Aage Frandsen (SF), 1998-01-27:
Når vi skal diskutere denne sag, er vi nødt til også at vende lidt tilbage til, hvorfor den overhovedet opstod, og i denne forbindelse må vi en halv snes år tilbage, hvor der på Færøerne blev ført en ekspansiv finans- og pengepolitik, hvis lige er svær at finde andre steder.
Det færøske skattesystem var sådan indrettet, at det fremmede låneoptagning og et højt forbrug.
Bankerne havde en udlånspolitik, som nærmest måtte forudsætte det helt utænkelige, nemlig at der altid var evig høj vækst.
Men også myndighedernes og hermed også primært Finanstilsynets tilsyn med, om der f.eks. var holdbarhed i den ekspansive pengepolitik, var ikke tilfredsstillende.
Derfor blev det så meget voldsommere, da illusionen om den færøske økonomi brast, og i efteråret 1992 fik både Sjóvinnubankin og Færøbanken brug for ekstraordinær kapital, men det var altså kun begyndelsen.
Når man læser undersøgelseskommissionens beretning, kan vi jo sagtens se det i bakspejlets lys.
Der er vi alle klogere, og det er i dag næsten ikke til at forstå, at det kunne gå så gruelig galt, men det gjorde det altså. Man kunne f.eks. spørge om, hvorfor man ikke greb ind allerede meget tidligere over for illusionen om den færøske økonomi.
Hvorfor valgte man de konstruktioner, man valgte i efteråret 1992?
Og dér mener vi altså ikke, at de var hensigtsmæssige, og det uanset hvordan de blev praktiseret efterfølgende.
Og sådan kunne vi blive ved.
Der er åbenbart i dag, det har der også været tid til, og vi har hørt det andre gange, nogle, som har svært ved ligesom at indrømme, at de har begået fejl.
Dertil må man jo sige, at det at indrømme fejl sådan set er den første positive ting for at kunne gå videre.
De pågældende mennesker har givetvis ment, da de traf beslutningen, at de gjorde det rigtige, men kan godt i bakspejlet se, at man kunne have gjort det anderledes.
Man kunne have informeret bedre, man kunne have undersøgt sagen bedre, man kunne have truffet bedre beslutninger, og derfor er det, at vi siger i forslaget til vedtagelse, at alt i alt er der tale om en mangelfuld og utilfredsstillende håndtering af sagen.
Som i andre sager er der også i denne sag blevet udpeget skurke, og man kan jo godt ud fra nogle moralske opfattelser udpege skurke, men der er grænser for, hvor langt vi kommer med at diskutere skurke.
Det mere afgørende er nu at få diskuteret, hvorfor det skete, og i hvilket omfang deres handlinger er i overensstemmelse med gældende love og regler.
Aktiebyttet blev foretaget gennem en aftale mellem Den Danske Bank og Finansieringsfonden.
Derefter blev den godkendt af regeringen og landsstyret.
Heri er der ikke noget forkert.
Men hvordan kunne Finansieringsfonden nå frem til, at det var en forsvarlig og rigtig beslutning?
Det fremgår af beretningen, at formanden for Finansieringsfonden handlede ganske suverænt, og at den øvrige bestyrelse stort set var holdt udenfor, men det er også deres ansvar, det er ikke kun hans.
Det fremgår også, at landsstyret og regeringen var dårligt orienteret, og dér kan man selvfølgelig sige, at det også er landsstyrets ansvar at sørge for, at de blev bedre orienteret.
I denne forbindelse er det værd at bemærke, at det var lagmanden på Færøerne, der stillede det ubetinget klogeste spørgsmål i dette forløb.
Man troede altså meget på Den Danske Bank, og man fik ikke undersøgt, om tingene var i orden.
I denne forbindelse er det selvfølgelig væsentligt at sige, at Den Danske Bank selvfølgelig har gjort en god forretning, og det er i orden at gøre gode forretninger.
Det er simpelt hen, kan man sige, livsnerven i det almindelige kapitalistiske system.
Finansieringsfonden forhandlede jo med Den Danske Bank, men det ville være synd at sige, at der var tale om ligeberettigede parter, og uanset at Den Danske Bank i dag søger at give indtryk af, at den ikke vidste ret meget om situationen i Færøbanken, da den besvarede spørgsmålet om, hvorvidt det var i orden, må man sige, at de må have vidst, at det ikke var i orden. Derfor må man sige, at Den Danske Bank i dag i hvert fald står med et problem i forhold til Færøerne.
Banken har selvfølgelig handlet på den måde, som man gør i et kapitalistisk samfund, men dér er det jo vigtigt at sige, at der også i et kapitalistisk samfund er en moralkodeks.
Der er et spørgsmål om, hvordan man opfører sig, og mon ikke Den Danske Bank har overtrådt denne moralkodeks? Men i en retssag, hvor vi er tilhængere af, at den danske regering undersøger denne mulighed, er det jo klart, at det er juraen, der tæller; det er ikke et spørgsmål om moral.
Efter vores opfattelse ville det være rimeligt, hvis Den Danske Bank skulle svare det, som de slap for, da de kom ud af moderselskabsforpligtelsen. Finansieringsfonden havde åbenbart den opfattelse, at løsningen alene skulle ske ud fra en politisk dagsorden og
ikke ud fra en almindelig forretningsmæssig dagsorden
Det er et stort spørgsmål, som regeringen har grund til at overveje i dag.
Men det er ikke kun Finansieringsfonden, der havde en meget uklar rolle, det havde Finanstilsynet også.
Der var forskellige forventninger hos myndighederne til, hvordan Finanstilsynets rolle var, og i den forbindelse er det klart utilfredsstillende, hvis altså Finanstilsynets rolle var at føre tilsyn med bankerne.
Det var jo det, vi troede det var, nemlig samfundets tilsyn med bankerne.
Derimod må man sige, at hvis Finanstilsynet selv troede, at deres rolle var at føre tilsyn med de små banker og med sig selv, altså at det var bankerne, der skulle gøre det, så har de levet op til deres krav.
Og i den forbindelse er det grotesk, og det ville være ulovligt efter dansk lovgivning, at Finanstilsynet ligefrem henvender sig til Den Danske Bank i efteråret 1992, da der er problemer i nabobanken, som er konkurrenten, nemlig Sjóvinnubankin.
Det viser altså, at det efter vores opfattelse er nødvendigt, at man kigger Finanstilsynet efter i sømmene, og det har vi også forstået at økonomiministeren er indstillet på.
Vi ved også, at der er sket ændringer.
Spørgsmålet er bare, om disse ændringer har betydning i den her forbindelse, og om de har betydning for, at noget lignende ikke kan ske igen.
Og i denne forbindelse tror jeg i virkeligheden, at det ikke så meget er et spørgsmål om lovgivning - det er det nok, men ikke kun - det er også et spørgsmål om hele den tænkning, hele den holdning, eller om man vil den ånd, hvorpå man fører tilsyn fra Finanstilsynets side.
Spørgsmålet er: Er man storbankernes tilsyn, eller er man samfundets tilsyn? Et afgørende spørgsmål er selvfølgelig - det er også ud fra rapporten afgørende, men det svares der ikke på i rapporten, og det skulle der heller ikke - om der er baggrund for at gøre politisk ansvar gældende.
På samme måde er det vigtigt, at medlemmer af den borgerlige opposition læser rapporten ud fra, hvad de ville have gjort, hvis det var medlemmer af deres eget parti, der var involverede som ministre.
Som bekendt pegede SF jo på den nuværende statsminister som statsminister, men det betyder ikke, at den nuværende regering i enhver situation kan regne med vores støtte.
Vi tager stilling fra sag til sag, og vi tager stilling ud fra, hvad der er rigtigt.
Det skal ikke være nogen hemmelighed, at vi set i lyset af alternativet foretrækker den nuværende regering.
I denne forbindelse er der selvfølgelig et spørgsmål: Er der nogen, der har givet et forkert svar?
Ja, der er måske nok svar, som ikke er helt klare.
Det er heller ikke nogen undskyldning.
Men vi finder ikke, at de svar, som man har refereret til, giver anledning til, at man kan sige, at de er så ufyldestgørende, at det er noget med at gøre ansvar gældende.
På samme måde mener vi heller ikke, som jeg har været inde på, at der i forhold til finansministeren er grund til at sige, at der er tale om magtmisbrug eller magtfordrejning.
Vi mener, at det er rigtigt at drage en konklusion i dag, men vi har også ved forskellige lejligheder sagt, og jeg vil gerne gentage det her, at vi fortsætter forhandlingerne i Politisk-Økonomisk Udvalg. Der er ikke noget, som skal skjules i denne sag.
Kommer der nyt op, så tager vi stilling til, om det er nyt.