Tove Videbæk (KRF), 2000-01-13:
Nytårsaften havde jeg den tvivlsomme fornøjelse at ligge syg, og derfor sad jeg hjemme foran fjernsynsskærmen i selskab med tæpper og sugetabletter og te.
Det var selvfølgelig ærgerligt, men omvendt fik jeg lejlighed til at følge vores public service-kanaler i aktion på sådan en milepæl af en aften. I løbet af aftenen lærte vi så om aboriginals fra Australien og om maorier fra New Zealand, der var lange soldanse garneret med uddybende forklaringer fra kommentatoren vedrørende deres tro og kultur.
Vi lærte også henholdsvis om voodoo og astrologi fra to gæster i studiet, der forklarede, hvad essensen er i disse måder at anskue verden på.
Da vi nåede til Bethlehem, hørte vi korsang, og rammerne var sat for at fortælle om kristendommens vugge, indhold og historie, men sådan skulle det ikke være.
I stedet hørte vi, at år 2000 slet ikke er det rigtige årstal, og at selve datoen nok heller ikke er korrekt.
Der var ingen substans i dækningen, da det kom til det kristne grundlag, som der var vedrørende aboriginals, maorier, voodoo og astrologi.
Seernes kendskab til den kristne religion og kultur blev næppe større i løbet af nytårsaften, og midnatsgudstjenesten nytårsnat var i øvrigt henvist til DR 2, altså til et minimalt publikum.
Således blev Danmarks indgang til det nye årtusinde i de danske public service-mediers favn fuldstændig løsrevet fra det helt oplagte: at vor tidsregning bygger på tidspunktet for Jesu Kristi fødsel.
Disse forhold bekymrer mig langt mere end den såkaldte islamisering.
Manglende kendskab til, respekt for og påskønnelse af kristendommen og de værdier, der ligger i vores kristne kulturarv, fører nemlig til historieløshed og værdiløshed.
Mange danskere er blevet fremmedgjorte over for vor egen tradition og kultur, og det er en udvikling, vi selv er ansvarlige for.
Det er nemt, ja faktisk alt for nemt at skyde skylden på dem, der tager deres tro og traditioner mere alvorligt.
Det, der i langt højere grad truer os som danskere, er, at vi er blevet forlegne over for vores egen kulturarv, mens vi fascineres af andre. Når det er sagt, anerkender jeg naturligvis, at der kan opstå problemer, når fremmede kulturer mødes.
Udlændinge, der kommer til vores land, skal naturligvis sætte sig ind i vores kultur.
Det må vi godt kræve af dem, præcis som vi sætter os ind i fremmede kulturers omgangsformer, verdensopfattelser og værdier, inden vi rejser ud i den store verden.
Men til gengæld må vi tilbyde dem gode muligheder for, at de orienteres grundigt om dansk kultur, herunder kristendommen og danske værdier, og vi skal turde stå fast på disse værdier i vores eget land, f.eks. hvad angår respekten for kvinder, deres selvudfoldelse, uddannelses- og arbejdsmuligheder og valg af partner. Når vi underviser nytilkomne i dansk kultur og danske værdier, skal det gøres med respekt.
Hvis vi signalerer ligegyldighed over for vores egen kultur, hvordan i alverden skal vi så kunne forvente, at andre vil vise vores kultur respekt?
Jeg håber, at dækningen af kristendommen nytårsaften og -nat på public service-kanalerne ikke giver et dækkende billede af, hvordan der normalt undervises i kristendom og dansk kultur på diverse integrationskurser, for så står vi virkelig over for en værditrussel - en værditrussel, der kommer fra os selv og ikke fra den såkaldte islamisering.