Birthe Rønn Hornbech (V), 2004-12-03:
Den folkekirkelige ordning i Danmark er enestående, og det er vi mange der er glade for.
Vi ved godt, at der er andre, der ønsker den ændret.
I Venstre har vi det sådan, at vi ønsker en rummelig folkekirke, og vi ønsker den mest vidtgående mulige frihed for andre trossamfund.
Det opnås præcis med den folkekirkelige ordning, vi har i dag, uden synode og uden nogens ret til at tale på folkekirkens vegne.
Det folkekirkelige styre har udviklet sig parallelt med det politiske folkestyre.
Med ud gangspunkt i sognetanken og menighedsrådsstyret er det sikret, at det folkekirkelige styre er åbent for alle døbte uanset kirkepolitisk opfattelse.
Den ordning er sammen med de mange mindretalsbeskyttelser med til at sikre rummeligheden i den danske folkekirke, samtidig med at et bredt flertal i Folketinget jo løbende har udvidet menighedsrådenes kompetence.
Det anføres undertiden, at der skal være lighed mellem folkekirken og trossamfundene.
Den lighed kan der jo aldrig blive, for der vil altid være forskel.
Statsmagten fastsætter love for folkekirken, og sådan må det være, når folkekirken har status efter grundloven, og folkekirken skal være evangelisk-luthersk.
Men for andre trossamfund skal der være fuldstændig trosfrihed.
Derfor skal statsmagten ikke blande sig i andre trossamfunds forhold.
Vi skal ikke blande os i, om muslimer vil velsigne homoseksuelle forhold, og vi skal ikke blande os i, om katolikkerne vil have kvindelige præster.
Ja, der er oven i købet positive særrettigheder i form af skattefradragsret, en positiv særbehandling, som vi i Venstre ønsker bevaret.
Men vi ønsker altså også folkekirkens særstatus bevaret.
Den struktur, vi har uden kirkeråd, har sikret, at folkekirken ikke politiseres, for den har ingen politisk betydning.
Så bliver trossamfundene pludselig interessante for magthaverne, og Vor Herre tages med i valgkampen.
Den udvikling ønsker vi os ikke i Danmark.
Der er heller ikke noget, der tyder på, at danske menigheder massivt ønsker grundlæggende forandringer i folkekirkens forhold.
Jeg har nu i årevis rejst rundt og holdt møder i de danske menigheder, og det er altså ikke kirkeråd, der efterlyses, når man kommer og holder foredrag og diskuterer med menighederne.
Det er så klart, at vi naturligvis løbende skal drøfte, om vi har fundet den bedste løsning med hensyn til kompetencefordelingen mellem stat og kirke og mellem stifterne og provstiudvalg og menighedsråd.
Den diskussion skal vi stadig have.
Vi er da ikke i Venstre i tvivl om, at tendensen stadig går imod, at den kirkelige økonomi i endnu højere grad varetages af de folkekirkelige organer frem for af staten.
Men vi står altså vagt om det principielle.
Så længe de fleste danskere døber deres børn, så længe skal folkekirkens status bevares, og så længe må folkekirken så på den anden side finde sig i, at rammerne fastlægges af Folketinget.
Så længe den evangelisk-lutherske folkekirke er den danske folkekirke, så længe holdes kirken fast på kun at være kirke, og staten holdes fast på kun at være verdslig øvrighed og ikke frelseanstalt.
Den skelnen mellem lov og evangelium, som netop den evangelisk-lutherske kirke sikrer, hidrører jo alene fra evangeliet selv.
Det vil vi bekæmpe på enhver måde.
Jeg er da meget spændt på at høre, med hvilken begrundelse de andre partier eventuelt vil stemme imod, at grundlovens § 4 skal bevares.