Bruno Jerup (EL), 1997-10-30:
Formålet med beslutningsforslaget er at sørge for, at alle børn i vuggestuer, børnehaver, fritidshjem og skolefritidsordninger sikres et sundt og sikkert fysisk miljø.
Og det er af flere grunde nødvendigt, at der tages initiativer på det her område.
Først og fremmest er der alvorlige sikkerheds- og sundhedsmæssige problemer på mange institutioner, hvilket gør behovet for et samlet, regulerende regelsæt og et effektivt tilsyn ret akut.
Det hænger bl.a sammen med det store pres, der i snart mange år har været på børnepasningsmulighederne, og for at skaffe så mange pladser som muligt har kommunerne år efter år satset på at merindskrive børn i institutionerne, og mange steder er grænserne for forsvarlig børnepasning nu nået eller overskredet. Lad mig citere fra forskellige beskrivelser af dagligdagen i en dansk børnehave:
Ungerne i daginstitutionen Malerklatten ved nemlig alt om, hvad det er, pædagogerne stopper i ørerne, når børnene begynder at råbe.«
Jyllands-Posten den 1. oktober 1997.
Og: »Børn er generelt blevet mere stressede og højtråbende, og der er meget få steder i hverdagen, hvor børn oplever ro og stilhed, udtaler overlæge Svend Prytz.«
Samme avis den 19. august i en artikel med overskriften »Børn råber sig til kroniske skader«, hvor forskningslektor Jan Kampmann supplerer med udtalelsen: »Flere undersøgelser viser, at jo tættere børn er stuvet sammen, jo højere råber de.«
Og en undersøgelse i Ugeskrift for Læger godtgjorde tidligere på efteråret det, som vi alle sammen godt vidste i forvejen: at børn, der er stuvet sammen, ofte bliver mere syge end børn, der har mere plads i daginstitutionen. Og ser vi på skolefritidsordningerne, hvor over 110.000 børn har deres daglige gang, er de i særlig grad præget af miljøproblemer, fordi der her ikke findes et regulerende regelsæt.
Et eksempel er forholdene i skolefritidsordningen Ellebo i Hadsten, der blev beskrevet i Politiken den 27. september 1996.
Her var der 145 indskrevne børn i en institution beregnet til 60 børn, og der var ca. 1,4 m2 gulvplads pr. barn.
Og institutionen rådede kun over fire toiletter til samtlige brugere, ligesom installationerne var mangelfulde.
I modsætning til vuggestuer, børnehaver og fritidshjem hører skolefritidsordninger under skolevæsenet og dermed Undervisningsministeriet, og undervisningsministeren udtrykte faktisk i foråret bekymring over forholdene i skolefritidsordningerne, men sagde samtidig, at han indtil videre ikke vil udstede minimumsbestemmelser på området.
Men for de børn, der tilbringer mange timer om ugen i en skolefritidsordning, er det svært forstå, at de skal have dårligere forhold end deres kammerater, der er så heldige at have en plads på et fritidshjem, og jeg tror også, det er svært at forstå for de forældre, der lægger børn til.
Derfor er der brug for ensartede minimumsregler for de to typer institutioner.
Og beslutningsforslaget skitserer, på hvilke områder der er brug for regler og normer for det fysiske miljø i børneinstitutionerne.
Men det er ikke nok, at reglerne eksisterer; det er også vigtigt, at reglerne vedrørende sikkerhed og sundhed samles i én lov, således at forældre, ansatte m.v. kan overskue, hvad de gældende regler faktisk går ud på, og kontrollere, om reglerne overholdes.
Derfor indgår også dette element i beslutningsforslaget.
For det tredje er der behov for en opstramning af tilsynet med børneinstitutionerne, som i dag er lemfældigt eller ikkeeksisterende.
Eksempelvis er det kommunalbestyrelsen, der er tilsynsmyndighed for selvejende børneinstitutioner, og her kan tilsynsmyndigheden let komme i en interessekonflikt mellem børnenes sikkerhed og sundhed på den ene side og økonomiske overvejelser på den anden side.
På den baggrund er der brug for et udefra kommende, uvildigt og anderledes virkningsfuldt tilsyn.
I beslutningsforslaget henlægges tilsynet til embedslægeinstitutionen, som i den nuværende lovgivning alene har en rådgivende og indstillende rolle, idet embedslægen i dag alene kan anmode kommunalbestyrelsen eller amtsrådet om at udstede påbud eller nedlægge forbud.
Når det gælder institutioner, der ikke er kommunalt ejede, har kommunalbestyrelsen kompetencen, og for de kommunalt ejede institutioner har amtsrådet denne kompetence.
Denne ansvarsfordeling er af flere grunde ikke tilfredsstillende: For det første kan et nødvendigt påbud eller forbud forsinkes unødvendigt, og for det andet har kommunen ofte indirekte interesse i ikke at give de selvejende institutioner udgiftskrævende pålæg. For det fjerde kræver en opgradering af det fysiske miljø i vuggestuer, børnehaver, fritidshjem og skolefritidsordninger m.m. betydelige investeringer, for der er mange eksempler på, at økonomien forhindrer nødvendige forbedringer af forhold, der sætter børns helbred på spil.
Det gælder både generelle forhold som indendørsarealet pr. barn og støjniveauet, og det gælder mere specifikke problemfelter.
Eksempelvis har man i Københavns Kommune for tiden et problem med sundhedsfarlige kreosotholdige jernbanesveller, som er brugt på legepladser til bl.a. sandkasser.
Jeg tror ikke, at det er bevidst ond vilje, der gør, at mange kommuner ikke giver børnene sikre og sunde forhold i pasningsordningerne.
Men kommunerne er hårdt pressede økonomisk, og derfor er der brug for et økonomisk incitament, så kommunerne bliver opmuntret til at få rettet op på de miljøproblemer, der findes i børneinstitutionerne og skolefritidsordningerne m.m. Derfor foreslås der oprettet en statslig pulje på 300 mio. kr., der kan gå med i en medfinansiering, og dér vil jeg lige understrege, at vi har tænkt os en sådan medfinansiering, at man kan få dækket 50 pct. af udgifterne som et tilskud til et konkret projekt.
Men jeg har forstået, at socialministeren har taget fat på at kortlægge de regler og retningslinjer, der har betydning for børns fysiske miljø inden for de forskellige områder, og det er selvfølgelig positivt, og en sådan indsats er naturligvis velkommen, men det løser langtfra de problemer, der plager institutionerne, for de nuværende regler er ikke blot uoverskuelige, men også utilstrækkelige, og tilsynet med, at de overholdes, er lemfældigt.
Og vi kan ikke være bekendt at byde vore børn en dagligdag præget af dårlige fysiske vilkår.
Men når socialministeren engang er færdig med at se på problemerne, glæder jeg mig til at se, om ministeren så ikke faktisk vil give Enhedslisten ret i, at det kan være nødvendigt at samle det hele i én lov.
Diskussionen om, hvorvidt en lov strækker ind i flere ministres områder, mener vi er underordnet.
Man kan bare tage diskussionen om arbejdsmiljøloven, som ligger under Arbejdsministeriet, men samtidig jo er en lov, der både handler om fysiske rammer, om bygninger, om sundhed og om en række andre ting, også om det psykiske arbejdsmiljø eller i hvert fald i en vis udstrækning om det, og det vil sige, at selv om man har det under ét ministerium, så dækker det over en række ministeriers arbejdsområder.
Vi mener heller ikke, at der på det her område ville være nogen modsætning i, at man havde én lov - f.eks. under Socialministeriet - der hed miljølov for børn, og som regulerede de her forhold.
Hvad angår forholdet til embedslægen, er jeg også lidt skuffet.
Jeg synes ikke, ministeren gav noget særlig godt svar på, hvorfor man ikke kunne give embedslægen den samme mulighed, som i dag Arbejdstilsynet har, og som det kan bruge over for de voksne.
Hr. Jan Petersen nævnte, at han var enig i målet, og det er jo i hvert fald godt, det er den første forudsætning, det glæder mig, det er jo sympatisk, men i øvrigt er han bare tilbøjelig til at følge ministerens indstilling.
Det kan jo være, at det med tiden ændrer sig.
Hr. Erik Larsen havde også gode ord at sige om beslutningsforslaget, men var i øvrigt ikke tilbøjelig til at støtte det.
Men jeg synes, at der var en interessant bemærkning fra hr. Erik Larsen, som jeg gerne vil prøve at grave lidt mere i i forbindelse med udvalgsbehandlingen, og det var det spørgsmål, jeg også stillede i en kort bemærkning, nemlig hvorvidt det er sådan, at den nuværende formålsbestemmelse i lov om social service - som jo er ret god, det indrømmer jeg - også rummer, at man faktisk kan klage igennem det klagesystem, som er opbygget i bistandsloven, over spørgsmål om forhold, der vedrører miljøet og sundhedsmæssige forhold. Jeg håber, det er rigtigt, hvad hr. Erik Larsen siger.
Ellers kan jeg jo se, at der måske er basis for et alternativt flertal til at præcisere det i loven, for det var åbenbart den hensigt, hr. Erik Larsen havde, da han stemte for loven.
Fru Højte Jensen kan ikke støtte det.
Hun synes, at 300 mio. kr. skal man ikke give fra statens side; det skal kommunerne klare.
Jeg vil godt gøre opmærksom på, at de 300 mio. kr. er tænkt som en medfinansieringsordning, der kan stimulere til, at en kommune, som har lyst til at gøre noget, kan få lidt ekstra også fra statens side.
Det vil sige, at de her penge i realiteten vil betyde en investering i kommunerne på måske i størrelsesordenen 600 mio. kr.
Det er måske ikke nok, men det kan være, der kan komme mere næste år, hvis der ellers er flertal for det.
Jeg vil gerne takke SF for støtten, og jeg forstår godt deres problem, for jeg er sådan set enig i, at man kan risikere, at man kommer til at give penge til nogle kommuner, som har sovet i timen, samtidig med at man så ikke giver dem, der virkelig har gjort noget.
Det er nok svært at komme ud over, at sådan en effekt vil der kunne være.
Det har vi set i andre sammenhænge.
Hr. Tom Behnke mener, at det her er en ideologisk diskussion.
Det kan man måske kalde det.