Rune Lund (EL), 2005-06-07:
I Enhedslisten er vi store tilhængere af internationalt samarbejde.
Vi er store tilhængere af, at mennesker skal kunne bevæge sig frit over landegrænser; vi er store tilhængere af internationale aftaler om miljø; vi er store tilhængere af internationale aftaler om nedrustning, og vi er store tilhængere af internationale aftaler om selskabsskat og mange andre ting.
Men vi må konstatere, at EU-forfatningen er et skridt i den forkerte retning, og det hollandske nej og det franske nej er derfor en stor sejr for befolkningerne – ikke bare i EU, men i hele Europa og også i resten af verden på grund af den skadelige effekt, som EU-forfatningen vil have, ikke bare i Europa og i EU, men også i resten af verden.
Nejerne er et stort nederlag til de politikere, der i årevis har kørt hen over hovedet på befolkningerne i EU og hele tiden har prøvet at bilde dem ind, at dette her er ikke noget, som har nogen særlig betydning; det er ikke noget, man behøver at blande sig i, og det er ikke noget, som på sigt vil føre i retning af det, som vi står med i dag, nemlig et forslag til en decideret EU-forfatning – en grundlov for EU.
Man må spørge sig selv: Hvornår vil EU-eliten lytte?
Hvornår vil den lytte til folk, tage folks bekymringer alvorligt og tage folk alvorligt, når de siger: Dette her er et asocialt EU, og det vil vi ikke have; dette her bringer mere oprustning, og det vil vi ikke have; dette her svækker demokratiet for dig og mig og almindelige mennesker, folkelige bevægelser og græsrødder, og det vil vi heller ikke have.
Det kunne være dejligt, hvis EU-eliten en dag ville vågne op og indse, at der er et stort problem her, og det ville være dejligt, hvis man ville tage folks bekymringer alvorligt i stedet for bare at proppe et internationalt samarbejde ned i halsen på folk.
Vi kan virkelig ikke forstå i Enhedslisten, at det åbenbart skal være en naturlov, at folk ikke skal kunne lide internationalt samarbejde i Europa, for sådan burde det ikke være.
Tænk, hvis det var helt anderledes, så folk godt kunne lide de institutioner, som er omdrejningspunktet for det internationale samarbejde i Europa, så ville det være en helt anden situation end den situation, vi står i i dag.
Vi står nemlig i dag med en EU-forfatning, som vil betyde mere privatisering, mere udlicitering, mere nyliberalisme og et større pres for, at sådan noget som uddannelse og sundhed skal blive en handelsvare, som udenlandske koncerner kan tjene penge på; vi står med en EU-forfatning, som vil lave mere militær oprustning – medlemsstaterne forpligter sig til gradvis at forbedre deres militære kapacitet, det står direkte i EU-forfatningen – og vi står med en EU-forfatning, som på en lang række områder vil svække demokratiet, tage beslutningsmagten væk fra almindelige mennesker og fra de forsamlinger, hvor almindelige mennesker, græsrødder, fagforeninger og folkelige bevægelser har størst indflydelse på beslutningerne.
Den politiske magt vil man flytte ned i lukkede korridorer i Bruxelles til EU-Kommissionen, som sammen med virksomheder og deres lobbygrupper i høj grad sætter dagsordenen, og den dagsorden kender vi godt.
Det er en liberalistisk dagsorden.
Det er en dagsorden om at give mere magt til markedet, en dagsorden om at give mere magt til de store selskaber og en dagsorden om, at varernes og kapitalens frie bevægelighed skal stå over alle andre hensyn.
Hvad betyder det i praktisk politik?
Jo, det betyder f.eks., at hvis EU siger, at dyr skal kunne køres rundt i hele Europa, som var de en pose spaghetti, må vi i Danmark ikke sige, at dyrene skal køres til det nærmeste slagteri, fordi det er mest dyrevenligt.
Hvis EU siger, at der skal være nitrit i økologisk spegepølse, må vi heller ikke sige, at der ikke skal være nitrit i økologisk spegepølse.
Så er det nemlig en teknisk handelshindring, så er det konkurrenceforvridende, så kan man jo ikke sælge økologisk spegepølse med nitrit fra f.eks. Spanien til Ungarn eller fra Ungarn til Danmark.
Vi kan heller ikke sige, at vi vil forbyde bromerede flammehæmmere i elektriske apparater, fordi de er hormonforstyrrende og kræftfremkaldende.
Så vil vi nemlig også få at vide, at det er altså også en teknisk handelshindring, og det er også konkurrenceforvridende.
Det er den dagsorden, man styrker ved at styrke EU-forfatningen.
Med EU-forfatningen ser vi f.eks., at principperne om varernes frie bevægelighed nu bliver cementeret i noget, som er en decideret EU-forfatning.
Man giver det en højere status, fordi det kommer direkte ind i EUgrundloven, og man styrker også de institutioner, som præcis kæmper for dagsordenen om, at varernes frie bevægelighed skal gå forud for alt andet.
Til det må man bare sige, at institutioner jo ikke er neutrale.
Vi har hørt fra nogle medlemmer her i salen i dag, at institutioner bare skal være neutrale, men sådan er det jo ikke.
Når man giver magt til en institution som EU-Kommissionen, som vel at mærke er den eneste institution i hele EU, som må fremlægge lovforslag i EU-regi, uanset om f.eks. Folketinget skulle være enigt om at fremlægge lovforslag, ja, så bliver det ikke til noget, før EU-Kommissionen nikker godkendende til det.
Lige præcis EU-Kommissionen og den dagsorden, EU-Kommissionen står for, bliver netop styrket med EU-forfatningen, for EU-Kommissionen er ikke en neutral kampplads.
I stedet for at tale om en kampplads burde man måske i virkeligheden hellere tale om et terræn, og man må bare konstatere, at EU og de institutioner, som bliver styrket med EU-forfatningen, er et dårligt terræn, når det gælder om at kæmpe for sociale rettigheder, kæmpe for miljø og kæmpe for mere demokrati.
Også derfor er EU-forfatningen et skridt i den forkerte retning.
Også med hensyn til den tredje verden er der utrolig store problemer, og det er specielt, fordi EU-Kommissionen – igen Kommissionen – spiller en meget central rolle her og får eneret til at lave politiske aftaler på handelsområdet på vegne af alle medlemsstaterne.
Vi har allerede set, hvordan EU-Kommissionen opfører sig over for den tredje verden, bl.a. når den forhandler i Verdenshandelsorganisationen WTO.
Den opfører sig simpelt hen usselt.
Den opfører sig som en bølle og tvinger tredjeverdenslandene til at åbne deres markeder, privatisere og udlicitere og lade store europæiske og amerikanske firmaer komme til.
Det er den dagsorden, som EU-Kommissionen kører, og det har den gjort i mange år.
Der er intet modspil til USA her, faktisk forholder det sig lige omvendt.
EU-Kommissionen er faktisk den værste af alle på internationalt plan i øjeblikket, og vi må bare konstatere, at EU-Kommissionen får mere magt og oven i købet vil kunne lave handelsaftaler om uddannelse og sundhed og privatisering på disse områder og vende tilbage med dem til EU, hvilket vil være et yderligere pres i retning af, at EU-landene skal godkende den slags aftaler, selv om det vil give mere liberalisme og mere marked i også de sektorer.
Man bliver også nødt til at se hele fleksibilitetsbestemmelsen i denne sammenhæng.
Fleksibilitetsbestemmelsen giver EU-lederne lov til at overføre mere suverænitet fra det enkelte land til EU, uden at der nødvendigvis behøver at være folkeafstemning i f.eks. Danmark.
Fleksibilitetsbestemmelsen i den nuværende Nicetraktat hedder gummiparagraffen og gælder kun i det indre marked, mens fleksibilitetsbestemmelsen nu kommer til at gælde på hele forfatningens område, som vi f.eks. har set ved elliberaliseringerne.
Salget af elsektoren i Danmark er blevet gennemført ifølge den slags bestemmelser.
Sidst, men ikke mindst, er der også hele det demokratiske spørgsmål.
Som udgangspunkt skal alle beslutninger tages med et flertal, og vi får en præsident og en udenrigsminister, som sammen skal repræsentere Unionen udadtil.
Vi får mere magtoverførelse af mange flere områder til EU, og vi får i det hele taget en mere udemokratisk EU-forfatning, hvor beslutningerne bliver fjernet fra almindelige mennesker og flyttet ned til Bruxelles.
EU-forfatningen skal der bestemt stemmes nej til, og forhåbentlig er den allerede død og færdig.
Vi har jo allerede fået to nejer til den i to ud af de tre lande, hvor der har været folkeafstemning.
Her er der blevet stemt nej til den, og det siger jo meget om den folkelige modstand, der er mod det asociale projekt, som EU-forfatningen er udtryk for.
Det betyder også, at vi har en fantastisk mulighed for at sætte en anden dagsorden for Europa.
EU-forfatningen er i realiteten død – det er den også formelt, men det er bare ikke alle, der vil respektere det – og derfor har vi nu muligheden for at diskutere, hvordan vi gerne vil have, at et andet Europa skal se ud.
I Enhedslistens betænkningsbidrag har vi bl.a. skitseret, hvordan vi mener, at et sådant internationalt samarbejde i Europa bør foregå.
Det fremgår meget detaljeret, og jeg kan kort ridse op, hvordan vi forestiller os et internationalt samarbejde, som vi mener vil kunne få stor folkelig opbakning.
Vi mener, at der skal laves internationale aftaler om f.eks. miljø, selskabsskat, sociale rettigheder, nedrustning og menneskerettigheder.
Vi mener f.eks., at den europæiske menneskerettighedskonvention, som er lavet af Europarådet, hvor 46 europæiske lande samarbejder i dag, er et godt udgangspunkt for at tænke europæisk samarbejde.
Her har man vedtaget den europæiske menneskerettighedskonvention om menneskerettigheder, og man har Menneskerettighedsdomstolen, som kan afsige bindende domme.
Det er en konstruktion, som Enhedslisten er stor tilhænger af, og vi kunne forestille os lignende aftaler på miljøområdet, minimumsregler for selskabsbeskatning og aftaler på mange andre områder.
Vi kan også godt forestille os, at det ikke nødvendigvis behøver at være sådan, at der er en domstol, som i sidste ende kan banke landene på plads.
Det vil være mere i overensstemmelse med det, som på nogle områder heldigvis bliver brugt i EU, og som hedder den åbne koordinerende metode, hvor man fastlægger nogle fælles minimumsstandarder eller politiske mål og efterfølgende mødes med jævne mellemrum for at sikre, at landene lever op til disse politiske mål.
Her skal man heller ikke undervurdere betydningen af et politisk pres.
Det handler simpelt hen om, at vi skal skabe et samarbejde, som både i indhold med hensyn til sociale rettigheder, miljø og selskabsskat, og også i sin demokratiske opbygning er noget, som almindelige mennesker kan acceptere – et demokratisk rum, hvor folkelige bevægelser, græsrødder, fagforeninger og organisationer kan komme til at spille en aktiv rolle i demokratiet.
Hvis det er sådan, at vi ikke vil have dyretransporter, der kører rundt, som om dyrene er poser med ris, skal vi kunne sige i Danmark, at dyrene skal køres til det nærmeste slagteri, og den mulighed skal Frankrig, Ungarn og mange andre lande også have.
Vi skal også slå fast, at når man arbejder på tværs af landegrænser, skal det være efter de nationale regler i det land, hvor man arbejder, uanset om det er lovgivning eller overenskomster, som det f.eks. er tilfældet i Sverige og Danmark, der skal gælde.
Vi skal ikke have løndumping, som vi ser EU-Kommissionen arbejde for med servicedirektivet, og vi vil f.eks. også gerne fjerne alle planer om militarisering af EU.
Vi har masser af andre forslag, og jeg kan henvise til vores ganske udmærkede betænkningsbidrag, hvor vi går mere i dybden med disse problemstillinger.
Der er bestemt alternativer til EU, og der er bestemt alternativer til EU-forfatningen.
Det handler bare om at træffe de politiske valg, som almindelige mennesker godt vil kunne leve med.
Det, det handler om, er simpelt hen: Vi siger nej til EU-forfatningen, men vi siger ja til et andet Europa – et socialt, et bæredygtigt og et demokratisk Europa.