Holger K. Nielsen (SF), 1997-10-21:
Hvad er det for problemstillinger, Europa står over for, og dansk Europapolitik står over for?
Jeg vil godt nævne tre områder:
Det er for det første, at der bliver skabt en ny sikkerhedspolitik, en ny sikkerhedsstruktur i hele Europa, som tager udgangspunkt i et helt og ikke i et delt Europa, som gør op med den militære sikkerhedspolitik, der har været gældende mellem 1945 og 1989, og som udnytter den historiske mulighed, der ligger efter Murens fald, for endelig efter mange hundrede års ustabilitet at få skabt stabilitet, fred og sikkerhed i vores del af verden.
Her er jeg fuldstændig enig med de ordførere, der har nævnt det som vor generations største udfordring, og jeg er også enig i, at det er i den sammenhæng, vi skal se udvidelsen af EU mod Øst.
Det er sikkerhedspolitik, vi her snakker om.
Det er et afgørende sikkerhedspolitisk perspektiv, vi skal have i baghovedet, når vi diskuterer EU's udvidelse.
Det kan godt være, det kommer til at koste os penge, men det er penge, vi er nødt til at betale af hensyn til vores sikkerhed og af hensyn til at få skabt en anden sikkerhedspolitisk tænkning end den, der har været gældende mellem 1945 og 1989.
Men det er så også derfor, at vi skal have i baghovedet, at alle ansøgerlande i Østeuropa skal have dette optagelsesperspektiv.
Den anden udfordring, vi står over for, er at skabe folkelig tillid og opbakning bag det europæiske samarbejde.
EU er om noget et eliternes projekt.
Det er et projekt for de politiske og økonomiske eliter i medlemslandene.
Det er en af årsagerne til, at der har været en stigende skepsis i befolkningerne i forhold til det her projekt.
Det gav sig udslag i nej den 2. juni 1992 i Danmark, et nej, der jo fik store konsekvenser for diskussionen i andre europæiske lande.
Pludselig opstod der en europæisk debat i Frankrig, en europæisk debat i andre EU-lande, hvor det viste sig, at der blandt befolkningerne var langt større skepsis i forhold til det her, end man havde regnet med.
Det har selvfølgelig sammenhæng med, at EU har det, man kalder demokratisk underskud.
Det er ufolkeligt, uigennemskueligt, det er lukket.
Men i Danmark har det også sammenhæng med en utrolig forløjet debat om Europa, som går helt tilbage til 1972-afstemningen, hvor man kom med på grund af de økonomiske argumenter.
Og derfor kan man sige, at dansk EU-debat siden 1972 har været præget af den forløjethed, som gjorde udslaget i 1972.
Og det var i høj grad det, befolkningen kvitterede for den 2. juni 1992.
Det er en hovedårsag til, at der i Danmark er en kløft mellem befolkning og politikere på det her område, en kløft, som det er helt, helt afgørende at tage alvorligt, hvis man skal skabe folkelig opbakning bag det europæiske samarbejde.
En helt afgørende forudsætning for at overskride denne kløft er at respektere nej'et den 2. juni 1992.
Efter 1992 gik SF ind og forhandlede et nationalt kompromis med jasiden ud fra, at det var vigtigt at få et nyt grundlag for en dansk Europapolitik.
Det gav sig udslag i de danske undtagelser, det gav sig udslag i Edinburghafgørelsen.
Essensen i det nationale kompromis var følgende: Vi siger nej til mere union, vi siger ja til et praktisk orienteret samarbejde inden for det eksisterende EF.
Nej til union, ja til samarbejde.
Denne grundtanke ligger stadig i hele SF's Europapolitik og ligger også bag vores vurdering af denne her nye traktat. Den tredje udfordring, jeg vil nævne, er, at det ikke mindst for venstrefløjen er vigtigt at få en, kan man kalde det modmagt i forhold til det indre marked, de frie markedskræfter, således at det ikke bare er hensyn til kapitalens frie bevægeligehed, hensyn til kapitalen og de store selskaber, der bliver afgørende, men at også hensyn til miljø, hensyn til sociale rettigheder kommer på dagsordenen.
Det, som så er spørgsmålet, er, om Amsterdamtraktaten lever op til de krav, som vi med rette kan stille til en traktat, der skal løse de problemer, Europa står over for.
Som bekendt er SF's svar på det spørgsmål et nej.
Lad mig nævne følgende: Udvidelsesperspektivet er utilfredsstillende.
Hr. Kent Kirk
, tror jeg, nævnte, at det ville være halsløs gerning at gå i gang med udvidelsen, medmindre man sagde ja til Amsterdamtraktaten.
Det er store ting, vi spiller med, siger hr. Ove Fich.
Det er jo meget svært at se den nære sammenhæng mellem den her traktat og så udvidelsen.
Det, at det skulle være halsløs gerning, hvad har det med sagen at gøre?
Der er intet i den her traktat, der løser de grundlæggende problemer omkring udvidelsen.
Hr. Ove Fich har talt med forskellige europæiske statsministre - hvem ved vi ikke helt - men hvad kan det bruges til?
Jeg synes, vi er nødt til at vurdere: Er udvidelsen bundet op på den her traktat eller ej?
Eller er udvidelsen en proces, der under alle omstændigheder vil gå ud over den her traktat og under alle omstændigheder vil tage tid, og som under alle omstændigheder vil kræve nye traktater?
Det er jo tilfældet.
Vi ved allerede i dag, at selv om det bliver et ja til Amsterdamtraktaten, så får vi nye traktater, vi skal forholde os til på et senere tidspunkt, og derfor vil jeg meget fraråde tilhængerne at koble et ja til Amsterdam op på udvidelsen.
SF, hele SF, er tilhængere af udvidelsen af EU, men vi er også opmærksomme på, at der er tale om en historisk proces, som forhåbentlig er uafvendelig, men som ikke er logisk koblet op på Amsterdamtraktaten.
Det var den ikke før topmødet.
Jeg har hele tiden været skeptisk over for den sammenkobling, men bagefter, når man nu ikke fik løst de grundlæggende problemer omkring udvidelsen på topmødet, så kan man ikke med rette, med føje påstå, at den sammenhæng eksisterer. Dertil kommer, at i det omfang sammenhængen er der, så er det jo skrevet ind i traktaten, at man uden de store problemer kan lukke 5 lande ind.
Hvad konsekvensen af det vil blive, er svært at sige.
Det kan godt være, at det ikke får den store betydning, og at man så siden hen kan lukke flere lande ind.
Det kan ikke afvises, men der ligger en tankegang i det her, som jeg desværre ikke tror er helt tilfældig: Nu koncentrerer vi udvidelsesprocessen, så de 5 lande umiddelbart kan komme ind.
Det er det, som man vil koncentrere ressourcerne om, og efter min vurdering er der en logisk sammenhæng mellem traktatens ord om det og så Kommissionens forslag om, at man skal starte forhandlingen kun med de lande.
Der er også en sammenhæng mellem debatten omkring strukturfondene i »Agenda 2000« og den debat, der er om brug af strukturfondsmidler til de lande, der kommer med i første omgang, og de lande, der kommer med senere hen.
Med andre ord er der utrolig mange løse ender i den udvidelsesproces, der under alle omstændigheder vil kræve nye forhandlinger, nye problemløsninger, og som derfor ikke kan hænges op på, at der bliver et ja til Amsterdamtraktaten.
Jeg er bange for - jeg ved det ikke - men jeg er bange for, at denne her model med de fem lande vil føre frem til, at man så ikke kommer længere.
Det vil sige, at hvor man tidligere havde et tæppe mellem Øst og Vest, får man nu et tæppe mellem de lande, der kommer med i første omgang og de lande, der kommer med i anden omgang eller måske slet ikke kommer med.
Faren er overhængende.
Hele strategien er lagt op til, man koncentrerer kræfterne om de fem første lande.
Jeg er enig med regeringen i at fastholde, at man skal starte forhandlingerne med alle lande.
Jeg støtter regeringen i det, og jeg kan også forstå, der er bred opbakning bag det.
Jeg håber på, at det bliver resultatet.
Jeg må sige, at logikken i den nye traktat tilsiger noget andet, og derfor er det ikke tilfældigt, at der er stærke kræfter, der vil noget andet her end den danske regering.
Udvidelsen er ikke tilfredsstillende, og det tror
jeg i virkeligheden de fleste her er enige om.
Så kan man diskutere, om det kunne være bedre, om det kan gøres bedre.
Det tror jeg, men jeg tror også, de fleste er enige om, det er utilfredsstillende.
Det andet, jeg vil nævne, er, at der er mere Union i denne her traktat.
Som jeg sagde før, var det centrale i det nationale kompromis, at vi siger hertil og ikke længere.
Det er det med Unionen, det er det på det retlige område med overflytningen til søjle 1 og de ændringer, der er i restsøjle 3 for at bruge teknokrat-EU-sproget, hvor der helt klart bliver flere beføjelser til EU.
Så siger man, at vi har den retlige undtagelse.
Jo, det har vi jo formelt, men det er jo fuldstændig korrekt, som det blev sagt af den hollandske statssekretær ved Amsterdammødet, at Danmark juridisk er udenfor, men politisk er vi med.
Det bliver sagt, at så ved man jo ikke, hvad der skal ske.
Jo, men bare det forhold, at vi så skal tage stilling til, at hvis vi ikke følger de andre, så står vi i et problem.
Jeg vil da godt give mit gæt på, hvad der vil komme i spil, hvis vi ikke følger de andre lande.
Når man hører på konsekvenserne, hvis vi går ud af Schengensamarbejdet, er det så ikke den nordiske pasunion, der kommer i spil?
Er sandheden ikke, at hvis vi ikke følger de andre i Schengensamarbejdet, så ryger den nordiske pasunion?
Jeg synes, det er uacceptabelt, netop fordi undtagelserne ikke bare skal være juridiske formuleringer på et stykke papir, men også skal have en reel politisk substans.
Det var hensigten, det var meningen, da vi formulerede det nationale kompromis.
Det er ikke tilfældet her.
Der er tale om, at vi reelt har bundet os til at følge de andre lande.
Det er utilfredsstillende.
Der er mere Union omkring magtfordelingen, der er mere magt til Parlamentet, der er mere magt til Kommissionen, der er mere magt til Domstolen.
Kan man overhovedet sige nej?
Når man hører mange tilhængere, så får man det indtryk, at det så godt som er umuligt at sige nej til det her.
Jeg må sige, at vi har hørt den snak før.
Jeg husker tydeligt før den 2. juni 1992, hvordan dommedagsprofetierne blev udskreget.
Hvis vi siger nej, så vil der ske det, at vi vil gå økonomisk fallit, vi vil ryge ud af samarbejdet.
Jacques Delors mente, vi ville ryge ud af landbrugsordningerne, og hele batteriet blev jo kørt frem af skrækargumenter for, hvad der ville ske ved et nej.
Vi fik efter min opfattelse en tilfredsstillende løsning efterfølgende.
Den kunne være bedre, men den var tilfredsstillende. Jeg er da ikke et sekund i tvivl om, at ved et dansk nej vil man stå i en tilsvarende situation.
Der vil være en fælles interesse i at få en løsning, der tilfredsstiller danske interesser, og på visse områder er situationen jo anderledes i forhold til 1992.
Maastrichttraktaten var jo virkelig en prestigefyldt traktat.
Det er det her jo ikke.
Derfor vil der naturligvis ligesom i 1992 være en ny situation, hvor man bliver nødt til at tage stilling til, at danskerne har sagt nej, og der vil på pragmatisk vis være vilje til og interesse for at få en forhandling med Danmark.
Og det er så dér, vi har opstillet nogle krav om det retlige, om miljø og om Østeuropa, som efter min bedste vurdering er realistiske krav, og som er fornuftige krav, der sætter ind i forhold til de svagheder, der er i den eksisterende Amsterdamtraktat.