runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Bertel Haarder (V), 2005-05-11:
Jeg fortolkede hr. Søren Krarup venligt og gik ud fra, at det, han tænkte på, var, at der i folkeskolelovens formålsparagraf står, at man skal blive fortrolig med dansk kultur.
Og det kan naturligvis blive et problem, hvis vi har skoler, som stort set ikke har nogen forbindelser med dansk kultur.
Jeg synes, fru Louise Frevert her meget udmærket har redegjort for den betænkelighed, der kan være ved at have sådan en løst ansat på en skole, som man derved ophøjer som autoritet.
Skolen og kommunen har jo selvfølgelig gjort det, fordi de har et kæmpe problem med at få forældrene til at komme til forældremøder og med i det hele taget at kommunikere med børnenes hjem.
Hvis det bliver en succes, jamen så taler det for ordningen, men det, som fru Louise Frevert nævnte, taler imod.
Ministeren kan ikke gøre noget, men ministeren kan godt dele sine bekymringer med fru Louise Frevert og med dem i Århus, som også har talt imod ordningen.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Thor Pedersen (V), 2005-05-11:
Der bliver ikke tale om en lineær indfasning, og hvordan indfasningen bliver, anvises år for år.
Men den garanti, der ligger nu i forhold til tidligere, er, at vi ikke sætter beløbet ned.
Så de forskere, der i den verden ser på, hvor meget der i alt er til forskning, ved i virkeligheden, at beløbet ikke bliver mindre i årene efter.
Hvor meget større de bliver, afvikles over de enkelte års finanslove, og sådan vil det være.
Og hvis chokket i en stigning skulle være for stort, så må vi forsøge at håndtere det.
Det tror jeg man vil opfatte som positivt.
Den glæde skal man også, om jeg så må sige, lade udestå: Forventningens glæde og oplevelsen behøver ikke være den mindst værdifulde her i livet.
Margrethe Vestager (RV), 2005-05-11:
Jeg er sikker på, at vi kan komme det lidt nærmere.
Det er jo lidt et arbejde, hvor man indsamler forskellige spor, og via de svar, vi har fået fra ministeren for videnskab, teknologi og udvikling, ved vi, at det ikke er regeringens hensigt, at et mål om 1 pct. af BNP alene skal nås ved at vedtage en stigning i de offentlige forskningsudgifter på 4 mia. kr. fra 2009 til 2010.
Så det ved vi.
Vi ved også, at man har en gradvis forøgelse foran sig.
Vi ved også nu fra finansministeren, at denne gradvise forøgelse ikke skal være lineær.
Kan vi så få at vide, hvilken anden type udviklingsfunktion man vil lægge sig efter?
Om det er eksponentielt, eller om det er andre typer fremskrivning, man forestiller sig?
Når det er vigtigt, hænger det sammen med indholdsdiskussionen, for det er helt afgørende, at vi kan få en fornuftig, rationel brug af øgede forskningsmidler, så det kan planlægges på en fornuftig måde, og så vi får det indhold ud af det, som vi gerne vil.
Thor Pedersen (V), 2005-05-11:
Hvis forskerne er nervøse, skyldes det fortiden, hvor man jo netop havde et fald i bevillingerne, så man ikke vidste, hvad man fik næste år og næste år igen.
Der har regeringen ændret politikken ved at sige: Det, man har nu, er i virkeligheden beløbsmæssigt et videregående niveau.
Man skal altså ikke frygte, at man får færre penge.
Opgaven for forskerne er jo at forske på livet løs for de midler, man rent faktisk bevilger, og fokusere på, hvad der egentlig kommer ud af det.
Jeg siger igen, at hvis chokket er for stort ved, at man når et niveau på 16 mia. kr. i 2010, så forsøg at håndtere det.
Jeg tror, at man vil være glad for de penge, som vi også tildeler i 2010.
Om hvordan forløbet er indtil da, har vi sagt hele tiden: Det stadfæstes i de årlige finanslove, om jeg så må sige.
Lene Jensen (S), 2005-05-11:
Jeg er fuldstændig enig med finansministeren i, at den indholdsmæssige diskussion er utrolig vigtig, og den tager jeg til enhver tid gerne, ikke mindst med finansministerens kollega, videnskabsministeren.
Men det, som er mit ærinde her, er at få afsøgt de muligheder, der ligger for en gradvis optrapning.
For jeg tror også, at finansministeren godt kan forstå, at man i de andre politiske partier og ikke mindst i forskningsmiljøerne er en smule nervøs, når nu man kan se, at det koster, hvis man laver en trinvis optrapning med f.eks. 1 mia. kr. om året for at nå et niveau på 16 mia. kr.
Det er altså de der 15-16 mia. kr. alt i alt, og det er en masse store tal, og det er enormt svært at forholde sig til.
Men det, der bekymrer, er, at der er afsat et markant mindre beløb end det, der er brug for, hvis man skulle lave en gradvis optrapning.
Derfor denne søgen efter, hvorvidt det er hensigten eller ej.
Thor Pedersen (V), 2005-05-11:
Jeg kan sige, at vi da har planer om at afsætte midler til forskning over hvert eneste år fra 2005 og fremover til 2010 og formodentlig også lang tid efter.
Det fastlægges jo ved de årlige finanslove, hvor meget der lægges ind, og vi har sagt, at det, der adskiller denne regering fra den tidligere, er, at vi garanterer, at vi har et niveau, og så vil vi bygge oven på det niveau, egentlig i takt med at midlerne tilgår.
Og der har vi ikke lagt os fast på, hvordan niveauet skal være i de enkelte år.
Der er altså ikke tale om en lineær fremskrivning, og derfor kan man ikke tale om, at der mangler noget.
Det, der i virkeligheden er opgaven, er at nyttiggøre de midler, vi allerede har, så vi fokuserer på, ikke hvad der går ind, men hvad der går ud.
Hvad får vi egentlig for vores forskning?
Hvordan målretter man forskningen?
Det er det, vi egentlig ønsker os, at man fokuserer mere på.
Hvordan kommer man egentlig fra forskning til nye arbejdspladser?
Det er en spændende udfordring, men vi har ikke præcist lagt os fast på, hvordan beløbene er de enkelte år.
Vi har lagt et niveau ind for en bund, og så er det udfordringen i årene fremover at lægge beløbene ind.
Men målet i 2010, og det er så i 2010, er et niveau, der matcher 1 pct. af BNP.
Så må man jo have den glædelige forventning, og hvis man mener, at det er for mange penge, vi sætter af i 2010, må vi håndtere det i 2010, altså hvordan vi gør det for at undgå, at forskerne siger: Det er for mange penge, man får på en gang.
Men det tror jeg ikke man vil sige.
Jeg tror, at miljøerne er udviklet, og forventningen er jo, at vi med den udvikling, vi ser, er langt over det mål, der var i Barcelona om 3 pct. for landet.
Louise Frevert (DF), 2005-05-11:
Nu håber jeg da ikke, at ministeren gør sig så mange bekymringer, at han får flere grå hår, men jeg synes da, vi skulle prøve at løse det her problem sammen, og derfor vil jeg godt spørge, hvad der ligger til grund for, at en kommune kan ansætte en imam i praktik for kommunen.
Hvad er det, imamen er i praktik som?
Det kunne jeg altså godt lide at vide, for det er helt uden for min fatteevne, at man skal ansætte en imam, fordi han skal indgyde den respekt, som vi andre har for autoriteter.
Det vil sige, at man faktisk ud fra det her kan udlede, at muslimske børn ikke har nogen autoritetstro over for det danske system.
Det er jo det, man gør ved at tage de her tiltag.
Og det vil sige, at samfundet og skolen, den danske folkeskole, faktisk har spillet fallit.
Lene Jensen (S), 2005-05-11:
Tak for det.
Det er faktisk sådan, at statsministeren for 14 dage siden her i salen sagde, at han ikke fattede, hvad det var for 16 milliarder, vi bøvlede om, dem havde han aldrig hørt om.
Men det er da godt, at finansministeren har hørt om dem.
Det, der så er det store spørgsmål i forhold til at skelne mellem niveauløftet for forskning og hvad det så koster over en årrække, handler jo om indfasningen, hvordan man så forestiller sig, at man indfaser.
Der kunne jeg godt tænke mig at høre finansministerens bud på, hvad det samlede beløb over de kommende år skal være, for at man kan lave en fornuftig indfasning af det her, sådan så vi undgår en overophedning ved pludselig at smide 4 mia. kr. ekstra i gryden, når vi når frem til 2010, frem for at lave en trinvis opregulering.
Så jeg vil gerne høre, om regeringen har planer om en trinvis opregulering, og hvad det så kommer til at koste, opsummeret over de næste år.
Spørgsmålet her er jo et i en række, vi har haft på forskningsområdet, både skriftlige og mundtlige, til statsministeren, til videnskabsministeren og nu også til finansministeren, der vel må betegnes som værende kassemester i regeringen.
Det stiller vi, fordi vi prøver at afdække, hvad der egentlig er regeringens forskningspolitiske strategi.
Det er jo lykkedes at finde ud af, at regeringen faktisk er villig til at satse på at anvende 1 pct. af BNP i 2010 i offentlige forskningsmidler, uanset om det er en del af Barcelonamålsætningen eller ej.
Den diskussion har vi haft – og det er jo glædeligt, at det er en fælles ambition, vi har.
Den diskussion, vi så meget gerne skulle kunne konkludere på i den her omgang, er, hvad det så koster.
Vi har på forskellig vis forsøgt at få svar på, om det mon ikke passer meget godt, hvad Koordineringsudvalget for Forskning og hvad andre organisationer siger, nemlig at det er sådan ca. 16 mia. kr. frem mod 2010 og ikke de ca. 10 mia. kr., som regeringen jonglerer med.
Det, der er ærindet med det her spørgsmål, er sådan set bare at få finansministerens vurdering af, om ikke det er på det der 16-milliarder-kroners-lag, vi ligger.
»Er ministeren enig med Koordineringsudvalget for Forskning i, at det vil koste ca. 16 mia. kr. at leve op til regeringens målsætning om at bruge 1 pct. af BNP i offentlige midler til forskning i 2010, og hvordan har regeringen i så fald tænkt sig at skaffe de resterende minimum 6 mia. kr., der mangler, hvis man forudsætter, at regeringen har tænkt sig at bruge alle de i regeringsgrundlaget bemeldte 10 mia. kr. til forskning og ingen til uddannelse og udviklingsarbejde?«
Thor Pedersen (V), 2005-05-11:
Jamen jeg er da glad for spørgsmålet.
Vi har i forvejen overhovedet af kendte talstørrelser i offentlige budgetter overslagsår til og med 2008.
De 16 mia. kr. er et skøn over, hvad 1 pct. er af et forventet BNP i 2010, og det er rigtigt, at der er beløbet eller niveauet 16 mia. kr.
Det vil sige, at det, der er brug for i alt efter målsætningen 1 pct. til samlet offentlig forskning, er 16 mia. kr.
Jeg vil sige med det samme, at det, der så også fremgår af det spørgsmål, som er formuleret her til i dag, er, at det ikke er 6 mia. kr., der mangler.
Hvis man tager det sidste år i den fremskrivning, vi kender, altså i overslagsårene, så er det 4 mia. kr.
Vi har et niveau på godt 12 mia. kr. i 2008, og forudsætter vi – nu er fru Lene Jensen jo også økonom – at det er i faste priser, 2005-priser, så mangler der reelt, altså mangler i gåseøjne, lige godt 4 mia. kr.
Den opgave, regeringen har sat sig for, er i hvert fald at nå den målsætning i 2010, at vi har et samlet budget på niveauet ca. 16 mia. kr.
Margrethe Vestager (RV), 2005-05-11:
Jeg er sikker på, at finansministeren vil være enig med mig i, at det er lige så svært at bruge penge på en klog måde, som det er at spare penge på en klog måde.
Derfor vil en fornemmelse af, på hvilken måde man bygger op, sådan at man kan planlægge efter det, være endog særdeles hensigtsmæssig, hvis man vil have noget kvalificeret ud af det.
Men når vi efterspørger det, er det jo, fordi man kunne få den mistanke, at regeringen sidder og ruger på de 10 mia. kr., man har afsat til forskning, uddannelse og udvikling, sådan at de holder længst muligt.
Jeg synes, det er lidt ærgerligt, at finansministeren bare henviser til, at man jo må blive glad for de penge, der kommer, når vi faktisk har den fælles ambition, at vi skal have et levende, velopbygget og konsolideret forskningsmiljø, der netop ikke fungerer med bevillinger fra år til år og pludselige stigninger, som man ikke kan planlægge efter.
Lene Espersen (KF), 2005-05-11:
Jeg vil sige til hr. Kim Christiansen, at det er jeg faktisk ikke enig i.
Jeg mener, at det internationale politisamarbejde er helt afgørende, hvis vi vil den organiserede kriminalitet til livs, herunder også narkokriminaliteten.
Men som jeg sagde til hr. Kim Christiansen før, så er det jo ikke en indsats, der kan stå alene.
Desværre er det jo et modefænomen mange steder, og mange unge bilder sig også ind, at det her ikke er noget, der er særlig farligt.
Derfor er det også godt, at indenrigs- og sundhedsministeren har igangsat en lang række initiativer, som har til formål, man kan sige præventivt og forebyggende at prøve at ændre den lidt slatne holdning, som mange forældre og unge har til anvendelsen af narko.
Jeg vil sige, at den samlede strategi, som regeringen har fremlagt, og som Dansk Folkeparti også har bakket op om og endda været med til at sikre finansiering til, er den vej, man skal gå ved at fortælle, at det ikke er ligegyldigt, og der skal sættes en grænse ved hjælp af nultoleranceregler, hvis man vil det her til livs på længere sigt.
Men det bliver en lang, sej kamp, og det er ikke noget, man, om man så må sige, bekæmper fra den ene dag til den anden; det er holdningsbearbejdning over mange år.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2005-05-11:
Nej, det kan jeg overhovedet ikke bekræfte.
Tværtimod er det nye system jo et enklere system, som betyder, at der fremover er to faktorer, der spiller en rolle, når man skal træffe beslutning ved kvalificeret flertal.
Det ene er antallet af lande, der stemmer for, og det andet er, hvor stort et befolkningsflertal de så repræsenterer.
Man kan sige, at princippet er: Et land – en stemme, en borger – en stemme.
Det er retfærdigt, det er enkelt, det er gennemsigtigt, det er til at forstå, i modsætning til det nuværende system, som et utrolig indviklet.
Så den nye traktat betyder et mere enkelt, et mere gennemsigtigt system, når man træffer beslutninger i EU.
Morten Messerschmidt (DF), 2005-05-11:
Det er jo sådan, at i dag og frem til den 31. oktober har Danmark 3 ud af 119 stemmer i Ministerrådet, derefter vil vi have 7 ud af 321, og det vil køre videre i henhold til bestemmelserne i Nicetraktaten.
Men den forfatning, som statsministeren og en del andre partier her i Folketinget ønsker at vedtage, vil lave nogle helt nye stemmeregler, hvor afstemningsproceduren vil afhænge af, hvor store befolkningerne i de enkelte lande er.
Nu er Danmark som bekendt et ret lille land i EU, og man kan jo kun gisne om, hvad der vil ske, hvis også Tyrkiet kommer med, men for at holde mig til, hvordan det ser ud i dag, så udgør den danske befolkningen i forhold til EU-befolkningen generelt 1,18 pct. af den samlede befolkning, og det er præcis der, den danske stemmevægt vil ligge.
Det vil jeg bare bede statsministeren bekræfte er en væsentlig forringelse set i forhold til de mange nye områder, EU vil komme til at lovgive på.
»Kan statsministeren bekræfte, at Danmark, såfremt EU-forfatningen vedtages, får under 2 pct. af stemmerne i Ministerrådet, og mener statsministeren, at det er i overensstemmelse med danske interesser, når der henses til det massive antal områder, der fremover overgår til flertalsafgørelser?«
Anders Fogh Rasmussen (V), 2005-05-11:
Hr. Morten Messerschmidt giver en forkert fremstilling af kendsgerningerne, og hr. Morten Messerschmidt snakker fuldstændig udenom.
Lad os nu igen tage fat i eksemplet med miljøafgifterne.
I Danmark har vi forholdsvis høje miljøafgifter, og det handler ikke om at give EU mulighed for at bestemme størrelsen på vores miljøafgifter, men det handler om, at man kan fastsætte nogle minimumssatser for, hvad miljøafgifter skal være i EU.
Det vil være fornuftig miljøpolitik, og det vil være fornuftigt for os, for vi har forholdsvis høje miljøafgifter i Danmark.
Derfor har vi da en interesse i, at sådanne miljøafgifter indføres eller forhøjes i andre lande, således at vore virksomheder får en bedre konkurrenceevne sammenlignet med, hvordan situationen er i dag.
Det kan hr. Morten Messerschmidt ikke komme udenom.
Derfor må jeg sige, at det vil for Danmark være en fordel på en lang række områder, hvis man kunne gå over til at træffe beslutninger med kvalificeret flertal.
Men hvis man skal gå over til at træffe beslutninger med flertal, så kræver det altså, at alle landene, herunder Danmark, er enige, og at sagen hver gang skal forelægges her i Folketinget.
Der er overhovedet ikke noget demokratisk problem, tværtimod vil det være i dansk interesse.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Morten Messerschmidt (DF), 2005-05-11:
Jeg vil gå med til at acceptere, at statsministeren har ret så langt, at det bliver nemmere.
Nuvel, det er altid nemmere, når man kan stemme lande ned, men at det skulle blive bedre, har jeg meget svært ved at forstå.
Jeg har meget svært ved at forstå, hvordan det i Danmark skulle kunne blive bedre, at afgifter skal kunne bestemmes af andre lande.
Sagen er jo altså den, at med de nye stemmeregler er det de fem store lande, der får markant flere stemmer i Ministerrådet, og det er de 20 mindre lande, der får markant mindre indflydelse i Ministerrådet.
I dag har Danmark omkring godt og vel 2 pct., ved forfatningen, hvis den bliver vedtaget, vil vi have 1,18 pct., tror jeg at det er.
Det er dog en markant forringelse af danske interesser, særlig når man nu med statsministerens billigelse åbner op for, at man kan gå fra enighed til afgørelser med kvalificeret flertal.
Det er da en bombe under det danske demokrati.
Men så vil jeg spørge meget kort: Når sagen er den, at Danmark før november 2005 har 2,5 pct. af stemmerne, efter november har 2 pct. af stemmerne, og efter at forfatningen bliver vedtaget har 1,18 pct. af stemmerne, altså at vi går fra 2,5 til 2 pct. til 1,18 pct., kan statsministeren så ikke bekræfte, at det betyder, at Danmark over tre skridt får færre stemmer i EU's Ministerråd?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2005-05-11:
Det er jo netop her, at hr. Morten Messerschmidt tager fuldstændig fejl.
Der er netop ikke tale om, at man flytter afgørelser over til EU eller flytter beføjelser over til EU.
Vi taler alene om områder, hvor der i forvejen er flyttet beføjelser over til EU, fordi vi synes, at det er en fordel, at vi løser opgaverne i fællesskab.
Så det er områder, hvor EU i forvejen har beføjelserne.
Diskussionen er så alene: Skal man så træffe beslutning ved enstemmighed eller ved kvalificeret flertal?
Her har vi en dansk interesse i, at der er flere beslutninger, der kan træffes med flertal, for så er det ikke den langsomste vogn i konvojen, der bestemmer farten, men så bliver det muligt at træffe fornuftige beslutninger med flertal.
Det er jo klart, at når man er 25 omkring bordet, er det altså sværere at blive enige, end når man kun er 15.
Derfor er det simpelt hen fornuftigt for EU, men også set fra et dansk synspunkt, at flere beslutninger kan træffes med flertal frem for ved enstemmighed – vel at mærke der, hvor EU i forvejen har fået kompetencen.
Og hvis man går over til at træffe beslutninger med kvalificeret flertal frem for ved enstemmighed, er det faktisk noget, vi har en dansk interesse i.
Morten Messerschmidt (DF), 2005-05-11:
Tak for svaret.
Jeg mener nu, at der er noget nyt i det, idet artiklen meget klart henviser til del III, og del III i forfatningen udvider jo kompetenceområderne i forhold til de nugældende EU-traktater.
Derfor vil det være et udvidet område, hvor man kan bruge det her på.
Det vil være på en lang række nye områder, hvor man ikke tidligere har kunnet gå fra enstemmighed til kvalificerede flertalsafgørelser.
Jeg synes da, der er noget principielt tankevækkende i, at man altså kan lave den her manøvre uden at skulle holde en folkeafstemning.
Vi har en lang tradition for, at når man overdrager magt til EU, skal befolkningen høres.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2005-05-11:
Ja, der er ikke noget som helst nyt i det.
Også i dag er det sådan, at man kan gå over til kvalificeret flertal, uden at der af den grund skal holdes folkeafstemning.
Sagen er nemlig den, at traktaten overhovedet ikke ændrer på reglerne om behandling af traktatændringer, som indebærer, at man overfører beføjelser til EU.
Der vil det fremover være akkurat, som det hele tiden har været, nemlig at hvis der flyttes beføjelser over til EU, vil det fortsat skulle ske efter proceduren i grundlovens § 20, og det vil i praksis sige, at så skal der være folkeafstemning.
Sådan er det nu, og sådan vil det også være fremover.
Det, vi taler om her, er at overgå fra enstemmighed til kvalificeret flertal på områder, hvor der i forvejen er lagt beføjelser over til EU, og hvor vi har været enige i, at det er EU, der skal lovgive.
Så bliver der mulighed for fremover at ændre beslutningsproceduren, sådan at man i stedet for at træffe beslutninger med enstemmighed kan gøre det med kvalificeret flertal.
Der er altså ikke tale om, at man ændrer EU's beføjelser, og derfor er der ikke noget som helst nyt i det.
Morten Messerschmidt (DF), 2005-05-11:
Som bekendt skal vi jo til folkeafstemning den 27. september om den her EU-forfatning, som bl.a. statsministeren anbefaler et ja til.
Det har der været mange grunde til, som jeg har forstået det.
Jeg har forsøgt så aktivt som muligt at følge den argumentation, som man har lagt for dagen fra både statsministeren og andres side, særlig har jeg hørt det her om, at det er godt med et kompetencekatalog, hvor man nu fuldstændig klart kan se, hvad der er et EU-anliggende, og hvad der er et dansk anliggende.
Derfor undrer det mig jo meget, at man samtidig accepterer det, man kalder passerellen, altså artikel 40, stk. 7, hvor man kan tage de områder, der i dag kræver enighed, og flytte dem over til områder, som bare kræver almindeligt flertal eller kvalificeret flertal, uden at skulle holde en folkeafstemning, for vi har jo i Danmark en lang tradition for folkeafstemninger.
Jeg vil høre, om statsministeren finder, at det er i overensstemmelse med den danske tradition og den danske demokratiopfattelse.
»Finder statsministeren det i overensstemmelse med danske interesser og dansk tradition for kompetenceoverdragelse i mellemfolkelige anliggender, når EU med forfatningen fremover vil kunne gå fra enstemmighed til flertalsafgørelser, uden at det danske folk skal spørges herom ved folkeafstemning?«
Jeg vil godt sige tak for svaret, men jeg synes stadig væk, at statsministeren kommer udenom, at der altså er nye kompetenceområder i del III i forhold til det eksisterende traktatgrundlag i Nicetraktaten.
Det er da et problem, at man på de områder, der i dag har enstemmighed, fuldstændig uden hensyn til hvad det danske folk måtte mene eller tænke eller tro i forhold til det her, kan sige, at nu skal det altså være italienere, polakker, spaniere osv., der skal afgøre de her sager, hvor vi i løbet af den her valgkamp vil høre fra både statsministeren og fra andre ministre, at det behøver vi slet ikke at bekymre os om, fordi der har vi sandelig vetoret, for der er nemlig enstemmighed.
Jeg ser, at det er i stor uoverensstemmelse med danske interesser.
Kan statsministeren ikke se det?
Søren Krarup (DF), 2005-05-11:
»Er den omstændighed, at Nordgårdsskolen i Århus har ansat en muslimsk imam med stort skæg og ankellang kjortel til at holde orden på skolen ensbetydende med, at Nordgårdsskolen i særdeleshed – og folkeskolen i almindelighed – ikke længere er en dansk skole, hvor dansk kultur og danske traditioner og regler gælder?«
Skriftlig begrundelse