runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Villy Søvndal (SF), 1998-11-17:
Jeg vil spørge, om jeg forstod fru Gitte Seeberg rigtigt.
Fru Gitte Seeberg anerkender, at den gruppe, vi her taler om, altså dem på førtidspension, dem på bistandshjælp, dem på dagpenge, har en lav levefod, men svaret hos De Konservative er, at de så må spare op.
Seeberg på et tidspunkt, hvor vi f.eks. mødes med gruppen på førtidspension
Jeg vil meget gerne være med til at gennemføre den argumentation over for det menneske, der har 5.600 kr. at leve for efter skat om måneden, at vedkommende jo bare kunne tage sig sammen og spare lidt op.
Kære fru Gitte Seeberg, den er ikke gangbar.
Den er ikke gangbar, den er ikke holdbar.
Det her var så decideret et argument, som jeg tror de fleste vil synes intet har med virkeligheden at gøre.
Jette Gottlieb (EL), 1998-11-17:
Nu fik vi gennemgået, hvad forslaget handler om.
Det er ikke, fordi vi ikke er klar over det.
De borgerliges forslag går jo stort set ud på at afskaffe netop alle de forbedringer, som venstrefløjen fik ind i arbejdsmiljølovgivningen sidste år.
Det kan vi selvfølgelig kun være imod.
Der er ikke tale om regelforenkling.
Det er en ren ordforbistring.
Der er tværtimod tale om at fjerne nogle af de få tiltag, som har en reel mulighed for at forbedre arbejdsmiljøet på de danske arbejdspladser, hvis de vel at mærke får tid til at virke.
Jeg vil godt komme med nogle helt konkrete eksempler.
Jeg indrømmer, at jeg da retter dem specielt til hr. Knud Erik Kirkegaard i håb om, at resistensen måske kan ophæves lidt.
Arbejdsulykkerne alene steg fra 1993 til 1996 med 5.000 svarende til ca. 10 pct., mens de registrerede arbejdsbetingede lidelser nogenlunde uændrede er ca. 15.000 pr. år.
Og så kommer det væsentlige.
For noget af det, der foregår, er, at det især er butiksområdet, rengøring og servicearbejdet, der sammen med undervisning og institutionsarbejde står for stigningen.
Det vil sige netop på de områder, hvor vi finder de små virksomheder, og på de områder, hvor man ofte betegner arbejdet som ufarligt.
Virkeligheden viser altså, at også i den type virksomheder kommer ansatte til skade.
De bliver invaliderede eller nedslidt.
Det er derfor et stort fremskridt, at man nu kan vælge sikkerhedsrepræsentant også på arbejdspladser med fem ansatte, sikkerhedsrepræsentanter, der i langt højere grad vil sætte fokus på arbejdsmiljøet.
Det er desuden fint, at man på alle virksomheder skal lave skriftlige arbejdspladsvurderinger.
Der er også noget, der tyder på, at det kommer til at virke i praksis.
Det har de foreløbige rapporter i hvert fald vist.
Det er vigtigt, at der stilles skærpede krav til bedriftssundhedstjenesternes kvalitet, og det er også vores hensigt fremover at arbejde for at sikre, at bedriftsundhedstjenestesystemet kommer til at dække hele arbejdsmarkedet og ikke kun de dele, der er dækket i dag.
Vi er absolut ikke tilhængere af mere bureaukrati, men vi er af den opfattelse, at de nævnte ordninger reelt kan føre til et bedre arbejdsmiljø.
Beslutningsforslaget handler derfor ikke om arbejdsmiljø; det handler om at afskaffe eller begrænse lønmodtagernes mulighed for at få indflydelse på arbejdsmiljøet på deres egen arbejdsplads.
Det er korrekt, at loven har betydet en vis merudgift for erhvervslivet, men sammenlignet med de 23 mia. kr., som arbejdsskader hvert år koster samfundet, så er der tale om en meget begrænset dækning.
Som sagt afviser Enhedslisten beslutningsforslaget.
Erik Larsen (V), 1998-11-17:
Udgangspunktet for forespørgslen her i dag er jo egentlig et positivt problem, nemlig det, at vi grundlæggende står med en udvikling, hvor stadig flere får et supplement til den folkepension, som vi efterhånden har haft i mange år. Vi står altså i en situation, hvor omkring 90 pct. af fremtidens pensionister vil have en arbejdsmarkedspensionsordning i en eller anden udstrækning, og en situation, hvor omkring 95-98 pct. af pensionisterne vil være omfattet enten af en arbejdsmarkedspension eller en kombination af en arbejdsmarkedspension og ATP eller af en ATP-ordning.
Det er faktisk en meget gunstig udvikling, også set samfundsøkonomisk, fordi det jo i høj grad er med til at hæve skattegrundlaget, det er med til at sikre købekraft hos den del af befolkningen, som er gået på pension.
Det vil være utrolig vigtigt for at sikre de meget høje procenter af dem, der har en eller anden form for arbejdsmarkedspension, at den høje beskæftigelse også fastholdes i fremtiden.
Dermed vil gruppen, som ikke har andet end folkepensionen, blive formindsket løbende.
Vi er også nødt til, når vi ser på den gruppe, som SF har rejst forespørgsel om i dag, dem, som ikke på den ene eller den anden måde er omfattet af en arbejdsmarkedspension, at prøve at se på de skattemæssige forhold, prøve at se på alle samspilsforholdene omkring de sociale ydelser.
Og hvis vi tager alle de elementer med ind i en vurdering af den gruppes økonomi, ja, så tegner der sig jo det billede, som ikke er meget anderledes end for de erhvervsaktive, at vi i høj grad begynder at nærme os en situation, hvor den disponible indtægt som pensionist nærmer sig indtægten, man fik, da man var erhvervsaktiv. Det synes jeg at vi er nødt til også i dag at gøre opmærksom på, at vi nærmer os en meget gunstig situation for pensionisternes indtægter, og dermed har vi så også sagt, at vi står i en situation, hvor samfundets mulighed for at bevare velfærden i de sociale ydelser fortsat vil være til stede.
Det, som vi fra Venstres side vil advare imod, er, hvis man fjerner incitamenterne til egenpension ved en omfordeling, som netop gør, at fordelen og ønsket om at have egenpension, være med i en arbejdsmarkedspension, forsvinder.
Vi ønsker i Venstre følgende for pensionisternes vilkår: at folkepensionen fortsat skal være fundamentet, og at folkepensionens grundbeløb bliver genoprettet, så det kommer til at svare til det, det var før skattereformen i 1994.
Vi ønsker ikke, at egenpensionsordninger skal undergå flere pinsepakker og beskæringer.
Vi ønsker, at arbejdsmarkedspensionerne, som jo hviler på frivillige aftaler, ikke forringes, men tværtimod udbygges, og så har vi ikke noget imod, at spørgsmålet om de grupper, som er uden for arbejdsmarkedet, også fortsat har muligheden for via ATP at få en dækning.
Jeg vil gerne slutte med at sige, at det for Venstre er vigtigt, at der ikke lægges gift for egne pensionsopsparinger ved politisk indgriben, der forringer pensionisternes vilkår og forventninger til den pensionisttilværelse, som man nødvendigvis må have.
Og jeg skal sige til allersidst, at vi ikke kan støtte SF's forslag til vedtagelse, som er fremsat her i dag.
Gitte Seeberg (KF), 1998-11-17:
En arbejdsmarkedspension er, jf. ordet, noget, som er bestemt af, om man har en tilknytning til arbejdsmarkedet eller man ikke har.
Man kan altid diskutere størrelsen af de forskellige ydelser, der bliver givet i folkepension, førtidspension og andet, men jeg mener ikke, at man med rimelighed skal indføre særlige pensionsordninger på det her område.
Hvis de grupper ikke har tilstrækkeligt, så skal man selvfølgelig via det sociale system sørge for at sikre dem lige så vel som alle mulige andre, som ikke har sparet op til pension.
Det er jo lige præcis det, vi har de sociale ydelser til, nemlig som et supplement til forskellige sociale ydelser, men i særdeleshed til folkepensionen. Problemerne skal løses over vores tilskud til de forskellige sociale ordninger og ikke gennem generelle pensionsordninger, som er for alle.
De forudsætter efter vores opfattelse, at man selv indbetaler til dem.
Villy Søvndal (SF), 1998-11-17:
I SF er vi som bekendt tilhængere af at udligne forskelle mellem de forskellige grupper i samfundet.
Det gælder hele vejen i løbet af livet, det gælder også i alderdommen, og derfor stiller vi i dag denne forespørgsel for at undgå den situation, der vil blive skærpet, hvis vi ikke foretager os noget, nemlig at de, der tabte i livet, også taber i alderdommen.
Ligeledes noterer vi os, at regeringen selv er opmærksom på problemet.
Sammenlagt vil der være mellem 25 og 30 pct., der ikke får del i de pensionsordninger, som giver bedre økonomiske muligheder i alderdommen.
Det er set fra SF's synspunkt helt utilfredsstillende, og jeg formoder, at det også for regeringen er helt utilfredsstillende, at livets uligheder så brutalt følger med ind i alderdommen.
Derfor imødeser vi med stor spænding regeringens svar.
Besvarelse
Thorkild B. Fransgaard (FP), 1998-11-17:
Jeg beklager det, hvis jeg ikke har udtrykt mig klart nok, men det var lige det modsatte, jeg sagde: Enhver arbejdsgiver kæmper for at undgå, at der sker arbejdsskader på hans arbejdsplads, og det vil han gøre alt, hvad der er i hans magt, for at undgå, for der er da ingen arbejdsgiver, der er interesseret i, at nogen bliver syge eller kommer til skade.
Poul Erik Dyrlund (S), 1998-11-17:
Se, det var jo et fair argument.
Der er bare det problem, at det ikke hænger sådan sammen i virkelighedens verden, for sagen er jo den, at det er blevet et større og større problem ude omkring på arbejdspladserne.
Og alle efterretninger siger, at arbejdsgiverne i stigende omfang benytter sig af muligheden for at anke de påbud vedrørende åbenbare regelbrud, som Arbejdstilsynet giver dem.
I større og større omfang anker de dem, og så hører vi hr. Fransgaard stå her og sige, at enhver arbejdsgiver kæmper for, at der ikke skal ske ulykker eller skader på hans arbejdsplads!
Thorkild B. Fransgaard (FP), 1998-11-17:
Vi kan selvfølgelig have forskellige opfattelser af, om der sker flere arbejdsskader ude på virksomhederne, end der gjorde tidligere.
Mogens Nørgård Pedersen (KRF), 1998-11-17:
Kristeligt Folkeparti finder det vigtigt, at der ydes en ordentlig indsats på arbejdsmiljøområdet til gavn for medarbejderne og arbejdspladserne.
Arbejdsskader fører til, at personer kommer på førtidspension, hvilket hverken den arbejdsskadede eller samfundet kan være tjent med.
Vi finder dog, at reglerne om, at alle virksomheder med fem ansatte eller derover skal have en sikkerhedsorganisation, og reglerne om obligatorisk skriftlig arbejdspladsvurdering ikke er nødvendige for et bedre arbejdsmiljø.
Det centrale er, at der gøres en særlig indsats for arbejdsmiljøet inden for de brancher, hvor medarbejdernes arbejdsmiljø er særlig udsat, og at der gribes hårdt og konsekvent ind over for de virksomheder, der ikke overholder reglerne om arbejdsmiljøet.
Kristeligt Folkeparti kan på den baggrund stemme for hovedformålet i beslutningsforslaget.
Poul Erik Dyrlund (S), 1998-11-17:
Det er jo pudsigt nok, at når man har den slags debatter her, afsløres det hen ad vejen, hvad det er for nogle præmisser, vi arbejder under, og hvad det er for nogle udgangspunkter, man har, inden man træffer beslutning om, hvorvidt man vil stemme for eller imod et forslag.
Og jeg kan da godt et meget lille stykke af vejen have forståelse for, at Kristeligt Folkeparti stemmer for det forslag, der ligger her, i særdeleshed når man er i den situation, at det er på baggrund af åbenbare fejl.
For vi har lige hørt ordføreren for Kristeligt Folkeparti stå her og sige, at nu skal også små virksomheder have etableret en sikkerhedsorganisation, og det er jo ikke rigtigt.
Små virksomheder med fem ansatte skal vælge en sikkerhedsrepræsentant, som kan repræsentere medarbejderne over for arbejdsgiveren, og det har ikke noget med en sikkerhedsorganisation at gøre.
Der er helt andre regler, når der er tale om at etablere en sikkerhedsorganisation.
Og hvis det er med det udgangspunkt, at man åbenbart ikke kender reglerne, Kristeligt Folkeparti støtter det her forslag, må jeg meget beklage.
Carsten Hansen (S), 1998-11-17:
Til fru Charlotte Antonsen: Når jeg sagde i min ordførertale, at man ville forsøge at bombe os 25 år tilbage, så var det jo i forhold til den gældende arbejdsmiljølov.
Og der er ingen tvivl om, at det er det, man forsøger, for det er jo alle de forbedringer, der blev vedtaget med loven fra maj 1997, som man nu vil have ophævet.
Det, jeg faktisk vil sige, er, at det, man her foreslår, er meget kynisk.
Det er faktisk ret kynisk, at man vil forsøge at ophæve den systematiske indsats i forhold til arbejdsmiljøet.
Hvad er det, Venstre vil?
Man vil bare ophæve, man vil liberalisere, siger man.
Men hvad vil man?
Hvordan vil man nedbringe antallet af arbejdsskader og arbejdsulykker i det her samfund?
Vi kunne måske på enkelte områder begynde at overveje brugerbetaling.
Med hensyn til de 25 mia. kr., som samfundet årlig må bruge på at rette op på de skævheder, som industrien og virksomhederne er med til at påføre samfundet,
kunne det måske være, vi her skulle kigge på, om der ikke var en samfundsmæssig gevinst at hente ved at indføre brugerbetaling på dette område. Men jeg vil også sige til fru Charlotte Antonsen, at ved at man har indført APV'en, gør man faktisk en differentieret indsats, som bliver tilpasset den enkelte virksomhed.
Så det er ikke så ringe endda.
Og det virker.
Poul Erik Dyrlund (S), 1998-11-17:
Jeg skal gentage mit tilbud, som jeg gav hr. Knud Erik Kirkegaard og fru Charlotte Antonsen.
Socialdemokratiet er parat til at diskutere ethvert tiltag, der kan bringe antallet af arbejdsskader og arbejdsulykker ned.
Ethvert forslag, der måtte komme fra den højre side af Folketingssalen, er vi parate til at diskutere.
Men vi skal være enige om målsætningen: at vi får antallet af skader ned.
Og så skal jeg sige til fru Charlotte Antonsen: Vi er ikke så naive, at vi vil være med til bare at lukke øjnene og overlade det her til arbejdsgivernes initiativ - at aktiviteterne skal foregå ude på den enkelte virksomhed, og det skal vi så i øvrigt ikke blande os i.
Så naive er vi
Vi er heller ikke så naive, at vi bider på den demagogiske tankegang, der går på, at man fra Venstres side står her og påstår, at man arbejder for det her i medarbejdernes interesse.
Det var egentlig lidt pudsigt: Betragter hr. Fransgaard det som et seriøst argument mere eller mindre at legalisere, at folk kommer til skade på deres arbejde, fordi de også gør det i fritiden?
Det hørte jeg faktisk hr. Fransgaard sige er helt i orden: Man konstaterer, at folk kommer til skade i fritiden, og så er det også fair nok, at de gør det på arbejdspladsen!
Det var egentlig det, jeg hørte hr. Fransgaard sige, men er det et seriøst argument?
Charlotte Antonsen (V), 1998-11-17:
Jeg er helt enig med fru Jette Gottlieb i, at der har været en stor stigning i antallet af arbejdsulykker i regeringens tid.
Jeg mener så ikke - og det kan fru Jette Gottlieb måske komme herop og dokumentere - at der skulle være en sammenhæng mellem antallet af arbejdsulykker og antallet af papirer, der skal udfyldes.
Det får vi jo at se, når det her forslags virkninger trænger igennem.
Hr. Poul Erik Dyrlund er villig til at diskutere ethvert forslag.
Men jeg synes, at debatten i dag har båret lidt præg af, at Socialdemokratiet taler udenom.
Der bliver jo ikke talt om det, som vi forsøger at tale om med forslaget.
Man taler om et eller andet med 25 år, og vi vil bombe tilbage, og hvad ved jeg.
Det gør i hvert fald den ordfører, man har valgt.
Så jeg synes ikke, der er megen saglig diskussion i det.
Det, vi vil, er, kort fortalt, at vi vil give virksomhederne tid til to ting - og for den sags skyld også flere - men altså to centrale ting: For det første at tjene penge.
For det andet at tilrettelægge arbejdet, så der kommer færrest mulige arbejdsulykker.
Det at begrænse arbejdsulykker er også et spørgsmål om økonomi.
Så jo bedre en virksomheds økonomi er, jo bedre muligheder har man for at investere i nye maskiner.
Nye maskiner er typisk sikrere i forhold til arbejdsmiljøproblemer end gamle maskiner, så de to ting mener
vi er meget centrale.
Og derfor mener vi det faktisk alvorligt, når vi - havde jeg nær sagt - generelt taler om administrativt bøvl.
Dette er så blot ét eksempel på, hvad man kunne gøre for at lette de administrative byrder.
Men vi tror ikke på, at arbejdsgivere i dag har nogen som helst interesse i at genere deres medarbejdere.
Det kan godt være, at arbejdsgivere for 100 år siden misbrugte deres medarbejdere, fordi de skulle have det, man dengang kaldte profit, og fordi de var mere hæmningsløse, men sådan er situationen ikke i dag.
For enhver virksomhed med respekt for sig selv ved, at hvis man ikke har et ordentligt arbejdsmiljø, så får man ikke nogen goodwill, og så kan man ikke sælge sine varer.
Poul Erik Dyrlund (S), 1998-11-17:
Jeg står faktisk og overvejer, om ikke jeg skulle give fru Charlotte Antonsen og hr. Knud Erik Kirkegaard følgende tilbud: At vi tre i forening etablerer en studiekreds.
Sådan en hel privat studiekreds, som går på, at vi går ind og kigger på de her ting med det fælles udgangspunkt, at antallet af arbejdsulykker, som jeg erkender er stigende, og antallet af arbejdsskader bliver nedbragt.
Og når vi når et resultat, som vi mener, vi kan sælge til vores respektive grupper, så går vi ud med det.
Men jeg er nødt til at sige, at en af mine betingelser er, at hvis udgangspunktet for den diskussion i studiekredsen skal være, at vi skal overlade det her til arbejdsgiverne alene at vurdere, hvordan arbejdsstyret er ude på den enkelte arbejdsplads, så deltager jeg ikke.
For det er simpelt hen for dumt.
Carsten Hansen (S), 1998-11-17:
Til fru Charlotte Antonsen vil jeg godt sige, at nu fik vi afsløret, hvad det er, man vil i forhold til arbejdsmiljølovgivningen.
Man vil give virksomhederne tid til at tjene penge til at købe nye maskiner.
Man ofrer altså her kynisk arbejdsmiljøet.
Og så vil man, som jeg har sagt tidligere til fru Charlotte Antonsen, hvis man fjerner de her forbedringer, vi fik indført sidste år, faktisk stå med en lovgivning, der præcis ligner den, vi havde for 25 år siden.
Og den har jo vist, at den ikke virker.
Det er derfor, vi skal fastholde det sigte, vi har lagt, og man er i gang nu. Jeg sagde i min ordførertale, at det er direkte uansvarligt at forsøge at ophæve den.
Det holder jeg fast ved.
Jette Gottlieb (EL), 1998-11-17:
Det er ikke nogen kendt sag, at Enhedslisten bare vil have så mange regler som muligt.
Jeg vil til gengæld gerne vedkende mig vores medansvar i den her lovgivning.
Det er ikke sådan, at vi støtter regeringen i »den slags sager«; vi havde en meget aktiv medleven, og nogle af de ting, som højresiden netop forsøger at få fjernet, var præcis nogle af de ting, vi søgte at få ind.
F.eks. at antallet af arbejdsulykker er steget fra 1993 til 1996 med 5.000, svarende til 10 pct.; at stigningen især er på butiksområdet, inden for rengøring, inden for servicearbejde, undervisning og institutionsarbejde - det er dér, stigningen er - og at det netop er på de små virksomheder, ulykkerne især finder sted inden for de her områder.
Altså, at det er på den type små virksomheder inden for servicepræget produktion, at arbejdsulykkerne finder sted, og at stigningen finder sted dér.
Hvordan vil fru Charlotte Antonsen forholde sig til det?
Svend Auken (S), 1998-11-18:
Ja, jeg kan bekræfte, at de tal, jeg nævnte, altså 40 til 50, er det antal om året, der bliver nedlagt med bue og pil.
Når vi siger 100.000 nedlagt i alt, så er det dem, der bliver indberettet som jagtbytte, eller hvordan man nu vil stille det op, men det er klart, at der er mange flere, som bliver ramt. Imidlertid gøres der et stort arbejde i Danmark af frivillige, som har særligt uddannede hunde, og hvor de på helt frivilligt grundlag kommer ud med de såkaldte schweisshunde og hjælper jægerne med at finde frem til anskudt større vildt.
Derfor er det mit indtryk, at der også inde i de 100.000 er et betydeligt antal anskudte, men altså i nogle tilfælde dyr, der har levet i mange timer, inden de dør.
Jeg må for at fuldstændiggøre billedet sige, at ud over dem, som bliver ramt af skydevåben og andre jagtvåben, bliver i tusindvis - jeg siger det lige til fru Aase D. Madsen - i tusindvis af stykker vildt ramt af trafikanter hvert år og ofte under ret så barske vilkår naturligvis.
Det er ikke noget, man kan laste trafikanterne, jeg siger bare, at alt dette skal ses i forhold til hinanden.
Her drejer det sig altså om 40 til 50 i forhold til 100.000, der bliver dræbt, plus det antal, der bliver anskudt, og som man ikke fanger ved hjælp af schweisshunde, plus det store antal, som kommer til skade i trafikken.
Og endelig skal det jo understreges, at kravene til buejægerne er fantastisk skrappe.
Arne Melchior (CD), 1998-11-18:
Der må jo være stor forskel på det, der sker i trafikken, og som da sandelig også er sørgeligt, og det, der sker ved jagt.
Der er vel ingen ordentlig trafikant, som kører fra et stykke vildt, som man har væltet og såret uden at sørge for, at det hurtigst muligt bliver aflivet.
Senere bliver der sagt et betydeligt antal anskudte.
Så vidt jeg erindrer, er antallet af anskudte fugle, der flyver hen over vore hoveder i vort lille område, op imod 200.000. Jeg skal senere i debatten komme tilbage til den sag, men jeg har altså nu fået ministerens bekræftelse på, at mange flere end 100.000 bliver ramt ved jagt, og et betydeligt antal bliver anskudt.
Aase D. Madsen (DF), 1998-11-18:
Det var igen med hensyn til ministerens anskydningsrate.
Endvidere er træfsikkerheden ringe, og vildtet er i live i meget længere tid. Ligegyldigt hvad antallet er, vil jeg bede ministeren om at sige, om det, der er gjort ved at give buen prioritet som almindeligt jagtvåben, så ikke er en statsanerkendt form for dyremishandling ved en tre gange så stor anskydningsrate.
Det kan vi ikke være bekendt herinde i Folketinget, ligegyldigt hvor mange levende væsener det går ud over.
Det er korrekt, at Det Dyreetiske Råd rådgiver, men Det Dyreetiske Råd har ikke været med til at rådgive med hensyn til en opstramning af buejagtprøven.
Hans Christian Schmidt (V), 1998-11-18:
Uanset om det drejer sig om bueskydning - som det forslag vi behandler her - eller det for den sags skyld drejer sig om jagt på alle andre måder eller lystfiskeri, så må det altid være sådan, at vi selvfølgelig alle sammen hele tiden tager hensyn til, hvordan dyrene nu har det ved den jagt, det drejer sig om.
Og derfor skal man jo også gøre det her.
Og det, vi noterer os, når vi kigger på forslaget,
er, at det har været et grundigt forarbejde, man har været igennem.
Det har været i Vildtforvaltningsrådet.
Det har fået de anmærkninger, som
nu ligger her, og som gør, at vi i dag fra Venstres side, når vi samler det hele, må sige, at vi ikke kan støtte forslaget.
Vi vil selvfølgelig nøje følge udviklingen, og vi vil nøje følge med i, som også ministeren gjorde rede for heroppefra, at det er sådan, at man hele tiden har de skarpe krav til, hvordan man foretager den jagt, altså hvilke prøver der skal være.
Vi vil hele tiden følge med i, at man bruger det mest optimale, for at vi også skærmer dyrene så godt, som vi overhovedet kan.
Men når det er sagt, er vi så også nødt til at sige med hensyn til buejagten og de oplysninger, der er nu, at dér er vi enige med ministeren i, at da må man kunne gå ind for at lade buejagt blive obligatorisk.
Det er jo også sådan, at der er mulighed for det i dag.
Nu bliver det så bare fuldstændig obligatorisk.
Men altså, vi kan ikke støtte forslaget.
Aase D. Madsen (DF), 1998-11-18:
Jeg vil gerne spørge Venstres ordfører, om han er gået helt ned i dybden med sagen.
Der blev sagt, at det var et grundigt forarbejde, der har været.
Så vil jeg gerne høre, om Venstres ordfører er klar over, at Det Dyreetiske Råd overhovedet ikke har været inddraget i den arbejdsgruppe, der skulle stramme op på reglerne for at få et buejagtkort eller buejagttegn.
Da hele forslaget jo hviler på, at en opstramning af denne buejagtprøve er grundlæggende, vil jeg gerne have lov til at spørge: Ved Venstres ordfører, om Det Dyreetiske Råd har godkendt disse regler?
Hans Christian Schmidt (V), 1998-11-18:
Jeg vil godt sige til fru Aase D. Madsen, at det sådan set er min opfattelse, at Dyreetisk Råd rådgiver i det her.
De godkender ikke, de rådgiver.
Og så vil jeg blot sige, at der ville være mange ting, der ville være anderledes, hvis det var sådan, at der var en borgerlig miljøminister.
Det kan meget vel være, at en af dem ville være, at vi måske ville have inddraget nogle andre parter.
Det er nu engang den minister, som skal indhente de oplysninger, der vælger.
Vi har, som jeg sagde lige før, ikke noget at indvende imod det foreliggende materiale, og det gør i hvert fald, at vi ikke kan støtte forslaget.