Per Stig Møller (KF), 2003-11-20:
Lad mig indlede med et par bemærkninger om den folkeretlige sammenhæng, som statsministeren også bebudede.
Som statsministeren nævnte, forelå der efter regeringens opfattelse en klar bemyndigelse fra FN's Sikkerhedsråd i resolution 678 og i senere resolutioner til at anvende magt for at gennemtvinge Sikkerhedsrådets krav og betingelser over for Irak.
Det var der bred enighed om her i Folketinget tilbage i 1998, og denne bemyndigelse stod stadig ved magt, da den væbnede aktion fandt sted her i 2003. Resolution 1441 udgjorde alene en styrkelse og en præcisering af det grundlag for anvendelse af militære forholdsregler mod Irak, der allerede forelå i de tidligere resolutioner.
I resolution 1441 forelå der et betydelig klarere og et mere opdateret juridisk grundlag for iværksættelse af militære forholdsregler over for Irak end tilfældet var, da den daværende regering i februar 1998 fremsatte beslutningsforslag nr. B 114.
Ved vurderingen af det folkeretlige grundlag lagde regeringen vægt på følgende forhold: For det første fik Irak med resolution 1441 en sidste chance for at opfylde Sikkerhedsrådets krav.
Men Irak overholdt ifølge våbeninspektørerne selv ikke kravene i resolutionen om omgående, betingelsesløst og aktivt samarbejde, og dermed forpassede Irak sin sidste chance.
Den sidste udvej for at få Irak til at efterleve FN's krav og betingelser var derfor anvendelse af militær magt.
Sikkerhedsrådet gav nemlig med resolutionerne 678 og 687 bemyndigelse til at anvende alle nødvendige midler, herunder militære magtmidler, over for Irak med henblik på at genoprette international fred og sikkerhed i området.
Bemyndigelsen gav ret til at gennemtvinge Sikkerhedsrådets krav og betingelser, og denne bemyndigelse stod uforandret ved magt.
Sikkerhedsrådet tilbagekaldte eller ophævede aldrig bemyndigelsen, tværtimod både opdaterede og bekræftede et enigt Sikkerhedsråd som nævnt med resolution 1441 denne bemyndigelse.
For det tredje var det desværre på grund af Iraks substantielle brud på sine forpligtelser efter regeringens opfattelse nødvendigt med militær magt for at fjerne den irakiske trussel mod international fred og sikkerhed i regionen.
For det fjerde ville en ny sikkerhedsrådsresolution have været politisk ønskelig; men rent juridisk var den ikke nødvendig.
Efter sin ordlyd vedrørte det aldrig vedtagne resolutionsudkast heller ikke spørgsmålet om en sikkerhedsrådsbemyndigelse eller spørgsmålet om, hvorvidt Irak krænkede sine forpligtelser, for disse spørgsmål var jo allerede afklaret i Sikkerhedsrådet.
Den militære aktion mod Irak var med andre ord forankret i FN, og at en væbnet aktion kunne blive den endelige udgang, var hverken Frankrig eller Tyskland uenige i.
Jeg skal i den forbindelse blot henvise til topmødeudtalelserne af 17. februar 2003 fra det europæiske topmøde, hvor der står, at det kunne blive den sidste udvej.
Denne vurdering af det folkeretlige grundlag for den multinationale indsats i Irak deler vi med en række andre lande.
Men folkeret er jo ikke nogen eksakt videnskab, og ikke alle folkeretseksperter har været enige i vurderingen.
Sikkerhedsrådets resolutioner er resultatet af lange og ofte meget vanskelige drøftelser, og den politiske forståelse af en resolution kan være forskellig blandt de forskellige aktører, som har medvirket til vedtagelsen.
Alt dette taget i betragtning
kan det ikke undre, at der er forskellige opfattelser af det juridiske grundlag, men regeringens holdning har hele tiden været klar, og vi har fra starten lagt vores juridiske analyse åbent frem. Så vil jeg gå fra det folkeretlige til det rent politiske.
Regeringen er blevet kritiseret for at have ændret sin begrundelse for at deltage i den oprindelige militære aktion i Irak, men det vil jeg godt tilbagevise.
Regeringen fremlagde i bemærkningerne til beslutningsforslag nr. B 118, nærmere bestemt i afsnit IV, åbent og udførligt de 13 punkter, som efter regeringens opfattelse begrundede, at Danmark skulle deltage i den militære indsats i Irak.
Det fremgår klart, at da regeringen skulle tage endelig stilling, lagde den afgørende vægt på netop disse 13 punkter.
Det var også dem, regeringen forelagde for Folketinget, og det var dem, et flertal i Tinget baserede sig på, da Folketinget gav sit samtykke til den militære indsats i Irak - hverken mere eller mindre.
Det er en ærlig sag at have en anden politisk holdning til, hvilken konklusion man ønskede at drage på grundlag af de 13 punkter: om man omsider skulle sætte foden ned, eller om man fortsat skulle se gennem fingre med Saddam Husseins overtrædelser og give ham endnu flere chancer.
Det er altid et spørgsmål om, hvornår nok er nok, og det kan man være uenige om.
Men man kan ikke skyde regeringen i skoene, at den ikke lagde sine argumenter åbent frem, eller at argumenterne ikke holdt vand.
De 13 punkter er ikke som påstået af forespørgerne kun påstande.
De kunne ikke og kan ikke anfægtes, hverken dengang eller nu.
Forespørgslen rejser også spørgsmålet om krav til anvendelse af våbentyper i henhold til internationale konventioner.
Det er et vigtigt spørgsmål, og hertil kan jeg svare, at regeringen selvfølgelig forudsætter, at alle parter overholder de internationale konventioner og aftaler, som de har indgået, men at implementeringen af folkeretten og disse aftaler jo er et nationalt ansvar.
Det er på baggrund af erfaringerne fra de seneste års væbnede konflikter regeringens holdning, at den folkeretlige regulering af produktion og anvendelse af visse våbentyper fortsat bør styrkes og udbygges.
Der er i de seneste 10 år sket store retlige fremskridt på området, især for så vidt angår antipersonelminer og andre minetyper, og der vil i de kommende år være behov for yderligere tiltag, når der er tale om andre våbentyper.
Regeringen arbejder for, at det igangværende arbejde under FN's våbenkonvention af 1980 vil lede til yderligere regulering vedrørende design og anvendelse af f.eks. panserminer og klyngeammunition samt til en ny international protokol om oprydning af efterladt ammunition.
Udviklingen i det sikkerhedspolitiske trusselsbillede over de seneste år har stillet det internationale samfund over for vanskelige valg, når der har skullet træffes beslutning om militær intervention.
I Kosovo valgte NATO at skride til handling, da Sikkerhedsrådet var blokeret og ikke levede op til sit ansvar for at standse massive menneskerettighedskrænkelser, der udgjorde en trussel mod fred og stabilitet i regionen.
I Rwanda skred det internationale samfund ikke ind, på trods af at der blev gennemført et reelt folkemord, men i 1998 stillede USA sig i spidsen for en multinational aktion i Irak med henblik på at gennemtvinge Sikkerhedsrådets resolutioner inden en ny beslutning i Sikkerhedsrådet.
Folkeretten udvikler sig på baggrund af stedfundne begivenheder og er stedse under udvikling for at tage højde
Fra flere sider tales der nu om behovet for såkaldt tidligt forsvar og præventive aktioner, dvs. ret til magtanvendelse allerede inden et angreb er overhængende.
Hovedargumentet er, at tusindvis af menneskeliv bringes i fare, hvis man venter, til truslen er konkret.
Kofi Annan talte den 23. september 2003 til FN's generalforsamling om behovet for udvikling af kriterier for tidlig bemyndigelse fra Sikkerhedsrådet til magtanvendelse over for denne nye type trusler.
Herhjemme har Det Radikale Venstre foreslået, at der etableres kriterier for vurdering af, hvorvidt en humanitær intervention uden mandat fra FN er lovlig i henhold til folkeretten, og i lyset af udviklingen siden Kosovo - her tænker jeg særlig på udviklingen med transnationale terrornetværk, men der er naturligvis også sket andre ting siden 1998 - vil jeg mene, det er fornuftigt nu at bede Dansk Institut for Internationale Studier om at udbygge sin analyse af humanitær intervention.
Lad mig til sidst slå fast, at regeringen støtter udbygningen af den internationale retsorden.
Både generalsekretærens og Det Radikale Venstres tanker er vigtige bidrag til den helt nødvendige debat, men forslagene rejser også en række spørgsmål og problemstillinger, som jeg synes, at videreførelsen af Kosovorapporten om humanitær intervention bør beskæftige sig med, f.eks.: Er der den nødvendige politiske vilje i Sikkerhedsrådet til at opnå enighed om kriterier?
Og kan der i givet fald opnås enighed om andet end meget generelle kriterier?
Den konkrete situation vil kræve fortolkning af det selv samme Sikkerhedsråd, og hvis Sikkerhedsrådet ikke kan blive enigt om fortolkning af kriterierne i en konkret situation, hvem skal vi så overlade fortolkningen til?
Og hvordan undgår vi misbrug af en udvidet adgang til magtanvendelse?
Det synes jeg er væsentlige spørgsmål, som vi kan diskutere i dag, og som fortsat bør diskuteres og analyseres i fremtiden.
Det vil jeg gerne lægge op til i invitationen
til IIS, og jeg håber, at vi i dag kan få en konstruktiv debat om disse spørgsmål
Forhandling