Søren Søndergaard (EL), 2003-04-08:
Fra Enhedslistens side er vi glade for og støtter initiativet
til at bringe denne her sag i Folketingssalen.
Efter vores opfattelse er spørgsmålet om humanitær hjælp på den ene side og genopbygning på den anden side to forskellige ting, som det ærlig talt er lidt for smart at behandle sammen på den måde, der er lagt op til.
For os at se
er nødhjælpen en ekspeditionssag, ikke mindst fordi vi kan forstå på tidligere meldinger fra regeringen, at nødhjælpen vil blive formidlet gennem FN-organer og ngo'er og ikke gennem US Aid eller lignende organer, der er nøje koordineret med den militære indsats. Selve nødhjælpsdelen er en så stor ekspeditionssag, at det kunne have været ordnet onsdag eller torsdag i sidste uge, hvis ikke et flertal i Folketinget havde været mere optaget af at komme til fodboldkamp i Parken eller komme til årsfest i Kommunernes Landsforening.
Med hensyn til genopbygningen er det derimod endnu uafklaret på internationalt plan, hvem der skal have ansvaret for den, og det er uafklaret, hvordan den skal foregå.
Der er en stor risiko for, at der bliver tale om en proces, hvor USA eventuelt i samarbejde i Storbritannien dirigerer indsatsen fra top til bund.
Det er der efter vores opfattelse
to hovedproblemer i. Det første handler om, hvem der overhovedet skal dominerer genopbygningen.
Fra sidste uge har vi Colin Powells ord om, at det er USA og Storbritannien, der skal have det afgørende ord at skulle have sagt, når Iraks fremtid skal afgøres.
Samme Powell har sagt, at han gerne ser, at FN får
en rolle, men det skal være, fordi det så bliver lettere at samle penge ind til genopbygningen.
Så har vi fået det signal fra Washington, at
genopbygningen måske kan uddelegeres lidt, men kontrollen skal der ikke herske tvivl om.
Det er samme hovedproblem.
Det andet hovedproblem er den måde, krigsmagterne med USA i spidsen kører sine egne selskaber i stilling til lukrative opgaver.
De oplysninger, vi hidtil har fået om planerne for genopbygning, bærer på mange måder arrogante besættelsesmagters stempel.
Genopbygningen skal overvejende betales af irakiske olieindtægter.
Det vil sige, at der fra dag ét skal lægges beslag på olien med alt, hvad det indebærer af koncessioner til besættelsesmagternes og særlig USA's egne selskaber.
Derfor er det noget ildevarslende at se regeringen forsøge at bringe danske olieinteresser direkte ind i et forslag til genopbygningen.
På anden måde kan vi i hvert fald ikke læse den lille anbefaling af at bruge den danske erfaring.
Det står ikke nærmere uddybet, om der tænkes på dengang, da A.P. Møller fik nordsøolien foræret, men det er da i hvert fald tænkbart.
Vi skal ikke i den her debat tage stilling for eller imod selve forslaget.
Jeg vil alligevel sige, at det, regeringen beder Folketinget om, er en blankocheck til en hvilken som helst model for genopbygningen.
Vi har i den senere tid hørt regeringen plædere for, at FN får en central rolle, hvad det så end er.
Men vi kender ikke udfaldet, så inden for rammerne af det forslag, regeringen har fremlagt, er der magelig plads til at støtte en USA-domineret besættelse, der bruger Iraks olie til at fylde lommerne på USA og koalitionspartnernes selskaber.
I den forbindelse mener vi altså, at der er en folkeretslig diskussion.
Der er ingen folkeretlig diskussion, der omhandler, hvorvidt man kan yde nødhjælp, men der eksisterer en folkeretlig diskussion om, hvilket mandat man har til at gå ind og gennemføre en besættelse af Irak.
Man kan diskutere, hvad resolution 1441 rent faktisk gav adgang til.
Regeringen fortolker det på den måde, at det gav adgang til at afvæbne Saddam Hussein, men hvor er den FN-resolution, som giver adgang til, at danske, engelske og amerikanske tropper kan besætte Irak i en længere periode?
Det vil jeg gerne have udenrigsministerens svar på.