Brian Mikkelsen (KF), 1997-10-30:
Forslaget er jo en udløber af den debat om magtens tredeling, hvor Justitsministeriet har måttet stå for skud med mange forskellige påstande om sammenspisthed og om, at det skulle være uforeneligt med principperne i grundloven, at justitsministeren har domstolene under sig.
At justitsministeren har domstolene som ressortområde, har efter min mening aldrig givet anledning til andet end teoretiske problemer.
Det har justitsministeren jo også selv anført i bemærkningerne til lovforslag nr. L 21, hvor der står: »Regeringen finder endvidere anledning til at pege på, at der ikke er belæg for, at den omstændighed, at Justitsministeriet indtil nu har haft administrationen af både domstole, politi og anklagemyndighed under sit ressort, har givet anledning til en sammenblanding af den dømmende og den udøvende magt.
Justitsministeriet har ... således fuldt og helt respekteret hensynet til domstolenes uafhængighed.« Det afgørende for os er domstolenes uafhængighed i relation til de domme, der bliver afsagt, det er ikke den administrative uafhængighed, som der ved lovforslaget om oprettelse af en domstolsstyrelse er lagt op til.
Det, der adskiller regeringens tanker på det her område fra De Konservatives tanker, er spørgsmålet om ministerens ansvar.
Det er for os helt væsentligt.
Ved forslaget lægges hele ansvaret over til den foreslåede Domstolsstyrelse.
Ministeren fratages instruktionsbeføjelser og det administrative ansvar for domstolene.
Vi mener, at det er vigtigt at holde fast i ministeransvaret.
Han kan alene indbringe spørgsmålet om afsættelse af enkelte bestyrelsesmedlemmer, hvis bestyrelsesmedlemmer gør sig skyldige i grov forsømmelse.
Forsømmelse i al almindelighed er således ikke tilstrækkeligt.
Forslaget vil med andre ord betyde en fuldstændig udhuling af ministeransvaret.
Justitsministeren skal ikke længere stå til ansvar over for Folketinget.
Hvis Folketinget vil have svar på spørgsmål, der vedrører domstolene, skal justitsministeren være budbringer mellem domstolsstyrelse og folketing, men intet selvstændigt ansvar have.
Vedtages forslaget uændret, rejser det efter konservativ opfattelse spørgsmålet, om Rigsrevisionen og Statsrevisorerne overhovedet kan udføre deres opgave på betryggende vis i forhold til den nye styrelse.
Med andre ord: Vi mener ikke, at det her forslag vil medføre særlig meget positivt.
Hensynet til den daglige administration og det politiske ansvar vejer for os tungere end det, vi opfatter som en pseudodiskussion om magtens tredeling.
Som jeg nævnte tidligere: Vi kan i hvert tilfælde ikke se, at der har været eksempler på, at der skulle have været nogen problemer tidligere. Meldingen fra Det Konservative Folkeparti er derfor helt klar: Når det gælder udnævnelse og rekruttering, kan vi i store træk følge forslaget; det vender jeg tilbage til.
Der er seks nye forslag:
Det foreslås, at dommere rekrutteres bredere, end tilfældet er i dag.
Jeg vil endnu engang slå fast: Vi har ingen problemer med det nuværende system.
Vi er jo ikke Konservative for ingenting.
Vi har for så vidt heller ingen problemer med ministerens forslag.
Det afgørende for Det Konservative Folkeparti er, at man rekrutterer de absolut bedste jurister til dommerstillingerne.
I øvrigt rekrutteres også i dag folk uden for systemet, og jeg tror personligt ikke på, at der vil være mange advokater, der også er kvalificeret til at være dommere, som vil søge dommergerningen.
Men at der i fremtiden også skal lægges vægt på en mere alsidig rekruttering med forskelligt erfaringsgrundlag,
er et forslag, vi godt kan støtte.
Rent faktisk har domstolene igennem en årrække bestræbt sig på at rekruttere nye dommere uden for det klassiske embedsværk, og det er jo lykkedes, kan man se af nogle af udnævnelserne, omend kun i begrænset omfang.
Nogle af de seneste udnævnelser ved Højesteret dokumenterer det jo.
Der foreslås oprettet et dommerudnævnelsesråd bestående af tre dommere, en advokat og to offentlighedsrepræsentanter.
Jeg synes nok, at det i udvalget kan diskuteres, om de sidstnævnte repræsentanter skal udpeges på den måde, som ministeren lægger op til.
Bortset fra det er vi ikke afvisende over for forslaget om Dommerudnævnelsesrådet. Så er der forslaget om konstituering af dommere.
Forslaget er en imødekommelse af den kritik, der kan rejses i forhold til Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, men som det fremgår af bemærkningerne, har Højesteret ikke fundet det nugældende system i strid med grundloven.
Hvis man kigger på de krav, Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol stiller til dommernes uafhængighed, mener jeg, at forslaget er afvejet og fornuftigt.
Der indføres en beskyttelse af både retsassessorer og dommerfuldmægtige, sådan at man i fremtiden ikke uden videre kan forflytte eller afskedige disse, uden at det er begrundet i saglige hensyn som uddannelse eller andre saglige hensyn.
Det giver selvsagt en større uafhængighed.
Endelig er der så spørgsmålet om dommernes bibeskæftigelse, et emne, der gennem længere tid har givet anledning til megen debat.
Vi mener nu nok, at den debat er lidt overgearet, lidt overdimensioneret.
Vi har den opfattelse, at det er både gavnligt og nødvendigt med dommere i forskellige nævn og råd.
Vi mener også, at dommere skal have ret til at fungere i private voldgiftsretter.
Det giver voldgiftssagerne det præg af domstol, som er nødvendigt, når man har privat voldgift.
Dommere skal selvfølgelig samtidig passe det arbejde, de
har som dommere, og det forslag, som ministeren her har fremlagt, synes vi er både afbalanceret og fornuftigt. Fremtidig skal dommerne indberette den bibeskæftigelse, de har.
Dette bliver undergivet aktindsigt.
Det giver en dobbelt sikkerhed
: dels at det ikke er de samme advokater og dommere, der arbejder sammen i alle sager, dels at de stridende parters navne ikke kommer frem, hvilket parterne hyppigt vil være interesseret i, at de ikke gør. Alt i alt ser vi positivt på disse lovforslag, men vi har en lang række spørgsmål, som vi godt vil have besvaret og diskuteret under udvalgsbehandlingen.