Frank Jensen (S), 1998-10-20:
Også på denne sag vil jeg gerne takke ordførerne for en meget positiv modtagelse af lovforslaget - også denne gang, havde jeg nær sagt, for det er jo en genbehandling af et lovforslag, der var fremsat i sidste samling, men som følge
af folketingsvalget ikke nåede at blive færdigbehandlet.
Jeg er glad for, at ordførerne, om man så må sige, ikke har skiftet holdning siden sidst, men at der hele vejen rundt var meget positive bemærkninger til, at vi nu sikrer en mere smidig, for ikke at bruge ordet liberal, behandling med hensyn til godkendelse af kommende adoptanter, at vi sætter de kommende forældre, adoptanter, i centrum for begivenhedernes gang, og at de offentlige myndigheders kontrol trækkes mere i baggrunden.
Jeg er glad for, at alle ordførere har tilkendegivet enighed i, at det er formålet med det lovforslag, der nu skal behandles af Folketinget.
Det er vigtigt, at der er smidighed.
Det er vigtigt, at man sikrer, at de kommende adoptanter undervejs bringes til selv at afklare deres egne ressourcer, deres egen styrke til at kunne klare de udfordringer, der ligger i at adoptere et barn fra udlandet, og her kommer en helt central nyskabelse, nemlig det kursus, som de kommende adoptanter skal gennemgå for også at ende med at kunne gennemføre en konkret adoption.
Er der nogen eksamen?
Vil det være en skærpelse af kontrollen?
Nej, det er ikke nogen skærpelse af nogen kontrol.
Det er netop for at bringe adoptanterne i den situation, at de selv bliver mere afklarede om, hvorvidt de har de ressourcer, der skal til for at klare en adoption.
Man kan nok ikke i dag lave en udtømmende oplistning
over, hvad kurset skal indeholde, men i det store Adoptionsudvalgs betænkning fra juni måned sidste år er der på side 144-145 oplistet en oversigt over hovedtemaerne, som bl.a. er motivet til at ville være adoptanter og få en international adoption og adoptivbarnets baggrund.
Hvad er det for børn, vi får her til landet fra udlandet?
Hvordan er de følelsesmæssige forhold, der knytter sig både til tidligere forældre og også til de nuværende adoptivforældre, adoptivbarnets tilpasning, integration i familien?
Hvilke erfaringer kan man viderebringe fra andre, der har adopteret?
Hvordan er adoptivbarnets reaktion på de nye forhold og omgivelser og adoptivbarnets generelle følelser?
Hvordan kan man viderebringe andre adoptivforældres erfaringer med opvækst af børn, der kommer fra andre kulturer? Det er altså for at gøre ansøgere bedre rustet til at træffe deres endelige beslutning.
Der er ikke nogen eksamination af kommende adoptanter, og det bør der heller ikke være.
Fru Pernille Sams spurgte, om der er nogen ændring i spørgsmålet om handicap og sygdomme
, som ansøgerne eventuelt har haft eller fortsat har.
Dér vil jeg gerne henvise til, at der i forhold til den behandling, vi havde i sidste samling, er ændret i lovforslagets generelle bemærkninger på side 18 i højre spalte, hvorfra jeg godt vil citere: »De nærmere retningslinjer for, hvilke sygdomme og handicap der i almindelighed bør føre til afslag på godkendelse som adoptant, bør som hidtil fastlægges af Adoptionsnævnet og Civilretsdirektoratet.
For så vidt angår sygdomme må det som hidtil ske på baggrund af den medicinske udvikling på området, mens det, når det gælder handicap, bør sikres, at der anlægges en bredere synsvinkel end den medicinske, hvorfor også anden sagkyndig bistand må inddrages - herunder fra Det Centrale Handicapråd.
Med hensyn til sygdomme forudsættes det samtidig, at det løbende overvejes, om der er grund til - i lyset af nyere udvikling på det medicinske område m.v. - at tage praksis på området op til revision.
I det omfang, det er relevant og hensigtsmæssigt, bør der i den forbindelse inddrages ekstern sagkundskab, f.eks. i form af drøftelser med Sundhedsstyrelsen eller Retslægerådet.«
Jeg er altså i kraft af den første behandling, vi havde i sidste samling, indstillet på at følge det her område, sådan at vi også sikrer, at folk, der har fået konstateret en sygdom eller har et handicap, men som sagtens ville være i stand til at påtage sig det at være forælder til et barn under dets opvækst, også i fremtiden vil kunne adoptere. Hvis det var det, den konservative ordfører mente, er jeg enig i, at der her må ske en fornyelse, og jeg mener også at kunne huske, at det blev fremført af den tidligere konservative ordfører, hr. Bendt Bendtsen, i forbindelse med førstebehandlingen, sidst vi havde lovforslaget oppe. Der er altså sket en ændring her.
Fru Anne Baastrup og andre tog spørgsmålet op om Adoptionsnævnets nye rolle.
Jeg mener, det er helt afgørende for at sikre det, som også er en del af formålet med lovforslaget, nemlig mere ensartethed ude i landet, at adoptanter ikke er afhængige af, om de bor i det ene eller det andet statsamt og er underlagt det ene eller det andet samråd.
Det er altså vigtigt, at vi har et Adoptionsnævn, som har kompetence til at bidrage til større ensartethed, og at vi har et Adoptionsnævn, som ud over det at være rekursinstans for afgørelser ude i amterne også af egen drift kan tage sager op, indkalde sager og gennemgå sager, som kan bidrage til større ensartethed.
Det er jo et virkelig stort spørgsmål, for det bringer os i det dilemma, at vi godt kan se, at der er nogle børn, der allerede ved fødslen kan løbe en risiko for at få nogle meget, meget dårlige opvækstbetingelser i den familie, de er født ind i.
Men på den anden side - at være den myndighed, der skulle træffe afgørelsen om at foretage en tvangsadoption væk fra de biologiske forældre - ja, jeg vil sige, at for mit eget vedkommende ville jeg meget nødigt være den klageinstans, der skulle behandle den type sager. Det er derfor, at man også inden for gældende lovgivning, hvor man jo altså har hjemmel til at kunne foretage tvangsadoptioner, er meget tilbageholdende med at gøre det, og det er ud fra min egen etiske og moralske synsvinkel fuldstændig forståeligt, at man er meget tilbageholdende med - forever - at fjerne børn fra deres forældre, for det er jo så definitivt, når man først har bortadopteret barnet.
Fru Sonja Albrink var inde på den aldersgrænse, der ligger heri.
Vi har her valgt som hvedregel at lægge en aldersgrænse på de 40 år, men med mulighed for den fleksibilitet, at hvis den ene af ansøgerne er yngre end den anden, kan den anden gå over 40-års-aldersgrænsen, og også
med en større fleksibilitet, for så vidt angår børn med handicap eller ældre børn.
Når jeg mener, at det alligevel er rigtigt at lægge en aldersgrænse ind, er det, fordi vi bør sige til de par, der forsøger af fuld kraft gennem andre metoder at få børn, at hvis det nu ikke lykkes, skal de lidt hurtigere tænke på den mulighed, der ligger i at gennemføre en international adoption, således at tiden ikke er gået og de er blevet for gamle, inden de bringer det ind i deres overvejelser, at det også er en mulighed.
Jeg tror også, det har betydning, som vi tidligere har debatteret, at forældrene er relativt unge under børnenes opvækst; det har det i hvert fald haft for mit eget vedkommende.
Jeg håber efter den meget positive modtagelse, at lovforslaget vil få en hurtig gang gennem Folketinget.
Jeg skal som afslutning sige til hr. Tom Behnke, at når vi ikke har henlagt det til formidlingsorganisationerne at forestå kurset og stå med ansvaret for kurset, er det for at have den arbejdsdeling, som jeg tror adoptanterne er glade for: at myndighederne har et ansvar for en del af det her, og at det så er de private organisationer, som har den rolle at forestå kontakten til udlandet og fremskaffe børn fra udlandet til international adoption.
Jeg tror, at hvis man mikser det her for meget, kan det kun være med til at skabe utryghed, og jeg mener fortsat, at det er den rigtige model, at det at stå for kurset, som er en vigtig brik, er en myndighedsopgave.