Line Barfod (EL), 2005-04-21:
Jeg vil gerne takke for debatten.
Som det nok tydeligt er fremgået af bl.a. nogle af ordførerindlæggene, er det her et område, der er stor brug for at få diskuteret, og særlig nu, hvor vi er i gang med at diskutere den kommunalreform, som regeringen og Dansk Folkeparti gerne vil have gennemført, og hvor kommunerne kommer til at få en endnu dårligere økonomi, end de har i dag, og der dermed er stor risiko for, at der bliver endnu færre ressourcer til en ordentlig sagsbehandling.
Derfor bliver vi nødt til at diskutere, hvad vi gør for at sikre, at borgerne kan få en bedre retssikkerhed, end de har i dag.
Hr. Søren Pind var inde på, at der skulle være erstatninger i alle mulige forskellige sammenhænge.
Det kan man så sige nok er meget vidtgående.
Det, vi har været mest optaget af, er nogle af de borgere, som har det allersværest i samfundet, og som kan blive udsat for meget voldsomme sanktioner fra det offentliges side, hvis de ikke overholder reglerne, ikke sørger for, at alle oplysninger ligger til tiden og med de helt rigtige underskrifter osv., men som omvendt oplever, at de selv bliver udsat for den ene sagsbehandlingsfejl efter den anden, uden at det har nogen konsekvenser.
Hr. Kim Christiansen talte om, at man ikke skulle fratage offentligt ansatte lysten til at træffe beslutninger.
Det er der absolut ikke lagt op til med det her forslag.
Selvfølgelig skal der træffes beslutninger, men det, der er afgørende, er, hvilket grundlag beslutningerne træffes på.
Når der nu er lavet adskillige love, hvori det forsøges at sikre et godt grundlag at træffe beslutninger på, bl.a. at der skal være partshøring – for hvis man går i dialog med borgeren, kunne det jo være, at man nåede frem til en bedre løsning på sagen, end hvis man bare sidder og afgør sagen uden at have snakket med borgeren – så er der ligesom en god grund til at have de regler om partshøring, og derfor bør vi også gøre noget for at sikre, at de regler bliver overholdt.
Selvfølgelig skal der på et tidspunkt træffes en beslutning, men det er godt med et godt grundlag.
Så talte hr. Tom Behnke om, at der her mere var tale om et plaster på såret.
Det er jeg sådan set helt enig i, men det, vi håber på, er, at det, hvis man nu havde sådan et plaster på såret, måske også kunne betyde, at kommunerne tilrettelagde deres sagsbehandling, så det ikke blev nødvendigt at udbetale en bod.
Så var jeg åbenbart ikke tydelig nok i min debat med hr. Tom Behnke, for hr. Tom Behnke havde forstået det sådan, at jeg sagde, at borgeren skulle påvise, at der var begået en fejl for at kunne få medhold i klageinstansen.
Men det var ikke det, jeg sagde, og det er heller ikke sådan, systemet er.
Det, der skal til, er, at det ikke er nok at påvise, at der er begået en fejl, det er ikke nok at påvise, at reglerne om partshøring osv. ikke er blevet overholdt.
Hvis man skal have medhold i klagesystemet, skal man påvise, at det også har gjort, at afgørelsen er forkert.
Man skal kunne påvise, at en korrekt sagsbehandling ville have ført til en anden beslutning, og det er utrolig svært at påvise.
Da vi ikke ønsker, at vi skal have et meget, meget formalistisk system, hvor enhver overtrædelse af lovgivningen fører til, at hele sagen skal gå om – det tror vi heller ikke er i borgerens interesse – har vi set på, hvad man så kan gøre, for at det alligevel skal have konsekvenser, når der begås fejl fra myndighedernes side.
Der er vi så kommet med forslaget om, at en bod kunne være en mulighed.
Jeg vil da gerne overveje fru Elisabeth Arnolds forslag om, at det i stedet for en bod på 5.000 kr. skulle være et adgangskort til svømmehallen eller andet.
Det synes jeg sådan set er en fin idé.
Men jeg synes stadig, det er vigtigt, at der er en konsekvens, at borgeren oplever, at kommunen ikke bare kan begå den ene fejl efter den anden, uden at det har nogen betydning.
Især fordi det, borgeren oplever, ikke kun, som fru Elisabeth Arnold siger, er, at hvis vedkommende har fået en ydelse uretmæssigt, skal vedkommende trækkes i indkomsten for at få den tilbage.
Det, der sker, er jo nogle gange, at hvis borgeren har skrevet forkert på et skema, ikke har fået indsendt et skema til tiden eller andet, så bones der, og så koster det virkelig, for så mister borgeren sin indkomst.
Eller hvis borgeren ikke har sørget for at give de korrekte oplysninger om, hvor tit vedkommende sover sammen med en mand eller hvad det nu kan være, kan det også have betydning for vedkommendes indkomst og have meget store konsekvenser.
Derfor er det, at det af mange borgere opleves dybt urimeligt, at det, når de så kan tage kommunen i at begå den ene fejl efter den anden, ikke har nogen konsekvens.
Men de har ofte nogle meget urimelige arbejdsvilkår, og vi er bange for, at de arbejdsvilkår bliver endnu værre med den kommunalreform, der gennemføres.
Især med den udligningsreform, der kommer bagefter, hvor vi kan risikere, at mange kommuner får endnu færre penge, end de har i dag, og så bliver der endnu færre penge til at sikre en god sagsbehandling.
Derfor mener vi, det er så vigtigt, at vi i tide får diskuteret, hvad vi kan gøre for at prøve at rette lidt op på det.
Man skulle tro, at økonomiske incitamenter ville virke på begge områder, men det kan være, at de i virkeligheden ikke tror, at det virker på sundhedsområdet.
En eller anden forklaring må der jo være et sted.
Så hvad får de egentlig ud af at klage til Ombudsmanden?
Derfor er det selvfølgelig vigtigt, at han tager sagerne op alligevel, og det, som man kan se i hans beretning og det, han gjorde op her sidst, hvor Retsudvalget havde offentlig høring med Ombudsmanden, var, at der er flere fejl ude i kommunerne, end der er i de øvrige dele af den offentlige forvaltning.
Hvad er det så, vi kan prøve at gøre for at få en bedre sagsbehandling?