Lene Espersen (KF), 2006-11-07:
Regeringens holdning er fuldstændig klar, når det drejer sig om spørgsmålet om varetægtsfængsling i isolation.
På den ene side – og det er jeg da glad for, at et stort flertal også har bekræftet i dag her i Folketinget – er der et behov for at kunne benytte sig af isolationsfængsling, naturligvis i så kort en periode som overhovedet muligt, således at man har mulighed for at efterforske en sag og sikre, at personer, man har mistænkt for at have begået en meget alvorlig forbrydelse, ikke får held til at påvirke vidner, medsigtede eller andre, og dermed på den måde påvirke sagen, således at der ikke sker en rigtig pådømmelse.
Men regeringen har også haft det klare synspunkt, at udover at isolationsfængsling kan være nødvendig i særlige tilfælde, skal den naturligvis begrænses.
Jeg vedkender mig, at der har været kritik – ikke kun kritik her i Danmark, men også kritik internationalt – af, at isolationsfængsling bliver brugt i Danmark, og derfor har jeg syntes, det var meget vigtigt, at vi fik sat et arbejde i gang for at se på, om reglerne ikke kunne strammes op, så vi fik nedbragt anvendelsen af isolationsfængslinger yderligere – både antallet og så sandelig også varigheden.
Det er ud fra den betragtning, at vi alle sammen anerkender, at det er stærkt belastende for de personer, der sidder isolationsfængslet, at være udsat for det.
Det her er et skridt i retning af at begrænse anvendelsen af isolationsfængsling, og jeg mener selv, at det er det rigtige tidspunkt, vi kommer med forslaget.
Det er korrekt, som bl.a. hr. Per Kaalund var inde på, at SR-regeringen tidligere – i år 2000 – gennemførte opstramninger, som har haft en vis positiv effekt, men vi må nok erkende, at vi alle sammen har nogle ambitioner om, at man gerne skulle længere ned, og derfor har vi fremsat forslaget.
Der har så under dagens behandling været nogle spørgsmål til lovforslaget, og jeg vil sige til hr. Hans Kristian Skibby, at vi naturligvis stiller os til rådighed for besvarelse af de spørgsmål, der måtte være under udvalgsbehandlingen, herunder også om de mindretalsudtalelser, der har været undervejs i udvalgsbehandlingen forud for lovforslaget.
Men jeg vil da også sige, at det har været regeringens meget klare holdning, at nu skulle der virkelig tages fat og gøres noget for at nedbringe isolationsfængsling, og det mener vi altså at det her lovforslag også vil levere.
Fru Line Barfod stiller spørgsmålet, om det overhovedet er nødvendigt at isolationsfængsle, ud fra den betragtning, at der jo er andre lande – også lande her i Vesteuropa – der ikke benytter sig af det.
Jeg synes selvfølgelig altid, det er godt at have en sådan mere grundlæggende diskussi on om, hvordan vores system skal være indrettet, men jeg må indrømme, at jeg ikke har hørt nogle om løsninger endnu, der for mig at se er så betryggende, at jeg kan sige, at vi ikke skal kunne benytte os af isolationsfængsling.
De løsninger, som jeg har hørt som et alternativ til isolationsfængsling, hvad enten det vedrører øget brevkontrol eller en bedre fordeling af flere sigtede på flere forskellige arresthuse eller andre steder, har jo alle sammen den mangel ved sig, at der bliver åbnet for yderligere kontakt med omverdenen og dermed yderligere mulighed for at kunne aftale forklaringer med andre eller bede andre, der måske er ens medsammensvorne, om at destruere bevismateriale, og det synes jeg er den store ulempe.
Jeg anerkender, at isolationsfængsling er noget, der er meget belastende for de personer, som det vedrører, men jeg anerkender altså også, at det kan være meget, meget vigtigt for politiet at have det her som redskab for at kunne færdigefterforske en sag og sikre sig, at der ikke er andre, der har blandet sig i, hvilket bevismateriale der er til rådighed.
Og jeg synes altså ikke, at jeg har fået nogen overbevisende svar med hensyn til alternative løsninger, uden at vi så skal gå på kompromis for at sikre en ordentlig mulighed for at indhente de nødvendige beviser.
Og derfor har vi valgt det snit, som vi her har lagt.
Og jeg synes faktisk – man vil sige, at det skal jeg nok mene – at vi går meget vidt med det lovforslag, der er fremsat her.
Fru Line Barfod spørger også, om man ikke i det mindste kunne lave en generel regel, så unge under 18 år under ingen omstændigheder kunne isolationsfængsles.
Til det vil jeg sige, at det jo i de bedste af alle verdener ville være dejligt, hvis vi vidste, at der ikke var nogen under 18 år, der nogen sinde involverede sig i meget alvorlig kriminalitet, men desværre er det jo altså ikke en garanti, vi kan give.
Vi har så valgt at sige, at vi begrænser det, og vi begrænser det meget, for så vidt angår unge under 18 år.
Det er alene inden for ét område, nemlig overtrædelse af straffelovens kapitel 12 og 13, at vi giver mulighed for, at unge under 18 år kan sidde isolationsfængslet igennem en længere periode.
Hovedbudskabet i det her lovforslag er jo at indføre en begrænsning i forhold til gældende regler, og særlig når det gælder unge under 18 år, er der jo her virkelig tale om en begrænsning, fordi vi anerkender, at når det gælder gruppen af unge under 18 år, er det særligt belastende.
Men jeg må sige, at for så vidt angår overtrædelser af terrorlovgivning og andet, mener jeg altså ikke, at en hel sag skal falde til jorden, fordi en af de medsammensvorne er under 18 år, og derfor bliver vi nødt til at have den mulighed for at kunne forlænge en isolationsfængsling også for unge under 18 år.
Men det er naturligvis i sidste ende domstolene, der skal afgøre, hvorvidt isolationsfængsling er betimeligt i en konkret sag.
Det må jo ikke være mere indgribende, end hvad domstolene mener en sag kan bære, og her synes jeg altså, vi har givet nogle gode instrumenter til at sikre, at anvendelsen af isolationsfængsling generelt set vil reduceres.