Poul Nyrup Rasmussen (S), 1998-02-06:
Jeg takker for udvist interesse, også for nytårstalen, og jeg takker for initiativet til en meget afgørende og vigtig debat her i dag, et initiativ, som jeg synes vi må skrive plus ud for, når det gælder SF, og når det gælder Enhedslisten.
Det passer os fint, for vi ser en direkte sammenhæng mellem nytårstalens hovedbudskab og det arbejde, vi nu tager fat på.
I Danmark er sagen jo den, at der arbejdes som ingen sinde før.
Det er i virkeligheden kun i ganske få lande, at mænd og kvinder arbejder så meget, er så aktive, som i Danmark, og faktisk har de danske kvinder den højeste beskæftigelses- og erhvervsfrekvens i hele EU.
Her har vi i virkeligheden noget meget fundamentalt og noget meget afgørende.
Årsagen til, at vi kan have så godt et velfærdssamfund, som vi har, er jo netop, at vi har en høj og en god beskæftigelse.
Omvendt er årsagen til, at vi har så høj og god en beskæftigelse, at vi har et godt og velfungerende velfærdssamfund.
To sider af samme sag, som mange kloge folk har understreget, og som ikke mindst regeringen ofte gør opmærksom på her i Folketinget.
Senest har en af de amerikanske Nobelpristagere i økonomi, Paul Samuelson, som jeg også har nævnt det
Hele denne sammenhæng har regeringen fra starten været opmærksom på, altså fra vi trådte til for fem år siden.
Vores vigtigste opgave dengang var derfor at få bugt med arbejdsløsheden, at få genskabt troen på fremgang i vores land, at få styr på økonomien og få sat den nødvendige fornyelse i gang både på det private arbejdsmarked og i den offentlige sektor.
Det er vi faktisk kommet rigtig godt i vej med.
Nu er det tid at tage fat på den næste store vision om velfærdssamfundets udvikling og fornyelse.
Et af regeringens højeste ønsker i denne næste store fase om velfærdssamfundets udvikling er familiernes trivsel.
Det er meget godt og rigtigt og vigtigt, at vi fortsat får fremgang i beskæftigelse og nedgang i arbejdsløshed.
Men det er også vigtigt, at vi gør os klart i vores land, at vi er mere end bare det, som vi har.
Vi er mere i vores værdier end det, der kan måles i penge og job.
Vi skal finde, ja, vi skal genfinde den rigtige balance, forældre skal have mulighed for både at være forældre, gode forældre, og have et godt arbejdsliv.
Jeg har sagt på et tidligere tidspunkt, at der kommer
tidspunkter, hvor tid i stedet for ting er valget, der skal foretages.
Børn har behov for tid med deres forældre, og familierne har behov for tid med hinanden.
Det kræver meget bevidste valg, og det kræver meget bevidste prioriteringer af os alle.
Nu skal vi igangsætte det næste fælles projekt.
Jeg har i min nytårstale ønsket at sætte børnefamiliernes trivsel højt på dagsordenen.
Jeg har taget dette initiativ, fordi vi har brug for en ny, lad os bare kalde det social kontrakt, en social kontrakt mellem de fem grupper, de fem hovedrollehavere, nemlig parterne på arbejdsmarkedet, virksomhederne, kommunerne, os politikere her i Folketinget og først og sidst forældrene selv.
Vi er ikke kun det, vi har i penge, i bil, i vovse og i bolig, vi er også familier.
Vi har andre værdier end det, der kan måles i penge, og det er det, vi skal skabe bedre rammer for.
Hvad kan vi så gøre for at lette hverdagen for de hundredtusinder af familier, der ofte oplever, at det er svært at få arbejdsliv og familieliv til at hænge sammen, og hvor tid er en konstant mangelvare?
Opgaven består selvsagt ikke i at rulle udviklingen 30 år tilbage eller at trække kvinderne ud af arbejdsmarkedet og tilbage til kødgryderne igen.
Det, der er behov for, er noget helt andet.
Det er at skabe et arbejdsmarked både inden for det offentlige og det private, hvor der i højere grad sker en bøjning af regler, kutymer og rutiner, det, man plejer at gøre i retning af at imødekomme familiernes behov.
Vi skal skabe en holdningsændring, sådan at de muligheder, vi har for at indrette os mere fleksibelt, kan blive udnyttet i praksis.
I dag er vi bagud.
Så meget desto vigtigere er det at komme i gang.
Lidt retorisk kan man selvfølgelig spørge: Hvorfor er det nu, vi går så meget op i familiebegrebet?
Er familiebegrebet ikke i en vis forstand overhalet af udviklingen, hvor vi alle i stigende grad lever vores egen tilværelse hver for sig?
Svaret er heldigvis nej.
Familiebegrebet er blevet mere rummeligt med årene.
Familien har ændret sig.
Der er flere enlige forsørgere, ja.
Antallet af skilsmisser er heldigvis begyndt at blive stagnerende - heldigvis efter min opfattelse - men tilbage står, at familien stadig væk er den dominerende samlivsform i Danmark.
Ca. to tredjedele af alle børn lever hele deres barndom og ungdom med begge forældre, så familien består, og den tryghed, som en almindelig dansk velfungerende familie kan give sit barn, er fortsat dette barns bedste start på tilværelsen.
Vi er allerede kommet langt, men vi skal videre, og i den forstand har vi alle et bidrag at give.
Jeg tror, det er vigtigt, at vi, når vi starter på at diskutere, hvad der skal ske i fremtiden, gør os klart, at vi alle har et bidrag at give.
Vi har alle en rolle at indtage.
Der findes ikke kun én part, der skal klare det hele for de andre, der er de fem parter, som jeg nævnte før i starten af mit indlæg.
Jeg tror, det er nyttigt at gå i gang med at gøre sig klart, hvad regeringen har igangsat i de seneste fem år.
Vi har fået skabt gode rammer for børnefamilierne, og jeg vil især pege på fire områder.
For det første har vi fået tilvejebragt bedre børnepasnings- og barselorlov.
Med arbejdsmarkedsreformen i 1994 blev børnepasningsorloven forbedret markant.
Kravet om genbesættelse blev fjernet, fordi det var unødig bureaukratisk.
Genbesættelseskravet gjorde det tilfældigt, hvilke familier der kunne få gavn af ordningen.
Det var ikke rimeligt, og det blev lavet om.
Målgruppen for børnepasningsorloven blev udvidet.
Retten omfatter nu alle med ret til dagpenge ved sygdom eller fødsel.
Kommunerne fik mulighed for at yde tilskud som et supplement til orlovsydelsen, hvis det passede ind i kommunernes prioriteringer, og i år har regeringen med et flertal her i Folketinget udvidet barselorloven med to uger, som er forbeholdt faderen.
Det træder i kraft den 1. april.
Rækken af forbedringer på orlovsområdet fra 1994 er lang, og det har mange siden nydt godt af.
Den børnepasningsorlov, som vi i sin tid indførte som en forsøgsordning, er kort sagt kommet for at blive.
Ordningen blev gjort permanent i forbindelse med aftalen om finansloven for 1995.
Det er det ene.
Det andet, som jeg vil nævne af det, vi har gjort, og som er vigtigt at holde fast ved som afsæt for det videre arbejde, er de bedre pasningsmuligheder.
Det er der mange, der har hygget sig med og skoset mig for siden.
Jeg har nu ikke fortrudt det ét sekund, for det er sådan, at holdninger er det, der flytter, holdninger er det, der bevæger.
Det må blive, og det vil blive en naturlig ting i alle kommuner, at pasningsgarantien er der.
Tænk engang, hvad der er sket, siden vi begyndte at tale om børnepasningsgaranti.
Jeg mente, og jeg mener stadig, at spørgsmålet om, hvordan familielivet kan hænge sammen, når forældrene begynder at arbejde igen, er et af de største usikkerhedsmomenter, som nutidens forældre står over for.
Selv om der ikke er pasningsgaranti alle steder, har regeringen siden 1993 sammen med kommunerne fået skabt grundlaget for ekstra 120.000 pasningstilbud. Jeg er nødt til at sige, at disse 120.000 ekstra pasningstilbud altså ikke var kommet af sig selv, hvis vi ikke havde turdet tale om det.
De er kommet, fordi vi vedholdende har talt om det.
Der er blevet bygget nye vuggestuer, børnehaver, fritidshjem osv. Der er stadig ventelister, ja, men vi har gjort store fremskridt, og de ventelister, der er, skal jo ses i lyset af, at efterspørgslen efter dagtilbud er steget som følge af den forøgede beskæftigelse - det er godt - og at flere dermed også har fået et pasningsbehov.
Det skal også ses i lyset af, at sort dagpleje er erstattet af almindelige dagtilbud - det er også godt og rigtigt og tryghedsskabende - og endelig, at fødselstallet er øget mere, end nogen kunne forudse, og det er også fornuftigt og godt for os alle sammen.
Dækningsgraden er steget.
Ca. tre fjerdedele af de 0-9-årige har nu et pasningstilbud mod to tredjedele, da vi startede for 5 år siden.
Det er nu ikke så ringe endda.
Kommunerne har i lyset af det resterende udækkede behov fortsat i 1998 sat daginstitutionsbyggeri og pasningstilbud højt på dagsordenen.
Jeg er overbevist om og forventer, at de sidste kommuner også snart kommer med, men det handler jo ikke kun om antallet af pladser.
Det handler også om at udvikle kvaliteten og fleksibiliteten bl.a. med hensyn til åbningstider.
Det tredje tema, som jeg vil nævne, er, at det offentlige er gået foran, sådan som det offentlige skal, når vi har mulighed for det.
Gennem overenskomster er det offentlige gået foran med bedre rammer for børnefamiliernes vilkår og arbejdsliv.
Man er langt fremme med at indgå rammeaftaler, som skal lette mulighederne for at arbejde i hjemmet, når der er særligt behov derfor.
Bestræbelserne på at begrænse overarbejde og omsætte det til afspadsering skal også ses i den sammenhæng.
Den enkelte medarbejder har fået bedre mulighed for at variere sin arbejdstid over ugen og over året, og på mange områder er der allerede, som jeg sagde før, mulighed for at arbejde hjemme i forbindelse med børns sygdom.
På barnets første sygedag er der hel eller delvis frihed til pasning med løn, og samtidig er der mulighed for deltid på stort set alle statslige områder.
Staten giver fuld løn under barsel.
Orloven kan påbegyndes 6 uger før forventet fødsel, hvor der er overenskomstmæssig ret til 4 uger.
Statsansatte har fået ret
Omsorgsdagene kan anvendes fleksibelt i tilknytning til barselorloven, før forventet fødsel eller efter de 24 ugers barsel.
De kan også anvendes uden tilknytning til barselorloven enten som enkelte dage eller timer.
Nu gælder det om at få det fulgt op på det private arbejdsmarked.
Hvad er der så behov for at følge op med?
Som jeg sagde, vi er kommet langt.
Vi skal videre herfra, og alle skal yde et bidrag: arbejdsgivere og lønmodtagere i deres overenskomster, kommunerne, regering og Folketing.
På den enkelte arbejdsplads skal der ydes bidrag, og naturligvis skal den enkelte familie foretage sine valg.
Børnepasningsorloven
Dens succes skyldes ikke, at det er et arbejdsmarkedspolitisk instrument, som det hedder, dens succes skyldes først og fremmest, at den opleves som et stort fremskridt i udviklingen af mere familievenlige velfærdssamfundsforhold. Der er kritik af, at ydelsen er for lav.
Må jeg ikke sige, at hvis statskassen var ubegrænset, ville vi da også gerne, at den kunne være endnu bedre.
Jeg har nu altid ment, at det ikke er nogen kunst som politiker at stille sig op og sige: Staten må yde mere.
Jeg ved godt, at der er mange, der mener det.
Jeg mener det ikke.
også på dette felt.
Vi skal indrette alle vores systemer, så de samlet set giver bedre udviklingsvilkår for børnefamilier.
Et kritikpunkt mod børnepasningsorloven er, at den ikke er fleksibel nok, fordi man skal have orlov i mindst 3 måneder i træk.
Lad os se på det.
Regeringen er indstillet på at drøfte fleksibiliteten i børnepasningsorloven, f.eks. gennem muligheden for kortere perioder end i dag.
Det vil vi gerne drøfte med parterne på arbejdsmarkedet efter afslutningen af de nuværende overenskomstforhandlinger, og vi vil også gerne drøfte det her i Folketinget.
Udfordringen her er at finde den rette balance mellem flere modsatrettede hensyn, nemlig ønsket om mere tid, hensynet til begge forældre, men også til de samfundsøkonomiske rammer og muligheder.
Overenskomsterne skal indrettes bedre, hvad angår deltid og flekstid, familievenlige arbejdstidsbestemmelser skal indrettes, der skal være bedre arbejdsvilkår, når det gælder barselorlovsmuligheder, omsorgsdage osv., og så skal vi på arbejdspladsen, den enkelte virksomhed, i gang med f.eks. i samarbejdsudvalgene at drøfte meget mere konkret, om det nu er naturligt, at den, der har været længst på arbejdspladsen, vælger sin ferie først.
Er det ikke mere naturligt, at børnefamilierne får mulighed for at vælge, hvor deres ferie skal lægges i forhold til deres behov?
Vi skal også på arbejdspladsen diskutere, om det ikke er muligt på den enkelte arbejdsplads at aftale større hensyn til børnefamilierne.
De kan starte lidt senere, måske være der lidt længere, og måske kan der tages mere hensyn på andre leder og kanter.
Jeg ved, at det kan lade sig gøre.
Der er masser af virksomheder, der har vist det i praksis.
Nu skal det udbredes, nu skal det gælde over det hele.
Jeg kunne nævne en lang række andre elementer, men jeg vil egentlig her runde af med en opfordring om en god, konkret debat i dag.
Regeringen vil være indstillet på efter denne debat og frem til starten af maj måned at fremlægge en række konkrete initiativer i forbindelse med, hvordan vi ser udviklingen i de kommende års arbejde på dette felt.
Forhandling