runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Carsten Hansen (S), 2005-03-29:
Jeg lagde mærke til, da hr. Bertel Haarder blev undervisningsminister igen, at han sagde, det var en ændret person, der kom tilbage i ministeriet.
Det vil jeg godt ønske tillykke med.
Jeg vil så sige, at jeg tror, vi skal lade være med at tillægge hinanden motiver eller forslag, vi ikke har.
Det kan godt være, undervisningsministeren lever i fortiden, men jeg kan ikke erindre i min tid som folketingsmedlem, at vi har fremsat forslag om en 13- eller 12-års-enhedsskole; det, vi har sagt, er, at vi gerne vil give alle unge en garanti for, at de kan få en uddannelse, og det er et ganske andet forslag.
Det, jeg gerne vil spørge undervisningsministeren om, er de tanker, som fru Carina Christensen gjorde sig om grundtaxameteret.
Det er jo det, undervisningsministeren skal forstå at vores bekymring har gået på i dag.
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Jeg vil tillade mig at konkludere, at det ikke bliver nærværende lovforslag, som vil forhindre et bredt forlig om det lovkompleks, vi behandler i dag, og det takker jeg for.
Hermed sluttede forhandlingen, og lovforslaget overgik derefter til anden behandling.
Afstemning
Anne Baastrup (SF), 2005-03-29:
Jeg skal ikke på dette fremskredne tidspunkt trække tiden ud, men meddele, at vi tænker os godt om, og så skal jeg i øvrigt sige fra Enhedslisten, at de nærmest er imod lovforslaget.
Bente Dahl (RV), 2005-03-29:
I rigtig mange år har der i Danmark været opmærksomhed omkring folkeoplysning, ja, gennem 150 år har vi her i landet haft fokus på dette område.
Grundtvig var den første, der tog spørgsmålet op i en større sammenhæng, siden har mange beskæftiget sig med området, og det er også det, vi gør nu med fremsættelsen af lovforslag nr. L 109.
Er lyset for de lærde blot, spørger Grundtvig, og han svarer også selv: Nej, lyset er ikke for de lærde alene, det er for alle.
Har man viden, kan man vælge til og fra.
De allerfleste har mad, tøj og et sted at være, men der er en alt for stor gruppe, der er fattig på viden.
Et levende samfund i udvikling har vi først, når befolkningen er i levende udvikling, og et oplyst samfund har vi først, når befolkningens nysgerrighed stimuleres og bliver til viden via uddannelse.
Vi kan være stolte af vores lange, solide tradition for oplysningsarbejde.
Vi finder i Det Radikale Venstre, at det er af stor vigtighed for både den enkeltes livskvalitet og samfundets udvikling, at der er mulighed for at skaffe sig ny viden og nye kompetencer livet igennem.
Det fremsatte lovforslag nr. L 109 omhandler produktionsskoler, støtte til folkeoplysende voksenundervisning, frivilligt folkeoplysende foreningsarbejde, daghøjskoler etc. etc.
Forslaget indeholder overvejende ændringer af teknisk karakter, og ændringerne giver ikke i sig selv anledning til frygt for, at der kan blive skåret ned på det folkeoplysende indhold.
I Det Radikale Venstre vurderer vi lovforslaget i sammenhæng med det øvrige lovkompleks.
Carina Christensen (KF), 2005-03-29:
Jeg skal ikke gøre meget for at forlænge debatten på dette fremskredne tidspunkt.
Som det også er fremgået af de øvrige ordførertaler, er der tale om en række tekniske konsekvensændringer i ti forskellige love på Undervisningsministeriets område som følge af, at amterne nu bliver nedlagt, og at visse amtsinstitutioner overgår til selveje i statsligt regi.
I Det Konservative Folkeparti kan vi støtte de ændringer, og vi vil se frem til en konstruktiv udvalgsbehandling, hvor vi bl.a. kan se på nogle af de spørgsmål, som Socialdemokratiets ordfører var inde på.
Det kunne da være dejligt, hvis vi, om ikke for alle de lovforslag, vi har behandlet i dag, i hvert fald kunne få et bredt flertal for lovforslaget her, og vi ser selvfølgelig frem til, at det forhåbentlig kan opnås.
Karin Nødgaard (DF), 2005-03-29:
Det er i forbindelse med gennemførelsen af den forestående kommunalreform nødvendigt med lovændringer af teknisk karakter, i og med at amtskommunerne nedlægges.
Reformen tegner en ny offentlig sektor, hvor kommuner, regioner og stat har hver deres opgaver.
Staten fastlægger de overordnede rammer og kommunerne de direkte borgerrettede opgaver, og dermed bliver kommunerne hovedindgangen til den offentlige sektor for borgerne og virksomhederne.
Det ser vi i Dansk Folkeparti som et godt skridt på vejen til at gøre tilværelsen lettere for mange borgere, og vi bakker op om reformen, som vi har været med til at forhandle på plads sammen med regeringen.
I lovforslag nr. L 109 foreslås også en række tekniske konsekvensændringer i love på Undervisningsministeriets område som følge af amtskommunernes nedlæggelse og visse amtskommunale institutioners overgang til selveje i statsligt regi.
For Dansk Folkeparti er det væsentligt, at der i lovforslaget tages højde for, at de ændringer, som skal træde i kraft den 1. januar 2007, ikke forringer de forhold, der har været gældende indtil nu.
Jeg hæfter mig specielt ved, at der i forbindelse med lokaleanvisning fortsat kan anvises til folkeoplysende virksomhed, selv om lokalerne skifter status til f.eks. selveje i statsligt regi, samt de bestemmelser, der skal sikre, at foreningsarbejdet for børn og unge, som hidtil er foregået på amtsplan, videreføres i kommunerne.
Der har været fremført frygt for, at kommunerne skulle kunne undlade at gøre opmærksom på, hvor der kan findes egnede lokaler uden for folkeskolens rammer.
Denne frygt synes ubegrundet, da kommunerne i forbindelse med reformen tilføres yderligere lokaler, fordi de lokaler, der før var amtslige, men nu overdrages til kommunen, vil blive omfattet af kommunens lokaleanvisningsforpligtelse.
Der kan f.eks. være tale om lokaler i specialundervisningsskoler og voksenundervisningsinstitutioner.
Folkeoplysningsudvalget får endvidere ansvaret for at offentliggøre en oversigt over of fentlige lokaler, og Dansk Folkeparti har i forbindelse med netop dette område lagt vægt på, at der ikke må ske forringelser for det arbejde, der frivilligt bliver udført mange steder i landet.
Det skal ikke være tekniske forhold som f.eks. manglende lokaleanvisninger, der skal spænde ben for det videre arbejde.
Lovforslaget rummer også spørgsmål vedrørende produktionsskolernes fremtid.
Fremover vil det alene være kommunerne, der yder grundtilskud til produktionsgrundskolerne, i og med at amtskommunerne nedlægges, og hvad angår finansiering af befordringsordningen for produktionsskoleelever foreslås det, at den overgår til staten, hvilket vi synes vil være en god løsning.
Dansk Folkeparti har været opmærksom på, hvilke økonomiske konsekvenser gennemførelsen af lovforslaget har.
Vi er bevidst om, at spørgsmålet fortsat er under drøftelse, men vi hæfter os ved, at vi har lavet en aftale med regeringen om, at ændringer i opgavefordelingen i forbindelse med reformen bliver gennemført ud fra princippet om, at den skal være udgiftsneutral, og at pengene følger opgaven.
Dansk Folkeparti ønsker at støtte lovforslaget.
Tina Nedergaard (V), 2005-03-29:
Som følge af kommunalreformen nedlægges amterne, og en række uddannelsesinstitutioner flyttes fra amtsniveau til at være selvejende statslige institutioner.
Det giver naturligvis institutionerne en række hensigtsmæssige frihedsgrader, hvilket vi har drøftet ret indgående her i dag, herunder hvordan de vil benytte deres fysiske faciliteter.
Men omvendt har det ikke været hensigten, og det er i hvert fald ikke hensigtsmæssigt, at de mange kommende selvejende institutioner ikke skal indgå i de samlede fysiske faciliteter, som vi kan trække på til f.eks. den folkeoplysende undervisning.
Derfor lægger lovforslaget, som vi behandler nu, op til, at kommunalbestyrelsen fortsat vil kunne anvise lokaler i de nye statslige institutioner til f.eks. folkeoplysning, selv om institutionen er blevet selvejende.
Samtidig sikrer forslaget, at foreningsarbejde, som hidtil er foregået i amtsligt regi, kan fortsætte i kommunerne, mens det fremover alene bliver kommunerne, som kan træffe beslutning om at yde tilskud til produktionsskoler og daghøjskoler.
Det amtslige engagement har i forvejen ikke været særlig stort på dette område, og som følge af kommunalreformen er det derfor helt naturligt, at ansvaret for disse uddannelsesområder til fulde lægges over til kommunerne og staten frem for at dele ansvaret mellem tre led.
I det store og hele lægger forslaget op til, at status quo fastholdes på en række områder, hvor kommunalreformen ellers kunne have haft uhensigtsmæssige effekter, og derfor kan vi som helhed støtte lovforslaget.
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Prisen for de tomme pladser vil indgå i det totale budget for den pågældende institution og vil selvfølgelig også, alt afhængig af antallet af tomme pladser, påvirke den takst, man tager.
Sådan er det her som alle andre steder.
Hermed sluttede forhandlingen, og lovforslaget overgik derefter til anden behandling.
Afstemning
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2005-03-29:
Så tror jeg kun, vi mangler ét spørgsmål, men til gengæld et, der har været temmelig centralt: Hvem er det, der skal betale for de tomme pladser?
Lige før kunne jeg forstå på ministeren, at det handler om, at regionerne skal bære den udgift, men hvis vi nu er enige om, at i modsætning til på sygehusområdet har regionerne ikke nogen selvstændige penge, er der kun to led tilbage, der kan betale for dem, nemlig kommunerne og staten, og hvem af dem skal betale for de tomme pladser?
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Jeg har blot villet understrege, at pengene ikke bliver væk, og at ekspertisen heller ikke bliver væk.
Den omorganiseres i mere koncentreret form, så at den forhåbentlig bliver i stand til at levere et mere effektivt stykke arbejde for de børn, der har brug for det.
Det er blot det, jeg siger.
Så takker jeg for, at vi er enige om, at der også findes takstfinansiering andre steder i dag.
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2005-03-29:
Den store forskel er, at sygehusene har 65 mia. kr. i regionerne, men det har området her ikke.
Når ministeren siger, at de midler, der skal dække omkostningerne, ikke bliver mindre, men større, fordi man erstatter 14 amter med 5 regioner, har det derfor ikke noget med virkeligheden at gøre, for i virkeligheden er det kommunerne, der er finansieringsgrundlaget for hele § 20, stk. 2- og § 20, stk. 1-områderne, men når vi taler om sygehusene, har regionerne en selvstændig finansiering, og derfor er der kvalitativ forskel på de to områder.
Ministeren har da ganske givet ret i, at der er flere områder med takstfinansiering, men der er altså også andre områder i Danmark, hvor folk bliver kastebolde.
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Så vil jeg sige her til sidst, at det da kan være, jeg husker helt forkert, men jeg har da aldrig som forælder selv kunnet bestemme, hvilke institutioner mit barn skulle på.
Sådan er det da ikke i dag.
Det kan være, at der er noget, jeg har overset, men så er jeg i hvert fald blevet misledt, for jeg har aldrig været ude for, at jeg selv kunne bestemme.
Man kan få en tilladelse, og hvis der er enighed mellem kommunen og den modtagende institution, kan man få barnet derhen.
Men man kan da ikke bare selv bestemme i dag, så vidt jeg ved.
Pernille Blach Hansen (S), 2005-03-29:
Ministeren svarede ikke helt på spørgsmålet, for mit meget konkrete spørgsmål var: Hvor går de forældre hen?
Og da jeg ikke fik noget svar, må jeg forstå, at de ikke kan gå noget andet sted hen, hvis de vil klage.
Sådan hører jeg ministerens svar, og så er det jo en indskrænkning af det frie valg i forhold til i dag, hvor forældrene kan tage børnene under armen, om jeg så må sige, og gå hen på specialskolen og få udredt, om børnene kan blive behandlet for deres problemer på den skole, hvor de eventuelt mener deres børn hører hjemme.
Der bliver altså mindre frit valg for forældrene og færre muligheder, end der reelt er i dag.
Så vil jeg gerne spørge til det faglige niveau.
Jeg tror ikke, det nødvendigvis handler om onde kommunalbestyrelsesmedlemmer, det kan lige så vel handle om, at der er så få børn med helt specielle handicap, at den enkelte kommune ikke har den faglige ekspertise til at udrede dem korrekt, og så kan der sidde nogle, som af forskellige grunde ikke sender de børn videre til udredning.
Er forældrenes eneste mulighed så at skulle hele vejen igennem systemet for at klage?
Er der vitterlig ikke nogen muligheder for, at de selv kan bede om at få børnene udredt et andet sted?
Så vil jeg gerne bevæge mig til noget af det, jeg har spurgt de to regeringspartiers ordførere om, nemlig visitationen af børn til vidtgående specialundervisning.
Så vidt jeg har forstået, betyder den ordning, regeringen lægger op til, en indskrænkning af det frie valg i forhold til det, vil kender i dag.
Fremover skal man altid igennem det nåleøje, der hedder en vurdering hos kommunen, helt konkret hos PPR, og det vil sige, at man skal vurderes til udredning af dem, der eventuelt også kommer til at betale gildet.
Derfor vil jeg gerne spørge: Hvor kan forældre til børn med handicap gå hen, hvis de gerne vil have en uafhængig rådgivning om, hvilke muligheder deres børn har?
Det skal være en rådgivning, der er uafhængig af kommunen, som er den, der skal betale for et eventuelt tilbud, der risikerer at blive forfærdelig dyrt, og hvordan sikrer man, at der er en sådan uafhængig rådgivning til forældrene og dermed også til børnene?
Tina Nedergaard (V), 2005-03-29:
Man kigger bagudrettet på, hvor stor aktiviteten har været, og så udbetaler man pengene til institutionen.
Man justerer rent faktisk først efter regnskabsårets udløb, så det er altså ikke sådan, at fordi der p.t. ikke er nogen elever, er der heller ikke nogen institution.
Sådan er det jo heller ikke på de andre områder, der er taxameterfinansierede.
Men det, der er helt afgørende, er, at med det lovforslag, vi behandler nu, er der ikke én eneste, som kommer til at stå i den situation, at den pågældende ikke kan få den specialpædagogiske indsats, der er brug for.
Der er en leverancesikkerhed, uanset om man kan lide udtrykket eller ej, og det er en leverancesikkerhed, som vi gerne vil lægge navn til i Venstre.
Carina Christensen (KF), 2005-03-29:
Det er ikke korrekt, at der i det her lovforslag ikke er udpeget, hvem der er ansvarlig for finansieringen.
Kommunerne er ansvarlige for finansieringen.
Det er jo netop derfor, vi siger, at det er et entydigt myndighedsansvar.
Det er kommunerne, der er den myndighed, og det er dem, der har finansieringsansvaret.
Her synes vi, det er rimeligt, at man bidrager til at betale et grundtilskud til, at institutionen selvfølgelig hele tiden kan opretholdes, også i de måneder, hvor lige præcis den enkelte kommune ikke måtte have elever.
Så finansieringen er besluttet: Det er kommunerne, der skal finansiere det her.
Jeg skal igen beklage, hvis jeg fik udtrykt mig forkert i mit første indlæg, men det er helt korrekt, at VISO er til for borgere og myndigheder, når det gælder sociallovgivning.
Når det handler om specialundervisning, er det lavet sådan, at det er kommunen alene, der kan henvende sig til VISO.
Den hjælp, som VISO giver, bliver jo til gavn for borgerne, men de kan altså ikke henvende sig direkte, det er korrekt.
Med hensyn til leverandørforpligtelsen har vi fuld tiltro til, at regionerne vil kunne leve op til den opgave, de nu får ansvaret for, netop at levere de mest specialiserede tilbud, når det gælder specialundervisning.
Selve økonomien i det, som jo er det helt afgørende – det er jeg fuldstændig enig i, og det er jo også det, der sådan set er den spændende del: hvordan man aftaler økonomien indbyrdes mellem kommunerne og regionerne – er netop ved at blive afklaret mellem de kommunale parter.
De forhandlinger vil vi naturligvis også følge tæt, for vi er helt enige i, at leverandørsikkerheden skal være der.
Margrethe Vestager (RV), 2005-03-29:
Så tror jeg altså, at fru Carina Christensen skal bede om at få rettet referatet, for det var umisforståeligt, at man som borger kunne få den rådgivning.
Jeg tror godt, vi kan blive enige om, at der er meget stor forskel på selv at kunne henvende sig et sted, og at nogle, som man er afhængig af, kan henvende sig et sted og referere den viden, de får tilbage.
Det andet, som jeg gerne vil spørge om, er, hvilken forestilling man fra konservativ side har om regionernes mulighed for at leve op til deres leverandørforpligtelse.
Den økonomi, der ifølge lovforslaget er til stede for det, er ingenting – ingenting – og derfor synes jeg, det vil være på tide her meget sent i forløbet at sige noget om, hvordan man forventer at regionerne på nogen måde skal kunne opretholde et tilbud, udvikle dets faglige kvalitet og sørge for, at det er til rådighed også i akutte tilfælde.
Carina Christensen (KF), 2005-03-29:
Jeg er ked af, at jeg blev misforstået, for det er helt korrekt, at borgere ikke direkte kan henvende sig til VISO, når det handler om specialundervisning.
Det kan man inden for sociallovgivningen med de problemer, man måtte have på de områder.
Når det handler om specialundervisning, har vi valgt, at det skal være den kommunale PPR, der henvender sig til VISO og beder om at få hjælp til udredningen.
Men den hjælp, man så får fra VISO, vil jo være til gavn for både elever og forældre.
Den bliver så bare videreført via kommunen.
Margrethe Vestager (RV), 2005-03-29:
Der står på side 12 i bemærkningerne, at »VISO's vejledning og rådgivning vil på specialundervisningsområdet således alene være rettet mod myndigheder og institutioner og ikke direkte mod borgerne«.
Hvordan kan det blive til, at borgerne kan henvende sig til VISO og få råd og vejledning?
Carina Christensen (KF), 2005-03-29:
For os Konservative
har et væsentligt mål med strukturreformen været at sikre, at beslutningerne træffes så tæt på borgerne som muligt, at borgerne får én indgang til de offentlige tilbud, og at der er et entydigt myndighedsansvar.
Derfor er vi også tilfredse med, at det fremover vil være den kommune, hvor man bor, som har myndighedsansvaret for, at der tilbydes specialundervisning og specialpædagogisk bistand til børn og unge.
Det er selvfølgelig vigtigt, at vi gør alt, hvad vi kan, for at bevare og videreudvikle ekspertisen på specialundervisningsområdet i den nye struktur.
Derfor er vi også glade for, at det har haft høj prioritet i forhandlingerne, og at man har nået et godt resultat, synes vi i hvert fald.
Når de nuværende amtsinstitutioner overgår til beliggenhedskommunerne, vil det nuværende personale følge med, og personalet fra den amtslige forvaltning vil flytte med opgaven ud i kommunerne.
Derved får vi samlet og på en måde også styrket den faglige ekspertise.
Eleverne vil også i fremtiden få et specialundervisningstilbud på baggrund af en faglig vurdering fra kommunen, som jo allerede i dag har en stor indsigt i specialundervisningsområdet, og som nu altså også får tilført yderligere ekspertise fra amterne.
Mange kommuner arbejder også allerede i dag tæt sammen om opgaver vedrørende den vidtgående specialundervisning, og der er intet, der forhindrer dem i også i fremtiden at samarbejde om at opretholde og videreudvikle faglige enheder eller netværk.
Vi er glade for, at vi nu får en national vidensog specialrådgivningsenhed, nemlig VISO, som skal hjælpe myndigheder og borgere med gratis specialrådgivning i de mest specialiserede tilfælde.
Kommunerne vil fremover kunne søge assistance hos VISO til udredningen af den enkelte elev og til rådgivning af skoler, institutioner, elever og forældre.
Vi synes, det er vigtigt, at vi følger udviklingen inden for specialundervisningen tæt i de kommende år, og derfor mener vi også, det er fornuftigt, at de fem regionale udviklingsråd i en 4-årig overgangsperiode skal følge udviklingen på specialundervisningsområdet tæt og give en årlig redegørelse til Undervisningsministeriet.
Herudfra kan vi så gå i dialog med kommunerne, hvis der er noget, der er behov for at blive rettet op på.
Endelig glæder vi os over, at den udvidede klageadgang sikrer, at flere elever, i alt ca. 20.000, fremover får mulighed for at klage til Klagenævnet for vidtgående specialundervisning.
Vi kan støtte lovforslaget, og vi ser frem til en konstruktiv udvalgsbehandling.
Søren Krarup (DF), 2005-03-29:
Endnu et lovforslag, som er en udmøntning af strukturreformen, og hvor derfor stat og kommune skal overtage de opgaver, der hidtil har påhvilet amterne – her i forbindelse med folkeskolens og voksenundervisningens specialundervisning.
Det bliver jo især kommunerne, der kommer til at holde for, for de skal erstatte amternes specialundervisning, idet regionsrådene dog overtager ansvaret for de mest specialiserede undervisningstilbud.
Kan kommunerne klare opgaven?
Kan regionerne klare de mere specialiserede krav?
Jeg formoder, at alle vi, der har med dette lovforslag at gøre, i den seneste tid har modtaget henvendelser fra adskillige lærere og forældre, som er dybt bekymrede for, om deres institutions eller deres barns specialundervisning kan opretholdes med samme kvalitet som hidtil.
Jeg går også ud fra, at vi alle har haft vanskeligt ved at svare fyldestgørende, for der er jo tale om en ændring, hvor kun fremtiden kan vise, om den er holdbar.
Man ved som bekendt, hvad man har, men man ved ikke, hvad man får.
Men det forekommer mig, at lovforslagets henvisning til, at resultatet bliver bedre, når undervisningen samles på én hånd, her kommunens hånd, rummer en rimelighed i sig.
Det behøver jo ikke at være en god idé at uddelegere opgaverne.
Det kan tværtimod være en bedre idé at holde én part ansvarlig for udførelsen.
Det er i hvert tilfælde det håb, vi må fastholde, når vi stemmer ja til loven.
Så må vi i øvrigt trøste os med, at klageadgangen med den nye lov bliver bedre, så fejl og svagheder kan påtales og ændres.
Der oprettes som bekendt forskellige nye organer, dels et udviklingsråd i hver region, som i en periode på 4 år skal følge specialundervisningen i regionen, dels det såkaldte VISO, en national videns- og specialrådgivningsorganisation, som skal bistå myndighederne med rådgivning på det sociale område i særligt komplicerede enkeltsager.
Ak ja, fine ord, uforståelige begreber.
Kun tiden kan vise, om de fine betegnelser dækker over en god og praktisk virkelighed.
Tina Nedergaard (V), 2005-03-29:
Det var da et ganske charmerende indlæg fra fru Anne Baastrup.
Udgangspunktet er, at de midler, der i dag er afsat til og bruges på hele det område, som lovforslaget omfatter, også bliver afsat i fremtiden.
Det vil sige, at når fru Anne Baastrup og andre ordførere har været inde på, at kommunalbestyrelserne nok vil svigte disse opgaver, fordi de er presset på økonomien, og nok hellere vil bruge pengene på noget, der er flere stemmer i, eller hvad det nu er, der ligger implicit i forventningerne hos fru Anne Baastrup og andre, er det jo en tænkt situation.
Kommunerne får tilført midler til at løse denne opgave, som Folketinget tager alvorligt – det fremgår jo tydeligt af debatten i dag – og kommunalbestyrelserne vil naturligvis også tage den alvorligt i fremtiden.
Anne Baastrup (SF), 2005-03-29:
Bekymringen skyldes simpelt hen erfaringen.
Et barn med et alvorligt handicap, som skal på en institution for at lære, kan rent faktisk blive meget dyrt for den enkelte kommune, og hvis det er en kommune i størrelsesordenen 30.000 indbyggere, kan det mærkes på skattebilletten, og så ved vi jo godt, hvilke muligheder kommunalbestyrelsen rent faktisk har for at vælge.
Derfor er det meget bekymrende for mig, at fru Tina Nedergaard i den grad har den vision om den rummelige folkeskole uden at tage et eneste forbehold.
Der er ikke et eneste af de § 20, stk. 2-børn, der fremover skal være i den rummelige folkeskole, fru Tina Nedergaard snakker om, som kan være i den.
§ 20, stk. 1-børnene, de almindelige specialundervisningsbørn, kan komme ind i den rummelige folkeskole, men med hensyn til de alvorligt handicappede børn er der ikke en eneste med forstand på folkeskolen, der forestiller sig at de skal i en almindelig klasse.