Søren Søndergaard (EL), 1999-04-09:
Efter vores opfattelse er der to opgaver, som er centrale.
Den ene er massiv nødhjælp, herunder sikring af den nødhjælp.
Det er en sikring, som om nødvendigt må ske med militære midler, og det er derfor, vi har foreslået, at man forsøger at indhente et FN-mandat til en rent humanitær opgave, ligesom det var tilfældet i Bosnien, men der må netop ikke ske en sammenblanding med NATO-styrkerne.
Jeg tror sådan set, at der vil være mulighed for at få afprøvet den mulighed lige så hurtigt, som der har været mulighed for at få afprøvet, om det danske Folketing tilslutter sig det her.
Det er vores ene konkrete bud.
Det andet konkrete bud, og det er selvfølgelig noget, der især omhandler Makedonien, er, at vi tager et meget større antal flygtninge ud, for, vil jeg sige til hr. Melchior, situationen skiftede jo ikke i Makedonien mellem lørdag og søndag.
Der skiftede ikke nogen situation.
Situationen var nøjagtig den samme, og enhver, der har bare den mindste smule kendskab til situationen i Makedonien, ved, at den etniske balance i Makedonien er af meget stor betydning, og en massiv indvandring eller indflugt af flygtninge til Makedonien kan betyde en alvorlig krise, som på grund af Grækenlands og Bulgariens og Albaniens forhold til Makedonien kan udvikle sig til den mest alvorlige situation på Balkan, den mest alvorlige situation. Derfor var det selvfølgelig en åbenlys opgave at sørge for, at de flygtninge, som de serbiske nationalister havde fordrevet fra Kosova til Makedonien, kom videre til andre lande.
Det var en central opgave med henblik på at sikre stabiliteten i Makedonien.
Hvad var budet fra den danske regering?
Det var først: Man skal ikke gå Milosevics ærinde.
Da man så havde gentaget det adskillige dage, var det næste bud: Vi kan tage 1.400.
Det skal siges, at det var bedre end Finland, der ville tage 50.
Så tog man ned til EU og forhandlede dernede, kunne ikke blive enig om noget som helst og blev kun reddet af, at Albanien tilbød at tage 100.000.
Helt ærligt, vil jeg sige til hr. Melchior og for den sags skyld også til hr. Engell og hr. Kaalund, her er der mulighed
for, at Danmark kan fungere som foregangsland.
Her er mulighed for, at vi kan gøre noget for stabiliteten på Balkan, her kan vi tage et konkret skridt, hvis vi ønsker det.
Det har den danske regering desværre ikke indtil nu ønsket, og det synes vi er meget beklageligt.
Det er klart, at hvis det ikke kan lade sig gøre gennem FN, så foreligger der en ny situation, som man må forholde sig til. Selvfølgelig kan man da træffe den beslutning, hvis der er flertal for det, det ved vi ikke, om der er, men den kan træffes i løbet af ganske kort tid.
Det er klart, at det kræver, at den styrke ikke er en NATO-styrke.
Det er klart, at den styrke ikke skal kunne identificeres med dem, som kaster bomber over Beograd, hvad man så end mener om det.
Det er helt klart.
Så tidsperspektivet i mit forslag er ikke anderledes, end det er i hr. Kaalunds forslag. Hvad angår det dér med transport: Altså den makedonske regering udtalte jo, at den ikke ville tillade kosovaalbanere at komme ind i Makedonien, som ikke havde lovning på, at de kunne komme videre til Vesteuropa eller til et andet land.
Det var altså et spørgsmål om, at der var en garanti for, at de kunne komme videre, og det er den garanti, vi skal give.
Vi skal begynde at udføre den garanti, og det skulle vi i øvrigt have gjort for lang tid siden, men bedre sent end aldrig.
Derfor er det ikke et spørgsmål om, at vi skal flyve en million mennesker eller en halv million mennesker ud i købet af nogle ganske få dage, men det er et spørgsmål om, at der skal være en klar garanti for, at de flygtninge ikke kommer til at ændre den etniske sammensætning i f.eks. Makedonien.