Holger K. Nielsen (SF), 1999-04-16:
Jeg kan forstå, at fru Helle Degn nu siger, at man var nået til afslutningen af forhandlingerne, at man ikke bare var nået til et vist stade i forhandlingerne.
Men mener fru Helle Degn virkelig, at det er rimeligt at sige, at alle forhandlingsmuligheder var udtømt, når NATO på sin side fuldstændig konsekvent stod fast på ikke ville diskutere, om der skulle være tale om en NATO-fredsbevarende styrke?
Man vidste godt, det var det, der gav problemer i forhold til både russerne og i forhold til serberne.
Jeg vil godt spørge igen: Kan det virkelig være rimeligt, hvis man endnu en gang i de forhandlinger, der foregår nu, som skal i gang forhåbentlig, stadig væk lader det være anstødsstenen i forhold til at komme videre med en politisk løsning på det her?
Man må se i øjnene, at det ikke vil være acceptabelt, at det er NATO, der står for en sådan fredsbevarende styrke.
Derfor er man nødt til - man burde have gjort det dengang, man bør især gøre det nu - at se på andre muligheder.
Så siger fru Helle Degn, at vi så ud ad vinduet, og vi kunne se, at den humanitære situation blev værre og værre, og så handlede vi.
Jamen det er en helt forkert beskrivelse.
Man startede straks med at bombe, og straks skete der en kraftig forværring af den humanitære situation.
Det er sandheden i det.
Jeg synes egentlig, at vi nærmer os hinanden, også hr. Søren Søndergaard og jeg.
Jeg er fuldstændig enig i, at et perspektiv kunne være en Balkanføderation, og jeg tror også, at det vil være nødvendigt, at en sådan kommer med i EU på et eller andet tidspunkt.
Det vil også stabilisere situationen.
Spørgsmålet er så, hvordan vi når til den situation, hvor man lærer dernede, at man samarbejder i stedet for at man slås med hinanden.
Der kan man sige, at selvbestemmelse, selvstyre, er et vigtigt element, men hvis der er et perspektiv, der hedder selvstændighed - og det var jo også noget af det, der gav problemer i forhold til Rambouilletaftalen, den her 3-års-regel, som hr. Per Stig Møller var inde på, hvor der i hvert fald er uklarhed, hvor der er en kattelem i forhold til selvstændighed, som har givet store vanskeligheder i forhold til serberne - så er det bare, at jeg siger, jamen i stedet for at forkludre denne proces, ved at man har selvstændighedsperspektivet, og det har forkludret det, og det vil forkludre det, er det så ikke vigtigere, at vi starter et sted og fra det sted siger: Mere selvstyre,
flere demokratiske rettigheder, i større grad lov til, at man kan udfolde sig kulturelt, politisk.
Det mener jeg altså.
Og derfor ligger der et perspektiv i, at Kosovo bliver en del af Den Jugoslaviske Føderation, ikke af Serbien, men af Jugoslavien, at Kosovo får vidtstrakte politiske rettigheder, og at det så kobles sammen med en generel stabilitetspagt for Balkan med mindretalsrettigheder, med økonomisk udvikling, et perspektiv med EU-medlemskab, således at man får en positiv proces i gang i stedet for en negativ proces.
Jeg er meget nervøs for, at selvstændighedsperspektivet sætter en negativ spiral i gang med det samme, så man ikke kommer ud af stedet.
Så lige en enkelt ting omkring anerkendelserne i Restjugoslavien.
Jeg mener bestemt, at den hovedløse anerkendelsespolitik, specielt i forhold til Bosnien, hvor man overhovedet ikke havde sikret det serbiske mindretal deres rettigheder, var en katastrofe, og hvor de af den grund på forhånd var negative i forhold til det.
Det vil sige, hele anerkendelsespolitikken, hvor man ikke havde taget højde for mindretalsproblemerne, var katastrofal i forhold til den senere udvikling og har været et selvstændigt bidrag til, at det hele er eskaleret.