Elisabeth Arnold (RV), 1999-02-11:
I de nordiske lande er der gennem mange år sket en udvikling, som har medført, at vi har en af de højeste kvinderepræsentationer i de politiske organer i verden.
Der er 37 pct. kvindelige folketingsmedlemmer her; der er 40 pct. i Finland; der er 34 pct. i Sverige, og der er noget tilsvarende i Norge.
Og andre lande spørger misundeligt: Hvordan kan det være? Hvad har I gjort? Hvordan har I båret jer ad med at få så mange kvinder ind i de politiske organer?
Og det er vi glade for, men til gengæld må vi sige, at når vi sammenligner vores høje kvinderepræsentation i politik med kvinderepræsentationen i f.eks. topstillinger i erhvervslivet og topstillinger på universiteterne, står det fantastisk dårligt til.
I nogle lande, f.eks. Frankrig og USA, er der meget høje kvindeandele i topstillinger i erhvervslivet, men utrolig lave kvindeandele i de politiske organer. Noget af det, der er mest deprimerende, når man beskæftiger sig med disse meget skæve fordelinger, er, at det meget ofte ender med, at omkvædet bliver noget, der svarer til en kendt dansk sang, som vi synger på denne tid af året, og hvor omkvædet er »Giv tid, giv tid!«: Det skal nok gå alt sammen.
På et eller andet tidspunkt lykkes det nok at få drejet skuden, og så siver denne kvinderepræsentation højere op i systemet, eller ringene breder sig i vandet.
Giv tid, giv tid!
Men det går jo ikke.
Det, der er vores pligt, er selvfølgelig at analysere, hvad det er for mekanismer, der gør, at kvinder f.eks. lader være med at søge topstillinger i det private erhvervsliv, og hvad det er, der gør, at kvinder ikke søger professorstillinger.
Lige så vel som det er vigtigt for de kvinder, der arbejder for større politisk repræsentation i andre lande, at finde ud af, hvad det er i deres valgsystemer, der gør, at de ikke kommer frem, og hvad det er i deres partisystemer, der gør, at de ikke bliver opstillet som kandidater.
Det dér med bare at give tid og sige: Det går nok, efterhånden siver det igennem, og så breder ringene sig, og så kommer det nok, duer altså ikke, for sådan går det ikke.
Erfaringerne viser, at udviklingen går uendelig langsomt.
Hvis man kigger på de statistikker, vi har til rådighed, og som viser, hvordan det er gået med kvinderepræsentationen i forskerverdenen over en årrække, så viser det sig, at det går
uendelig langsomt.
Det eneste håb er, at der er flere og flere kvinder, der begynder på universiteterne, at der er flere og flere kvinder, der færdiggør uddannelser på universiteterne, og at der er flere og flere kvinder, der begynder på en forskeruddannelse.
Så vi kan måske være så heldige, at der kommer en lille bitte ændring efterhånden, hvis vi giver tid og giver tid og giver tid.
Det, vi skal gøre, er selvfølgelig at give det nogle skub, som kan betyde, at udviklingen tager nogle spring fremad en gang imellem.
Og jeg synes, mange af de ting, der er foretaget indtil nu, har været gode og fornuftige.
F.eks. har Frejamidlerne, som betyder, at der er mulighed for at få nogle stillinger specifikt rettet mod kvinder, været en meget stor succes set fra en radikal synsvinkel. Men nogle af de ting, der er foreslået af det udvalg, der har været nedsat under Forskningsministeriet, er også noget, man bør tage i anvendelse.
F.eks. synes vi fra radikal side, at øremærkning af visse stillinger til kvinder kan være en udmærket løsning, og vi ville ikke have noget imod, at der f.eks. blev taget fat på de 40 professorater, som har været nævnt tidligere.
Men der skal selvfølgelig også være flertal for det i Folketinget; der skal være flertal for det blandt dem, der overhovedet går ind for, at vi iværksætter nogle tiltag for ligestilling.
Vi synes bare, vi vil sige herfra, at det faktisk er nogle ting, som godt kan bruges sammen med en masse andre forskellige initiativer.
Fru Christine Antorini sagde, at der er brug for et miks af tiltag.
Ja, det er der så sandelig.
Det eneste, der ikke er brug for,
er, at vi bare læner os tilbage og siger: Giv tid, giv tid!
Der skal nok ske noget på et eller andet tidspunkt.
Det er vi ikke så sikre på at der gør.
Vi synes også, det er vigtigt, som fru Lise Hækkerup sagde, at der både på uddannelsessiden og på ledelsessiden kommer kvindelige rollemodeller, som beskriver, at det kan være spændende, morsomt og berigende at beskæftige sig med forskning på højt plan og modtage priser og være trendsættende for en udvikling og være rollemodel for de yngre kvinder.
Vi synes også, det er godt, at vi nu får udviklingskontrakter på universiteterne, hvor man kan sætte sig nogle ligestillingsmål, så universiteterne bliver tvunget til at tænke i de baner og spørge: Hvad skal vi gøre inden for dette område for at få flere kvinder frem fra de laveste niveauer og højere op i systemet?
Hvad skal vi gøre for at få
kvinderne til at søge de stillinger, som vi faktisk også gerne vil give dem?
For kvinderne jo er kvalificerede.
Problemet er jo ikke, at der ikke er kvalificerede kvinder.
Problemet er, at de kvalificerede kvinder ikke søger de stillinger, som de er kvalificerede til, og at de ikke får dem, når de faktisk søger dem.
Der er også mulighed for at lave bredere stillingsopslag, sådan at de ikke blot bliver målrettet mod en bestemt person, som selvfølgelig ligner dem, der sidder i ansættelsesudvalget, som måske ofte kun indeholder mænd.
Så der er masser af initiativer, man kan tage, og vi synes fra radikal side ikke, at man skal være berøringsangst over for nogen af de initiativer, der kan tages.
Alt skal prøves, og alt skal forsøges.
Det eneste, der ikke duer, er blot at give tid.