Martin Lidegaard (RV), 2002-02-07:
Op til julen 2001 befandt trafikministeren sig i en yderst vanskelig situation.
Ministeriet har gennemført en udbudsrunde for en række jernbanestrækninger, og ministeriets eget selskab, DSB, havde afgivet tilbud, der lå væsentligt lavere end de øvrige bud.
Efter at have gransket tilbuddet mente ministeriet, at tilbuddet lå unormalt lavt, men det var ikke nogen entydig enkel opgave at påvise, at det forholdt sig sådan.
Det satte ministeren i en kattepine.
Hvis han valgte DSB og dermed sparede de danske skatteydere for adskillige hundrede millioner kroner, ville han med det samme blive beskyldt for at favorisere DSB, og hvis DSB's beregning ikke holdt stik, ville han blive holdt politisk ansvarlig. Hvis ministeren omvendt valgte at forkaste DSB's tilbud, risikerede han at blive beskyldt for forskelsbehandling, ikke mindst i betragtning af at selv de mest negative vurderinger af DSB's tilbud stadig placerede selskabet flere hundrede millioner kroner under de andre tilbudsgivere, og at indtil flere revisionsfirmaer stod inde for DSB's beregningsgrundlag. Ministeren risikerede, at ubehagelige typer fra oppositionen ville påstå, at ministeren var ude i et ideologisk felttog, og derudover ville han kunne blive beskyldt for at sammenblande sin rolle som ejer af DSB med sin rolle som udbudsgiver.
Og hvad skulle han gøre med DSB's bestyrelse, hvis han forkastede deres tilbud som fup og fidus?
Det var altså et svært valg, ministeren stod over for, og han valgte så det, som i hans øjne forekom som det mindste af to onder: at forkaste ministeriets eget selskab.
Jeg vil ikke her påstå, at ministeren dermed traf det forkerte valg.
Jeg vil heller ikke påstå det modsatte.
Trafikprognoser er noget af det mest usikre og vanskelige at beskæftige sig med, for ganske små ryk i forudsætningerne kan give dramatiske konsekvenser i de langsigtede beregninger.
Selv om jeg synes, at ministeren i dette tilfælde har gjort sig endog meget umage med at komme frem til at bestemt resultat, tør jeg ikke sige, hvis tal der er mest troværdige,
og om ministeren som udbyder vitterlig havde fået et juridisk problem, hvis han havde valgt DSB. Jeg er derfor godt tilfreds med, at Rigsrevisionen kigger på det spørgsmål og ikke mindst på hele processen.
Det er alle parter, ikke mindst ministeren, godt tjent med, og dermed er der ikke meget mere at sige om den sag lige nu. Til gengæld mener jeg ikke, der kan være tvivl om, at denne sag med al tydelighed har vist, at vi bliver nødt til fremover at adskille statens funktion som ejer af DSB og rollen som udbudsgiver på trafikområdet.
Historien om Arriva viser, at uanset hvilket valg ministeren havde truffet, ville han kunne beskyldes for forskelsbehandling. Den nuværende sammenblanding af kasketter risikerer simpelt hen at lægge en bombe under hele udliciteringen på dette område, fordi det er et helt grundlæggende princip i udbud, at der skal foretages en uvildig vurdering.
Det er ikke muligt, uanset hvor dygtig en minister man er, at være uvildig, hvis man er ejer af et af de bydende selskaber.
Jeg ved, at ministeren er enig i dette synspunkt, men at han ligesom Det Radikale Venstre og de fleste andre partier er usikker på, hvordan vi bedst løser dette problem.
Men løses skal det. Derfor fremsætter Det Radikale Venstre et blødt forslag til vedtagelse, der ikke binder ministeren eller nogen af de andre partier til noget som helst andet end at løse dette problem på en hensigtsmæssig måde, inden vi skal have det næste udbud.
Det vil vi så i øvrigt opfordre ministeren til at gøre med den bredest mulige forligskreds, og forslaget til vedtagelse lyder derfor i al enkelhed således: Forslag til vedtagelse »Folketinget opfordrer regeringen til at sikre, at der inden det næste offentlige udbud på jernbaneområdet sker en klar adskillelse af statens ejerskab af DSB og statens rolle som udbyder.«
Der ligger ikke nogen skjulte planer om privatisering i det her, alle muligheder er åbne, men lad os sikre os, at vi får gang i den proces.