Ulla Tørnæs (V), 1999-10-07:
Igen i år måtte vi lægge øre til en lang redegørelse fra statsministeren, en lang, ukonkret, uambitiøs og uforpligtende redegørelse, en lang redegørelse uden noget særligt bud på fremtidens udvikling i det danske samfund, en lang redegørelse uden konkrete, langsigtede visioner for, hvordan vi skal møde det kommende århundredes nye udfordringer.
Nok var vores forventninger ikke særlig høje, men vi havde nu alligevel inderst inde håbet på, at statsministeren ville bruge dette århundredes sidste åbningstale til at komme med en række mere langsigtede bud på, hvad regeringen egentlig vil.
I stedet fik vi bekræftet vore værste anelser
om, at vi i dag har en regering, der bare sidder for at sidde, en regering, som blot skal have tiden til at gå indtil valgperiodens udløb
Ja, kort sagt står vi over for en særdeles handlingslammet regering uden noget større projekt.
Vi ved jo godt, at handlingslammelsen skyldes regeringens mange løftebrud.
Tænk bare på efterlønsgarantibeviset, som statsministeren under stor pressebevågenhed underskrev i slutfasen af valgkampen.
Den underskrift medførte som bekendt, at der blev sat et stort spørgsmålstegn ved værdien af statsministerens underskrift.
Men også på mange andre måder er regeringen løbet fra sine løfter til vælgerne: Statsministeren har gang på gang sagt, at han vil volden til livs.
Hvad ser vi nu?
Under valgkampen skulle hjemmehjælpen forbedres.
Hvad ser vi nu?
Ja, nu skal de ældre til selv at betale for den.
Nu skal de mennesker, der gennem et langt liv har sparet op til deres alderdom, pludselig til at betale for hjemmehjælpen, som man rettelig kan hævde allerede så rigeligt burde være finansieret gennem verdens højeste skattetryk.
Dette bare for at nævne to konkrete og helt aktuelle eksempler på, at regeringen igen løber fra sine løfter.
Statsministeren lover og lover.
Det har han såmænd altid gjort, men værdien af statsministerens løfter er heldigvis ved at gå op for befolkningen.
Hvem tror efterhånden på statsministerens idelige forsikringer om, at der nu skal gøres noget ved volden, for har vi ikke ligesom hørt den omgang før?
Er vi ikke efterhånden oppe på voldspakke nummer
tre eller fire?
Og hvad sker der?
Ingenting!
Så er der problemet med de kriminelle andengenerationsindvandrere.
Hvad er regeringens svar her?
Et forebyggende udrykningshold!
Man kan ligefrem se det for sig: Voldsofferet ligger på fortovet, bøllerne er draget videre i den almindelige hærgen, og ud rykker regeringens hold af forebyggende sagsbehandlere.
Hvis regeringen tror, at et udrykningshold af sagsbehandlere er tilstrækkeligt, så tager den fejl.
Ingen skal være i tvivl om, at vi i Venstre ønsker et mere synligt politi.
Vi ønsker en udbygning af nærpolitiet, der kan genskabe trygheden blandt borgerne.
Det forudsætter naturligvis øgede ressourcer til politiet, og det er vi parat til at give.
Vil regeringen være med til at stramme familiesammenføringsreglerne?
Det venter vi spændt på at høre nærmere om.
Statsministeren lader forstå, at de udstødte skal have en chance og en plads på arbejdsmarkedet.
Det er der ikke noget nyt i.
Statsministeren sagde: Vi skal drøfte, hvordan vi i fællesskab kan fremme udviklingen af et rummeligt arbejdsmarked.
Citatet kunne have været fra i år, men det var faktisk i 1997, at statsministeren sagde sådan.
Nu skal vi tage fat på de bageste, dem, der ikke er kommet i gang.
Igen - ja, det var så 1999-udgaven af nøjagtigt det samme budskab.
Nogle undrer sig måske over, hvorfor statsministeren ikke ændrer sit manuskript fra år til år, hvorfor statsministeren bliver ved med at tale om de udstødte, de bageste eller B-holdet, men når man nu ser på fakta, så er det ikke så mærkeligt, for på trods af et historisk økonomisk opsving, er det ikke lykkedes for regeringen at skabe bedre vilkår for den alt for store gruppe, der desværre fortsat er uden for arbejdsmarkedet.
Jeg kan godt forstå, at de udstødte er skuffede over regeringens indsats.
Opsvinget er totalt forbigået denne store gruppe.
Indtil videre er der ikke kommet andet ud af det end mange fine taler.
Det er derfor klart for enhver, at statsministerens manglende konkrete bud på reformer handler om, at regeringen forsøger at vinde tid.
Regeringen håber på, at brede, uforpligtende formuleringer om arbejdsgrupper og en såkaldt særlig indsats skal fjerne fokus fra problemerne.
I Venstre er vi meget skuffede over, at regeringen ikke er villig til at fremlægge den længe ventede reform af førtidspensionen.
Vi mener, der er et stort reelt behov for en reform på området.
Derfor har vi i vores finanslovoplæg foreslået, at der gives mulighed for at modtage førtidspension som supplement til et deltidsjob.
Udviklingsgrupper, arbejdsgrupper, ministerudvalg, alt sammen er det syltekrukker, der blot dækker over regeringens handlingslammelse.
Danmark kan naturligvis ikke være tjent med, at vi på den måde står over for en handlingslammet regering, og derfor vil jeg gerne benytte debatten i dag til at fremføre Venstres bud på den nødvendige politik for at sikre en sund udvikling i det danske samfund.
Statsministeren taler stadig om Danmark som foregangsland.
Tænk, at han tør!
Efter mere end 6 år med Socialdemokraterne ved roret må vi desværre konstatere, at det vist kun kan være set fra Statsministeriets vinduer med socialdemokratiske briller, at Danmark kan beskrives som et foregangsland.
For er det et foregangsland, når patienter henvises til ventelister?
Nej, det kan de rent faktisk dø af.
Ventelister skaber utryghed og risiko for langtidssygdom og efterfølgende arbejdsløshed.
Er det et foregangsland, når kræftpatienter kun kan få strålebehandling med nedslidt, mangelfuldt og utidssvarende apparatur?
Er det et foregangsland, når patienter skal møde og behandles af 15 forskellige læger?
Er det et foregangsland, når mere end 10.000 ældre henvises til at bo i utidssvarende plejehjemsboliger med bad og toilet på gangen? Er det et foregangsland, når volden stadig er alt for høj og er medvirkende til, at alt for mange borgere føler sig utrygge i deres hverdag?
Er det et foregangsland, når der fortsat er mellem 400.000 og 500.000 i den erhvervsaktive alder, der holdes uden for arbejdsmarkedet?
Og er det et foregangsland, når vi har en nedslidt infrastruktur, et nedslidt vejnet, der ikke lever op til samfundets krav om moderne infrastruktur?
Svaret er et klart og rungende nej.
Regeringen har desværre ikke noget som helst bud på, hvordan vi i det 21. århundrede kan blive et foregangsland.
I Venstre har vi længe håbet på, at statsministeren ville benytte åbningstalen til at offentliggøre datoen for en folkeafstemning om ØMU'en.
Vi er skuffede over, at statsministeren ikke har det fornødne mod til at vise handlekraft ved at komme med en dato.
I stedet hørte vi alene statsministerens klokkeklare begrundelse for, hvorfor regeringen mener, Danmark skal være med i ØMU'en, en begrundelse, vi i Venstre er helt enige i, men vi er fortsat uforstående over for, at statsministeren ikke vil lade vælgerne tage stilling.
Ikke mindst set i lyset af statsministerens egen argumentation er det da ulogisk ikke at spørge vælgerne.
Vi er skuffede, men nok ikke særlig overraskede over statsministerens manglende mod.
For siden statsministeren i maj 1998 udtalte: Forbeholdene bliver der ikke rørt ved, så længe jeg har noget at skulle have sagt i politik - ja, så har regeringens meldinger om en eventuel ØMU-afstemning været præget af slingrekurs.
Statsministeren har jo desværre pantsat sin handlefrihed hos et lille mindretal af socialdemokratiske EU-skeptikere.
Tænk engang, Danmark er tvunget i en bekostelig venteposition, blot fordi statsministeren ikke tør tage det nødvendige opgør med sit bagstræberiske betonbagland.
Vi ved jo godt, at den debat, der nu er lagt op til, ikke bliver andet end en pseudodebat.
For alle ved jo, at vi ikke får nogen reel debat, førend vi kender afstemningsdatoen.
Vi ved godt, at den socialdemokratiske kongres til næste år vil nå til det samme resultat, som statsministeren nu er nået frem til.
Slutningen på den socialdemokratiske kongres er intet andet end en kærkommen undskyldning for ikke at turde tone rent flag.
Statsministeren har stadig ondt i pinsepakken, og efterlønnen værker endnu.
Men det er en katastrofe, at statsministeren på grund af de mange brudte løfter over for egne kernevælgere ikke har det fornødne mod til at vise handlekraft.
Der skal ikke herske tvivl om, at vi i Venstre ønsker ØMU-forbeholdet fjernet, men debatten om ØMU'en bør ikke hindre os i også at diskutere de to andre forbehold.
Danmark har en stærk interesse i en fælles EU-politik om flygtninge og indvandrere, men vi er sat uden for døren, når de andre aftaler de fælles regler.
Danmark har en interesse i, at EU får en bedre og mere effektiv forsvars- og sikkerhedspolitik, at vi europæere bliver bedre til at håndtere kriser og konflikter selv, at vi ikke igen oplever et lammet Europa som i Bosnien og Kosovo.
Forbeholdene skader Danmarks interesser.
Derfor skal de væk.
Venstres køreplan er klar: Vi ønsker Danmark med i euroen fra 1. januar 2002, hvor den fælles valuta kommer på gaden.
Det kræver en folkeafstemning i år 2000.
De resterende forbehold kunne så passende komme til folkeafstemning et år senere.
Det var ikke rart at høre, at statsministeren nærmest begik historieforfalskning, da han i åbningstalen karakteriserede udenrigspolitikken under den kolde krig som forudsigelig.
Man vidste, hvor man havde hinanden.
Udenrigspolitikken var sat på automatpilot, sagde statsministeren.
Sandheden er, at den socialdemokratiske opposition i 1980'erne med fodnotepolitikken fralagde sig ethvert ansvar og enhver moralsk forpligtelse for Danmarks ve og vel.
Man kan undre sig over, at statsministeren frivilligt udstiller den manglende virkelighedsopfattelse, som Socialdemokratiet agerede efter i 1980'erne.
Efter Warszawapagtens fald er uhyggelige planer for en invasion af Danmark blevet kendt.
Disse planer negligerer statsministeren fuldstændig, når han påstår, at vi i 1980'erne vidste, hvor vi havde hinanden.
Statsministeren brystede sig af, at regeringen har gennemført mere end 200 erhvervspolitiske initiativer.
Jovist, mængdemæssigt er det naturligvis meget, men helt ærligt, siger mængden af initiativer jo absolut intet om kvaliteten af det, regeringen har gennemført. Har initiativerne f.eks. været med til at forbedre dansk konkurrenceevne?
Nej, tværtimod.
En opgørelse viser da også, at regeringen har pålagt dansk erhvervsliv ekstra omkostninger svarende til 3,5 pct. af den samlede lønsum.
Så jo, jeg tror såmænd, at dansk erhvervsliv gerne havde været størstedelen af de mere end 200 erhvervspolitiske initiativer foruden.
Ikke mange samfund har skabt bedre rammevilkår for erhvervslivet, påstår statsministeren.
Er det mon på grund af de fantastisk gode rammevilkår for erhvervslivet, at de udenlandske investeringer går uden om Danmark?
Er det på grund af rammevilkårene, at flere og flere danske virksomheder vælger at investere i udlandet i stedet for herhjemme?
At langt færre danske unge, der starter egen virksomhed end unge i de øvrige europæiske lande, overlever som selvstændige erhvervsdrivende?
Nej, der er ikke brug for flere syltekrukker eller nye skatter, sådan som regeringen lægger op til.
Der er brug for en politik, der forbedrer dansk erhvervslivs rammevilkår, en politik, der forbedrer konkurrenceevnen, en politik, der gør det attraktivt at oprette og drive egen virksomhed.
I Venstre har vi et godt tilbud til regeringen: Gennem et bredt samarbejde her i Folketinget vil vi gerne tilbyde regeringen bistand til at nedbringe ventelisterne, lave et nyt politiforlig, forbedre konkurrenceevnen, sikre en bedre udnyttelse af de offentlige ressourcer.
Ja, Venstres politik er klar.
Vi vil have
fri og lige behandling på sygehusene uanset tegnebogens størrelse
Vi vil have fjernet skat på sygdom.
Vi vil have, at vore ældre kan få en ordentlig hjemmehjælp, når de ikke kan klare sig selv.
Vi vil have en bedre udnyttelse af de offentlige ressourcer
gennem øget brug af udbud af udlicitering.
Vi vil have øget valgmulighed for børnefamilierne, når det gælder tilrettelæggelsen af børnepasningen.
Vi vil have mere kvalitet i uddannelsessystemet.
Vi vil have, at det skal kunne betale sig at arbejde og spare op.
Vi vil have regelforenkling og afbureaukratisering.
Til slut vil jeg gerne kvittere for det ene klare signal, statsministeren sendte i sin tale.
Det var afsnittet om Færøerne.
I Venstre lægger vi meget stor vægt på, at Færøerne forbliver i rigsfællesskabet.
Vælger den færøske befolkning imidlertid at træde ud, vil vi naturligvis respektere deres beslutning.
Men vi er enige med statsministeren i, at en eventuel beslutning om udtræden af rigsfællesskabet nødvendigvis må få konsekvenser for Færøerne økonomisk såvel som politisk.