Line Barfod (EL), 2005-06-16:
I forbindelse med debatterne om kommunalreformen, også denne debat, har vi igen og igen hørt om, at Venstre tror på, at det her er den rigtige model.
Vi hørte tidligere hr. Leif Mikkelsen synes, at det var et stort problem, at oppositionen ikke troede på noget nyt, ikke ville være med til noget nyt.
Vi vil fra Enhedslistens side meget gerne være med til forandringer, men vi vil gerne have lidt mere end tro at bygge det på, hvis vi skal lave forandringer, som kan have stor betydning for syge, handicappede og andre af dem, der er allermest afhængige af, at velfærdssamfundet fungerer.
Og når vi ser på Venstres tidligere tro på forskellige projekter, bliver vi ikke så betryggede.
Man havde troen på, at det var den rigtige model, man havde fundet der, og som bekendt ved alle i dag, hvordan det gik, og hvilken kæmpe regning skatteborgerne er blevet efterladt med.
Når vi så hører om denne kæmpe reform, hvor det er hele landet, der bliver kastet ud i et eksperiment – Farummodellen på landsplan – og hvor man her ikke har andet end tro at bygge det på, er vi altså ret nervøse for, hvad det egentlig er, der kommer til at ske med socialområdet, sundhedsområdet, miljøet osv.
I debatten om det her forslag, både i dag og ved de tidligere behandlinger, er det af nogle borgerlige ordførere blevet udlagt, som om man, hvis man ikke gik ind for en kommunal brugerbetaling, ikke gik ind for kommunal forebyggelse.
Vi synes, at det er rigtig godt, at kommunerne kommer til at have et større ansvar for forebyggelse og sundhedsfremme, men vi forstår simpelt hen ikke, hvordan regeringen forestiller sig at kommunerne skal løfte en kæmpe opgave som forebyggelse og sundhedsfremme uden at få nogen penge til det.
Tværtimod tager man penge fra dem, fordi de skal til at betale brugerbetaling for borgernes brug af sundhedsvæsenet.
Det fremgår af det svar, vi har fået med oversigten over alle kommuner, at Københavns Kommune f.eks. fremover skal betale 1,3 mia. kr. til sundhedsområdet, Gladsaxe 160 mio. kr., Svendborg 109 mio. kr., Århus 714 mio. kr. osv. – de rige kommuner en del mindre.
Og samtidig med at kommunerne altså skal til at betale en hel masse i brugerbetaling på sundhedsområdet, tror man, at de lige pludselig vil få ekstra penge dumpende ned fra himlen, eller hvordan forestiller man sig at de skal løfte opgaven med forebyggelse og sundhedsfremme?
Dertil kommer så, at det bliver totalt uigennemskueligt for borgerne, hvem der har ansvaret, hvis man synes, at der ikke bliver prioriteret korrekt på sundhedsområdet.
Det kan være, at det er dem, der sidder i regionsrådet, der prioriterer forkert, men det kan også være, at der simpelt hen mangler penge, og at kommunerne har afvist at give flere penge, eller det kan være regeringen, der har afvist, at kommunerne må give flere penge.
Det er ikke nemt at vide, og det bliver svært for borgerne at kunne gennemskue det.
Vi har så hørt under debatten her, bl.a. fra fru Inger Støjberg, at der kommer ens serviceniveau over hele landet.
Det har jeg meget svært ved at se ud af det, vi indtil nu har fået om gennemførelse af kommunalreformen.
Tværtimod har jeg oplevet, at indenrigs- og sundhedsministeren har afvist at lægge et ens serviceniveau i forbindelse med f.eks. fødsler.
Man vil ikke være med til at sikre, at alle kvinder i landet kan være sikre på at have en jordemoder til stede under fødslen, kan være sikre på at kunne få gratis fødselsforberedelse.
Det synes jeg ville være et godt sted at starte, nemlig med at sikre, at der er nogle minimumsrettigheder, og f.eks. sikre, at alle kvinder har en jordemoder til stede under fødslen, men den slags synes Venstre åbenbart ikke er noget nødvendigt krav.
Og derfor har jeg svært ved at se, hvordan det egentlig er, man forestiller sig det her ens serviceniveau, hvis der fortsat kan være M053S47324871subh.fm Page 4866
Tuesday, November 8, 2005 4:36 PM
store forskelle på, om der er fødselsforberedelse, om der er jordemødre nok osv.
Socialområdet har vi haft en stor debat om det meste af dagen.
Der er mange, der er meget utrygge og meget usikre på, hvordan det vil gå fremover med den takstfinansiering, man lægger op til, og de manglende penge til, at amter og kommuner kan udvikle nye tilbud på socialområdet.
Miljøet har der været stor debat om, og den kollektive trafik har der været debat om.
Der er mange steder, hvor det er meget usikkert, hvad der egentlig kommer til at ske, og hvordan vi kan sikre, at vi fortsat har et godt velfærdssamfund.
Et af de helt store problemer i Danmark i dag er jo at skabe nye arbejdspladser og sikre, at der løbende bliver skabt nye arbejdspladser, også i stedet for nogle af dem, der flytter ud.
Men i stedet for her at gå ind og styrke regionernes rolle, fratages regionerne rollen i forhold til at skabe nye arbejdspladser.
Det kunne ellers have været godt at have nogle stærke regioner, der også kunne skabe sammenhæng mellem arbejdspladser, boliger, kollektiv trafik og uddannelse, så man ikke skal pendle flere og flere timer hver dag, men kunne have arbejde og bolig tæt på hinanden og med en god kollektiv trafik.
Regeringen og Dansk Folkeparti har valgt, at det vigtigste for dem at lave reformer om er reformer, der sikrer privatisering, altså reformer, der sikrer brugerbetaling, takststyring, markedsgørelse af det sociale område og sundhedsområdet.
Et af de argumenter, man bruger, er, at man ikke vil have sat skatteskruen i vejret, men man kunne jo få masser af velfærd uden at hæve skatterne, hvis man ville fordele arbejdet anderledes, end det er gjort i dag.
Vi har 800.000 mennesker, der er sat uden for arbejdsmarkedet.
Mange mennesker bliver slidt ned af at skulle løbe alt for hurtigt.
Det koster i sundhedsvæsenet, på socialområdet.
Hvis man i stedet fordelte arbejdet, så nogle af dem, der er arbejdsløse, kunne komme ind og være med til at lette arbejdspresset, ville det betyde et kæmpe løft i forebyggelsen på både sundhedsområdet og socialområdet, og vi ville få meget bedre velfærd for vores børn, vores syge og vores ældre, bedre veje, bedre skoler osv.
Og det ville ikke koste højere skatter, for det koster ikke noget for den samlede samfundskasse at ansætte dem, der i dag er på dagpenge, for man sparer dagpengene og får mere ind i skat.
Hvis det var for at udvikle velfærdssamfundet, er der mange ting, man kunne have gjort helt anderledes.
Man kunne have lavet finansieringsreformen helt anderledes end det, som regeringen lægger op til her.
Vi har masser af bud på at gøre tingene på en helt anden måde; det, som regeringspartierne har efterlyst.
Vi har masser af bud, men for regeringspartierne og Dansk Folkeparti har det været afgørende at have privatisering, brugerbetaling og markedsgørelse som hovedmålet med reformen.
Vi ønsker ikke at kaste landet ud i et gigantisk eksperiment, slet ikke efter vi har set, hvad der skete i Farum.
Derfor er vi imod hele kommunalreformen og også dette lovforslag.
og slet ikke om at besvare det sidste indlæg her, for det forstår jeg ikke noget af
Nu hørte vi igen og igen om Farummodel, der nu rulles ud og sådan noget.
Fru Line Barfod må jo selv vide, hvad hun taler om.
Jeg tror ikke, at der er nogen andre, der overhovedet kan se nogen paralleller eller nogen relevans i det, der fremføres.
Så lige præcis det kan jeg ikke replicere på.
Når jeg tager ordet, er det, fordi der har været den her diskussion om det element, der handler om, hvordan sundhedsmodellen er skruet sammen og finansieret.
Den debat har vi sådan set ikke rigtig fået, for nylig i hvert fald, fordi vi jo viste den venlighed at flytte det element fra sundhedsloven over i dette lovforslag, og derfor var det ikke et tema, da vi diskuterede sundhedsloven her ved andenbehandlingen for nogle dage siden.
Så jeg synes måske, at det var relevant at hæfte nogle ord på.
Nu kan jeg forstå, at man er meget optaget af, om der findes et andet land, hvor der er en model, der er præcis magen til den, vi nu introducerer.
Hvis man ikke kan finde et andet land, hvor den model findes, er det en selvstændig grund til ikke at lave en sådan model.
Sådan kan man selvfølgelig godt se på verden, men så tror jeg bare, at vi har et problem allerede i dag,
jeg vil da gerne stille det retoriske spørgsmål, om der er nogen, der er i stand til lige at pege på, hvilket andet land der har indrettet deres sundhedsvæsen, sådan som vi har gjort i Danmark.
M053S47324871subh.fm Page 4867
Tuesday, November 8, 2005 4:36 PM
Ja, det er et retorisk spørgsmål.
Der reageres heller ikke, og det hænger jo sammen med, at der sådan set ikke er noget andet land, der har en model, der minder om vores.
Tag f.eks. den patientrettighed, den her regering med opbakning fra Dansk Folkeparti gennemfører, hvor patienterne efter 2 måneder får en mulighed for at trække pengene med sig et andet sted hen.
Det er jo en afgørende ny nuance ved finansieringsmodellen i det danske sundhedsvæsen, som ikke kan genfindes i noget andet land.
Hvis ikke jeg havde haft fornøjelsen af at være her i salen i aften, og det er en fornøjelse, så skulle jeg faktisk have været til en konference i Berlin for at informere om det her element i det danske sundhedsvæsen, som er markant anderledes end det, vi ser i andre lande.
Og hold da op, det skulle vi da aldrig have bevæget os ud i, hvis succeskriteriet er, at der skal være nogle andre, der har opfundet det før.
Nu var hr. Leif Mikkelsen jo så god til at sætte etikette på Socialdemokratiets ordfører i den her sammenhæng, så det skal jeg ikke kaste mig ud i, men jeg kan da i hvert fald efter dagens debat fornemme – hvad jeg nu altid har gået og vidst med mig selv passer – at Gud ikke kan have været socialdemokrat, for han ville jo aldrig nogen sinde have turdet det eksperiment at skabe mennesket, når det ikke var set før, sket før.
Det kan heller ikke være en socialdemokrat, der har opfundet hjulet, for det kunne jo ikke dokumenteres, at det kunne rulle, før det var opfundet.
Så jeg synes på mange måder, at jeg i den forstand har fået meget ud af debatten her.
Jeg bliver altså bare nødt til at opholde mig ved, at der jo er elementer i det, vi gør, vi kan gå ud i andre lande og se.
Der er f.eks. inspiration fra Norge, men der er jo i høj grad også inspiration fra os selv, nemlig de forandringer i finansieringen af det danske sundhedsvæsen, vi har gennemført de sidste 3 år, som har haft en markant effekt.
Vi har på 3 år med nogenlunde den samme årlige forøgelse af budgetterne som den, man præsterede de sidste 3 år under den tidligere regering – det medgiver jeg – skabt en betydelig meraktivitet: 70.000 flere operationer og et fald i ventetiderne på 20 pct. ved at sætte pengene i anvendelse på anden vis, så det er jo i høj grad, kan man sige, inspireret af os selv, det, vi nu gør.
Jeg har set, at oppositionen er så glad ved strukturreformen, at man her i aften har uddelt ordener til hinanden.
Alle oppositionens ordførere er udnævnt til strukturkoordinatorer af første grad.
Jeg har så forsynet mig selv med et gæstekort til Folketinget bare for at understrege, at jeg en gang imellem også bevæger mig ud i virkeligheden, og sådan kan man også gøre det: I stedet for at uddele ordener til hinanden kan man gå ud i virkeligheden.
Og hvis man går ud i virkeligheden, kan man jo besøge sådan en kommune som Skævinge i Nordsjælland, hvor man meget målrettet har sat ind på ældreområdet, og hvor man på 10 år har oplevet, at sengeforbruget for de over 75-årige er faldet til det halve mod et fald på 11 pct. på landsplan.
Det er et virkeligt, eksisterende eksempel på, at det, når en kommune gør en forskel målrettet, også har en effekt.
Man kan også tage ud på Amager Sygehus, hvor en undersøgelse viser, at mellem 6 og 11 pct. af indlæggelserne ville kunne være undgået eller kunne have været forkortet, hvis der havde været et relevant alternativ.
Dette er blot to helt jordnære eksempler på, at det, når vi med den her finansieringsmodel introducerer kommunal medfinansiering, altså ikke er noget, vi bare har siddet og drømt op.
Det er sådan set et træk, der baserer sig på nogle iagttagelser fra virkeligheden.
Så er det i øvrigt også sådan, at man, når man skal vurdere den her model, på samme måde som når man skal vurdere et flot kunstværk, må træde to skridt tilbage for at få det samlede overblik, for ellers risikerer man at stå og stirre sig blind på et enkelt penselstrøg.
Det kan han ikke, for en for dyr eller for uhensigtsmæssig sygehusstruktur vil sætte sig i grundbidraget.
M053S47324871subh.fm Page 4868 Tuesday, November 8, 2005 4:36 PM
Grundbidraget bidrager derfor til at skabe sådan et forpligtende mødested omkring sygehusstruktur mellem alle politikere i regionen, både dem, der er valgt regionalt, og dem, der er valgt lokalt.
Det er det kommunale aktivitetsbidrag, som skaber denne meget konkrete interesse i at tænke i forebyggelse, i genoptræning, i at tænke i, hvordan vi undgår genindlæggelser, bl.a. inspireret af det eksempel, jeg har givet fra Skævinge.
Det er det nationale sundhedsbidrag, som betyder, at alle danskere kommer til at svare det samme til sundhedsvæsenet i forhold til deres indkomst, og at vi solidarisk fordeler pengene mellem de fem regioner, så det ikke er beskatningsgrundlaget i den enkelte egn, der er bestemmende for, hvilket tilbud der kan rulles ud.
Jeg vil også gerne sige meget klart, for jeg fornemmer, at der opstod en misforståelse på det her punkt – det er så henvendt til fru Margrethe Vestager – at tanken her jo ikke er, at vi fuldstændig i detaljen skaber ens serviceniveau.
Den regering, der sidder i øjeblikket, er jo ikke den første regering, der har indgået økonomiaftaler med amterne.
Den regering, der sidder i dag, er jo ikke den første regering, der har lavet sundhedspolitiske aftaler og handleplaner.
Det ville jeg da gerne kunne stå og bryste mig af, men sådan er det jo ikke.
Også den tidligere regering havde jo indsatsområder, hvor man sagde, at her skal der skæres igennem, her ønsker vi altså, at noget skal opprioriteres i hele landet, og det skal ikke være et spørgsmål om, hvordan der prioriteres i det enkelte amt.
Så der vil selvfølgelig være en arbejdsdeling her, og det er helt oplagt, at det er en arbejdsdeling, som falder ud i en anderledes balance end den, vi kender i dag.
Og det siger jeg med helt åbne øjne, for regeringens synspunkt er, at Danmark er for lille et land til at have mange forskellige sundhedsvæsener.
Danskeren skal kunne regne med som patient, uanset om man bor i Aalborg eller Ålsgårde, at få hurtig adgang til et sundhedstilbud af international klasse.
Det skal ikke være et spørgsmål om pengepung, det skal ikke være et spørgsmål om købekraften på den enkelte egn.
Vi fik her for få uger siden en rapport, som er etableret i et samarbejde med Amtsrådsforeningen, og som cementerer den myte, vi har hørt igen og igen fra oppositionen, nemlig myten om, at der, når man lader pengene følge patienterne, pludselig kun skulle være én type patienter, der var interessante.
Det passer ikke.
Der er klar dokumentation for, at det, når pengene følger patienten, sådan som vi har gjort det, har løftet behandlingstilbuddet i hele det danske sundhedsvæsen ligeligt mellem det medicinske og det kirurgiske, det elektive og det akutte, og det er så derfor, vi skruer yderligere op for det ved at sige, at nu er det ikke 20 pct., men 50 pct. af ressourcerne, der skal følge patienten.
Så er der hele det her initiativ om gennemsigtighed.
Evalueringsinstituttet i Århus og Den Danske Kvalitetsmodel skal jo sammen bidrage til, at vi nu får nogle regionale politikere, der ikke konkurrerer om evnen til at gribe dybt i borgernes lommer, men i stedet konkurrerer om evnen til at bruge borgernes penge med størst mulig omtanke, størst mulig effekt på sundheden.
Det er sådan set alle disse elementer, der skal ses under et, når man skal vurdere, om den finansieringsmodel, der gemmer sig i lovforslaget her, er et holdbart og et gennemtænkt bud på, hvad der kan gøre et godt dansk sundhedsvæsen endnu bedre.
Jeg medgiver så, at der af få eksperter er blevet sat spørgsmålstegn ved, om man ville få den fulde effekt af den kommunale medfinansiering med den model, vi her har lagt frem.
Det, der bliver sat spørgsmålstegn ved fra den kant, er, om beløbet er højt nok til, at det skaber sådan rigtig interesse i kommunen for at tænke i alternative baner.
Der vil jeg da bare helt stilfærdigt minde om, at når den kommunale meraktivitet kun fylder det, den fylder, er det, fordi vi i dialogen med Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre sidste sommer skruede ned for den knap, fordi der i de partier var en stor bekymring over, at der var for meget kommunal medfinansiering, der var aktivitetsafhængig.
O.k., sagde vi så, så skruer vi lidt ned for den knap, så er vi på sikker grund, så kan vi drage nogle erfaringer, så kan vi justere på det hen over tid.
Og straks, vi har givet den indrømmelse og skruet på knappen, kommer man og kritiserer os for, at vi ikke har skruet den anden vej.
Når den samme opposition angriber os fra to fronter M053S47324871subh.fm Page 4869 Tuesday, November 8, 2005 4:36 PM på det samme synspunkt, tager jeg det egentlig som et udtryk for, at vi nok har fundet en meget fornuftig balance her.
Så vil jeg gerne helt afslutningsvis sige, hvad jeg også har sagt tidligere, at vi ikke bilder os ind, at vi med denne finansieringsmodel skaber paradisiske tilstande i det danske sundhedsvæsen.
Vi bilder os heller ikke ind, at vi med det her har skabt en model, som holder, til solen brænder ud.
Vi bilder os sådan set ind, at der fortsat bliver brug for politikere både på Christiansborg og i regionerne, og at det vil være fornuftigt, i takt med at vi indhøster erfaringer, at justere hist og pist for at bevæge den her model, der trækker på de erfaringer, vi har høstet de sidste 3 år, hvor vi har opnået markante resultater på sundhedsområdet, yderligere i den rigtige retning.
Hermed sluttede forhandlingen om ændringsforslaget.
Afstemning
Ændringsforslaget vedtoges uden afstemning.
Lovforslaget som helhed sattes herefter til forhandling.
Ingen bad om ordet.
Afstemning