninger eller forskellige nødredninger på grund af den kritik, som er kommet, for det er ganske klart, at fagligheden vil lide under en opdeling.
Det tror vi vil være et meget kontant bidrag til, at vi får en langt bedre overgang mellem seminarium og arbejdsliv, og også at vi styrker seminariet.
Generelt og for begge uddannelser finder vi det vigtigt, at uddannelsesmiljøerne styrkes.
Det klinger hult, når Venstre retorisk slår sig op på, at den lærerstuderende sættes fri, samtidig med at man kræver stramninger af deltagelsespligt og mødepligt.
Det faglige miljø og studiemiljøet hænger sammen med diskussionen om kriterierne for at kunne bruge titlen University College samt selvfølgelig udviklingen af forskningstilknytningen rundtomkring på CVU'erne, og det er helt afgørende, at det studiemiljø er med til at styrke vores gennemførelse af nye uddannelser.
Derudover må man sige, at hvis man ønsker at styrke folkeskolen og ønsker at styrke de pædagogiske arbejdssteder, så er det ikke her, vi skal starte.
Så er det i efteruddannelsen, og det drøfter vi også meget gerne i relation til de forhandlinger, vi får.
De uddannelser, som vi måtte blive enige om at sætte i værk, får først betydning med den første nyuddannede tidligst i 2010.
Der er altså en lang vej, til de kommer til at præge skolen.
Sidst, men ikke mindst, ser vi meget gerne en bred og åben proces i arbejdet med at justere uddannelserne, også med en systematik til at inddrage dem, der har en konkret viden om, hvordan uddannelserne skal foldes ud.
Der er et godt netværk.
Der er gode, kompetente forsamlinger.
Det er trods alt ikke os, der skal gøre uddannelserne til virkelighed, og derfor tror vi, at processen vil være overordentlig godt tjent med, at den sker i åbenhed, og at vi er lydhøre over for, hvad man mener rundtomkring.