Peter Duetoft (CD), 1998-12-16:
Jeg synes, at de sidste ugers debat i offentligheden måske havde fortjent, at der faktisk var lidt mere retfærdighed omkring aftalen, og at man også havde taget nogle større diskussioner om den end dem, som har præget offentligheden. Men det kommer vi nok tilbage til i morgen, for det er jo ikke de store linjer, vi skal snakke om i dag; det er de ændringsforslag, der er stillet.
Hvis jeg skulle starte med at sammenligne ændringsforslagene fra regeringen med de ønsker, som CD kom med på vores landsmøde i november, og med de skriftlige udspil, vi lavede til regeringen i begyndelsen af forhandlingerne, så er vi sådan set meget godt tilfredse.
På en lang række områder har man prioriteret synspunkter og prioriteret en indsats, der passer til de udspil, som vi kom med.
Jeg vil godt starte med sygehusområdet og sige, at vi støtter da behandlingsgarantien, for hvem kan være imod den?
Men det er ikke CD, der har peget på, at behandlingsgarantien vil løse sygehusenes problemer.
Det kan være et skridt i den rigtige retning, og vi vil ikke sige nej tak til den, for det
kan da godt være, at den kan løse nogle problemer.
Men det er stadig væk vores opfattelse, at det er strukturændringer i sygehussystemet og det, som hr. Thulesen Dahl også sluttede med, nemlig spørgsmålet om mere fleksibilitet i arbejdstilrettelæggelsen, der i virkeligheden er det, der skal til for at få det danske sygehusvæsen til at fungere.
Jeg kan ikke forstå hr. Thulesen Dahls synspunkter om, at man bare skal give flere penge.
Jeg synes egentlig, det har vist sig gennem de seneste år, at man har kunnet give adskillige hundreder millioner kroner her og der og alle vegne, uden at det egentlig grundlæggende har ændret noget som helst.
Så penge uden strukturændringer og penge uden fleksibilitet er som at smide penge ud af vinduet.
Den diskussion havde vi gerne set, men nu starter man altså med behandlingsgarantien.
Det er fint nok, og så må vi håbe, at den fungerer på de områder, der er udpeget.
Men man kommer ikke uden om den anden diskussion, og derfor glæder vi os også over, at der i aftalen rent faktisk er indskrevet, at regeringen skal lægge op til forhandlinger og presse på for forhandlinger om mere fleksibilitet i arbejdstilrettelæggelsen omkring hospitalerne.
I øvrigt er der også en tilsvarende passus omkring folkeskolen, hvor vi i høj grad mener, at stivnede arbejdstidsregler og stivnede strukturer gør, at man ikke kan få det optimale ud af det. Som sagt er dette ikke en afstandtagen fra behandlingsgarantien, men det er for måske at slå en lille smule koldt vand i blodet på dem, der tror, at alle problemer nu er løst.
Vi er glade for, at Forsøgscentret for Voldtægtsofre også kom ind i finanslovforslaget.
Vi er meget tilfredse med, at man lægger op til en forlængelse af puljen til psykisk syges fysiske forhold på hospitalerne.
Det er jo sådan, at den pulje, der nu har løbet i 3 år, udløber med 1999, og vi er meget godt tilfredse med, at man vil forhandle om forlængelse, for vi ved jo, at man kun er nogenlunde halvvejs i det arbejde, der skal gøres for at forbedre de fysiske rammer for de sindslidende.
Så er vi selvfølgelig meget glade for skattefritagelsen
for den arbejdsgiverbetalte alkoholbehandling.
Vi vil måske gerne på et senere tidspunkt kunne inddrage andre situationer i det; men det her er jo da en start.
Vi talte også lidt for, at folkehøjskolerne skulle have et løft, og det er der også stillet ændringsforslag om.
Jeg vil gerne her i morgen, når statsministeren er her, takke for det, for det er i høj grad ham som person, vi kan takke for det.
Her vil jeg allerede melde, at vi er meget godt tilfredse med etableringen af et folkemords- og holocaustcenter, som vi tror vil være med til at placere Danmark og København centralt i kampen for menneskerettigheder og en mere human verden.
Men jeg vil benytte lejligheden i morgen, når statsministeren er til stede, til at gøre mere ud af det.
Med hensyn til kriminalforsorgen er vi tilfredse med de forslag, der ligger om en flerårsaftale, nyt fængsel osv.; det er jo også ting, der er groet i vor have.
På erhvervsområdet vil vi understrege, at selskabsskattenedsættelsen nok så meget er et psykologisk signal.
Men så langt kunne vi altså ikke komme.
Så er der fjernelsen af arbejdsmarkedsbidraget, som jo også er et godt signal at sende til det erhvervsliv, som er en forudsætning for, at vi kan bevare et velfærdssamfund.
Uden nu at skulle blive for lokalpatriotisk skal jeg da bare i en randbemærkning sige, at nu må snakken om motorveje i dele af Jylland vel holde op.
Jeg vil bare sige til finansministeren, at vi ikke nødvendigvis opfatter bemærkningen om, at en vis del af den motorvej skal bygges så hurtigt, som det teknisk er muligt, som om den skal gennemføres i december år 2002.
Det kunne godt være, at det kunne rykkes frem til januar år 2002.
Men lad os nu slutte
den diskussion og prøve at holde de aftaler, som vi har indgået så mange gange.
Denne gang må de vel holde.
Forsvaret: Hovedsagen er vel, at 1999 ikke skal præges af drømme om, hvad nogle kan få igennem for år 2000, at 1999 skal køre videre efter det forlig, der foreligger, og med de hensigter, der var i det forlig.
Så må vi jo tage slagsmålet
i løbet af 1999, gerne så tidligt som overhovedet muligt, om forsvarets fremtid.
Det er nok nødvendigt med nogle omlægninger, fordi opgaverne er anderledes nu, end de har været før.
Sådan må enhver produktionsvirksomhed jo også gøre.
Hvis man pludselig holder op med at lave flødekarameller og laver maltbolcher i stedet for, skal man jo også foretage nogle omstillinger, og det er klart, at omstillingen i forsvaret fra et nationalt forsvar til et mere internationalt forsvar stiller nogle krav.
Men rammerne vil vi i hvert fald kæmpe for bliver bevaret. Afsnittet om erhvervslivets administrative bøvl er jo bare et nyt kapitel i føljetonen om det område, og det har vi jo hvert eneste år ført frem som et vigtigt punkt, og det er det da også, og der er en syv steder, det nu bliver lettet.
Men det, der for os er det vigtigste i det afsnit, er faktisk, at man for første gang har købt det, man kunne kalde en eliteordning, altså tankegangen om, at de virksomheder, der altid lever op til kravene, de virksomheder, der gør, hvad de skal, de virksomheder, der ikke er problemer med, ikke skal hjemsøges af kontroller hele tiden, mens man skal kontrollere de virksomheder, som har problemer, mere.
Det har vi haft lidt svært ved at slippe igennem med tidligere, men nu har man da i alt fald slået fast i aftalen, at man vil prøve at lave en redegørelse for, om det kan lade sig gøre.
Med hensyn til de store områder er finanslovdebatter og også finanslovforhandlinger efterhånden noget underligt noget.
I virkeligheden kan man vel sige, at finansloven er en eller anden cirkel, som der så er nogle satellitter, der drøner rundt om.
I virkeligheden handler meget af den diskussion, der foregår i finanslovtiden, jo stort set om andet end finanslov.
Det ser vi da også denne gang, hvor det er arbejdsmarkedsreformer, det er ene, det andet og det syvende, der er kommet ind.
Den debat hører ikke hjemme i dag, men jeg kan love Tinget for, at i morgen skal jeg nok også komme ind på efterlønsdiskussionen, boligstøttediskussionen og diskussionen om det rummelige arbejdsmarked.
Den skal nok få hele turen i morgen, men da det kun er ændringsforslagene i dag, er der jo ingen grund
til at kaste sig ud i det.
Det er altså ikke en nedprioritering af de emner, men de hører mere hjemme under generaldebatten i morgen eftermiddag.
Der er bestemt forslag fra ikkeforligspartier, som CD er fascineret af.
Der er også nogle, vi bestemt ikke er fascineret af, ulandsforslag og den slags, men man må jo altid overveje den situation med sig selv, at når man indgår et forlig, bliver man afskåret fra at støtte nogle forslag, der kommer fra ikkeforligspartnere, selv om man kunne være fascineret af at stemme for dem.
Det er der så andre ting om de sindslidende, der er, og det fører naturligvis til en afvejning af, hvor man så vil være.
En gang imellem lukker
man øjnene og trykker på nej, selv om man måske gerne ville stemme ja, men det er prisen.
Ja, det er jo meget godt, at folk vil noget, men hvis de ikke får noget igennem, hjælper det jo ikke.
Derfor er situationen for os som for andre forligspartier, at vi naturligvis støtter finansministerens ændringsforslag, og vi agter såmænd også, sikkert til stor overraskelse for mange, at stemme for finansloven til sidst.