Charlotte Dyremose (KF), 2004-01-15:
Børn er jo nysgerrige af natur, og vi ved allerede, at man lærer bedst, jo yngre man er, og at indsatsen i de tidlige år kan aflæses i de unges faglige niveau senere.
Den nysgerrighed, som børnene har, allerede fra de er ganske små, skal vi naturligvis udnytte og stimulere.
Børn i den sene børnehavealder glæder sig jo f.eks. til skolen, de glæder sig til at modtage nye udfordringer, det ved vi.
De ønsker ofte selv at kunne skrive deres eget navn, ja, de ønsker at udfordre den fagre nye verden, som omgiver dem.
Vi skal naturligvis udnytte denne nysgerrighed til at ruste børnene bedst muligt, f.eks. til skolelivet, så det ikke kommer som et chok for dem, men snarere som en naturlig forlængelse af børnehaven.
Med de pædagogiske læreplaner i dagtilbuddet får vi nogle klare målsætninger for, hvilke færdigheder der er gode at viderebringe til disse børn.
De ressourcesvage børn er simpelt hen nødt til at lære det her i børnehaven, noget af det, som børn af ressourcestærke forældre helt automatisk får med hjemmefra, inden de begynder i skolen.
Kun på den måde sikrer vi en reel chance for de her børn, en reel chance for at klare sig på lige fod med de ressourcestærke forældres børn.
Vi giver dem muligheden for at blive stimuleret, for at få læst højt, for alle de her ting, som for så mange af os er ganske naturlige i hjemmet, men som desværre i nogle hjem ikke er så naturlige, fordi man af andre årsager har nogle sociale problemer, som gør, at man ikke har overskuddet til at gøre de her ganske basale ting for sine børn.
Vi skylder ganske enkelt alle børn at ruste dem forsvarligt til et langt liv med læring, og det gør vi bedst ved allerede at stimulere den nysgerrighed, som børnene jo har, også i vuggestuen og i børnehaven f.eks. Alle børn kan jo mærke tilfredsheden ved at gøre fremskridt, uanset om man har lært at gynge selv, eller om man har lært at finde ud, at den skuffe med bananen er den, der tilhører mig, eller om man måske oven i købet har lært at skrive bogstaverne, der indgår i ens eget navn. Denne her læring og leg kan foregå spontant, eller den kan foregå planlagt.
Det vigtigste er, at man ude i den enkelte institution får taget stilling til: Hvordan kan vi med de fysiske rammer, vi har, dér, hvor vi er geografisk i landet, være bedst til at stimulere de børn, som vi har i denne her institution? Så er der i denne her debat blevet talt utrolig meget om det her med, at der skal være mål, og at der skal være test og sådan noget.
Jeg kunne ønske mig at spørge de ordførere, der taler om det, hvor de dog har fundet det henne i bemærkningerne.
Jeg kan konstatere, at det eneste, jeg kan se nogen steder i bemærkningerne til lovforslaget om, at nogle bliver testet, er dem, der skal omgås den 3-årige, den 4-årige og den 5-årige.
Der bliver sat mål op for, hvad de skal kunne i deres omgang med de her børn, og det er jo derfor, det bl.a. også kommer til at indgå, at vi skal have revideret pædagoguddannelsen og styrket indsatsen i forhold til efteruddannelse for pædagogerne netop også for at ruste dem til at blive endnu bedre til det, som masser af pædagoger i dag allerede gør, og det, som fungerer rigtig godt i rigtig mange daginstitutioner rundtomkring, nemlig at man forstår at stimulere det enkelte barn med de omgivelser og de fysiske rammer, de muligheder, der er i den enkelte daginstitution.
I Det Konservative Folkeparti er vi utrolig glade for det her lovforslag, og vi er særlig glade for det på de svageste børns vegne, for det er dem, der allermest har brug for, at den stimulering foregår i daginstitutionerne.
Det er netop de børn, som ikke nødvendigvis får det, som alle vi andre føler er så naturligt at få hjemmefra.