Mogens Lykketoft (S), 2000-04-04:
Jeg forstår selvfølgelig godt interessen for forhandlingerne, og vi har jo også haft lejlighed til hvert år forud for forhandlingerne at have en drøftelse her i Folketinget, ikke mindst på SF's foranledning.
Det bestyrkes jeg selvfølgelig også i derved, at de foregående års aftaler i højere grad har haft karakter af, at man tog stilling til i hvert fald omridset af et flerårigt forløb, end vi har været vant til længere tilbage i tiden.
Kommuneaftalerne for år 2001 skal ses i denne sammenhæng, hvor vi med KL, faktisk startende i 1999, lagde omridset til en fireårig strategi, og hvor vi med Amtsrådsforeningen har lagt omridset til, ikke mindst på det store dominerende sygehusområde, en flerårig handlingsplan.
Det skal også ses i lyset af, hvordan udviklingen faktisk har formet sig i de sidste 7 år.
Det har jo ikke været noget nedskæringsfelttog, men en gradvis udvidelse af forbruget af ressourcer i hele den offentlige sektor, og det er helt overvejende i amterne og kommunerne, den har fundet sted.
Vi har, alt efter hvordan vi gør det op på heltid og deltid osv., op til 60.000 flere personer ansat i den offentlige sektor, end vi havde tilbage i 1992, og de fleste af dem i kommuner og amter.
Vi har en indsats på et område, som er meget diskuteret for tiden, nemlig ældreområdet, hvor vi har fået øget antallet af boliger på pleje- og ældreboligområdet under ét med over 8.000 siden 1993.
Det er jo ikke her så relevant alene at se på gammeldags plejehjem, som man nedlægger en del af, fordi de er for trange, men på det samlede resultat.
Vi har også set en udvikling, hvor vi også på ældreområdets omsorgsdel, servicedel, hjemmehjælp ikke mindst, har afholdt flere udgifter og forbedret dækningsgraden siden regeringsskiftet i 1993.
Jeg tror i øvrigt, at man kan sige om ældreområdet, at langt de fleste mennesker i langt de fleste kommuner oplever, at det fungerer rimeligt og godt.
Derfor er det særlig skammeligt, hvis enkelteksempler på det modsatte - enkeltkommuner, der i øvrigt foretager ikke lovmedholdelige, generelle nedskæringer i tildelingen af hjemmehjælp, eller enkelteksempler på ekstremt dårlig ledelse på et par af landets plejehjem - skal blive til en fortælling, som mange mennesker oplever som en generel forringelse eller en generelt ringe standard i ældreomsorgen, for det er heldigvis ikke tilfældet.
Men derfor er det jo alligevel højst relevant, at vi, når vi skal have samtalerne og forhandlingerne med kommunerne, taler med hinanden om, hvordan vi kan styrke de fælles holdninger til, at der skal leveres en ordentlig kvalitet ikke bare i det allermeste af landet, men i hele landet, og hvordan vi kan styrke borgernes, brugernes og måske især de pårørendes indsigt og medbestemmelse i praksis på ældreomsorgsområdet.
Men igen, hvis vi kigger på udviklingen, også på andre områder siden 1993, ja, så regner vi på børnepasningsområdet med, at 220 kommuner her i år 2000 har gennemført en børnepasningsgaranti.
Det er på baggrund af en udvikling, hvor vi siden 1993 har øget antallet af børn, der passes i dagtilbud, med 173.000 her i Danmark.
Det er igen et eksempel på, at kommunerne jo i kraft af en fornuftig prioritering, men også i kraft af de ekstraressourcer, der har været afsat og er blevet brugt i de årlige kommuneaftaler siden 1993, har løftet enorme opgaver; opgaver, som vi slet ikke, hvis vi går 7 år tilbage, troede det var nødvendigt at løfte.
Vi troede ikke, at efterspørgslen var så betydelig, men opgaverne blev løftet, og dækningsgraderne på børnepasningsområdet er steget betydeligt siden 1993.
Der er også en forståelse, som kommer til udtryk i dette års kommuneaftaler og finanslovaftaler, om, at nu gælder det om at få de resterende ventelister på børnepasningsområdet væk, så vi ude over landet kan tilbyde pasning af børn i alderen fra et halvt år og op til skolealderen.
Derfor har vi givet kommunerne - og det har været kontroversielt for nogle - muligheden for en meget behersket ekstra forældrebetaling under den udtrykkelige forudsætning, at de kommuner, der benytter sig af det, så også leverer denne børnepasningsgaranti.
Vi er tæt ved målet.
Vi har også i årene fra 1993 og frem øget indsatsen over for sindslidende, handicappede og truede børn betydeligt - et milliardbeløb og en vækst i antallet: tusinder flere indskrevne døgnbeboere i botilbud til handicappede og til sindslidende.
Vi har øget investeringerne i det samlede sundhedsvæsen, budgetforbruget siden 1993, med 6-7 mia. kr. og behandler 20 pct. flere patienter ambulant, osv. osv.
heldigvis
Der er en stigning i indsatsen på hjerteområdet, der er meget imponerende, med en forøgelse på 74 pct. bare fra 1993 til 1998 - det er det sidste år, jeg har tal for - af antallet af bypassoperationer.
Der er sket en forøgelse af antallet af psykiatriske enestuer på sygehusene
med 30 pct.
Det er et billede, som jo ikke er perfekt, det ved vi godt, og som ikke er ens i hele landet, det ved vi også godt, men som bestemt heller ikke fremviser en virkelighed med forringelser som det dominerende billede, tværtimod. Når vi alligevel har så mange diskussioner om dér, hvor det ikke er godt nok, på ældreområdet, på børnepasningen, på sygehusene, osv., så er det vigtigt, at vi har en dialog med alle ude i befolkningen, som har synspunkter og interesser, med de almindelige borgere og deres repræsentanter i patientforeninger og interesseorganisationer, med de faglige organisationer, der har stor beskæftigelse på det her område og stor indsigt i det. Og det er præcis den diskussion, regeringen er gået i front med i form af de høringer, der under paraplyen »service/velfærd i samarbejde med kommunerne og amterne« foregår i de her uger.
Det er klart, at det værdigrundlag, vi har prøvet at beskrive med få, velvalgte ord her, og som er det, vi går ud til befolkningen med og siger: Lad os så høre, hvor det er, I ikke synes, vi lever godt nok op til det i det offentlige
bredt, i stat, amter og kommuner, bærer vi selvfølgelig også med over i forhandlingerne med kommunerne for det kommende år og for de kommende år.
Vi ved, at der i de forhandlinger vil være en meget vigtig diskussion om det rummelige arbejdsmarked, om, hvordan
vi kan hjælpe hinanden med at gøre indsatsen på det her område for det rummelige arbejdsmarked i dets allervideste forstand, hvad enten det handler om, hvordan vi fastholder folk, der er lidt nedslidte eller har nogle skavanker, men har en arbejdsevne tilbage, de gerne vil udnytte, eller det handler om integration af folk med udenlandsk baggrund, eller det handler om at skabe et arbejdsmarked, der er rummeligt nok til at fastholde de ældre på deres præmisser og i det omfang, de ønsker, på arbejdsmarkedet
Ja, alt det.
Vi har en række virkemidler, men vi skal også i fællesskab sørge for, at de bliver brugt, og at de bliver brugt rigtigt.
Jeg synes, det har været skuffende, at den aftale, der er lavet om servicejob, og som har sit udspring i dette års kommuneaftale, som blev lavet sidste sommer, og som Folketinget endda har omsat i lovgivningen mere ambitiøst, end det var tænkt i kommuneaftalen, indtil nu ikke har fået en større udbredelse.
Det har vi taget hårdt fat på, også i samarbejde med kommunerne, og håber, at virkeligheden allerede i løbet af uger og måneder ser helt anderledes ud. Men indsatsen for et mere rummeligt arbejdsmarked er jo ikke bare det, vi selv kan gøre i det offentlige gennem aftaler med hinanden, men også det, vi kan gøre ved at påvirke det samlede arbejdsmarked, også den private del af det, når det gælder beskæftigelse af de svage ledige og fastholdelse af dem, som ikke har en helt fuld gennemsnitlig arbejdskraft tilbage i arbejdslivet. Som jeg sagde før: Udgangspunktet for 2001-aftaleforhandlingerne med de kommunale organisationer er, når vi snakker KL, at der faktisk ligger en 4-årig rammeaftale med en realvækst i kommunernes samlede serviceudgifter på 1 pct. og med en prioritering af højtprioriterede områder.
Og når vi snakker Amtsrådsforeningen, ja, så ligger der en række hensigter om den overordnede udvikling, især på sundhedsområdet.
Vi har i udmøntningen af finanslovaftalen for i år med den netop offentliggjorte kræfthandlingsplan et centralt tema, som vi skal have sat det endelige kød og blod på i forhandlingerne med Amtsrådsforeningen.
Lad mig så sige hen mod slutningen, at når vi har udgangspunktet med kun 1 procents stigning i driftsudgifter, så er det jo ikke, fordi vi ikke ved, at det repræsenterer besværlige prioriteringsproblemer, men fordi vi ved, at noget væsentligt højere vil repræsentere enorme rekrutteringsproblemer i det offentlige, når vi kommer nogle år frem, og at flaskehalsen meget vel kan være: Kan vi overhovedet skaffe det antal mennesker, der skal erstatte dem, der går på pension?
Og kan vi specielt erstatte i tilstrækkeligt omfang de specialister, som er forudsætningen for, at det hele kan fungere hensigtsmæssigt?
Vi er nødt til at have det perspektiv for os, når vi planlægger, og så må vi se på: Hvad er det så nødvendigt at gøre af investeringer her og nu, for at en mandskabsstyrke, der ikke vokser så kraftigt, som den har gjort nogle gange i fortiden, kan løse opgaven tilfredsstillende for borgerne?
Derfor bliver et tredje tema i forhandlingerne rimeligvis investeringerne.
Her er tale om skolerenovering og nybyggeri til et stigende antal skolebørn i nogle kommuner, og der er også tale om, hvordan omfanget af ældrebyggeriet skal forsætte.
Og her er det jo ikke, om jeg så må sige, himmelflugt af skatteprocenterne eller varig for stor beslaglæggelse af arbejdskraft, som ikke er der, vi taler om, men her og nu-situationen i bygge- og anlægssektoren, antallet af især faglærte arbejdere, der overhovedet er til rådighed, som danner overgrænsen for, hvad vi kan løse.
Hermed nogle bemærkninger om det grundlag, vi går til forhandlingerne på.