Henriette Kjær (KF), 2004-03-26:
Jeg synes, det er udmærket, at vi får en debat om, hvordan vi kan forholde os til sindslidende, som er kommet ud i kriminalitet.
Vi kender jo de tragiske historier fra medierne, og det er historier, vi ikke kan være tjent med - hverken den enkelte sindslidende, den pågældendes pårørende eller de mennesker, som tilfældigt bliver udsat for overfald eller andre ulykkelige hændelser.
Vi har i fællesskab på tværs af partigrænser lagt den linje
for indsatsen på det sociale område, som er rigtig, en linje, der handler om gode botilbud, om inddragelse og om tilgængelighed.
Den linje har været medvirkende til at styrke kvaliteten af indsatsen over for mennesker med sindslidelser, men systemet er ikke perfekt, ligesom livet heller ikke er perfekt, og derfor skal vi løbende arbejde på at gøre det bedre. Indsatsen fra starten af 1990'erne har været præget af store økonomiske investeringer i form af en række puljer.
Regeringen har fulgt op på investeringerne, og jeg vil særlig nævne to ting. For det første en ny psykiatriaftale for 2003 til 2006, hvor der på det sociale område blev afsat over 400 mio. kr.
For det andet en udsattepulje, hvor der er blevet udmøntet i alt 530 mio. kr. i perioden 2002-2005.
Midlerne er blevet målrettet tilbud som botilbud, akuttilbud, omsorgstilbud m.v. til de udsatte grupper, herunder selvfølgelig også mennesker med sindslidelser.
Og vi skal fortsætte denne indsats.
Men en styrkelse af indsatsen kræver måske ikke nødvendigvis nye store statslige puljeafsætninger.
I stedet skal vi i gang med at gennemtænke den måde, indsatsen bliver tilrettelagt på.
Mennesker med sindslidelser skal ikke stuves af vejen, men være en del af samfundet og deltage i samfundslivet efter formåen.
Det betyder, at de sindslidendes egne ressourcer skal videreudvikles og bruges.
Samtidig skal de sindslidende have støtte og hjælp for at forebygge, at de kommer ud i kriminalitet, og det er vigtigt, at hjælpen er der, også når man har brug for den. Det er afgørende, at både behandlingssystemet og det sociale system hører henvendelser om hjælp, at der er nogle til at tage imod henvendelser, det kan være henvendelser fra mennesker med sindslidelse med akutte symptomer, og det kan også være fra pårørende, der har erfaring med tegn på krise.
Vi skal lave et system, der er let tilgængeligt og kan handle, når mennesker henvender sig.
Det er derfor vigtigt, at der lokalt er mulighed for akut relevant assistance.
Det skaber tryghed hos alle parter, og det kan tage toppen af krisen.
Vi skal fortsætte og styrke den forebyggende indsats bl.a. ved at forbedre den praktiske smidighed i det tværsektorielle samarbejde.
Som også indenrigs- og sundhedsministeren var inde på,
er øget fokus på udskrivningsaftalerne af væsentlig betydning for det samarbejde, når vi taler om en styrkelse af indsatsen over for denne gruppe.
Videre skal nævnes samarbejdet med de pårørende.
Det er et vigtigt punkt i handlingsprogrammet, det fælles ansvar, og det er noget, jeg arbejder videre med. Sidst, men ikke mindst, skal vi styrke lydhørheden over for det enkelte menneske, som har en sindslidelse.
Vi skal have deres ønsker og drømme og mål i spil og se på, hvordan vi kan inddrage dem i samfundslivet og i at udvikle samfundets tilbud til dem.
Jeg tror, at inddragelse af de sindslidende i den daglige sociale indsats kan være med til at forebygge konflikter og kriminalitet i det lange løb.
Men der er ikke nogen lette løsninger, og det er i hvert fald ikke nogen løsning at låse sindslidende inde og smide nøglen væk.
I stedet skal vi følge den linje, vi allerede nu har om inddragelse, støtte og tilgængelighed.
Og vi skal i samarbejde med den enkelte sindslidende hente inspiration fra deres organisationer til nye og bedre løsninger.
Kun på den måde får vi færre situationer, hvor tingene udvikler sig helt skævt.