Holger K. Nielsen (SF), 2002-10-03:
Jeg føler mig lidt som en elev, der bliver korrigeret i klassen, når jeg hører fru Marianne Jelved.
Men det kan jeg også blive klogere af, så det er fint nok. Omkring rapporterne fra SFI, Socialforskningsinstituttet: Jo, vi er bekendt med dem i SF's gruppe, og vi er meget optaget af den forskning, der sker på det her område, og der er sket igennem mange, mange år, og hvor der løbende kommer nye rapporter.
Det er korrekt, at der også findes meget, som den tidligere regering har gennemført, men jeg tror måske, det kunne være en god ting, hvis vi her i Folketinget for en gangs skyld lidt gemmer det der ævl og kævl om, hvem der nu har æren for det.
Jeg støttede jo også den tidligere regering, men det, jeg så siger, er, at det da er fint nok, at den nuværende regering har taget det op.
Det er da godt, han er blevet klogere.
Det kan vi da være glade for, og vi kan være glade for, at regeringen faktisk tager det op og tager det alvorligt.
Derfor synes jeg, at vi skal gå ind i det med åbent sind og så få et ordentligt resultat ud af det.
Mens vi diskuterer de danske problemer i dag, er USA langt henne i forberedelserne til en krig imod Irak.
Alt tyder på, at George W. Bush har besluttet sig.
Der skal føres krig, og det er ligegyldigt, om der sikres et nyt FN-mandat.
Irakkrigen er premieren på den nye amerikanske militærdoktrin, ifølge hvilken USA tilskriver sig ret til at intervenere når som helst og hvor som helst i verden, hvis det opfattes som nødvendigt for at varetage amerikanske interesser.
en ligegyldig detalje.
Så vidt er det kommet, især med den amerikanske magtfuldkommenhed, at FN stille og roligt er ved at blive kørt ud på et sidespor, stille og roligt er ved at miste enhver legitimitet.
Irakkrigen hævdes at være nødvendig for at bekæmpe terrorismen.
Men der er ingen påviselig sammenhæng mellem Saddam Husseins terrorregime - og det er et terrorregime - og den internationale terrorisme, herunder Al-Qaeda-netværket.
Tony Blair forsøgte i sidste uge at fremlægge beviser for, at Irak er til fare for verdensfreden, men der var intet nyt i det, han fremlagde.
En krig mod Irak handler ikke specielt om kampen imod terrorismen.
Den handler langt mere om magten over de enorme olieressourcer, som findes i Irak.
Det er simpelt hen umuligt at se bort fra sammenhængen mellem olien og den enorme interesse, USA har for hele Mellemøstenregionen.
USA har brug for billig olie for at kunne opretholde sin økonomiske vækst og har derfor brug for, at der er nogle venligsindede regimer, der kan sikre USA denne billige olie.
For mig er der ingen tvivl om, at krigen om olieressourcerne kun er begyndelsen til en fremtid, hvor ressourceknaphed bliver roden til langt flere konflikter.
Derfor er der også en sammenhæng mellem det globale miljø og det fremtidige konfliktmønster.
Vi ser også en befolkningsudvikling, der gør, at der i stigende grad vil blive kamp om ressourcer, der bliver stadig mere knappe.
Det drejer sig om olie, det drejer sig om vand, det drejer sig om mad, og det drejer sig om en række andre af de naturlige ressourcer, som vi bruger langt mere af, end der bliver gendannet.
Vi trækker på naturens kassekredit i et omfang, som vil give ganske, ganske store konsekvenser, ikke alene for den fattige del af verden, men også for os selv på et tidspunkt.
I lørdags demonstrerede ca. 400.000 mennesker i London mod den britiske regerings støtte til den amerikanske krig.
Der er en stigende opposition i USA.
Også i Danmark kan der konstateres en stigende modstand mod USA's krigsplaner.
Det, der vil ske, er, at terrorismen vil blive styrket og ikke svækket, når Bush indleder sin krig.
Hvad gør den danske regering?
Den fortsætter med at messe, som den altid har gjort det, og som vi hørte statsministeren gøre det på Venstres landsmøde: USA, vi er med jer, vi er med jer hele vejen, ligegyldigt hvad I foretager jer af tåbeligheder, er vi med jer hele vejen.
I har en ven i Danmark, i den danske statsminister.
Den danske regerings underdanighed er tæerkrummende.
I den tyske valgkamp blev modstanden mod krigen en vigtig forudsætning for Gerhard Schröders valgsejr.
I den sammenhæng reagerede USA på en usædvanlig aggressiv måde, så aggressiv, at det var helt uhørt.
Nu skulle Tyskland have tæsk, fordi de formastede sig at tale Roma, dvs. Washington, midt imod.
I den situation kunne man måske have forventet en smule
støtte fra EU's formandskabsland.
Men hvad skete?
Den danske regering forholdt sig fuldstændig tavs.
Det var jo ikke noget kønt syn.
Men man kunne måske have forventet, at EU's formandskabsland kom vennerne til hjælp.
Når et familiemedlem bliver tæsket af andre, hjælper man vedkommende.
Sådan er det i hvert fald dér, hvor jeg kommer fra.
Men i det her tilfælde må man have den opfattelse, at regeringen var ganske godt tilfreds med, at den tyske regering fik den massive kritik fra USA, fordi Tyskland formastede sig til, fordi Gerhard Schröder formastede sig til at kritisere den amerikanske krigsforberedelse. Alle i denne sal er enige om, at kampen mod den internationale terrorisme er vigtig, men vi er uenige om midlerne.
Ved hjælp af en gigantisk militær oprustning og militære aktioner mener man, at terrorismen kan bekæmpes.
Som det tidligere har været anført i dag, har den amerikanske regering forøget det amerikanske militærbudget med ca. 50 mia. dollar, hvilket svarer til hele verdens samlede ulandsbistand.
For en brøkdel af de penge kunne man sikre rent vand og uddannelse til de fattige i verden.
Hvad bekæmper terrorismen bedst?
En forøgelse af det amerikanske militærbudget med knap 50 mia. dollar eller rent vand og uddannelse til de fattige i verden?
Det sidste naturligvis.
Det er derfor, vi er nødt til at få en anden tilgang til sikkerhedspolitikken end den, den amerikanske regering med støtte fra den danske regering fører.
Det er en fatal fejlvurdering, at der eksisterer en militær løsning på terrorproblemerne.
Så længe milliarder af mennesker i den fattige verden ikke har fremtidsmuligheder, vil terrortruslen være der, og derfor er vi nødt til at se det her problem i sammenhæng med de enorme globale uligheder.
Det var jo også det, Johannesburgtopmødet handlede om.
Som bekendt var også den danske statsminister i Johannesburg.
Jeg var jo ikke selv dernede, men så vidt jeg er orienteret, var der ikke så mange, der klappede ad den tale, han holdt.
Den var vist heller ikke særlig engageret, hvilket vel ikke var så mærkeligt, i betragtning af at statsministeren på forhånd havde sagt, at det her topmøde var totalt ligegyldigt.
Men vigtigere end selve topmødet var en medieeksponering, ikke sandt?
Der er nogle spindoktorer, der fortæller, hvad man skal gøre i den situation.
Hvad gør man så?
Så tager man på tur i Soweto med hele mediemaskinen, tv-kameraerne, journalisterne, i halen, og så kunne statsministeren føre sig frem som den store hvide mand, som ville hjælpe de små sorte børn.
De små børn var imponeret over den flinke hvide mand, men de fik jo heller ikke at vide, at han kort forinden havde skåret ned på den ulandsbistand, der bl.a. skulle gå til dem.
Heller ikke journalisterne kunne tage sig sammen til at stille et enkelt simpelt kritisk spørgsmål desangående.
Men det er jo sandheden.
I SF lægger vi vægt på menneskerettigheder.
For os er menneskerettigheder universelle og kan ikke gradbøjes, efter hvilket land der overtræder dem.
Det betyder, at vi ikke kan gradbøje dem, efter hvorvidt det er en stormagt eller et lille land, der overtræder menneskerettighederne, og vi vil derfor vedvarende kritisere den danske regering for ikke at tage fat på menneskerettighederne, når det gælder stormagter.
Han vil blive hyldet af den danske statsminister.
Han vil byde ham velkommen og så hylde ham for hans bidrag til at gennemføre markedsøkonomi i Rusland.
Putin vil takke den danske statsminister og holde en stor tale om kampen imod terrorismen.
Den danske statsminister vil nikke, og Putin vil drage den helt, helt korrekte konklusion, at han nu har fået accept til at fortsætte nedslagtningerne af tjetjenierne.
Det, det drejer sig om for Putin, er at kunne fortsætte krigen mod tjetjenerne - det er dem, han kalder sine terrorister - og det giver Vesten ham en reel mulighed for at kunne fortsætte gennem den underdanighedspolitik, man fører i forhold til Rusland.
Regeringen forsøger at give indtryk af at være fremtidens regering.
Den har fremlagt en ungdommens finanslov, men der er tale om en bagstræbets regering.
Finansloven er uden perspektiv.
Den er udtryk for en fortsat bevidstløs nedskæringspolitik.
Det gælder eksempelvis på uddannelsesområdet.
Påstanden om, at regeringen satser mere på fremtiden og uddannelserne,
er pure opspind.
Der skæres ned på uddannelserne.
En nedslidt folkeskole vil mærke konsekvenserne af aftalen mellem staten og kommunerne.
Den vil ikke få det løft, den har brug for.
Vi vil stadig væk have forældet undervisningsmateriale, et elendigt arbejdsmiljø blandt lærerne og en skole, der er slidt ned.
Det er forfærdeligt, fordi uddannelserne er fremtidens råstof.
Vores børn er det råstof, vi skal leve af i fremtiden, og derfor er det katastrofalt, at regeringen fortsætter nedskæringspolitikken i forhold til uddannelserne.
Gymnasierne vil mærke konsekvenserne af amternes sparerunder.
Voksenundervisningen vil blive ramt af brugerbetalinger og ramt ved, at endnu flere får vanskeligere ved at komme ind.
Vi har stillet en række forslag til at genoprette de her ting.
Vi lægger meget vægt på, at uddannelsesområdet er fremtidens råstof, og at vi har en befolkning, der er veluddannet.
Vi er fuldstændig enige med regeringen i, at der skal bygges flere ungdomsboliger og flere boliger, men vi er, som det er fremgået tidligere, decideret uenige i den frækhed, der ligger i, at man har tyvstjålet opsparing fra lejerne i den almene sektor. SF er Danmarks grønne parti, og vi vil fortsat bide regeringen i haserne, når det gælder miljøet.
Det er der grund til som aldrig nogen sinde før.
Det danske vandmiljø har det ad Pommern til.
Kæmpeområder af de indre danske farvande er simpelt hen blevet dødt hav.
Vi har set det de sidste dage.
Kattegat, Ålborgbugten - et dødt, dødt, dødt hav, hvor de døde fisk ligger og er udtryk for en katastrofe, som man ikke har set tidligere.
Miljøministeren stiller sig op og siger med alvorsfuld mine, at det ser skam ikke særlig godt ud.
Nej, det tør antydes!
Vil han gøre noget?
Næ, vi skal først vente og se, siger han.
Nu ved vi faktisk, at landbrugets forurening er en væsentlig årsag til det døde hav.
Vi kan ikke gøre så meget ved klimaet på kort sigt.
Vi kan gøre noget i forhold til landbrugets forurening, og derfor er vi nødt til at se meget nøje på, hvilke muligheder vi har på det korte sigt for trods alt at påvirke denne udvikling.
Det kan ikke lade sig gøre.
Regeringen vil ikke på kollisionskurs med landbruget.
Man vil overhovedet ikke diskutere begrænsning af svineproduktionen, diskutere en kvælstofafgift eller gå ind med en seriøs indsats i forhold til havmiljøet i det hele taget.
Debatten om den sociale arv er vigtig, og vi hilser debatten velkommen.
Som jeg har antydet tidligere, burde den tidligere socialdemokratiske regering have taget denne sag op, og tidligere regeringer burde have taget denne sag op, fordi socialforskerne jo har kendt til det og forsket i det igennem mange år.
Derfor er det vigtigt, at vi får en ordentlig diskussion om det i Folketinget.
Det meste af det, vi har hørt fra regeringen indtil nu, forekommer at være retorik.
Så får man aviserne til at skrive om, at nu vil man gøre op med den sociale arv, men man har i virkeligheden ikke særlig meget.
Hvis man virkelig mente det alvorligt, kunne man jo ikke acceptere de voldsomme nedskæringer, der foregår i mange amter i øjeblikket på grund af kommuneaftalerne.
Det er de allerdårligst stillede.
Det er de børn, der burde anbringes uden for hjemmet, som ikke bliver anbragt.
Det er døgninstitutionsområdet.
Det er de virkelig dårligt stillede, der bliver ramt i mange amter på grund af den kommuneaftale.
Så vil man opprioritere børnepsykiatri.
Det er stadig væk et område, der bliver nedprioriteret.
Med andre ord: Regeringen bidrager selv med sin politik til, at det bliver vanskeligere at samle de børn op, der ellers vil blive ramt af den sociale arv.
Hele debatten om arbejdsløses børn, der bliver sat bagest i køen,
har vi haft tidligere i dag.
Det er et frygteligt forslag, et ondskabsfuldt forslag, som jeg ikke kan forstå at nogen civiliseret regering vil fremlægge. Men den sociale arv er jo ikke bare et spørgsmål om de dårligt stillede.
Det er også og ikke mindst et spørgsmål om et uddannelsessystem, der fastholder mennesker, og hvor børnene groft sagt får den samme uddannelse, som deres forældre fik.
Et barn af forældre med en videregående uddannelse har ca. 12 gange større chance for selv at få en videregående uddannelse end et barn af ufaglærte forældre.
Børn af ufaglærte bliver selv ufaglærte, børn af akademikere bliver selv akademikere.
Det er her, hovedproblemstillingen ligger omkring den sociale arv.
Hvis vi skal gøre noget ved det, drejer det sig om en opprioritering af uddannelsespolitikken, men jo ikke kun af uddannelsespolitikken.
Erik Jørgen Hansen, som er en af dem, der har beskæftiget sig mest med de her problemstillinger, sagde i fjernsynet i går, at uddannelse i sig selv ikke får brudt den sociale arv.
Derfor kan denne problemstilling ikke bare diskuteres i sammenhæng med, at man giver nogle satspuljemidler til enkelte grupper.
Man skal se langt mere fundamentalt på, hvordan mennesker, som i dag bliver låst fast i en social udvikling som deres forældre, kan bryde den udvikling.
Jeg synes, at statsministerens tale var arrogant i forhold til de mange nedskæringer i kommuner og amter.
Tusindvis af forældre har mærket konsekvenser af strejker blandt pædagoger.
Tusindvis af mennesker har protesteret mod sygehusnedlæggelser.
Tusindvis af mennesker har protesteret mod kommunernes nedskæringer på folkeskoleområdet.
Det er et område, der optager mange mennesker, og jeg synes, der ligger en meget utiltalende strategi i, at regeringen på grund af sit skattestop forsøger at lade amter og kommuner påtage sig det beskidte arbejde, for det er sandheden i det her.
Regeringen gik til valg på meget store velfærdsløfter og et skattestop.
Det lykkedes regeringen at komme igennem, det skal indrømmes, men så har man jo efterfølgende et problem.
Så vil regeringen ikke selv bidrage til at få velfærdspolitikken skåret ned.
Det overlader man så til kommuner og amter at gøre.
De står så med aben, om jeg så må sige, men det skal regeringen ikke få lov til.
Vi vil fortsætte med at påpege sammenhængen mellem de kommunale økonomiske muligheder og de kommunale prioriteringer.
Det er fuldstændig rigtigt, at der mange steder bliver bygget sportshaller, som hr. Jens Rohde sagde tidligere i dag, men enhver, der beskæftiger sig med kommunernes forhold i budgetlægningen i øjeblikket, ved det. Venstrefolk ved det.
KL-formanden har sagt det.
Amtsrådsforeningens formand har sagt det.
Den ene Venstreborgmester efter den anden har sagt det.
Det var ved at blive et tema på Venstres landsmøde, men så blev, har jeg forstået, debatten lukket, fordi statsministeren skulle til middag med nogle andre, men det var ved at komme op.
Sandheden er, at den ene Venstreborgmester efter den anden har påpeget de umulige økonomiske vilkår, der ligger i, at man må prioritere på baggrund af helt, helt håbløse økonomiske vilkår. Det er folkeskolen, der bliver ramt af det her; det er de dårligst stillede børn, der bliver ramt af det her; det er sygehusene, der bliver ramt af det her; det er de ældre, der bliver ramt af det her.
Man er så stolt af de penge til de ældre, der bliver sendt ud.
Halvdelen af de penge bliver brugt til bureaukrati.
Jeg tror, det er i Hammel Kommune, at man bruger flere penge til bureaukrati, end man har fået via den der ældrebevilling.
Fordi man skal leve op til Venstres ideologiske korstog om frit valg-modeller, vil mange små kommuner få
kolossalt ekstraarbejde.
Halvdelen af de penge går ikke til de ældre, og derfor har de ældre ikke mærket nogen forbedringer i deres forhold.
Det er jo derfor, protesterne er der.
Jeg tror, at mange mennesker har haft en forventning om, at denne regering ville gøre det bedre end den tidligere regering.
Derfor nytter det heller ikke noget bare at sige, at den tidligere regering gjorde sådan og sådan.
Der er en forventning til den nuværende regering om, at man ville gøre det bedre på velfærdsområdet end den tidligere regering.
Det har man ikke gjort.
Befolkningens reaktioner, befolkningens protester er præcis udtryk for, at folk ikke kan mærke, at det er blevet bedre.
Patienterne har ikke fået det bedre.
Der er stadig væk enorme ventelister alle de steder, hvor der ikke skulle have været det.
Derfor har regeringen et problem.
Regeringens største problem er, at virkeligheden er ved at overhale regeringens løfter.
Vi er gået ind i et nyt folketingsår.
Vi vil selvfølgelig gå ind og arbejde konstruktivt og positivt i det nye Folketing - også med regeringen, hvis vi får mulighed for det.
Jeg har ikke store illusioner om, at vi kan få meget igennem, men i det omfang regeringen tager det alvorligt, at den vil et bredt samarbejde, kan jeg sige, at vi vil tage den på ordet og gå ind i et positivt samarbejde i Folketinget.
Hr. Vesselbo taler om troværdighed i forhandlingerne herinde.
Jeg må tilstå, at vi er mere optaget af vandmiljøet.
Vi er mere optaget af den enorme katastrofe i Kattegat med fiskedød, med det døde hav, vi kan se i de indre danske farvande i øjeblikket.
Det er derfor, vi siger, at vi selvfølgelig står ved de forhandlinger, der foregår.
Det er da indlysende, at vi gør det.
Men at man så, før man er færdig med det, kan gå i gang med nogle mindre skridt, synes jeg vil være det mest troværdige i forhold til et vandmiljø, i forhold til en forurening af de danske farvande, som bliver mere og mere katastrofal.
Vi tager det alvorligt; det kan jeg forsikre for.