Karen Jespersen (V), 1998-06-17:
Jeg skal kun knytte nogle korte kommentarer til det, arbejdsministeren allerede har sagt.
Det her er faktisk udtryk for en ny måde at føre politik på, hvor vi har sagt, at der er nogle bestemte ændringer, vi
Det er jo ikke noget, man kan lovgive om.
Det vil efter min mening være fuldstændig hul i hovedet at lovgive om åbningstider i daginstitutioner, men alligevel må vi sige, at sådan noget som åbningstider i daginstitutioner er en lille brik, men faktisk kan være en ganske vigtig brik i, hvordan en hverdag fungerer for en familie.
Derfor er det en ny måde at føre børne- og familiepolitik på at sige, at selv om de områder ligger uden for en traditionel måde at føre folketingspolitik på, skal vi da ikke lade dem ligge, når vi samtidig kan se, at det altså er et vigtigt bidrag til at få en samlet børne- og familiepolitik til at fungere.
Men pointen er, at det gør de ikke uden videre af sig selv, og at noget, der ellers har været et meget privat anliggende i personalepolitikken på en virksomhed eller i regler i en kommune, nu bliver løftet ud til at blive en egentlig national politik, et politikområde, hvor vi ikke kan blande os eller tvinge dem til at gøre noget, men være med til at prøve at udstikke nogle overordnede retningslinjer, og vi kan faktisk se, at det virker.
Det med familievenlige arbejdspladser var faktisk et nyt begreb for 5 år siden, i 1993, da regeringen begyndte at tage fat i det og sætte nogle modelprojekter i gang.
Hvis der så ikke sker noget, er det klart, at det er et problem, men nu prøver vi at gå ind på denne nye mark, og det står jo ikke alene, det står sammen med en række andre initiativer for børnefamiliepolitikken. Derfor er det også fuldstændig rigtigt, som arbejdsministeren og regeringspartiernes ordførere har sagt, at vi ikke er løbet fra nogen valgløfter.
Vi har ikke lavet om på det her, og det er også karakteristisk, at de, der har sagt det, ikke har haft nogen eksempler.
Man kan sige, at vi har peget på et perspektiv for, hvordan vi vil ændre børnepasningsorloven, men når vi ser på de andre ting, har vi jo aldrig nogen sinde sagt, at vi vil lovgive om det, der er kommunernes ansvarsområde.
Vi har sagt, at vi vil forhandle med dem, så de dér påstande er altså vildt overdrevet og er
ligesom blevet et mantra, der nu bliver gentaget i debatten.
Under alle omstændigheder kan vi diskutere de ting
videre, og det kommer vi også til, men jeg vil godt holde fast i, at der er en kerne i det her, som der ikke skal lovgives om.
Det er en ny måde at føre politik på, som vi forsøger på.
Noget af det er så kommet ind i aftalen med kommunerne.
Vi er blevet enige med kommunerne om netop at sætte os ned sammen og se på, hvordan vi kan skabe mere fleksible rammer i dagtilbudene, når det drejer sig om deltidspladser, åbningstider og andre af elementerne.
Et andet element, når det drejer sig om kommunerne, er så, at folk kan få deres børn passet, altså hele spørgsmålet om, hvornår der kommer pladser nok.
Her er hele situationen jo også kendetegnet ved, at vi nu har nået en dækningsgrad, næsten ingen havde troet mulig, da vi tog dette emne op i 1993.
For de 3- til 5-årige børn er vi på over 90 pct.; over 90 pct. af ungerne bliver i dag passet, langt de fleste i en børnehave, men ellers i en eller anden form for offentligt tilbud.
Det er faktisk revolutionerende, jeg havde nær sagt på verdensplan.
Nu lyder det måske lidt svulstigt, men det er ikke desto mindre rigtigt.
Det er en meget stor omstilling og et meget grundlæggende vilkår i vores samfund, vi er ved at få ændret. Vi har inden for rækkevidde - og så kan man kalde det positivt eller negativt, der er nok nogle ordførere, der vil kalde det negativt - at faktisk alle børn bliver passet på den ene eller den anden måde, og det gør de jo, fordi forældrene ønsker det.
Det har betydet, at det her altså tog længere tid, end vi havde regnet med, men alligevel er det takket være regeringens indsats, at vi er nået så langt, som vi faktisk er nået.
Jeg synes så, det er helt fint, at man netop kører med en lav profil i kommuneaftalerne for ikke en gang til at komme ud i, at man har opstillet et perspektiv, man ikke kan holde, fordi der faktisk skal bygges flere pladser, end vi havde forudset, men det er også helt soleklart, at det er pasningstilbudene, der har fået den højeste prioritet i aftalen med kommunerne, så man siger, at der, hvor der er et råderum, skal det ikke mindst bruges til pladser.
Jeg ville da også ønske, at der var råd til det hele her og nu, at det var muligt at opfylde det hele her og nu, men det er det jo ikke.
En af grundene til, at det ikke er så nemt og ligetil at være politiker, er, at man må foretage prioriteringer og stille krav.
Jeg vil vove at påstå, at de, der siger, at de kunne opfylde en pasningsgaranti inden for det næste år, i virkeligheden ville handle i modstrid med børnefamiliernes interesser.
Hvis vi begynder massivt at dræne det øvrige samfund for byggekapacitet, for lønmodtagere, ville vi simpelt hen bremse den produktion, der er med til at skabe den velstand, der skal fordeles og bl.a. skal bruges til at investere i nye børnehaver.
Det kan godt være, det er banalt, men det er et grundvilkår, som især nogle partier åbenbart bliver ved og bliver ved og bliver ved med at se bort fra, og jeg synes egentlig, at det må være dødkedeligt at føre politik på den måde bare at sige, at vi altså skal have 100 pct. af det hele.
Det er vildt urealistisk, og det gør også, at man så dybest set ikke er med til at flytte noget som helst.
Til sidst vil jeg bare kort sige noget om de socialt belastede børn.
Der er faktisk også i børneredegørelsen nogle utrolig vigtige nye signaler.
Det, at vi nu sammen med kommuner og amter vil opstille kvalitetsmål, kvalitetsstandarder og succesmål, er faktisk noget ret nyt og banebrydende, og hvis kommuner og amter positivt går ind i det, er vi med til at tage et nyt spring, når vi snakker om indsatsen for de truede børn.
Langt de fleste, der har med de børn at gøre, er enige i, at den lovgivning, vi har, faktisk er en god lovgivning, men problemet er, at den ikke bliver brugt godt nok overalt.
Derfor er et vigtigt nyt skridt faktisk at samarbejde med kommuner og amter om, hvordan vi får brugt den lovgivning noget bedre, og det er det, børneredegørelsen omhandler.
Socialudvalget havde i sidste uge et møde i ministeriet, hvori jeg også deltog, med Amtsrådsforeningen og Københavns og Frederiksberg Kommuner, der gav udtryk for, at de var med på at gå ind i det her arbejde, og det er faktisk noget af en indrømmelse, at de er med på at stille kvalitetsmål og kvalitetsstandarder op for arbejdet med de truede børn.
Så behøver det jo heller ikke at blive så forfærdeligt, som hr. Villy Søvndal oprullede, nemlig at nu går indsatsen mod narko, for sindslidende og på døgninstitutionerne i stå.
Der er faktisk nogle glimrende eksempler på, at hvis man bruger de regler, der er, fornuftigt, kan man få en bedre indsats for færre penge.
Greve Kommune er ét eksempel, hvor de brugte meget stærkt stigende udgifter på at anbringe børn.
De lavede en radikal omlægning af deres indsats til en massiv systematisk forebyggende indsats, som faktisk betød en bedre indsats, men til færre penge.
De samlede sociale udgiftsstigninger i amterne har i de senere år været 6 pct. om året, hvad der er en meget voldsom stigning.
Det er altså en stigning, der er sat i gang, og som ikke bare stopper fra den ene dag til den anden, og det er jo heller ikke det, der er meningen. Endelig vil jeg sige, at når det er nævnt, at vi skal vurdere, hvordan socialrådgiveruddannelsen skal lægges om, er det, fordi vi fra mange undersøgelser ved, at noget af det, der gentagne gange er blevet peget på som en meget nødvendig ændring for at forbedre vilkårene for de dårligt stillede børn, faktisk er, at de sagsbehandlere, der har med dem at gøre, bedre bliver i stand til at tage sig af dem, og det kræver altså, at vi ser på indholdet og tilrettelæggelsen af socialrådgiveruddannelsen. Jeg synes faktisk, at denne redegørelse på mange punkter er et vigtigt skridt i den rigtige retning.