Niels Helveg Petersen (RV), 2000-09-06:
Vi står nu her ved afslutningen af behandlingen af lovforslaget om Danmarks deltagelse i den fælles valuta.
Der er, siden lovforslaget er blevet fremsat,
under behandlingen af lovforslaget stillet mere end 280 spørgsmål.
Debatten her i dag
har været engageret, som den også var det ved første og anden behandling, og ude i landet foregår der nu en bred folkelig debat, som gør danskerne ære.
Det er en debat, hvor folk engagerer sig, og hvor de sætter sig grundigt ind i det spørgsmål, som vi har behandlet her i Folketinget i dag.
Jeg vil godt gøre en særlig bemærkning til hr. Jørn Jespersens tale, som vi jo ikke hørte under førstebehandlingen og andenbehandlingen.
Jeg synes, det var et engageret og godt indlæg, et indlæg, jeg nødigt ville have undværet under debatten her.
Det er min opfattelse, at hr. Jørn Jespersen gjorde den danske venstrefløj en stor tjeneste med det indlæg.
Man kan strides om, hvor store, men ikke strides om, at de er der; bl.a. er der en rentefordel.
Finansministeren tillod sig her for nogen tid siden ved fremlæggelse af finanslovforslaget at komme med et lille regnestykke, hvori han gjorde gældende, at den lavere rente, vi ville få i Danmark ved tilslutning til den fælles valuta, ville give et varigt lavere renteniveau i Danmark på ca. 0,5 pct., i forhold til hvad vi ellers kunne forvente, og, sagde finansministeren, det betyder ved et simpelt regnestykke på den danske offentlige gæld en gevinst for de offentlige budgetter på ca. 5 mia. kr. om året.
Så meget lettes de offentlige budgetter ved denne rentefordel.
Det gav anledning til stor ståhej, og bl.a. i dag i B.T. siger hr. Holger K. Nielsen: »Den slags påstande burde Nyrup og Lykketoft holde sig for gode til.«
Og så siger han, at det vil vælgerne gennemskue.
Jamen det er jo ikke kun finansministeren, der har foretaget det regnestykke, det har også vismændene.
Vismændene, som jo i øvrigt af nejsiden berømmes for deres indlæg i den økonomiske debat, siger i deres beregninger, at de når til det resultat, at den økonomiske virkning på de offentlige budgetter er 6 mia. kr.
om året eller mere med stigende tendens
Så der er altså ikke tale om, at finansministeren her har gjort sig skyldig i et hysterisk regnestykke, men tværtimod om, at finansministerens tal snarere ligger i underkanten af de skøn, som vismændene er kommet med.
Til den økonomiske fordel hører selvfølgelig også den tryghed, der ligger i, at vi er med i en fælles valuta.
Det betyder, at hvis det blæser på valutamarkederne, så har vi en helt, helt anden tryghed for vores valuta og dermed for vores levefod.
Hr. Thulesen Dahl og fru Pia Kjærsgaard synes, det er vældig morsomt at sige: Jamen det er da klart, der kan ikke være spekulation, når vi er med i en fælles valuta.
Nej, netop!
Det er jo pointen.
Det kan der derimod, hvis vi ikke er med i den fælles valuta.
Det vil sige, at vi står her i valget mellem en situation med betydelig tryghed og en situation
med meget større usikkerhed.
Man kan ikke sætte tal på, hvad denne tryghed betyder, det lader sig ifølge sagens natur ikke gøre, men jeg kan forsikre for, at ansatte og ledelse på danske virksomheder, der er ude på eksportmarkederne, ved godt, at dette her betyder noget for dem.
De får lettere ved at planlægge, de får lettere ved at bruge deres kræfter på det, som er deres arbejde, nemlig at producere og eksportere, i stedet for at beskæftige sig med at forsikre sig mod valutaudsving.
Jeg synes, debatten i dag i øvrigt har været præget meget af hr. Holger K. Nielsens synspunkter, som jeg havde lidt svært ved at følge med til, og som jeg synes stiller flere spørgsmål, end de besvarer.
Hr. Holger Nielsen vil gerne have en aflusningstraktat.
Han vil gerne have, at vi sådan nu skræller væk fra traktaterne, hvad der ikke er grænseoverskridende, men giver jo ikke rigtig nogen anvisning på, hvad det er for områder, og derfor rejser det så selvfølgelig også en lang række spørgsmål, rent bortset fra at det altså ikke er det, der forhandles om på regeringskonferencen.
Et af de spørgsmål, som er stillet og med rette fra flere sider, er: Jamen er rentepolitik og valutapolitik ikke grænseoverskridende spørgsmål? Jo, det må jeg sige.
Men, siger hr. Holger K. Nielsen, så skal EU bruge sin økonomiske magt, og et af de eksempler, hr. Holger K. Nielsen så kommer frem med, er, at EU skulle bruge sin økonomiske magt til at lægge pres på USA i spørgsmål om NMD, om misilforsvar.
Jeg hørte altså hr. Holger K. Nielsen sige det og bruge som eksempel, at her skulle EU bruge sin magt, men ikke sin sikkerhedspolitiske magt, det var den økonomiske magt, det handlede om, og den skulle man bare bruge over for NMD.
Til det vil jeg gerne sige, at jeg anser ikke EU for at være et egnet forum for drøftelserne af NMD, bl.a. fordi amerikanerne ikke sidder dér.
Det rigtige forum for at drøfte
dette er NATO og ikke EU.
Det savner vi nogle anvisninger på.
Så til sidst om dette med EU's økonomiske magt: En del af grundlaget for EU's økonomiske styrke i de kommende år vil være beslutningerne om at danne en økonomisk og monetær union.
Hvis de europæiske lande fortsat var splittede, ikke havde fundet en løsning på dette, så ville Europas økonomiske indflydelse blive mindre og ikke større.
Derfor koger jeg det sådan ned til, at hr. Holger K. Nielsen vil gerne bruge EU's økonomiske magt, men er modstander af at udstyre EU med de redskaber, der skal til, for at EU kan få større indflydelse.
Så jeg må sige, hr. Holger K. Nielsens indlæg i dag har rejst en række spørgsmål om SF's syn på dette her
, som jeg mener vi kan med fordel diskutere videre i diskussionen forud for folkeafstemningen.
, Danmark får.
Det synes jeg er blevet velbelyst i debatten.
Jeg skal kun slå fast, at det er min bestemte vurdering, at Danmark har bedre muligheder for at udvikle sin velfærdsstat og sin velfærdsmodel, hvis vi er med i samarbejdet, end hvis vi står uden for, ja, at euroen
er et af de midler, vi har til vores rådighed for at kunne udvikle vores velfærdssamfund.
Demokrati i EU har været et tema.
Jeg vil vove den påstand, at EU er udstyret med flere demokratiske karakteristika end samarbejdet i nogen andre af de store internationale organisationer.
Der er et folkevalgt kontrolorgan, Europa-Parlamentet, som fører en diskussion om EU's anliggender i fuld offentlighed, og som har muligheden for, hvis det ønsker det, at afsætte Kommissionen, hvad vi jo har fået et eksempel på.
Endelig en Kommission, der er udpeget af demokratiske regeringer, med bestemte opgaver.
Jeg synes ikke, at man kan sige, at EU-samarbejdet er præget af mindre demokrati end andre internationale organisationer, tværtimod.
Herhjemme siger vores grundlov - grundlovens § 20 - at vi jo i denne sag skal have en folkeafstemning, og vi kan lide det i Danmark på den måde, og det er et udtryk for respekt for befolkningen.
I Tyskland indeholder forfatningen ikke muligheder for folkeafstemning.
Det er deres måde at indrette sig på, og det synes jeg ikke man skal bebrejde dem, men vi har da lov til at mene, at vi har indrettet os fornuftigere her hos os.
Det er Tysklands afgørelse.
I denne diskussion står så en kommissær, hr. Verheugen, frem og siger, at Tyskland burde have stemt om euroen.
Det havde været det rigtige for at sikre folkelig debat.
Det synspunkt kan jeg sagtens forstå, det er jo det, vi gør her hos os; det har jeg sympati for.
Svenskerne har vist også besluttet, at de skal have en folkeafstemning i givet fald, også det har jeg sympati for, og hr. Verheugens synspunkt om dette indgår nu i den tyske debat.
Men hr. Verheugen er altså kommissær for udvidelsen.
Det er ham, der sidder og forhandler med de central- og østeuropæiske lande, og en sådan udtalelse fra kommissæren for udvidelsen kunne næsten ikke andet end blive opfattet, som at nu lagde Europa-Kommissionen nye hindringer i vejen for udvidelsen.
Det var den risiko, jeg så ved hans udtalelser, og derfor har jeg taget afstand fra dem.
Jeg synes ikke, det er nogen rigtig god idé.
Tyskland havde jo ikke folkeafstemning, da Danmark skulle være medlem eller da Sverige, Finland, Østrig skulle være det, som fru Elisabeth Arnold rigtigt gjorde opmærksom på.
Det ville tage sig meget mærkeligt ud i ansøgerlandene i den situation, der er helt konkret, ikke mindst i et land som Polen, hvis Tyskland nu skulle til at stemme ja eller nej til, om Polen kunne blive medlem af EU.
Vi har jo i Københavnskriterierne fastsat, hvad medlemslandene skal opfylde for at blive medlemmer.
De skal have demokrati, retsstat og markedsøkonomi, og det er ikke nogen god idé at begynde at læsse andre hindringer op.
Derfor syntes jeg, det var på sin plads at komme med min udtalelse, men den skal selvfølgelig ikke misforstås.
Det er ikke en afstandtagen fra, at lande i øvrigt afgør sager af denne type ved folkeafstemninger. Til sidst om regeringskonferencen: Jeg er helt enig i, hvad der er blevet sagt af flere ordførere, at det, vi stemmer om den 28. september 2000, det ja eller nej den 28. september, har ingen som helst påvirkning på regeringskonferencen.
Dagsordenen
kender vi.
Til hr. Keld Albrechtsen og andre vil jeg sige: Det er altså ikke Europas Forenede Stater, der er på dagsordenen for regeringskonferencen, og det er ikke det, vi skal tage stilling til, når vi når hen i december 2000 ved topmødet i Nice. Vi skal tage stilling til nogle ganske konkrete spørgsmål, som har betydning for EU's udvidelse, spørgsmål, som vi skal have klaret, inden EU er klar til udvidelsen: Kommissionssammensætning, stemmevægte, anvendelsen af kvalificeret flertal og kommende regler for forstærket samarbejde.
Jeg har for måneder siden gjort det klart fra regeringens side, og det har også statsministeren jo gjort, at en endelig vurdering af, om man skal have folkeafstemning, må altid afvente færdige tekster, så man kan gennemføre den rette juridiske vurdering, men det, der tegner sig for forhandlingerne, tegner ikke til at ville give anledning til, at der skulle holdes en særskilt dansk folkeafstemning.
Det har vi heller ikke gjort ved andre lejligheder, hvor der har fundet ændringer af stemmevægte sted, når vi har ændret antallet af kommissærer eller ændret regler for kvalificeret flertal.
Det har ved andre lejligheder heller ikke givet anledning til folkeafstemninger.
Til sidst: Jeg vil gerne gentage, som jeg gjorde det under andenbehandlingen, at vi konstruerer, vi bygger i disse år et nyt Europa op på ruinerne efter den kolde krig.
Vi skal forme et nyt Europa, som kan tage de udfordringer op, som Europa står over for.
Vi skal skabe rammerne for, at dette nye Europa kan udvikle sig fredeligt, at samarbejdet mellem os kan udvikle sig fredeligt.
Den fælles valuta er et af de instrumenter, vi har til vores rådighed for at sikre, at dette vil ske, og Danmark bør ikke mangle i denne bestræbelse.
Det er en helt naturlig, vigtig opgave for Danmark også at tage del i.