Kim Nøhr Skibsted (S), 1998-01-14:
ønske var, at jeg kunne vrikke med mine ører, og det andet ønske var, at vi kunne få mere indflydelse i den skole, hvor jeg gik.
Det første ønske har jeg aldrig nogen sinde fået opfyldt; det kan jeg ikke, og det kan Folketinget være glad for, for så ville jeg nok ramme mikrofonerne.
Men det andet ønske kan vi nok opfylde i dag.
Uddannelse er en forudsætning for et veludviklet, trygt og fremtidsorienteret samfund.
Det ved vi godt herhjemme, og vi ved også godt, hvor meget uddannelse betyder.
Verden forandrer sig hvert minut, og det kan være umådelig svært at skabe sig et overblik og et overskud til at finde veje, så man kan øve indflydelse på forandringerne.
Mange unge føler, at mange ting går hen over hovedet på dem, og ikke mange unge gider engagere sig i f.eks. det politiske arbejde.
Men hvis børn og unge ikke får et indtryk af, hvordan vort samfundssystem fungerer, hvordan kan vi så forvente, at de gider engagere sig og beskæftige sig med det? Det problem har regeringen med sine ungdomspolitiske oplæg og tiltag taget ganske godt fat i.
I sidste uge blev 16 kommuner udpeget som ungdomskommuner, og i dag skal vi debattere denne fyldige redegørelse, der har en god historisk gennemgang af forholdene og ikke mindst nogle ganske gode anvisninger af, hvordan vi kommer videre.
Redegørelsen tegner et meget klart billede af, at der er behov for mere demokrati i uddannelsessystemet til gavn for elever og studerende.
Ganske vist lærer man meget om de demokratiske spilleregler, men spillereglerne skal jo også gerne prøves i praksis.
Ethvert moderne samfund må til stadighed udvide og udvikle de demokratiske muligheder for borgerne, og i det her tilfælde vil det give kvaliteten i uddannelserne og den styrkelse af det demokratiske samfund, vi er en del af,
et gevaldigt løft, et løft, der har været brug for.
Redegørelsen er befriende læsning.
Den er spækket med gode, solide politiske principper om at udvide demokratiet i en sektor, der er så vigtigt et fundament for vort samfund, og det er rart, at regeringen er opmærksom og lydhør over for landets fremtidige beslutningstagere, nemlig de unge.
Indflydelse er ikke noget, man får, det er noget, man tager.
Ordsproget kender vi alle, ellers ville vi jo nok ikke sidde i denne prægtige sal i dag.
En af forudsætningerne er selvfølgelig, at man er aktiv, men også, at rammerne er der, sådan at indflydelsen er inden for rækkevidde, så man vitterlig kan tage og føle på den.
Den seneste tid har elever og studenterorganisationer selv forsøgt at sætte demokratiet i uddannelsessystemet til debat.
De har udgivet debathæfte og lavet høringer bl.a. her i huset, og de har også erklæret sig villige til at påtage sig det nødvendige ansvar, nemlig at organisere nogle flere i elev- og studenteraktiviteter.
Tonen i redegørelsen er rigtig.
Demokrati skal ingen tage for givet.
Det er ikke statisk, det flyttes konstant, og vi skal følge med.
Med den hast, som verden forandres i, og det bombardement fra medierne, vi er udsat for hver evig eneste dag, er det så vigtigt, at det moderne demokrati omstiller sig, forandrer den demokratiske proces efter omstændighederne, ja, måske ser beslutningsstederne og -tagerne i et helt nyt lys, med andre ord giver borgerne nye og flere muligheder for at øve indflydelse og tage ansvar for egen hverdag.
Ikke noget med skindemokrati, det gælder nemlig for det reelle demokrati, at indflydelse og kompetence følges ad, ellers kan ingen forvente, at der tages et ansvar.
For et stykke tid siden påviste en undersøgelse blandt unge i Sverige, at de ikke syntes, at demokrati var den optimale styreform; desværre påviste den også, at de var fuldstændig ligeglade.
Der er for megen snak og for lidt handling, hører man tit.
Deraf kan komme afsky over for systemets demokrati, og deraf kan også fødes udemokratiske kræfter.
Det kan vi ikke have.
Uddannelse handler ganske rigtigt, som der står i redegørelsen, ikke bare om at få noget paratviden ind i hovedet.
Vore uddannelsesinstitutioner må aldrig, aldrig, aldrig blive fabrikker, der blot spytter færdiguddannede mennesker ud til at løse arbejdsmarkedets udfordringer.
Den megen polemik, vi har om den danske uddannelsessektors kvalitet og økonomiske omkostninger er naturligvis relevant, men essensen må altid være, at vi skal opfylde brugernes behov, børn og unges behov, og ikke bilde os selv ind, at det er os herinde, der har patent på, hvad unge mennesker skal vide og ikke vide. Det kan de faktisk godt selv regne ud, hvis vi bare giver dem mulighederne.
Viden hænger bedst fast inde i vore hoveder, hvis det sker i en dialog, ikke via en monolog.
Uddannelse skal altså ikke bare rumme alverdens viden
inden for fagene, men også klæde dig på som et kritisk, selvstændigt tænkende væsen i et demokratisk samfund.
Du skal
undervises i pligterne, f.eks. at vi herhjemme overholder nogle fælles spilleregler, som vedtages af de folkevalgte forsamlinger, men også gerne fortælle dig på en entusiastisk måde om de rettigheder, du har som individ: din ret til at stemme, din ret til at ytre dig, din ret til at stille krav og skabe løsninger i din hverdag, på din kommende arbejdsplads, i din kommune, men da også på dit uddannelsessted. Lad os prøve at lade være med at lade pligter være praksis og lade rettigheder være teori.
Jeg var så heldig at være næstformand i elevrådet på Frejlev Skole i starten af 1980'erne.
Jo, det var søreme tider.
F.eks. har den nye folkeskolelov sikret, at eleverne ikke kun har taleret, men også stemmeret i det, der nu hedder skolebestyrelserne, og så er elevernes arbejdsmiljø og sundhed blevet en del af elevrådsarbejdet. Også på ungdomsuddannelserne er der sket noget.
Eleverne sidder med ved bordet de fleste steder, desværre uden stemmeret.
Det synes vi som udgangspunkt at de skal have.
De pædagogiske udvalg er stadig forbeholdt de såkaldte eksperter, ledelsen og lærerne og absolut ikke et ondt ord om det, men mon ikke lidt inspiration på det her område vil have en særdeles gavnlig effekt?
Jeg tror det.
På de videregående uddannelser, især på universiteterne, er situationen uholdbar.
Den nyeste universitetslov har gjort, at indflydelsen desværre og uhensigtsmæssigt ensidigt er blevet tildelt ledelsen, og at de studerende føler, at de har mistet alt for meget indflydelse.
På universiteterne i Danmark er managementbegrebet blevet hverdag for at styrke effektiviteten i beslutningerne, men måske har al denne effektivisering skadet kvaliteten i beslutningerne.
Der er noget, der tyder på det, og derfor er redegørelsens idé om at tage særskilte initiativer her - de nye spilleregler, mindst 25 pct. indflydelse på rektor- og dekanvalg uanset hvad, påtegningsprocedure, regnskabsindsigt og oprettelse af en post som næstformand netop til de studerende - helt rigtig og helt nødvendig. På baggrund af disse og et par andre overvejelser ser vi meget frem til den minirevison, vi skal have af universitetsloven, for den er ganske og aldeles nødvendig.
Det gælder som sagt for indflydelse, at der også skal følge kompetence med den.
At forestille sig, at man blot giver en symbolsk form for indflydelse uden snert af kompetence er som at spise en hamburger uden bøf: en helt igennem flad fornemmelse.
Redegørelsen påviser, at der er alt for stor forskel på graden af elev- og studenterindflydelse på de forskellige uddannelsesinstitutioner.
En overordnet ramme med nogle absolutte minimumskrav er derfor helt berettiget.
Man må så finde løsninger på de selvejende institutioner, hvor arbejdsgiveransvar indgår.
Desuden føler jeg trang til at sende et klart signal til skolernes ledelser: Tag nu det her alvorligt, ikke mindst jeres egen rolle og forpligtelse til at tage elever og studerende med på råd.
Gør lidt mere ud af at fortælle dem om mulighederne og behandl de aktive elever og studerende på akkurat samme vilkår som medlemmerne af det stolte sangkor eller det formidable fodboldhold på skolen, det skal ikke komme den aktive elevrepræsentant til skade, at hun eller han har givet sig i kast med demokratiet, og prøv at lade de politiske organisationer indgå langt mere i hverdagen. Hvorfor skal det være forbudt for samarbejdende politiske ungdomsorganisationer at forklare deres synspunkter, f.eks. i forbindelse med valgkampe?
Sluttelig skal jeg konstatere med glæde, at Socialdemokratiet tilslutter sig de 11 grundregler, som redegørelsen skitserer, helst med det udgangspunkt, at elever og studerende som princip ikke bare får repræsentanter i bestyrelser og udvalg, men også får stemmeret på lige fod med andre, og vi ønsker også, at arbejdsmiljøet og sikkerheden indarbejdes mere konkret og forpligtende i de kommende lovændringer.
Med disse ord takker jeg ministeren for en fremragende redegørelse og lover, at Socialdemokratiet med stor glæde og ildhu vil kaste sig over det kommende lovarbejde.