Margrethe Vestager (RV), 2004-04-14:
At der kan uddannes lærere og pædagoger, sygeplejersker, ingeniører, socialrådgivere og andre med en mellemlang videregående uddannelse over hele landet, er et vigtigt mål for Det Radikale Venstre.
Det er en afgørende parameter for den regionale udvikling, for at den kan være stærk og god, og for at der kan sikres medarbejdere til de mange vigtige funktioner landet over.
Et stærkt uddannelsesmiljø har andre positive virkninger end de direkte, at der uddannes kompetente medarbejdere.
Det kan være den generelle vidensfunktion efter videreuddannelse inden for fagene og på tværs, og det kan være den dynamik, som en institution tilfører stedet.
Så langt tror jeg at alle Folketingets partier er enige.
Venstre prægede denne diskussion voldsomt og tog stærkt stilling.
Selv om Venstre endte med at springe i målet, blev resultatet meget stærkt præget af Venstre, det gamle Venstre altså, for det blev et resultat, som i meget vid udstrækning respekterede de enkelte daværende institutioner, som værnede om individualiteten, og som gav kompetence til at fastholde en individualitet i fællesskabet.
Den proces står ikke til at gøre om, og derfor forekommer det helt paradoksalt, at Venstre nu i regeringen stiller med et forslag, der nærmer sig den oprindelige idé, nu, hvor timingen for længst er passeret og processen for længst er løbet fra den idé.
Eller hvad er det, der foreslås?
Forslaget vil en hel masse, men lader næsten som ingenting, næppe efter devisen noget for noget, det er snarere: Går den, så går den.
Hvorfor dette lovforslag?
Det er overordentlig vanskeligt at finde grunde til lovforslagets fremsættelse, der i bemærkninger og formuleringer sådan er af besværgelsens karakter.
Målet er at styrke og forenkle institutionsformen, står der, men hvor er dokumentationen for, at det er her, problemerne skal findes?
Et andet sted står der, at uddannelserne til enhver tid skal afspejle arbejdsmarkedets behov.
Men hvem er herre over dét?
Og er det virkelig studiebestyrelserne, der stiller sig i vejen for den målsætning? Det næste spørgsmål, man må stille, er: Hvad?
Og det udløser en af de mest modsætningsfyldte sætninger i bemærkningerne.
Det slås fast, at udviklingen af CVU'er har været meget forskellig, men konstateringen leder til, at der er brug for en mere fremadrettet organisations- og ledelsesstruktur.
Hvad i alverden betyder en fremadrettet organisationsstruktur?
Det næste er, at denne fremadrettede institutionsstruktur skal være mindre lovmæssigt bundet.
Man skulle faktisk tro, at det gav grobund for større forskelle.
Samtidig skal der tages stilling og hensyn til regionale forskelle, men så må forskellene da blive endnu større!
Hvordan det nu skal ske?
Jo, spørgsmålet om, hvordan alle håbene og alle ambitionerne for CVU'erne skal indløses, svares med et lille bitte svar: Vi skal bare vedtage, at man ikke behøver at have en studiebestyrelse, vel at mærke for de nye CVU'er, som man må forestille sig en hel del af, for CVU-landskabet er jo ikke stabilt.
I bemærkningerne skrives det meget entydigt, at CVU-bestyrelsen fortsat ikke kan nedlægge en partners uddannelsessted uden undervisningsministerens godkendelse.
Nej, men lovændringen betyder reelt, at partnerens identitet, særkende og mulighed for at fastholde dette forsvinder i de nye CVU'er eller i de CVU'er, som vælger at gå den vej.
Vil regeringen således en de facto-nedlæggelse af partnerinstitutionerne?
Det er det spørgsmål, man ikke kan få svar på.
Hvem de så må være, kommer også til at svæve i vinden.
Vi synes, det er en provokation, at man ikke i lovforslaget kan se, hvad det er, kvalitetsstemplet University College skal hvile på.
Hvad er det for nogle kriterier, hvordan skal de fastsættes, og hvordan skal de kontrolleres?
For man må forstå, at University College er bedre end det at være CVU. Hvis man ikke kan finde ud af, hvordan man kan blive det, har man også været med til at underskrive sin egen undergang.
Jeg gad nok se de studerende, som kan vælge et University College, men som hellere bare vil gå på et CVU.
Så er der spørgsmålet om valgte rektorer.
At man ikke længere nogen steder kan finde valgte rektorer,
er et paradoks i et lovforslag, som påstår at ville give flere frihedsgrader.
Samlet set
: Det ser ud af ingenting, den lille ændring fra skal til kan, for så vidt angår studiebestyrelser.
Men de forhåbninger, som knyttes til lovforslaget, gør, at man kan skimte, hvad intentionen er.
Det synes at være ensretning, topstyring og en løsrivelse fra den lokale forankring.
Den nye titel, University College, skal »bare« gøre det lettere at samarbejde, men de forhåbninger, der knyttes til ændringen, gør, at man kan skimte, hvad intentionen er, og den synes at være ensretning og topstyring.
Det Radikale Venstre ser frem til udvalgsbehandlingen og ministerens besvarelse af en lang række spørgsmål.
På det foreliggende grundlag kan Det Radikale Venstre ikke støtte forslaget.