Helge Adam Møller (KF), 2003-01-16:
Så jeg vil starte med Enhedslistens forslag, L 119, som jo lægger op til, at en registreret partner skal kunne adoptere sin partners barn, straks efter at barnet er født.
Den konservative folketingsgruppe kan ikke støtte forslaget faktisk af nøjagtig de samme grunde, som, jeg tror for 1½ times tid siden, justitsministeren fremførte.
Lad mig nævne de tre vigtigste årsager til, at vi ikke føler, det er en god idé.
For det første er den nugældende hovedregel jo, at adoption tidligst kan finde sted 3 måneder efter, at barnet er født.
Det giver så forældrene en mulighed
for at træffe en eventuel beslutning om adoption på et rimelig velovervejet grundlag, og sådan synes jeg fortsat det bør være. For det andet er det sådan, at adoption i hvert fald som den absolutte hovedregel først bør gennemføres, når det er fastslået, hvem der er far til barnet.
Dette simpelt hen for at barnets far får en mulighed for at udtale sig om adoption eller ej.
Så er der selvfølgelig de tilfælde, hvor det ikke er oplyst eller ikke kan oplyses, hvem der er far til barnet, og her er den gældende regel, at stedbarnsadoption som udgangspunkt ikke bør gennemføres, før ½ år efter barnets fødsel.
Årsagen er den naturlige, at en mand, som har haft et forhold til moderen omkring det tidspunkt, hvor hun blev gravid, jo har en lovfæstet ret til at få afprøvet, om han er far til barnet, dette dog under forudsætning af, at han selv anmoder om det, inden barnet er ½ år gammelt.
Og hvis man tænkte sig, at man gav en tilladelse til adoption straks ved fødslen, ja, så var retten til faderen fuldstændig illusorisk, for så var adoptionen sket. Jeg fremhæver det her lidt som far, fordi Venstres ordfører, fru Irene Simonsen, jo for ½ times tid siden sagde, at den bedste oplevelse, man overhovedet kunne have her i livet, var at være mor.
Så vil jeg godt sige, at man kan have en oplevelse, der er lige så god, og det er at være far.
Så til den tredje og sidste grund til at afvise forslaget fra Enhedslisten.
Det er, at jeg selvfølgelig har fuld forståelse for, at mennesker, der lever sammen, kan have det ønske og selvfølgelig normalt vil have det ønske at sikre barnet og hinanden i det tilfælde, at moderen til barnet dør.
Men her er der jo allerede i den eksisterende lovgivning en mulighed for at dispensere fra den hovedregel, der er med de 3 måneder.
Så det kan altså lade sig gøre, hvis der er særlige årsager.
Så vender jeg mig til de tre øvrige forslag, og dem kan den konservative folketingsgruppe heller ikke støtte.
Det er lovforslag nr. L 91 fra Enhedslisten, det er lovforslag nr. L 93 fra SF, og det er beslutningsforslag nr. B 65 fra De Radikale.
Alle tre har jo som hovedindhold, at homoseksuelle, som lever i et registreret partnerskab, skal ligestilles med mand og kvinde i et ægteskab, når det drejer sig om at adoptere børn.
Det er vi imod, og det er der én klar årsag til.
Når vi taler om adoption, er der jo typisk to parter.
Der er barnet, der skal adopteres, og der er de to voksne, som skal adoptere barnet, og i den sammenhæng vil barnet jo altid være den svageste part.
Det må derfor være samfundets opgave at hjælpe barnet bedst muligt, det vil sige at give barnet de optimale muligheder i den familie, som det nu skal være en del af.
Meget ofte er det sådan, at et barn, som skal adopteres - og det er sådan set lige meget, om det er et dansk eller et udenlandsk barn - har haft en stærkt belastet opvækst.
Barnet har måske været præget af svigt og afsavn, først og fremmest følelsesmæssige afsavn, men også ofte materielle afsavn.
Derfor bør det efter min og De Konservatives opfattelse være sådan, at dette barn, som skal adopteres, har et krav på at blive placeret i en familie, som kan give det en så god og en så tryg opvækst som overhovedet muligt.
Det tror jeg i og for sig vi alle er enige om.
Spørgsmålet er, hvem der så kan gøre det.
Men dette betyder igen, at det ideelle er, at de to forældre er kærlige, modne, ærlige mennesker, og det er de fleste mennesker jo også uanset køn og uanset seksualitet.
Men det betyder også, at det ideelle forældrepar består af såvel en far som en mor.
Det er vigtigt at slå fast, at når et barn bliver adopteret, er det jo ikke noget, man først og fremmest gør for at løse barnløse pars eller homoseksuelle pars familieproblemer.
Det er ikke hovedårsagen.
Hovedårsagen til adoptionen er først og fremmest at hjælpe et forældreløst barn til at få et så godt hjem som overhovedet muligt.
Det er altså barnet, der skal være i centrum.
Sagt lidt firkantet, men efter min mening rigtigt: Ethvert barn har ret til en familie, men enhver familie har ikke ret til et barn.
Dette helt grundlæggende og meget fundamentale forhold synes jeg at enkelte homoseksuelle tilsyneladende ikke helt forstår.
I hvert fald må det konstateres, at debatten, som jeg har hørt den, også før vi er gået i gang i salen her, først og fremmest har drejet sig om ligestilling, om homoseksuelle pars ret til at adoptere eller eventuelle ret til at adoptere frem for adoptivbarnets ønske om at få et så optimalt forældrepar som overhovedet muligt.
Jeg mener, at for mange partier og for mange homoseksuelle ikke udviser den fornødne og selvfølgelige respekt over for børn, der skal adopteres.
Børn er jo ikke en vare eller et handelsobjekt, som man har krav på for selv at få en endnu bedre tilværelse, og det gælder, uanset om man er heteroseksuel eller homoseksuel.
Det er hensynet til barnet.
Jeg synes derfor, at homoseksuelle par modent og selvfølgeligt bør acceptere de biologiske konsekvenser af deres seksualitet, konsekvenser, som betyder, at man ikke selv kan få børn, og derfor bør man heller ikke have et krav på at få et barn »leveret« af samfundet, selv om det er det, man ønsker, og det er jeg ikke et sekund i tvivl om at der er mange, der ønsker.
Og det ønske kan jeg godt igen som far forstå.
Det er vel også nogle af disse betragtninger, som jeg her har gjort, der gør, at alle de donorlande, vi i hvert fald kender svar fra, og hvor vi selv får udenlandske adoptivbørn fra, uden undtagelse afslår at bortadoptere til homoseksuelle ansøgere.
Dette er vel, fordi disse lande naturligt føler sig forpligtet til at sørge bedst muligt for deres børn i den situation, hvor landet ikke selv kan give barnet de optimale vilkår.
Så derfor vil jeg for at konkludere denne del af mit indlæg sige, at børn bør aldrig blive brugt som - igen i gåseøjne - murbrækkere i det naturlige og det rigtige arbejde, der skal gøres for at normalisere forholdene for homoseksuelle på flest mulige områder.
Husk, at de svage i den sammenhæng, vi her i dag diskuterer, er ikke de homoseksuelle, det er adoptivbørnene, og det er derfor, at det er deres vilkår, der skal sættes i centrum, og det er i hvert fald det, der har været udgangspunktet for vores stillingtagen.
Så lige til sidst til beslutningsforslag nr. B 65 fra De Radikale, for de har jo ud over forslaget om adoption også et forslag om, at homoseksuelle par skal kunne godkendes som plejeforældre.