Frank Dahlgaard (UP), 1999-10-07:
Statsministeren er for, jeg tror, det er et års tid siden, kommet med et slogan, som er rigtig godt.
Statsministeren sagde noget i retning af: Danmark skal være det bløde land med den hårde valuta, det bløde land med det sociale system, der samler dem op, som ikke kan forsørge sig selv, og samtidig med den hårde valuta og en stærk økonomi, som også sikrer mulighederne for at tage sig af de svage frem i tiden.
Det er rigtigt og godt sagt, og Danmark er jo i dag det bløde land med den stærke valuta.
Hvordan kan det så være, at vi har en stærk valuta efter syv år med en socialdemokratisk domineret regering?
Ja, det er jo selvfølgelig, fordi Nyrup Rasmussen-regeringerne i alle hovedtræk har videreført den økonomiske politik, som blev lagt til rette i løbet af 1980'erne af Schlüter og Henning Christophersen, og hvad de ellers hed.
Sådan er det jo heldigvis, og det er en stor myte, at der er den kæmpestore meningsforskel mellem Folketingets partier
, når det drejer sig om den økonomiske politik.
Men ih, hvor gør partierne meget for at skjule den store enighed, for politiske partier lever jo af uenighed, og pressen har en interesse i at holde liv i myten.
Man sælger aviser og får høje seertal, hvis man beskriver striden og uenigheden, og tilbage sidder en vildført befolkning, der tror, at vi herinde er tordnende uenige, når det gælder økonomien.
Jeg tror, jeg kan sige med fuld sikkerhed i stemmen: Aldrig nogen sinde i historisk tid har der været mindre uenighed om hovedtrækkene i den økonomiske politik, end der er i Danmark i dag, og det er en stor lykke, for det er en økonomisk politik, som i alle hovedtræk som sagt er en videreførelse af den fornuftige, ansvarlige, borgerlige politik, som blev sat på skinner i løbet af 1980'erne. Vi har i dag en situation med de største valutareserver
nogen sinde, med en rente, der ligger fast og er tæt på renten i Tyskland og Euroland, med en arbejdsløshed, som er nede på næsten en tredjedel af, hvad man ellers har i EU, med en meget høj beskæftigelse og med et hovedproblem, som ikke hedder arbejdsløshed, men mangel på arbejdskraft.
Regeringen har da også - bortset fra det første år eller to i begyndelsen af 1990'erne, hvor man skulle lave noget med nogle orlovsordninger - indset, at det ikke gælder om at begrænse udbudet af arbejdskraft, men modsat gælder om at fremme det.
Derfor har man strammet på de orlovsordninger, man satte i værk, og derfor har man også lavet efterlønsindgrebet for et års tid siden.
Her var vi jo nogle stykker i Folketinget på borgerlig side, der følte os overhalet højre om, men det var i bund og grund fornuftigt i hovedtrækkene.
At Socialdemokratiet så fik et internt kæmpeproblem, fordi man havde sagt, at man ikke ville gøre noget, er så den partipolitiske side af sagen; men man har i hovedtræk ført en fornuftig økonomisk politik, og derfor er vi det bløde land med den hårde valuta.
Men så er det, man må spørge statsministeren: Når vi har en hård valuta, hvorfor skal den så afskaffes?
Når vi skal være et foregangsland også med en hård valuta, hvorfor så afskaffe denne foregangsvaluta, som ikke er stor, men som er stærk, og som er hård i kraft af en fornuftig konkurrenceevne og på baggrund af en på mange måder
fornuftig økonomisk politik?
Pinsepakken sidste år - jamen den var jo nødvendig.
Der var detaljer i den, som gjorde, at de borgerlige partier stemte imod, men den var i bund og grund nødvendig, og en borgerlig regering havde i samme situation lavet et indgreb af nogenlunde samme model.
Vi har fået dagpengestramninger hen ad vejen, vi har fået afskaffet orlovsydelsen, og privatiseringerne, der kom i gang i slutningen af 1980'erne under en borgerlig regering, ruller lystigt videre under en socialdemokratisk domineret regering, som har forstået, at der skal føres en ansvarlig økonomisk politik, og det er jo fint.
Så har vi fået et konkret udspil her ved Folketingets åbning, nemlig at der skal laves noget brugerbetaling også for hjemmehjælpen.
Ja, selvfølgelig, det kan man da ikke, hvis man kan tale frit - og det kan jeg i dag - være imod. Men det var Socialdemokratierne jo imod, da Schlüter- og Henning Christophersen-regeringen kom til.
Jeg husker, at den borgerlige regering et år eller to efter, at den var kommet til magten, fremsatte et forslag om brugerbetaling for hotelfunktionen, når man ligger på sygehus.
Man får jo mad og drikke, og man får også husly og varme, og det er en ordning, de har i hvert fald i Sverige, og jeg tror også i Norge.
Jeg tror, det var den rigeste fjerdedel, som skulle betale en lille smule af de ting, de ellers ville spare, og der blev et ramaskrig; det ville Socialdemokratiet ikke være med til.
Jeg har læst i en avis, at regeringen mangler fem stemmer for at få brugerbetalingen hjem.
Hvis man ikke har regnet mig med, mangler den kun fire, for alt afhængig af, hvordan ordningen bliver udformet, er jeg grundlæggende positivt indstillet over for den. Der har i øvrigt i fjernsynet og også i aviserne været udtalelser fra mange fornuftige ældre mennesker, der modtager hjemmehjælp og er godt kørende økonomisk, og de siger, at selvfølgelig kan de godt betale en lille smule selv.
Så jeg er med på den, og jeg afviser selvfølgelig det forslag til vedtagelse, der er kommet fra Enhedslisten om, at gratisprincippet skal der ikke røres ved.
Jeg synes i høj grad, brugerbetaling er en fornuftig ting.
Men altså: Hvorfor afskaffe en hård valuta, og hvorfor eksperimentere med et blødt samfund, altså et humant samfund med et socialt system?
Går man ind i Den Økonomiske og Monetære Union, afskaffer man jo den hårde valuta og får fælles valuta, nedlægger Nationalbanken og laver den om til en filial af Den Europæiske Bank, som den hedder, og det trækker jo en hel masse ordninger med sig på skatteområdet, socialområdet, pensionsområdet, arbejdsmarkedsområdet.
Jeg har selv været med til at skrive den, og professor Gunnar Thorlund Jepsen har beskrevet den proces, der vil gå i gang, hvis et land, f.eks. Danmark, går ind i Den Økonomiske og Monetære Union.
Det trækker en harmonisering af samfundssystemerne med sig, og så sidder vi ikke længere tilbage med et blødt land, så sidder vi måske om nogle år med det land, som hr. Peter Brixtofte forestiller sig, hvor man selv skal finansiere en masse sociale ordninger, og hvor de, der ligesom er uden for arbejdsmarkedet, har et stort problem.
Så kan vi ikke køre vores egen samfundsmodel, og så er vi ikke længere det bløde land med den hårde valuta, så er vi et eller andet hårdt land med en underlig fælles valuta.
Statsministeren og den socialdemokratiske del af regeringen - ja også De Radikale - skylder at give et svar på dette spørgsmål.