Jørgen Estrup (RV), 1998-03-27:
For en måneds tid siden udkom der en lille pjece med fint, glittet omslag - jeg tror, fru Pia Christmas-Møller ville kalde det smukt indpakningspapir - og den hed »De første 100 dage og de næste 4 år«.
Jeg ved ikke, om der er nogen, der kan huske den, men den var måske heller ikke så morsom, og den blev i hvert fald aldrig nogen bestseller; den solgte
ikke rigtig.
Og jeg skal blot forsøge mig med en helt uforbindende titel, nemlig »14 dage i helvede og de næste 4 år«, og den er til fri afbenyttelse.
Men det, der ville være i sådan en publikation, ville selvfølgelig være relativt bloddryppende og givetvis et hit, men så galt behøver det jo ikke at gå. Historien er heldigvis ikke uovervindelig, så derfor er der ingen grund til at fortvivle, og derfor er vi også nogle, der er meget glade for de meldinger, der er kommet fra Venstre og De Konservative i dag.
For de to partier kan givetvis selv bidrage ganske meget til, hvordan det vil gå i folketingsarbejdet, og derfor er de signaler, der er kommet i dag, positive signaler.
Stilen og tonefaldet var jo sådan set allerede klart, da man så forsiden af Information sidste lørdag, hvor det forlød, at hr. Anders Fogh Rasmussen nu lægger ideologien på hylden.
Og i det pågældende interview inde i bladet står der: »Tryghed er en grundlæggende ting. Vi ville have lagt vægt på tryghed i vores omstilling, hvis vi var kommet i regering.
I den forstand er jeg ikke nogen revolutionær.«
Så er vi andre jo rolige, og jeg er sikker på, at roen vil brede sig helt ind i Socialdemokratiet.
Men kan vi nu regne med, at alle hr. Anders Fogh Rasmussens tanker om, at »socialstaten skal forvandles til en minimalstat« - for nu at bruge et citat - er lagt på hylden, uanset - for at bruge et andet citat - at »der ikke findes nogen mellemvej mellem socialisme og liberalisme«, og - et sidste citat - at »i et frit samfund er der ikke plads til andet end en minimalstat«?
Jeg spørger bare i al fordragelighed.
Der har ikke været mange af de tanker fremme i dag, og der har heldigvis slet ikke været lagt stor vægt på stramninger over for flygtninge og beskæringer af udviklingsbistanden.
Og derfor vil jeg gerne benytte lejligheden til at byde Venstres og De Konservatives nye ledelser velkommen i det, som man ved at bruge et udtryk fra den anden side af Nordsøen passende kunne kalde Hendes Majestæts loyale og arbejdsomme opposition.
Det ser vi frem til.
Det tager selvfølgelig lidt tid at vænne sig til den rolle, ikke mindst efter en valgkamp.
Det tager lidt tid at vænne sig til, at der nu foreligger et regeringsgrundlag, som rummer meget klare og konkrete visioner og også noget, som er mere end visioner, og som meget hurtigt kan blive til lovgivning.
Og derfor skal vi selvfølgelig i dag både høre fru Pia Christmas-Møller sige: Varm luft i nydeligt indpakningspapir, men hvor er indholdet?, og hr. Anders Fogh Rasmussen spørge: Godt på vej, men hvorhen?, og sige, at regeringen er tilfreds med at sidde og administrere.
Jeg synes, det er en afslappet holdning, som jeg i og for sig værdsætter, for den betyder jo, at der ikke kan være meget af det, der står i regeringsgrundlaget, som har fået de to ledere fra Venstre og De Konservative op på dupperne og fået dem til at føle, at her var der noget, som de skulle kæmpe imod, og det er godt for samarbejdet.
Og jeg vil i det følgende pege på fem områder, som vi fra radikal side lægger særlig vægt på, og hvor vi synes der virkelig er tale om konkrete visioner, som vi gerne vil samarbejde om med alle i Folketinget, også med Venstre og De Konservative.
I den forbindelse vil jeg nævne det generelle karaktertræk for regeringsgrundlaget, nemlig kvalitet, for jeg tror, det er vigtigt, at vi alle sammen gør os klart, at der skal være kvalitet i de beslutninger, vi tager, og i det lovgivningsarbejde, vi laver.
Derfor er der i regeringsgrundlaget en invitation til et sådant samarbejde om lovgivningsarbejdet, men der skal også være kvalitet i de løsninger, vi skaber, og derfor gælder det stort set på alle områder, at kvaliteten er i centrum for det, regeringen foreslår. Som det første af de fem områder, som Det Radikale Venstre sætter i centrum, vil jeg nævne det, som er blevet kaldt kampen for, at de 20 pct. i den erhvervsaktive alder, som aldrig har fået chancen, nu får den, altså at bistandsklienter, førtidspensionister, mennesker på overgangsydelse, langtidsledige m.fl. faktisk får åbnet de muligheder, som hidtil har været lukket.
I regeringsgrundlaget peges der på en række initiativer i den sammenhæng, f.eks. at der skal sørges for, at man kommer hurtigere i gang med uddannelse og arbejde, altså at der, hvis man er langtidsledig, skal gå under et år, før man får de muligheder, og at der skal gå mindre end et halvt år, hvis man er ung; at tilbudene til de ældre og til de udsatte grupper skal ligestilles med de tilbud, der i øvrigt gælder for andre; at vi skal have en førtidspensionsreform - hvilket jeg i øvrigt lagde mærke til også var indeholdt i hr. Anders Fogh Rasmussens ønsker, og jeg tror, vi har noget at snakke om dér - at vi skal arbejde for en gradvis tilbagetrækning - hvilket også var et af de punkter, hr. Anders Fogh Rasmussen nævnte - sådan at vi, som regeringen foreslår det, skal undgå hamstring af efterløn, men samtidig skal sikre, at der er et reelt valg mellem fuld efterløn og delefterløn; at vi skal sikre, at arbejdsmarkedets parter nu faktisk påtager sig det sociale ansvar, som man kan forvente af dem, og at det også gælder de etniske grupper; og at det - for nu at samle det sammen - også for de lavtlønnede skal kunne betale sig at arbejde, og det vil altså i praksis sige, at der kan være tale om et socialt skatteloft.
Den anden ting, som hænger meget tæt sammen med indsatsen for de grupper, der ikke har fået chancen hidtil, er den skattereform, som også har spillet en vis rolle i debatten i dag.
Det er en fortsættelse af den reform, som blev lavet i 1993, men med vægt på de fire ingredienser, at det skal kunne betale sig at arbejde, at uddanne sig, at spare op og at passe på miljøet.
Det er fire grundlæggende ingredienser i en god skattereform, og derfor er der jo i regeringsgrundlaget konkret peget på, at der skal være en øget skat på ressourceforbrug og miljøbelastning; at skattebasen skal bredes ud, så marginalskatten fortsat kan holdes nede og den kan sænkes for de lave indkomster; at selskabsskatten skal sænkes, sådan som det er sket i vore nabolande; og at der skal lukkes for huller og misbrugsmuligheder.
videre ad.
Det tredje, jeg vil nævne, er miljø- og trafikområdet, hvor vi jo også med Venstres bistand kom et stykke på vej inden folketingsvalget, men hvor der under valgkampen blev sat nogle spørgsmålstegn, som vi håber at have fjernet nu, og hvor det derfor er naturligt, som regeringen gør, at minde om, at Vandmiljøplan 2 er noget, der skal gennemføres; at fordoblingen af pesticidafgiften er noget, der også er aftalt; at der skal ske en hurtig udfasning af pesticider uden for jordbruget - i den offentlige sektor og i private haver, de steder, hvor man kan sige at den erhvervsmæssige interesse er til at overskue, og hvor man derfor kan gå hurtigere til værks - at der skal være en forstærket indsats imod miljøfarlige kemikalier; at det bæredygtige landbrug og den økologiske drift fortsat skal fremmes; at der skal være bedre dyrevelfærd; og at der skal være et stop for gårdslagtningerne.
Og den kan ikke ses uafhængigt af, hvordan vi indretter vore transportsystemer og vore trafikmuligheder, og derfor er det til stor glæde for Det Radikale Venstre understreget i
regeringsgrundlaget, at der her er tale om, at der nu skal lægges særlig vægt på investeringerne i den kollektive trafik; at der i det hele taget skal gøres en særlig indsats for pendlertrafikken; og at det skal sikres, at kommunerne har den lovhjemmel, som er nødvendig, hvis de vil regulere trafikken i de større byer til glæde for dem, der lever der permanent; og endelig - noget, som Folketinget meget længe har haft på dagsordenen, men aldrig har gjort noget ved -
at der nu skal startes et udviklingsarbejde, som fører frem mod det mål, at miljøbelastninger og ressourceomkostninger i produktionen faktisk også skal afspejle sig i priserne.
Det har Folketinget med et stort, bredt flertal vedtaget
flere gange, og det er på tide, at der nu sker noget på det punkt. Den fjerde ting, jeg vil nævne, er retspolitikken: Vi lægger i Det Radikale Venstre stor vægt på, at arbejdet fra sidste samling fortsætter i samme ånd.
Vi lægger vægt på den domstolsreform, der er lagt op til i regeringsgrundlaget, og som sikrer domstolenes uafhængighed.
Og vi lægger vægt på, at der skal være en ændret og mere rationel struktur inden for retsvæsenet og politiet; at der sigtes mod et 5-årigt budgetforlig til sikring af effektivitet og kvalitet inden for kriminalforsorgen; at der sker en forstærket indsats imod økonomisk kriminalitet; og endelig - som det også har været nævnt i debatten i dag - at der bliver klare regler for Politiets Efterretningstjenestes arbejde og en styrket demokratisk kontrol.
Og endelig om det sidste punkt - som nogle har haft det lidt svært med under debatten - nemlig et tidssvarende forsvar: Det burde jo egentlig ikke være så overraskende, at man interesserer sig for, hvordan det danske forsvar tilpasses de vilkår, vi har omkring os.
I regeringsgrundlaget står der nogle ganske enkle ting: Der står, at den internationale indsats skal styrkes.
Det tror jeg der er bred enighed om i Folketinget, og det er også noget, som regeringspartierne har været fuldstændig enige om.
Men der står også, at det skal sikres, at nærforsvaret er tidssvarende, at det er gearet til nutidens og fremtidens behov og ikke til fortidens.
Det burde vel egentlig også være noget, som kunne samle dette Folketing.
Og så står der jo noget, som åbenbart får sindene i kog:
at der er en forventning om, at når regnestykket bliver gjort op, efter at opgaverne er lagt fast, kan der blive tale om besparelser.
Men det er selvfølgelig noget, som man vil vente med, til Forsvarskommissionen er færdig med sit arbejde.
Det viser vist lidt om, at når man kritiserer regeringsgrundlaget, har det faktisk mere med politik end med realiteter at gøre.
Men alt i alt er der altså her tale om ting, som af Venstre og De Konservative opfattes som ukontroversielle.
Det synes jeg er en god melding, som tyder godt, og det tyder også på, at det lederskab, som regeringen tilbyder, vil blive accepteret, og at de lovtekster, der følger - for de er ikke så frygtelig langt væk - altså også vil kunne få en ordentlig behandling i Folketinget.
Men regeringspartierne bør ikke - og kan naturligvis ikke - alene stole på Venstres og De Konservatives evne til samarbejde hen over midten af dansk politik, for vi kunne jo risikere, at en eller anden form for fraktionering ville komme til at præge nogle af synspunkterne, og det ville være uklogt, og derfor er Folketinget heldigvis også sammensat på en sådan måde, at Centrum-Demokraterne, Kristeligt Folkeparti, Socialistisk Folkeparti og Enhedslisten hver især spiller en rolle i det samarbejdsmønster.
Jeg synes, det er vigtigt at konstatere den afgørende ændring, der er sket: På 14 dage blev midten i dansk politik ændret fra et ingenmandsland mellem de politiske blokkes skyttegrave til centeret for dansk politik.
Det er på midten og ikke på fløjene, det sker, og det ved både Venstre og De Konservative, og det er også derfor, vi hører de meldinger, som vi hører i dag. Man kan sige, at det er midten, der fungerer som markedspladsen, hvor der handles, og hvor der føres politik.
Og det er også den midte - og det skal være min afsluttende replik - som skal sikre et ja til Amsterdamtraktaten den 28. maj, og det lægger vi også stor vægt på fra radikal side.