Kim Behnke (FP), 1998-03-27:
Statsministeren har vel nærmest af pligt valgt at åbne Folketinget med en tale, som vidner om, at det måske i virkeligheden var det forkerte tidspunkt, statsministeren valgte til afholdelse af et folketingsvalg, for ønsket om at kunne komme med nye initiativer osv. har jo vist sig slet ikke at være til stede.
Derfor vil statsministeren opleve, at den folketingsgruppe, Fremskridtspartiet nu har fået valgt, vil komme til at befinde sig klart funderet i oppositionen.
Vi mener, at den politik, statsministeren har lagt frem, ikke på ret mange punkter tegner til at gå i den rigtige retning,
måske snarere tværtimod.
Jeg vil starte med at tage fat på spørgsmålet om EU.
Statsministeren gjorde i sin åbningstale meget ud af EU-spørgsmålet, og det kan der selvfølgelig være god grund til, al den stund det gælder om at bruge al den taletid, man overhovedet kan tilkæmpe sig for at overbevise danskerne om, hvordan de skal stemme den 28. maj.
Men i betragtning af at statsministeren repræsenterer en befolkning, som jo ved de sidste to afstemninger har været delt stort set midt over, så synes vi ikke, det er særlig fair, at statsministeren holder en tale, der i den grad er propaganda for det synspunkt, at man skal stemme ja.
Statsministeren repræsenterer da forhåbentlig hele befolkningen og ikke kun unionstilhængerne.
Kigger man på de argumenter, statsministeren bruger, for at folk skal stemme ja den 28. maj, så må vi sige, at for alle tre argumenters vedkommende bygger de på, at man ikke fortæller befolkningen hele sandheden.
Statsministerens første argument er: »for det første er Amsterdamtraktaten en forudsætning for, at EU's udvidelse mod øst kan gå i gang«.
Jeg er nødt til i den forbindelse at spørge statsministeren om, hvordan det kunne lade sig gøre, at EU optog Sverige, Finland og Østrig, uden at der i den forbindelse skete traktatændringer.
Det er ikke nødvendigt.
Ikke desto mindre bruger man som absolut hovedargument
over for den danske befolkning, at vi skal have optaget nogle flere lande.
Det skal da bestemt heller ikke være anderledes, end at Fremskridtspartiet sagtens kan se fordele ved, at man udvider EU, men det skal vel at mærke ske på de rigtige tidspunkter, og vi er alvorligt bekymrede for, at en udvidelse med lande som Polen, Ungarn og Tjekkiet på nuværende tidspunkt kan gå hen og blive en bjørnetjeneste, vi gør de lande. Ser man på den sociale uro, det har udløst i lande som Italien og Frankrig, at de skulle tilpasse sig de snævre økonomiske regler i EU for at leve op til konvergenskravene, ja, så kan vi godt frygte, at der i de østeuropæiske lande vil ske det, når befolkningen oplever sociale problemer og økonomiske afsavn i forbindelse med en optagelse, og når man skal overholde reglerne i EU, at det kan give anledning ikke bare til social uro, men faktisk til, at de pågældende befolkninger vender sig væk fra Vesteuropa og mod kommunister iklædt socialdemokratiske partinavne osv.
Og så har vi for alvor gjort Østeuropa en bjørnetjeneste.
Det andet argument, statsministeren bruger, er, at Amsterdamtraktaten skulle være en bedre traktat på en lang række områder.
Det bliver nu ikke nærmere præciseret, hvilke
områder det er.
Efter Fremskridtspartiets opfattelse er det ikke rigtigt, men det skyldes jo nok også, at vi ikke deler den opfattelse, som kommissær Ritt Bjerregaard har været den mest ærlige til at erkende, nemlig at Amsterdamtraktaten er en virkeliggørelse af den socialdemokratiske drøm for Europa. Så på det punkt kan man forstå, hvis statsministeren som formand for Socialdemokratiet synes, at det er en bedre traktat.
Så siger statsministeren for det tredje, at de fire danske forbehold, som regeringen har lovet befolkningen, er uantastet.
Og lige præcis, at det er regeringen, der har lovet befolkningen, at de danske forbehold er uantastet, er jo en interessant formulering.
Økonomiministeren benytter i øjeblikket enhver lejlighed til at fortælle ude i den store verden og i den hjemlige presse, at det er ganske forfærdeligt, at Danmark ikke tilslutter sig Den Økonomiske og Monetære Union.
Men hvis det virkelig er sådan, at de danske forbehold er uantastet, hvorfor respekterer økonomiministeren det så ikke og holder op med at benytte enhver lejlighed til at prøve at lokke danskerne til at fravige, at vi har fravalgt Den Økonomiske og Monetære Union?
Så er der spørgsmålet om det retlige samarbejde, og der må man jo sige, at det også er en illusion at hævde, at det forbehold fortsat eksisterer.
Det forbehold holdt op med at eksistere på det tidspunkt, da Danmark indgik i Schengensamarbejdet, og på det tidspunkt, hvor Schengensamarbejdet er optaget i Amsterdamtraktaten.
Så efter vores mening er det tredje argument fra statsministeren heller ikke gyldigt.
De fire forbehold er bestemt ikke uantastet. Endelig kan man stille sig det spørgsmål
, om de løfter og de krav, statsministeren og den daværende regering havde forud for Amsterdamtraktaten, overhovedet er sket fyldest.
Ser vi på det område, som jo har optaget os danskere meget,
nemlig spørgsmålet om svindlen, bedrageriet og korruptionen i EU, ja, så må vi sige, at de ting, man på det punkt har indføjet i Amsterdamtraktaten, er alt, alt for svage
Der er ingen i dag, der kender omfanget af den svindel, der foregår i EU.
Man ved bare, at det er for et tocifret milliardbeløb.
Derfor er Fremskridtspartiets opfattelse stadig væk sådan, at når vi når frem til den 28. maj, så bør den danske befolkning have mod til at stemme nej og skal ikke lade sig skræmme hverken af statsministre eller andre til at gå hen og stemme ja.
Mest ubehageligt er det, når man bruger formuleringen, at Amsterdamtraktaten er fredens projekt.
Man efterlader det indtryk, at hvis man er imod Amsterdamtraktaten, så er man imod fred i Europa.
Vi er selvfølgelig ikke imod fred i Europa i Fremskridtspartiet, og vi tror ikke på, at traktaten i sig selv er det redskab, der sikrer fred i Europa.
Vi mener tværtimod, at vi skal bruge den forsvarspagt, som Danmark har været medlem af siden Anden Verdenskrig, nemlig NATO, og vi skal sørge for at udvide NATO og sørge for, at Partnerskab for Fred-aftalerne kommer til at stå meget stærkere. Så giver vi også Østeuropa den sikkerhedspolitiske paraply, som de har brug for.
Og så behøver man ikke at føre sig så voldsomt frem
lige præcis på Amsterdamtraktaten.
Ser man på nogle af de andre ting, som statsministeren har med, ja, så er der jo udlændingeområdet.
Der er nogle bittesmå forbedringer, men langt hovedparten af indholdet i integrationsloven er noget, som forringer forholdene for danskerne og giver udlændingene en lang række flere friheder og en lang række flere rettigheder, som er helt unødvendige.
Men det er jo det eneste, statsministeren nævner på udlændingeområdet.
Statsministeren har ikke fremlagt en troværdig politik
fra regeringens side på spørgsmålet om hjemsendelse.
Vi har flere gange rykket regeringen, vel at mærke før valget, for at der blev fremlagt en plan for, hvordan man hjemsender f.eks. de asylansøgere, som bliver afvist, og som derfor opholder sig illegalt i Danmark.
en samlet politik for, hvordan man i det hele taget hjemsender folk på det tidspunkt, hvor der er fredeligt i deres hjemlande.
til trods for at lige præcis på det område oplever Danmark i disse år langt, langt de største problemer.
Et andet problem, som regeringen og statsministeren heller ikke tager hul på, er det faktum, at der blandt udlændinge i Danmark er en langt større kriminalitet end blandt danskere.
Uanset hvor meget man forsøger at undskylde det, uanset antallet af kultursociologer, der fortæller, at de mennesker har det utrolig svært, og at det er, fordi de er svage mennesker, kan det jo ikke undskylde, at alle statistikker i dag peger i retning af, at der er en langt større kriminalitet både blandt udlændinge og blandt andengenerationsindvandrere.
Det bør regeringen også have et bud på hvad man agter at gøre ved.
Så er der spørgsmålet om væksten i antallet af udlændinge, og Danmarks Statistik har jo meget præcist - oven i købet midt i valgkampen - offentliggjort, at hver syvende borger i Danmark vil være indvandrer i år 2020.
Så kan man sige: Nå ja, hvad så?
Ja, det udløser en lang række andre problemer.
Det blev kun mødt med hovedrysten på daværende tidspunkt, men jeg har glædet mig over, at flere og flere i den offentlige debat har taget spørgsmålet op.
For det giver jo problemer, når danske plejehjem pludselig skal indrettes med personale, mad, lokaler osv., sådan at man kan modtage repræsentanter for det, der på politisk korrekt dansk hedder vores etniske medborgere.
De problemer vil udløse million- og milliardregninger, som hverken stat, amt eller kommune er i stand til at honorere, og derfor bør man allerede på nuværende tidspunkt klart meddele de repræsentanter for vores etniske medborgere, som søger på plejehjem, og som ikke vil affinde sig med de plejehjem og de andre ældreinstitutioner, som de nu engang er indrettet i Danmark, at de selv må finde ud af at finansiere ældreinstitutioner, hvor der f.eks. er indrettet bederum, hvor mænd og kvinder spiser i hvert sit lokale, og hvor kvinder kun må behandles af kvindeligt personale og omvendt.
Så har vi det problem, at når udlændinge opfører sig upassende i Danmark, er det efterhånden blevet sådan, at næsten ligegyldigt, hvad man siger og gør, så bliver der råbt racist efter en.
Det får jo mange myndigheder til at holde sig tilbage.
Jeg har her en artikel fra B.T. i går, den 26. marts, hvor en somalisk klub på Nørrebro åbent erkender og med billede og med navns nævnelse fortæller, at de da skjuler flygtninge.
Rettere sagt er det ikke flygtninge, de skjuler, men afviste asylansøgere, altså personer, som opholder sig ulovligt og illegalt i Danmark.
Man har ligefrem en klub ude på Nørrebro, hvor disse mennesker bliver skjult.
Man må jo spørge regeringen om, hvad den agter at gøre ved det.
Svaret er larmende tavshed, for man vil ikke gøre noget.
Man accepterer, at folk er på dansk jord illegalt.
Det er blevet sådan, at de fleste borgere føler sig meget utrygge.
Statsministeren siger i åbningstalen, at kriminaliteten skal bekæmpes internationalt.
Det er vi da selvfølgelig enige med statsministeren i, når det gælder den internationale grænseoverskridende kriminalitet.
Hvad med de danskere, der kommer hjem og finder deres hus fuldstændig endevendt af en narkoman, som har søgt efter penge, og hvor politiet ikke har ressourcer til at lave den fornødne opfølgning?
Hvad med de tusinder af danskere, der får stjålet deres biler, deres cykler og alt muligt andet?
Ja, dem har man ikke noget tilbud til, andet end at de må henvende sig til deres forsikringsselskab og få erstatning dér.
Derfor er der en stor forskel på det, som statsministeren har gjort til sit image, nemlig menneskesynet og velfærdssamfundet, og virkeligheden.
Det hører også med til menneskesynet og velfærdssamfundet, at man kan leve i tryghed og ikke skal være bange for, at kriminelle går ind og gør livet utrygt for en. En særlig kategori af problemer, som Fremskridtspartiet har rejst, og som er blevet afvist hver gang med besked om, at det ikke var noget særligt problem, fik vi igen i går et eksempel på.
Som om den hjemmehjælper ikke har vist, at det eneste, vedkommende ikke skal sættes til, er samfundstjeneste, for den samfundstjeneste at være hjemmehjælper blev i den grad misbrugt til at lænse en gammel, blind dame på 87 år for over 75.000 kr. De, der i virkeligheden har det objektive ansvar, er kommunen, men da Fremskridtspartiet fremsatte forslag om, at kommuner skal betale erstatning i de sager, blev det afvist af regeringen og af Folketinget.
Det er altså den måde, man ser på det i Danmark.
Uanset om det er en hjemmehjælper, der stjæler penge fra en gammel, blind kvinde, eller det er en somalisk klub på Nørrebro i København, der fuldstændig i strid med loven skjuler folk, accepterer man det.
Det giver mismod i den danske befolkning, og det gør, at den almindelige borger har svært ved at forstå, at det virkelig kan være rigtigt.
Til gengæld vil vi gerne rose regeringen eller rettere sagt justitsministeren for de løfter, der allerede på nuværende tidspunkt offentligt er blevet givet om de autonome miljøer i København.
Vi glæder os over, at man har tænkt at bruge Politiets Efterretningstjeneste til noget mere konstruktivt end at aflytte hr. Søren Søndergaard, og at man i stedet vil bruge de ressourcer på at finde ud af, hvad der foregår i de miljøer.
Vi glæder os også over, at man vil indsætte særlige køretøjer i forbindelse med afstemningen den 28. maj for at forhindre, at København igen skal afbildes af CNN og andre med brændende biler, brændende bildæk og skyderier i gaderne, og i det hele taget glæder vi os over, at justitsministeren allerede nu har sørget for, at man vælger en helt ny taktik.
Man skal holde fast, og man skal sørge for, at vi ikke igen oplever noget tilsvarende, som vi gjorde i maj måned 1993.
Som sagt har regeringen afgivet mange løfter under valgkampen.
Vi har en ny minister, som er tiltrådt under løftet om, at det nu skal være meget nemmere at starte egen virksomhed og lignende.
Vi har en regering, som har lovet virksomhederne at afbureaukratisere, men alligevel kan vi konstatere, at hver eneste gang regeringen fremsætter et lovforslag, gør den det værre og værre for virksomhederne.
Det seneste eksempel er emballageafgifterne, hvor virksomhederne i dag står i den situation, her kort før afgiften træder i kraft, at de myndigheder, nemlig Told og Skat, som administrerer den, ikke engang er i stand til at vejlede virksomhederne om, hvad der er afgift på, og hvad der ikke er afgift på.
Og det kommer også til at fremstå fuldstændig absurd, når det hævdes, at formålet med afgiften var at hjælpe miljøet, at der nu kommer afgift på de plasticbeholdere, som har pumpeanordninger, hvorimod aerosoldåser med tilsvarende indhold slipper for afgift.
Dermed har forbrugerne endnu en tilskyndelse til at købe dåser med aerosol frem for at købe pumpedåser, som er langt bedre for miljøet.
Miljø- og energiministeren sagde i valgkampen, at benzinprisen burde op på 16 kr. pr. l og afgav løfte om, at miljøafgifterne skal forhøjes, og finansministeren sagde, at bruttoskatten som mål skal op på 12 pct. Kigger vi så lidt på, hvad regeringen har lovet efter valget, kan vi konstatere, at både statsministeren og skatteministeren har meddelt, at vi kan forvente, at der allerede inden sommerferien kommer nye skatter og afgifter; men man har endnu ikke lagt sig fast på, hvad det skal være for nogle.
Da jeg tidligere på dagen spurgte den socialdemokratiske ordfører, hr. Buksti, hvad vi kan forvente, sagde hr. Buksti, at jeg bare kunne læse i publikationen »Godt på vej«.
Det har jeg så gjort, og på side 7 står: »Sigtet vil også fremover være en reduktion af marginalskatterne finansieret ved en stadig bredere skattebasis, lukning af skattehuller og skat på ressourceforbrug og miljøbelastning.«
Vi kan se frem til en betragtelig forhøjelse af bruttoskatten - det var i hvert fald det, der kom ud af det sidste gang, man ville brede skattegrundlaget ud - og mange miljøafgifter, og så må man jo se, om det skal være plasticdåser, eller hvad det skal være, man næste gang finder på.
Så er der spørgsmålet om ventelisterne ved sygehusene.
Jeg har lagt mærke til, at statsministeren nu taler om, at ventelisterne skal sættes ned.
Under valgkampen hed det sig, at ventelisterne skulle fjernes.
Og det er jo karakteristisk for statsministeren, at de løfter, der er blevet givet under valgkampen, brokker man sig nu over i Amtsrådsforeningen, for det er dem, der skal finansiere løfterne.
Fremskridtspartiet har den opfattelse, at ventelisterne skal fjernes ved en ekstraordinær indsats fra Folketingets side.
Derfor stiller vi hvert år ændringsforslag til finansloven om at give de ekstra penge, der skal til.
Men det er ikke kun penge, der skal til.
Man skal også sørge for at få den reform af overenskomsterne, som man har stillet i udsigt.
Og netop i øjeblikket, hvor der er overenskomstforhandlinger, burde man lave overenskomster for lægerne, der ikke var så absurde, som tilfældet er i øjeblikket.
Hvad der virkelig bekymrer os er, at man på Amtsrådsforeningens generalforsamling i går kan tale om, at man nu vil til at anbefale at lukke små sygehuse og i stedet sørge for, at der kun er ét stort sygehus i hvert amt.
Jeg skulle hilse og sige, at i Nordjyllands Amt er der 118 km mellem Skagen og Aalborg Sygehus, og der vil ifølge Amtsrådsforeningen kun være grundlag for ét sygehus i det amt.
Bevares, det vil løse mange problemer, for de fleste patienter når simpelt hen at dø, inden de kommer på hospitalet, men det er vel ikke den måde, vi afhjælper ventelisterne på i Danmark.
Vi vil sørge for, at der hele tiden er en konsekvent opposition til regeringen.