Line Barfod (EL), 2005-03-16:
Jeg skal ikke gentage alt, hvad vi havde af kritik i forbindelse det tidligere forslag både ved førstebehandlingen denne gang og ved førstebehandlingen inden valget med hensyn til alle de økonomiske problemer, der ligger i forslaget, og med hensyn til alle de personalemæssige problemer, der ligger i forslaget, herunder også spørgsmålet om grundloven.
Jeg vil blot i forbindelse med ministerens afsluttende bemærkninger til den tidligere lov bemærke, at vi tidligere har oplevet, at denne regering fik vedtaget en lov, som var i strid med grundloven, og som den efterfølgende måtte lave om igen.
Derfor synes jeg ikke, at det er specielt betryggende, at regeringen bare affærdiger en mistanke om, at der kunne være tale om en lov i strid med grundloven, med, at regeringen selvfølgelig ikke vil vedtage noget i strid med grundloven.
Jeg synes, at det er værd at få det undersøgt.
Men så til indholdet af det her forslag: Jeg skal måske starte med at sige, at jeg i mange år har arbejdet som advokat med at rådgive folk med økonomiske problemer og har derfor mødt det her inddrivelsessystem på mange forskellige niveauer og på mange forskellige områder og synes, at der er ganske mange ting, der trænger til at blive gjort helt anderledes end i dag.
Jeg synes, at det er godt, at man tager fat på at ændre på tingene.
Jeg synes nok, at det er et område, der kunne trænge til, at Skatteudvalgets medlemmer kom ud og så lidt på virkeligheden og fandt ud af, hvad det er for nogle mennesker, der kan komme i klemme i det offentlige, og som kan komme til at skylde penge, hvad det er for nogle ting, de kan komme ud for, og hvad det er for en type mennesker, som ikke alle sammen er i stand til at skrive lange fint formulerede klageskrivelser eller har råd til at gå til advokat eller andet, ligesom jeg har svært ved at forestille mig den hjemløse, der skal søge hjælp i Danske Bank vedrørende sin gæld.
Vi synes, at det er godt, at man ser på at få en forenkling på inddrivelsesområdet.
Det er godt, hvis man, som der er lagt op til i bemærkningerne i lovforslaget, fremover ikke vil foretage lønindeholdelse hos kontanthjælpsmodtagere.
Sådan har det efter reglerne egentlig været, siden man indførte bruttoficering af kontanthjælpen tilbage i 1993, men det er foregået alligevel i utrolig mange tilfælde.
For det er egentlig det, som der allerede med ændringen af reglerne for over 10 år siden blev lagt op til, og det er det, man nu vil gå ind og sikre.
Sådan har jeg forstået forslaget.
Vi synes også, at det er fint, at der kommer nogle mere ensartede regler.
F.eks. kunne man på et tidspunkt opleve, at hvis man skyldte penge og boede i Frederiksberg Kommune, så vurderede Frederiksberg Kommune, at man skulle have 3.000 kr. om måneden til mad og tøj osv., men hvis man boede i Københavns Kommune, kunne man klare sig for 2.500 kr.
Så store forskelle er der trods alt heller ikke på madpriserne i Danmark.
Så jeg synes, at det er rigtig godt, hvis vi får en forenkling og en ensartethed med henblik på at sikre et minimumsniveau for, hvad folk skal have tilbage at leve for.
Det vil være et stort fremskridt for mange af de mennesker, der er kommet ud i en gældsfælde.
Men som andre ordførere er jeg utrolig nervøs for, hvad der ligger i den her automatiserede behandling, hvordan man i praksis forestiller sig, at man sikrer en ordentlig, menneskelig behandling af borgerne, og at der stadig vil være mulighed for at foretage konkrete skøn til fordel for borgerne.
For det kan jo godt være, at nogle efter den automatiserede behandling burde have penge nok til at betale med.
Men så kan der være nogle særlige forhold, der gør, at de ikke har det alligevel.
Det kan være, at de har en sygdom, der gør, at de har særlige udgifter til kost.
Det kan være, at de har et barn, der er sengevæder, og at de derfor har særlige udgifter til vask og sengetøj osv.
Der kan være en mangfoldighed af ting, der skal tages hensyn til.
Det er jeg nervøs for om man vil kunne med det her automatiserede sy stem.
Der er tit en tendens til, at man, når man gør tingene meget forenklede og meget automatiserede, glemmer hensynet til borgerne.
Dertil kommer så, at jeg, når man centraliserer det, også er meget bange for det her med, at der ikke længere er det personlige møde.
Ganske mange af de mennesker, vi snakker om, som er i klemme, er ikke i stand til at lave den lange skriftlige klage eller redegørelse for deres sag.
Derfor er det helt afgørende, at de har muligheden for at møde op tæt på, hvor de bor, og snakke med en sagsbehandler og have deres papirer med.
Nogle af de her mennesker kommer med plasticposer fyldt med rudekuverter, som de ikke har turdet åbne.
De kan jo ikke bare sende de her to plasticposer fyldt med lukkede rudekuverter ned til skatteinddrivelsescentret og så regne med, at der er nogen, der kigger på det.
De er nødt til at kunne møde op et sted og snakke med et levende menneske, der tager sig af deres sag.
Derfor mener vi, at det er helt afgørende, at vi sikrer, at den inddrivelse fortsat kommer til at finde sted på den måde, at man møder et menneske og ikke skal rejse 100 km for at kunne møde et menneske.
Derudover forstår jeg simpelt hen ikke det, der her er lagt op til, med, at sagerne skal sendes frem og tilbage mellem kommunen og inddrivelsescentret afhængigt af, hvordan det går i sagen.
Er det kommunen, eller er det inddrivelsescentret?
Så er der hele spørgsmålet om datasikkerhed, hvor Datatilsynet jo har udtrykt en række bekymringer.
Det fremgår af høringssvarene, at ministeriet mener, at dem har man taget højde for.
Men det er noget af det, vi meget gerne vil have belyst nærmere, og et punkt, hvor vi også har debatten i forbindelse med andre dele af kommunalreformen om bekymringen over de personfølsomme oplysninger og over, hvad der egentlig sker.
Det er noget af det, vi vil forfølge, både i forbindelse med den her lov og også generelt i Retsudvalget og i Kommunaludvalget.
Jeg forstår det simpelt hen ikke og slet ikke med hensyn til landsret og Højesteret.
Jeg synes, at det ville være mere indlysende, at sagerne gik direkte til fogedretterne, sådan som Foreningen af Pantefogeder også har foreslået gennem mange år.
Det er det naturlige sted at gå hen, og det er også tæt på borgeren, hvis det er det, man har som målsætning.
Og så et lille kuriosum.
Jeg synes, at man, når man alligevel er i gang med at ændre på lovgivningen, burde afskaffe den sidste rest af gældsfængsel, vi har i Danmark.
Det er altså noget, der hører til en tid for flere hundrede år siden, og jeg synes, at man burde gribe chancen og afskaffe muligheden for gældsfængsel, nu vi er i gang med at ændre på reglerne.
Det er i dag sådan, at kommunalbestyrelsen kan bestemme, at den i sin kommune vil benytte muligheden for, at folk, der ikke betaler børnebidrag, skal afsone straffen for det i et fængsel.
Det synes jeg lige så godt vi kunne få helt ud af dansk lov.
Til slut vil jeg sige, at det allerbedste jo ville være, at nogle af de mange mennesker, der nu ikke længere skal sidde og lave inddrivelse, kontrol osv., i stedet kunne bruges til at rådgive folk, til at yde den hjælp, der skulle til, for at folk kom ud af deres gæld og ikke stiftede ny gæld.
Derfor håber vi, at vi samtidig med det her forslag kan få en drøftelse af, om ikke vi skulle gøre som i de andre nordiske lande, nemlig indføre gældsrådgivning, så folk havde mulighed for at komme ind fra gaden – også anonymt – og få en ordentlig rådgivning om deres økonomiske situation og få noget hjælp til, hvad de skulle gøre for at få økonomien til at hænge sammen.
Det har Dansk Landbrug i øvrigt også foreslået i deres høringssvar.
Det kunne være, Venstre ville lytte lidt til Dansk Landbrug, det har partiet jo gjort før.
Den med, at man kan gå til sit pengeinstitut, gælder altså ikke i virkelighedens verden.
Jeg har så mange eksempler på mennesker, der ikke har kunnet få rådgivning, eller som tværtimod er blevet ledt i gæld af deres pengeinstitut.
Deres gæld vokser eksplosivt, hvis de kun lytter til deres pengeinstitut, og derfor er der behov for at have en uafhængig gældsrådgivning i offentligt regi i stedet for at have nogle mennesker, der er uddannede til at tage sig af det, og det er sagsbehandlerne i det sociale system altså heller ikke.
Der er ikke mange sagsbehandlere, der ved særlig meget om reglerne om gæld, og derfor synes jeg, man kunne bruge anledningen, når nu man vil lave lidt mere forenklede regler og vil have, at der ikke er lige så mange, på hvem man skal bruge uforholdsmæssig mange ressourcer for at inddrive penge fra – folk, der alligevel ikke har penge – til at give de her mennesker, der nu ikke skal have den opgave længere, kompetencerne til i stedet at lave gældsrådgivning.
Det synes jeg ville være en god måde at bruge offentligt ansatte på og sikre, at der var nogle, som kunne forebygge gældsproblemerne.
Så vi har mange kritikpunkter til det her lovforslag, men der er også mange steder, hvor vi vil gå ind og prøve at se, om der ikke kan blive nogle ændringsforslag, som kunne føre til nogle forbedringer for nogle af de mennesker, der har de allerstørste problemer i vores samfund og et af de problemer, som stadig er et kæmpe tabu.
For faktisk er det sådan, at mange af de mennesker, der har gældsproblemer, simpelt hen ikke tør fortælle om det.
Det er så flovt, at det ikke er noget, man har lyst til at snakke med nogen om, og derfor vil vi sikkert heller ikke få henvendelser fra foreninger af gældsplagede borgere eller andet.
For mange er det værre at fortælle, at de ikke har styr på økonomien, end at fortælle, at de har et alkoholmisbrug eller har været udsat for incest.
For gæld er endnu ikke noget, der er anerkendt som et samfundsproblem, noget, som vi bør gøre noget fælles for at forebygge.