Elisabeth Arnold (RV), 1998-04-14:
Samarbejdet om retlige og indre anliggender i EU er beskrevet i en række aftaler og konventioner, hvoraf en del er blevet diskuteret meget her i dag, f.eks. Schengenkonventionen og Dublinkonventionen og Europol og Eurodac osv.
Ikke alle er trådt i kraft og ikke alle områder er dækket af konventionstekster endnu, men formålet har hele tiden været samarbejde om kriminalitetsbekæmpelse og bekæmpelse af illegale grænseoverskridelser i et geografisk område, hvor der i øvrigt er fri passage over landegrænserne for varer, tjenesteydelser, kapital og personer.
Jeg anerkender den diskussion, der tidligere har været om, hvorvidt det oprindelig var arbejdskraft eller personer, der var inddraget, og det var ganske rigtigt arbejdskraft.
Så formålet har hele tiden været, at man skal kunne forsørge sig selv, når man passerer disse grænser,
og det begreb er vi fra radikal side godt tilfredse med nu er blevet udvidet. Når konventionsinstrumentet er valgt som reguleringsmekanisme, er det jo, fordi samarbejdet om retlige og indre anliggender hidtil alene har været mellemstatsligt og derfor foregår uden medvirken af de overnationale EU-institutioner.
Denne samarbejdsform medfører da også, at der i en vedtagelse skal være tale om enstemmighed, og det vil sige, at alle medlemslandene skal være enige, før der kan tages yderligere skridt.
Det er også en af grundene til, at der har været stor langsommelighed i gennemførelsen af de forskellige instrumenter.
F.eks. blev Dublinkonventionen, så vidt jeg husker, skrevet under i 1989 og 1990, men er først trådt i kraft her i efteråret 1997, og det skyldes altså, at ratifikationsprocessen er meget langsom i nogle af landene, og det vil sige, at konventionsinstrumentet ikke er et lynhurtigt og effektivt instrument, men langsomt og solidt.
Denne samarbejdsform har Danmark ønsket at fastholde gennem Edinburghafgørelsen.
Det er det ene af vores forbehold i forbindelse med Maastrichttraktaten, også selv om de øvrige medlemslande måtte mene noget andet med den nye traktat, og også selv om det danske forbehold ville medføre sindrige konstruktioner af nye regler på området.
I Amsterdamtraktaten er det netop det, der er sket: Alle de øvrige 14 medlemslande i EU har ønsket en delvis overførsel af samarbejdet om retlige og indre anliggender til det overnationale EU-samarbejde, dvs. med medvirken af Parlamentet, Domstolen og Kommissionen.
Danmark har, som Edinburghafgørelsen beskriver det, fastholdt ønsket om det mellemstatslige samarbejde, uden at vi dog har villet forhindre de øvrige EU-medlemslande i at gå videre i deres ønske om at overføre dele af samarbejdet til en anden konstruktion. Dette gensidige hensyn: de øvrige medlemslandes accept af Danmarks undtagelse og Danmarks accept af de øvrige landes ønske om at vælge en anden samarbejdsform har resulteret i en særlig konstruktion i Amsterdamtraktaten.
Konstruktionen er selvfølgelig kompliceret, men den er i bund og grund udtryk for en hensyntagen til de forskellige ønsker, der har været, og udtryk for en vilje til at nå resultater i internationale forhandlinger uden at banke nogen på plads, men ved at finde tekster og ordninger, der tager hensyn til parternes forskellige ønsker.
Set i det lys kan vi fra dansk side ikke være utilfredse med den løsning, Amsterdamtraktaten præsenterer.
Det er en løsning, vi selv har bedt om. Det næste afgørende spørgsmål er så: Vil dette net af forskellige konventioner og aftaler samt det kommende samarbejde under Amsterdaktraktaten være effektivt?
Vil det gøre EU-landene sikrere og tryggere, samtidig med at vi bevarer den frie bevægelighed, og samtidig med at vi bestræber os for at føre en forpligtende og human politik over for mennesker på flugt, som søger beskyttelse hos os?
Det er Det Radikale Venstres opfattelse, at disse forskellige hensyn til fri bevægelighed, bekæmpelse af grænseoverskridende kriminalitet, modtagelse af flygtninge og udelukkelse af illegale indvandrere kræver megen koordinering og meget samarbejde, for at alles ønsker kan blive tilgodeset.
At tro, at det er problemer, som det enkelte land kan løse for sig selv, er i hvert fald fuldstændig urealistisk.
Selvfølgelig er der i de fleste EU-lande - og her er Danmark bestemt ingen undtagelse - grupper, der ønsker hovedvægten lagt på enkelte elementer:
Nogle ønsker vindebroen trukket op for alle fremmede; det ønsker Det Radikale Venstre ikke.
heller ikke.
Og det kræver samarbejde
på områder, hvor vi hidtil har fungeret som små eller store nationale enklaver, f.eks. på politi- og flygtningeområdet, og det samarbejde går Det Radikale Venstre ind i med åbne øjne.