Ole Sohn (SF), 2006-03-21:
Man kommer langt omkring i sådan en debat om et lovforslag, som rettelig handler om, hvordan vi kan styrke integrationen i det danske samfund, og om den kritik, oppositionen har rejst af forslaget for ikke at give bedst mulig og mest mulig integration for pengene.
Så har der fra forskellig side, både fra Venstre og Dansk Folkeparti, været efterlyst ønske om, at SF skulle korrigere det betænkningsbidrag, som vi lavede i forbindelse med andenbehandlingen.
Det synes jeg for så vidt er en berettiget indvending at komme med, hvorfor vi da også har gjort det til tredjebehandlingen, og derfor havde jeg selvfølgelig håbet at få kvittering for det, fordi vi, i og med at vi bruger et citat fra 12 navngivne forfattere til beskrivelse af tonen i indvandrerdebatten, så også berettiget kunne kritiseres for ikke at have sat det i citationstegn for at understrege, at det er et udtryk for de forfatteres holdning.
Det har vi så rettet op på, og så er der sådan set ikke mere at komme efter i den forbindelse.
Men til gengæld synes jeg, det er en ret interessant debat, vi har i dag.
For hvad er det, vi er vidne til?
Vi er vidne til, at Venstre efterlyser SF’s holdning til tonen i debatten.
Jeg formoder i øvrigt, at Venstre sammen med De Konservative og Dansk Folkeparti har skrevet deres betænkningsbidrag til tredje behandling, før statsministeren havde sit interview i Berlingske Tidende sidste søndag, hvor han jo gjorde det legitimt fra regeringens side at komme med et fuldstændig upersonificeret angreb på erhvervsledere, på forfattere, på politikere i flæng uden så meget som at nævne et eneste navn, ud fra princippet ingen nævnt, ingen glemt.
Og det kan jeg forstå er det, som Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti i betænkningsbidraget tager afstand fra.
Så det er en ret interessant situation, at de tre regeringspartier tager meget skarpt afstand fra den form for retorik, som statsministeren anvender i det offentlige rum.
Det er da en interessant udvikling, som jeg næppe forestiller mig de har clearet med statsministeren.
Så er der hr. Søren Krarup, som forlanger, at vi skal tage skarpt afstand fra de 12 forfatteres debatindlæg, som beskriver tonen i indvandrerdebatten ganske fint, og som i øvrigt bliver understøttet, altså det, som forfatterne skriver i deres brev, ganske flot med de citater, som fru Elsebeth Gerner Nielsen kommer med, og som jo ganske præcist understreger den dobbeltstandard, der er i debatten.
Det er, at man kan sige hvad som helst i kritikken af etniske minoriteter, men hvis kritikken rammer regeringen, så er den skandaløs.
Jeg vil sige, at jeg ikke havde forestillet mig, at jeg skulle komme i den situation, og jeg håber, at det kan blive herinde mellem os, at jeg ganske stilfærdigt vil sige: Jeg havde aldrig troet, at jeg skulle komme dertil i mit liv, at jeg skulle længes efter den tidligere udenrigsminister Uffe Ellemann-Jensen i den offentlige debat eller her i salen for den sags skyld.
Her er der tale om en person, som har holdninger, og som giver udtryk for dem af karsken bælg, men som også har moral.
F.eks. når han i dagens kronik i Berlingske Tidende refererer sin takketale i Den Danske Publicistklub i går og meget præcist understreger, at hvis man gør ytringsfriheden vigtigere end meningsfriheden, så bliver ytringsfriheden meningsløs.
Hvad er det, vi er vidner til her?
Det er jo sådan set, at vi er et Folketing, som er dybt splittet med hensyn til de etniske minoriteter, i udlændingepolitikken og i integrationspolitikken.
Oppositionen har en anden opfattelse end regeringen og dens støtteparti, Dansk Folkeparti.
Vi har forsøgt her under debatten, også under de tidligere debatter, at få Venstre – Det Konservative Folkeparti har jo så valgt at sidde på ørerne – til at gå ind i debatten og spørge: Er det nu også den rigtige måde at fremme integrationen i det danske samfund på at bygge på Dansk Folkepartis politik og den fuldstændig skingre retorik, som ligger til grund for det?
Hr. Uffe Ellemann-Jensen synes det ikke, hr. Niels Due Jensen gør ikke, hr. Lars Kolind gør ikke.
Der er en lang række gode, borgerlige erhvervsfolk og politikere, som er rystede over det, der sker.
Men Dansk Folkeparti holder fuldstændig tømmen for Venstre med hensyn til den form, der skal føres integrationspolitik på.
Derfor har vi også fået et lovforslag, som vi nu har til tredje behandling, som bygger på symbolpolitik mere end på reel integrationspolitik.
Det forholder Venstre sig ikke til.
Hvorfor gør man ikke det?
Hvorfor er det så vigtigt for Venstre hele tiden at fremhæve symbolpolitik, og at de ikke skal tro, de er noget?
Der må godt være dobbeltstandarder, der skal laves erklæringer, der skal laves en lang række foranstaltninger, som ikke har et eneste integrationsfremmende element i sig, men som har en masse symbolik i sig.
Det er udmærket over for et vælgerbagland, men det er ikke fremmende for en ordentlig integration, som vi ved eller burde vide at vi har behov for at udvikle i de kommende år, hvor vi kan se, at der bliver færre og færre på arbejdsmarkedet, hvilket gør, at vi er nødt til at få flere ind på arbejdsmarkedet.
Og det gøres ikke ved at skære ned i efterlønnen eller forhøje pensionsalderen.
Vi er nødt til at øge arbejdsstyrken.
Det vil sige, at vi skal sørge for en ordentlig, reel og fremmende integrationspolitik, sådan at mange af dem med en anden etnisk baggrund end dansk kan komme til at bidrage til det danske samfund.
Og der er det offentlige langt, langt bag efter, langt, langt bag efter en lang række af de store danske virksomheder.
Hvorfor?
Hvorfor er regeringen ikke interesseret i at gøre noget for også at fremme det offentliges engagement i integrationspolitikken, både konkret i amter, nu regioner, og staten, men ikke mindst – og det er det, der er det helt afgørende – i den tone, man skaber i debatten, som også smitter af og forplanter sig ude på arbejdspladserne?
Hvis man gør det legitimt at tale ned til og forhåne folk med en anden etnisk baggrund end dansk, hvordan skulle man så forestille sig, at man ude på arbejdspladserne, både arbejdsgivere og lønmodtagere, på en ordentlig måde skulle tage imod nydanskerne?
Jeg håber da et eller sted, at Venstre godt kan se, at man her har et problem.
Men nej, for dem er det vigtigere at manifestere blokpolitikken med Dansk Folkeparti med, hvad det har af konsekvenser, både herhjemme og over for udlandet.
Og når man ikke kan se det, så kan man vel heller ikke se, at Danmark, som har været en lille handelsnation gennem århundreder og årtusinder, har indflydelse, og at det vender tilbage til os selv.
Og så er vi langt ude.
Det er sådan set derfor, at oppositionen, at Det Radikale Venstre, Enhedslisten og SF har lavet et fælles betænkningsbidrag til L 93, som forsøger at skitsere og tegne et billede af, at når man laver en symbolpolitik som grundlag for en integrationspolitik, så forfejler man målet, så opsætter man barrierer, så skaber man en manglende mulighed for at øge integrationen, og så fremmer man det, som SF havde ønsket med bidraget til betænkningen, nemlig at give et billede af, hvordan tonen udvikler sig i det danske samfund.
Man kunne have nævnt de 12 forfattere.
Man kunne have nævnt hr. Uffe Ellemann-Jensens kronik i dag og tidligere.
Man kunne have nævnt hr. Lars Kolinds udtalelser osv. osv.
Der er sådan set temmelig mange i det danske samfund, i øvrigt også gode Venstremedlemmer, som undrer sig over, at man fra Venstres side ikke har mere moral, mere af den oprindelige liberale tankegang om, hvordan man skal behandle medmennesker.
Og det er derfor, at oppositionen, Det Radikale Venstre, Enhedslisten og SF, har lavet et fælles betænkningsbidrag, som skitserer, hvorfor vi stemmer imod L 93.