Lise von Seelen (S), 2006-03-31:
Da vores ordfører er blevet syg, skal jeg forsøge at fremføre indlægget her efter bedste evne.
Når vi kigger på gruppen af unge, som ikke trives fuldt ud, kan vi slet ikke undgå at komme til at se gruppen af piger og unge kvinder, som har den lidelse, vi benævner som spiseforstyrrelser.
Behandling af den lidelse er kompliceret og svær, fordi det er en meget sammensat lidelse; der er mange ting på spil.
Som samfund kan vi slet ikke undlade at have det her område i fokus, fordi det er et område i vækst.
Derfor skal vi bekymre os om det.
Spiseforstyrrelser har mange ansigter og rammer de unge mennesker i vidt forskellig grad.
Hele den fokusering på det perfekte liv, på den perfekte krop, og det øgede pres, som vi lægger på de unge mennesker, vil for nogle, ser vi, ende med, at de får en lidelse, der kommer til udtryk i form af spiseforstyrrelser – og der er andre varianter, som gør, at de unge mennesker bliver selvmordstruede.
Der er et opbrud i måden, vi forstår det at være spiseforstyrret på.
Der er nogle, der har svært ved at acceptere, at vi har unge omkring os, som, selv om vi lever i et overflodssamfund, ikke kan eller vil spise den mad, som vi har så rigeligt af, selv om vi i de her dage snakker om, at den ikke er lige god hele vejen rundt.
Dem, vi kender flest af, er anoreksipatienterne, og de er så lette at få øje på.
Bulimipatienterne, som spiser og kaster op, kender vi også.
Og de, der i det hele taget tvangsspiser og overspiser, skal også tilbydes hjælp, og de skal have hurtig hjælp, for så er hjælpen meget mere effektiv.
Sådan ser det ud.
Heldigvis virker det, som om der generelt er en større forståelse i samfundet for den her lidelse.
Det kan selvfølgelig have mange årsager, bl.a. at vi jo stort set alle sammen kender familier, hvor den her lidelse optræder.
Og så har vi vel også en tendens til, at vi fjerner flere og flere tabuer, og det er også en hjælp, at vi kan tale om det her uden at skulle skamme os og uden, at det er for svært.
En spiseforstyrrelse rammer selvfølgelig først og fremmest den, der har lidelsen, men familien, som er omkring den, der bliver ramt af lidelsen, bliver også ramt.
Det kommer til at påvirke hele familien i meget høj grad.
Det har vi fået mange skildringer af, fordi pårørende, som har været på besøg hos os, fortæller, at forældre til unge, som er spiseforstyrrede, oplever en udbrændthed, oplever, at de er mindre stabile på deres arbejdsplads – og for mødrenes vedkommende gælder det her for ni ud af ti.
Vi kan se, at de pårørende synes, at de ikke opnår den opbakning i støtte i det formelle system, som de ønsker sig.
Så set i forhold til en familie, hvor et familiemedlem er syg af en anden fysisk lidelse, kan man godt sige, at vi her mangler at have et system, som giver opbakning til de lidelser, som er mindre synlige, men som i hvert fald slet ikke er lettere at have med at gøre.
Vi kan ikke være bekendt i et samfund som vores, at den opbakning ikke fungerer bedre.
De har også besøgt os i Sundhedsudvalget, og de har været rigtig gode til at redegøre for, hvad det er for nogle vanskelige og svære vilkår, der gør, at hverdagen og tilværelsen kan blive svær både for den, der er ramt af lidelsen, og for omgivelserne.
De ideer skal vi selvfølgelig tage til os, og de erfaringer skal vi lytte til.
Det er vigtigt, at vi tager mennesker alvorligt, og at vi får drøftet de ting, som vi har fået at vide.
Der er børn og unge, der dør af denne lidelse.
Vi skal vide, at de her unge mennesker bliver påvirket ofte livslangt med hensyn til uddannelse og med hensyn til livsduelighed i det hele taget.
Vi Socialdemokrater anerkender, at der skal gøres noget på det her område.
Vi synes ikke, det er rigtigt, at nogle af de unge mennesker står med en ventetid på 1-2 år på det behandlingstilbud, som de efterlyser.
Her taler jeg ikke om indlæggelser, jeg taler om det tilbud, som de unge mennesker opfatter, de har brug for for at få det, som de savner.
Vi vil derfor sige, at vi gerne vil være med til at sikre, at vi får nogle forbedringer på det her område.
Vi skal gøre alt det, vi overhovedet kan, og vi kan godt sætte spurten ind, synes vi, hvis vi nu skal have en løbende udvikling.
Det behøver ikke at foregå i slowmotion.