Helge Sander (V), 2006-11-16:
Jeg vil også gerne sige, at jeg er utrolig glad for, at der ikke i større udstrækning er blevet sat spørgsmålstegn ved de fusioner, som nu er ved at blive realiseret, for optakten til i hvert fald den første af disse forespørgsler fokuserede jo meget på det helt urimelige i den måde, disse fusioner er blevet virkeliggjort på.
Men jeg tror, det er åbenlyst for alle i dag, at vi taler om fusioner, der er sket ad frivillighedens vej, og det er også det, der klart har været det gennemgående under debatten her i dag.
Jeg mener også, der har været rigtig mange gode faglige grunde til de konkrete fusioner, men det vigtigste er, at det er sket på baggrund af institutionernes egne ønsker og vurderinger.
Derfor synes jeg også, at man til de svar, som er blevet givet, bl.a. fra fru Charlotte Fischer, kan knytte, at når det er blevet, som det er blevet, er det, fordi det lige akkurat går så langt, som institutionerne har ønsket det.
Når vi har oplevet, at der er institutioner, som ikke er fusioneret, f.eks. IT-universitetet, er det, fordi der er blevet argumenteret for, at det var en god idé, at det skulle fortsætte uændret, selv om det er en lille institution.
Så enkelt er svaret.
Jeg synes også, der er grund til at slå fast, at forskningsfriheden står uantastet.
Det gælder både før, under og efter sammenlægningen af sektorforskningsinstitutionerne og universiteterne.
Det kan der vist ikke være større tvivl om.
Men til gengæld vil jeg også sige, at vi nu har fået skabt en konstruktion på danmarkskortet med nogle fusioner, og jeg håber, at også Folketinget vil medvirke til, at der bliver arbejdsro for universiteterne, både for bestyrelserne, ledelserne og de mange medarbejdere.
Så med dette flertal, som er bag vedtagelsen i dag, håber jeg, at der bliver arbejdsro, og at man virkelig kan udnytte de mange muligheder, som ligger i den nye universitetslov og i de fusioner, som nu bliver virkeliggjort.
Jeg synes til gengæld, det er noget skuffende at se oppositionens forslag til vedtagelse, som jeg føler et langt stykke hen ad vejen, uden at nævne det, bygger på en artikelserie, der har været i Dagbladet Information.
De ting, der føres frem her, er der sikkert dækning for, men jeg må understrege, at det jo altså er undersøgelser, som man må sige ikke har et særlig højt videnskabeligt niveau, når man spørger så få og kun på to universiteter, og når det er under 50 pct., der svarer.
Jeg er lidt betænkelig, hvis det er således, at oppositionen her i Folketinget vil drive politik på grundlag af sådan, må jeg sige, meget lidt videnskabelige undersøgelser.
Der er flere, der har været inde på størrelsen af fusionerne.
Jeg tror afgjort, at de 3 store fusioner, som vi har fået skabt omkring Københavns Universitet, Aarhus Universitet og Danmarks Tekniske Universitet, giver nogle muligheder, som afgjort vil skabe bedre forudsætninger for, at man kan leve op til de krav, der stilles i dag med de udfordringer, vi står over for.
Men når der er nogen, der ligesom fremstiller det, som om jeg gerne havde set, at det hele var blevet til bare disse 3 store, er det jo ganske forkert.
Det er ganske forkert af den grund, at jeg straks fra starten har sagt, at der skulle være mindst 5 og højst 12.
Bag det lå der, som også nogen allerede har analyseret, at jeg mener, det er vigtigt, at vi også har nogle regionale universiteter.
Derfor kan jeg sige, at parallelt med de 3 store, som jeg mener vil være i stand til at løse nogle af de opgaver, vi har foran os, mener jeg også, at både Aalborg Universitet, Syddansk Universitet og Roskilde Universitetscenter hver på sin måde har en opgave at løse i de kommende år.
Og så har vi IT-Universitetet, som ganske rigtigt er et lille universitet, men et lille universitet, der til gengæld har en helt specifik opgave og nu har bedt om, om de i højere grad må forsøge at samarbejde internationalt.
Det har vi sagt ja til.
Over for hr. Rasmus Prehn vil jeg gerne være med til at understrege, at jeg synes, det er en fornuftig tidshorisont, vi har lagt op til i vedtagelsen.
Så derfor kan jeg til fulde tilslutte mig den tidshorisont.
Så vil jeg gerne her fastslå meget, meget tydeligt, som både hr. Rasmus Prehn og fru Carina Christensen også gjorde det, at der selvfølgelig er tale om en ekstern, uvildig undersøgelse.
Der var nogen, der brugte megen taletid og flere spørgsmål på at analysere det.
Når det ikke står i vedtagelsen, tror jeg rent faktisk, det er, fordi vi betragter det som en selvfølge.
Det er også sådan, vi normalt arbejder i Videnskabsministeriet.
Så derfor vil jeg meget gerne være med til at bekræfte det, som flere ordførere har bedt om, og som hr. Rasmus Prehn jo allerede har gjort i sit indlæg.
Hr. Jesper Langballe spørger om omfanget af fusionerne.
Jeg ved ikke, om jeg tør sige hundrede procent ja til den måde, som hr. Jesper Langballe formulerede spørgsmålet på, nemlig at der ikke bliver flyttet en stol.
Det er måske så meget sagt.
Men jeg kan i hvert fald sige, at i de papirer, som vi har fået fra de institutioner, der er omfattet af fusionerne, fremgår det ikke, at der skal flyttes stole eller ske den store omflytning.
Vi har allerede hr. Rasmus Prehns eksempel om Aalborg Universitet og Byggeforskningsinstituttet.
Selv om de ligger på to forskellige adresser i Danmark, så forbliver det sådan.
Derfor skal man måske se lige akkurat det, at der formentlig slet bliver nogen eller i hvert fald en meget, meget minimal fysisk flytning, som baggrund for, at universiteterne ikke har beskæftiget sig så meget med udgifterne til fusionerne, som enkelte af de forskningspolitiske ordførere har.
Det er måske, fordi udgifterne ikke er så store, og så fordi, som jeg har fået det fortalt fra enkelte bestyrelsesmedlemmer, der måske er nogle udgifter år 1, men at vi til gengæld vil se nogle absolutte, økonomiske fordele allerede i år 2, i hvert fald år 3 og år 4.
Hvis man begyndte at gøre for meget opmærksom på det, kunne nogen måske frygte, at der blev reguleret i økonomien på et senere tidspunkt.
Det har vi ikke intentioner om.
Men vi har som udgangspunkt de intentioner, som både fru Carina Christensen og hr. Torsten Schack Pedersen gjorde opmærksom på, at det her er lagt an til at skulle være udgiftsneutralt, og det er på det grundlag, vi har bedt universiteterne og sektorforskningsinstitutionerne om at melde ind, hvilke samarbejdspartnere de finder kunne være de mest relevante.
Hr. Jesper Langballe spørger også om – og jeg tror også, den radikale ordfører var inde på det – det her med at eje bygninger og de muligheder, det giver.
Der kan jeg sige både til hr. Jesper Langballe og til fru Charlotte Fischer, at der står i universitetsloven, at bestyrelserne kan anmode om, at man ser på den problemstilling.
Det undlod vi jo i 2003, fordi vi fandt ud af, at det var et ganske omfattende projekt, også fordi det er så forskellige forhold, der råder på de enkelte universiteter.
Men bestyrelserne kan jo fremsætte ønsker, og det er bl.a. det, vi har oplevet er sket.
Alt imens vi har haft forespørgslen her, har Finansudvalget givet tilsagn om, at der sker en ændring, for så vidt angår bygningsmassen på Handelshøjskolen i Århus.
Det er sket efter anmodning fra bestyrelsen, og så videreekspederer jeg det, og Finansudvalget har sagt ja.
Så det er der muligheder for.
Men jeg må sige, som jeg også tror en af ordførerne kom ind på, at vi ikke har fået anmodninger om f.eks. sådan en model, som hr. Jesper Langballe spurgte til.
Så var der nogle, der var utrygge ved den udvikling, der sker og er på vej og i det hele taget er dagligdag på vores universiteter, og sagde, at det var så og så skidt.
Hr. Morten Homann var også inde på det.
Der vil jeg gerne sige, at det ikke er den oplevelse, jeg har.
Jeg holder også møder med de studerende og har lige akkurat inviteret dem til en ny drøftelse her efter nytår for at høre, hvordan og hvorledes man oplever det på universiteterne.
Det, jeg måske lægger nok så meget vægt på, er, at hvis det var så galt, så er det helt utroligt, at der ikke enten på telefonen eller på mail eller i posten i øvrigt har været en masse reaktioner fra dem, som man her omtaler som nogle meget nedtrykte og dårligt stillede forskere og medarbejdere på universiteterne.
Selvfølgelig er der dem, vi også møder i pressen.
Dem hører jeg fra og er også i dialog med en gang imellem.
Men det er jo forsvindende få.
Jeg mener ikke, der er tale om, at jeg har haft ti henvendelser de seneste år.
Det er nogle signaler om forskningsfrihed, nogle signaler om ytringsfrihed og også nogle signaler om, at vi helt i overensstemmelse med universitetsloven ønsker, at vores forskere og vores folk på universiteterne blander sig i samfundsdebatten.
Det har vi et utrolig stort behov for.
Vi har et utrolig stort behov for, der også er nogle, som ser kritisk på de forskellige tilgange til de forskningsprojekter, de objekter, som bliver dyrket på universiteterne.
Det er jo hele forudsætningen for, at vi kan udvikle det her område, hvilket igen, også efter regeringens opfattelse, er en væsentlig forudsætning for, at vi kan klare os med den kæmpemæssige udfordring, vi står over for i denne globaliseringens tidsalder.