runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Margrete Auken (SF), 1998-06-16:
Den tale, som fru Dorte Bennedsen holdt her, er det jo heldigvis overladt til hr. Baadsgaard at svare på.
Der er ingen grund til at lave konsekvensmageri af denne art her.
Jeg vil godt sige, at hvad angår under alle omstændigheder at sikre barnet ret til en far, skylder jeg en undskyldning fra førstebehandlingen af loven, for da påstod
jeg, at bl.a. Foreningen Far kun kom til at tænke på barnets ret til en far, når der var skilsmisse i farvandet
Der er jo en del, der har det sådan, at det er først, når der er skilsmisse i farvandet, at retten til et barn dukker op; det er altså hele tiden de voksnes interesser.
Jeg er så siden hen blevet heftigt belært af tilsendte artikler osv. fra Foreningen Far, og det skal virkelig medgives dem her, for jeg kan sagtens komme til at skændes med dem i andre sammenhænge, at de har gjort meget ud af, at barnet har ret til en far, også selv om man - om jeg så må sige - ikke på forhånd ved, hvem han er. Jeg vil så sige til hr. Baadsgaard, at jeg tror, at det for alle os, der stemmer imod loven til sidst - jeg stemmer for den, hvis ændringsforslaget kommer igennem - er hensynet til barnet, der er i centrum.
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-06-16:
Jeg synes, det er interessant at lytte til debatten her.
Det er også interessant at læse betænkningen.
Børnene, som det drejer sig om, er så godt som ikke nævnt, heller ikke i debatten her nu.
For mig er det helt afgørende, at det forslag her drejer sig om, hvorvidt vi vil sikre alle børn retten til en far og en mor.
Derfor er det helt afgørende for mig, som i sin tid har været medforslagsstiller af § 3, at vi spørger, hvad barnets tarv er.
I alle andre sammenhænge er vi ikke i tvivl om, at det er barnets tarv, at der er både en far og en mor.
Det er det selvfølgelig også i disse situationer, men så er der nogle, der synes, at der er nogle andre hensyn, der går foran, og så nedtoner man barnets tarv lidt. Justitsministeriets Børneudvalg lægger det også til grund, når det anbefaler, at vi fortsat skal bestræbe os på, at ethvert barn får ret til en far og en mor.
Det er helt klart i dets anbefalinger, at det skal vi fortsat bestræbe os på.
Det er også det, Børnelovudvalget fremhæver, når det siger, at vi utvivlsomt overtræder internationale forpligtelser, hvis vi gennemfører det, som forslagsstillerne her har lagt frem, nemlig forpligtelsen til at arbejde for, at børn så vidt muligt skal kende begge forældre, samt at forældrene i videst muligt omfang skal have fælles ansvar for barnets opdragelse og udvikling.
Sådan er det beskrevet i Børnelovudvalgets betænkning, men det ser Folketinget altså også stort på, hvis det vedtager det lovforslag, der ligger på bordet nu.
Jeg vil gerne fremhæve en ting mere fra Børnelovudvalget.
Vi har hidtil i faderskabssager bestræbt os på, endda med trussel om bødestraf, at den enlige mor oplyser, hvem barnets far er.
Det anbefaler Børnelovsudvalget at vi fortsat skal gøre, og jeg glæder mig til at se eller synes i hvert fald, det bliver interessant at se, hvordan Justitsministeriet vil håndtere de anbefalinger, der er kommet fra Børnelovsudvalget i den forbindelse.
Hvis vi vedtager det her, er det selvfølgelig umuligt at fastholde, at en mor skal oplyse faderens identitet, hvis ikke hun ønsker det.
Derfor vil det her få
Det her får nogle voldsomme konsekvenser for vores familiesyn, for vores menneskesyn, og det får også konsekvenser på andre områder end lige dem, der angår enliges og lesbiskes ret til at få kunstig befrugtning.
Jeg skal sige, at det ændringsforslag, der er stillet af fru Margrete Auken, kan jeg støtte, for hvis det her skulle blive vedtaget til slut, vil jeg gerne have, at ændringsforslaget er vedtaget, sådan at barnet i det mindste har en genetisk far, men jeg vil helst ikke bytte en social far ud med en genetisk far.
Jeg vil godt støtte ændringsforslaget, men det betyder
ikke, at jeg vil støtte lovforslaget i dets helhed.
Ester Larsen (V), 1998-06-16:
Jeg vil blot bede ministeren om lige at gentage, hvad det var ministeren sagde der står i aftalen med Amtsrådsforeningen om psykiatriens udbygning.
Jeg må gøre opmærksom på, at med den aftale, der er indgået mellem amterne og regeringen, er den realvækst, der er tale om, allerede disponeret, så jeg lyttede med nogen overraskelse til det citat, som justitsministeren kom med, og vil gerne have det bekræftet.
Anne Baastrup (SF), 1998-06-16:
Kun lige kort til hr. Tom Behnke: Hr. Peter Duetoft og jeg har rent faktisk snævert samarbejdet om alt, hvad der er lavet i den her lovgivning lige fra starten.
Peter Duetoft (CD), 1998-06-16:
Jeg er helt enig i hr. Tom Behnkes ros til fru Anne Baastrup.
Jeg vil bare i stilfærdighed gøre hr. Tom Behnke opmærksom på, hvad han måske ikke ved, fordi han ikke altid læser alle sine papirer, at jeg ikke er medlem af Retsudvalget og derfor aldrig har deltaget i Retsudvalgets møder, men til gengæld har fået samtlige Retsudvalgets papirer og har deltaget ganske aktivt i udarbejdelsen både af beretningen sidste år og også i forhandlinger både i ministeriet og andre steder, ikke mindst uden for huset her, hvor man har mødt organisationer osv. Så jeg vil tro, at selv om jeg ikke har siddet ved Retsudvalgets møder og hørt på hr. Tom Behnke, er jeg ret velinformeret om, hvad det er, der foregår i denne debat.
Det vil jeg bare lige sige i al stilfærdighed.
Og så vil jeg da også gøre hr. Tom Behnke opmærksom på, hvis han ikke ved det, at der er altså stadig væk forskel på, hvad der står i en lovtekst, og hvad der står i en betænkning. Det er smukt og nydeligt at skrive en masse fine ord i en betænkning, men det er altså stadig væk lovteksten, der gælder, hvis der kommer konflikt på området, og hvor nogle kan henholde sig til, at man har nogle rettigheder, nogle rettigheder, der er med til at bringe én ud af måske en meget svær situation.
Tom Behnke (FP), 1998-06-16:
Således provokeret af CD's ordfører, hr. Duetoft, skal jeg sige, at for Fremskridtspartiets vedkommende har vi ikke følt det helt store behov for at have en generaldebat om psykiatriloven her ved anden behandling. Vi har siddet i Retsudvalget gennem flere folketingssamlinger og diskuteret den meget, meget grundigt og meget, meget nøje.
I hvilket omfang CD har deltaget i de forhandlinger, har
jeg ingen erindring om; men jeg ved, at for mit eget vedkommende har jeg været til stede ved hvert eneste møde, hvor vi har diskuteret psykiatriloven.
Vi har diskuteret frem og tilbage, og netop på grund af denne meget, meget lange og meget, meget grundige behandling i Retsudvalget er vi nået frem til at kunne skrive betænkningen, som jo er på adskillige sider, og som jeg gerne vil henlede de damer og herrers opmærksomhed på.
I betænkningen står alt det, vi i udvalget har talt om og er blevet enige om, og det, der i virkeligheden er bemærkelsesværdigt, er, hvor meget udvalget i enstemmighed er blevet enigt om.
Det er utrolig flot, at vi har kunnet diskutere os frem til det, og det er utrolig flot, at vi i Folketinget er enige om, at standarden på området og forholdene for de psykisk syge skal forbedres.
Vi skal arbejde frem imod, at en vagt, så vidt det overhovedet er muligt, kun har tilsynet med én fikseret patient osv.
Alt det er man jo i udvalget blevet ved med at diskutere, og vi er faktisk nået frem til det meget, meget flotte betænkningsbidrag, som ligger her.
Jeg kan også sige, at for Fremskridtspartiets vedkommende støtter vi de ændringsforslag, som CD har stillet til forslaget her, bortset fra et enkelt af dem, og det er netop ændringsforslag nr. 5, som også har optaget meget af debatten her ved anden behandling, nemlig spørgsmålet: Skal det være lovfæstet, at en vagt kun må tilse én fikseret patient?
Eller skal det være sådan, at det er en hensigtserklæring, at det er det, man stræber efter, og at der kun i undtagelsestilfælde må være afvigelser fra den regel?
Dér har vi i Fremskridtspartiet den opfattelse, at med den måde, det er formuleret på i dag med de tilføjelser, vi her har lavet i betænkningen, er det rigeligt for os.
Vi føler ikke, der er behov for at stramme det yderligere, for man vil så omvendt kunne komme i så fastlåste situationer for personalets vedkommende, at det ikke er hensigtsmæssigt.
Her under andenbehandlingen, hvor vi diskuterer dels betænkningen, som den er skrevet, dels de mange ændringsforslag, der er stillet, synes jeg - og det har undret mig, at ikke flere har gjort det - at det er på sin plads at uddele en meget, meget stor ros til SF's fru Anne Baastrup, som har lavet et enormt stykke arbejde.
Se, det er noget, jeg tager hatten af for, at man i udvalget ofrer sig
så meget og bruger så mange ressourcer i stedet for bare at gå op ved en anden behandling og skælde alle os andre ud.
Brian Mikkelsen (KF), 1998-06-16:
Sagen er jo den, at politik er en samlet enhed og også det muliges kunst, som jeg refererede før.
Det vil sige, at hvis man laver et samlet lovkompleks, må man også kunne stå inde for alle de elementer, der er i det lovkompleks.
De elementer, som hr. Peter Duetoft nævnte her, er Det Konservative Folkeparti egentlig fuldstændig enig i, og det står også i udvalgsflertallets bemærkninger om en fast vagt, at det skal være en udpeget plejer eller andet kvalificeret personale.
Flertallet fremhæver også - det står i betænkningen - at de gældende regler om en fast vagt indebærer, at den faste vagt skal være fysisk til stede hos den eller de bæltefikserede patienter.
Alle de ting er vi jo enige i, og vi har præciseret det i flertallets bemærkninger.
Men det er klart, at hvis der er nogle ting, må man jo tage fat på dem.
Det er en af årsagerne til, at vi har bedt om at få ændringsforslag nr. 4 taget tilbage, for det vil vi diskutere i den konservative folketingsgruppe, når vi har fået svar på nogle uddybende spørgsmål.
Peter Duetoft (CD), 1998-06-16:
Jamen så forventer jeg, at fru Lissa Mathiasen fremsætter forslag om ændring af Folketingets forretningsorden, så debatten ved andenbehandlingen fjernes.
Hvis argumentet er, at nu har vi jo diskuteret det i udvalget og ved førstebehandlingen osv., er der jo ingen grund til at tage debatten her ved anden behandling; så lad os dog fjerne den, for så havde vi sparet mange timer i dag.
Og det argument, fru Lissa Mathiasen fører frem her, kan jo bruges ved hvert eneste lovforslag.
Hvad var det ved motorvejene i Vestjylland, der var så vigtigt, at man pludselig under andenbehandlingen skulle op og diskutere ændringsforslag?
Det kan man altså gøre den ene gang efter den anden, men fru Lissa Mathiasen kunne altså ikke gøre det her.
Så må jeg sige til hr. Brian Mikkelsen, at det er da dejligt, at Det Konservative Folkeparti synes, der er forbedringer; tillykke med det!
Men jeg vil godt spørge hr. Brian Mikkelsen: Hvorfor er det forkert, at én tvangsfikseret person skal have én vagt?
Hvorfor er det forkert, at man skal kontraspørge mennesker, når man forsøger at få dem administrativt indlagt?
Og hvorfor er det forkert at sætte en tidsgrænse på 1 måned for, at man skal svare tilbage fra Justitsministeriet med hensyn til ophævelse af en administrativ frihedsberøvelse ifølge et farlighedsdekret?
Hvorfor er det forkert?
Nu har jeg hjulpet hr. Brian Mikkelsen, for jeg har selvfølgelig ikke taget de store spørgsmål.
Jeg har taget de små, der burde være overskuelige, og jeg spørger: Hvorfor er de forslag så forkerte, at Det Konservative Folkeparti synes, at det simpelt hen ikke kan lade sig gøre at stemme for dem?
Lissa Mathiasen (S), 1998-06-16:
Nogle gange kan det være klogt at tælle til 10, inden man siger noget, og andre gange - i helt særlige tilfælde - kan det være klogt at tælle til 20, og sådan har jeg haft det her i dag.
Jeg tror, det var klogt, at jeg valgte at tælle lidt længere.
På baggrund af den kritik, der netop kom fra hr. Duetoft her fra talerstolen af, at jeg på Socialdemokratiets vegne havde valgt ikke at tage ordet, skal jeg sige, at logikken i, at jeg i dag har valgt ikke at gå herop og kommentere ændringsforslagene, er, at vi har behandlet denne sag siden starten af 1997.
For det andet har vi mange gange drøftet frem og tilbage, for og imod de forskellige politiske vinkler og diskuteret løsningsmodeller.
Det har vi gjort under udvalgsarbejdet, og det er her, jeg mener, det også er rimeligt at tage de diskussioner, der reelt har været om udformningen af forslaget.
Vi er tilfredse med det resultat, der foreligger, og vi mener også, vi er nået frem til et resultat, som endda er meget anbefalelsesværdigt.
Men det er jo ikke udtryk for, at vi ikke fra Socialdemokratiets side har turdet tage ordet i dag, altså at vi på en eller anden måde er bange for at tage debatten, tværtimod.
Vi har valgt at sige: Hele den diskussion har vi haft under udvalgsarbejdet, og derfor synes vi ikke, det var rimeligt at gå op og kommentere ændringsforslagene her i dag.
Skal vi have en generaldebat om lovforslaget, vil det være mere naturligt at tage den under tredjebehandlingen, og det er vi selvfølgelig også parat til fra Socialdemokratiets side.
Brian Mikkelsen (KF), 1998-06-16:
Jeg er nødt til at kommentere det, hr. Peter Duetoft siger her.
Hr. Peter Duetoft udfører et ihærdigt, prisværdigt arbejde for psykisk syge.
Mennesker, som har det dårligt, er meget lavt prioriteret i det danske samfund, men det er, som om der er sket en anderledes prioritering både ude i amterne og også her i Folketinget af psykisk syges stilling.
Jeg vil sige, at vi har diskuteret dette lovforslag gennem meget lang tid, og der er mange forbedringer i det.
Hvis man læser udvalgsflertallets bemærkninger til nogle af de konkrete forslag, er det ikke et kvantespring frem; men der er nogle konkrete forbedringer, og politik er trods alt det muliges kunst.
Der er nogen forbedringer af udskrivningsproceduren, der er forbedringer med hensyn til bæltefikseringerne, og der er forbedringer med hensyn til børn og unges behandling.
Forbedringerne er ganske vist efter min mening ikke gode nok - det må jeg godt nok sige - og derfor kan man diskutere det hele løbende.
Men der er forbedringer i forhold til den gældende lov, og det er derfor - og det har vi jo diskuteret gennem meget lang tid - Det Konservative Folkeparti står bag de forbedringer, der er her og nu.
Men vi håber da også, vi kan gøre det endnu bedre i årene fremover.
Tove Fergo (V), 1998-06-16:
Jeg lyttede med stor interesse til justitsministerens forsikring om, at man ikke kan lave en koordinationsplan eller en udskrivningsaftale uden samtykke fra patienten.
Så kan jeg bare ikke forstå, hvordan der kan stå i bemærkningerne til lovforslaget, at denne udskrivningsaftale eller koordinationsplan godt kan etableres uden samtykke fra patienten, og at man godt kan udveksle oplysninger.
Det forstår jeg ikke.
Hvis det hele er frivilligt, ville patienten jo også frivilligt give sit samtykke til, at man indhenter oplysninger, og så er der jo ikke noget problem.
Nu må jeg ikke sige mere, men jeg havde noget mere.
Anne Baastrup (SF), 1998-06-16:
Det er bl.a. det, vi bruger udvalgsarbejdet til.
Det kan godt være, fru Tove Fergo kun har læst bemærkningerne, men vi har brugt udvalgsarbejdet til at få præciseret med sorte streger, og jeg ved ikke hvad, at en koordinationsplan er et tilbud og kun et tilbud.
Det er træls, at fru Tove Fergo ikke har siddet i Retsudvalget og deltaget i lige præcis de dele af diskussionerne, men det er der ikke noget at gøre ved.
Sagen er den, at vi for det første har øvet os meget i at sige, at koordinationsplaner er tilbud, tilbud, tilbud, tilbud.
De kan ikke tvinges ned over patienterne, nej!
Det næste er en udskrivningsaftale, og en sådan aftale kan man ikke indgå, medmindre der er to parter, nemlig patienten og overlægen.
Sådan er det, det står i udvalgsbetænkningen, og det står optrykt som dele af de svar, vi har fået. Det kan godt være, fru Tove Fergo fastholder, at fru Tove Fergos opfattelse af lovgivningen og de øvrige bemærkninger er den rigtige.
Men fru Tove Fergo har ikke ret.
En koordinationsplan er et tilbud, man kan ikke tvinge en patient, og det, fru Tove Fergos ændringsforslag rent faktisk går ud på - sådan som jeg kan læse teksten - er, at man skal kunne tvangsudskrive mennesker, der i virkeligheden burde tvangstilbageholdes, og der er det, jeg ikke forstår.
Vi har ikke norske tilstande her i Danmark endnu.
Det kan godt være, det er det, vi skal have, men det er altså ikke det, lovgivningen går ud på lige nu.
Tove Fergo (V), 1998-06-16:
Det tror jeg gerne de gør, selvfølgelig gør de det.
Men alligevel har også patienter nogle rettigheder, og der tages netop højde for, at der er brodne kar i ethvert system.
Jeg forstår ikke fru Anne Baastrup, og jeg forstår ikke, at SF, som ellers plejer at slå så meget på menneskerettighederne, pludselig åbner for alle sluser, så alle oplysninger og forhold af enhver art, dybt personlig art, rent personlig art kan videregives til alle mulige myndigheder m.fl., som der oven i købet står i loven. Der kan stå nok så meget i nogle vedtægter osv., hvordan det burde være.
Men det, der er vigtigt for mig, er, at patienterne som udgangspunkt kan tage loven i hånden og spørge: Hvorfor i alverden skal jeg finde mig i det?
Sådan står der ikke i loven.
Og jeg kan ikke se, hvordan fru Anne Baastrup vil kunne garantere, at patienterne har den ret, at de ikke bliver tvunget til at underkaste sig en koordinationsplan, medmindre det er nødvendigt.
Jeg er også, som jeg sagde før, helt, helt enig i, at vi skal tage vare på og hånd om og har en medmenneskelig forpligtelse til at sikre, at alvorligt psykisk syge ikke glider ud i en selvdestruktiv tilværelse efter deres hospitalsophold. Men fordi vi nu skal tage hånd om et lille antal - 1000 patienter måske - er der jo ingen grund til, at vi vedtager et lovforslag, som giver mulighed for, at man kan foretage denne tvangskoordinationsplansudskrivning over for alle indlagte på psykiatriske afdelinger.
Brian Mikkelsen (KF), 1998-06-16:
Vi har nogle bemærkninger til forslag nr. 4 fra CD og SF.
Vi er egentlig meget modstander af, at man behandler børn og unge sammen med voksne, og det er klart, at det skal vi ind i en overvejningsfase af.
Derfor vil vi gerne spørge forslagsstillerne, om de vil trække forslaget, så vi kan behandle det igen på fredag.
Dorte Bennedsen (S), 1998-06-16:
Når disse to lovforslag vedtages på fredag med formentlig et meget stort flertal, er der grund til at glæde sig, fordi en meget stor og meget rigtig reform dermed føres ud i livet.
Det er sagt før, men skal gentages her i dag, at ingen nok så skarp kritiker af det nuværende domstolssystem har kunnet antyde, at domstolene ikke reelt er uafhængige, men det har for Socialdemokratiet og mange andre været et stort ønske også at bringe den formelle side af uafhængigheden i orden, og det mål nås med vedtagelsen på fredag.
Der har i de drøftelser, der har været ført, siden forslagene blev fremsat første gang sidste efterår, været rejst en række spørgsmål og problemer.
Et af dem har været spørgsmålet om ministeransvar i forhold til domstolenes budgetter.
Om det spørgsmål sagde jeg ved førstebehandlingen
i april, at man her står over for et valg.
Man kan vælge at gå den traditionelle vej, hvor der er et ministeransvar, hvis det går galt med budgetterne, eller man kan gå den anden vej og sige, at netop fordi vi tager magtens tredeling alvorligt, skal der ikke være tale om ministeransvar.
Jeg skal ikke skjule, at Socialdemokratiet var tilhænger
af den sidste mulighed, men spørgsmålet har været genstand for megen diskussion i de forløbne måneder, en diskussion, hvor også Rigsrevisionens og statsrevisorernes synspunkter har været inddraget
Og som bekendt er overvejelserne endt med, at justitsministeren har fremsat et ændringsforslag, som giver justitsministeren en begrænset instruktionsbeføjelse i revisionsspørgsmål.
Socialdemokratiet kan på trods af vores oprindelige standpunkt godt tilslutte os dette forslag.
Vi har meget vanskeligt ved at forestille os, at der skulle opstå en situation, hvor Domstolsstyrelsen skulle vælge at sidde overhørig, at Rigsrevisor med statsrevisorernes opbakning fremsætter væsentligt kritiske bemærkninger om revisionsspørgsmål.
Men skulle den utænkelige situation opstå, så giver ændringsforslaget altså et instrument til at løse konflikten. Vi kan derfor støtte de to ændringsforslag, som ministeren har stillet til L 31. Til L 32 er der stillet ændringsforslag, dels af Dansk Folkeparti og dels af SF, og vi kan ikke støtte disse ændringsforslag.
Hr. Hans Peter Baadsgaard talte meget engageret om barnets ret til en far og en mor, og at vi skal sikre barnets ret til en far og en mor.
Det er der vel hen ad vejen ikke nogen, der kan være uenige i, men hvordan vil hr. Hans Peter Baadsgaard sikre barnets ret?
Tror hr. Hans Peter Baadsgaard overhovedet, at fordi vi forbyder læger at deltage i dette her med deres faglige ekspertise, vil der blive født færre børn af enlige mødre?
Jeg sad før og tænkte på, at i virkeligheden havde det været konsekvent af modstanderne af vores forslag, at de samtidig havde stillet et ændringsforslag, der forbød enlige at blive gravide.
Det er nok heller ikke praktisabelt, men det havde jo været en konsekvent holdning.
Vi har nogle principper, vi alle kan være enige om, og så har vi en verden, der rent faktisk ser anderledes ud.
Tove Fergo (V), 1998-06-16:
Jeg må bede fru Anne Baastrup om at læse bemærkningerne til lovparagrafferne.
Det er jeg nu sikker på fru Anne Baastrup har, men der er jo mange bemærkninger, og de koordinationsplaner kan faktisk vedtages, uden at patienterne har givet tilsagn; sådan står der i bemærkningerne til lovforslaget.
Hvis der er kommet andre bemærkninger til, og hvis der er kommet et ændringsforslag, som ændrer forholdet, vil jeg hilse det meget velkommen, men sådan som jeg læser bemærkningerne, står der, at det kan ske mod deres vilje.