Mette Frederiksen (S), 2005-05-10:
Det, der får mig på talerstolen igen, er, at det er, som om ministeren ikke er helt opmærksom på, hvad det er, vi diskuterer, for ministeren står på den ene side og lovpriser det, der foregår på daginstitutionsområdet, samtidig med at der lægges op til at indføre en minimumsgrænse for, hvad der skal ydes af tilskud til private pasningsordninger.
Altså de ordninger, vi taler om her, er jo de ordninger, hvor, nøjagtig som fru Lone Dybkjær lige har sagt, en mor vælger at gå derhjemme og passe sine børn, det får hun penge for, eller hun f.eks. vælger at slå sig sammen med en nabo eller en veninde og så få penge for at passe børn i eget hjem.
Der er ingen pædagogisk udvikling i de dagtilbud, der her er tale om – ingen pædagogisk udvikling.
Det, der skiller os i denne her sag, er: Hvorfor skal vi opkræve penge hos danskerne, for at denne her regering sammen med Dansk Folkeparti så kan overføre de penge til nogle private pasningsordninger, som i hele deres grundlæggende tankegang strider mod det, som vi i øvrigt er enige om, nemlig at det, der er behov for i de her år, er at bekæmpe den negative sociale arv og fremme integrationen af nydanskere i Danmark?
Forslaget bidrager ikke til det.
Det er derfor, vi stiller ændringsforslaget, og endnu en gang: Overvej det nu lige.
Hvis jeg nu var familieminister i Danmark, så ville jeg tage de der meget ideologiske briller af og bruge alle mine kræfter og bruge al min energi på at sikre alle børn i Danmark de allerallerallerbedste daginstitutioner.
Hvis jeg var familieminister, ville jeg bruge alle mine kræfter på at sikre, at grundlaget for, at børn kan bryde med den negative sociale arv, kunne komme til stede, og sikre, at børn, ligegyldigt hvor de er født i det her land, eller af hvilke forældre og hvilket hjem de kommer fra, kan få de samme muligheder for at udfolde sig og få den samme adgang til den uddannelse, som vi ved er afgørende nødvendig.
Se, det, der er problemet med de private pasningsordninger, er, at der ikke er noget pædagogisk indhold, at der ikke er noget fagligt grundlag for den hverdag, der omgiver vores børn.
Derfor siger vi: Ja, vi kan sådan set godt sikre, at der er private pasningsordninger, sådan at forældrene kan vælge, hvad for en pasningsmulighed de ønsker, men hvorfor tvinge – for det er jo det, regeringen lægger op til med det her lovforslag – hvorfor tvinge kommunerne til at bruge penge på det?
Hvorfor tale om valgfrihed, når det, lovforslaget i virkeligheden lægger op til, er, at regeringen og Dansk Folkeparti ønsker at tvinge kommunerne til at pumpe penge ud i private pasningsordninger, som ikke fremmer integrationen, og som ikke styrker den sociale mobilitet, der er afgørende for, at vi reelt kan kalde os et demokratisk samfund.
Det er derfor, vi stiller ændringsforslaget.
Det er derfor, vi i regeringen over de seneste år har fået gennemført det projekt, der hedder »Kvalitet i dagtilbuddene«, og det er derfor, vi nu i regeringsgrundlaget har stillet forslag om, at vi skal afsætte 2 mia. kr. over de næste 4 år til at lave projekter, der yderligere kan styrke kvaliteten i daginstitutionerne, skabe pædagogisk udvikling og skabe bedre fysiske forhold for børnene.
Der er masser af muligheder for at udvikle daginstitutionerne og lave nye, spændende daginstitutioner.
F.eks. var jeg forleden dag på besøg i en idrætsvuggestue, hvor man fokuserede på at holde fast i de helt små børns lyst til at bevæge sig og være i form og sådan noget, et fantastisk spændende projekt.
Sådan skal vi hele tiden styrke udviklingen, den pædagogiske udvikling, og skabe bedre fysisk miljø for børnene i daginstitutionerne.
Der skal være gode offentlige pasningstilbud, og det er der også.
Og regeringen satser faktisk temmelig meget, jeg tror mere, end nogen anden regering har gjort, på, at der skal være gode offentlige pasningstilbud.
Forskellen er, at Socialdemokratiet mener, at vi politikere skal bestemme på forældrenes vegne, hvor børnene har det bedst, hvor vi i regeringen mener, at ansvaret og friheden skal ligge hos familierne.
Det er familierne, der må træffe afgørelsen om, hvordan deres børn skal passes, når familien ikke selv er hjemme, eller de voksne ikke selv er hjemme.
Der er forskellen.
Skal vi politikere træffe beslutningerne på forældrenes vegne, eller skal beslutningerne ligge ude hos den enkelte familie?
Så kan fru Mette Frederiksen godt kalde mig ideologisk, det opfatter jeg som en ros.
Det er ideologisk, fordi vi ønsker frihed og ansvar placeret ude hos familierne.