Morten Messerschmidt (DF), 2006-05-23:
Alle lande, alle borgere har gavn af frihandel.
Det forekommer fuldstændig indiskutabelt.
Det, der er debatten, og det, der er det vanskelige, er, hvordan man når til en situation, hvor vi så rent faktisk også har den fuldstændige frihandel, og hvordan vi når derhen, uden at de, der i processen må opleve noget uheldigt, bliver ramt af det.
Det er egentlig det store spørgsmål, som vi håndterer, og det er det, som hele Doharunden handler om.
Jeg tror egentlig, som det har været pointeret af både ministeren og af den tidligere ordfører, at der her i Folketinget er meget bred enighed om, hvor vi skal hen, og jeg tror også, der er meget bred enighed om, hvordan vi kommer derhen.
Det, der ikke er særlig bred enighed om, er, hvordan man agerer i virkelighedens verden, hvem der egentlig har fordelene af at stille sig på tværs og lege trodsig, og hvem der egentlig har ideen om, hvordan man kommer videre i realiteternes verden.
Det er det, der adskiller parterne på Christiansborg i dag.
Der er ingen tvivl om, at alle har fordel af frihandel: Forbrugerne har fordel af lavere priser, bedre produkter, skatteyderne har fordel af, at de penge, man før brugte til at subsidiere produktionen, kan bruges til noget andet, og selvfølgelig har den verden, der i dag lukkes ude, hvis varer lukkes ude fra den rige verdens markeder, en kæmpe fordel af at få mulighed for at eksportere og konkurrere.
Jeg tror, vi alle sammen kan være enige om, at tempoet har været alt for langsomt, både når man ser på det globale perspektiv og det regionale perspektiv i EU.
Der er ingen tvivl om, at der globalt set har været interesser i at trænere processen, og det har der også været i EU.
Det er der grund til at begræde, for i bund og grund har vi alle sammen en interesse i at nå i mål.
Hvis man så ser på, hvor problemerne er opstået, så er der jo ingen hemmelighed i, at i EU specifikt, er det dem, som malker kassen, der også er tilhængere af, at kassen bliver fyldt op, det er dem, som tjener penge på, at skatteyderne donerer store summer til at holde en overflødig produktion i gang, det er dem, der ønsker at fastholde den eksisterende politik.
Og der er det utrolig stærkt og nødvendigt, at vi, så bredt et flertal som overhovedet muligt her på Christiansborg, kan sige til de lande, at den model er asocial og ødelæggende for verdenshandelen og ødelæggende for mulighederne for at skabe en fornuftig fremtid for alle regioner på kloden.
Derfor vil jeg kun begræde, at der er et parti her på Christiansborg, der prøver at slå sig op som dem, der har set, hvordan tingene skal løses, dem, som har gennemskuet alle de fiflerier og de spøgelsesmænd, som man ser i WTO-forhandlingerne, og dem, som kalder sig de sande repræsentanter for ulandene.
Det er ganske enkelt usmageligt, og det er ødelæggende for den position, som Danmark kunne have ved at tale med én stemme – for i bund og grund er vi ikke voldsomt uenige.
Vi er jo ikke uenige om, at det er uacceptabelt, at der er nogle lande i EU, der ønsker at udtage 8 pct. som følsomme produkter; det er fuldstændig vanvittigt.
Vi er ikke uenige om, at vi skal sænke eksportsubsidierne.
Vi er slet ikke uenige om, at der skal ske en markant reduktion i støtten til de enkelte produktionsområder, herunder særligt bomuld, som det har været fremhævet.
Det er vi slet ikke uenige om.
Vi er heller ikke uenige om, at der selvfølgelig skal ske en analyse af grøn boks, af de støttemuligheder, der i dag ligger i grøn boks.
Det er der ingen uenighed om på Christiansborg.
Uenigheden ligger i andre lande i EU, hvor man nok vil lave en analyse, men ikke vil reagere på de ting, man så kommer frem til.
Når det så er sagt og vi har set i øjnene, at den model, som vi har i dag, er uacceptabel og asocial, vil jeg også gerne pege på et andet område, som ikke altid spiller den helt store rolle i debatten.
Når Verdensbankens rapport om det her specifikke område fra 2004 peger på, at de fattige lande vil vinde 142 mia. US-dollar ved en fuldstændig fri handel, mens de rige lande vil vinde 106 mia. US-dollar, så er der jo ingen tvivl om, hvem der virkelig har fordelene ved det her projekt: Det er de fattige lande.
Og der må vi aldrig nogen sinde glemme, at det, der virkelig vil give en mulighed for at skabe dynamik, skabe øget handel blandt de fattige lande, er at få liberaliseret syd-syd-handelen.
Mozambique tjener som et fremragende godt eksempel: Inden for de sidste 3 år har man markant sænket sine toldsatser, som jo selvfølgelig tjener som en stor del af indtægtsmulighederne for finansloven, men på trods af at man har sænket toldsatserne, er indtægterne steget, fordi de vanvittigt høje toldsatser internt i Afrika holder dynamikken tilbage, holder handelen tilbage og holder muligheden for at skabe vækst tilbage.
Det er en dimension, som vi ikke må glemme.
For grundlæggende ønsker vi alle sammen, at vi kan konkurrere frit, at det er dem, der producerer den bedste vare, som vinder på det frie marked, og at producenten frit har mulighed for at vælge den gode vare.
Sådan må det være.