Holger K. Nielsen (SF), 1997-12-10:
Hovedemnet på topmødet er jo som bekendt udvidelsen af EU.
Der er næppe tvivl om, at vi er stærke tilhængere af, at EU udvides, og det er vi fortrinsvis ud fra nogle sikkerhedspolitiske synsvinkler.
Efter Murens fald er der al mulig grund til, at vi omdefinerer sikkerhedspolitik fra at være et spørgsmål om militær sikkerhedspolitik til at være et spørgsmål om økonomisk sikkerhedspolitik.
Det vil sige, at vi må definere sikkerhedspolitik helt anderledes og sige til os selv, at der ligger langt mere sikkerhed i at udbygge den demokratiske udvikling i Øst- og Centraleuropa, og i øvrigt også i Rusland, i at udbygge den sociale og økonomiske udvikling i Øst- og Centraleuropa og også i Rusland, i, at vi ser sikkerhedspolitik ud fra den synsvinkel i stedet for at se det ud fra, at der er fortsatte militære fronter.
Det er derfor, at vi er stærke tilhængere
af EU's udvidelse, og at vi er modstandere af NATO-udvidelsen
NATO-udvidelsen giver disse militærfronter, som kan skabe nye politiske og militære skel i Europa.
Der er kommet mange beregninger, som viser, at udgifterne er betydelig mere begrænsede, end det ofte bliver fremlagt i diskussionen, og under alle omstændigheder er det vores grundsynspunkt, at der skal være råd til det.
I forhold til de store sikkerhedspolitiske udfordringer, vi står over for i hele Europa, er vi nødt til at påtage os den store opgave, som der her er tale om.
Det er jo indlysende nok, at det er ikke en opgave, der kan være færdiggjort i morgen eller i overmorgen.
Der er tale om en proces, der vil tage 5, 10 måske 15 eller 20 år, før vi kan nå frem til det forhåbentlig hele og samarbejdende Europa, der er perspektivet i det her.
Men det er så også vigtigt, at vi får en udvidelsespolitik og en udvidelsesstrategi, der modvirker, at der bliver skabt nye sociale skel i Europa, og det er her, vi ser problemet i Amsterdamtraktaten.
Vi havde før en meningsudveksling om den, og jeg vil godt udbygge den med at sige, at der altså foreligger en meget stor fare for - jeg siger ikke, det bliver sådan - at man formaliserer en udvidelsesstrategi, hvor de fem mest egnede kommer med på toget, og hvor de resterende bliver stående tilbage på perronen uden at vide, om der kommer et senere tog, de kan tage med, eller de må køre hjem på deres gamle, rustne cykel.
Det er problemet for de fattigste lande i Østeuropa, og når man kender lidt til situationen i visse af disse lande, f.eks. Rumænien, Bulgarien, hvor der er forfærdelige økonomiske og sociale vilkår i øjeblikket, kan man sige sig selv, at det kan være vanskeligt at fastholde en demokratisk udvikling i den sammenhæng.
Tilsvarende er det helt afgørende, at man i denne udvidelsesproces fastholder relationer til Rusland, så man ikke opbygger nye skel mellem et udvidet EU og Rusland, hvor formentlig de største sikkerhedsudfordringer ligger, men med den strategi, der er formaliseret i den nye traktat, foreligger der altså en fare for disse nye sociale skel, ikke mellem Øst og Vest, men mellem de lande i Øst, der kommer med i første omgang, og de lande, der muligvis slet ikke kommer med.
Det er også derfor, det er dybt problematisk, når man ser på den prioritering af strukturfondmidler, der lægges op til fra EU's side, hvordan man prioriterer den økonomiske hjælp til Østeuropa, hvor det er de fem såkaldte frontløberlande, der planlægges uden sammenligning at skulle have den største støtte, og hvor de resterende også på det punkt lades i stikken.
Jeg er selvfølgelig tilfreds med, at Kommissionen er opmærksom på det, som det fremgik af talen fra udenrigsministeren, men det er helt afgørende, at Danmark presser på den førtiltrædelsesstrategi i forhold til de lande, der ikke kommer med i første omgang, så de har et håb om og en tro på, at der er en fremtid også for dem. Men det skal så også siges, at når nu Kommissionen spillede ud med, at man skulle starte optagelsesforhandlinger med de fem lande, man har valgt ud i første omgang, så ligger det jo i logisk forlængelse af den nye traktat, og når man med hensyn til strukturfondmidler, Øststøtten, prioriterer
disse fem lande
højest, så ligger det i logisk forlængelse af den nye traktat, og for mig at se er det også udtryk for, at det måske mere er økonomiske overvejelser end sikkerhedspolitiske overvejelser, der ligger bag den udvidelsesstrategi, der her er tale om.
Jeg tror, vi alle sammen er enige om, at der er problematiske sider i den nye traktat på det her punkt.
Jeg har ikke talt med danske politikere, der er fuldt ud tilfredse med den måde, det er bygget op på i den nye Amsterdamtraktat.
De fleste er godt klar over, at det her kunne have været bedre.
Regeringen forsøger så at kompensere ved at køre meget offensivt frem med, at man i det mindste skal starte forhandlingerne med alle ansøgerlande.
det er sympatisk nok, selv om det selvfølgelig ikke redder den situation, der ligger i, at man ikke kan afslutte forhandlingerne med alle under denne traktat.
det er vigtigt nok, at man kommer i gang med så mange som muligt, men det er jo rigtig nok, som det er sagt, at de danske synspunkter, som er sympatiske, som der er opbakning bag, og som vi også støtter, er der jo ikke den tilsvarende opbakning bag i de andre EU-lande.
Man forsøger sig så med et kompromisforslag, andre lande har kompromisforslag, Formandskabet har et kompromisforslag, og vi ved ikke helt i dag, hvordan det ender på topmødet.
forhandlingsfasen ikke diskriminerer mellem de forskellige ansøgerlande, så det bliver et reelt perspektiv i alle landene i at kunne blive medlemmer af EU.
Dér må jeg så indrømme, at jeg er enig i Enhedslistens kritik
af Tyrkiet på det her punkt, og jeg må sige, at jeg synes måske, regeringen skulle overveje, om det er rigtigt, at forholdet til Tyrkiet skal få lov til at blokere for en reel udvidelse.
Man kan måske have nogle pragmatiske holdninger
til Tyrkiet, som jeg ikke er enig i.
Jeg mener, vi skal køre langt mere kraftigt frem over for Tyrkiets manglende overholdelse af menneskerettighederne.
Man kan også diskutere, om vi skal indtage den holdning, som er speciel græsk, vil jeg sige, men alligevel synes jeg måske, at regeringen er for ukritisk over for den tyrkiske overtrædelse af menneskerettigheder og måske burde gå kraftigere ind i den her diskussion og på den ene side have en stærkere position i forhold til Tyrkiet og på den anden side i hvert fald sige til de andre lande, at det er fuldstændig meningsløst, hvis det her spørgsmål skal få en negativ indflydelse på hele udvidelsesprocessen. Om Agenda 2000 og hele det problemkompleks, der ligger i landbrugspolitik og strukturfondspolitik, er vi enige med regeringen i, at der skal ske en kraftigere prioritering af strukturfondmidlerne.
Man kan sige, der er tale om en prioritering på to planer, nemlig dels mellem de gamle EU-lande, dels mellem de nye lande, der kommer med, og det er jo karakteristisk, at man i den plan, som Kommissionen har fremlagt, giver ganske store midler til de fattige EU-lande.
Det er muligt, der skal betales en politisk pris til visse EU-lande, hvis EU-udvidelsen kommer i gang.
Jeg ved, at Det Radikale Venstre altid lægger megen vægt på, at det er sagligheden, der er i højsædet, og der er sagligt set mere ræson i, at det er Østeuropa, der skal hjælpes. Prioriteringen af strukturfondmidler og landbrugspolitikmidler til Sydeuropa i forhold til Østeuropa er skæv i øjeblikket.
Man må på det ene plan arbejde for, at Østeuropa får mere, på det andet plan, at de fattigste lande i Øst får mere.
Førtiltrædelsesstrategien skal opprioriteres, og en prioritering på disse to planer er vigtig for regeringen at køre offensivt frem med på topmødet i Luxembourg.
Alt i alt håber vi jo alle sammen på, at man kan komme i
gang med processen
, og det er også ud fra den synsvinkel, at vi kan støtte det forslag til vedtagelse, der er fremsat.