Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2005-11-02:
Problemet i den her forbindelse er jo, at vi har at gøre med mennesker, som har en arbejdsevne, ja – en nedsat arbejdsevne, men lad os bare sige, at de har en arbejdsevne.
Vi har også at gøre med mennesker, som skal have 300 timers ordinært arbejde.
Hvad er det, der er virkeligheden?
Virkeligheden er, at selv om de her mennesker gør alt, hvad de skal – følger lovgivningen til punkt og prikke; hver gang der er en fra arbejdsformidlingen eller en fra socialkontoret, der siger til dem, at de skal gøre det og det, siger de javel og gør det hele, alt bliver gjort rigtigt – risikerer de at miste kontanthjælpen.
De står til rådighed for selv det mest tåbelige aktiveringstilbud, siger ja til at gå ud og grave huller og fylde dem op igen, men hvis de efter 2 år ikke har haft 300 timers ordinært arbejde, mister de kontanthjælpen.
Er det rimeligt?
Men det, der er formålet med integrationsaftalen, er altså at prøve at bryde den negative spiral, vi er inde i, og hvor vi ved, at specielt denne her gruppe ikke har nogen økonomiske incitamenter til at komme ud.
Så har jeg gjort en observation nu igennem et stykke tid, hvor jeg faktisk har været rundt og tale med mange mennesker om integration på arbejdspladsen.
Det danske samfund er altså også sådan indrettet, at man selv skal gøre no get, og der har jobagenterne sagt, at der ligger nogle fordomme hos indvandrerne selv.
Altså, det, mange danskere gør, er jo, at de går ud og spørger, om der er et arbejde, bliver skrevet op.
Men det er, som om denne her gruppe er havnet i en situation, hvor de mener, at det er det offentliges forpligtelse at skaffe dem et arbejde.
Vi skal selvfølgelig gøre alt, hvad vi kan for at hjælpe dem i arbejde, men som person har man jo også selv et ansvar for at gå ud og prøve at få beskæftigelse.
Og det er jo det, vi gerne vil opnå med det her forslag, og hvor vi, som jeg sagde i et svar til hr. Morten Østergaard, nu definerer, hvad det vil sige at være til rådighed, og det er 300 timers ordinær beskæftigelse.
Nu var det, jeg spurgte om, jo det forhold, at det var inden for nogle af de områder, hvor der er forskellige former for kortvarige job, som ikke nødvendigvis er fuldtidsarbejde, at arbejdsgiverne sagde: Vi kan jo ikke bruge folk, der f.eks. har fysiske eller psykiske problemer af den ene eller den anden art, som gør, at de ikke er i stand til at passe et fuldtidsarbejde.
Det er måske i virkeligheden et meget godt udtryk for, at man jo ikke skal underkende, at job som at gøre rent eller gå med aviser eller plukke jordbær jo faktisk ikke er job, som enhver kan bestride.
Det er bare for at illustrere, at problemet med at skaffe sig de her 300 timer faktisk godt kan være stort for en stor gruppe af de mennesker, som står på kanten af arbejdsmarkedet, og som for en stor dels vedkommende er svækkede af fysiske/psykiske problemer.
Det er om den gruppe mennesker, jeg siger: Hvad skal forhindre, at de mister deres kontanthjælp, fordi de simpelt hen ikke er i stand til at få de 300 timers arbejde i løbet af 2 år?
Et af de meget vigtige elementer i aftalen er jo, at vi afsætter ca. 0,5 mia. kr. til at få fat i de mennesker, som ikke inden for de sidste 12 måneder har været i aktivering, uddannelse, praktik, eller hvad det nu måtte være.
Det er altså mennesker, som bare har fået lov at gå, uden at man interesserede sig for dem.
Der vender vi bøtten og siger: Nu tager vi hver enkelt sag op, laver en handleplan for, hvordan man kommer nærmere arbejdsmarkedet, og det vil ske i løbet af de næste 2 år.
Det er helt forkert.
Hvis man ingen arbejdsevne har, hvis man bliver syg, så forlænger det perioden.
En af de baggrundsoplysninger, som ministeren altid kommer med i forbindelse med de her beskæringer af kontanthjælpen, er, at det jo er let nok for alle at finde sig et arbejde i nogle få timer om dagen.
Det kan være et spørgsmål om at gå ud og gøre rent et par timer hver dag eller et spørgsmål om at finde sig en avisrute.
Det plejer at være yndlingseksemplerne, som ministeren bruger.
, hvis man er en del af et ægtepar: De her mennesker hverken kan eller vil vi ansætte.
Så er det, jeg bare spørger mig selv, om det ikke er noget, som må få alarmsignalerne til at ringe for ministeren og få ham til at sige: Jamen hvad er det så, de mennesker skal lave, som ikke er i stand til at få sig et fuldtidsarbejde, og som så bliver holdt uden for arbejdsmarkedet, fordi de heller ikke kan få de her par timers arbejde om dagen?
Hvad vil ministeren gøre ved det?
Der er ligesom givet et indtryk af, at det her skulle dreje sig om narkomaner og folk, som ikke vasker sig osv.
Det er slet ikke tilfældet.
Det, vi taler om her, er mennesker, som er i denne gruppe, som har sproglige problemer, og som har haft en ringe eller ingen tilknytning til det danske arbejdsmarked.
Men jeg vil godt sige, at det gjorde lige så meget indtryk på mig, da jeg deltog i den udsendel se med de unge mennesker, som skulle gå rundt og skaffe job, at man sagde, at en af blokeringerne for at få indvandrere i arbejde er indvandrernes egne fordomme om, at de ikke kan få et arbejde.
Jeg synes jo, det var meget interessant med den unge mand fra Aalborg, der gik ud på Aalborg Portland, hvor man sagde: Jamen vi har fem job med det samme, men der kommer aldrig nogen indvandrere og beder om at blive skrevet op eller søger job.
Der tror jeg bare, vi må erkende, at der også er nogle blokeringer, og hvis vi kan sprænge dem, kommer de her mennesker også i arbejde.
Derfor gør det da selvfølgelig indtryk på mig, at der er en arbejdsgiver, der udtaler sig tåbeligt, for han kender ikke de mennesker, det drejer sig om.
Men det er da – modsat – opmuntrende, at de jobagenter, der var ude, kan berette om, at hvis vi kan bringe de to parter sammen rent håndgribeligt, så er der arbejde.
»Gør det indtryk på ministeren, at jordbæravlere, rengøringsfirmaer og bladdistributører giver udtryk for, at de ikke vil ansætte de svageste af de kontanthjælpsmodtagere, der ifølge aftalen om »en ny chance til alle« vil miste retten til kontanthjælp, hvis de pågældende ikke har haft 300 timers ordinært arbejde inden for 2 år, og inden for hvilke brancher mener ministeren så, at de pågældende kan få arbejde?«
Jeg er faktisk meget glad for ministerens sidste kommentar, for jeg synes, at den rigtige indgangsvinkel til at få folk i arbejde er at gøre noget for folk og sørge for, at folk får den rigtige uddannelse, sørge for, at der er nogle job, sørge for, at folk kommer ud på arbejdsmarkedet, ved hjælp af at jobbene er der, ved hjælp af at de er uddannede til at kunne passe et arbejde.
Det er glimrende.
Det er bare ikke det, vi snakker om.
Det, vi snakker om, er, om det virker at skære i folks ydelser og straffe folk, hvis de ikke kommer i arbejde.
Og vi har bare kunnet konstatere indtil videre, at det ikke har hjulpet med de tiltag, man har lavet nu. Så siger ministeren: Jamen vi skærer ikke i satserne, vi skærer i nogle hjørner.
Jeg vil bare sige, at der er skåret i satserne for ægtefæller på kontanthjælp, som har været på kontanthjælp i mere end 6 måneder; der er skåret for de under 25-årige, som efter et uddannelsesforløb ikke er i stand til at komme i arbejde; der er også skåret for kontanthjælpsmodtagere generelt set, når de har været 6 måneder på kontanthjælp.
Så man skærer i hjørner, ja, men konsekvensen er, at tusindvis af kontanthjælpsmodtagere har fået skåret i deres sats.
Man kan blive ved med at kalde det hjørner længe.
Den SFI-rapport, der kom, viste – det er rigtigt – at det kun er få, der er kommet i arbejde.
Jeg tror, vi de sidste dage har set, at det er 5 pct., der er kommet i ordinær beskæftigelse.
Rapporten viste, at kommunerne ikke havde været gode nok til at oplyse om, at der er to sider i sagen om loftet over kontanthjælpen.
Der er dels loftet, dels er der jo så også den gunstige modregningsordning.
Så viste den desværre, at de personer, det vedrører, ikke ville bruge mere end en times transporttid om dagen for at få et arbejde.
Det er selvfølgelig et lille faresignal, vi skal være opmærksomme på, hvis man ikke er indstillet på at bruge mere en halv time den ene vej og en halv time den anden vej.
Men den viste jo også andre mærkelige ting, nemlig at der var flere i gruppen, der havde fået bil, efter at loftet var blevet indført.
Der var flere, der havde fået motorcykel og sådan noget.
Så det er selvfølgelig et komplekst billede, vi står med, men jeg kunne da godt have ønsket mig, at kommunerne havde informeret noget bedre om loftet.
Men jeg tror, at vi har fået rettet op på det nu.
Hermed sluttede spørgsmålet.