Sandy Brinck (S), 2002-11-26:
Borgernes lige adgang til at få en sag prøvet ved domstolene er et grundlæggende princip i en retsstat.
Det er ikke alene urimeligt, hvis pengepungens størrelse kan afgøre, om en sag overhovedet bliver rejst, det er også imod hele grundtanken om lighed for loven.
Flere sager har i den senere tid påpeget behovet for et eftersyn af, om virkeligheden holder i forhold til disse grundsætninger.
Heri indgår mange komponenter og skruer, vi kan skrue på, også flere end dette forslag berører, og derfor vil jeg godt sige med det samme, at Socialdemokratiet er meget enig i både forslagets baggrund og målsætninger, men egentlig vil foreslå, at vi i udvalgsarbejdet laver en beretning, som opstiller nogle af de politiske målsætninger og nogle af de politiske problemer, vi kan se, så Retsplejerådet også ved, hvad vore ønsker er, når det om et års tid fremkommer med sin færdige betænkning.
Der bør i den forbindelse også ses på sagsbehandlingstiderne.
Hvis vi ser på et eksempel med en tvist mellem en lejer og en udlejer, er sagsbehandlingstiden én lang retsusikkerhed og en tid, hvor advokaternes taxameter tikker, og det er ikke rimeligt.
Vi må forstå, at i mange af disse civile sager er det borgernes levebrød og tag over hovedet, som er på spil - noget, som på de bonede gulve måske ligner en lille sag, men som er vitalt for den enkelte borgers liv.
Derfor glæder det os, hvis det er sådan, at vi kan blive enige om at påpege nogle problemer og nogle politiske målsætninger.
Socialdemokraterne er dybt bekymrede, hvis retten til fri proces virkelig har bevæget sig ned til at omfatte 30 pct. af borgerne, når man i sin tid regnede med, at den skulle omfatte 60 pct.
Det er dog en forskel, der er til at se og mærke for de borgere, som får afslag, og derfor er vi meget positive over for, at ordningen kommer tilbage til udgangspunktet.
Hvorvidt man får tilkendt fri proces eller ej,
afhænger jo også af, om der er rimelig grund til at rejse en sag, og her synes vi, at den praktiske håndtering, som forslaget beskriver, virker meget betænkelig.
Det virker lidt som en forhåndsdom, fordi der skal tages en vurdering af, om sagen ser ud til at kunne vindes.
Det forekommer os at være alt for restriktivt, og det lever slet ikke op til intentionerne.
Vi synes, det må være beklageligt, også for Civilretsdirektoratet selv.
Tvivlen må komme borgeren til gode, sådan var tanken i sin tid, og det må vi tilbage til på en eller anden teknisk måde.
Når der er tale om sociale sager, f.eks. mod det offentlige, kan det ikke understreges tydeligt nok, at her er der utvivlsomt tale om sager med store konsekvenser for borgerne og samtidig ofte sager, hvor borgerne økonomisk, helbredsmæssigt eller socialt eller alle tre dele på én gang står svagt.
Det er desværre også ofte borgere, som allerede har været gennem en lang, lang sagsbehandling og længe har levet i usikkerhed om deres fremtidige levefod, og så får de afslag på fri proces, fordi sagen ikke ser ud til at kunne vindes.
Her er et afslag virkelig noget, der kan lægge en families liv i grus.
Spørgsmålet er så, om det største problem i den slags sager er afgørelsens grundlag, altså indtægtsgrænser og spørgsmålet om rimelig grund, eller instansen.
Det synes vi er svært at afgøre, og vi vil gå positivt ind i udvalgsarbejdet for også at få afklaret de spørgsmål.
Alt i alt er vi altså helt på linje med SF med hensyn til problemstillingerne.
Vi er glade for, at Retsplejerådet kigger på problemerne, men vi synes sådan set også, at Retsudvalget skal lave en beretning, som er bredere, og som afstikker nogle politiske målsætninger for, hvilke problemer vi godt vil have løst i denne ombæring.