Line Barfod (EL), 2005-03-18:
Det er jo næsten umuligt at skulle lave en ordførertale til denne her reform, fordi den er så altomfattende og det er så forskellige områder, der bliver omfattet.
Det er de børn, som fru Pernille Vigsø Bagge lige talte om, som virkelig har et stort behov.
Det er alting, alt, hvad der overhovedet er på det sociale område, som er omfattet af denne her reform, det er hele spørgsmålet om, hvordan vi ønsker at indrette det her område fremover, og det er svært på så kort tid at skulle tale om det, især når vi mangler økonomien og derfor reelt ikke ved, hvad der kommer til at ske.
I Enhedslisten ønsker vi, at vi får lavet en ordentlig socialreform, at vi for alvor begynder at diskutere, hvad vi ville gøre, hvis vi virkelig ønskede at sætte mennesket før systemet, for vi mener, at der er behov for at lave forandringer og ændre på den måde, som det sociale system er indrettet på i dag.
I dag er der mange, der møder et system, som er præget af kassetænkning, nedskæringer, dårlig organisering, sagsbehandlere, der har alt, alt for travlt, ikke har den nødvendige uddannelse og løbende videreuddannelse og har alt for mange sager på en gang.
Dermed er der også mange, der møder en ny sagsbehandler hver tredje måned, og det er ikke nemt, hvis man hver gang skal tale om sine problemer helt forfra.
Der er hele spørgsmålet om, at det ofte bliver økonomien, der bliver afgørende, og også tit, når man har travlt, bliver det et spørgsmål om, at systemet kommer først og ved bedst, og så skal borgeren indpasses i kasserne, i stedet for at man prøver at tilpasse systemet efter kasserne.
Når jeg har siddet og snakket med nogle af mine klienter eller andre, som er kommet i klemme, så har jeg tit opfattelsen af, at vi har fået lavet sådan en klodskasse, ligesom små børn har, med en masse huller.
Det er fint nok for dem, som passer ned i det runde hul eller i det trekantede hul eller det firkantede hul, men når der kommer nogle, der er lidt knastede og anderledes og ikke passer ned i nogen af hullerne, hvad skal der så ske med dem?
Der mangler vi at få lavet det grundige analysearbejde af, hvor det er, det går galt.
Hvad er det, der gør, at vi har fået lavet et socialsystem, hvor der ikke er plads til dem med knaster, der er lidt anderledes, for det er jo netop dem, vi burde tage mest hånd om?
Vi har behov for at få analyseret og få diskuteret grundigt igennem, hvad vi kunne gøre.
Vi har behov for at få diskuteret, hvordan vi laver en reform således, at hvis man henvender sig som borger med et eller andet problem, man ønsker at få løst, så kan man gå hen der, hvor man bor, så vi får socialarbejderne ud af kontorerne i kommunerne.
I stedet for at borgeren skal hen på rådhuset, måske langt væk, så sidder der nogle socialarbejdere ude i ens boligkvarter, som man kan henvende sig til, og som tager en i hånden og fører en igennem systemet.
De har ikke nødvendigvis specialviden på alle områder, for det er der ingen der kan have, men de hjælper en med at finde vej, sørger for, at man hele tiden kan komme tilbage og snakke med dem, eventuelt går de måske med til møderne med de specialister, man er nødt til at snakke med, hvis man skal have specialviden.
Det handler om, at man også har respekt for borgeren og tror på, at borgeren også selv kan have nogle ideer, i stedet for at det er systemet, der ved bedst.
Selvfølgelig kan man ikke altid opfylde alle borgernes ønsker, det er klart, men hvis man har respekt for og lytter til borgeren, så vil man faktisk som regel kunne finde en løsning, som gør, at borgeren får det meget bedre, og at mange af dem, der har svært ved at klare sig selv, bliver i stand til at klare sig selv med de fornødne hjælpemidler eller rådgivning til at komme ud af de problemer, som de er i.
Det er noget af det, som vi godt kunne tænke os at vi lavede en reform om, men det kræver, at man dels sætter det som mål, dels sætter den fornødne tid af, inddrager dem, der arbejder på området, og inddrager de mennesker, som er i klemme i systemet, lytter til de borgere, der har brug for hjælp, i stedet for det her hastværk, hvor man slet ikke har haft tid til at lytte til nogen af dem, der virkelig ved, hvor skoen trykker.
Når vi snakker om alle de forskellige institutioner, så mener vi også, at vi skal have mulighed for en mangfoldighed af forskellige løsninger.
Der skal være mulighed for også økonomisk at udvikle forskellige løsningsmodeller.
Vi skal ikke kun have Minnesotamodellen på afrusningsområdet, der skal være forskellige modeller.
Mennesker er forskellige, og derfor skal der være forskellige tilbud.
Det kræver en politisk prioritering af, at der skal være plads til forskellige tilbud, og en politisk vurdering af, hvad det så er for nogle veje, vi gerne vil have udviklet på baggrund af de tilbagemeldinger, vi får fra fagfolk og fra borgere.
Så kræver det, at man sætter de fornødne økonomiske midler af til at udvikle projekterne og til at sikre, at der er tryghed, at man ikke hele tiden går i nervøsitet for, at hvis der er en borger, der skal væk fra institutionen, så betyder det, at der er en tom plads, og det kan så betyde, at man er nødt til at fyre nogle mennesker, eller
måske endda, hvis der er flere pladser, der står tomme i længere tid, at tilbuddet helt lukkes.
Derfor skal vi finde nogle fornuftige finansieringsmodeller, som er solidariske, og som sikrer, at vi fælles som samfund sørger for, at der er de tilbud, der skal til, også på de meget specialiserede områder.
Noget af det, der bliver sagt, er, at det koster mange penge, hvis vi skal have sådan en overkapacitet.
Selvfølgelig koster det nogle penge, men her kan man så lige tænke over, at vi i dag altså har så mange arbejdsløse.
Noget af det, det koster, er løn, og hvis vi ansætter nogle flere til at tage sig af dem, der har behov for det, komme vi til at spare dagpenge osv.
Hvis vi sørgede for på en række af de her områder, selvfølgelig ikke når vi snakker nogle af de største handicap osv., at ansætte langt flere, så ville vi også på sigt spare, så der ikke er så mange, der skal på førtidspension, fordi de bliver nedslidte, eller fordi de bliver ødelagte af at gå arbejdsløse.
Så hvis man begyndte at tænke samfundet anderledes og ikke var så optaget af kassetænkning, så kunne vi få en langt bedre velfærd.
Desværre er det slet ikke de her ideer, der har været bærende for den reform, vi nu står og diskuterer i dag.
Det, regeringen og Dansk Folkeparti i stedet for har været allermest optaget af, er at få nedlagt amterne og få indført en markedsføring, hvor sociale problemer gøres til varer, der skal handles, og som man også ønsker på sigt at komme til at tjene penge på.
Hver gang vi spørger til alle de konkrete problemer, så får vi at vide, at man tror på, det går godt.
Jeg synes, der skal være religionsfrihed i landet.
Man skal have lov til at tro alt det, man vil, man skal også have lov til at tro, man kan gå på vandet, og man skal også have lov til prøve at gå på vandet, hvis man tror tilstrækkelig meget.
Men jeg mener simpelt hen ikke, at man skal have lov til at tage nogle af dem, der har allermest behov for hjælp, med ud i sit eksperiment med at gå på vandet.
Tænk nu, hvis det, man tror på, viser sig ikke at holde i virkeligheden, og man faktisk ikke kan gå på vandet, men synker ned.
Der foretrækker vi at få lavet en ordentligt gennemarbejdet reform, hvor vi er sikre på, at forholdene er i orden, vi er sikre på, at vi ikke lader nogen drukne.
Noget af det, som vi bliver ved med at høre fra regeringen og Dansk Folkeparti, er, at man laver én indgang, at vi får store, dygtige kommuner.
Så er det, jeg ikke kan lade være med hele tiden at tænke på Københavns Kommune, som hele tiden har haft én indgang, hele tiden har været både amt og kommune, og hvor der er så ufattelig mange borgere, der er kommet i klemme, bl.a. fordi vi har nogle totalt overbelastede socialkontorer.
Jeg kan ikke se, hvorfor det, at alle andre kommuner skal gøres til noget, der ligner København, skulle gøre, at vi fik et bedre socialsystem.
Så længe man ikke ændrer på hele kassetænkningen, refusionerne osv., ikke sørger for, at man grundlæggende tænker det sociale område helt anderledes, så har jeg svært ved at se, at alene større kommuner og det, at kommuner nu skal varetage både kommune- og amtsfunktioner, skulle gøre tingene bedre.
Man skal købe og sælge pladser, kan vi se, ligesom vi oplever på mange andre områder, at man kan købe og sælge.
Selvfølgelig kan man være glad for, at der er mange forskellige tøjbutikker, hvor man kan købe og sælge meget forskelligt tøj.
Men hvis man følger lidt med i tøjbutikkerne, så kan man også se, at der tit lukker nogle, så åbner der nogle andre, men vi ønsker vel ikke på institutionsområdet, at der hele tiden åbner og lukker institutioner, fordi det er markedet, det skal styre.
Hvis institutionerne lukker, så koster det altså virkelig store ressourcer.
Det koster især for de borgere, der skulle have et godt, trygt tilbud.
Det koster også hos de ansatte, der har den konstante usikkerhed, om det sted, de er ansat, nu skal lukke om kort tid, fordi man mangler den fornødne økonomiske sikkerhed.
Så koster det også i materialer, indretning osv.
Derfor har jeg meget svært ved at tro på det her marked og de private udbydere, der skal klare det hele.
Dertil kommer så det, som vi var lidt inde på under de korte bemærkninger, om de private tilbud nu også skal levere den viden, som man er så optaget af vi får samlet.
Jeg håber, socialministeren kan afklare det, og ellers må vi jo få det afklaret under udvalgsarbejdet, om man vil sikre, at de her mange private, man gerne vil have ind på området, skal aflevere den viden omkostningsfrit, som de får i arbejdet, eller om vi skal til at betale for, at de udvikler forskellige modeller, nøjagtig ligesom vi i dag tager til USA og andre steder og køber forskellige modeller for, hvordan man behandler forskellige grupper.
Jeg synes ikke, det er en god udvikling, hvis vi skal til at betale dobbelt, både for at have nogle anbragt og bagefter for at skulle bruge den viden, der bliver udviklet.
Det er vel ikke lige det, der fremmer muligheden for, at vi får samlet mest muligt viden og får udviklet mest muligt.
Det er ikke særlig betryggende for retssikkerheden.
Så er der spørgsmålet om de ansatte.
Med den jobusikkerhed, der er i hele kommunalreformen, hvor vi ikke fra regeringen har kunnet få nogen form for jobgaranti, ikke har kunnet få nogen garanti for heller, at man sætter de fornødne midler af til efteruddannelse og kompetenceudvikling af de ansatte, risikerer vi, at mange bliver så nervøse for, hvad der sker, og synes, det er så opslidende at vente så længe, at de søger andre steder hen, og at vi derfor dels kommer til at stå med et overgangsproblem, hvor vi ikke ved præcis, hvad der kommer til at ske, dels kommer til at stå med, at vi mangler de ansatte, som der er brug for senere.
Den viden, som er opsamlet, forsvinder, og der bliver i hvert fald ikke bliver udviklet noget som helst nyt på hele det sociale område i de næste par år, hvor man ikke aner, hvad der kommer til at ske, og hvor alle kræfter bruges på at gennemføre denne store reform, hvis hovedformål altså er, at man vil have private ind på markedet, og at man har en tro på, at hvis man slår kommuner og amter sammen, så bliver alting godt.
Så skal jeg til sidst sige, at selvfølgelig er der også enkelte små ting i dette lovforslag, som er en forbedring ligesom på flere af de andre områder.
Vi synes, det er en rigtig god idé, at der kommer handicapråd alle kommuner.
Vi vil gerne se det endnu mere styrket, vi vil gerne have, at borgerne får endnu flere rettigheder, end der er lagt op til i dette lovforslag.
Som jeg indledte med at sige, er vores ønske en ordentlig socialreform, der sætter mennesket før systemet og sikrer, at man lytter til, hvad den enkelte vil, og sikrer det bedst mulige tilbud til den enkelte.
Derfor kan vi ikke støtte det her forslag.