Pia Gjellerup (S), 2001-03-23:
Jeg var glad for at høre forespørgeren sige, at han ikke lagde sig tæt op af den undersøgelse, som tydeligvis har inspireret til forespørgslen.
For jeg vil indledningsvis meget gerne gøre opmærksom på, at udgangspunktet valgt i denne undersøgelse, der refereres til, er forkert.
Antallet af statslige arbejdspladser er ikke steget kraftigt i hovedstadsområdet, og det er omvendt heller ikke faldet i provinsen.
Tværtimod fremgår det i øvrigt også af den netop offentliggjorte regionalpolitiske redegørelse fra indenrigsministerens hånd, at den statslige andel af samtlige beskæftigede i hovedstadsområdet ikke har ændret sig siden 1994.
Faktisk er der konstateret et lille fald.
Tilsvarende kan vi - og jo ikke overraskende - konstatere en mindre stigning i den statslige beskæftigelse i enkelte af yderområderne.
Kristeligt Folkeparti afholdt i januar måned en regionalpolitisk høring, og i et af indlæggene i høringen blev de resultater, som jeg lige her har kommenteret fra en forskningsundersøgelse, som Amternes og Kommunernes Forskningsinstitut lavede, kortfattet refereret, og det er formentlig dér, afsættet er for i hvert fald en skæv indgang.
Ifølge undersøgelsen skulle der i perioden fra 1993-1998 have været en vækst i den statslige beskæftigelse i Københavnsområdet på mellem 13 og 17 pct., mens der skulle være en tilbagegang i det øvrige land på 8-10 pct. Jeg ville altså have det sådan, hvis jeg så
sådan en undersøgelse, og jeg selv havde haft fingre i den, at jeg ville tænke, at der må være et eller andet galt.
Det er altid klogt, ligesom når man sidder med sådan et større matematisk regnestykke eller bare et mindre og så får et resultat, lige at se, om det nu kan passe.
Det her er jo nogle meget, meget, meget store størrelsesordener, vi taler om, og man burde måske også være nået til, når man har siddet og lavet den, at spørge: Kan det nu passe?
Afgrænsningen, der foretages - vi har jo naturligvis været optaget af at kigge lidt på den - er stærkt mangelfuld.
Man har f.eks. ikke - jeg ved ikke, om man har glemt det, eller om man har udeladt det eller sprunget en side over, eller hvad det er - medtaget arbejdsmarkedsområdet med arbejdsmarkedsuddannelserne.
Det er måske lidt mærkeligt at springe de decentrale dele af den statslige aktivitet over, for så kan man jo let komme frem til, at det ser forkert ud.
Jeg må i øvrigt understrege, at forskerne fra Amternes og Kommunernes Forskningsinstitut ikke har kunnet finde en sammenhæng mellem forskelle i den statslige beskæftigelse mellem regionerne og forskelle i den økonomiske vækst.
Det synes jeg er et vigtigt udgangspunkt for den videre debat.
Opgørelserne i regeringens regionalpolitiske redegørelse af den regionale fordeling af beskæftigede fordelt på henholdsvis den statslige, den kommunale og den private sektor følger derimod den gængse afgrænsning af sektorerne, som de er defineret i Danmarks Statistiks klassifikationssystem, og det vil sige, at vi nøje kan følge dem over tid.
Opgørelsesmetoden må af den grund være noget mere pålidelig i det, der er den regionalpolitiske redegørelse. Men med denne indledning synes jeg, at vi med disse sådan taluoverensstemmelser - i øvrigt nogle, der er særdeles store, det er mange, mange tusinde arbejdspladser, vi taler om - jo får en udmærket illustration af, at der er god grund til at gå til sagen.
For det er jo egentlig ikke tallene, der er interessante, men derimod: Hvad er de rigtige, og hvad er det, de betyder?
Hvad betyder statslige arbejdspladser for et områdes aktivitet?
Hvordan er de fordelt over landet, og hvordan inddrager vi overbevisende de regionale overvejelser i forbindelse med oprettelse og nedlæggelse af statslige arbejdspladser?
Det er jo noget af det sidste, der nok er det mest interessante, for staten opretter ikke ret mange arbejdspladser.
Der flyttes en smule rundt, fordi staten jo også er en dynamisk organisation.
Placeringen af statslige institutioner trækkes af mere eller mindre gode grunde ofte frem som en mulighed for at fremme udviklingen i yderområderne.
Når jeg siger »mere«, er det, fordi der selvfølgelig kan være en god afsmittende virkning.
Men der kan simpelt hen også være dét - jeg ved, at alle medlemmer har været tilskuere til eller også deltagere i diskussioner om det - at vi har kunnet se, at det ikke nødvendigvis hverken var godt for en institution eller for området at få en institution, som ikke havde det godt det pågældende sted.
Ser vi på beskæftigelsesopgørelsen fra 1999 fra Danmarks Statistik over statsligt ansatte fordelt på amter, så udgør den statslige beskæftigelse i området 5-7 pct. af den samlede amtslige beskæftigelse.
Dog ligger her Københavns og Frederiksberg Kommuner væsentlig højere med godt 13 pct. af den samlede beskæftigelse, hvilket faktisk udelukkende skyldes, at centraladministrationen er placeret i hovedstaden.
I forhold til debatten om den regionale fordeling tegner opgørelsen et billede af en meget ligelig, og jeg tror for de fleste måske egentlig overraskende ligelig fordeling af arbejdspladser i den statslige sektor.
En meget stor del af udsvinget for de to centrale kommuner skyldes altså centraladministrationen.
Hvis man fratrækker den, så ligger de på det samme niveau som det øvrige land. Så vil jeg som en lille ekstra inspiration blot fremdrage, at selv med centraladministrationen ligger andelen af statslige arbejdspladser i Københavns og Frederiksberg Kommuner og Københavns Amt på niveau med de amter, der har mest statslig beskæftigelse, herunder f.eks. Bornholm.
Som jeg indledte med at sige, så viser regeringens regionalpolitiske redegørelse, at dette billede ikke har ændret sig væsentligt siden 1994. Af redegørelsen fremgår, at der siden 1994 har været en lille vækst i antallet af statsligt beskæftigede i dele af Jylland samt Fyn, dele af Lolland-Falster og på Langeland.
Derimod har der været et mindre fald i statsligt ansatte i den nordlige del af Jylland, omkring den vestlige del af Limfjorden, i hovedstadsregionen, i den nordvestlige del af Sjælland samt på Bornholm.
Dette skal sammenholdes med, at antallet af lønmodtagere, der arbejder i den statslige sektor, kun er steget forholdsvis lidt siden 1994, mens antallet af lønmodtagere, der arbejder i den offentlige sektor som helhed, er vokset med omkring 50.000 personer.
Væksten i kommunerne skyldes jo, som vi ved det, den nødvendige udbygning af de offentlige serviceopgaver, altså kerneopgaverne som børnepasning, uddannelse og ældrepleje.
Det er en udbygning, som regeringen har aftalt med kommunerne op gennem halvfemserne.
Dertil kommer, at der kontinuerligt flyttes opgaver fra den statslige sektor til den kommunale.
Ikke meget, men det er retningen.
En af de større omlægninger skete i 1999, da opgaven med integration af flygtninge blev flyttet til kommunerne.
Senest har amter og kommuner også overtaget ansvaret for lokalbanerne samt de tidligere statshavne. I de senere år er der også foretaget tiltag, som er gået den modsatte vej, og som har været nødvendige for at opretholde og udvikle kvalitet og af rationaliseringshensyn.
Et eksempel er strukturtilpasningen, der er sket i forsvaret.
En strukturtilpasning, som først og fremmest er blevet foretaget af overordnede, jeg havde nær sagt samfundsmæssige hensyn, men vi skal vel endda strække os videre og sige internationale hensyn, fordi vi bl.a. har ønsket at styrke Danmarks internationale bistand i krisesituationer. Men samtidig blev der i den omstrukturering også taget vidtgående, meget diskuterede og belyste regionalpolitiske hensyn.
Langt størstedelen af personalereduktionen i forsvaret fandt således sted i hovedstadsområdet.
Som statsministeren og indenrigsministeren beskrev det her fra talerstolen for mindre end 2 måneder siden under en forespørgsel om nogenlunde det samme emne, så står vi næsten altid i en situation, hvor vi skal tage hensyn til, hvordan vi mest effektivt kan tilvejebringe den bedst mulige service for borgerne og samtidig sikre et bæredygtigt grundlag i alle egne af landet.
I disse afvejninger tæller regionalpolitiske hensyn, og det skal de også.
Som det er fremgået, er det ikke ved oprettelse af statslige arbejdspladser, der flyttes meget af betydning.
Men hvad så med flytning? Her er vi ofte i en situation, hvor vi taler ud fra fornemmelser snarere end viden.
Min indledning turde illustrere dette. Før man altså skal skride til at konkludere noget endeligt på nogle områder, er det nødvendigt med et helt andet og gedigent beslutningsgrundlag.
Som illustration vil jeg blot nævne, at en kommune som Frederikshavn, som jo står forespørgeren meget nær, det tør
jeg vist godt sige, eksempelvis har en højere andel af statslige arbejdspladser end Københavns Kommune.
Blot for sådan at rokke lidt ved måske vante forestillinger.
Der er altså ikke nødvendigvis en positiv sammenhæng mellem andelen af statslige arbejdspladser og et områdes vækst og velstand og glæde.
Derfor må vi i høj grad også se på andre og mere kraftfulde instrumenter til at skabe udvikling i hele Danmark.
Her vil jeg tillade mig at nævne fra en netop offentliggjort undersøgelse fra Statens Jordbrugs- og Fiskeriøkonomiske Institut i samarbejde med det føromtalte AKF, at: Et centralt spørgsmål i den danske regionalpolitik må derfor være, hvilke muligheder der er for at mobilisere en videre erhvervsudvikling i landkommunerne, som bringer disse kommuners erhvervsstruktur nærmere i retning af produktion og til fremtidens lukrativt ekspanderende markeder.
Det er en undersøgelse, der handler mere specifikt om landkommunerne, og som i øvrigt fortæller om en meget spændende udvikling dér, men som også peger på, at det er en udvikling, som ikke nødvendigvis er så forventelig i det fremtidige.
Og derfor denne understregning af, at det er erhvervsudviklingen, der er den helt afgørende nøgle.
Der har været et betydeligt fald i ledigheden i alle regioner siden 1993, og samtidig er der sket - det er nok så væsentligt, det skal man jo bruge gode tider til - en indsnævring af de regionale forskelle.
Regeringen har gennem de seneste måneder i flere oplæg præsenteret sin overordnede strategi for at fastholde den positive samfundsudvikling i de kommende år.
Det er en strategi, hvor hensynet til en balanceret udvikling i hele landet spiller en stor rolle.
Det er samtidig en strategi, hvor den statslige aktivitet i kommunerne ses bredere end blot antallet af statslige arbejdspladser, og her vil jeg blot i overskriftsform nævne nogle af de helt afgørende initiativer.
Med redegørelsen »Investeringer i Danmarks fremtid« har vi peget på, hvordan vi både får kvaliteten af samfundet gjort bedre og får taget hensyn til udviklingen i hele landet. Jeg kan nævne den erhvervsstrategi, som regeringen har fremlagt under navnet dk21, der i høj grad har store regionale indsatsområder.
Så vil jeg nævne Erhvervsministeriets med flere ministeriers samarbejde med amter og kommuner i Jylland og på Fyn, som handler om, hvordan man får igangsat en yderligere skærpelse af erhvervsudviklingen i retning af det, der blev omtalt før, nemlig fremtidens lukrativt ekspanderende markeder.
Med disse initiativer samt en lang række andre, der ikke er mulighed for at nå her i indledningen, vil regeringen leve op til dén centrale målsætning, at den danske befolkning skal have gode og lige levevilkår, uanset hvor man bor i landet.