Carsten Hansen (S), 2005-11-08:
Først vil jeg gerne takke alle ordførerne og også ministeren for debatten.
Jeg er ikke i tvivl om, at alle i virkeligheden synes, at det er en sag, vi skal tage fat på, men jeg er ked af Venstres, De Konservatives og ministerens tilgang til den.
Det handlede mest om at forsøge at opremse en masse forskellige ting, der foregår i dag, og sige, at nu kommer vi med en national handlingsplan, og det er brandærgerligt, for i virkeligheden tror jeg, at alle vi, der er her i dag, må erkende, at det, der i dag gøres for målgruppen, er for lidt, og at det ikke virker efter hensigten.
Jeg har sammen med Det Radikale Venstres undervisnings- og uddannelsesordfører, fru Margrethe Vestager, og andre folk været med til at opfinde FVU'en.
Det var vi meget stolte af og glade for, og vi er også glade for de tiltag, der er taget undervejs for at forbedre den.
Vi har støttet dem hele vejen og har fremsat flere beslutningsforslag om forbedringer.
Men nu mener vi, det virkelig er på tide at sætte ind med en national handlingsplan, for der er tale om en overset gruppe.
Det er rigtigt, at FVU har taget problemerne med læse-, staveog regnesvaghed op, men i sammenligning med de ordblinde er det en overset gruppe.
Jeg tror, det var fru Karin Nødgaard, der sagde, at ordblindhed jo ikke er en tilstand, man bare kan trylle væk, og at der skal nogle redskaber til for at kunne klare sig i et globaliseret samfund.
Jeg fulgtes i morges med ejeren af MicroMatic på Fyn, og han gjorde op, at på 5 år er antallet af koncernens arbejdspladser i Danmark halveret, og han regner med, at der skal ske en yderligere halvering.
Man går altså fra ca. 3.000 til ca. 500 arbejdspladser i Danmark, og det er udelukkende arbejdspladser, hvor man bukker stål og svejser via robotautomater og den slags.
De job forsvinder til Polen og til Østen, og de mennesker, som i øjeblikket kan komme ind på andre arbejdspladser, kan ikke få job i fremtiden, hvis vi ikke sikrer, at de får nogle redskaber, som gør dem i stand til at komme ind andre steder.
Derfor er det en massiv udfordring.
I vores beslutningsforslag prøver vi at sige, at det i virkeligheden er den samme udfordring som den, vi stod over for i 1800-tallet med industrialiseringen.
Dengang var andelsbevægelsen og højskolebevægelsen svaret, senere var det fagbevægelsen, og jeg tror, at hvis vi ikke anerkender, at vi står med en voldsom problemstilling og en voldsom udfordring for sammenhængskraften i vores samfund, går vi galt i byen.
OECD taler om 1 million
– jeg vil ikke diskutere tal, for man kan jo altid diskutere det ene eller det andet, men det er i hvert fald en meget stor udfordring, når en så stor del af den voksne befolkning har et handicap, og det bliver i stigende grad et problem, som vi i fællesskab må tage hånd om.
Jeg har set en lang række initiativer angående realkompetence, og jeg ved godt, at man har udvidet FVU'en lidt osv.
Men jeg tror, tiden nu er inde til virkelig at tage hånd om problemet og lave en national handlingsplan, og frem for at komme med en lang bortforklaring ville det have klædt regeringen at sige, at det er noget, man tager alvorligt.
Jeg har ikke nået at se indholdet af rapporten, men jeg vil godt æde min gamle hat på, at det er sådan, at hovedparten af de 105 mio. kr. går til voksne med stave- og regneproblemer, så derfor vil jeg godt sige, at jeg tror, at vi har en fælles udfordring, som vi skal tage meget alvorligt.
Jeg mener ikke, regeringen har gjort det, ud over at den har sat en række ting i gang med Globaliseringsråd og andet, men det er måske i virkeligheden nærmest at sparke tingene til hjørnespark.
Jeg vil sige om forslagets indhold, at jeg har haft lejlighed til at rejse rundt i landet og har bl.a. set netværkslokomotivet i Vejle og andre steder.
Jeg synes, at nogle af de største sejre, man kan vinde som politiker, er, når man møder mennesker, der fortæller, at nu kan de læse godnathistorier for deres børn.
De har via en særlig indsats på arbejdspladsen oplevet at vinde den sejr, at de kan læse godnathistorier for deres børn, og derfor tror jeg, det er hamrende vigtigt, at vi får taget fat, så ingen får begrænset deres muligheder på grund af ordblindhed eller andre vanskeligheder.
Det er rigtigt, at der findes nogle værktøjer på de tekniske skoler, men de bliver i vidt omfang ikke brugt.
Over 40 pct. af de frafaldne angav, at det, at de havde svært ved at følge med, var det største problem, så i stedet for at henvise til, at der eksisterer nogle muligheder, men at de ikke bliver brugt godt nok, skal vi tage hånd om problemet i fællesskab.
Jeg har set, at regeringen har opstillet målsætninger for, hvor mange der skal have en uddannelse, så lad os alle være ansvarlige for, at ingen får begrænset deres muligheder.
Alle, som står med ansvaret for kompetenceudvikling, skal være med i en integreret indsats, og derfor spørger vi: Hvorfor ikke lægge indsatsen ud?
Jeg oplever tit, når jeg snakker med folk på et AMU-center eller andre steder, at de fortæller, at det meste af FVU'en foregår på VUCcenteret, og at man ikke kan køre arbejdsmarkedsuddannelser samtidig med forberedende voksenuddannelse eller en indsats mod ordblindhed.
Derudover har vi prøvet at beskrive det, der hedder en IKA, altså en individuel kompetenceplan.
Det er i virkeligheden et redskab, som jeg tror vi i langt større udstrækning skal give folk som en rettighed.
Det er jo forudsætningen for at komme videre, og i øvrigt er det vigtigt for mange, at de erkender, at de skal videre.
Vi har taget de elektroniske hjælpemidler med, selv om vi selvfølgelig godt ved, at der findes en række forskellige foranstaltninger.
Men de ligger jo i det sociale system, og her taler vi om velfungerende voksne mennesker, som er på arbejdsmarkedet, men ikke henvender sig til socialforvaltningen, når de har et problem.
De fleste af dem siger, at det læser de i morgen, og så går de hjem og får det læst op af deres mand eller kone.
Derudover har vi foreslået et råd, som kan rådgive ministeren og tage selvstændige initiativer til evaluering.
Vi har foreslået en bedre forskningsindsats, og vi har foreslået, at den opsøgende virksomhed styrkes, for det er nemlig helt afgørende for, om indsatsen bliver en succes.
Jeg vil gerne sige tak til Det Radikale Venstres, SF's og Enhedslistens ordførere for den meget positive modtagelse, og jeg er også glad for, at Dansk Folkeparti har ladet en dør stå åben.
Vi skal nok arbejde for at sikre, at vi alle får et fælles grundlag at vurdere problemet på, men jeg vil godt garantere, at der ikke er ret mange, der får en pc stillet til rådighed uden om arbejdsgiveren.
Det tør jeg godt vædde på.
Der kommer nu en række forskellige råd og nævn med deltagelse af arbejdsmarkedets parter, der kommer globaliseringsråd osv., og der vil i hvert fald fra den ene parts side med garanti blive peget på, at indsatsen for de mennesker, der bliver ofre for den forstærkede globalisering, er mangelfuld.
Der kommer en række ofre, og derfor tror jeg, det vil være klogt af ministeren ikke at være for bastant, men indbyde til forhandlinger og være åben over for forslag.
Jeg synes, vi står med en kæmpemæssig udfordring, som vi dog kan overvinde, hvis vi vil, fordi vi har ressourcerne til det, og for mig at se er det netop det, det handler om.
Jeg vil godt afsløre her, at vi har afsat ca. 50 mio. kr. om året i vores finanslovforslag, fordi vi ikke vil have nogen diskussion om kroner og øre, men kun om, hvordan vi i fællesskab tager udfordringen op.
Selvfølgelig kunne der afsættes både flere og færre midler, men det helt afgørende er, at vi nu i fællesskab får taget fat på de udfordringer, den næste generation står over for.
Til fru Karin Nødgaard: Ja, selvfølgelig har det ikke spor at gøre med, hvor begavet man er, at man er ordblind, og det har heller ingen af os antydet på nogen som helst måde.
Men det er vigtigt, at de får nogle redskaber, så de også kan klare sig i det vidensamfund, vi har.
Tak for modtagelsen af forslaget.