Jørgen Estrup (RV), 1999-12-09:
Det her er jo i grunden en ganske umulig debat, for hvordan kan man på nogen fornuftig vis retfærdiggøre sin egen løn?
Jeg kender faktisk ikke nogen.
Selv om man ikke kan sige, at ydmyghed i disse år er i høj kurs, ville jeg egentlig synes, det klædte de fleste at indrømme, at der ikke er nogen retfærdig begrundelse for det.
Jeg synes hr. Mejdahl måske er den, som har sagt det bedst hidtil.
Jeg fik næsten et nært forhold til hr. Mejdahls
bedstemor
ved det spørgsmål, der blev stillet: Kan I tjene det ind?
Jamen hvordan i alverden skulle man kunne redegøre for det?
Så er spørgsmålet selvfølgelig: Jamen hvordan klarer andre det?
Jo, det gør de på en ganske simpel måde.
Man har nogle overenskomstforhandlinger, og det er såmænd ikke den højere retfærdighed, der gør sig gældende dér.
Nej, det er den hårde magt på begge sider af arbejdsmarkedet, der i sidste ende bestemmer, hvad overenskomsterne skal ende med.
Det er en meget fornuftig mekanisme, som vi alle sammen har godkendt og i hvert fald i et vist omfang prøver at påvirke - men bevares!
Men hvad med folketingsmedlemmer og politikere i det hele taget, for slet ikke - jeg tør næsten ikke nævne det - at tale om kongehuset?
Hvordan klarer de det?
Ja, det er jo en anden sag, og man må jo nok sige, at hvis vi skulle finde nogen at forhandle med, blev det lidt svært.
Derfor må man også se i øjnene, at når vi i dag har den diskussion, vi har, og også skal til at forklare, hvordan vi kan forsvare det, vi gør, set i forhold til nogle overenskomstforhandlinger, som ligger relativt tæt på - ja, så er der jo sådan set kun én ting at sige, nemlig at det havde været fornuftigere at gøre det løbende end at gøre det med ét slag.
Det er nok i en eller anden forstand udtryk for en berøringsangst, at man ikke har taget dette i nogle spring, men har tænkt sig så længe om og snakket så meget om det, og først nu - 13 år efter den sidste reelle tilpasning til arbejdsmarkedet - kommer man på banen igen.
Så ser det håbløst ud, uanset at det kun er en fremføring til det niveau, der i øvrigt er skabt.
De øvrige forslag er jo afledt af det, og derfor skal jeg heller ikke sige andet, end at vi naturligvis bakker op om de forslag, der er fremsat.
Men det kan godt give stof til eftertanke, at vi skal have den diskussion, og jeg synes, det ville være fornuftigt, at vi blev enige om, at det ikke sker igen.
Der er nemlig ikke længere nogen fornuftige tidspunkter, hvor vi så at sige får en periode, hvor der er ro på arbejdsmarkedet og ikke nogen overenskomstforhandlinger, som truer, og hvor Folketinget derfor i ro og mag kan tilpasse sig det, der sker. Vi er nødt til at se i øjnene, at vi skal have en binding til rimelige, sammenlignelige lønninger og honorarer på arbejdsmarkedet, og den binding, der er til borgmesterlønnen i en mellemstor kommune, er slet ikke så dum.
Jeg synes, at hvad enten vi snakker om Morsø eller Vordingborg eller Aabenraa, eller hvad man nu skulle finde på det niveau, er man noget dér, som svarer til dette at være folketingsmedlem, både i ansvar og i byrde, og jeg tror ikke, befolkningen ønsker, at folketingsmedlemmer skal være en lavtlønsgruppe, som man ikke kan rekruttere rimeligt sammenlignet med andre grupper af befolkningen. Så det, der sker her, er efter min mening i store træk fornuftigt.
Det eneste, der er uklogt, er, at det sker på én gang og ikke er sket løbende.
Må jeg så tilføje nogle enkelte kommentarer om de to hovedforslag, der ligger - dels forslaget om folketingsvederlaget, dels forslaget om vederlag til ministre.
Jeg synes, man tager et meget fornuftigt skridt i relation til at tilpasse vederlag plus tillæg til de ændringer, der er sket - både trafikalt og i andre henseender - i den måde, folketingsmedlemmers hverdag udvikler sig på.
Det er uholdbart, at vi hidtil har haft tre lønzoner, og det er uholdbart med det omkostningstillæg, som vi har haft, hvor der var inkluderet boligudgifter, mens nogle ikke havde boligudgifter.
Derfor er den opdeling, der nu sker, overordentlig fornuftig, og den støtter vi helhjertet.
Jeg kunne måske godt have ønsket mig, at vi var kommet længere i diskussionen om det, man kunne kalde bruttoficeringen af omkostningstillægget.
Det havde måske gjort det nemmere at forstå for den brede befolkning, men der er også problemer i det.
Det kan man diskutere, og det gjorde vi unægtelig i sin tid, da vi havde diskussionen om orlovsordningen, men jeg hilser med glæde, at det sker nu.
Hvad angår ministerlovforslaget, har der jo været en lang, lang diskussion om specielt pensionsordningen for ministre.
Jeg synes, det er et stort fremskridt, at vi nu får en aldersbestemt pension for ministre i stedet for den ordning, vi har haft hidtil, for det gør det til en langt rimeligere ordning.
Jeg synes også, det er fornuftigt, at vi udskifter ventepengene med en eftervederlagsordning.
Jeg ser mange gode grunde til, at ministre får en lang eftervederlagsperiode, for man har i høj grad sagt fra og sagt farvel til nogle erhvervsmuligheder, og det er ikke sikkert, de kommer igen.
Jeg skal ikke sige så meget om lønningerne for ministre.
Vi støtter fra radikal side forslagene, men jeg er enig i det, hr. Melchior sagde på et tidligere tidspunkt.
Vi er parat til at gennemføre forslagene så hurtigt, som det nu kan lade sig gøre, og gerne inden Folketingets samling slutter, men vi må selvfølgelig tage det forbehold, at der kan opstå nogle uforudsete problemer under udvalgsarbejdet.