Poul Nyrup Rasmussen (S), 1997-12-10:
Så står der atter et møde i Det Europæiske Råd for døren.
Derfor er det et naturligt tidspunkt at gøre status på, at se tilbage, men måske især at se frem.
1997 har været et godt år for Danmark og et godt år for Danmark også i europæisk sammenhæng.
Jeg føler, at det er rigtigt, når jeg siger, at vi har nået tre store mål.
Det første mål, vi har nået, er, at regeringskonferencen om EU blev afsluttet til tiden og med succes.
Konferencens resultat, den såkaldte Amsterdamtraktat, er, vil jeg gerne konkludere også i dag, en klart bedre traktat end den, vi har.
Den nye traktat afspejler i vidt omfang danske ønsker og forslag.
Må jeg bare nævne miljøet, beskæftigelsen, forbrugerpolitikken og åbenheden for at nævne nogle af de danske hjerte- og mærkesager.
For det andet blev 1997 året, hvor vi for alvor fik sat indsatsen for beskæftigelsen øverst på den europæiske dagsorden.
Som jeg sagde, indeholder Amsterdamtraktaten nye og stærkere bestemmelser om emnet, herunder et helt nyt afsnit om beskæftigelsen.
Fra dansk side har vi med tilfredshed konstateret, at de konkrete formuleringer i meget stor udstrækning svarer til det forslag, som vi fra dansk side fremlagde under konferencen.
Med denne nye traktat har vi nu fået de redskaber, der
skal til for at udvikle et effektivt europæisk samarbejde på beskæftigelsesområdet.
At den politiske vilje til at anvende disse nye redskaber er til stede, blev understreget af Det Europæiske Råd på beskæftigelsestopmødet i sidste måned
Dette beskæftigelsestopmøde var jo netop prøven på, om den nye traktats mål og redskaber kunne virke i praksis, og jeg føler, at svaret er: Ja, det kunne de.
Vi traf en række
meget fornuftige konklusioner om det fremtidige samarbejde på beskæftigelsesområdet, og vi fastlagde en række meget fornuftige mål, herunder at vi alle skal tilstræbe, at ingen ung i noget EU-land kan gå ledig i mere end seks måneder, før man skal have et tilbud om at komme i sving igen i uddannelse eller i job, og tilsvarende, at ingen voksen kan gå arbejdsløs mere end højst tolv måneder, før man skal have et tilbud om aktivitet, uddannelse, job eller lignende
Naturligvis kan man give sådanne tilbud tidligere, det siger sig selv, men det, at vi nu har fælles europæiske mål, gør, at hvert enkelt land har nogle pejlemærker, og at befolkningerne ved, at EU også interesserer sig intenst for denne sag.
På det forestående topmøde om ganske få dage i Luxembourg når vi årets tredje store mål, og det er beslutningen om at indlede udvidelsesprocessen med de central- og østeuropæiske ansøgerlande samt Cypern.
Det arbejde, som vi indledte år tilbage på Det Europæiske Råds møde i København i 1993, bærer nu i virkeligheden frugt.
Det er klogt en gang imellem at se vore aktuelle møder i et længere historisk perspektiv.
Det hele startede i København på topmødet i 1993.
Nu ser vi konklusionerne udmøntet konkret.
I foråret 1998 vil de konkrete optagelsesforhandlinger begynde.
Danmark har præget udvidelsesarbejdet hidtil, og det vil vi fortsat gøre i årene fremover.
De resultater, der er opnået i EU i år, understreger med al ønskelig tydelighed værdien for Danmark af det europæiske samarbejde.
I 1997 er der sat et tydeligt dansk præg på de afgørende europæiske beslutninger.
I 1997 har vi vist, at det kan nytte, at vi kan gøre en forskel, hvis vi har en klar politik, hvis vi insisterer på den, og at vi også gør det under de konkrete forhandlinger.
At ville noget, at have klare holdninger og at kæmpe for dem, giver resultater.
Vi kan præge udviklingen, vi kan sætte os spor, hvis vi vil.
På Det Europæiske Råds møde i Luxembourg søsætter vi så udvidelsesprocessen.
Det er vores generations største projekt.
Ingen før os har haft så store muligheder, som vi har nu, og hvis vi griber forkert, risikerer vi, at ingen efter os får så store muligheder og dermed pligter.
Det er på én og samme tid den største udfordring og den største mulighed i det europæiske samarbejdes historie.
I de kommende år vil EU-samarbejdet derfor være præget af tre store opgaver, der alle handler om dette fredens projekt: For det første at gennemføre selve udvidelsesforhandlingerne med de central- og østeuropæiske lande, herunder de tre baltiske lande.
Målet er at skabe et udelt Europa, et helt Europa, hvor alle kandidatlande optages i løbet af de næste 3, 5, 10 år.
Ingen kan vel sætte en konkret dato, men alle kan have den samme ambition.
For det andet at fastlægge EU's finansiering efter 1999 og herunder gennemføre de nødvendige tilpasninger i den fælles landbrugspolitik og EU's strukturpolitikker.
Formålet er at skabe et økonomisk rationelt grundlag for udvidelsesprocessen.
Og endelig for det tredje at iværksætte den tredje fase, som det hedder, af den økonomiske og monetære union, af det økonomiske og monetære samarbejde.
Det værste, der kan ske for os, er, at vi fortaber os i detaljer og paragraffer.
Det vigtigste for os er at fastholde overblikket, visionen og udviklingslinjerne, og det vigtigste er jo udvidelsen, ømuen og finansieringsreformen, herunder landbrugsreform og strukturfondsreform,
i et sammenhængende og, det erkender vi, utrolig ambitiøst projekt.
Når det er gennemført, vil vor del af verden fremstå afgørende anderledes, end den fremstod før, og i virkeligheden også langt stærkere rustet til at møde
fremtidens europæiske og globale udfordringer.
Det topmøde, som vi tager fat på om i virkeligheden få timer, et par døgn, gælder som sagt udvidelsen af EU med ansøgerne fra Central- og Østeuropa, herunder de tre baltiske lande Estland, Letland og Litauen.
Udvidelsen er ikke en sag, som man klarer fra den ene dag til den anden.
Det er en proces, der kommer til at strække sig over et antal år, og det, vi skal gøre, er, at vi nu i overmorgen skal beslutte for alvor at sætte gang i det, vi satte på dagsordenen i København i 1993, og som siden har stået højt oppe på den europæiske dagsorden.
Topmødet i Luxembourg vil være en milepæl i denne proces, der vil vedvare et godt stykke på den anden side af år 2000, og som Danmark i høj grad har været med til at præge.
Husk blot, at der jo ikke fra første færd var udelt begejstring i alle europæiske lande for udvidelsen.
Der var lande, som var mere eller mindre åbenlyst imod, og der var lande, som kun ønskede en meget begrænset udvidelse - ja, der var endog lande, som ønskede vandtætte skotter mellem dem, der skulle forhandles med, og de andre.
Vi har derfor arbejdet og arbejder fortsat for et samlet, altomfattende og dynamisk perspektiv i udvidelsen, hvor hvert enkelt land, der søger om optagelse, kan se et realistisk perspektiv om at blive medlem, selv om det måtte ligge noget fremme i tiden.
Vi ønsker derfor fra dansk side at etablere en model for den videre proces, som respekterer tre grundlæggende principper: for det første skal udvidelsen omfatte alle; for det andet skal udvidelsen og udvidelsesprocessen være fair og forudsigelig, og for det tredje skal den være troværdig. At modellen skal omfatte alle, betyder, at alle kandidatlande er med i processen, uanset hvor langt de er kommet i deres respektive forberedelser til EU-medlemskab.
At modellen skal være fair og forudsigelig betyder, at vi ikke vil se diskrimination mellem de forskellige lande eller en forskellig behandling af ansøgerlandene, men stiller de samme objektive politiske og økonomiske krav til alle 11 kandidatlande.
Troværdighed, det tredje princip, er nok det sværeste at definere, men det omfatter gennemsigtighed som et meget vigtigt element.
Det må og skal stå 100 pct. klart for alle kandidatlandene, at de er en del af den sammenhængende udvidelsesproces, at ingen bliver efterladt udenfor med usikkerhed, at alle ved, hvad der skal gøres, at der bliver indledt optagelsesforhandliger med alle, så snart de kan leve op til de objektive, kendte krav, at forhandlingerne også fører til medlemskab, når betingelserne herfor er opfyldt, og endelig at de krav, der stilles, på ethvert tidspunkt er klart definerede, så kandidatlandene helt præcist ved, hvor de befinder sig i den proces, der fører frem til fuldt medlemskab.
Det er min klare opfattelse, at det vil være muligt for Det Europæiske Råd at blive enigt om en model, der respekterer disse grundlæggende principper.
Jeg siger ikke, at konklusionen ligger lige for, men jeg siger, at den er til at få øje på, og med et omfattende arbejde de næste par døgn lader det sig sikkert gøre at nå frem til en proces, der er rimelig klart defineret efter de principper, jeg skitserede.
Udvidelsen er en stor, en meget stor udfordring til os alle sammen.
Det samarbejde, der i dag omfatter 15 lande, skal udvides til at omfatte mere end 10 nye lande, og i den sammenhæng er det naturligvis afgørende vigtigt, at der nu er tilvejebragt et traktatgrundlag, der er baseret på de rigtige værdier.
Uden Amsterdamtraktaten ingen udvidelse og uden et ja til Amsterdamtraktaten ingen udvidelse, der kan forløbe så smidigt, så principielt rigtigt og uden forsinkelser, som jeg her har skitseret
Grundlaget for de kommende års arbejde i EU er således skabt gennem det seneste 1½ års vanskelige forhandlinger op til Amsterdamtraktaten og resultatet af dem.
Amsterdamtraktaten er, som jeg sagde før, selve
grundlaget for det europæiske samarbejde ind i det næste århundrede, og dermed er Amsterdamtraktaten også fredens traktat, udvidelsens traktat og forudsætningen for, at det hele kan hænge sammen.
Traktaten er også med sin styrke, når det gælder menneskerettighedernes overholdelse, miljøet, beskæftigelsen, forbrugerpolitikken og åbenheden - hele dette kompleks af de mål, der skal nås, og de krav, vi stiller til hinanden - forudsætningen for, at de nye lande kan komme ind i en kreds, hvor de også befinder sig godt, og hvor de har gennemlevet en moderniserings- og udviklingsproces, der lever op til de moderne krav, vi mennesker og samfundet stiller til hinanden.
Fra den danske regerings side arbejdes der - og det gælder os alle - for et dansk ja, for det er helt klart i hele det danske samfunds interesse og i Europas interesse.
Jeg har allerede gennemgået de centrale argumenter herfor, men lad mig sammenfatte de afgørende begrundelser for et ja den 28. maj næste år.
Der er tre gode grunde til et ja den 28. maj: For det første er Amsterdamtraktaten nøglen til udvidelsen og forudsætningen for, at den uafvendelige fred, vi alle sammen higer så stærkt efter, også i næste århundrede kan blive så stærk som muligt.
For det andet respekterer Amsterdamtraktaten de fire danske forbehold.
Det er ikke de andre lande, det er den danske befolkning - og kun den - der afgør fremtiden for de fire danske forbehold.
Det har jeg lovet, det har regeringen lovet forud for forhandlingerne om Amsterdamtraktaten, og det holder fortsat.
Og endelig er den tredje grund til et ja den 28. maj, at Amsterdamtraktaten ganske enkelt er langt bedre end den eksisterende på en række grundlæggende områder.
Den nye traktat er naturligvis ikke et mål i sig selv.
Den er vedtægter for en forening, den er et middel til at nå
de mål, vi forfølger, og den er en politisk værktøjskasse.
Den indeholder en række redskaber, som kan bruges på de områder, jeg har nævnt: beskæftigelse, miljø- og forbrugerbeskyttelse, nærhed og åbenhed, menneskerettigheder m.v., og de redskaber kan vi bruge til at skabe resultater med i de kommende år.
Som jeg sagde indledningsvis, var 1997 et godt EU-år for Danmark, og 1998 vil blive begyndelsen til noget, der er endnu bedre for både Danmark og vore europæiske naboer og partnere.
Vi har muligheden for at skabe et helt og udelt Europa, og vi har muligheden for at skabe et fælles europæisk fremtidsperspektiv i samarbejde, fred og velstand.
Men det kræver, at vi selv vil, det kræver, at vi tør, og det kræver, at vi ser chancerne og mulighederne og træffer beslutningerne.
Det er jo en forudsætning, at vi selv vælger at samarbejde, ellers er alternativet isolation.
Vi skal have modet til at præge fremtiden, til at være med og til at sætte os spor.
Alternativet er et Danmark på sidelinjen i den historisk set mest spændende proces og periode, vi nogen sinde har været i, og i den periode skal Danmark ikke befinde sig på sidelinjen, hverken nu eller fremover.