runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Erik Larsen (V), 1998-01-15:
Ligesom forslagsstillerne er Venstre stærkt optaget af at lette erhvervslivets omkostninger, og vi er optaget af at forbedre erhvervslivets konkurrenceevne, fordi vi alle sammen ved, at hvis erhvervslivets konkurrenceevne forbedres, skabes der baggrund for merbeskæftigelse i den private sektor.
Det er også baggrunden for, at Venstre og De Konservative i deres oplæg til finanslov for 1998 foreslog nettolettelser for 4,2 mia. kr. for erhvervslivet.
Venstre har tidligere været medforslagsstiller til et forslag, der meget lignede det, som Fremskridtspartiet her i dag har til behandling i Folketinget.
Men i erkendelse af, at der ikke i Folketinget har været flertal for at afskaffe erhvervsejendomsbeskatningen, har vi sammen med Det Konservative Folkeparti i vores finanslovoplæg foreslået, at disse afgifter aftrappes eller fjernes over en 4-årig periode, for så vidt angår provenuet på produktionsjord.
Det er klart, at Venstres grundholdning er, at skat på produktionsjord og erhvervsejendomsjord i bund og grund er en uheldig skat.
Men jeg vil også godt sige, at Fremskridtspartiets forslag har den mangel i sig, som også den socialdemokratiske ordfører påpegerde: Når man fremsætter et sådant forslag uden for en finanslovsammenhæng, melder spørgsmålet sig helt klart: Hvad med det provenutab, som kommunalbestyrelserne og amtsrådene hermed lider?
Det er klart, at det spørgsmål er nødt til at indgå i en større sammenhæng, så man under en eller anden form enten kompenserer amter og kommuner eller giver dem mulighed for at sørge for dækning for de udgifter, der er budgetlagt.
Den lille diskussion om årstallet synes jeg ikke er værd at spilde Folketingets tid på.
Jeg har læst det som en skrivefejl, fordi jeg gik ud fra, at Fremskridtspartiet også følger nogenlunde med i, hvornår der budgetlægges i kommunerne.
Vi har som sagt en principiel forståelse for forslaget, men der er også mangler ved forslaget, som gør, at vi ikke umiddelbart kan støtte det, sådan som det foreligger her.
Dorit Myltoft (RV), 1998-01-15:
Det Radikale Venstre ønsker ikke at ophæve grundskylden, hverken for ejendomme der anvendes til boliger eller anvendes til erhvervsmæssige forhold.
Det Radikale Venstre foretrækker at arbejde for, at skat på arbejdsindkomst kunne nedsættes, og derfor fastholder vi skat på jord og fast ejendom.
De offentlige udgifter og indtægter skal hænge sammen.
I øvrigt ville nedsat skat på arbejdsindkomst også være til gavn for erhvervslivet.
Det forekommer i øvrigt at være et meget bureaukratisk
forslag, der her er fremsat af et parti, der ofte slår til lyd for afbureaukratisering.
Det Radikale Venstre kan ikke støtte
dette beslutningsforslag
Jørn Pedersen (S), 1998-01-15:
Nu forstod jeg på Venstres ordfører, at når Venstre fremsætter lignende forslag, har de dog tænkt over, hvordan de eventuelt kunne finansieres.
Vi kender jo Venstre som partiet, der måske mere end nogen andre påstår, at det kommunale selvstyre er helt afgørende, og derfor vil jeg godt spørge hr. Erik Larsen
Hvorfor er hr. Erik Larsens tillid til Venstres byrådsmedlemmer rundt omkring i landet så ringe, at Venstre overhovedet kan finde på at foreslå, at man afskaffer en indtjeningsmulighed, byrådene har?
Hvor er logikken?
Aage Frandsen (SF), 1998-01-15:
Det er til hr. Tom Behnkes bemærkning om, at også mine eksempler var udtryk for, at folkeafstemninger på lokalt plan er svære af lave og definere.
Ja, det er det, men jeg har nu meget let ved det i det pågældende tilfælde.
Hvis en kommunalbestyrelse beslutter, at man gerne vil have et kunstmuseum og vedtager det både med kroner og ører, og hvor det skal ligge henne, er det da ret let at sende det til folkeafstemning, for dér ved man, hvad man skal stemme om. Hvis man gør det, som man også kan gøre det i Californien, hvor det også er folket, der simpelt hen kan ønske ting på dagsordenen, så kan man også det her, altså kræve, at det er defineret klart og tydeligt.
Men det, at man kan det, betyder ikke, at det altid er enkelt, men man kan altså godt definere det - i modsætning til det her forslag.
Så vil jeg til hr. Tom Behnkes bemærkninger i øvrigt sige, at når hr. Tom Behnke tager udgangspunkt i, at Danmark måske allerede er et multietnisk samfund, hvis det er tilfældet efter nogens opfattelse og den danske befolkning fik det her til afstemning og sagde ja til, at det er det i den forstand, at man ikke vil have et multietnisk samfund længere, så må det betyde, at de mennesker bør have et retskrav på, at der er nogen, der skal sendes ud af landet. Er det så sådan, at de, der har aner langt tilbage, og de, der hele tiden har været i Danmark, har førsteret til at blive her, mens de, der ikke har været her i så lang tid, ikke har ret, eller hvad?
Det er ikke så enkelt med det dér forslag - selv ikke ud fra hr. Tom Behnkes synsvinkel.
Arne Melchior (CD), 1998-01-15:
Uanset afgrundsdyb forskel i menneskesynet hos undertegnede og mit parti og hr. Thulesen Dahls menneskesyn og holdninger, har jeg hidtil troet, at hr. Thulesen Dahl havde en vis høvisk tone og en vis parlamentarisk form; men nu må jeg konstatere, at det heller ikke holder mere.
Hr. Thulesen Dahl undslog sig ikke for at sige en lodret usandhed om mig og føre et uforskammet, usandfærdigt angreb imod mig, da han i begyndelsen af sit indlæg påstod, at der er andre steder på kloden, hvor jeg ikke ville gå ind for et multietnisk samfund.
Det forekommer mig, at det er en antisemitisk hov, der her fik lov til at stikke frem, og jeg vil gerne opfordre hr. Thulesen Dahl til at oplyse, hvor på jordkloden dette sted eller disse steder forefindes.
Jeg kan erklære, at de ikke findes, og det er en uforskammethed, som jeg ikke behøver at finde mig i, når en kollega siger til mig, at jeg forsøger at opstille nogle retningslinjer og giver udtryk for nogle holdninger, som skal være gældende i dette land, men som jeg ikke ønsker skal gælde andre steder. Det passer ikke, og det bør dementeres, hvis der overhovedet er skygge af skam tilbage i hr. Thulesen Dahl.
Aage Frandsen (SF), 1998-01-15:
Når man skal diskutere direkte demokrati og indirekte demokrati og i den forbindelse folkeafstemning som middel i det direkte demokrati, er det meget, meget vigtigt at holde sig forskellige forfatningsretlige spørgsmål klart.
Jeg har slet ikke forholdt mig til, om det er udlændingespørgmål, spørgsmål om menneskerettigheder eller om spørgsmål internationale konventioner.
Menneskerettighederne står i grundloven, internationale konventioner har vi statsforfatningsretligt tilsluttet os, og de har en forfatningsmæssig karakter, som svarer til, at de er grundlovssikrede, så dem kan man ikke sende til folkeafstemning.
Lad mig tage et eksempel: Hvis man skulle følge hr. Thulesen Dahl, måtte det betyde, at man i en kommune f.eks. kunne sige: Vi vil gerne have en folkeafstemning om, hvorvidt vi skal smide alle SF'ere ud af kommunen, for det vil et flertal gerne have, og så sender vi det til folkeafstemning.
Men det kan man ikke efter vores opfattelse, for det er i strid med menneskerettighederne, det er i strid med de konventioner, vi har tilsluttet os, det er i strid med grundloven, osv. osv., så det kan man ikke sende til folkeafstemning.
Og det er det, der er helt afgørende, når man diskuterer folkeafstemning: Man skal gøre sig klart, at grundloven står over alt andet, medmindre grundloven ændres, og så står den nye grundlov over alt andet.
Det er det helt afgørende.
Til spørgsmålet om, hvad vi skal stemme om vedrørende EU: Vi skal stemme om selve traktaten, om Danmark skal sige ja eller nej til den.
Spørgsmålet er ikke entydigt, men vi stemmer om traktaten.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-01-15:
Jeg er da ked af, at jeg nu har mistet den sidste rest af, hvad jeg end måtte have haft hos hr. Arne Melchior, men jeg troede egentlig ikke, jeg kunne tabe mere.
Det kommer ikke så forbavsende for mig med de angreb, hr. Arne Melchior jo også af og til kommer med; men jeg vil da bare sige, at jeg selvfølgelig har noteret og har fuld respekt for, at hr. Arne Melchiors grundholdning er, at det ville være en fordel, hvis man over hele Jorden, i alle nationer, havde et multietnisk samfund, uanset hvilket land det gælder.
Jeg har jselvfølgelig taget til efterretning, at det er hr. Arne Melchiors holdninger, og det er jo helt op til hr. Arne Melchior at have dem og kæmpe for dem.
Så vil jeg sige til hr. Aage Frandsen
, at selvfølgelig er grundloven udgangspunktet for det, der skal ske, og selvfølgelig ved vi godt, at der allerede i dag er nogle rammer i grundloven for, hvad man kan sende til folkeafstemning.
Det er også klart, at hvis man lavede en lovgivning inden for den nuværende grundlovs rammer om, hvad der kunne sendes til folkeafstemning på vælgerinitiativ, skulle man naturligvis overholde grundloven, for ellers skulle der foretages en grundlovsændring.
Men jeg vil bare bede hr. Aage Frandsen ved denne eller måske ved en anden lejlighed bekræfte, at der selvfølgelig er
en mængde ting i den danske udlændingelovgivning, man kunne sende til folkeafstemning uden problemer, samtidig med at man respekterede de internationale konventioner og menneskerettighederne.
Det ville ikke være i strid
med nogen konventioner eller i strid med menneskerettighederne at sætte en grænse, som man f.eks. har i Tyskland med 10 års ophold, inden man kan søge.
Mit spørgsmål til hr. Aage Frandsen er egentlig kun: Hvis det nu var sådan, at man på vælgerinitiativ kunne få en folkeafstemning om et givet emne - jeg kan ikke helt finde ud af, om det kun er på lokalt plan, man vil have det, eller også på landsplan, men hvis det nu var på landsplan: Er det så ikke rigtigt, at når der er samlet det antal underskrifter, der skal til, er det vælgerne, der skal bestemme emnet - også inden for udlændingelovgivningen, hvis man altså tager de to forbehold, hr. Aage Frandsen har nævnt, in mente?
Aage Frandsen (SF), 1998-01-15:
Vi er tilhængere af den nuværende bestemmelse i grundloven om, at et mindretal i Folketinget kan begære sager til folkeafstemning - ikke fordi vi egentlig synes, det er den rigtigste måde, at et mindretal kan sende ting til folkeafstemning, men det er fastsat i grundloven, og vi synes egentlig også, det har fungeret udmærket.
Det, vi primært er tilhængere af, er folkeafstemning på lokalt plan.
Det har vi fremsat forslag om herinde i Folketinget
, så i vores grundlovsforslag lægger vi op til, at det er noget, man skal overveje nøje.
Vi siger ikke, at vi med det samme er klar til at sige ja til det, men vi mener, man grundlæggende skal overveje det nøje.
Sådan er det.
Vi har tidligere haft folkeafstemninger i henhold til den nuværende paragraf, og sådan vil det også være i fremtiden, så udlændingespørgsmål er ikke totalt udelukket, ligesom forhold i Århus eller forhold i København heller ikke er udelukket.
Christian O. Aagaard (KF), 1998-01-15:
Jeg kan sådan set indlede med at sige tak til hr. Brusgaard
for besvarelsen af de to spørgsmål, der blev stillet. Jeg skal til hr. Jørn Pedersen sige, at der jo ikke er tale om, at der her skal findes nogen form for finansiering
, idet det er et beslutningsforslag.
I det øjeblik - og det var det, jeg anførte i mit indlæg - at dette beslutningsforslag f.eks. blev vedtaget, skal der fremsættes et lovforslag, og dér skal tages stilling til, hvorledes finansieringen skal finde sted, og hvor man eventuelt vil kompensere med besparelser eller tillægge forslaget den vægt, at det vil give yderligere skatteindtægter i form af flere arbejdspladser, større overskud i virksomhederne osv.
Aage Brusgaard (FP), 1998-01-15:
Det, jeg synes, vi skal lægge mærke til, er, at det er et beslutningsforslag og intet lovforslag.
I et beslutningsforslag er det principper, man tager stilling til, og hvis der bliver flertal for disse principper, skal regeringen lave det til et lovforslag nøjagtig på samme måde, som da De Radikale, SF og Socialdemokratiet for ca. 6 år siden fremsatte et beslutningsforslag om at indføre CO2-afgifter.
Det fik de flertal for, og der er en CO2-afgiftslov i Danmark.
Sådan fungerer det.
Det er et beslutningsforslag, der går til Kommunaludvalget, må jeg formode, og der kan man stille spørgsmål, og man kan kalde ministeren i samråd.
Det kan man også gøre til det her.
Vi har aldrig påstået, at vi er alvidende.
Sonja Albrink (CD), 1998-01-15:
Flere ordførere har i deres indlæg hæftet sig ved Kriminalforsorgens økonomi.
I den finanslovaftale, som blev indgået for 1998, er der opnået enighed om, at der skal ses på området og i løbet af året indgås en flerårig bevillingsaftale, som kan få virkning fra næste år.
I CD er vi meget optaget af, at vi får en ordentlig udformning af denne aftale, så vi kan sikre arbejdsro for Kriminalforsorgen, og jeg har da også fuld tillid til, at det nok skal ske, så det er ikke økonomien, jeg i første omgang vil tage fat på her i dette indlæg.
Den uro, der har været i de danske fængsler i den seneste tid, har først og fremmest været blandt de indsatte; men der har selvfølgelig også været reaktioner hos fængselsfunktionærerne.
Funktionærerne føler sig presset fra begge sider, både af fangerne og af de nedskæringer, der blev trukket ned over ørerne på dem.
Vi har som sagt med finanslovaftalen skabt rammerne for ordnede økonomiske forhold, men problemerne med de stærke og svage fanger er der jo stadig.
Problemet med stærke og svage fanger har været kendt længe, men det er helt klart, at problemet er blevet større, efter at der, som jeg omtalte før, er kommet flere rockere bag tremmer.
En stor del af de mange meget kriminelle har ikke kunnet lægge kriminaliteten på hylden, mens de sad inde, men er bare fortsat med narkohandel, afpresning osv. bag fængslets mure, og de har tilmed en del folk, der har været eller er indsat, til at gøre det beskidte arbejde under trusler om alverdens ulykker.
Når jeg har været på besøg i et af de lukkede fængsler - her tænker jeg specielt på Horsens - føler jeg det virkelig som Egon i Olsen Banden: jeg drager et lettelsens suk, når jeg står uden for fængselsporten om aftenen og hører klikket bag mig.
For verdenen bag tremmer er ikke for sarte sjæle, og så oplever jeg endda ikke den virkelige fængselshverdag med det rå og ubehagelige miljø, som jo hersker derinde.
Det må næsten være en straf i sig selv at skulle leve under sådanne forhold i bare en kort periode, det ville jeg i hvert fald føle. Mange har spurgt sig selv, hvordan i alverden vi dog kan komme de rædselsfulde forhold i fængslerne til livs, og for mig er svaret på det spørgsmål simpelt hen, at vi må se at få afsat de økonomiske midler til at få bygget nye fængsler og få indrettet nye, mindre afdelinger.
Det er selvfølgelig dyrt i den sidste ende, men jeg tror, erfaringerne vil vise, at med en afskrivningsperiode, som her er meget lang, er fængselsbyggeriet måske ikke så dyrt, som man forventer.
I finanslovforhandlingerne aftalte CD med regeringen, at Kriminalforsorgens forhold og kapacitet skal undersøges, og at behovet for om- og nybyggeri skal underkastes en meget nøjere vurdering.
Vi ser frem til, at vurderingen foreligger så hurtigt som muligt, så vi kan komme i gang; hellere i dag end i morgen.
En del af løsningen ligger selvfølgelig andre steder, f.eks. med bemandingen og uddannelsen af fængselspersonalet og selvfølgelig en tilrettelæggelse af afsoningsforløbene for de indsatte, så der er større chancer for, at de går ud til en kriminalitetsfri tilværelse efter løsladelsen.
Dorte Bennedsen (S), 1998-01-15:
Nu har kendskab til de almindelige kendsgerninger og fakta jo aldrig været noget, der har tynget eller generet
Dansk Folkeparti
, men jeg synes alligevel, det er en kende for stærkt at skulle sidde og høre på, at problemet er, at personalet i fængselsvæsenet har det sådan, at de ikke aner, om de fanger, de skal passe på, overhovedet er til stede.
Realiteten er, at der om året gives et sted mellem 50.000 og 60.000 tilladelser til udgang og til frigang, og at der er problemer i cirka 2 pct. af tilfældene.
Problemer kan være, at nogle smutter og bliver væk, men kan også være, at nogle kommer et kvarter for sent eller eventuelt kommer tilbage til fængslet og har fået en øl eller to mere, end de burde.
Det er altså alt, hvad der er af forseelser, der udgør 2 pct., og det er jo et noget andet billede end det, hr. Ole Donner får tegnet her.
Udgang og frigang er et meget grundlæggende og væsentligt led i resocialiseringen.
Det medvirker til, at de indsatte, som vi vel alle har som mål skal kunne kommunikere i samfundet igen, bibeholder en kontakt til den verden udenfor, hvor de skal virke, når de kommer tilbage.
Hvis man mener alvorligt, at man vil prøve at nedbringe antallet af recidiver, handler det også om at give de indsatte en mulighed i den tid, de sidder inde, for at blive resocialiseret.
Ole Donner (DF), 1998-01-15:
Det var et forholdsvis skarpt angreb, fru Dorte Bennedsen kom med med sit postulat om, at Dansk Folkeparti ikke satte sig ind i tingene og ikke vidste, hvad der virkelig foregik.
Men det må være lige så svært for Socialdemokraterne at have en ordfører, der sidder få meter fra talerstolen, men som ikke hører efter og ikke forstår, hvad der bliver sagt.
Jeg er ligeglad med, om det er 3, 4 eller 7 pct., der bliver væk.
Men jeg vil gerne understrege, at jeg sagde, at set i lyset af, at der i 1995 blev givet over 50.000 udgangstilladelser, kan det måske virke småt med disse tal, men at hver og en er dømt af vores retssystem og skal have sin straf og ikke sin frihed, før denne straf er udstået.
Jeg nævnte altså næsten præcis de tal, som fru Dorte Bennedsen sagde at det drejede sig om, altså over 50.000, men Dansk Folkeparti synes, at det er meget, at der er 800, der bare bliver væk, når de er på uledsaget udgang.
Det er det, vi er grundlæggende uenige om.
Søren Søndergaard (EL), 1998-01-15:
Jeg forstod justitsministeren på den måde, at han beklagede, at debatten ikke havde været konstruktiv, at der manglede et bredere perspektiv i diskussionen af Kriminalforsorgens arbejde, måske oven i købet en lidt bredere kriminalpolitisk debat, og at den for meget tog udgangspunkt i enkeltsager.
Det vil jeg sådan set give justitsministeren fuldstændig ret i.
Det er jo en vane, som man kan sige oppositionen eller Venstre, De Konservative, Dansk Folkeparti og Fremskridtspartiet ikke er alene om.
Ord som rockerlov, voldspakke osv. siger jo, at vi - eller at nogle i hvert fald - har en tendens til inden for det her område at tro, at de på baggrund af store overskrifter i aviserne kan lave lovgivning, der løser mere fundamentale kriminalpolitiske problemer, og derfor er der selvfølgelig heller ikke noget underligt i, at når der er nogle, der har læst om en gummiged eller andet, vil de have en flugtpakke, som så skal løse det problem, så vi aldrig hører om det mere.
Det går selvfølgelig ikke, og derfor kunne jeg egentlig godt tænke mig at spørge justitsministeren om muligheden for, at vi på et tidspunkt tager en redegørelsesdebat om regeringens mere principielle kriminalpræventive overvejelser, herunder selvfølgelig også i relation til Kriminalforsorgens arbejde, men at vi prøver at tage en mere bred kriminalpolitisk debat end den debat, der udspringer af disse enkeltsager.
Helge Adam Møller (KF), 1998-01-15:
Jeg er glad for, at justitsministeren svarede igen og også svarede igen med store ord, for det var meningen med mit indlæg.
Det var meningen forhåbentlig at provokere ministeren, som har det overordnede ansvar, til at få lavet om på systemet.
At jeg så ikke er enig i det, justitsministeren svarer, er en anden ting.
Ministeren kan ikke lide, at det stadig væk bliver omtalt, hvordan der så ud i Vridsløse denne 6. september, og ministeren siger på det dér typiske akademiske sprog, at beskæftigelsessituationen ikke var optimal.
Nej, det tør siges, for der var ingen beskæftigelse, og fængslets ledelse var ligeglad.
Det var ikke os selv, der fandt ud af, at vi skulle ned og se i den kælder.
Det var, fordi talsmændene sagde til os:
Prøv at gå ned i kælderen, hvor der er et stort antal, der skulle være beskæftiget, så vil I opleve, at halvdelen af dem ligger berusede eller bedøvede af narkotika og ikke laver noget.
Det var rigtigt, men det var noget, der blev lagt ind i sidste øjeblik.
Sådan var situationen, og det var altså noget, der var foregået gennem lang tid.
Det er da interessant, at når vi besøger andre fængsler - så sent som i sidste uge - kan vi stadig væk konstatere og høre fra både ansatte og indsatte, at der er mange, der ikke laver noget som helst; de kan slippe af sted med at melde sig syge uden at være syge, og de kan få 90 pct. af den løn, de ellers ville få.
Det vil altså sige, at alt det, justitsministeren alene har ansvaret for og suverænt selv kan ændre med timers varsel, har ministeren, selv om hans parti har haft regeringsmagten i 5 år, ikke ønsket at gøre noget ved, og problemet er jo blevet stadig større.
Jeg var i danske fængsler første gang i 1984, men jeg husker tilbage i slutningen af 1980'erne og begyndelsen af 1990'erne, hvor det næsten var en fornøjelse at besøge et dansk fængsel, hvor de indsatte kunne tale med de ansatte, hvor de ansatte, altså fængselsfunktionærerne, kunne spille billard, kunne spille bordtennis, og hvor der var en almindelig, nogenlunde rimelig omgangstone.
Det er bl.a. de stærke indsatte.
Det kan justitsministeren gøre alene uden ny lovgivning.
Har ministeren gjort det?
Og så til slut.
Det er jo ikke for at underholde og gøre det rart og hyggeligt for 4.000 medarbejdere.
Det er, for at vi skal sikre to ting: at folk, der bliver idømt en straf, bliver sikkert opbevaret, og at vi samtidig forbereder dem til at komme ud i samfundet som lovlydige borgere.
Det er Kriminalforsorgens område, så vi må altså koncentrere os om de indsatte, og det var de indsatte, jeg koncentrerede mig om.
Og hvis man fulgte de tanker og ideer, som jeg gav udtryk for, så er jeg helt sikker på, at det store flertal af alle de ansatte i Kriminalforsorgen også ville få en langt mere meningsfyldt dagligdag og ikke den daglige konfrontation, ja, næsten slåskamp, som der i dag er mellem de indsatte og ansatte.
Frank Jensen (S), 1998-01-15:
På sin vis er det unødvendigt at tage ordet igen til hr. Helge Adam Møller, for det var jo bare en fortsættelse ad samme spor: en enkelt sag, en enkelt oplevelse, der endnu en gang bare blev endnu mere udpenslet.
Men jeg vil bare sige, og det tror jeg også hr. Helge Adam Møller ved, jeg har i hvert fald fået at vide, at hr. Helge Adam Møller har fået beskeden fra en medarbejder i Kriminalforsorgen, at begrundelsen for, at man hidtil har givet de indsatte 90 pct. ved sygefravær, er, at man har lagt vægt på, at det skal være på samme vis, som det er udenfor, altså at arbejdsindsatsen i fængslerne tilpasses forholdene uden for fængselsvæsenet, og dér er det jo sådan, at man får en sygegodtgørelse på 90 pct.
Det har man altså gjort på samme vis i fængslerne, men hr. Helge Adam Møller har fuldstændig ret i, at det bliver misbrugt, og de 10 pct., man ikke får i fængslerne, når man er sygemeldt, er altså ikke meget, og derfor ligger der ikke en stor tilskyndelse i det her system til, at de indsatte faktisk møder op og ikke benytter sig af muligheden for at melde sig syge.
Derfor er Direktoratet i gang med at finde en anden måde
at gøre det på.
Om vi helt skal fjerne muligheden for at kunne få en kompensation i visse tilfælde, hvor der er mistanke om misbrug, er vi i gang med at overveje.
Det vender vi tilbage til, og det ved hr. Helge Adam Møller i øvrigt godt.
Derfor er det lidt ærgerligt, at også den lille sag skal bruges som grundlag for at kritisere det arbejde, der udføres af forsorgen.