Annie Lunde Hansen (CD), 1998-10-28:
Jeg vil også starte med at sige tak for ministerens redegørelse; men så vil jeg sige, at hvis nu - og jeg siger udtrykkeligt hvis nu - vi kunne stole 100 pct. på, at der nu endelig én gang for alle ville komme en løsning på problemerne, og at alle love og forskrifter ville blive overholdt, kunne jeg sige tak til regeringen på CD's vegne. Desværre er der ikke mange i CD's gruppe, der tør stole på, at det vil gå sådan; men jeg vil som ordfører sige, at jeg i det mindste håber, at man fremover vil få alle de mange kønne ord, der er sagt i årenes løb - også i dag - omsat til handling.
Danmark skal være et land, hvor alle har
reel bevægelsesfrihed, og derfor har jeg svært ved at forstå, hvorfor vores berømmede, gode velfærdssamfund skal være tilbagestående på dette område i forhold til, hvad man oplever i en by som New York.
Det kan da ikke være rigtigt?
Enhver må kunne forstå, hvor mange besværlige og måske ligefrem ydmygende situationer, man kan komme ud i som handicappet, og der er i hvert fald en del af os, der får lov til at føle det på egen krop, hvis vi bliver midlertidigt handicappet af et brækket ben eller noget andet og derfor i en periode er henvist til en rullestol.
Om ikke før får man i den situation øjnene op for, hvad det betyder, hvis gader, fortove, transportmidler og ikke mindst bygninger er indrettet, så handicappede kan færdes så uhindret som muligt.
Vi har en planlov, der f.eks. er skyld i, at praktiserende læger, speciallæger og tandlæger i mange byer har måttet placere deres klinikker på både første og anden sal i bygninger uden elevator.
Loven gør det ikke muligt, at klinikkerne ligger i gadeplan.
Det er ingen spøg at skulle op til anden sal med kørestol eller krykker; jeg ville i hvert fald nødig, og det skal ændres nu.
Handicaporganisationerne er kommet med mange konkrete forslag til løsninger, der kan betyde, at mange fejltagelser kan undgås, så man bliver fri for at gentage fortidens synder.
Derfor er det vigtigt, at de handicappedes organisationer sidder med ved bordet og tages med på råd, når planlagte ændringer skal tilrettelægges.
Det gælder ikke mindst handlingsplanen, som mange kommuner ikke har skænket en tanke, for her er der i hvert fald noget at tage fat på, også i forbindelse med arkitekters og ingeniørers og andres uddannelse.
For arkitekternes vedkommende er kulturministeren i gang med drøftelser med arkitektskolerne om, hvordan de studerende får en øget bevidsthed om, at fysiske handicap og arkitektur hænger sammen.
Jeg synes faktisk også, man bør involvere de handicappede selv, og jeg glæder mig derfor over, at kulturministeren har opfordret skolerne til fortsat dialog med bl.a. Dansk Handicapforbund.
Kulturministerens kollega, socialministeren, siger, at de handicappede skal aktiveres.
I CD mener vi også, de handicappede bør have de bedst tænkelige muligheder for at udnytte deres evner og uddannelse på arbejdsmarkedet.
Alle kan noget, men det er bestemt ikke i alle eksisterende bygninger, vi finder de job, der kan bestrides fornuftigt af handicappet arbejdskraft.
Det er i det mindste en barriere, der skal fjernes, hvis den gode intention om job til mange flere af de handicappede skal opfyldes.
CD mener endvidere, man burde overveje en særlig uddannelse af handicappede til at varetage en handicapkonsulentstilling.
Det kunne være en uddannelse af ca. 1 års varighed, og så kunne de rådgive i praktisk arbejde.
Det kunne være en metode til at skabe rigtige job for handicappede på normale vilkår, og det ville i det mindste være at foretrække frem for skånejob eller fleksjob.
Det ville i mange henseender være en nedslående oplevelse.
Var jeg f.eks. turist i København og var kørestolsbruger, kunne jeg få svært ved at finde ret mange hotelfaciliteter i denne by, og var jeg borger i byen, kunne jeg være en af de 30.000 kørestolsbrugere i Danmark, hvis livsudfoldelser er afhængige af samfundets fysiske udformning og dermed også af boligbyggeriet.
Tænk engang, hvis vi, der har været så heldige at slippe for handicap, en dag kom hjem, og trapperne var fjernet og erstattet af et tov.
Så var der nok ikke mange, der kom op til deres hjem den aften, hvis de skulle klatre op ved egen hjælp.
Men hvordan mon det er, når en kørestolsbruger sidder i sin kørestol i en trappegang uden elevator?
Prøv det!
Der må være sanktioner, der kan tages i anvendelse, hvis det viser sig, at der er nybygninger, hvor tingene ikke er i orden.
Det skal simpelt hen ikke kunne lade sig gøre, at reglerne ikke bliver overholdt rundt omkring, og så må der sættes standarder for hensigtsmæssig udformning af vore byer, så vi ikke behøver at skamme os over at være tilbagestående i forhold til f.eks. New York, som jeg nævnte tidligere. Fra De Samvirkende Invalideorganisationer ligger der et forslag om at oprette en tilgængelighedspatrulje med både offentlige og private midler til brug ved ombygning af eksisterende bygninger.
Det synes jeg er en tanke, der er værd at overveje.
Vi har fået ombudsmanden ind i billedet, og den nyordning, der trådte i kraft i januar sidste år, er udmærket, og jeg håber, den vil blive modtaget meget positivt.
Men brug ombudsmanden!
Det skal vi lære at gøre, men uden håndgribelig politisk vilje her i Folketinget når vi ikke derhen, at hverken CD eller andre tør stole på, at tilgængelighedsproblemerne bliver løst.