Mogens Lykketoft (S), 2006-12-05:
Jeg vil gerne sige til statsministerens besvarelse af forespørgslen, at der jo er en hel masse af det, som statsministeren refererer, som vi er ganske enige i med hensyn til den globale politimæssige indsats og det, der på anden måde gøres for at inddæmme truslen om terrorhandlinger mod vore lande, og også EU's målsætninger.
Vi er selvfølgelig også enige i – i hvert fald i overskrifterne – at vi skal gøre, hvad vi kan for at forebygge de konflikter og den ulighed, der er grobunden for, at flere kan rekrutteres til terroristiske netværk.
Det, som er det store problem i sagen, er jo, at det, man i 2001 startede under overskriften krigen mod terror, på en lang række punkter er blevet afsporet eller har udviklet sig på en måde, der i hvert fald med sikkerhed har bidraget til at øge antallet af terrorister.
Vi støttede og støtter, at man var nødt til at gå ind i Afghanistan for at svare på det angreb, der blev udført den 11. september 2001, men vi beklager meget, at et forsøg på militært og civilt at rekonstruere Afghanistan og give det afghanske folk bedre livsvilkår i hvert fald blev delvis afsporet; man mistede fokus på det ved at starte en krig i Irak, som bevisligt var uden sammenhæng med krigen mod de terrorister, der slog til den 11. september.
Vi beklager også, at krigen mod terror er blevet til en stor, sort sæk, hvori man putter en lang række konflikter rundtom i denne verden, som har deres egen lokale og regionale baggrund, og dermed i virkeligheden kommer til at opdele verden i et sort-hvidt billede, der gør det vanskeligere at få de forhandlinger i gang, der skal demontere og løse de konflikter retfærdigt.
Jeg tænker på Palæstina, jeg tænker for så vidt også på endnu mere svært opnåelige mål som en retfærdig løsning for tjetjenerne eller for uighurerne i Xinjiang.
Det er, som der også står i de fire oppositionspartiers forslag til vedtagelse, nedslående at se, hvordan krigen mod terror bliver brugt som dække for undertrykkelse af mindretal og politiske modstandere af en række autoritære regeringer i denne verden.
Det er selvfølgelig modsætningsfyldt og vel også modproduktivt, at vi skal udkæmpe vores del af krigen mod terror i alliance med en række regimer, som kan siges at have udvist terroristisk adfærd, fra det despotiske styre i SaudiArabien til Pakistans militærdiktator og mange andre.
Det, der er problemet med hele konceptet krigen mod terror, er, at det indirekte holder væk fra scenen; man kunne sige indirekte accepterer, at stater kan optræde terroristisk, og at borgerne, hvis de svarer tilsvarende, så er en del af vores mål i krigen mod terror.
Det, som skal være min sidste pointe i denne diskussion, er at understrege over for statsministeren, hvor vigtigt det er, at den måde, hvorpå vi deltager i indsatsen mod terrorisme, i et og alt afspejler de idealer, vi har om demokrati, om respekt for menneskerettigheder, om retfærdig rettergang og om respekt for individernes frihedsrettigheder.
Det er både vigtigt i sig selv, og fordi det er de idealer, vi forhåbentlig deler.
Men det er også vigtigt, fordi det vil være fuldstændig umuligt at overbevise de mange hundrede millioner mennesker ude i den fattige verden, som ikke ser det her som et rent sorthvidt felttog – det gode mod det onde – om, at vi kæmper for noget, der er godt.
Det er jo det, der er gået så frygtelig galt i forbindelse med behandlingen af fanger i Afghanistan, i Abu Ghraib, i Guantánamo – det gælder også mange andre ting – i den kamp, som i hvert fald USA har stillet sig i spidsen for under overskriften krigen mod terror.
Man vinder ikke kampen mod terroristerne ved at antage bare en brøkdel af de metoder, som de selv anvender.