Lars Løkke Rasmussen (V), 2004-04-14:
For anden gang inden for et år er vi på Socialdemokraternes foranledning samlet for at debattere kommunernes adgang til at give supplerende og opsøgende tandplejetilbud til socialt svage borgere og pensionister.
Ja, egentlig er det vel for tredje gang, hvis man tænker efter, for forslaget, spørgsmålet her, blev jo også bragt op i forbindelse med ændringen af tandplejeloven vedrørende større valgfrihed og fleksibilitet i børne- og ungdomstandplejen i foråret 2003.
Jeg må sige, at jeg har lidt svært ved at se perspektivet med genfremsættelsen.
Vi var imod det sidst, og det er vi også nu og helt af de samme grunde.
Ifølge bemærkningerne til beslutningsforslaget skulle dette beslutningsforslag tage højde for en del af de indvendinger, som B 15 blev mødt med.
Det har jeg nu svært ved at se.
Indholdsmæssigt er der tale om det samme forslag, både personkredsen og økonomien er den samme, ligesom forslagets økonomi bygger på den samme forventning om, at kun få kommuner, nemlig 30 kommuner, om 10 år vil indføre en sådan ordning.
Valgfriheden for borgerne mellem kommunal kliniktandpleje og privat praksis går også igen i de to beslutningsforslag.
Forslaget vil derfor fortsat ikke kunne gennemføres, uden at det vil medføre væsentlige merudgifter for det offentlige ikke kun for kommunerne, men også for amterne i form af øget sygesikringstilskud.
Udgifter, som staten skal yde kompensation for, og som derfor skal findes andre steder på sundhedsområdet.
Sådan er det nu engang.
Gennem de 9 år, hvor Socialdemokratiet havde regeringsmagten, lykkedes det som nævnt tidligere ved behandlingen af B 15 ikke at finde midler til en særlig tandplejeordning for de omhandlede grupper
, selv om Socialdemokratiet udtrykte stor sympati for ordningen.
Og det kan forslagsstillerne tilsyneladende ikke, altså finde pengene.
De har i hvert fald heller ikke denne gang i beslutningsforslaget peget på, hvor pengene kan tages fra.
Amter og kommuner skal som bekendt ydes
fuld kompensation, også selv om der måske kun er få kommuner, der vil benytte sig af adgangen til at give supplerende tandplejetilbud.
Derfor kan man stadig ikke lægge et regnestykke til grund, der baserer sig på, at kun 30 kommuner efter 10 år vil have givet deres borgere et supplerende tandplejetilbud.
I øvrigt siger den prognose, 30 kommuner om 10 år, måske også lidt om seriøsiteten i forslaget.
Man vil gerne signalere, at her er der virkelig et stort behov, men samtidig anslår man, at kun meget få af landets kommuner, nemlig 30, vil benytte sig af de nye muligheder.
I den nødvendige prioritering af ressourcerne på sundhedsområdet mener jeg fortsat ikke, at der kan findes økonomiske midler til finansiering af den skitserede ordning.
Jeg må da minde forslagsstillerne om, at den daværende socialdemokratiske sundhedsminister, Sonja Mikkelsen, i november 2000 vurderede, at en kan-bestemmelse i tandplejeloven ville føre til udgifter på et trecifret millionbeløb.
Selv om forslagets definition og målgruppen er lidt uklar, kan de grupper, der nævnes, i forvejen opnå økonomisk hjælp til tandpleje med de støttemuligheder, der allerede findes i dag.
Ud over de muligheder for økonomisk støtte til tandbehandling, der findes efter den sociale lovgivning til borgere, der ikke selv har økonomisk mulighed for at dække udgifterne, har de svageste pensionister ret til et helbredstillæg, der dækker op til 85 pct. af egenbetalingen til de ydelser, som Sygesikringen yder tilskud til.
af udgifterne til tandproteser.
Endelig er kommunerne også forpligtet til at tilbyde omsorgstandpleje til meget svage ældre til en betaling, der højst kan udgøre 380 kr. årligt.
Hvis kommunerne mener, at borgerne ikke bruger tandplejesystemet i tilstrækkeligt omfang, så er der ikke noget som helst i lovgivningen, der forhindrer dem i at informere om de eksisterende støttemuligheder.
En målrettet oplysningsindsats de steder, hvor forslagets målgrupper kommer, f.eks. i ældreklubberne, vil være til gavn for alle borgere med behov for økonomisk støtte til tandbehandling og ikke kun for målgruppens borgere i det begrænsede antal kommuner, der efter forslaget skønnes at ville gennemføre ordningen, hvis de fik muligheden for det.
I øvrigt er der noget, der tyder på, at der ikke er den helt store interesse for at kunne tilbyde tandpleje til særlige grupper af voksne i kommunerne.
Det viste de tilbagemeldinger, jeg modtog fra kommunerne på frihedsbrevet fra januar 2002.
Det er derfor ikke en helt så stor sag for kommunerne, som det øjensynlig er for forslagsstillerne.
Endelig vil jeg gerne afslutningsvis gentage, hvad jeg sagde ved behandlingen af det sidste beslutningsforslag, at selv om der ifølge forslaget lægges op til valgfrihed mellem privat og kommunal tandpleje, vil jeg forvente, at forslaget vil føre til en forskydning af tandplejens nuværende struktur med flere opgaver til den kommunale tandpleje og færre til den private praksissektor.
Det er efter min og regeringens opfattelse ikke den vej, vi skal gå, og det er blot en yderligere af mange grunde, jeg her har nævnt til, at regeringen fortsat ikke kan støtte dette forslag fra Socialdemokratiet.