Ole Sohn (SF), 2003-12-18:
Nej, jeg er fuldstændig enig med hr. Lars Barfoed
, for nu at starte med det, i, at man ikke kan tage noget ud af ingenting.
Når man skærer ned på dagpengene, som Det Konservative Folkeparti vil, så er det selvfølgelig for at bruge pengene et andet sted.
Så er man politisk uenig.
Jeg anfægtede bare, at hr. Lars Barfoed startede med at sige, at der ikke var nogen tale om, at Det Konservative vil skære ned på dagpengene, hvorefter man kommer med et forslag, der så viser, at man vil gøre det.
Det var bare det, jeg anfægtede; ikke at man laver omprioriteringer, for man kan ikke gøre andet, pengene skal jo komme et eller andet sted fra.
Man tager det fra noget og giver det til noget andet, sådan er det, og det er sådan set også det, der er hele grundlaget for den her regering.
Men i virkeligheden er finansministeren en desperat mand.
Det kom frem i sidste uge, da han opfordrede danskerne til at købe julegaver: Køb julegaver!
Køb nye biler!
Vi skal have sat gang i økonomien.
Men desperationen gav sig udtryk på nøjagtig samme måde som hos revolvermanden, der lige har affyret sin sidste kugle og misset målet.
Et af dem er den stigende arbejdsløshed.
Opsvinget et tilsyneladende på vej i USA, og noget kan også tyde på, at det er undervejs i EU.
Men selv med regeringens moderate økonomiske optimistiske antagelser vil der til næste år være 173.000 arbejdsløse - 173.000 arbejdsløse.
Det kan sammenlignes med, at der i 2001 og 2002 var 145.000 arbejdsløse, det vil sige, at selv med et opsving går det klart ringere under den nuværende regering, end det gjorde under den forrige regering, da den lavede økonomisk politik sammen med SF.
Og kommer opsvinget ikke, ja, så går det helt galt.
Finansministeren hævder, at regeringens økonomiske politik betyder færre arbejdsløse, men det passer ikke.
Hvis arbejdsløsheden skulle falde til næste år, så sker det på trods af regeringens økonomiske politik.
Alt sammen er det områder, der koster arbejdspladser.
Og med hensyn til arbejdsløsheden er det en ufattelig dum form for økonomisk politik, for på alle de nævnte områder koster hver eneste million, der spares, to-tre op til fire job, hvorimod der for hver million, der gives ud til skattelettelse, skabes et kvart job det første år og efterfølgende et halvt job.
I alt fald er det de meldinger, som Finansministeriet har givet Finansudvalget.
Jeg tænker også på finansministerens biler, som jo først og fremmest skaber job på bilfabrikkerne i Fjernøsten, og hans julegaver, som givetvis vil give job i Kina.
Fakta er, at for hver million kroner, regeringen flytter rundt, går der et par job eller flere tabt. Og når det drejer sig om milliarder, så kan man jo gange tallene op. Det her er som sagt ikke noget, jeg står og finder på her, det er de meldinger, som Finansministeriet har givet Finansudvalget.
Regeringen har også det problem, at den ikke er i stand til at tilbyde befolkningen egentlige velfærdsforbedringer.
I 2003 vil der for første gang i mange, mange år være tale om en direkte nulvækst i det offentlige forbrug, der stort set dækker alle former for velfærdsservice. I 2004 vil der være en vækst svarende til 3.000 ansatte, men samtidig kommer der flere børn i skolealderen, og bare for at dække det demografiske behov vil der være brug for mere end de 3.000.
Det er derfor, der rundtomkring i kommunerne skæres ned på børnepasningen, på ældreomsorgen, på den kollektive trafik, på skolerne og alt muligt andet.
Fra årsskiftet får danskerne skattelettelser - nogle får større lettelser end andre - for ca. 5 mia. kr., hvoraf den ene milliard er finansieret af velfærdsstoppet, mens resten af pengene bliver taget fra de kommende generationer.
Vores velfærdssamfund står over for mange udfordringer, bl.a. fordi der kommer flere ældre, som selvfølgelig skal have en ordentlig alderdom med omsorg, hjemmehjælp osv. Det bliver også en stor opgave at løfte om 20-30 år, og den bliver endnu sværere, når regeringen går og klatter pengene væk sammen med Dansk Folkeparti til ufinansierede skattelettelser.
Ret beset er det jo trist, at skattelettelserne finansieres af folkeskoler, daginstitutioner og velfærdsnedskæringer andre steder i det offentlige.
Indtil nu har regeringen desværre været ret ligeglad med den udvikling, og nu, hvor meningsmålingerne viser, at dens flertal er væk, har den et problem. Men den kan ikke gøre noget ved det. Skattestoppet, velfærdsstoppet og skattelettelserne betyder farvel til en masse fornuftige ordninger, der er skåret væk af regeringen.
Revolveren er tømt, og desperationen er ved at sætte ind, for hvad skal regeringen nu finde på, når alle julegaverne er købt?
Efter næste valg må vi se på det, så må se på, hvad der er behov for.
Men hvorfor dog vente så længe, når vi alle sammen ved, at der er opgaver, der skal løses her og nu?
Vi ved det jo godt.
Ingen har eksempelvis anfægtet vores forslag om, at der skal foretages renoveringer af kloaknettet, vandledningsnettet og fjernvarmeledningerne.
Der er arbejdsløse nok, som kan gøre det, og tilsyneladende har regeringen også masser af penge.
I hvert fald bruges der milliarder på dagpenge, som i stedet kunne sættes ind på at skabe flere job til glæde for mange familier og det private erhvervsliv.
Vi har masser af nedslidte skoler, og det bliver værre i tiden, der kommer.
Vi har i forbindelse med ændringsforslagene til finansloven rejst en lang række forslag på områder, hvor vi mener, der burde sættes ind.
Vi har foreslået, at man vender op og ned på den negative spiral, der er på hele sundhedsområdet i samfundet.
Vi kan se, at sundheden bliver dårligere og dårligere hos os alle sammen, men i særlig grad hos børn og unge, altså den generation, som skal bære samfundet videre, og hvad ville være mere naturligt end at sige: Vi vil sørge for, at man i det mindste får skiftet colaerne og flødebollerne ud med et ordentligt, sundt og gratis måltid mad hver eneste dag, både i folkeskolen og i daginstitutionerne.
Det er en investering, som ville betyde, at de unge ville få bedre mulighed for at koncentrere sig og få et bedre livsindhold, men hvad gør regeringen?
Den sætter afgiften på sodavand ned!
Der er behov for at investere i fremtiden, og der er behov for at investere i det råstof, som nu - efter at der er lavet en ny, dårlig aftale om Nordsøenergien - er det eneste råstof, vi har, nemlig de menneskelige ressourcer.
Hvad ville være mere naturligt end at sige: Hvis vi skal skabe ny vækst i tiden, der kommer, er det uddannelse og atter uddannelse og forskning og atter forskning, der skal satses på.
Et af de lande, hvor det går bedst med at skabe nye fremtidsrettede virksomheder, er Finland, som i den grad har satset på forskningen.
Vi ved godt, at det er her, der skal sættes ind, men pengene skal klattes væk til skattelettelser i stedet for, og derfor kunne SF ikke komme igennem med forslagene om at få en stigende profil på forskningen, så vi kan leve op til de målsætninger, vi i øvrigt har tilsluttet os internationalt.
Men når vi ikke investerer tilstrækkeligt i uddannelse og forskning, skubber vi også det problem foran os og over til den næste generation, som så må sætte ind med øgede midler til uddannelse og forskning. Det samme kan man sige om indsatsen for miljøet.
Her har regeringen jo i særlig grad lagt sig i selen for at se, hvor hurtigt den kan spolere alle de gode initiativer, den forrige regering har sat i gang sammen med venstrefløjen.
Der er gået 2 år, man har stort set fået ødelagt det hele, og man har også gjort det med åbent sind.
Man har sagt, at alt det miljø, der er lavet sammen med venstrefløjen under den forrige regering, er det første, der skal sættes ind over for, og det er netop det, der er kendetegnende for denne regering: Alt det, venstrefløjen har været med til at gennemføre her i samfundet, har regeringen punkt for punkt for punkt allerede skåret væk eller er i gang med at skære væk.
På miljøområdet er man kommet dertil, hvor man ikke bare har skåret alle de nye initiativer væk.
Man har også skåret helt ind i benet, så vi knap nok kan leve op til de forpligtelser, vi har internationalt.
Men under alle omstændigheder er det en kendsgerning, at jo dårligere vi behandler miljøet, jo flere problemer skubber vi foran os til næste generation.
Der er også behov for at sætte ind med at få bygget nogle flere og bedre ungdomsboliger og få foretaget nogle sociale kvartersløft.
De forslag har SF lanceret under finanslovforhandlingerne, men der kunne ikke vindes gehør for dem, og det kunne man vel næsten sige sig selv, for med en borgerlig regering støttet af Dansk Folkeparti er det ikke her, der skal sættes ind.
Det er ikke fremtiden, der skal satses på.
Det er et forsøg på her og nu at lukke, hvad der nu kan lukkes af små huller, men det er ikke et spørgsmål om at investere i fremtiden.
Jeg ved godt, at når man som parti fremlægger en række forslag til, hvor der burde sættes ind for at sikre, at vores børn og unge og børnefamilierne får bedre forhold, kommer uvægerlig det spørgsmål, som der sikkert er en hel del, der har siddet og forberedt: Jamen hvor kommer pengene fra?
Hvor kommer pengene fra?
Intet kommer ud af ingenting, bortset fra lommeuld.
Selvfølgelig vil der altid være tale om, at når man foretager investeringer, er det et spørgsmål om prioriteringer, og når vi ønsker at prioritere fremtiden og investere i børn og unge, er det også en opgave for os at sige, hvordan det skal finansieres.
Vi har tidligere fremlagt reformforslag, som er blevet behandlet her i Folketinget.
Der har ikke været særlig stor interesse for at kommentere dem førhen, men det er der i stigende grad, og det er jo glædeligt, men det er desværre også udtryk for, at den nuværende regering ikke selv har ideer til reformer.
Når oppositionen kommer med reformforslag, er det selvfølgelig klart, at den bliver draget til ansvar for sine forslag, og det ansvar påtager vi os gerne. Jeg skal for en sikkerheds skyld nævne - for at der ikke er nogen, som skal glemme, hvilke initiativer vi har taget - at vi har foreslået, at der skal sættes massivt ind med forebyggelse, forebyggelse, forebyggelse og atter forebyggelse, bl.a. på arbejdsmiljøområdet.
Dårligt arbejdsmiljø er årsagen til, at omkring 50.000 personer konstant er ude af arbejdsmarkedet, og det kan hverken de pågældende personer, som bliver ramt af sygdom, arbejdsulykker og lignende, eller samfundet være tjent med.
Det fremsynede erhvervsliv kan heller ikke være tjent med det, så i alles interesse bør der sættes ind med en massiv forebyggelsesindsats.
Det samme er gældende i sundhedssektoren.
Det er jo fantastisk, at vi skal pumpe milliarder efter milliarder ind for at reparere de skader, folk bliver udsat for. Selvfølgelig skal skaderne repareres, men når snakken skal dreje sig om, hvordan vi kan forebygge, at folk i stigende omfang rammes af livsstilssygdomme, er der stort set total tavshed.
Vi ved det hele, og vi kender alle sammen de steder, hvor der skal sættes ind med forebyggelse for at undgå at belaste sundhedssektoren.
Men regeringen gør ingenting.
Den siger, at der skal repareres nogle flere hofter, og at der skal repareres nogle flere knæ - ja, det skal der også, men der skal også forebyggelse til for at investere i besparelser i fremtiden.
Det nytter ikke at læne sig tilbage og sige, som et medicinalfirma gjorde i går: Tag det bare med ro, vi har udviklet en pille.
Lad bare ungerne spise flødeboller og hvad de nu har lyst til.
De får bare en pille, så bliver de ikke tykke.
Jamen hvad er det for et samfund?
Hvis vi ikke griber ind, udvikler det sig jo i en fuldstændig skæv retning. Vi har også peget på, at forebyggelse vil være selvfinansierende - forstået på den måde, at de investeringer, der foretages, meget hurtigt vil vise sig som besparelser i det sociale system på både dagpengekontoen, sygedagpengekontoen, førtidspensionskontoen osv. for slet ikke at tale om de besparelser, der kan komme i sundhedssektoren.
Folkepensionen havde vi en længere debat om i fredags, og jeg vil godt igen komme ind på SF's forslag, som vi også vil rejse selvstændigt i det nye år, nemlig spørgsmålet om at reformere hele pensionsområdet.
Vi synes, det er fantastisk, at selv om jeg tror, de fleste er enige om, at det er nødvendigt, kan den enighed ikke umiddelbart blive omsat til en beslutning i Folketinget.
I parentes bemærket
skal jeg lige sige, at vi er fuldt opmærksomme på, at der er et forlig, så der kræves selvfølgelig enighed i forligskredsen, men derfor kan man jo godt komme med gode ideer til forandringer, f.eks. at ændre reguleringen af folkepensionens grundbeløb og tilsvarende forbedre reguleringen af pensionstillægget.
Det ville have en socialt set fornuftig profil.
Vi har også foreslået, at der skal ses på, om det vil være rimeligt, at i al fremtid skal alle - uanset hvor stor kapitalindkomst de måtte have på grund af det stigende antal arbejdsmarkedspensioner, der vil komme i årene fremover - have folkepensionen oven i hatten.
Også her er det nødvendigt at sætte ind, hvis vi skal kunne finansiere velfærdssamfundet i fremtiden.
Jeg vil ikke sige, at der kan hentes penge ud af det rene ingenting, for det kan der ikke.
Det er jo lidt fantastisk, at denne regering har råd til at skære ned på Told og Skat, som derfor ikke er i stand til at ligne de store selskabers komplicerede regnskaber med det resultat, at indtægterne ikke fosser ind i kassen og ikke er med på statens budgetter.
Når smedemester Jensen og installatør Jørgensen og alle andre skal betale skat, er det fuldstændig vanvittigt, at vi ikke sørger for, at der også sker en retfærdig beskatning af de multinationale selskaber.
På en måde kan man sige, at både debatten ved førstebehandlingen, debatten om ændringsforslagene og for den sags skyld også debatten i dag med al tydelighed viser, at der er forskellige linjer i Folketinget, og det kunne også bare mangle andet, når vi er så mange forskellige partier.
Vi har forskellige holdninger, men der går faktisk en meget klar skillelinje i det nuværende Folketing.
Man kan gøre det på to måder.
Det er bevist med al tydelighed af indholdet af finansloven med nedskæringer i hjemmeservice, byfornyelse, børnecheck og boligydelse, højere takster i den kollektive trafik, fjernelse af portostøtten osv. osv. osv., for slet ikke at tale om de meget massive stramninger i den kommunale økonomi.
Konsekvensen af et skattestop er, at man er nødt til at skære i velfærden for at holde driften ved lige.
Det er sådan set her, skillelinjen går, og derfor må jeg bare konstatere, at SF er grundlæggende imod den linje, og at vi derfor selvfølgelig også vil trykke på den røde knap i aften.