Keld Albrechtsen (EL), 2003-11-13:
Det var jo tydeligt, at det vakte en del irritation hos regeringspartiernes medlemmer, at Enhedslisten har formastet sig til at bede om en offentlig debat om åbenhed.
Jeg synes egentlig, at det er lidt forbløffende, at man reagerer så negativt på det, for det burde jo logisk set være sådan, at når man diskuterer åbenhed, kunne man godt gøre det i åbenhed, men der er ikke noget mere lukket end Folketingets forhandlinger om åbenhed.
Derfor vil jeg sige, at jeg er skuffet over reaktionen på Enhedslistens forslag, ikke over, at nogle kan være uenige i de enkelte ting, men over selve den reaktion, som især fru Charlotte Antonsen kom med, som jo simpelt hen var en overfusning af selve det forhold, at vi formastede os til at fremsætte et forslag, endog med en påstand om, at ordføreren slet ikke var ordfører, og jeg ved ikke hvad.
Jeg har sjældent hørt noget lignende.
Så vil jeg godt kommentere nogle af de enkelte punkter, for jeg må da indrømme på baggrund af den her debat, at jeg synes, at tingene går baglæns.
Det bliver efter min bedømmelse meget vanskeligere at opnå en aftale mellem partierne om dette her.
Min opfattelse er, at hvis Danmark på et tidligt tidspunkt går ind i sagernes behandling og markerer sin holdning, så vil Danmark have en større chance for at påvirke tingene, for at påvirke ændringsforslag, mens der endnu er mulighed for at opnå resultater af denne påvirkning.
Derfor er åbne meldinger fra dansk side en fordel for den danske forhandlingsposition og ikke en ulempe.
Det har faktisk svækket os i sag efter sag, at den danske regering er nødsaget til at putte med sine holdninger og ikke aktivt kan gå ind og påvirke f.eks. Europa-Parlamentets sagsbehandling, mens tid er.
At ministeren er nødt til at hemmeligholde sin forhandlingsposition er en svaghed for ministeren, ikke en styrkelse af ministeren.
Vi så det belyst så eklatant i den såkaldte madsminkesag, hvor det helt ville have ændret den sag, hvis Danmark åbent og aktivt havde kunnet gå ind med sine positioner på et tidligt tidspunkt.
Det kræver, at det bliver løftet væk fra embedsmandsplan og over på politisk plan allerede på et tidligt tidspunkt, ikke dermed sagt, at vore dygtige embedsmænd ikke skal bistå, naturligvis skal de det, men at der kommer klare politiske signaler fra Danmark.
Jeg kan godt forstå, hvis man i Udenrigsministeriet kan have den bekymring, at hvis politikere på et meget tidligt tidspunkt begynder at blande sig i sagerne, så får de dem såmænd nok forkludret.
Nå jo, det kunne jo være, der var en embedsmand, der kunne have en sådan tanke
Jeg tror naturligvis ikke, man vil give udtryk for den, men helt utænkeligt ville det vel ikke være, at man kunne tænke den tanke.
Der tror jeg bare, at også ministeren står sig ved at have det synspunkt, at det ville være klogt at få politikerne tidligt ind på banen, og at det, som også fru Anne Grete Holmsgaard var inde på, er et helt afgørende element i det her.
Jeg synes, debatten har været et tilbageskridt for åbenhed i Folketinget, fordi de positioner, vi har hørt i dag, har givet udtryk for mindre åbenhed, end man har haft ved tidligere debatter.
Der var faktisk større tilslutning til Enhedslistens tanker under debatten i december sidste år, end der er i dag, så vi kan konstatere, at processen i virkeligheden over de måneder er rullet baglæns.
Fru Charlotte Antonsen var på det tidspunkt helt indstillet på, at der skulle være åbne møder i Europaudvalget i de tilfælde, hvor der også var åbne møder i Ministerrådet. Det blev hun i hvert fald citeret for i aviserne, de kan selvfølgelig have fejlciteret hende, men det var nu et synspunkt, hun offentligt gav udtryk for.
Det synspunkt har
hun ikke længere, og det synes jeg er kedeligt.
Der er kommet reservationer fra partierne.
Det duer
ikke, at vi offentliggør referater, selv om det er noget, der allerede er sket, og selv om regeringen kan få lov til at slette i det, hvis der er noget, der stadig væk har betydning for en konkret forhandlingssituation, og selv om vi er villige til at opdele møderne i åbne dele og lukkede dele og også løse de vanskeligheder, fru Anne Grete Holmsgaard pegede på, med forskellige tekniske løsningsmodeller.
Nu hører jeg den melding fra ministeren, fra fru Elisabeth Arnold, fra andre ordførere, at når der er mandater inde i billedet, så vil man bare ikke have noget åbent, selv om man altså står uden for dørene og orienterer journalisterne om, hvad der sker, således at befolkningen kan få et andenhåndsreferat af de samme oplysninger, men ikke et førstehåndsbillede ved f.eks. at kunne lytte til dk4, eller hvordan man så kunne finde løsningen.
Derfor er jeg da skuffet over den debat, vi har haft i dag.
Enhedslisten er jo et nøjsomt parti.
Vi har som regel støttet de aftaler, der er blevet indgået i Folketingets Europaudvalg vedrørende åbenhed, fordi vi har det synspunkt, at små fremskridt er bedre end ingen fremskridt.
Jeg synes, meldingerne overvejende har været negative, men jeg vil selvfølgelig sige tak til Dansk Folkeparti og SF for overvejende positive tilkendegivelser.
Resten af billedet har været, at processen nu er begyndt at gå baglæns, og at Danmark ikke længere har tænkt sig at beholde førertrøjen med hensyn til åbenhed.
Den må vi så overlade til svenskerne og andre.
Jeg synes da, det er skuffende og trist, at vi, der har rejst rundt i Europa og sagt, at vi havde en model, der kunne tjene som forbillede for andre parlamenter, nu må erkende, at vi er ved at rykke ned i feltet og endda risikerer at havne helt nede bagi. Så skal jeg blot sige om det der med de 6 uger og behandling af sager efter nærhedsprincippet, som kommer ind i billedet, hvis forfatningstraktaten bliver vedtaget, at det tror jeg simpelt hen ikke er realistisk.
Det er altså tidsmæssigt urealistisk, det kan ikke lade sig gøre rundtomkring i parlamenterne.
Derfor tror jeg, vi bliver nødt til at indføre, at Danmark simpelt hen automatisk tager et parlamentarisk forbehold over for de forslag, der kommer.
Det vil altså simpelt hen sige, at vi fra Folketingets side svarer, at dette her forslag, som vi har modtaget, strider mod nærhedsprincippet.
Alternativet er selvfølgelig, at man får ændret fristen i forfatningsudkastet, men det er næppe sandsynligt, man kan opnå det.
Så jeg tror, det må løses med et generelt forbehold.
Formanden for Europaudvalget kan få et stempel
henne på sit kontor
, og når han så modtager et forslag, kan han stemple det med det parlamentariske forbehold, og så har vi tid til at behandle det i løbet af f.eks. den 3-måneders-frist, som er i Enhedslistens forslag; 6 uger tror jeg ikke på kan lade sig gøre sagligt set.