Ole Sohn (SF), 1999-05-20:
Jeg synes, der er grund til at rose arbejdsministeren, eller sagt på en anden måde, ministeren har lært af tidligere forsøg på at lave indgrebslove.
Der er ikke særlig mange faldgrupper, vi ved alle sammen, hvad det går ud på: tingene skal bare ophøjes til lov.
Det er bestemt et fremskridt i forhold til ovenskomstindgrebet sidste år, som jo var fyldt med så mange huller og problemstillinger, der gav anledning til megen furore efterfølgende på arbejdsmarkedet, furore, som knap er overstået.
Så den ros skal ministeren have, og måske kommer ministeren også i Guiness rekordbog, for hvis ministeren fortsætter tempoet med indgreb i overenskomsterne, vil han sætte rekord som arbejdsminister i overenskomstindgreb, og så vil han måske i folkemunde få en titel ikke som arbejdsminister, men som indgrebsminister.
Der er ikke noget livstruende, det er erkendt fra alles side.
Alle har erkendt, at der er et godt, bredt dækkende nødberedskab, som netop forhindrer livstruende situationer i at opstå, og vi ved vel også, at skulle de opstå, så vil sygeplejerskerne være de første til at være klar til at løse en sådan situation.
Det er også dybt udemokratisk at lave indgrebet sådan, som der er lagt an til, og det er i strid med de internationale konventioner, Danmark har tiltrådt.
Det er jo ikke mindst en trussel, endnu en trussel, mod det danske aftalesystem.
Så kan man selvfølgelig sige, at det har man hørt, det har jeg også sagt tidligere, og det vil jeg givetvis også gentage, hvis det skulle blive aktuelt en gang til, men vi er faktisk også i den situation omkring sygeplejekonflikten, at på længere sigt vil et indgreb, som lovforslaget her lægger an til, vise sig både at være dumt og dårligt, ikke alene for det danske sundhedssystem, men også for patienterne.
For hvad bliver konsekvensen af et indgreb?
Det bliver jo, at man ikke får løst det grundlæggende problem, der er i sundhedssektoren, nemlig at vi har en gruppe medarbejdere, sygeplejerskerne, som ikke har en lønmæssig indplacering, der svarer til det ansvar og den uddannelse, de har.
Det viser livstidslønberegninger, og det viser de sammenlignelige grundlag, man kan finde.
Derfor er sygeplejerskernes krav forståelige, og også ihukommende debatten tidligere om at gribe ind, ja, så er det jo sådan set medlemmerne, der har det sidste ord. Det, der sker ved et indgreb, er, at vi vil se en lang række sygeplejersker fortsætte fravalget af det at arbejde ordinært på sygehusene.
Nogle vil søge over til private sygehuse, andre vil søge over til vikarbureauerne og dermed være med til at forøge sundhedsudgifterne og samtidig forringe arbejdstidstilrettelæggelse og arbejdsmiljøforholdene generelt på hospitalerne.
Derfor er et indgreb ikke vejen frem.
Det, regeringen gør her, er, at den entydigt tager parti for Amtsrådsforeningen, for den sagde stort set fra starten, at vi kan ikke se, en konflikt får lov at løbe.
Nu lod den så respekten for den fri forhandlingsret vare formelt set i otte dage, inden den greb ind, men Amtsrådsforeningen har jo vidst fra starten, at der kom et indgreb, at den ikke behøvede at vise forhandlingsvilje.
Det var ikke nødvendigt, at den bøjede sig for sygeplejerskernes krav, regeringen skulle nok sørge for at løse konflikten.
Havde regeringen et ønske om at få løst det grundlæggende problem, der er i sundhedssektoren, så havde den naturligvis meddelt Amtsrådsforeningen, at den burde få den forhandlingsvillige position frem.
Amtsrådsforeningen kan så argumentere modsat med, at kommunerne via Finansministeriet har sørget for nogle utrolig stramme budgetter, og det anerkender jeg fuldt ud.
Regeringen kunne i stedet for at gribe ind faktisk tilkendegive over for Amtsrådsforeningen, at man i de forestående forhandlinger, som nu er om amternes økonomi for det kommende år, gerne vil bidrage til at sikre et større økonomisk råderum, og så ville man jo kunne løse konflikten.
For hvad har Amtsrådsforeningens formand, Kresten Philipsen, sagt?
Han har sagt, at problemerne jo ikke er så store.
40 mio. kr., det er jo ikke afgørende.
I Sønderjyllands Amt vil det kun være en ekstraudgift på 1 mio. kr.
Det er faktisk et spørgsmål, om vi ønsker at bevare den fri forhandlingsret på sundhedsområdet, eller vi ikke ønsker det.
Der har man altså fra regeringens side med aktiv støtte fra Venstre og De Konservative valgt den udvej at sige
Det, der er regeringens bagved liggende ønske, er at forhindre, at ventelisterne eksploderer.