Lissa Mathiasen (S), 2004-04-15:
Jeg vil godt starte med at takke for debatten.
Jeg synes faktisk, den har været nyttig, jeg synes, den har været rigtig god, og ikke mindst synes jeg, den er blevet god her på det seneste, fordi jeg synes at kunne fornemme - og det tror jeg også andre kan - at der dog også er en grad af bekymring at spore hos justitsministeren.
Men jeg vil også godt sige, at jeg ikke kan falde helt i svime over debatten.
Nok har den været god, men jeg må omvendt konstatere, at den desværre ikke har ændret på tingenes tilstand.
Det er ikke sådan, at vi i dag har hørt en minister erkende, at det, man har gjort, ikke er godt nok, og at man er parat til at lave det om.
Set i den sammenhæng kunne den godt have været bedre.
Jeg tror, ministeren har misforstået meget, både af det, jeg sagde i min tale, og af det, vi har reageret på undervejs.
Vi har aldrig påstået, at regeringen og justitsministeren ikke har gjort noget.
Nej, det, vi påstår, og det, vi bliver ved med at påstå, er, at man fra justitsministerens og regeringens side ikke forholder sig til tingenes tilstand.
Man kommer løbende bagefter og siger: Hovsa, her er for resten noget, som vi kan se er gået rigtig skidt, og det må vi rette op på.
Men hovsaløsninger og noget, der efterfølgende skal følges yderligere op på, bliver aldrig nær så godt, som hvis man tager tingene i opløbet.
Jeg vil godt illustrere det, for det lyder, som om ministeren helt har glemt det.
I foråret 2002 fik vi nogle alarmerende meldinger fra kriminalforsorgen, som gik på, at tilgangen var ved at vælte dem over ende, og da vi fik en analyse fra kriminalforsorgen i juli 2002, viste den også noget meget alarmerende.
Jeg erindrer tydeligt - og det burde justitsministeren også gøre - at der kom en pressemeddelelse fra justitsministeren på baggrund af den analyse, men den meddelelse sagde: Her går det godt, fru kammerherreinde.
Så havde vi et samråd i Retsudvalget.
Ministeren sagde stadig, at det gik godt, men vi var nogle stykker, der var meget bekymrede, og på baggrund af analysen fra kriminalforsorgen efterlyste vi et reelt bud set i forhold til, hvordan tingene havde udviklet sig i kriminalforsorgen i foråret og sommeren 2002.
Hvis vi skulle løse de problemer, vi kunne se her og nu, med det indtag, der var, og med de forventninger, vi havde, skulle der etableres 400 nye pladser, men hvad var ministerens svar, da vi fik det?
Man vurderede, at 100 var nok.
Vi nåede ikke længere end til maj året efter, altså 2003, før vi igen havde en lang diskussion, hvor vi faktisk sagde sammen med den øvrige del af oppositionen: Det her går så galt, at vi er nødt til at lave en ny flerårsaftale.
Vi kan ikke byde kriminalforsorgen det, men vi kan heller ikke byde befolkningen, at tingene ikke kommer til at fungere bedre, og vi kan slet ikke byde personalet i kriminalforsorgen det.
Men hvad sagde
ministeren?
Hun sagde: Nej, det vil jeg ikke.
Det, man har gjort - og det er det, vi anklager ministeren og regeringen for - er at lave hovsaløsning på hovsaløsning; man har ikke villet forholde sig til problermerne, når de reelt har vist sig.
Ministeren siger godt nok: Jamen vi kan jo ikke vide, hvordan udviklingen bliver, og vi kan jo ikke spå.
Nej, men jeg er godt nok bekymret, hvis det er den linje, regeringen generelt lægger for dagen: Hvad der sker i morgen og de næste par uger, kan vi ikke vide noget om, så det vil vi ikke forholde os til, så vi kommer hele tiden haltende bagefter.
Det er faktisk det, der sker her.
Så spørger ministeren her i sidste runde: Hvorfor er det så væsentligt at få sablet ventekøen ned?
Jeg er næsten rystet over, at ministeren stiller det spørgsmål, for jeg synes egentlig, svaret giver sig selv: Folks retsbevidsthed er da krænket. Så synes jeg i øvrigt også, der er et andet element i den sammenhæng - jeg kan forstå, at ministeren ikke ved det, så derfor generer det måske ikke ministeren lige så meget.
Ca. en tredjedel af de knap 6.000 personer, hvis jeg skal være helt nøjagtig, som står i køen med over 9 måneders ventetid, er dømt for vold.
De går rundt på gader og stræder, det generer os, det krænker folks retsbevidsthed, det burde genere justitsministeren, det burde også genere
Dansk Folkeparti, det burde genere alle, og vi burde sige: Det her bliver vi nødt til at gøre noget ved.
Men vi kan ikke få regeringen med.
Så kan jeg forstå, at justitsministeren nu har erkendt, at regeringens valgoplæg om mindre kriminalitet ikke kan lade sig gennemføre.
Til det vil jeg sige: O.k., så er vi da nået
så langt med debatten i dag.
Jeg vil godt sige tak til SF, De Radikale, Kristendemokraterne og Enhedslisten for opbakningen.
Vi har i hvert fald vist, at det, man vel kan kalde det størst mulige mindretal, finder, at regeringen har mistet kontrollen med udviklingen i kriminalforsorgen.
Skulle regeringen erkende det - og jeg håber, den gør det for de ansatte i kriminalforsorgens skyld og for befolkningens retsbevidstheds skyld - vil jeg godt sige for Socialdemokratiets vedkommende: Det kan næsten kun gå for langsomt, men vi kommer med glæde til nye forhandlinger, for kriminalforsorgen har nemlig brug for os.