Søren Kolstrup (EL), 2000-03-17:
Det er godt med vindmøller.
Det var der åbenbart en stærk enighed om i denne debat.
Problemet, som Enhedslisten ser i en række af de her indlæg, er, at man er blevet så forelsket i vindmøllerne, og jeg forstår udmærket godt den følelse, for
Enhedslisten har også været begejstret og er fremdeles meget begejstret for vindmøllerne, men derfor behøver man jo ikke at blive forblændet, derfor kan man jo godt lytte til de problemer, der rent faktisk er omkring en vindmølleudbygning.
I den sammenhæng har det ikke været en specielt løfterig debat.
Man har henholdt sig til, at de eksisterende VVM-regler for møller over 80 m ligesom kunne tage toppen af nogle af problemerne, men det har rent faktisk vist sig i lokalsamfundene, at det folkelige engagement har været vigende og er erstattet af traditionel profitjagt.
Det er dels kommet til udtryk i fordelingen mellem det enkeltmandsejede og det fællesejede, og det er dels kommet til udtryk i en undertiden lemfældig behandling af planlægningsloven, der er blevet presset til sidste dråbe. Et af de momenter, der har været til debat, har været spørgsmålet, om møllerne er for store.
Og der har man henholdt sig til, at det ikke er noget problem, og i bedste fald har man sagt - det var CD's ordfører, der var inde på det - jamen herregud, vi står jo foran en oprydning før eller siden.
Det er jeg enig med CD's ordfører i, og i den forbindelse vil vi så som minimum dog få debatten om, hvordan vi skal organisere den her oprydning på en sådan måde, at den kan få vores energisynspunkt til at smelte sammen med både vores landskabssynspunkt og vores æstetiske synspunkt.
Det er vi simpelt hen tvunget til på det tidspunkt.
Man havde i bedste fald et fordelingspolitisk synspunkt, men man havde utrolig svært ved at få det grønne synspunkt inkorporeret i partiets politik.
Her skete der en ændring op igennem 1980'erne, og den sidste store ændring, man foretog,
var det meget principielle nej til atomkraftens udbygning.
Der blev kun argumenteret ud fra den grønne synsvinkel, hvorimod den røde synsvinkel, det fordelingsmæssige synspunkt, havde den socialdemokratiske ordfører ikke kræfter til, i hvert fald ikke i den her sammenhæng, at bære frem.
Det var forduftet.
Her mener jeg, at hvis man er lidt smårødgrøn, jamen så er udfordringen både at sikre, at så mange som muligt får noget ud af den her udbygning, og at den ikke glider over i hænderne på en gruppe vindmøllebaroner.
Her har vi det synspunkt, at man skal gå på to ben.
Denne organisation er principielt modstander af tilskudsreglerne, og på det punkt er vi drønende uenige med denne organisation.
Det er en klar politisk kamp.
Vi er tilhængere af tilskudsreglerne, vi er tilhængere af vindmølleudbygningen, ingen tvivl om det.
Så altså nej tak til den økonomiforståelse, der ligger hos organisationen, men vi lytter til problemstillingerne.
Vi har andre løsninger, end organisationen har.
Det sidste, jeg skal anføre, er, at for Enhedslisten er det så vigtigt at få den grønne politik til at smelte sammen med en nogenlunde anstændig fordeling af de to tilskud, man giver.
Derfor vil vi fortsat være meget optaget af det fællesejede, hvad enten det tager form af lav, eller bevar mig vel, det kan også tage form af, at det er et elværk, der går ind, og vi vil sikre os, at så meget som vel muligt af vindmølleudbygningen kommer på fællesskabets hænder.
Men generelt må jeg sige, at det ikke var en opløftende debat at høre på, for jeg synes, der var for få, der havde mulighed for både at rumme det grønne element og et elementært fordelingspolitisk synspunkt.
Så der er bestemt et stort politisk problem at arbejde videre med.