Karen Jespersen (V), 1999-01-14:
Det, SF her foreslår, er et uafhængigt socialpolitisk råd, der har et meget bredt, faktisk et fuldstændig bredt virkefelt inden for det sociale område.
Og jeg har jo været en meget, meget varm tilhænger af at inddrage forskellige instanser uden for Folketinget i at forme politikken og give gode råd og være vagthund. Der er under denne regering oprettet mange råd og mange følgegrupper, og det synes jeg vi har haft utrolig megen glæde af.
Jeg synes faktisk, at forslagsstillerne selv leverer argumenter for, hvorfor det er en dårlig idé.
Et af de eksempler, der bliver nævnt som noget, man kunne tage op og diskutere, er aktivering af kontanthjælpsmodtagere, og der bliver også nævnt rettigheder for kontanthjælpsmodtagere.
Men de rettigheder, der blev efterlyst af forslagsstillerne, er jo lige præcis nogle rettigheder, som forslagsstillerne ønsker i arbejdsmarkedsregi.
Det angiver sådan set meget godt, at det jo her er som på mange områder inden for det sociale område, nemlig at de problemer, vi arbejder med inden for det sociale område, sjældent kan løses socialpolitisk isoleret.
Hvis man lægger det så bredt op, men alligevel holder det inden for det socialpolitiske område, så afskærer man sig alligevel fra nogle af de løsninger, der ligger i Undervisningsministeriets, Arbejdsministeriets, Skatteministeriets, Boligministeriets etc. regi.
Den anden indvending er, at sådan et meget bredt, meget lidt defineret råd vil komme til at lappe ind over en række af de andre råd, vi i Folketinget har været enige om at nedsætte: ældreråd, børneråd, ældreforum, mange andre råd, og hvor man må sige: Hvem har så egentlig kompetence til hvad?
Hvordan spiller de egentlig sammen?
Så synes jeg endelig som det tredje, at der er for få brugere.
Jeg mener, en vigtig pointe ved mange af de råd og følgegrupper, vi har nedsat, er, at vi i stigende grad er opmærksomme på den særlige betydning, det har at inddrage brugerne, både fordi de faktisk kan give nogle helt særlige ideer og har en helt særlig indfaldsvinkel, som ikke engang de såkaldte eksperter på et område har, og også fordi det i virkeligheden er en del af selve den socialpolitiske indsats, at man aktiverer folk selv, altså det, der med et engelsk ord hedder empowerment, at man bruger en socialpolitisk indsats til at styrke folks egne kræfter.
Derfor er det for mig en meget vigtig pointe, at man inddrager brugerne, og derfor kan jeg sige til Folketinget og forslagsstillerne, at jeg arbejder på to forslag.
Det ene går ud på at tage fat i området omkring hjemløse, hvor jeg mener, der er brug for et talerør, der kan følge med på det område, og hvor brugerne selv kan få et talerør, hvor de kan tage nogle af de problemer op, vi jo jævnligt også bakser med her.
Hvad gør vi ved det, hvad gør vi ved de områder?
Der har også her i vinter været nye problemstillinger oppe.
Jeg tror, det kan være udmærket at have sådan et talerør for de hjemløse selv og så supplere det med en gruppe af mennesker, der arbejder inden for det område, fra inspektørkollegiet, de, der er inspektører på forsorgshjem og herberger, og andre som sådan en viden- og erfaringsgruppe, der kan støtte op omkring det her råd af brugere.
Jeg vil vende tilbage til de partier, der står bag satspuljeforliget, med hensyn til de her ideer, for jeg forestiller mig, at pengene skal hentes dér, men det var noget, vi allerede havde oppe at vende, da vi indgik forliget omkring satspuljen.
Derudover mener jeg også, der er brug for en mere samlet følgegruppe, der kan tage højde for, at den opdeling, vi opererer med i dag omkring hjemløse, narkomaner, sindslidende og andre svært belastede grupper, jo ikke altid følger virkelighedens opdeling af mennesker og deres problemer.
Vi ved jo alle sammen, der er en særlig gruppe sindslidende med misbrugsproblemer, som meget tit falder imellem de behandlingstilbud, der er.
Det kan vi ikke bare løse gennem en lovgivning, men det var noget, man godt kunne tage fat på
Vi har i et samråd i Folketingets Socialudvalg i dag diskuteret en rapport fra en narkofølgegruppe, som vi har haft meget stor glæde af.
Den idé er jeg meget enig i at vi skal bruge noget mere, og jeg vil også gerne konstruktivt bidrage til, hvordan vi skal gøre det, men jeg mener altså, der er nogle helt konkrete problemer ved lige præcis at skrue det sammen på den måde, og derfor kan jeg ikke støtte forslaget.
Til fru Jette Gottlieb: Så vidt jeg husker, medregner man ikke de øgede kontanthjælpsudgifter.
Men det har sandelig ikke været meningen at flytte mennesker, der har forudsætninger for at få sygedagpenge, over på andre systemer.
Det har ikke været meningen, og man kan jo også følge med i, hvordan det udvikler sig.
Kommunerne får faktisk de penge, og min erfaring er, at sagsbehandlerne ikke på den måde sidder og tænker i økonomiske baner, og det er bestemt heller ikke meningen.
Det er heller ikke på nogen måde meningen, at syge mennesker skal presses, og det er også derfor, at vi har lavet det på den måde, at der ikke er ændret på de dispensationsmuligheder, der ligger i loven. Så skylder jeg fru Yvonne Herløv Andersen et svar på spørgsmålet om det Finansieringsudvalg, der sidder i Indenrigsministeriet.
Som det også fremgår af bemærkningerne til lovforslaget, er det ikke store udsving, men man kan sige, at hvis der er forskellige faktorer, der sammen lægger et pres på bestemte kommuner, så kan det, som man siger, blive det strå, der knækker kamelens ryg.
Det håber jeg selvfølgelig bestemt ikke at det bliver, men der er alligevel grund til at se samlet på det.
Jeg vil selvfølgelig følge meget nøje med i, hvad der sker i det Finansieringsudvalg. Jeg kan i øvrigt fortælle, at jeg skal besøge Ravnsborg Kommune, som er en af de kommuner, der har besøgt Folketingets Socialudvalg, netop for at snakke med dem om, hvordan de ser situtationen. Så jeg sætter min lid til, at hvis der er nogen skævheder, vil man følge med i det ovre i Finansieringsudvalget og også tage nogle initiativer.