Niels Helveg Petersen (RV), 1999-12-08:
Forespørgslen er stillet såvel til statsministeren som til udenrigsministeren.
Og jeg vil gerne svare på nogle af de spørgsmål, som har været stillet.
Til fru Charlotte Antonsen vil jeg gerne sige, at den danske regering agter at fortsætte en aktiv linje.
Til spørgsmålet om, hvad det betyder for en folkeafstemningsdato, kan jeg gentage, hvad regeringen jo ved mange lejligheder har sagt, at vi nøje følger udviklingen.
Og så vil jeg i øvrigt føje til, at folkeafstemning om euroen jo forudsætter en nøje og grundig behandling af et lovforslag her i Folketinget.
Når den er tilendebragt til sin tid, vil man derefter kunne sende et forslag til folkeafstemning.
Tidspunktet kan jeg derfor ikke gå nærmere ind på på nuværende tidspunkt, og regeringen følger som sagt meget nøje udviklingen på dette område og har jo givet til kende, at en folkeafstemning om euroen vil finde sted forud for næste folketingsvalg.
Til hr. Keld Albrechtsen vil jeg gerne gøre nogle bemærkninger.
Hr. Keld Albrechtsen har spurgt, om aktioner kræver FN-mandat.
Det fremgår af DUPI-rapporten, at man kan forstille sig tilfælde, hvor det ud fra moralske, humanitære synspunkter er legitimt at foretage en intervention, uden at der foreligger et klart FN-mandat.
Det er det standpunkt, regeringen har forfægtet, og det er det fortsat.
Om regeringskonferencen vil jeg kun sige yderligere, at den danske regering hele tiden har haft det standpunkt, at den bør være smal.
Og hvorfor?
Fordi vi frygter, at hvis regeringskonferencen beskæftiger sig med mere vidtløftige ting som f.eks. som foreslået af Kommissionen at opdele Amsterdamtraktaten i en såkaldt mere principiel og en såkaldt mere teknisk del, vil det tage de kloge jurister 10 år at gøre det færdigt, og det vil blive en bremse for udvidelsen. Det ønsker vi ikke.
Vi ønsker en smal regeringskonference, men vi må samtidig sige, at reglerne for en regeringskonference jo er sådan, at alle emner kan tages op på en regeringskonference; det har medlemsstaterne ret til, og derfor er vi ude af stand til at sige, at vi kan garantere, at der ikke kommer flere spørgsmål på.
Jeg er ude af stand til at sige, at jeg kan udelukke, at der kommer andre spørgsmål på.
Det lader sig ikke gøre.
Men vi forfølger målet en smal regeringskonference netop for at berede vejen
for udvidelsen.
Vi ønsker en hurtig udvidelse.
Jeg glæder mig over her i dag i december måned 1999 at kunne sige, at med hensyn til mange af de forudsigelser, der blev gjort i 1997 her i Folketinget, da vi havde en tilsvarende debat, i øvrigt efter Luxembourgtopmødet, er udvidelsesdiskussionen kommet så meget længere.
Dengang sagde talsmændene for Enhedslisten, for SF, og jeg kan ikke huske, om det også gjaldt for Dansk Folkeparti, at de beslutninger, vi sådan her enten ville træffe eller traf ved Luxembourgforliget, ville blokere for, at alle de ti østeuropæiske lande kunne komme i egentlige forhandlinger med EU.
Det har heldigvis vist sig at være forkert.
Vi kommer til at træffe beslutninger i Helsinki, som netop åbner for, at vi kan føre forhandlinger med alle de central- og østeuropæiske lande.
Det er meget tilfredsstillende.
Så spørger hr. Keld Albrechtsen om, hvordan regeringen ser på at holde en folkeafstemning om det smalle regeringskonferenceresultat, og der må jeg sige, at bliver det den smalle regeringskonference, der tager stilling til antallet af kommissærer, til stemmevægte, til anvendelse af kvalificeret flertal, så er der ingen anledning til at gennemføre en folkeafstemning.
Der er i hvert fald under ingen omstændigheder spørgsmål om § 20, og regeringen har ingen planer om, hvis det bliver et resultat af den type, at lægge op til, at der skal afholdes en folkeafstemning.
Vi holdt ikke folkeafstemning, da vi ændrede antallet af kommissærer, da Sverige, Finland og Østrig blev medlemmer.
Vi holdt ikke folkeafstemning, fordi vi ændrede reglerne for kvalificeret flertal ved flere lejligheder.
Vi holdt ikke folkeafstemning, fordi der blev ændrede stemmevægte i Ministerrådet.
Så det ligger helt klart, at det er der ikke nogen nødvendighed for, og jeg heller synes ikke, det er hensigtsmæssigt at gøre det.
Det ligger fuldstændig soleklart.
Hr. Thulesen Dahl har spurgt om, hvorledes USA ser på EU's planer om en øget kapacitet i krisestyring, og der må jeg sige, at principielt er USA positivt indstillet over for, at europæerne er i stand til, sætter sig i stand til at varetage større opgaver i krisestyring.
Det er faktisk et amerikansk ønske.
Amerikanernes betænkelighed har knyttet sig til, om nu også det var sådan, at NATO fik, om jeg så må sige, retten til at vurdere først, om NATO ønskede som alliance at gå ind i en krisestyringsopgave.
Og det er slået fast i det dokument, som nu vil foreligge på topmødet, hvor der står - nu er det ikke et direkte citat, men man kan jo selv se efter i papiret - at EU's krisestyring kommer på tale, hvor alliancen som helhed ikke er involveret.
Deri ligger jo, og det er en tekst, vi også finder i den fransk-britiske topmødeerklæring, at NATO kommer først ind i billedet.
Hvis NATO ikke ønsker at gå ind i en krisestyringsopgave, så kan det tænkes, at EU kan gøre det, men man kan sige, at NATO først-princippet er indeholdt i det papir, der går til topmødet.
Og jeg kan fortælle hr. Kristian
Thulesen Dahl fra mine samtaler i Washington i sidste uge, at amerikanerne med stor tilfredshed har set, at denne ordlyd vender tilbage til erklæringerne. Jeg står selvfølgelig klar til at besvare yderligere spørgsmål.
Det siger sig selv.