Jann Sjursen (KRF), 2002-05-30:
Vi har for længst set, at VKO-alliancen er uholdbar, men hvem Kristeligt Folkeparti vil pege på som statsminister, hvilket alternativ vi ser til den nuværende regering, har vi ikke taget stilling til.
Den melding, som jeg gav allerede efter regeringens første 100 dage, var i virkeligheden et frihedsbrev med hensyn til at være hægtet på den nuværende VK-regering, så nu er vores situation sådan set den samme, som den var under SR-regeringen: vi må forholde os til regeringens politik fra sag til sag, og så må vi senere vurdere spørgsmålet om de muligheder, der måtte byde sig efter næste valg, og hvad vi vil anbefale i den sammenhæng.
Det synes jeg sådan set ikke der er så meget hokuspokus i.
Jeg lægger vægt på at stå ved det, som vi sagde i valgkampen, fordi vores melding blev afgivet under den forudsætning, som jeg må indrømme glippede, nemlig at vi ikke regnede med, at regeringen ville få flertal med Dansk Folkeparti alene, men at vi, måske sammen med Det Radikale Venstre, fik mulighed for at trække regeringen mod midten.
Den forudsætning bristede allerede på valgnatten.
Lad mig begynde min ordførertale dér, hvor statsministeren sluttede sin for adskillige timer siden, nemlig med spørgsmålet om det brede samarbejde i Folketinget.
Statsministeren afsluttede sin tale med at indbyde alle Folketingets partier til et bredt samarbejde om den nødvendige fornyelse af vort samfund, og den invitation siger vi selvklart tak til fra Kristeligt Folkepartis side.
Men jeg vil også godt tilføje, at den invitation har både vi og Folketingets øvrige partier fået tidligere.
Vi fik den i valgkampen, og vi har fået den indtil flere gange i løbet af den folketingssamling, som nu ebber ud.
Vi ved også, hvad regeringen har gjort, når vi skal vurdere den fornyede invitation, der blev givet af statsministeren i dag.
Vi ved, at regeringen har indført nye traditioner og en ny praksis, netop når det gælder samarbejde eller mangelen på samme i Folketinget.
Finansloven og finanslovforhandlingerne var ingen undtagelse i den sammenhæng.
Der var ingen reelle forhandlinger med alle Folketingets partier om regeringens finanslovforslag for år 2002, der var kun reelle forhandlinger med regeringens støtteparti, Dansk Folkeparti.
Og når det gælder folkeskoleloven, må man sige, at regeringen brød mange års tradition om forlig på folkeskoleområdet og om, at der skal være enighed i forligskredsen, hvis regeringen skal fremsætte et lovforslag, der vedrører folkeskolen.
Lad mig bare erindre statsministeren og regeringspartierne om, at den selv samme regel faktisk blev benyttet, da SR-regeringen havde indgået en finanslovaftale med bl.a. Centrum-Demokraterne om at give 360 mio. kr. til forsøg med helhedsskolen.
Hvem forhindrede den aftale i at blive gennemført, fordi der ikke var enighed i kredsen af partierne bag folkeskoleforliget?
Jeg siger det her, fordi jeg synes, det er væsentligt, når man skal gøre status efter en kort og hektisk folketingssamling og se på, inden for hvilke rammer der samarbejdes eller ikke samarbejdes.
Jeg vil gerne endnu en gang i denne debat understrege, at jeg på ingen som helst måde vil bebrejde regeringen, at den gennemfører sin politik med det flertal, den nu kan finde.
Det er regeringen i sin gode ret til, og jeg har stor respekt for det, fordi jeg rent faktisk respekterer vælgernes afgørelse på valgdagen den 20. november.
Men jeg har ingen respekt for, at regeringen både vil blæse og have mel i munden, når den på den ene side står klippefast på, at valgløfterne og 100-dages-programmet skal gennemføres, og på den anden side hånende bebrejder oppositionen for ikke at ville samarbejde.
Regeringen vil meget gerne have det til at se ud, som om denne dags invitation til samarbejde er en flot gave, som den »sure opposition« er så uforskammet at sige nej til.
Men jeg mener, at sagen blot er den, at sådan som folketingssamlingen er forløbet, har regeringen allerede givet gaven til Dansk Folkeparti, og nu tror man bare, at man kan komme rendende med ingenting indpakket i gavepapir til os andre.
Den går ikke.
Men som sagt: Vi siger tak til og håber på nye toner fra regeringen i den kommende folketingssamling for så vidt angår samarbejde.
Ikke mindst på baggrund af 100-dages-programmet har regeringen i det halve år, den har siddet, fået gennemført mange af de ting, som blev lovet i valgkampen.
Lad mig nævne den 1-årige, fleksible barselorlov, som vi fra Kristeligt Folkepartis side er glade for blev gennemført, også selv om det betød, at børnepasningsorloven blev afskaffet.
Det drypper selvfølgelig lidt malurt i bægeret.
Lad mig dog sige i den sammenhæng, at vi finder det lidt beklageligt, at det kun er kommunerne, der får mulighed for at vælge frit.
Vi havde gerne givet alle forældre den reelle valgfrihed på det område
Hvem ved?
På ældreområdet er vi tilfredse med, at de ældre, som får hjemmehjælp, nu har mulighed for at få privat erstatningshjemmehjælp.
Vi mener også, der er nået noget på ældreboligområdet, men det er også noget, der skal følges op
siden hen.
Vi er tilfredse med, at regeringen har annulleret de nye skatter og afgifter på specielt erhvervslivet, som den tidligere SR-regering lagde op til i sit finanslovforslag for 2002.
På arbejdsmarkedsområdet kan vi konstatere, at regeringen på nogle strækninger har taget fat på at skabe mere frihed på arbejdsmarkedet og på andre strækninger har brug for hjælp til også at stå fast på tidligere synspunkter. Men alt i alt er der sket fremskridt, hvad organisationsfriheden angår.
Vi er også tilfredse med det oplæg, som regeringen har fremlagt her i foråret om flere i arbejde.
Det er i virkeligheden et enormt vigtigt oplæg, dels fordi vi i de kommende år har brug for at udvide arbejdsstyrken, dels selvfølgelig også fordi vi ikke bare har brug for at få integreret de mange nydanskere, men også de stadig flere ældre danskere, der ikke er i arbejde, på arbejdsmarkedet.
Vi ser i særdeleshed frem til at få diskuteret spørgsmålet om integration under den overskrift, fordi vi tror, det er muligt at nå regeringen på lige præcis dette område, hvor regeringen i større omfang vil kæde rettigheder og pligter sammen og stille forventninger, vil jeg kalde det, til de ledige kontanthjælpsmodtagere.
Det er faktisk en menneskeværdig politik at gøre det.
Vi ser også frem til det, fordi vi, når det gælder udlændingeområdet i øvrigt, jo ikke har været så glade - for nu at sige det mildt - for de forslag, regeringen har lagt frem, og for de aftaler, som er indgået med Dansk Folkeparti på lige præcis det område.
Begejstringen for regeringens politik kan til gengæld ligge på lille sted, når det gælder spørgsmål som miljø, kultur og uddannelse.
På det kulturelle område er der efter vores opfattelse også gået for hårdt til den.
De kulturelle vækstlag rammes, og beslutningen om at flytte Rigsarkivet fra København til Odense er efter vores opfattelse hverken kulturpolitisk eller regionalpolitisk velbegrundet.
På uddannelsesområdet har vi især været optaget af det,
der er sket, fordi regeringen har valgt at bryde folkeskoleforliget.
Vi synes, det er ærgerligt, fordi folkeskoleforliget faktisk har sikret en så vigtig samfundsinstitution som folkeskolen stabilitet og ro.
Det er brudt nu, og det er brudt på et tidspunkt, hvor den gamle folkeskoleforligskreds ellers skulle have truffet vigtige beslutninger, også om folkeskolens fremtid, på baggrund af forsøgs- og udviklingsprogrammet »Folkeskolen år 2000«, som har været igangsat og er blevet evalueret.
Jeg vil godt sige, at det er her, hr. Jens Rohde kommer ind i billedet i min tale.
Han spurgte tidligere i debatten, og vi vil selvfølgelig fra Kristeligt Folkepartis side også gerne være med til at forbedre folkeskolen og gøre en god skole bedre.
Vi vil godt være med til at diskutere faglighed, som Venstre vil, men det fordrer jo en diskussion om indhold og metoder.
Faglighed er jo ikke bare flere timer eller meget større hold end dem, man har i dag.
Faglighed er også et spørgsmål om, hvor mange lærere der er i folkeskolen til hvor mange elever.
Det er et spørgsmål om minimumstimetal, hvor vi godt inden for den nuværende folkeskolelovs rammer vil være med til at se på de forskelle, der vitterlig er kommunerne imellem. At få en bedre folkeskole er for Kristeligt Folkeparti også et spørgsmål om at styrke de kulturbærende kreative og musiske fag; det er at se på de fysiske rammer, som i virkeligheden er altafgørende for det liv, der skal udfolde sig i folkeskolen.
Vi synes, som det er sagt tidligere i debatten, at vi har en god folkeskole, men vi synes selvfølgelig også, at den kan blive bedre.
Men forudsætningen for, at folkeskolen faktisk også får nogle gode rammer at udvikle sig under politisk set, er et forlig.
Derfor vil vi godt opfordre regeringen til ikke bare at indkalde til forhandlinger om folkeskolen, men også til at indkalde til forhandlinger, der kan føre til et nyt folkeskoleforlig, så vi giver folkeskolen de gode rammer at eksistere under, som netop et bredt - og det understreger jeg - politisk forlig kan give.
Lad mig også nævne politiet i min ordførertale nu.
Vi har været optaget af det spørgsmål i denne folketingssamling, for vi finder det i virkeligheden helt forunderligt, at en borgerligt ledet regering ikke i højere grad er optaget af at sikre politiet bedre arbejdsvilkår, end tilfældet er.
Jeg ved godt, at politiet har fået tilført ekstra ressourcer på baggrund af terrorangrebet i USA den 11. september og på baggrund af det forestående EU-formandskab, men det er jo slet, slet ikke nok til at bringe politiet på ret kurs og til at sikre de mandskabsmæssige ressourcer, der er nødvendige, og til at få afviklet den enormt store overarbejdspukkel, der er.
De nye bevillinger klarer jo kun - og forhåbentlig, vil jeg sige - de meropgaver, som også er blevet pålagt politiet.
Regeringen lægger vægt på de svageste, og statsministeren har også gjort det i dag i sin tale.
Der bliver sagt mange pæne ord på det område, men her må jeg efterspørge handlingen.
Et nyt socialt råd er blevet nedsat, og det er selvfølgelig fint nok.
Det er jeg sådan set enig i.
Men uanset det kan regeringen ikke bare snakke sig til en forstærket social indsats over for de allersvageste, hvis der ikke følger penge med.
Netop når vi taler om de allersvageste, må vi sige, at regeringen i et internationalt perspektiv har valgt at lade de allersvageste, de fattige i udviklingslandene, finansiere velfærdsforbedringer i vort rige samfund.
Det har man gjort ved at skære i ulandsbistanden.
Det synes vi selvfølgelig er forkert over for netop denne verdens svageste, men vi synes faktisk også, at det på mange områder og på den måde, det er gjort, fører til spild af penge, idet man må afbryde projekter og ikke kan få fulgt op på nogle af de investeringer, der er gjort både menneskeligt og økonomisk fra dansk side, også i de lande, der modtager bistanden.
Endelig synes vi selvfølgelig også, at det er et dårligt signal at give forud for topmødet om bæredygtig udvikling i Johannesburg til september, hvor Danmark med EU-formandskabskasketten skal gå i spidsen for at etablere en Global Deal, en global aftale.
Internationalt set kan man sige, at Danmark i forhold til sine forpligtelser over for de allersvageste udviklingslande og i forhold til den støtte, man har givet til Østlandene, svækker sit engagement.
På den anden side er vi ikke i tvivl om, at når det gælder engagementet forud for EU-formandskabet, så er det stort.
Jeg skal ikke opholde mig meget ved det, for vi havde for få dage siden en større debat her i Folketinget om det danske EU-formandskab, hvor regeringspartierne, Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, Kristeligt Folkeparti og Dansk Folkeparti faktisk stod bag en fælles vedtagelse.
Jeg kan på den baggrund sige, at vi deler regeringens hovedprioriteringsområder med hensyn til netop den indsats, der skal gøres under det danske EU-formandskab.
Det er jo især udvidelsen, der må i fokus, hvor Danmark har en enestående chance for ikke bare at få afsluttet ringen fra København til København, men i virkeligheden også at få sat videre perspektiv på den fortsatte udvidelse, som skal ske for de kandidatlande, som ikke kommer med i første omgang.
Kristeligt Folkeparti har i den forgangne folketingssamling flere gange rejst debatter og fremsat forslag på det biomedicinske område.
Vi har fremsat forslag
om forbud mod insemination af enlige kvinder og lesbiske.
Her må vi sige, at vi har registreret, at der er forskel på, hvad regeringspartierne gør i hvert fald før og efter valget, og her tænker jeg specielt på Venstre, som valgte at stemme anderledes i forhold til tidligere, hvorimod De Konservative samlet støttede Kristeligt Folkepartis forslag, hvilket jeg i øvrigt takker for.
Men når jeg nævner det her i dag, er det, fordi det også var en af de afstemninger i folketingsåret, hvor folketingsmedlemmerne blev stillet frit, sådan som det er praksis, når såkaldt etiske spørgsmål behandles i Folketinget.
I virkeligheden kan man jo sige i forhold til grundloven, som der i den sammenhæng ofte bliver henvist til, at Folketingets medlemmer jo altid er stillet frit og ikke skal leve op til andet end egen samvittighed.
Når jeg bringer det her tema op, er det jo, fordi en tidligere debat i dag bragte spørgsmålet om aktiv dødshjælp op i forhold til Dansk Folkeparti og fru Pia Kjærsgaard.
Lad mig i den sammenhæng sige, for det fik jeg ikke lejlighed til tidligere på dagen, at jeg beklager, hvis jeg trak fru Pia Kjærsgaards på det tidspunkt ellers så gode humør en kende nedad.
Men jeg synes altså, at det er ret interessant, at det åbenbart ikke er tilladt, i hvert fald ifølge fru Pia Kjærsgaard, at diskutere etik i en afslutningsdebat.
For det siger jo noget om prioriteringen af det spørgsmål dels i Dansk Folkeparti, dels måske også i andre af Folketingets partier.
Det gælder jo især, når man, hver gang de spørgsmål kommer på tale, stiller sine folketingsmedlemmer frit.
Det er egentlig lidt specielt, at man ved nogle helt særlige spørgsmål vedrørende især bioetik stiller medlemmerne frit.
For det første er det, som om alle andre spørgsmål ikke har med etik at gøre.
Det mener jeg faktisk at de har.
Det har økonomiske spørgsmål faktisk også.
I dansk politik har økonomien haft en alt for stor plads
generelt.
En god økonomi er ofte blevet et mål i sig selv i stedet for et middel, og økonomisk vækst er blevet forvekslet med velfærd.
For Kristeligt Folkeparti har velfærd først og fremmest at gøre med de menneskelige værdier.
Selvfølgelig skal økonomien hænge sammen, det er klart nok, for det er en forudsætning også for vores velfærdssamfund, men livet skal også hænge sammen.
Derfor er det vigtigt, at vi udvikler fremtidens Danmark på baggrund af værdier som omsorg, tryghed, respekt og ansvarlighed.
Det er de værdier, som vores samfund er bygget op på, og de har vist sig at være levedygtige.
Og det er de værdier, som vi skal bygge videre på i en verden, der er i forandring.
For vi har nemlig brug for forandring.
I åbningsdebatten sidste år var terrorangrebet i USA den 11. september naturligt et helt centralt tema.
I dag er det knap nok blevet nævnt.
Jo, af statsministeren, og det er fint, at det blev gjort.
Men det er alligevel tankevækkende, også fordi vi netop i dag har oplevet, at man i New York har markeret, at nu er oprydningsarbejdet efter den 11. september slut.
Nu kan man begynde at bygge op igen.
Oprydningsarbejdet er ikke slut for regeringen, har vi fået flere proklamationer på her i dag, og også det er fint.
Det er mit håb, at regeringen vil tage fat på det opbygningsarbejde også i de kommende måneder og år.