Keld Albrechtsen (EL), 2000-02-23:
Jeg vil gerne sige tak til ministrene for svarene, som jo indimellem på det nærmeste var rørende, og det er klart, at når ministeren også begynder at tale om boligforeninger og Brabrand og sådan noget, bliver det jo vanskeligt at opretholde sin skepsis.
Men ikke desto mindre - ikke desto mindre -
så fik vi jo for kort tid siden ved DUPI's foranstaltning en redegørelse fra EU-eksperten Peter Pagh, som jo konstaterer, som ministeren i virkeligheden også nu erkender, at det ikke er en miljøgaranti.
Nu forsøger ministeren så med ordet klausul - miljøklausul.
I virkeligheden er det kun en dispensationsmulighed, som i visse situationer, men i virkeligheden meget sjældent, kan bruges, når EU-Kommissionen synes, at den vil gå med til det. Så mener både statsministeren og miljøministeren, at det var en klar forbedring, at man f.eks. fik indført en tidsfrist, sådan at Kommissionen så skal svare. Ja, hvad har den påståede forbedring ført til?
Den tidsfrist medførte, at så skulle Kommissionen afgøre madsminkesagen.
Resultatet blev, at Danmarks brug af miljøgarantien i madsminkesagen blev forkastet af Kommissionen.
Og jeg har vanskeligt ved at se på baggrund af den måde, reglerne er skruet sammen på, at der er ret store muligheder for at vinde en sådan sag ved EF-Domstolen.
Regeringen har flere gange henvist til en liste over sager, som Kommissionen har afgjort, hvor der var nogle sager, hvor man fik lov til at bruge miljøgarantien.
Det var to typer af sager.
Det var nogle sager om stoffet PCP.
Om det stof er at sige, at Kommissionen konstaterede, det ikke længere blev produceret i EU, så kunne man godt få lov til at forbyde det.
Det er ærlig talt ikke ret meget succes, man kan udlede af den sag.
Og tilsvarende med kreosotsagen.
Da blev det f.eks. fastslået, at vi må ikke henvise til beskyttelsen af vores grundvand og drikkevand her i Danmark, hvis vi bruger miljøgarantien.
Så det, der stod tilbage, var nogle temmelig uvæsentlige sager, hvor miljøgarantien på papiret blev godkendt.
Men i de afgørende sager, f.eks. Danmarks og Sveriges brug af miljøgarantien i forbindelse med madsminke, der må man altså ikke.
Der er en lang række huller.
Listen over huller i miljøgarantien er meget lang.
Lad mig nævne et af problemerne, som vi står over for.
Nu skal det ikke kun dreje sig om madsminke, for der er mange, mange andre problemer.
Lad os f.eks. tage gensplejsningen.
Hvis der kommer nye godkendelser af gensplejsning, eller lad os bare tage dem, EU allerede har godkendt - og beklageligvis måtte vi jo konstatere forleden, at et flertal her i Folketinget vil have gensplejsning også på markerne i Danmark og vil have, at EU skal gå i gang med at godkende gensplejsning - der er miljøgarantien sådan indrettet, at selv om der kommer ny viden, der viser, at gensplejsning i et konkret tilfælde, et eller andet frø, der er blevet godkendt i EU, er sundhedsfarligt, så kan man ikke bruge miljøgarantien, for den gælder ikke, når det bare er sundhedsfarligt for mennesker.
Det er ikke nok.
Det kan ministeren bekræfte, hvis han ellers deltog i
debatten
Sådan er der desværre massevis af huller.
Det helt store hul i miljøgarantien er selvfølgelig, at på hele landbrugsområdet gælder den overhovedet ikke.
Ministeren var inde på, at der også findes en anden slags regler i EU-Traktaten, nemlig dem, der gælder på miljøområdet, de såkaldte minimumsregler, hvor hvert enkelt land har lov til at fastsætte bedre og strammere regler selv.
Og det er jo den helt rigtige måde at gøre det på, det er ved hjælp af minimumsregler, for så kan de enkelte lande gå foran og fastsætte bedre bestemmelser og på den måde trække de andre med sig op i stedet for den harmoniseringsmetode, som går ud på, at vi alle sammen bliver tvunget til at følge den, som er i lavest tempo.
Derfor har vi i Enhedslisten udarbejdet følgende:
Forslag til vedtagelse
»Folketinget opfordrer regeringen til at nedsætte en kommission om EU's miljøgaranti med det formål at udarbejde forslag om en artikel i Amsterdamtraktaten indeholdende en miljøgaranti, som kan bruges i alle tilfælde, hvor det er påkrævet af hensyn til miljø, sundhed, forbrugerbeskyttelse eller etiske hensyn som f.eks. dyrevelfærd, og som også kan bruges på landbrugsområdet.