Hans Christian Schmidt (V), 2000-03-22:
Ja, så står vi her igen for at diskutere en landsplanredegørelse, som regeringen har fremlagt.
Sidste gang vi havde sådan en diskussion, var for 3 år siden, i 1996, og dengang måtte vi faktisk have hele to landsplanredegørelser, fordi den første ikke var ordentligt gennemarbejdet.
Der manglede simpelt hen en redegørelse for hele landdistriktsproblematikken.
Det var bemærkelsesværdigt og kritisabelt, at man ikke havde inddraget forhold, der vedrører 20 pct. af Danmarks befolkning, i en redegørelse, som med regeringens egne ord var en vision for den fremtidige udvikling i landet.
Nu skal det jo ikke blive for tilbageskuende.
Det endte
Regeringen fik en ny chance, og fra Venstres side kunne vi glæde os over, at man havde taget en del af de indsigelser, der kom til den første udgave af landsplanredegørelsen, til efterretning.
Nu har vi så fået en ny redegørelse om den regionale udvikling i Danmark, og så kunne man jo håbe, at regeringen havde lært af, hvad der er blevet sagt tidligere ikke bare her i Folketingssalen, men også i de svar, der er kommet fra dem, der skal leve med landsplanredegørelsen.
Og man må også sige, at i første omgang virker det faktisk, som om man har taget ved lære.
Der er mange pæne og positive ord om det mangfoldige Danmark, om lokale særkender, om regionalt samarbejde osv. Men som Landdistrikternes Fællesråd skriver i deres høringssvar fra juni sidste år, må man desværre konstatere, at tendensen mange steder i redegørelsen peger mod mere centralisme og mere vægt på byernes udvikling.
Man kan sige, at landsplanredegørelsen har mange af de rigtige ord, men regeringens øvrige handlinger svarer ikke dertil.
Tag nu de fire fjordkommuner Ringkøbing, Skjern, Egvad og Holmsland, som skriver, at der i forslaget synes at være et ulige forhold mellem på den ene side de gode intentioner om landdistrikternes udvikling og på en anden side statens faktiske indsats i det vestjyske område.
Og det er jo essensen af problemet, som formuleres i de par linier her, nemlig at man i regeringen gang på gang vel er gået fra helt at udelade landdistrikterne i landsplanredegørelsen til nu at skrive pænt om dem, men i praksis lever man ikke op til løfterne.
Vi har en regering, der vil kendes på dens gode løfter, men ikke på, at den holder dem.
Derfor bliver det også utroværdigt, når vi skal høre på og læse om planer for udvikling i de danske regioner.
Der er for lidt at byde på, når det kommer til udviklingen uden for hovedstaden.
Det er, som om man i den nye landsplanredegørelse virkelig har gjort sig umage for denne gang at inddrage hele Danmark, altså det Danmark, der ligger uden for regeringens Ørestad.
Men som det så ofte sker: Når man ikke rigtig har viljen med, bliver det en halvhjertet indsats, og resultatet bliver derefter.
Jeg vil gerne understrege, at vi ønsker skam en god udvikling i København og i Ørestaden.
Vi ønsker bare, at man deler sol og vind lige. Vi ønsker bare, at man også husker på, at der findes altså et område uden for.
Jeg må så også sige, at når vi kigger på redegørelsen, er den jo fyldt med mere og mindre forståelige sætninger, hvor man har sikret sig at bruge flotte ord som lokal, dialog, udvikling og kompetence i sammensætning.
Lad os tage på side 10 i redegørelsen: »Planlægning er i dag en vigtig komponent i den regionale og lokale dialog. Og den kan blive et omdrejningspunkt i udviklingen af de regionale kompetencer.« Eller på side 35: »Efter regeringens opfattelse skal der tænkes langsigtet og helhedsorienteret. Byer og landområder og den måde, de fungerer og hænger sammen på, skal være bedst muligt rustet til at møde den fremtidige udvikling.« Ja, det er der vist ingen, der kan være uenig i.
Altså hvis man er sikker på, hvad det helt præcist vil sige.
Hvordan skal det foregå helt konkret?
Hvilke initiativer har regeringen i sinde at sætte i værk, og hvor lang tid skal vi vente?
Nu har regeringen i syv år haft muligheden for at gøre noget ved skævvridningen af Danmark, men trods megen snak er det blevet til for lidt.
Lad mig starte mig i den ene ende og fortælle, hvorfor det ikke er godt nok, det, regeringen har lavet.
For det første kan det ikke nytte noget, at man nedprioriterer infrastrukturen i landområderne til fordel for metro- og motorvejsbyggerier i hovedstaden.
En velfungerende infrastruktur er en af de afgørende forudsætninger for, at man kan komme i gang med en positiv erhvervsudvikling, der ikke bare hviler på sommerturisme.
Lad os tage aftalen om finansloven for år 2000.
Her er der ca. 6 mia. kr.
Og her bruges der omkring 800 mio. kr. på vejinvesteringer i Jylland.
Resten bruges i hovedstadsområdet.
Dermed bliver der ikke afsat penge til de allerede planlagte vejprojekter mellem Odense-Svendborg, Holbæk-Vig og Herning-Brande.
Sådan fremmer man jo ikke udviklingen uden for hovedstaden.
Og lad mig understrege igen: Vi ønsker en udvikling i hovedstadsområdet, men vi ønsker, at den sker på fair og lige vilkår.
Sol og vind skal deles lige.
Et andet sted har Sønderjyllands Amt skrevet til ministeren, at det virker modstridende, at hver egn skal støtte sin udvikling på egne ressourcer, når der samtidig satses ensidigt på voldsomme statslige investeringer i udvikling af hovedstadsområdet og i Øresundssamarbejdet.
Jamen det har de jo helt ret i.
De er bestemt ikke alene; de har jo ret i det.
Og så må man sige, at det er sørgeligt, at man samme dag, som vi skal diskutere landsplanredegørelse og udvikling på landet, så kan læse i aviserne og høre i radioen
, at regeringens eget Transportråd anbefaler at pålægge bilisterne endnu flere afgifter, endnu højere benzinpriser og en fjernelse af transportfradraget.
I stedet for bilen, siger man, skal vi tage bussen.
Jo, men det er da en god idé, hvis man bor et sted og måske her i København, hvor man hurtigt får en ny metro.
Men der er da ikke meget fornuft i det, hvis man bor i Hvorslev Kommune, hvor det er småt med et veludbygget kollektivt trafiknet. Og hvad mener ministeren?
Er ministeren enig med regeringens Transportråd?
Det glæder jeg mig til at høre.
Jeg håber, ministeren vil tage klar afstand i dag fra sådanne tanker.
Jeg var meget enig i det, som den socialdemokratiske ordfører sagde om transportcentre, og jeg vil også stille spørgsmålet: Hvordan gør vi det i fremtiden, og kan ministeren f.eks. acceptere, at Padborg bliver nævnt som et internationalt transportpunkt?
Det skal ikke være det eneste område, men det var det, som Miljø- og Planudvalget kom til at diskutere i dag, fordi de havde besøg.
Men der er flere muligheder.
For det andet er det stærkt kritisabelt, at landsplanredegørelsen lægger op til, at man vil fratage kommunerne retten til selv at bestemme over behovet for erhvervsarealer.
Ministeren må indse, at selv den dygtigste og flittigste ikke kan planlægge og regulere sig ud af alle problemer.
Derfor må man en gang imellem lade udviklingen gå
sin gang.
For det tredje er det helt uforståeligt, og det må jeg også spørge ministeren om: Er det korrekt, og har ministeren også oplevet det sådan, som Danmarks Naturfredningsforening også skriver, at landsplanredegørelsen kommer på gaden væsentligt senere end Landsplanafdelingens regionudmelding?
Det er jo lidt ulogisk, at vi med regionudmeldingerne først får konkretiseringen af regeringens tanker og ideer om den fremtidige udvikling i landet, og bagefter får vi så tankerne og ideerne præsenteret i landsplanredegørelsen.
Det er ikke godt. For det fjerde er Venstre stærkt betænkelig ved ministerens brug af call-in-bestemmelser.
Vi er betænkelige, hvis det, man forstår ved planlægningen, er, at hvis nogle får en idé eller beslutter sig for noget og det ikke er i overensstemmelse med, hvad der menes centralt, så kan man bruge sin call-in-bestemmelse.
Det er ikke planlægning, det er et diktat.
For det femte: Vi har også fået en detailhandelslov, og den hindrer jo altså udviklingen ude omkring i landet i modsætning til, hvad vi ellers hører.
Der er et hæfte, der hedder: »Da verden gik i stå - sådan virker detailhandelsloven«, udarbejdet af Kommunernes Landsforening.
For det sjette mangler vi også at diskutere omkring grønne afgifter.
En redegørelse fra Indenrigsministeriet har jo vist, at områderne ude i landdistrikterne rammes hårdere af grønne afgifter, og alligevel bliver vi ved med at gå den vej.
Det er jo heller ikke et signal om, at vi ønsker en stærkere udvikling derude.
Så vi må have ændret opfattelsen af, at bare man gør noget i nogle storbyer, går det godt.
Vi skal sikre, at sol og vind deles lige; det er vigtigt, og det skal vi bruge vores tid på.
Vi har stillet en lang række forslag om, hvad man f.eks. kunne gøre ude i landdistrikterne, og vi har selvfølgelig været kede af den måde, de blev modtaget på.
Det var gode forslag, som vi igennem høringssvarene igen og igen kan se at andre også synes kan være en god idé.
Så jeg vil kun sige fra Venstres side, når vi er inde og diskutere det her: Vel kan man sige om landsplanredegørelsen, at den er bedre end den sidste - den sidste var heller ikke god - men man må sige om landsplanredegørelsen, at der er for meget centralisme heri.
Der er for lidt delen sol og vind lige.
Nogle vil sige, at der er for meget Ørestad og for lidt til den resterende del af landet.
I hvert fald er vi nødt til at sige: Vi må sikre, at vi i fremtiden får en debat om en bedre fordeling af goderne, en bedre fordeling af anvendelsen af ressourcerne, en bedre fordeling med hensyn til, hvordan Danmark skal udvikle sig, og dermed også: Hvor skal midlerne anvendes henne?
Vi vil gøre det på den måde, at vi vil bede ministeren om at komme til en drøftelse i Miljø- og Planudvalget, og der vil vi selvfølgelig konstruktivt gå ind i debatten, men vi er nødt til at sige, at vores holdning efterfølgende vil afhænge meget af de svar, vi får, af, om vi kan være sikre på, at man vil stå inde for, at den ligelige fordeling, den fair udvikling, der skal ske i Danmark, den agter man også at lade ske.