Per Stig Møller (KF), 2002-11-28:
Jeg vil sige tak for debatten.
Den har på sin vis været lidt skuffende, fordi man har brugt et par timer eller over halvdelen af debattens tid til at genopføre tidligere debatter omkring finanslovene.
Det kan man selvfølgelig være skuffet over, for nu har man jo lagt så meget arbejde i det, og det er et så vigtigt område, der peger frem. Omvendt kan man også være glad for det, for det betyder jo, at så er der så almindelig tilslutning til de hovedlinjer, vi har fremlagt, siden man ikke har fundet grund til at diskutere dem særlig indgående.
Så jeg vil tage det som et udtryk for, at man er meget enig i hovedlinjerne.
Det fremgår også af de to forslag til vedtagelse.
Hvis ikke de fire ordførere under min første tale havde fundet på at lave en ekstra pind til sidst, havde de jo stort set været identiske. Det vil sige, at man prøver at finde en modsætning ved at tage en gammel finanslovdebat op og klistre ind som sidste punkt på sit forslag til vedtagelse.
Men det er så også i orden; man kan jo altid blive i fortiden.
Men vi andre vil altså nu engang hellere fremtiden.
Derfor opfatter jeg disse sammenfald mellem de to vedtagelser sådan, at der er en bred enighed omkring linjen i regeringens politik i forbindelse med opfølgningen af Johannesburg.
Der er fra enkelte sider så stillet nogle perspektiver op, som jeg godt vil kommentere.
Hr. Jørn Jespersen stillede nogle spørgsmål: Hvad er strategien for at få de andre op på disse 0,7 pct., som EU har sat som sin målsætning at de skal op på?
I 2006 skal de op på 0,39 pct., og jeg sagde i min tale, at der besluttede vi, at Kommissionen skal have en speciel opfølgnings/overvågningsopgave, således at de hele tiden holder øje med, om landene bevæger sig fremad mod de 0,39 pct.
Den langsigtethed, som vi jo selvfølgelig er fuldstændig enig om, drejer sig altså om, at bistandspolitik og den opfølgning fra Johannesburg ikke kan gå sådan stop and go, stop and go, så her, og så dér, for så kommer der projekter i gang, som ikke føres igennem og ikke når at blive til ejerskab, så er de stoppet igen, og så er man gået i gang med noget andet.
Vi skal jo ikke være stundesløse, for nu at tage Holbergs figur, hvor man hopper fra den ene opgave til den anden opgave og glemmer den første.
Derfor siger vi: Lad os nu lave en langsigtet bistandspolitik.
Vi har strammet bistandspolitikken op i denne her regering, vi har samlet den omkring dens hovedmålsætninger.
Det var det, vi sagde vi ville gøre, da vi kom til, og det gjorde vi. Nu siger vi, at nu vil vi lave et langsigtet perspektiv baseret på de hovedlinjer, som vi har lagt for bistandspolitikken, og der vil vi så lægge disse femårsplaner, som selvfølgelig vil være rullende, men som derved gradvis - gradvis netop for ikke at droppe tingene i utide - kan dreje midlerne derhen, hvor vi siger, at her er hovedindsatsområdet for Danmark.
Jeg har også som konservativ ordfører i udviklingspolitik kritiseret den daværende regering for, at man smurte alt for tyndt på over for alt for stort et stykke brød.
Hvis man smører meget tyndt på over et stort stykke brød, ender det altså med, at nogle områder overhovedet ikke får noget på eller får så lidt på, at det overhovedet ikke har nogen virkning.
Det vil sige, at så havde man selvfølgelig et problem med, hvor man skulle lægge pengene, og så kunne man finde det ene og det andet og det tredje og det fjerde sted.
Sådan kan det jo ikke blive ved.
Derfor strammede vi op, det var grunden til opstramningen, og som det er blevet sagt, så ligger 2003 på samme niveau som 2002, men med pris- og lønregulering.
Det er så det, der bliver det langsigtede perspektiv, som det skal tages ud fra.
Jamen det er jo simpelt hen et spørgsmål om mandjævning, hvem der har flest mandater, og så er den debat overstået.
Derfor er jeg også lidt skuffet over, at de partier, som gerne vil være med i bistandspolitikken, ikke her har ønsket at være med i et fælles forslag til vedtagelse, når man er så tæt på hinanden, i stedet for at tage et fortidigt slag.
Det havde været betydelig klogere at gå sammen og derved få indflydelse på udmøntningen.
Men så klog var oppositionen ikke, den ønskede at markere et enkelt fortidigt uenighedspunkt.
Så jeg synes ikke, det er rigtigt, som hr. Jørn Jespersen siger, at der kun er kvalitet ved at samarbejde med de fire partier, der står uden for den bistandspolitiske flertalspolitik.
Dansk Folkeparti holdt jo også en tale, som var præget
af vilje til at gå ind og skabe en konstruktiv bistandspolitik.
Det gjorde hr. Dohrmann i sin tale, det er der ikke nogen som helst tvivl om, og det er også med i det forslag til vedtagelse, som til forveksling ligner de herrers forslag til vedtagelse.
Vi har bare det med, at vi også har befolkningstilvækstproblemet; det har de herrer fra oppositionen ikke i deres forslag, for de har ikke opdaget
det problem, da de lavede forslaget til vedtagelse.
Så fandt de på det dér fortid med den ene procent.
Men vi andre har befolkningstilvækstproblematikken med inde, som også optager Dansk Folkeparti meget.
Vi kan ikke få en bæredygtig vækst, uden at vi får dæmpet befolkningstilvæksten.
Det har vi hidtil været enige om i Folketinget.
Det er så dér, de to tekster adskiller sig fra hinanden, at vi har bæredygtighedsaspektet med i befolkningstilvæksten, og de herrer har den fortidige 1 pct.s problematik inde i deres.
Ellers er vi jo enige.
Så træk dog hellere i arbejdstøjet i stedet for at lave kunstige skillelinjer.
Dansk Folkeparti var jo med i den samme politik, som altså for 9 ud af 10 pindes vedkommende er identisk her i Folketinget.
Hr. Jørn Jespersen spørger, hvorledes handlingsplanerne skal se ud.
Hvordan får man så verden uden for Danmark til at leve op til sine forpligtelser?
Hvem påtager sig at løfte dem?
Der er svaret dette, som jeg sagde i min første tale, at vi har sørget for, at alle de råd i EU, som har aktier i opfølgning af Johannesburg, skal komme med opfølgningsinitiativer og -programmer i forbindelse med, hvad ligger inden for dét råd, hvad ligger inden for dét råd, og så skal det have ansvaret for at følge op på Johannesburgforpligtelsen.
Det mener jeg er bedre end at lægge det i det generelle råd alene.
Vi holder også øje med det selvfølgelig, men det er jo allerbedst, at de råd, som skal arbejde med det i det daglige, også er dem, der har forpligtelsen.
To ordførere har talt om nedprioritering af civilsamfundet i modtagerlandene.
Den kan jeg ikke genkende.
Jeg modtager meget gerne oplysninger, hvis nogen skulle have haft klagemål, men det er ikke vores politik at neddrosle prioriteringen af civilsamfundet i modtagerlandene.
Det er meget vigtigt, at civilsamfundet i modtagerlandene er meget aktive og involverede.
Derved ligger også ejerskabet i det.
Så der er ikke nogen politik i den retning.
Jeg kan godt dementere, at der skulle ligge en nedprioritering.
Vi mener, at det er meget vigtigt, at civilsamfundet i modtagerlandene er med.
Det er jo også, hvad vi præker i forbindelse med Good Governance, der ligger jo decentraliseringsaspektet i Good Governance.
Det må bygge på en myte eller på nogle oplysninger, jeg ikke er i besiddelse af.
Det er i hvert fald ikke regeringens politik.
Hr. Martin Lidegaard siger: Hold fast i implementeringen.
Det er jo det, det drejer sig om.
Alle disse topmøder man holder, det vigtige er jo, at man så derefter også får lavet implementeringen.
Der kan det godt være, at FN skal sætte antallet af topmøder lidt ned, således at der bliver tid til også at implementere.
Nu har vi millenniummålsætningen: i 2015 halvering af verdensfattigdommen.
Det er en stor mundfuld at holde øje med den implementering.
Og om at holde fast i førertrøjen: Jamen vi er jo altså i førertrøjen også i 2003.
Det, vi finder er vigtigt, er så, at vi er i front, at vi viser det gode eksempel ved at ligge i front.
Men som jeg har sagt tidligere i Folketingssalen: Jeg har da ikke så meget imod at blive overhalet.
Det betyder jo, at de andre kommer med op.
Det betyder, at der kommer flere penge i udviklingsbistand.
Det betyder, at den tredje verden får langt flere midler.
Der er langt, langt igen, før vi risikerer at blive overhalet, bare rolig.
Vi har førertrøjen på i 2003, og vi ligger i førerfeltet mange, mange, mange år endnu.
Om de socialdemokratiske regeringer rundtomkring i Europa og de grønne i Europa begyndte at bevæge sig i vores retning?
Det ville da være dejligt, hvis de grønne i Tyskland og socialdemokraterne i Tyskland og i England begyndte at nærme sig det danske niveau.
Det havde jeg da ikke noget imod.
Det drejer sig da ikke om vores forfængelighed.
Det drejer sig om, hvor mange penge vi kan få sørget for at der kommer i bistand til den tredje verden.
Der trækker vi meget kraftigt frem.
Jeg beklagede jo i sin tid, at Kommissionen havde for snævre ambitioner i forbindelse med 0,39-målsætningen, men det var det, de havde.
Det var vist også en socialdemokrat, der var kommissær der, men det var jo en anden og tidligere udnævnelse.
Sådan er det med de socialdemokrater, de er svære at få til at komme i førertrøjen.
Det Radikale Venstre beklager udenrigspolitik med yderfløjene.
Som jeg sagde har vi inviteret de partier, der
ikke ville være med,
til at være med
De havde rig mulighed
for det, og jeg kan kun se vilje til en kunstig skillelinje, fordi man her under mødet finder på en pind, der kan adskille sig fra regeringens forslag til vedtagelse.
Under mødet, mine herrer, og det var, efter at man havde fået tilbuddet om at være med, var man jo enig om de ni ud af ti punkter.
Så hvis hr. Martin Lidegaard mener det med ikke at føre politik med yderfløjen, så kom dog i arbejdstøjet og få medindflydelse i stedet for at lave kunstige skillelinjer og tage et tidligere slag op.
Det, vi samler os om, er god regeringsførelse og miljø, og vi har udbetalt flere penge til miljø i bistandspolitikken i 2002, end der blev udbetalt i 2001.
Vi har satset på
nærområderne, en helt ny nærområdestrategi
Vi skal sørge for, at nærområder omkring flygtningelejrene fungerer, og det har vi sat ekstra penge af til i 2003.
Vi har sat 400 mio. kr. ekstra af til de nyprioriterede områder som erhvervssektoren, handel og udvikling, sammenhængen mellem udviklingspolitik og andre politikområder, skærpet fattigdomsorientering og yderligere små 100 mio. kr. til styrkelse af kvindernes inddragelse i udviklingsaspektet.