Karen Jespersen (V), 1997-11-14:
Hensigten med dette lovforslag er at medvirke til at hindre skader på personer med sygdoms- eller aldersbetinget knoglesvækkelse; men selv om regeringen er enig i hensigten, kan vi ikke støtte forslaget, som det foreligger her.
Lovforslaget lægger op til, at bistandslovens bestemmelser fremover skal bruges til at yde hjælp til sygdomsforebyggelse.
Nu er det faktisk sådan, at spørgsmål om forebyggelse hører hjemme i Sundhedsministeriet og ikke i Socialministeriet.
Spørgsmålet om hjælpemidler og andre handicapkompenserende ydelser har dog tidligere været drøftet i et udvalg under Socialministeriet, hvor der også deltog repræsentanter fra de kommunale organisationer og handicaporganisationerne, og dette udvalg nåede frem til den afgørelse, at foranstaltninger, der skal forhindre skaders opståen og forebygge invaliditet, ikke bør reguleres gennem den sociale lovgivning, men gennem sundhedslovgivningen.
I de her år bliver der jo talt meget om sektoransvarlighed, og jeg er enig i, at forebyggelse og redskaber til behandling naturligt hører hjemme i Sundhedsministeriet, som jo tager sig af sygdomsforebyggelse og sundhedsfremmende virksomhed i almindelighed.
Det er også i sundhedssektoren, at den lægelige ekspertise, der kan vurdere effekten af produkter med forebyggende sigte, findes.
Men spørgsmålet om mulighederne for at forebygge knogleskørhed drøftes faktisk aktuelt i en arbejdsgruppe, der er nedsat på initiativ af Sundhedsstyrelsen, Levnedsmiddelstyrelsen og Tobaksskaderådet, og i kommissoriet for den arbejdsgruppe indgår netop en vurdering af hoftebeskyttere som forebyggende foranstaltning.
Arbejdsgruppens rapport forventes færdig omkring årsskiftet 1997-98.
Inden der tages stilling til lovforslaget her, vil det være hensigtsmæssigt at afvente denne rapport.
Men jeg vil gerne give tilsagn om, at jeg, når arbejdsgruppens endelige resultater foreligger, sammen med sundhedsministeren vil drøfte rapportens indhold.
Men jeg vil godt lige her til sidst gøre opmærksom på de økonomiske konsekvenser af det foreliggende lovforslag.
Det bliver i lovforslaget fremstillet, som om der er en milliardstor besparelse på brugen af hoftebeskyttere, fordi det forebygger knoglebrud, når man falder, og dermed også skulle forhindre dyre hospitalsindlæggelser og andre dyre følgevirkninger af knoglebrud.
Men det er faktisk sådan, at man aldrig har medregnet afledede konsekvenser af en forebyggende indsats i de økonomiske konsekvenser af et lovforslag, og derfor vil den mindreudgift altså heller ikke kunne realiseres, når de økonomiske konsekvenser skal forhandles med de kommunale parter.
Det er tværtimod Socialministeriets vurdering, at forslaget her ville betyde en offentlig merudgift på knap 100 mio. kr. Det er også en af grundene til, at regeringen ikke kan støtte lovforslaget, men den vigtigste grund er altså, at det hører hjemme i Sundhedsministeriet.
Til fru Karen Højte Jensen: Jeg sagde netop, at forslaget ikke så direkte påvirker sammenhængen mellem arbejdsgivernes udgifter og så incitamentet til at gøre noget ved sygefraværet, som det første forslag gjorde.
Men jeg mener stadig væk, det er et signal til arbejdsgiverne om, at det også er deres ansvar at få gjort noget ved de meget høje sygedagpengeudgifter, og det er jeg bestemt også overbevist om at arbejdsgiverne forstår og er enige i.
Endelig giver LO's høringssvar mig ikke umiddelbart anledning til at ændre noget i det foreliggende ændringsforslag.
Jeg vil gerne bekræfte hr. Villy Søvndal i, at en af de mest positive og effektive måder at få nedbragt sygefraværet på, er en systematisk, effektiv indsats med en tidlig opfølgning i forhold til de sygemeldte i samarbejde mellem arbejdsgivere, fagbevægelse og kommune.