Mogens Lykketoft (S), 2005-06-09:
Jeg synes, debatten frem til nu har afsløret, at man fra regeringsflertallets side end ikke har styr på, hvad man selv mener.
Det havde selvfølgelig været smukkere, hvis et forslag til vedtagelse, sådan som der har været tradition for det, og sådan som vi sikrede det i hvert fald i den tid, jeg var udenrigsminister, havde kunnet vedtages med et meget bredt flertal.
Når det ikke kommer til at ske i dag, er det jo først og fremmest, fordi man har sjusket med det.
Det er allerede blevet sagt af både den radikale og SF’s ordfører, at vi jo ikke har stillet noget krav om, at udenrigsministeren skal komme hjem med et ganske bestemt forhandlingsresultat fælles for EU.
Hvorfor skal vi have det, og hvorfor er det mere påtrængende nu, end det var for 2 år siden?
Jo, der var et forhandlingssammenbrud i Cancún.
De toneangivende udviklingslande mistede tålmodigheden med den vestlige verden.
Hvis det her skal lykkes, kræver det større bøjninger fra vores side.
Det må EU forstå, det må den danske regering bidrage til at EU forstår.
Det er sådan set det, det handler om.
Det er efter al min erfaring nonsens og forkert, at vi svækkes i den internationale sammenhæng ved udtrykkeligt at sige, hvordan vi helst ville have det var.
Det er en forkert betragtning.
Når alt det her er sagt, vil jeg bare sige: Jeg går uden videre ud fra, at inden der skal gives et konkret forhandlingsmandat i Europaudvalget, så finder regeringen sine egne ben, og så finder regeringen et fælles fodslag med de partier, som er EU-positive.
Det her er jo en EU-sag.
Regeringen har mulighed for at tænke sig om, og så kommer vi tilbage til det konkrete mandat siden hen.
Så vil jeg i øvrigt sige om hele problemstillingen, at jeg ligesom hr. Steen Gade er lidt bekymret over, hvor mange ord udenrigsministeren bruger på at sige, at også de lidt stærkere udviklingslande skal yde noget.
Det kan nemt blive en sovepude.
Det er selvfølgelig et rigtigt synspunkt, bevares, men det kan nemt blive en sovepude for os andre.
Det grundlæggende i det her er den linje, som også går igennem de tre oppositionspartiers forslag til vedtagelse.
Hvis det her skal lykkes, hvis det skal bidrage til ordentlig udvikling i den her verden og mere harmoni i den her verden og mindre ulighed i den her verden, så skal handelsliberaliseringen ske asymmetrisk, så skal vi hjælpe de allerfattigste udviklingslande, som måske i første omgang ikke får noget ud af, at vi liberaliserer.
Så skal vi sænke vores toldsatser, så skal vi sænke vores eksportstøtte helt uafhængigt af, om udviklingslandene kan levere noget tilsvarende nu.
Det er det synspunkt, der skal formuleres så stærkt som muligt, hvis vi skal have en chance for, at det sammenbrud, der skete i Cancún, bliver vendt til, at den her verden bevæger sig hurtigere i den rigtige retning.
Lad mig så afslutningsvis sige, at der er mange, mange andre temaer end dem, nogen af de to forslag til vedtagelse har nået at ramme, og det, som WTO meget gerne skulle være løftestangen for, er jo en meget bredere global dialog, hvor vi også holder fast i perspektivet om den bæredygtige udvikling, om at støtte udviklingslandene i deres videre færd på en måde, der til gengæld gør det muligt for dem at give mere forpligtende løfter på miljøområder og på andre områder, der har betydning for næste generations levevilkår både hos dem og os.
Så jeg går ud fra, at den her lille diplomatiske krise, vi har iagttaget, i form af at der ligger to forslag til vedtagelse i stedet for et, er en, vi overvinder, når udenrigsministeren og regeringspartierne får tænkt sig om og får tænkt over, at vejen frem i WTO-sammenhæng via Europaudvalget nok ikke går hånd i hånd med og bastet til Dansk Folkeparti, der er imod hele konstruktionen.