Naser Khader (RV), 2004-01-29:
Private fondes og virksomheders bidrag til dansk kulturliv er på mange måder noget positivt for det danske kulturliv, men deres rolle stiller store krav og udfordringer til den offentlige kulturpolitik. Hvert år bidrager en række store private fonde og virksomheder med tilskud og donationer til dansk kulturliv. Sammenlignet med den offentlige kulturstøtte er bidragene ganske betragtelige på flere områder.
Samtidig tyder meget på, at tilskuddene vil blive større de næste år.
Flere fonde deltager aktivt, og virksomheder tilgodeses nu af de nye skatteregler.
De mange private bidrag er et gode for dansk kulturliv af flere grunde.
I anerkendelse af, at der er grænser for den offentlige støtte, er de et velkomment bidrag til et bredere udbud som et led i bestræbelserne på, at kulturtilbuddene skal nå ud til flere borgere, og udtryk for, at virksomheder, organisationer og private borgere engagerer sig i dansk kulturliv og er parate til at tage et ansvar.
Det Radikale Venstre er meget taknemlig for de glade givere.
Men de private fondes gavmildhed stiller også kulturpolitiske udfordringer, og disse udfordringer må vi forholde os til.
For det første må de private bidrag ikke blive en undskyldning for at nedprioritere den offentlige kulturstøtte, tværtimod.
Det Radikale Venstre ønsker et rigt og mangfoldigt kulturliv.
Dette forudsætter en betydelig offentlig indsats og planlægning.
Mange beslutninger på området træffes bedst ud fra en overordnet plan, der er fagligt forankret.
Men de private bidrag er ikke nødvendigvis fagligt forankrede eller en del af en gennemtænkt plan.
På samme måde behøver private bidrag ikke at overholde de principper om armslængde, gennemsigtighed og udskiftning, der gælder for den offentlige støtte; at man adskiller det niveau, der foretager de overordnede prioriteringer og fastlægger rammerne, og det niveau, der træffer konkrete beslutninger baseret på kunstnerisk faglig indsigt.
Private bidrag kan blive ensbetydende med utidig ydre indblanding i den kunstneriske proces.
Derfor skal vi sikre alsidigheden og mangfoldigheden i det danske kulturliv både ved, at det ikke er de samme få mennesker, der beslutter fordelingen af både offentlige og private midler, og ved at sikre, at det ikke kun er én type arrangementer eller kunstnerisk produktion, der bliver støttet.
Den offentlige kulturpolitik må derfor ikke blive afhængig af de private bidragydere og følge deres veje og prioriteringer, simpelt hen fordi der ikke altid er sammenfaldende interesser.
Offentlig kulturpolitik skal være langsigtet og inddrage alle elementer.
Private bidragydere vil have større tendens til at satse på happenings med masser af omtale, på det etablerede og på det, der allerede har succes.
Faren ved dette er, at f.eks. talentarbejdet ikke prioriteres højt nok, at man ødelægger den skrøbelige økologi, et rigt kulturliv er, ved at drive rovdrift på det, der er fuldt udvokset, mens man overser vækstlaget og det, der måske ligner ukrudt på længere afstand. Faren er også en kvælende konformitet, at den kunst, der bliver støttet, kun er den kunst, der er tilpas artig til at kunne underholde et borgerligt middagsselskab.
På denne måde udfordrer de private bidrag den offentlige kunststøtte.
Derfor må den offentlige støtte supplere der, hvor de private bidragydere ikke finder vej.
Den skal ikke bare løbe efter de privates prioriteringer og lade de private bidragydere diktere beslutningerne.
Samtidig kunne man også ønske sig et udvidet samarbejde
mellem de private bidragydere og de personer, der har betroede offentlige poster i kraft af deres faglige indsigt.
Et samarbejde, der respekterer begge parter og tilgodeser de hensyn, begge parter må tage.
Denne form for offentligt-privat samarbejde er slet ikke umulig.
Vi har set flere succesfulde eksempler.
Derfor håber jeg også, at vores, Det Radikale Venstres, Socialdemokratiets, SF's, Enhedslistens og Kristendemokraternes forslag til vedtagelse kan opnå bred tilslutning.
Jeg vil gerne fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Private fonde og virksomheder bidrager på mange måder positivt til dansk kulturliv.
Men deres rolle stiller store krav til den offentlige kulturpolitik.
Derfor må det sikres, - at de private bidrag ikke bliver en undskyldning for nedprioritering af den offentlige kulturpolitik, - at den offentlige kulturpolitik ud over at realisere kulturpolitikkens almene idégrundlag især må rette fokus mod de kulturaktiviteter, der ikke har de private fondes og virksomheders opmærksomhed, og - at bidragene ikke medfører en koncentration af beslutningstagere samt tilsidesætter armslængdeprincippet.
På den baggrund opfordres regeringen til at iværksætte en undersøgelse af de private fondes og virksomheders kulturpolitiske betydning, herunder mål, vedtægter, ressourcer, støttepraksis samt udenlandske erfaringer.«