runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jens Jørgensen (KF), 1998-02-03:
Den aftale, der omtales i beslutningsforslaget, stammer, som det er blevet sagt også af udenrigsministeren, tilbage fra den 27. april 1951.
Det er en gammel aftale, men ikke desto mindre fremgik det klart af udenrigsministerens indlæg, at der i årene siden har været gennemført samtaler, møder, bl.a. præciseret af ministeren selv gennem nedsættelsen af den permanente embedsmandsgruppe i 1995, som det direkte blev sagt.
Denne gruppe kan drøfte alt.
Grønlænderne kan komme med bidrag, der kan diskuteres mellem disse embedsmænd, og der foreligger den mulighed, som blev eksemplificeret to gange, at man kan lave tillægsaftaler.
Der er derfor efter Det Konservative Folkepartis opfattelse ikke behov for at gennemføre en fornyet revision.
Det kan løses inden for de samarbejdsorganer, der er, og som konkret har skabt resultater.
Derfor skal jeg på Det Konservative Folkepartis vegne meddele, at vi vil stemme nej til beslutningsforslaget.
Jens Kirk (V), 1998-02-03:
Vi lægger megen vægt
på, at der opnås enighed parterne imellem. Venstre kan ikke støtte beslutningsforslaget.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-02-03:
Der er et spørgsmål, som undrer mig, og som jeg godt vil bede hr. Ove Fich besvare: Hvad er det for centrale elementer i forsvarsaftalerne, som Socialdemokratiet og - sådan forstod jeg også ministeren - regeringen ikke ønsker at få genforhandlet?
Det forekommer mig lidt mystisk.
Der kan vel ikke være nogle militære hensyn, som man fra dansk side ikke ønsker at Grønland skal have indflydelse på, eller hvad er det, man ikke vil have, at det grønlandske hjemmestyre skal have mulighed for at få genforhandlet?
Hvad er det i forsvarsaftalerne, der jo forhåbentlig tilhører en svunden tid, som man mener skal videreføres ind i fremtiden?
Jeg må indrømme, at jeg ærlig talt ikke forstår det.
Hvis det nu er meningen, at man f.eks. skal bruge basen til et miljøcenter eller andre formål i stedet for militære formål,
hvorfor i alverden skal man så holde fast i en gammel forsvarsaftale, som der ikke længere er noget som helst grundlag for at opretholde?
Ove Fich (S), 1998-02-03:
De grønlandske myndigheder overtager skridt for skridt beslutningsmyndigheden og administrationen af forskellige områder, og kontakten bliver tættere end tidligere på det område, der i dag er til debat, nemlig udenrigs- og sikkerhedspolitikken.
Nedsættelsen af den permanent dansk-grønlandske embedsmandsgruppe er et eksempel herpå.
Det er efter vores opfattelse en helt naturlig udvikling.
Intet er mere selvfølgeligt, end at den grønlandske befolkning ønsker størst mulig indflydelse på det grønlandske samfund såvel internt som på dets rolle eksternt.
Den kolde krig, hvor Grønland, og det er veldokumenteret historisk, spillede en central rolle, er afsluttet, og det giver naturligvis mere plads til nyorientering
, når man ikke er brik i et stormagtsopgør.
Derfor er der god grund til at udvikle dialogen mellem danske og grønlandske myndigheder og i øvrigt også mellem danske og grønlandske politikere på alle felter, herunder udenrigs- og sikkerhedspolitikken.
Et eksempel herpå er Udenrigspolitisk Nævns møde med hjemmestyrets sikkerhedspolitiske udvalg i marts måned.
Det er et led i et nyt samarbejde mellem Folketinget og hjemmestyret.
Det er regeringen, der fører landets udenrigs- og sikkerhedspolitik, men alligevel er der naturligvis plads til at inddrage de grønlandske myndigheder, de grønlandske politikere.
Enhedslisten og SF har gennem beslutningsforslaget lagt op til en revision af forsvarsaftalen mellem Danmark og USA fra 1951.
Samtidig ønsker de, at det grønlandske landsstyre skal være med i forhandlingerne.
Samme krav er i øvrigt rejst af landsstyreformand Jonathan Motzfeldt.
Jeg tror imidlertid, det er væsentligt at fastholde de centrale elementer i forsvarsaftalen med USA, og derfor skal den ikke genforhandles.
De nødvendige tilpasninger, der skal foretages, kan ske i form af tillægsaftaler, der vil have større eller mindre omfang.
Det er naturligt, at hjemmestyret formulerer sine ønsker til sådanne tillægsaftaler, og jeg mærker mig her regeringens tilsagn om, at de grønlandske myndigheder i givet fald kan blive medunderskrivere af tillægsaftalerne.
Derved synes jeg, at vi opnår de nødvendige forbedringer af forsvarsaftalen med USA uden at foretage en total genforhandling.
På den baggrund kan Socialdemokratiet ikke støtte Enhedslistens og Socialistisk Folkepartis beslutningsforslag.
Niels Helveg Petersen (RV), 1998-02-03:
Hr. Søvndal rejste spørgsmål om de såkaldte subkritiske forsøg, tror jeg den rigtige betegnelse
er, som USA har gennemført i 1997.
Det er underjordiske sprængninger, som ikke når det kritiske niveau, hvor der er tale om kernevåbensprængninger.
Ifølge den amerikanske administration er disse subkritiske prøvesprængninger i fuld overensstemmelse med alle forpligtelser i CTB-traktaten.
Formålet er at varetage nødvendig sikring af våbenbeholdningerne.
Det er et emne, som vi kan komme nærmere ind på under udvalgsdrøftelserne, hvis det ønskes.
Blandt dem har endnu Indien, Pakistan og Nordkorea ikke undertegnet.
Så sent som i efteråret 1997 tilkendegav både Indien og Pakistan, at de ikke havde til hensigt at tiltræde traktaten.
Indien har bl.a. fremhævet, at traktaten ikke er omfattende nok, og derfor er der betydelig usikkerhed om, hvornår denne traktat kan træde i kraft.
Jeg vil med al respekt for hr. Keld Albrechtsens ræsonnementer sige, at jeg tror, det er meget vigtigt at være opmærksom på, at konflikten Indien/Pakistan er en måske nok så væsentlig årsag til ikkeunderskrivelsen og i øvrigt også måske fra Indiens side langsigtede balancesynspunkter i forhold til specielt Kina.
Men også det er noget, vi kan komme ind på under udvalgsbehandlingen.
Jeg kan slutte med med stor glæde at konstatere, at der er fuld opbakning til, at Danmark kan ratificere denne traktat.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-02-03:
Det var fru Elisabeth Arnolds bemærkninger om, at man kunne have rejst det her spørgsmål på et hvilket som helst tidspunkt siden 1951, og så nævnede fru Elisabeth Arnold årstallet 1953.
Jeg må indrømme, at dér blev jeg lidt rystet.
Det er muligvis, fordi fru Elisabeth Arnold ikke har historiens forløb fuldstændig klart stående på nethinden.
Fru Elisabeth Arnold vil formentlig huske, hvis hun trækker det frem på skærmen, at da grundloven trådte i kraft, sørgede man meget bekvemt for - så vidt jeg husker var det 2 uger før - at foretage deportationen af befolkningen fra det, der så blev Thulebasen, og nordpå.
Det var vist 2 uger før, men ministeren kan oplyse, hvor mange dage det var helt præcist.
Man sørgede i hvert fald meget bekvemt for, at det fandt sted, således af grundlovens regler altså først trådte i kraft nogle få dage efter denne tvangsdeportation.
Så jeg synes, det var en noget uheldig bemærkning, fru Elisabeth Arnold lod sig lede ud i om det historiske.
Arne Melchior (CD), 1998-02-03:
Kun en tåbe frygter ikke nuklearvåben.
CD medratificerer for fuld udblæsning og med glæde.
Annette Just (FP), 1998-02-03:
Allerede for tre år siden stod samtlige danske partier på Den Himmelske Freds Plads i Peking og demonstrerede mod atomprøvesprængninger i Kina og Frankrig.
Det var Enhedslisten, der havde fået udstyret os alle sammen med nogle fine T-shirts med sådan nogle fine atombomber på, og så stod der »non« - det stod også på kinesisk nedenunder; det vil jeg ikke gentage.
Fra den dag var jeg sikker på, at samtlige partier i Danmark var enige i, at vi skulle stoppe atomprøvesprængningerne, og at vi ville tilslutte os FN's totale stop, et altomfattende forbud.
Derfor - er jeg lige ved at sige - er dette blot en gentagelse.
Naturligvis støtter Fremskridtspartiet, hvad vi har sagt i så lang tid.
Elisabeth Arnold (RV), 1998-02-03:
Da Det Radikale Venstres ordfører på området, hr. Jørgen Estrup, ikke kan være til stede i dag, skal jeg blot kort sige på Det Radikale Venstres vegne, at vi med stor glæde konstaterer, at det nu er lykkedes at nå frem til det tidspunkt, hvor Danmark kan ratificere og tiltræde aftalen om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger.
Det er en god dag - en god dag for freden og en god dag
for de fremtidige ordnede forhold i verden
Så derfor et stort ja og et ja tak fra Det Radikale Venstre.
Villy Søvndal (SF), 1998-02-03:
Det er angivet i traktatens præambel, at formålet er følgende: »... at reducere atomvåben globalt med afskaffelse af disse våben samt almindelig og fuldstændig nedrustning under streng og effektiv international kontrol som endemål.« Jeg siger det her, fordi det i virkeligheden er en
ganske, ganske vidtgående og ganske ambitiøs traktat, og det vil vi fra SF's side hilse med meget stor tilfredshed.
Den er kommet i stand efter 40 års forhandlinger om et forbud imod atomprøvesprængninger.
Derfor blev forslagene, i øvrigt på
australsk initiativ, viderebragt og vedtaget på FN's generalforsamling den 10. september 1996.
158 lande stemte for, herunder Danmark, 3 imod, Indien, Libyen og Bhutan, mens 5 lande undlod at stemme.
Vi er også meget tilfredse med i SF, at der oprettes en organisation under nedrustningskonferencen i Wien, der har som opgave at sikre efterlevelsen af traktatbestemmelserne og skabe et forum for samråd og samarbejde mellem deltagerstaterne.
Skulle vi pege på svaghederne i traktaten, kan vi i hvert fald se to, måske tre.
Den ene er, at ikke alle landene stemmer for.
Det er ikke nogen bebrejdelse mod det danske udenrigsministerium, den danske regering, men det er klart, at det er vigtigt at forsøge at få så mange lande med som muligt.
Vi har et punkt, vi er usikre på i SF, og det er, om denne traktat umuliggør det, man kunne kalde sofistikerede, højteknologiske prøvesprængninger som dem, USA gennemførte i Nevadaørkenen for ca. halvandet år siden.
Det vil vi være optaget af under udvalgsarbejdet, for vi mener, det er vigtigt også teknisk at sikre, at der ikke er nogen smuthuller, om man så må sige, hvor teknologisk meget udviklede lande reelt vil være i stand til at gennemføre forsøg.
Det sidste, vi vil være optaget af, er, at traktaten træder i kraft ca. 180 dage efter, at 44 i traktaten nævnte lande har ratificeret.
Og blandt de 44 lande er der, så vidt vi kan læse, ingen, der har stemt imod eller undladt at stemme.
Det vil sige, at alle de 44 lande, der er nævnt, er lande, som er positive over for traktatens gennemførelse, og det giver vel også håb om, at det vil kunne lade sig gøre.
Sådan er det ikke.
Hvis traktaten ikke er trådt i kraft efter tre år, indkaldes der til ny konference af et flertal af underskriverne; det synes vi også er en klog beslutning.
Så alt i alt synes vi også, det er en god dag.
Vi synes, det er en meget vidtrækkende traktat, og vi vil lægge vægt på, at der hermed er en forpligtelse ikke alene i forhold til nedrustning på atomvåbenområdet og atomprøvesprængningsområdet, men at der faktisk også er som endemål en almindelig og fuldstændig nedrustning under streng og effektiv international kontrol.
Det er en ganske vidtgående sætning.
Jens Jørgensen (KF), 1998-02-03:
På samme måde som de to foregående ordførere skal jeg på Det Konservative Folkepartis vegne meddele, at vi tilslutter os forslaget til folketingsbeslutning.
Intentionerne i det er beskrevet nøje i bemærkningerne til forslaget, og den meget grundige traktatbeskrivelse med artikler, med elementer, mener vi er en garanti for, at man er på rette vej.
Det fremgår også af bemærkningerne, at det godt kan tage lidt tid, det kan godt tage år, før det effektueres, men vi har de bedste forhåbninger på baggrund af de årelange forhandlinger, nedrustningskonferencen i Genève og efterfølgende, da man forhandlede det i FN på generalforsamlingen i 1996.
Vi tilslutter os og håber, at det får effekt.
Jens Hald Madsen (V), 1998-02-03:
Det bliver meget kort: Da vores ordfører ikke kunne være til stede, skal jeg sige, at Venstre kan støtte denne ratifikation af FN's traktat om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger.
Poul Andersen (S), 1998-02-03:
Den bedste karakteristik af det fremsatte beslutningsforslag mener jeg egentlig kunne være, at det er en god dag for verdenssamfundet.
Godt nok har det været 40 år undervejs, men det viser betydningen af netop den dialog, der skal være mellem nationer for opnåelse af konsensus på området for, at vi kan få en garanti for, at disse ting kan fastholdes og også fortsætte ud i fremtiden.
Derfor skal man også kigge på indholdet af organisationen, om tingene kan blive holdt ordentligt sammen.
Det er faktisk det, der er udtrykt meget klart og tydeligt i det fremsatte forslag, også når man ser på organisationen og opbygningen omkring konferencerne, hvor alle nationer mødes, når vi ser på elementet omkring eksekutivrådet med den gode geografiske fordeling, der er af medlemmerne, og sidst, men ikke mindst: garantien for, at de ting her også bliver overvåget, nemlig af det tekniske sekretariat, der skal forestå den internationale datacentral, driften af den, indsamling af materialerne, men også hele den geografiske fordeling af både målestationer og laboratorier. Så sagen bygger, som vi ser det, på gode intentioner med kontrol og gensidig information og måldata, og vi mener også, den er meget klart formuleret med tekster til inspektionsdelen, målestationerne og også omkring selve udvekslingen af dataindsamlingen.
Og vi tager det som en helt naturlig ting, at Danmark også medvirker ved oprettelsen af målestationer med de to på Grønland, hvor vi selvfølgelig også deltager procentuelt i betalingen af det.
Vi er meget positive over for det fremsatte forslag.
Niels Ahlmann-Ohlsen (KF), 1998-02-03:
Jeg synes, at Folketinget kan være sig selv bekendt, når Folketinget om lidt med et stort flertal stemmer for det forslag til vedtagelse, der er fremsat af regeringspartierne, af Det Konservative Folkeparti, Venstre og CD.
Man skal nemlig huske på, at med den vedtagelse i Folketinget i dag sender vi selvfølgelig et signal til kredsene i Algeriet, men vi sender også et signal til en række andre lande. Ved Europarådets parlamentariske forsamlings møde i sidste uge var det interessant, at ud af 14 indlæg var der 2 danske indlæg, men der var ikke indlæg fra Sverige, der var ikke indlæg fra Finland, og dermed var der også blandt de baltiske lande tøven med et engagement i denne vigtige sag. Derfor vil dagens vedtagelse i Folketinget være et signal til vores nye »europæiske« venner fra Sverige og Finland, men også til de baltiske lande - et signal om, at er man med i den store familiekreds, må man også kunne tage sig engageret af problemstillinger omkring menneskerettigheder ikke bare i ens eget nærområde, men også i det samlede europæiske nærområde.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-02-03:
Også Enhedslisten deler den glæde, som de andre partier allerede har givet udtryk for: at det trods alt er lykkedes at nå frem til denne traktat og forhåbentlig også på en sådan måde, at den kommer til at træde i kraft.
Det var jo ikke mindst de ganske forfærdelige franske prøvesprængninger i Stillehavet og tilsvarende planer i Kina, som bragte denne sag på spidsen, som fru Annette Just også var inde på for et øjeblik siden, også i Beijing.
Det eneste, som jeg synes kan dryppe en dråbe malurt i bægeret, er, at det ikke er lykkedes at få løst det indiske problem, den indiske indvending.
Man må jo forstå - det håber
Et land som Indien ser derfor foran sig en situation, hvor man i en Nord-Syd-konflikt altså har et magtmonopol i Nord, hvor man fra de nordeuropæiske og amerikanske stormagters side ønsker at bevare dette monopol, og den tredje verden må så ikke få lov til tilsvarende at have atomvåben.
Jeg siger ikke, at Indiens position er en berettiget position, for ingen er efter min mening berettiget til at have atomvåben, men den er forståelig, for set fra Brasilien, Indien og andre af tredjeverdens stormagter kan det ikke i længden være acceptabelt, at de oprindelige atommagter fortsætter udviklingen af atomvåbnene og fastholder det magtmonopol globalt set, som bygger på disse atomvåben.
Så man må altså sige, at desværre løser traktaten ikke dette indbyggede problem, og jeg håber, det er noget, som ministeren er opmærksom på, og som man vil arbejde videre med, også hvis det bliver nødvendigt at indkalde til en ny konference om sagen.
Men alle disse bemærkninger til trods vil jeg igen understrege, at det er en glædens dag, at vi kan få denne traktat ratificeret.
Henning Gjellerod (S), 1998-02-03:
Meget sent på eftermiddagen vedtog man en anbefaling, og jeg vil gerne læse lidt op af den.
Men forinden vil jeg lige sige, at man lagde stor vægt på bredt politisk og fra mange lande, at EU skal gøre alt, hvad der overhovedet er muligt, for at løse konflikten, at også FN kommer ind, og at man får en politisk dialog i gang med Algeriet. Det fremgår også af de punkter, som jeg gerne vil læse op fra denne anbefaling i min egen uofficielle oversættelse: 1. Forsamlingen fordømmer i stærkeste vendinger den fortsatte bølge af massakrer i Algeriet og udtrykker sin sympati og solidaritet med ofrene og deres familier.
2. Forsamlingen er opmærksom på og påminder om, at der lever millioner af muslimer i Europarådets medlemsstater, og at disse mennesker er en del af det europæiske samfund.
Ydermere anerkender forsamlingen, at islam ligesom andre førende religioner opfordrer til og prædiker om tolerance, fred og forståelse.
Det er ekstremister og terrorister, som med kriminelle hensigter misbruger islam, og som er ansvarlige for de forfærdelige hændelser i Algeriet.
Og fra punkt 3: Forsamlingen betragter disse barbariske terroristhandlinger som en direkte trussel mod fred og stabilitet i Middelhavsregionen. Det internationale samfunds bekymring omkring disse massive krænkelser af menneskerettigheder kan på ingen måde betragtes som en utidig indblanding i Algeriets indre anliggender.
Punkt 8, det er fra den operative del, lyder således, stadig væk i min uofficielle oversættelse: Forsamlingen henstiller til den algeriske regering, at den accepterer et besøg af en repræsentant fra FN, garanterer fri adgang for internationale organisationer, NGO'er samt medierne inklusive tv, accepterer international humanitær assistance samt støtte i kampen mod terrorisme, etablerer en reel politisk dialog med alle de politiske styrker, som er villige til at afvise vold og acceptere demokratiske spilleregler, og at dette regnes for en forudsætning for direkte forhandlinger.
Min taletid er udløbet, så jeg skal slutte her.
Jørn Jespersen (SF), 1998-02-04:
Det er også til spørgsmålet om en levnedsmiddelkontrol.
Jeg var glad for den åbning, der lå i den radikale ordførers bemærkninger på området, men jeg synes også, de trænger til en præcisering.
En kontrol med kontrollen bliver der sagt.
Skal det forstås på den måde, at Det Radikale Venstre er enig
med SF i, at det i hvert fald er helt afgørende at undgå, at det udelukkende er Fødevareministeriet, der kontrollerer alle led i levnedsmiddelkontrollen, og at vi skal have mindst to instanser, sådan at der kommer en vis uafhængighed ind i systemet?
Jens Vibjerg (V), 1998-02-04:
Jeg kunne forstå på den radikale ordfører, at der var divergerende opfattelser mellem ministeren og Det Radikale Venstre med hensyn til levnedsmiddelkontrollen, og jeg vil gerne spørge: Hvad mener De Radikale selv?
Jørn Jespersen (SF), 1998-02-04:
Til hr. Keld Albrechtsen, som siger, at der burde være en national miljøgaranti, som gjorde, at man kunne skride ind.
Det er der sådan set i form af sundhedsklausulen i direktivet, og det er jo den, ministeren har benyttet sig af ved de to vækstfremmere, vi hidtil har rejst debat om, hvilket har medført, at de pågældende vækstfremmere nu er blevet forbudt i hele EU.
Jeg synes, det er et godt resultat at få den forbudt i hele EU.
Bakterier har det med at være knap så nationale som hr. Keld Albrechtsen.
De vandrer over landegrænser, og derfor er der ikke så meget ved et forbud.
Ikke engang hvis hr. Keld Albrechtsens grænse bliver opretholdt, er jeg sikker på, at det vil være et effektivt værn mod bakterier.
Til hr. Bent Hindrup Andersen.
Det er absolut ikke nogen skrivefejl, når SF foreslår 10 enheder.
Vi mener, at vi kunne opnå den bedste kompetence, den bedste laboratoriefacilitet ved at have 10 enheder.
Men det er 10 organisatoriske enheder, og det er altså ikke i modstrid med, at man har en decentral struktur, hvor disse enheder har filialer rundt omkring i byerne.
Og dér er vi meget åbne over for at diskutere, hvordan den struktur skal være, så man sikrer nærhed i forhold til forbrugerne.
Det vil jeg meget gerne være med til at diskutere i Folketinget.
Endelig skal jeg sige, at jeg synes da, det er helt legitimt, at landsdækkende virksomheder har nogle ønsker om at få en effektiv kontrol, som de også kan leve med.
Jeg forstår slet ikke, at det skulle være useriøst eller illegitimt at være en landsdækkende virksomhed.
Men det er altså noget med, at hvis man har en aktionsradius ud over 5, 10, 15 km, så er man lige pludselig ulovlig i Enhedslistens univers.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-02-04:
Jeg er glad for, at hr. Jørn Jespersen delte den kritik, som vi har fremsat om gensplejsede fødevarer, men hr. Jørn Jespersen kommer så med den bemærkning, at han ikke deler vores kritik af ministerens optræden i EU.
Det forstår jeg for så vidt godt at SF ikke gør, af den grund at SF jo har støttet ministerens mandater og dermed har det fulde medansvar for vedtagelsen af disse utilstrækkelige mærkningsregler.
Så ville det også være upassende, hvis SF efterfølgende fremkom med en kritik af ministeren.
Det kan jeg godt se.
I det hele taget har hr. Jørn Jespersen en utrolig tro på EU's lyksaligheder på det her område.
Men jeg vil godt spørge hr. Jørn Jespersen, når det gælder vækstfremmere, som vi er enige om i SF og Enhedslisten at vi skal have væk, og vi har forbudt f.eks. disse hormonbøffer fra USA, selv om det viste sig at være ulovligt i WTO: Hvorfor vil SF ikke være med til, at vi her og nu indfører et nationalt forbud her i Danmark mod disse vækstfremmere?
Det er da det eneste holdbare og moralsk forsvarlige.
Jeg er meget glad for, at hr. Jørn Jespersen anerkender mit engagement i sagen.
Det kan jeg give ham et løfte om vil forsætte.
Men jeg har et spørgsmål til hr. Jørn Jespersen, for der må vel trods alt selv for dem, der går ind for denne EU-harmonisering, være en grænse, hvor man siger, at disse vækstfremmere f.eks. vil vi ikke have.
Her må vi altså påberåbe os en form for national miljøgaranti og sige, at dem vil vi simpelt hen ikke have.
Dem må vi have lov til at forbyde, og hvis EU mener, at vi ikke må forbyde dem, så gør vi det alligevel.
Og mit spørgsmål er: Når vi snakker vækstfremmere - antibiotika, medicin i foder - er vi så ikke derhenne, hvor det også er et moralsk problem at tillade, at sådan noget forsætter, og har vi så ikke en forpligtelse til at gå ind med et forbud, ligesom vi har gjort i forhold til hormonbøfferne fra USA, hvor der jo eksisterer et forbud her i Danmark?