Kristian Thulesen Dahl (DF), 2002-04-18:
Når så debatten går i gang, får vi i øvrigt at vide, at nu tager vi lige sådan en overordnet debat, og så kommer vi tilbage til den egentlige debat i maj måned ved en ny forespørgsel, det har partierne nemlig besluttet.
Det kan godt være, at der er nogle, der lytter til det her, som synes, at det er en lidt underlig form, og det er det jo også, men sagen er, at der var planlagt en debat om det spanske formandskab tidligere.
Den har ikke været sat på, og den bliver så overhalet af udviklingen, så vi nu står med en debat om det danske EU-formandskab til efteråret.
Jeg vil forholde mig til nogle af de overordnede forhold, og så får vi altså som nævnt en ny debat i maj.
Der er to afgørende ting i EU, som er særdeles væsentlige p.t., hvoraf den ene jo selvfølgelig også har været omdrejningspunktet indtil nu, nemlig EU-udvidelsen, og den andet er udviklingen af EU selv, den forfatningsdebat, som finder sted også i forbindelse med det konvent, som er nedsat til at arbejde med Traktaten.
Jeg vil godt sige, og vi har haft et par korte bemærkninger om det her tidligere under debatten,
at vi hele tiden omkring udvidelsen har fået at vide, at forudsætningen for, at EU kunne blive udvidet med nye lande, var, at Nicetraktaten var ratificeret.
Vi har en situation, hvor Folketinget har ratificeret Nicetraktaten under henvisning til, at det var helt nødvendigt, for at udvidelsen kunne finde sted.
Men vi har jo samtidig en situation, hvor et medlemsland, nemlig Irland, ikke har ratificeret Nicetraktaten. Skal der derfor være ræson i det, der har været nævnt tidligere, vi har så også fået en smagsprøve på det nu, må argumentationen nu med forstærket kraft være, at medmindre Irland ratificerer Nicetraktaten ved en ny folkeafstemning, kan udvidelsen ikke finde sted.
Det synes jeg er en meget interessant diskussion.
Som jeg tidligere har nævnt, kan den jo alene bruges til én af to ting: enten til at forsøge at presse irerne til at ratificere Nicetraktaten mod irernes ønske, eller også er det et spørgsmål om, at man, hvis ikke ambitionen med udvidelsen sker fyldest, kan sige, at det var irernes skyld.
Jeg synes i virkeligheden, at begge dele er dybt usmagelige.
Derfor vil jeg gerne også i forhold til den debat, jeg havde med fru Charlotte Antonsen, spørge regeringen om, hvad man egentlig har af kommentarer til den situation, og til de udsagn, der var tidligere, da Folketinget skulle ratificere Nicetraktaten, for at udvidelsen kunne finde sted.
Én ting er selvfølgelig det formelle omkring Nicetraktaten og konsekvenserne af en ratifikation eller det modsatte, men det, der reelt i forbindelse med den situation er langt vigtigere, er jo det, som den manglende ratifikation af Nicetraktaten i Irland er udtryk for, nemlig den store folkelige skepsis over for et stadig mere forpligtende europæisk samarbejde.
Det, folkeafstemningen i Irland og også tidligere folkeafstemninger i Danmark nemlig har synliggjort,
Det kan godt være, at det ikke bliver så synligt i dagligdagen, når vi som i dag har en debat herinde eller vi diskuterer EU-politik i Europaudvalget og diskuterer de konkrete direktiver og sådan noget, men når der er folkeafstemninger, kommer det jo klart for dagen.
Det har det gjort i Danmark.
Det har det også gjort de andre steder, hvor der har været folkeafstemning.
Irland er et eksempel, Frankrig er også et eksempel, hvor man kun lige med det yderste af neglene fik et ja hjem ved den folkeafstemning, de tidligere har holdt om EU.
Når vi snakker om udvidelsen, er det jo helt afgørende, at vi sørger for, at en udvidelse sker på baggrund af en forståelse i befolkningen og et ønske fra befolkningens side, og ikke fordi noget nyt bliver trukket ned over hovedet på befolkningen.
Vi har et problem blandt EU-landene i dag.
Altså det, at man skulle spørge befolkningen, var dog noget af det værste, kunne vi forstå på de kommentarer, der kom.
Det kan f.eks. ske ved, at man siger, at udvidelsen naturligvis kan gennemføres, når man i det enkelte ansøgerland har vist ønsket om medlemskab gennem en folkeafstemning, hvor man sikrer, at befolkningen bakker op om politikernes ønske.
Her har jeg så et andet spørgsmål til regeringen.
Det er nemlig, om regeringen kan oplyse her under debatten i dag, hvilke ansøgerlande der p.t. har bestemt sig for at ville holde folkeafstemning.
Vi har tidligere fået et skriftligt svar i Folketinget på det spørgsmål, men det er ved at være noget gammelt.
Det kan være, at der er nye oplysninger herom.
Den anden ting, som jeg vil nævne, som jo er særdeles vigtigt i de her år, er det her med forfatningsdiskussionen.
Hvad er det for et EU, der så tegner sig i forhold til i givet fald 10 nye medlemslande, altså 25 medlemslande og måske på et tidspunkt 27 medlemslande?
Hvordan kan sådan et samarbejde udvikle sig?
Hvordan må det nødvendigvis udvikle sig?
Her er det Dansk Folkepartis overbevisning, at den eneste måde, man på sigt kan sikre et ordentligt samarbejde i EU med så mange medlemmer, er gennem et mere fleksibelt samarbejde, der i højere grad beskytter nationernes egne forhold, der sikrer, at man i nationerne kan vedtage ting, som er i tråd med det, befolkningerne vil i det pågældende land.
Vi føler, at det, man arbejder på i EU-regi i dag, også i forbindelse med konventet, faktisk er det stik modsatte.
Det er en højere grad af ensretning.
Det er en højere grad af, at man via flertalsafgørelsessystemer skal sikre, at lande, der ikke ønsker at være med i en bestemt udvikling, tvinges ind i samme retning, som flertallet ønsker.
Og det er jo det modsatte, vi har brug for, når vi udvider antallet af medlemslande.
Vi har desværre også måttet notere, at regeringens mand
i konventet, Henning Christophersen, har sagt, at regeringens kongstanke om, at der skulle udarbejdes et kompetencekatalog, må betragtes som urealistisk.
Det må man da sige er noget af et nederlag i en sag, hvor vi ellers havde hørt det som et helt afgørende synspunkt, at man i forbindelse med det kommende forfatningsarbejde eller traktatarbejde skulle sikre, at der blev lavet et kompetencekatalog.
Hvis ikke det kan laves og man dermed kan få blotlagt helt klart for befolkningerne, hvad der er EU-kompetencer, og hvad der ikke er, hvad der skal ligge på EU-niveau, og hvad der ikke skal ligge på EU-niveau, er det jo svært at forestille sig, at man kan stå op imod det massive pres, der jo er for at lave en egentlig EU-forfatning og altså i højere og højere grad en egentlig EU-føderation, som årene går.
Derfor føler vi altså, at udviklingen på nogle områder, også i forhold til at sikre et fornuftigt samarbejdende Europa med 27 medlemslande, går i den gale retning på det her sidste område.