Søren Krarup (DF), 2003-04-25:
I foråret 1945 oplevede Danmark en voldsom flygtningestrøm
til landet bestående fortrinsvis af kvinder, børn og gamle mænd
Det var tyske flygtninge fra især Østpreussen, som flygtede fra Den Røde Hær, der trængte plyndrende og hærgende ind i Tyskland.
Og over Østersøen ankom i titusinder af forhutlede og fortvivlede mennesker, som søgte asyl, dvs. tryghed, tag over hovedet, tøj på kroppen og mad i maven.
I sommeren 1945 var antallet af tyske flygtninge nået op på 250.000, dvs. ca. en kvart million.
De blev modtaget, også fordi magthaverne i Danmark indtil den 5. maj 1945 var den tyske hær.
Men de blev derefter modtaget og behandlet
af de danske myndigheder
Og den danske behandling af de tyske flygtninge er et fornemt kapitel i Danmarks nyere historie, helt anderledes end de falske greuelhistorier, som Danmarks Radio i nogle usandfærdige udsendelser søgte at rundsprede i befolkningen.
Jeg skal i den forbindelse henvise til Henrik Havreheds doktordisputats om de tyske flygtninge i Danmark 1945-49 fra 1987, hvor realiteterne trækkes op.
Men man kan på baggrund af både dette beslutningsforslag og særlovene vedrørende jugoslaver og kosovoalbanere stille spørgsmålet: Hvorfor var denne flygtningestrøm dengang så forholdsvis uproblematisk eller blev behandlet så dygtigt? Svaret hænger efter min mening sammen med det enkle, at man dengang vidste, at en flygtning er en flygtning, det vil sige et menneske i nød og livsfare, som skal tilbage til sit eget land, når der er fred i hjemlandet.
De tyske flygtninge dengang skulle ikke integreres.
De tyske flygtninge dengang skulle ikke aktiveres og forberedes på at blive indvandrere, men de skulle som flygtninge have tryghed, indtil der var fred i hjemlandet.
Og når freden var indtrådt, så skulle de hjem, hvad den sidste tyske flygtning kom i februar 1949.
Hvis vi i dag havde haft samme realistiske syn på, hvad det er at være flygtning, som Danmark havde i 1945, så ville mange ulykker i de sidste 20 års danmarkshistorie være undgået.
Og så ville et beslutningsforslag som dette have været overflødigt. For naturligvis tager ethvert anstændigt land imod flygtninge; naturligvis tager Danmark imod forfulgte, fortvivlede mennesker i livsfare og giver dem tryghed, indtil faren er overstået.
Naturligvis.
For naturligvis ved ethvert anstændigt land også, at flygtninge er flygtninge og skal behandles som sådanne, hvorfor landets egne børn ikke behøver at frygte for deres førstefødselsret ved at modtage flygtninge.
Dette grundlæggende forhold har den seneste menneskealder ødelagt, og især har de partier bidraget til at ødelægge forholdet, som nu fremsætter dette beslutningsforslag.
Udlændingeloven af 1983 var en katastrofe, fordi den systematisk og bevidst søgte at gøre flygtninge til indvandrere, og fordi den derved skabte en kun alt for berettiget dansk frygt for en flygtningeindstrømning.
Vi lever som bekendt i en folkevandringstid.
Vi lever i en periode, hvor den tredje verdens befolkninger i store tal søger til den vestlige verden for at finde bedre levevilkår. At Det Radikale Venstre og SF i denne periode åbnede døren til Danmark på vid gab og skabte en lovgivning, som har bidraget til at gøre danskerne fremmede i deres eget land, er både en historisk katastrofe og en historisk skyld, som for al fremtid vil klæbe til disse partier og deres medsammensvorne fra foråret 1983.
Jo, vi er tilhængere af at tage godt imod en reel flygtningestrøm.
Vi er tilhængere af, at Danmark lever op til sine fornemme humanitære traditioner fra før 1983, hvor flygtningeindustrien blev grundlagt.
Men vi insisterer på, at en flygtning er flygtning, ikke en indvandrer.
Vi insisterer på, at man ikke løber en dansk befolkning over ende ved at narre den til flygtningemodtagelse i kraft af befolkningens gode hjerte for derefter at lade de midlertidige blive permanente og dermed til indvandrere.
Vi har dyb, dyb mistillid til Det Radikale Venstre og SF