Ebbe Kalnæs (CD), 1999-05-07:
Når CD ikke er med i det samlede forlig om en elreform, skyldes det jo det, der for os er de forkætrede lokale CO2-kvoter på de velfungerende danske elværker.
De dele af forliget, der er til første behandling, som vedrører opfyldelsen af de aftaler, der er indeholdt i finansloven,
skal der ikke herske tvivl om at CD støtter.
Vi har part og del i finansloven, og vi vil selvfølgelig altid være parat til at opfylde den finansiering, der selvfølgelig ligger dér.
Der er ting, som har været vigtige for os under den her proces, hvis vi sådan skal tale om lyspunkter og sejre osv.
Det er jo sådan, at det for nogle måneder siden ikke var muligt bredt i det her Folketing at få en fælles forståelse for, at al form for infrastruktur, rørledninger, net osv., skulle holdes totalt neutralt, at det var en forudsætning for en liberalisering, og ikke et nyt monopol, at man sikrede, at ikke nogen kunne overtage eller købe net med forbrugerne hængende ude i den anden ende.
Det har for CD i mange år været et ganske væsentligt punkt, som vi aldrig tidligere har kunnet få så klare meldinger på, som vi har i dag.
Det glæder jeg mig over, for det er en bred, klar melding i hele det politiske danske spekter, og det er en ganske væsentlig ting, når vi er i gang med de øvelser, vi er i gang med nu.
Men dog må vi sige, som vi har sagt tidligere: Der er ingen mening i at pålægge danske elværker nogle begrænsninger, der gør, at de kan risikere at stå stille, mens et marked køber strøm fra andre elværker, der sviner langt mere.
Det at få regeringen og venstrefløjen til at se miljøpolitikken i den bredere sammenhæng har været vanskeligt under de her forhandlinger, også så vanskeligt, at det ikke var muligt at ændre på det. Det åbne marked, liberaliseringen, jamen åbningen i markedet og de virkninger, der kan være af det, er vi ganske enige i.
Selvfølgelig er det EU-direktiv af 19. december
1996, der ligesom er inspirationskilden til at komme i gang, men vi er enige i det.
Jeg vil gerne understrege, at det at holde de ideologiske faner så højt i markedsåbningen, at man indimellem glemmer noget af funktionsdygtigheden i den her sammenhæng, kan godt bekymre os lidt.
Der bliver talt meget ideologisk bragesnak i den her sammenhæng.
Vi må indrømme, at den her sektor bliver åbnet og liberaliseret på en række områder.
Vi er glade for de hjørner af det, som giver en konkurrence, der giver en effektivitet, der sørger for, at der ikke er nogle små kongedømmer, der sidder og holder fast på et system, som er for dyrt.
Men meget store dele af den her sektor er rent faktisk ret stærkt reguleret, og det vil de fortsat være.
Det tror jeg på mange måder også fortsat er nødvendigt.
Vægtningen af udgifterne i den øvelse her, altså distributionsudgifter osv. og afgifter på rør og ledninger og den slags, når man taler om de her ting, er væsentlig.
Jeg vil gerne sige til dem, som taler meget om, at nu skal de stakkels forbrugere betale, og industrien skal ikke betale, at det for mig at se er noget utroligt vrøvl.
Det, der er det afgørende, er, at de store energitunge industrier er store arbejdspladser, som skal konkurrere.
Den enkelte borger har ingen som helst glæde af, at industrien kilowatt for kilowatt skal betale det samme som forbrugeren.
Så er forbrugernes arbejdspladser i fare; det kan jeg garantere for.
Derfor er den vægtning ganske vigtig, og det er ikke særlig vigtigt at pålægge arbejdspladserne, industrierne, virksomhederne store byrder.
Forbrugerne har faktisk alt andet lige bredt set en glæde af selv at påtage sig en del af de her udgifter på et lille forbrug frem for at give industrien dem, for det tvinger netop vores beskæftigelse og arbejdspladser i knæ.
Som sagt, i rusen over de ideologiske faner skal man passe lidt på, at virksomhederne også stadig væk kan virke.
Det ville rent miljømæssigt være en fordel, fordi de i den konkurrence, når de eksporterede det, faktisk erstattede noget, der er værre end det, danske elværker udleder, ikke alene når det gælder den mere lokale forurening med andre stoffer, men også CO2.
Vi løber ikke fra, at vi skal have løst det her, eller den bekymring, der er for de 4-5 pct. menneskeskabt CO2-udslip ud af det samlede CO2-udslip, overhovedet ikke.
Men vi ved jo godt, at reduktionen af CO2 har den samme værdi, uanset om det er over Valby eller Polen eller et andet sted, og dér kommer det miljømæssige købmandskab ind, at vi ikke skal ofre kolossale summer på relativt små gevinster i Danmark, når vi i samarbejde med andre kunne nå langt mere for de samme penge.
Så vil jeg gerne sige, at når man nu sætter sig et mål, som hedder 80-20 i populær tale, 20 pct. grøn og 80 pct. sort, og går ind i et forlig om det, går jeg helt ud fra, at man også sætter sig et mål for de instrumenter, der skal nå det, og ikke skaber tvivl om dem.
Jeg var jo med i de forhandlinger til det sidste, hvor så CO2-delen fik os til at gå, og jeg er bekymret over, at man nu har skabt nogle problemer for vindmølleindustrien.
Jeg redder ikke verden med vind, det tror jeg ikke man kan, men jeg ved, hvad det er for en sektor.
Jeg ved, at de i Nakskov, i Ringkøbing, i Rudkøbing - jeg kan nævne andre steder - indimellem har haft langt imellem det, de kunne glæde sig over beskæftigelsesmæssigt.
Jeg ved, der er værfter, som er i gang nu på det her beskæftigelsesområde.
Jeg ved også, kan jeg sige til hr. Peter Hansen-Nord, at hos dem, der administrerer og sælger og har med det her at gøre, ligger fyresedlerne klar.
De er lagt op på bordet.
Jeg kan godt forstå bekymringen hos Venstre over de stramme CO2-kvoter, men man er jo gået i forlig om dem, og så kan det altså ikke hjælpe noget, at man skaber denne her tvivl og smadrer denne her industri.
Potentialet på verdensmarkedet er kolossalt.
I USA kan en dansker i dag investere i en vindmølle frit, mere sikkert, mere trygt, mere effektivt end i Danmark.
Når 160 lande har pålagt hinanden at piske sig selv med CO2-mål, så er det ikke noget, vi laver om i Danmark eller oppe på mit kontor.
Det er der også andre der ved.
Skulle vi så ikke tage at benytte situationen til, når vi har markedsføringen, at tjene de penge og tage det lange perspektiv frem for det meget korte?
Det er jo problemet med det liberale og det kapitalistiske, som vi holder meget af i mange sammenhænge, at der somme tider tænkes lidt kort, og derfor er det væsentligt at få afklaret det her spørgsmål.
Det er timer, vi taler om, hvis ikke vi skal smadre den her industri, så den overgangsordning bliver reel, sådan som intentionerne var i oplægget, i stedet for at lave det til et pokerspil, som smadrer det her.
For det er standset, det er stoppet.
Der skrives ikke noget under.
De tusinder af sager, der ligger, er i klemme stort set alle sammen, og mange af dem er slet ikke solgt færdig, og der indgås ikke aftaler på nuværende tidspunkt.
Jeg synes, det ville være utrolig værdigt og vigtigt at få sagt: O.k., vi melder klart ud på det her. Jeg står ikke og agiterer for, at de regler, der er for det, og betaling osv. skal være anderledes, end man har aftalt.
Det er ganske, ganske væsentligt. Konstruktionerne i elbranchen, dvs. elværkernes mulighed for at agere i markedet,
Jeg mener faktisk, at de selskabskonstruktioner, der ligger, og den måde, de er bygget op på, gør, at elbranchen får ganske store vanskeligheder ved at agere i markedet.
Det, at de ikke er i stand til at flytte imellem deres enkelte sektorer, sørge for, at der er kapital, det, at kapitalen ryger op i et overordnet selskab, hvor den i princippet aldrig kan komme fra igen - det gør, at de får vanskeligt ved det i det her marked.
Det er jo ikke liberalt at sende vores elværker ud at skulle klare sig på et frit marked og så give dem instrumenter og vilkår, der gør, at de vil få ganske vanskeligt ved det.
Det er ikke til gavn for hverken miljø, dansk energipolitik eller danske arbejdspladser og heller ikke sund fornuft.
Som sagt støtter vi store dele af det her.
Med hensyn til den del, der hedder CO2, altså de lokale kvoter på danske elværker, som ingen mening har, melder vi fra.
Det kan vi ikke stemme for.