Svend Aage Jensby (V), 1999-04-16:
Jeg vil gerne starte med at takke udenrigsministeren for besvarelsen af de stillede forespørgsler.
Når man skal drøfte - som der jo lægges op til - den dybt tragiske situation, der længe har udspillet sig på Balkan, i Kosovo, vil jeg gøre det ved at se lidt tilbage til situationen den 27. oktober sidste år, da vi her i Folketinget med et bredt flertal traf beslutning om at yde et militært bidrag i form af F-16-fly til NATO-indsatsen på Balkan.
Situationen dengang var, at serbisk politi og militær forinden havde drevet 300.000 albanere på flugt fra det land, hvor de havde levet i århundreder; at tusinder opholdt sig i bjergene, hvor de ville omkomme af sult; at 10 pct. af de fordrevnes hjem var systematisk nedbrændt, altså en decideret etnisk udrensning; og at der var foregået uhyrlige overgreb på kvinder og børn.
Det var situationen.
Og så var situationen ligeledes den, at det internationale samfund lige siden begyndelsen af 1998: FN, OSCE, Europarådet, EU, kontaktgruppen for det tidligere Jugoslavien og præsident Jeltsin, havde udfoldet utallige bestræbelser på at få voldshandlingerne standset, sikre, at de fordrevne kunne vende hjem, og bringe parterne til forhandling om en selvstyreordning for Kosovo, den selvstyreordning, som Milosevic fratog albanerne i 1989.
Ja, det var det, må jeg sige til hr. Holger K. Nielsen.
Hvad andet skulle det internationale samfund gøre på det tidspunkt?
Skulle man stadig væk passivt se til og ingenting gøre?
Jeg vil sige det på den måde: Hvis ikke det internationale samfund dengang - og jeg taler stadig væk om oktober 1998 - med udgangspunkt i den situation, jeg har beskrevet, og med baggrund i FN's resolution 1199 og til dels 1160 havde vist vilje til at foretage sig det eneste nødvendige og det eneste, Milosevic respekterer, nemlig en militær indsats eller i hvert fald en trussel herom,
så ville det vestlige samfund have svigtet det, FN står for, menneskerettigheder, de mest fundamentale principper.
Samtlige internationale organisationer ville i en lang, lang, lang fremtid fremstå som dybt utroværdige.
Det var situationen; derfor stemte vi for en indsats, og det var rigtigt af de partier, der gjorde det, at man indtog det standpunkt. Nu ved vi så, at takket være Milosevics endnu en gang upålidelige adfærd, hvor han gav udseende af at ville trække styrker, politistyrker tilbage, militærstyrker tilbage, ja, så lykkedes det ham at overbevise NATO-rådet om den 27. oktober, at de dengang forberedte missilangreb skulle stilles i bero.
Man håbede endnu en gang på, at man kunne stole på denne kæmpeforbryder, som Milosevic er.
Som hr. Melchior rigtigt sagde forleden i tv: Krigsforbryder fuldt på højde med Hitler.
Man stolede endnu en gang på ham.
Så fik man ham takket være kontaktgruppens pres til Rambouillet, eller i hvert fald hans repræsentanter.
Han forhandlede et par gange.
Det viste sig igen at være på skrømt.
Og jeg spørger hr. Holger K. Nielsen: hvad oplevede vi: At lige siden efteråret 1998, altså mens forhandlingerne pågik, havde man i Milosevics nærhed lavet en usædvanlig modbydelig plan, nemlig Hesteskooperationen.
Det er der uafviselige beviser for.
De etniske udrensninger fortsatte, mens man forhandlede i Rambouillet.
Det var situationen.
Herefter kan man vist sige: Det var historie, men det skal siges, for det er jo baggrunden for og forklaringen på, at de demokratiske regeringer i NATO-alliancen i enighed og med bred støtte i deres parlamenter sagde: Nu er det nok!
Og dermed startede for tre uger siden den eneste resterende mulighed, der var, nemlig en militær intervention, en kampagne, ikke en krig, en kampagne for at bringe Milosevic til fald, for at ødelægge hans militærmaskine.
Den kampagne har været i gang siden.
Kravene blev jo i det væsentlige gentaget på det sidste NATO-rådsmøde, hvor punkterne også er linet op.
NATO's indsats vil tage tid.
Jeg tror, mange måske har haft den opfattelse, at det her kunne gå hurtigt.
Det kan ikke gå hurtigt, når man har med en mand som Milosevic at gøre.
Vi har, som jeg har været inde på, ikke i historien i dette århundrede set magen til, bortset fra Hitler.
Vi har at gøre med en person, som er villig til at ofre sine forslidte, udmarvede, udhungrede landsmænd blot for at sidde ved magten, den diktator, som han er, han, som har slotte og alt muligt andet ude omkring i Jugoslavien.
Det er sådan en person, vi har med at gøre, og det har mange måske ikke gjort sig klart, men det tager tid, inden man får ham knækket. Vi har oplevet ham i 10 år nu i Europa.
Der er ikke plads til ham mere.
Hvordan han først overfalder Slovenien, så Kroatien, så Bosnien; han har hundredetusinder af menneskers død på samvittigheden, han har drevet millioner på flugt.
Det er den mand, som ønsker at sætte Balkan i brand.
Over for en sådan person er der kun ét middel, der hjælper - for han har haft forhandlingsmulighederne i rigt mål - det er den militære indsats, som NATO og vi dermed også deltager i.
NATO står i år i sit 50. år.
Som jeg ser det, har alliancen aldrig haft en vanskeligere situation.
Der har aldrig i alliancens historie, heller ikke dengang vi stod over for Sovjet som den nation, der når som helst var klar til også at bruge taktiske atomvåben mod Danmark, været en så vanskelig situation som nu.
Det kræver sammenhold og beslutsomhed.
Jeg håber, det varer ved, for kampagnen kan komme til at tage tid.
Det må ikke lykkes Milosevic at splitte den mest succesrige alliance, vi har oplevet i de sidste 50 år.
Når det så er sagt, altså at den militære kampagne skal fortsætte og intensiveres,
vil jeg sige, at jeg er overordentlig tilfreds med de diplomatiske tiltag, som pågår, og som udenrigsministeren har været inde på.
Der er mange, om jeg så må sige, bolde i luften.
Det er ikke det rigtige udtryk, jeg tror man ved, hvad jeg mener, men der er en række initiativer, herunder også Kofi Annans deltagelse i den diplomatiske proces.
Det er ikke ad ét spor, man skal forfølge målet, nemlig at sikre, at albanerne, de fordrevne, kan vende hjem i sikkerhed, det er både ad diplomatisk vej og ad den militære vej, for selvfølgelig skal de vende hjem, og her lægger vi vægt på, at den internationale styrke, der skal sikre deres tilbagevenden, er en NATO-ledet eller i hvert fald en overordentlig NATO-påvirket styrke.
Det er den eneste, der kan håndtere denne her situation. Historien i 1990'erne har vist, at andre organisationer ikke magter den opgave. Vi lægger også i Venstre vægt på den rolle, man internationalt forsøger at tildele Rusland.
Det er lykkedes i de senere år på en lang række områder, Partnerskab for Fred, NATO-Rusland-akten, NATO's ambassadørplacering i Bruxelles, at få Rusland mere og mere inddraget i en fornuftig samfundsorden.
Derfor er det meget vigtigt, at Rusland kan få en fremtrædende rolle her.
Dermed ikke sagt, at man skal ligge under for det, men at man tildeler Rusland en betydelig rolle.
Jeg er enig i det meget prisværdige i den humanitære indsats, der er ydet, og jeg takker befolkningen for, at den har gjort det og også har ydet støtte til dansk forsvar.