runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Pia Kristensen (DF), 2003-05-06:
Jeg må sige, at Dansk Folkeparti ikke er så positiv over for dette forslag, som vi var over for det forrige.
Vi har ved tidligere lejligheder markeret, at vi ikke kan støtte en miljølov for børn i daginstitutioner.
For ikke så længe siden behandlede vi et beslutningsforslag, der var fremsat af Socialdemokraterne.
Forslaget handlede ligesom dette forslag om et bedre fysisk og psykisk miljø for børn i daginstitutioner.
I Dansk Folkeparti er vi ikke et øjeblik uenige i, at børn i daginstitutioner skal have de bedste vilkår.
De fysiske rammer og det psykiske miljø skal selvfølgelig være i orden, og jeg synes faktisk, at der i de seneste år har været meget fokus på området.
Og det skal der selvfølgelig fortsat være. Dansk Folkeparti er f.eks. meget positiv over for KID-projektet.
Det er et kvalitetsudviklende arbejde, og vi mener, at det er via dette samarbejde, målene skal nås, ikke gennem en statslig styring, som vi har været inde på før.
Vi mener, at hovedansvaret for børnepasning er og skal være et lokalt ansvar, og kommunerne skal selvfølgelig overholde den lovgivning, de regler og de retningslinjer, der
er udstukket.
Af serviceloven fremgår det klart, at det er kommunerne, der har det overordnede ansvar på dagtilbudsområdet.
Af retssikkerhedsloven fremgår det, at kommunerne skal føre tilsyn med dagtilbuddene og sikre et ordentligt miljø, og i bygningsreglementet er kravene til de fysiske rammer for dagtilbud formuleret.
Når vi taler om det psykiske miljø, er det kommunen, der fastsætter de overordnede mål for dagtilbud, og det er forældrebestyrelserne, der fastsætter principper for de pædagogiske metoder.
Forældrebestyrelserne ser vi som et demokratisk valgt organ.
De er deres ansvar meget bevidst, og sammen med pædagogerne skal de tage stilling til eventuelle ændringer og forandringer og selvfølgelig det psykiske arbejdsmiljø. I forhold til Socialdemokraternes forslag, B 121,
er Kristeligt Folkepartis forslag mere omfattende og bindende for kommunerne, så på den baggrund afviser Dansk Folkeparti forslaget.
Vi ønsker simpelt hen ikke at indskrænke kommunernes selvstyre på dette område.
Når det er sagt, så ved vi godt i Dansk Folkeparti, at der er enkelte kommuner, der ikke overholder deres forpligtelse på området.
De kommuner må vi jo så være efter
, og det glædede mig, da socialministeren i sin tale sagde, at hun gerne vil overveje, om det bør indskærpes over for kommuner, at de har denne forpligtelse.
Den udtalelse bakker Dansk Folkeparti helt og fuldt op om, og vi vil ligefrem opfordre socialministeren til at gøre det over for de kommuner, der svigter.
Pernille Falcon (EL), 2003-05-06:
Inden vi bryder ud i englesang og flyver bort alle sammen, vil jeg sige, at jo, det tror jeg da er rigtigt, selvfølgelig hjælper det for de konkrete familier, man laver et stykke forebyggende arbejde sammen med.
Det er jo et samarbejde, man har med familierne for at ændre udviklingen, sådan at både de voksne og børnene kan trives bedre.
Men det, der er problemet i øjeblikket, er, at fødekæden altså er lidt for aktiv.
Det, der er et af problemerne, er bl.a. - det kommer vi ind på under et senere punkt på dagsordenen - at i den primære forebyggelse i forhold til en indsats med sundhedspleje, ordentlige vilkår i daginstitutionerne osv.,
er vilkårene faktisk blevet forringet, sådan at man i dag kommer for sent ind.
Der er brug for en bedre indsats både i den primære forebyggelse og i den sekundære forebyggelse.
Der er brug for, at man har en langt bedre støtte til børnene både i daginstitutioner og skoler.
Det vil også kunne bryde en del
af fødekæden.
Tove Videbæk (KRF), 2003-05-06:
Hr. Flemming Oppfeldt taler om, at det er billigere at arbejde forebyggende, og det er det jo altid, og der er vi et hundrede procent enige, vi skal have mere forebyggende arbejde.
Men synes hr. Flemming Oppfeldt så ikke, at det ville være nyttigt at lave nogle planer vedrørende det forebyggende arbejde, der skulle laves?
Det skal vel ikke være helt planløst, man må vel have nogle ideer om, hvad det går ud på. Der skal vel være en plan over det, og der skal vel også være noget handling i en sådan plan, og kunne det så ikke være en forebyggende handlingsplan?
Tingene skal jo være der, vi kan jo ikke helt planløst lave forebyggende arbejde, eller hvad mener hr. Flemming Oppfeldt om det?
Pernille Falcon (EL), 2003-05-06:
Nu er det jo sådan, at den forebyggelse, man laver i dag, skal finansieres, og det skal anbringelserne også, og der er ikke en direkte sammenhæng mellem en øget forebyggende indsats og et direkte fald i antallet af anbringelser, det har alle undersøgelser desværre vist.
Det, der sker undervejs, er nemlig, at når man f.eks. laver et øget opsøgende arbejde, er mere på gaden, har mere kontakt, ja, så falder man over f.eks. de gadebørn, som ligger og sover i kældrene.
Dem kan man ikke lade ligge, fordi man nu har fundet dem, så al anstændighed byder, at man gør noget.
Så alt andet lige vil en del af det forebyggende arbejde betyde, at man giver børn og unge bedre livsvilkår, men det vil også betyde, at man faktisk finder ud af, at problemerne var lidt større, end man havde regnet med.
Derfor er der ikke et absolut fald i antallet af anbringelser.
Det kan der godt være i en periode, men det kan ikke være der konstant.
Der tror jeg, det er vigtigt, at man fra regeringens side gør sig klart, om man ønsker at forbedre vilkårene, og om man ønsker at forbedre indsatsen, eller om man alene ser på økonomien.
Flemming Oppfeldt (V), 2003-05-06:
Til fru Pernille Falcon vil jeg sige, at en kommune jo aldrig må lade sin indsats i disse sager afhænge af, om der er mange eller få ressourcer til stede. Hvis der skal foretages en anbringelse, hvis et barn skal beskyttes, så skal der være penge til det, og så må man skaffe dem i en kommune.
Alt andet ville være ulovligt.
Men så vil jeg sige om det her område generelt, at en forebyggende politik koblet til resultatet, nemlig eventuelt færre anbringelser, jo ville betyde, at der er ressourcer til stede.
Hvis vi ser økonomisk på det, er det jo langt billigere at arbejde forebyggende end at samle familierne op bagefter. Så forstår jeg på Enhedslistens ordfører, at vi nok har samme opfattelse af, at der må være en vis metodefrihed derude, og det er den metodefrihed, jeg advokerer for her.
Til fru Tove Videbæk vil jeg sige, at hvis problemet er, at vort nuværende regelsæt ikke bliver fulgt, så bliver det jo ikke bedre af, at vi laver et dobbelt regelsæt.
Der er jo egentlig tale om at lave et dobbelt regelsæt her.
Vi skal vel sætte alt ind på, at det nuværende regelsæt bliver fulgt, for det nuværende regelsæt er faktisk meget godt og giver kommunerne denne her metodefrihed.
Jeg er bestemt ikke tilfreds med, at kun halvdelen af kommunerne udarbejder de planer, som de skal, det skal være et hundrede procent, men før vi kommer dertil, synes jeg, at det er tåbeligt af os at lave et nyt regelsæt, som kommunerne heller ikke har nogen mulighed for at opfylde.
Til Det Radikale Venstres ordfører vil jeg bare sige, at jeg ikke kan huske spørgsmålet, og jeg tager det så næste gang.
Pernille Falcon (EL), 2003-05-06:
Jeg er langt hen ad vejen enig med hr. Flemming Oppfeldt i, at der i lovgivningen er nogle gode redskaber, man kan bruge, og det fremgår jo også af debatten.
Men ser hr. Flemming Oppfeldt slet ikke nogen sammenhæng mellem de ressourcer, man giver mulighed for at sætte af i kommunerne, og så den indsats, der er?
Mig bekendt er det sådan, at en tidlig forebyggende indsats f.eks. i form af en styrket sundhedspleje, som fanger problemerne op meget tidligt, en
tidlig forebyggende indsats i daginstitutioner med ordentlige normeringer, hvor man kan fange tingene op og give støtte til både forældre og børn, er et rigtigt skridt.
Mig bekendt er det også afgørende for udviklingen i familierne, at man får et meget vidt forgrenet forebyggende arbejde op at stå, og der skal man passe på med herinde fra Folketinget ikke at kaste sig over ganske snævre metoder og modeller, man så skynder sig at lovgive om, for det er også lidt modebestemt.
I gamle dage hed det netværksmøder, nu hedder det familierådslagning, ikke?
Der synes jeg lige, man skal kende sin besøgelsestid.
Men ser hr. Flemming Oppfeldt slet ikke nogen sammenhæng mellem de ressourcer, der er i kommunerne, og så den indsats, der ydes?
Tove Videbæk (KRF), 2003-05-06:
Synes hr. Flemming Oppfeldt, at vi kan være tilfredse med, at under halvdelen af kommunerne p.t. opfylder lovgivningen på det her område?
Det er jo ikke i forgårs eller for et halvt år siden, at den her lov blev vedtaget, den har efterhånden eksisteret i en del år.
Skal vi bare vente og vente og se på, at forældre ikke får den hjælp, de har brug for?
I de her anbringelsessager eller børnesager ved vi, at for 97 pct.s vedkommende skyldes miseren, at forældrene har problemer.
Det er forældrene, der har nogle problemer, og ofte bliver børnene så bare fjernet. Ville det så ikke være det mest logiske, det mest naturlige, at man sætter massivt ind og hjælper forældrene med de problemer, de har, sådan at de kan komme på ret køl, sådan at de kan agere som de forældre, de gerne vil?
Eller er hr. Flemming Oppfeldt bare tilfreds med at vente og vente?
Kim Sejr (RV), 2003-05-06:
Jeg er i hvert fald helt enig med hr. Flemming Oppfeldt i, at det aldrig nogen sinde skal være et mål i sig selv at foretage en anbringelse, og Det Radikale Venstre har også altid være tilhænger af, at vi heller ikke skal detailregulere i forhold til kommunerne.
Men beslutningsforslaget har den pointe, at der jo i dag ikke er krav om handleplaner for de forebyggende foranstaltninger, og det, meget af den her diskussion handler om, er det forebyggende.
Hvis vi kunne få det forebyggende arbejde sat i gang, så kunne man måske langt hen ad vejen spare samfundet for nogle udgifter, og man kunne spare store menneskelige omkostninger i forbindelse med anbringelserne. Problemet er jo, at det kun er en lille del af kommunerne, der går ind og laver det forebyggende arbejde, og med et krav om forebyggende foranstaltninger kunne man måske komme lidt længere.
Flemming Oppfeldt (V), 2003-05-06:
Hvis vi ikke havde nogen lovgivning, når det drejer sig om truede familier og børn, så er Venstre meget enig med dette beslutningsforslag.
Men nu er det sådan, at vi har en meget moderne lovgivning og et meget nutidigt regelsæt, som i sagens natur kun er få år gammelt, nemlig den sociale servicelov.
Det, vi diskuterer i disse måneder, uger og dage, er nærmere praksis.
Hvordan opnår vi den allerbedste indsats, hvordan bryder vi den sociale arv?
Når der bliver iværksat forebyggende foranstaltninger, eller et barn bliver anbragt uden for hjemmet, så er det oplagt, at det nære miljø skal inddrages.
Det gælder i forhold til familienetværket, hvor der måske kan hentes støtte og hjælp, og det gælder i forhold til det omgivende miljø, hvor der også kan være relationer at støtte sig til med henblik på at hjælpe familien på vej.
Vi kan også etablere familieværksteder i det nære miljø, hvor man prøver at få de voksne på benene, mens barnet kan fastholde sit netværk i form af daginstitution, skole og kammerater.
Det er for Venstre helt naturligt, at der i forbindelse med det at tage vare på et barn også tænkes i retning af, hvordan familien kan få det bedre og komme til at fungere.
Naturligvis har det stor betydning for et barn eller en ung, hvordan den øvrige familie har det.
Dette er da også allerede gældende lovgivning i dag.
Der skal altid foreligge skriftligt materiale.
Skal et barn anbringes, skal der desuden udarbejdes en handleplan, der bl.a. skal indeholde, hvilke foranstaltninger der iværksættes i familien.
Det må være en selvfølge, at det skriftlige materiale foreligger, og at dette materiale identificerer, hvad problemet er, og hvordan man har tænkt sig at løse dette problem.
Det er således ikke den eksisterende lovgivning og det eksisterende regelsæt, der er noget galt med.
Problemet ligger mere i, at undersøgelse på undersøgelse dokumenterer, at sagsbehandlingen ikke er grundig nok, at der er forskellig praksis, at der ikke udarbejdes handleplaner, at børnene ikke høres, at den brede vifte af forebyggelsesinitiativer ikke udnyttes godt nok, og frem for alt at sagens forløb beror på, hvilken sagsbehandler man møder.
og med det før omtalte KABU-projekt, som skal sætte mere kvalitet ind i det her projekt, når vi anbringer børn uden for hjemmet eller forebygger anbringelse af børn uden for hjemmet.
Projektet tager bl.a. højde for at inddrage familierne i anbringelsesstederne og også at inddrage
familien, f.eks. bedsteforældrene.
Endelig synes jeg, det er værd at fremhæve de metoder, vi nu har sat mere fokus på, nemlig familierådslagning og familiekontrakter.
Dette er en del af regeringens politik, og vi har sat et millionbeløb af til udvikling af dette.
Det er Venstres forventning, at vi her kan drage nogle gode erfaringer og få dokumentation for, at det er værd at satse meget mere på familien som helhed.
Det gælder om at identificere problemet og sætte ind med hjælp over for såvel børn som voksne med henblik på forhåbentlig at kunne få familien til at fungere bedre, afhængig af omstændighederne.
Derfor kan vi ikke helt støtte beslutningsforslaget.
Henriette Kjær (KF), 2003-05-06:
Jeg synes, det kunne være en god idé, og det ville være med til at sætte fokus på nogle ting at lave sådan en forebyggende handlingsplan.
Men jeg mener, at det vil være mest formålstjenligt, at kommunerne har mere handlefrihed med hensyn til, hvordan de kan gøre det.
Så vil jeg også godt afvente resultatet af den større undersøgelse om erfaringerne med familierådslagning, som vi skulle have haft her i april måned.
De har haft nogle problemer, og vi får den desværre først, jeg mener, det var i august måned.
Jeg vil godt vente med at se anbefalingerne til, hvordan man kan gøre det her.
Men igen er vi helt enige i, at det kunne være et godt redskab, og det skulle gerne ende med, at man får beskrevet nogle ting, som man kan gå frem efter.
Det er lidt det samme til hr. Kim Sejr, at det da er fuldstændig rigtigt, at vi nu ændrer handlekommunebegrebet, og det kan gøre forældresamarbejdet mere besværligt, men omvendt har vi her også afsat midler til efteruddannelse, der netop skal sætte fokus på det.
Det er noget af det, jeg tror vil rykke sig i retning af, at man faktisk lærer at bruge nogle af de redskaber, man kan bruge i dag.
Uanset om vi vedtager, at det her skal være lovpligtigt, så er vi jo nået lige så langt, hvis vi kan få sagsbehandlerne til at forstå, at det er en rigtig god idé, at man får lavet en handleplan, og at det faktisk er noget, der kan gøre arbejdet lettere på det lange sigt.
Men netop her, hvor vi - i den lov, som hr. Kim Sejr henviser til - ændrer handlekommunebegrebet, bliver der jo givet penge med.
Når vi vedtager noget herinde, så får kommunerne også penge til at føre det ud i livet.
Så kan man sige, at man synes, at kommunerne generelt er pressede, og det er så en anden diskussion.
Men når vi diskuterer ændringer af de her forskellige metoder, vi pålægger kommunerne, så bliver de DUT'ede, som det hedder, og pengene følger med.
Tove Videbæk (KRF), 2003-05-06:
Det er om det her med handleplaner.
Mener ministeren ikke, at som opfølgning på en familierådslagning kunne man eventuelt udfærdige konklusionen fra en sådan som en slags forebyggende handlingsplan?
Den forebyggende handlingsplan er jo netop ikke lovpligtig.
Den er ikke i loven nu.
Det er noget, kommunerne sådan skal tage stilling til, om de vil lave, om de synes, at den er nødvendig osv.
En forebyggende handlingsplan kan netop bruges til at samle alle de gode ideer og initiativer, som den udvidede familie ved rådslagningen kommer frem med.
En forebyggende handlingsplan skal jo netop fokusere på, hvad der forebyggende kan gøres, altså forebyggende for både familien og for børnene, der er involveret i det her.
Man kunne måske med en sådan forebyggende handlingsplan undgå, at det mundede ud i anbringelser og i stedet mundende ud i en massiv støtte til familien og barnet, sådan at vi undgår nogle af alle de mange anbringelser.
Kim Sejr (RV), 2003-05-06:
Jeg kommer til at tænke på en - ikke en helt anden ting, men på da vi diskuterede lovforslag nr. L 137, som vi ikke er færdige med endnu, om selvstændig handlekommune for barnet.
Her er der jo bred enighed om, at det er en god idé, at man får en kontinuerlighed i forhold til barnet.
Samtidig har der også været nogle bekymringer om netop samarbejdet i forhold til forældre, der flytter ud af kommunerne.
Her er man jo også enig om, at det alt andet lige vil betyde et større krav til kommunerne om at samarbejde med forældrene, og det er jo alt andet lige mere besværligt. Er ministeren ikke enig i, at i sådan en situation, hvor det nu er mere besværligt for kommunerne, såfremt vi vedtager L 137, kunne det være en god idé at få lavet nogle mere forpligtende formuleringer på det her område, så man er sikker på, at arbejdet med forældrene også bliver udført?
Pernille Falcon (EL), 2003-05-06:
Ude i virkelighedens verden handler det om ressourcer i børnefamilieafdelingerne til at have den nødvendige kontakt med familierne i det forebyggende arbejde, og det handler om tid.
Det er sådan i kommunerne, at den grundtakstmodel, man har gennemført her fra Folketingets side, koster rigtig, rigtig mange penge, især for de kommuner, som har en stor social belastning, og så giver den penge til de kommuner, der
ikke har så stor social belastning.
Der er faktisk kommuner, der prøver at administrere en mildere grad af anbringelse, som prøver at nedtrappe dagbehandlingsforanstaltninger for børn for at få økonomien til at hænge sammen.
Samtidig løber deres rådgivere sig blå i hovederne for at nå bare en brøkdel af det arbejde, der
ligger.
Så i virkelighedens verden er der en sammenhæng mellem den politik, man vil have ført ud i livet, og de ressourcer, der bliver sat af til det.
Det kan jeg så høre at ministeren ikke anerkender.
Og jeg kan forstå, at regeringen heller ikke ved de efterfølgende forhandlinger med kommuner og amter har tænkt sig at sætte yderligere ressourcer af; tværtimod vil den begrænse ressourcerne. Jeg vil godt spørge ministeren: Er det virkelig sådan, at regeringen mener, at ressourcerne slet ikke er vigtige i denne her sammenhæng?
Henriette Kjær (KF), 2003-05-06:
Jeg er jo igen fuldstændig enig i det, fru Tove Videbæk sagde her fra talerstolen.
Det er netop det, der er problemet, for loven er jo sådan set god nok.
Derfor synes jeg også, at det er godt, at Kristeligt Folkeparti sætter fokus på, at der er nogle ting, der glipper, for det er der.
Det er så det, et bredt flertal i Folketinget prøver at rette op på.
Og der tror jeg så, at vejen er en lidt anden, end at vi vedtager beslutningsforslaget her.
For det første er der mange ting, der allerede er i gang.
Det spor, som Kristeligt Folkeparti foreslår her med familierådgivning, er vi inde på, og det kunne også være andre metoder.
Handleplanerne er i nogle tilfælde lovpligtige.
Her skal vi så have kommunerne til også at sikre, at de bliver lavet, at der bliver lavet den § 38-udredning, der også blev nævnt fra forslagsstillerens side.
Der mener jeg så, at det er en anden vej, vi skal gå.
Det er efteruddannelse, det er vedvarende debat, og det er klare signaler fra politisk hold, der skal til.
For lov er lov, og lov skal holdes.
Det må vi præcisere gang på gang.
Det er også lidt et svar til hr. Kim Sejr.
Jeg synes jo også, at det her er et godt udgangspunkt, men mange ting er altså allerede i gang, og jeg vil ikke nu lægge mig fast på, at man skal lave flere handleplaner, end man gør i forvejen.
Jeg tror altså ikke, at det måske lige er det redskab, vi skal bruge, og det er bl.a. også derfor, at regeringen stemmer imod.
Selve debatten, som Kristeligt Folkeparti rejser, er rigtig, og jeg synes også, at vi skal have fokus på det, men som beslutningsforslaget ligger, kan vi ikke sige ja til det.
Til fru Pernille Falcon vil jeg sige: Nej, jeg synes slet ikke, at det her handler om ressourcer.
Det handler om en ændret metode.
Det er et helt nyt syn på anbringelsesområdet, hvor man lægger mere vægt på familien, end man tidligere har gjort.
Det mener jeg ikke koster penge.
Jeg mener faktisk, at man kan ende med at spare penge, for det handler om, at man prøver at få nogle familier til at fungere, så de kan beholde deres børn hjemme, eller at man bruger nogle ressourcer på en moster eller en søster, eller hvad det kan være i forhold til barnet.
Pernille Falcon (EL), 2003-05-06:
Jeg vil gerne spørge socialministeren, om hun ikke ser en sammenhæng mellem de ressourcer, man giver kommunerne, og de ressourcer, kommunerne har til at sætte ind på det her felt.
Der er jo rigtig mange fine ord i omløb, og der er mange gode intentioner, som kommunerne har svært ved at omsætte, fordi
arbejdspresset i børnefamilieafdelingerne landet over er helt umenneskeligt.
Man kan komme med nok så mange enten bandbuller eller fine ord herindefra, men hvis det ikke bliver fulgt op ude i kommunerne med nogle flere ressourcer, nytter det ikke så meget.
En lang række af de ting, der bliver nævnt i det ellers udmærkede forslag, er jo noget, der dels er lovpligtigt i dag, dels er muligt i dag.
Så jeg vil gerne høre ministeren om den sammenhæng.
Kim Sejr (RV), 2003-05-06:
Er det sådan, det skal forstås?
Jeg vil starte med at tilgive Venstres ordfører for ikke at huske mit spørgsmål.
Jeg ved jo, at hr. Flemming Oppfeldt har meget at tænke på.
Ud over at bo i Farum er der også regeringens skattestop og mange andre problemer, som der skal bruges meget tid på at tænke på, så det tilgiver jeg.
Sådan som jeg har forstået det, sådan som jeg har læst det her beslutningsforslag, er der jo ikke tale om ny lovgivning.
Der er tale om et supplement.
Der er tale om at gøre det forpligtende med handleplaner for de forebyggende foranstaltninger.
Hvis det er sådan, at hr. Flemming Oppfeldt er enig i, at det forebyggende arbejde er det bedste og for øvrigt også det økonomisk bedste, for det betaler sig på sigt, er det måske noget, der er værd at overveje.
Flemming Oppfeldt (V), 2003-05-06:
Til den radikale ordfører må jeg sige, at der selvfølgelig er tale om en ny lovgivning.
Det står der faktisk i beslutningsforslaget, så det er lidt billigt at sige heroppefra, at der ikke er tale om ny lovgivning.
Så vil jeg sige til den radikale ordfører, og det var virkeligheden også det, der var spørgsmålet i sidste omgang, og det er også fru Tove Videbæks spørgsmål, nemlig at få planer for det forebyggende arbejde: Hvis vi laver det forebyggende arbejde og forstår det som et meget tidligt netværk, kan det godt være, at de forebyggende ting ikke er særlig omfattende, så kan det godt være, at de forebyggende ting er af en sådan karakter, at det er nogle meget få ting, nogle meget små ting.
Det er at give nogle børn en mulighed for netværk via et foreningsliv og den slags, hvor man er meget dygtig til at opfatte, at her er noget, der er ved at gå skævt, her er en familie, der skal styrkes lidt, og så giver man børnene et bedre netværk end det, de har i dag. Vi vil opfatte det som et stort indgreb i kommunernes metodefrihed, at det, hvis de udøver denne følsomhed og sætter ind tidligt, skal beskrives i en stor handleplan.
I dag er det op til kommunerne at udarbejde handleplaner for det forebyggende arbejde.
Det synes vi egentlig er en ganske udmærket ramme for kommunerne at fungere inden for.
Til fru Pernille Falcon vil jeg sige om al den pengesnak: Jeg har ikke rejst spørgsmålet om penge, jeg vil bare sige, at hvis det koster, må det koste.
Jeg vil bare fastholde én ting: Et godt forebyggende arbejde tæt på borgerne, tæt på problemerne, vil på lang sigt betale sig for os alle sammen - enten i form af penge eller i form af bedre livskvalitet.