Kristian Thulesen Dahl (DF), 1997-10-21:
Det er, og det har altid været, en pudsig diskussion, der har været ført om de her såkaldte forbehold, Danmark skulle have
Ved en gennemgang af dem kan man jo se, at de rettigheder, Danmark har ifølge Edinburghafgørelsen, jo også er rettigheder, som Danmark havde efter Maastrichttraktaten.
ØMU-projektet, hvor Danmark gør det klart, at vi ikke ønsker at deltage i tredje fase, er et eksempel.
Her har det jo vist sig, at såvel Sverige som Storbritannien har ret til at vælge at lade være med at deltage i ØMU'ens tredje fase, hvis de ønsker det, så den ret eksisterede altså efter Maastrichttraktaten uanset Edinburghafgørelsen. Med hensyn til Vestunionen konstaterede Rådet i Edinburgh, at der ikke er noget i Maastrichttraktaten, der forpligter Danmark til at blive medlem af Vestunionen.
Det er rent faktisk det, der står i Rådets konklusioner fra topmødet
i Edinburgh: Danmark er ikke forpligtet efter Maastrichttraktaten til at melde sig ind i Vestunionen.
Jamen det kunne vi jo bare have læst.
Angående unionsborgerskabet tror jeg ikke, der var nogen lande, der ville anfægte, at unionsborgerskabet ikke skulle træde i stedet for et nationalt statsborgerskab, men skulle supplere det, og det tror jeg såmænd heller ikke, der var nogen, der var i tvivl om i Edinburgh.
Det er der ikke noget der tyder på, når man læser konklusionerne derfra.
Omkring det retlige samarbejde noterer Rådet sig i Edinburgh, at Danmark ikke på et senere tidspunkt vil være med til et overstatsligt samarbejde på det retlige område.
Men i Maastrichttraktaten fremgår det, at man jo skal have et mellemstatsligt samarbejde på det retlige område med henblik på, at det kan gøres overstatsligt ved enstemmighed, dvs. her havde Danmark i Maastrichttraktaten en mulighed for at blokere med veto, hvis vi ønskede det.
Så egentlige forbehold er det svært at argumentere for findes i forhold
til Maastrichttraktaten.
Jo, det er meget værd.
Dels var den debat, der var der på baggrund af det danske nej, den debat, der blev skabt i Danmark, og den debat, der blev skabt i andre EU-lande,
selvfølgelig vigtig.
Men dér, hvor Edinburgh har en effekt, det er jo i forhold til, at flertalspolitikerne har indgået en, som de selv siger, pagt med befolkningen om, at skal der ændres på de her områder i forhold til det, der blev aftalt i Edinburgh efter det nationale kompromis, så kan det kun ske efter en folkeafstemning.
Det er det helt centrale, at Folketingets flertal altså har afsagt sig kompetence til af egen drift at lave om på de her ting.
Derfor er det også nødvendigt at slå fast over for den danske befolkning, når den skal stemme om Amsterdamtraktaten, at der rent faktisk er juridiske problemer såvel som politiske problemer med forklaringen om, hvorvidt såkaldte forbehold består med Amsterdamtraktaten, og at man derfor også reelt stemmer om en vis del af indholdet i de såkaldte forbehold i Amsterdamtraktaten. Vi kan diskutere frem og tilbage om de her juridiske spidsfindigheder, det kan vi gøre.
Der kan være forskellige meninger om, hvor meget de såkaldte forbehold er overtrådt juridisk, altså hvor meget man er gået med til uden at gøre det klart for befolkningen, at her går man med på et overstatsligt retligt samarbejde, eller her gør man klar til at gå med ind i et forsvarspolitisk samarbejde, som man ellers havde lovet befolkningen ikke at gå med i.
Men rent politisk er der for Dansk Folkeparti ingen tvivl.
Regeringen har forsøgt med den måde, man har skruet Amsterdamtraktaten med protokoller sammen på, at finde en model, hvor man over for befolkningen kan sige, at forbeholdene står intakte, men hvor man reelt kan gennemføre det, som regeringen og flertallet ønsker, nemlig at deltage i det overstatslige samarbejde, eksempelvis på det retlige område.
Derfor er der for Dansk Folkeparti ingen tvivl om, at regeringen snyder på vægten, og at det derfor er nødvendigt at gøre befolkningen klart, at vi faktisk også stemmer om dele inden for de såkaldte forbeholdsområder, når vi stemmer om Amsterdamtraktaten.
Det er jo bare yderligere et argument for, med den argumentation, der har været om EU, at befolkningen skal stemme nej til Amsterdamtraktaten.
Det er vores konklusion på det her.
Om den model, Enhedslisten så fremlægger i sit dagsordenforslag, så er velegnet til at komme videre fra det sted, kan jeg godt være noget i tvivl om; men der er for os ingen tvivl om, at regeringen har snydt på vægten i det her spørgsmål.