Peter Brixtofte (V), 1998-06-04:
Indledningsvis vil jeg slå fast, at Venstre er enig med regeringen i, at det er nødvendigt med et indgreb, der kan forbedre Danmarks økonomi, herunder ikke mindst betalingsbalancen.
Venstre har også viljen til et bredt politisk forlig med regeringen, der kan forbedre Danmarks økonomi, og Venstre håber, at regeringen har samme vilje, fordi et forlig forudsætter en række vigtige ændringer af regeringens forslag.
Efter Venstres opfattelse er regeringens forslag urimelige over for boligejerne, pensionssparerne, erhvervslivet som helhed og dem, der har brug for en bil, og samtidig gør forslagene det stadig ikke tilstrækkelig attraktivt for mange borgere at arbejde frem for at modtage passiv forsørgelse.
Situationen forværres faktisk for mange, fordi virkningerne af afgiftsforhøjelserne skal medregnes, når regnestykket for den enkelte familie skal gøres op. Ud over disse åbenbare urimeligheder er det ikke Venstres opfattelse, at skattetrykket skal øges, således som det er foreslået.
Der er derimod brug for en effektivisering af den offentlige sektor, så de samlede offentlige udgifter bliver begrænset, og virksomhedernes konkurrenceevne skal forbedres med henblik på, at Danmark kan genvinde de markedsandele i udlandet, som vi har tabt i de senere år.
Der har været mange reaktioner på regeringens forslag, og sammenfattende kan det næppe udtrykkes bedre end af formanden for Dansk Metal, Max Bæhring, der i Berlingske Tidende onsdag den 3. juni, 3. sektion side 8, opfordrer regeringen til at styre væksten i de offentlige udgifter i stedet for at sætte skatten og benzinafgifterne i vejret.
Max Bæhring siger således: »Jeg er skuffet over, at regeringen på gammelsocialdemokratisk manér vil løse problemerne ved at forhøje skatten for mennesker i arbejde.« Og han fortsætter: »Det er i orden, at bundskatten lettes, så det bedre kan betale sig for en arbejdsløs at komme i arbejde. Men det er forkert af regeringen at øge skattetrykket på mellemindkomsterne.
I stedet bør det offentlige udvise samme effektivitet, som konkurrenceerhvervene er nødt til.«
Venstre er meget enig med forbundsformanden for Dansk Metal, ligesom vi også er meget enige med LO's formand Hans Jensen, der i samme blad, samme side, samme dag kritiserer regeringen for at lade de unge tabe og for ikke at gå langt nok i at flytte skattebyrden væk fra arbejdskraften.
Han siger: »En del almindelige lønmodtagere, der for nylig har købt bolig, vil faktisk opleve stigende skatter.
Det er urimeligt over for de yngre generationer.«
I Venstre er vi enige i, at der er sket det beklagelige gennem de sidste 5 år, at det store overskud på betalingsbalancen på over 30 mia. kr. pr. år, som den tidligere regering afleverede, nu er sat over styr.
Det er vi enige i.
Vi kan godt se, det går galt, og at vi er på vej mod et dundrende underskud.
Derfor skal der gøres noget, og det
er vi også parat til.
På en lang række områder skal den offentlige sektor styres bedre, så vi får noget mere for pengene.
Dér har Max Bæhring så ret, og det er lige præcis, hvad Venstre mener.
Vi er også optaget af, at det er trist, at vores konkurrenceerhverv har mistet markedsandele.
Fra 1995 og frem til 1997 har danske virksomheder tabt markedsandele på 6 pct., og det vil sige, at vi ikke er så dygtige til at konkurrere, som vi burde være, og havde vi været det, kunne vi have haft de langt flere eksportindtægter, som havde gjort, at det her indgreb var overflødigt.
Derfor peger vi på, at det er vigtigt, at de her forslag bliver indrettet sådan, at man især gavner konkurrenceerhvervene, at man er i stand til at få flere eksportindtægter.
Hvis jeg skal gøre det op i nogle punkter, så er vi kede af, at der er tale om et øget skattetryk.
Det er gjort op til 8,2 mia. kr. i år 2002 i den oversigt, som Skatteministeriet har udleveret.
Vi er kede af, at boligejerne behandles så dårligt, som der er tale om.
Vi er kede af, at pensionsopsparingen bliver ramt så hårdt, herunder kapitalpensionen.
Vi er kede af, at en nedsættelse af aktieselskabsskatten skal føre til meget forringede afskrivningsregler og en aktieskat på 3 mia. kr., så der netto, når man også tager virkningen af afgifterne med ind, er tale om en omkostningsfordyrelse for vores erhvervsliv.
Og vi er kede af, at mobiliteten på arbejdsmarkedet bliver dårligere ved, at bilbeskatningen sættes i vejret, så mobiliteten ikke mindst fra yderdistrikterne bliver dårligere.
Det er altså ikke alle, som bor op ad en bus eller et S-tog.
Der er mange danskere, som er nødt til at have en bil for at komme på arbejde eller komme andre steder hen.
Sådan er det, og derfor er det fordelingspolitisk ikke rimeligt at ramme en bestemt befolkningsgruppe så hårdt.
Selv om hr. Kristian Thulesen Dahl sagde, at forhandlingerne foregik andre steder, synes jeg også, at man kan have en offentlig diskussion her om indholdet, som måske kan bruges konstruktivt i det videre forløb.
Venstre er enig i målsætningen om at sænke skatterne for dem, der tjener mindre, og mellemindkomsterne, og vi er også interesseret i, at det skal kunne betale sig at gå fra passiv forsørgelse til aktiv arbejdsindsats.
Den målsætning er vi enige i, men vi vil godt sætte spørgsmålstegn ved, om det forslag, der ligger, er det rigtige, og vi vil godt have nogle andre tanker med ind, så man kan sammenligne for at se, om de tanker er bedre.
Forslaget går jo på, at bundskatten sænkes med 2 fra 8 til 6 pct., og at man flytter 6 pct.-skatteloftet 32.000 kr. i vejret.
Vi mener, man skal overveje det, som ikke mindst Kristeligt Folkeparti har slået til lyd for i den sidste tid, nemlig at indføre et bundfradrag for bruttoskatten, et bundfradrag, der ligesom det almindelige personfradrag kan flyttes over til den anden ægtefælle, såfremt det kun er én ægtefælle, der arbejder.
Det har den fordel, at hvis man indfører et bundfradrag, er det det samme kronebeløb brutto, man giver til hver eneste skatteyder, men når man har indregnet den skatterabat, man får, fordi bruttoskatten er fradragsberettiget, og den er fradragsberettiget i den højeste skatteprocent, er det netto sådan, at man i kroner og øre giver mest til dem, der tjener mindst, og mindst til dem, der tjener mest.
Vi er også meget optaget af CD's tanker om et beskæftigelsesfradrag, og det her er faktisk et beskæftigelsesfradrag, fordi denne skattelettelse ensidigt kommer dem til gode, som er i arbejde, da bruttoskat alene pålægges arbejdsindkomst.
Derfor kunne der godt ligge en god idé i at få analyseret igennem, hvordan indførelse af sådan et bundfradrag virker i forhold til den målsætning, vi har: at det skal kunne betale sig at blive erhvervsaktiv.
Derudover er vi også optaget af, at 6 pct.-skatten helt forsvinder.
Det ville jo være rart, hvis det var sådan for langt de fleste skatteydere, at der var et personfradrag og så et proportionalstræk, og for dem, der tjener ud over de 250.000 kr., en topskat, men hvis man kunne få det forenklet, ville det være en stor lettelse.
Der er også mange, som går fra passiv overførselsindkomst til aktiv indsats, som tjener mere end det loft, som man her har sat i forbindelse med 6 pct.-skatten.
Og derfor kunne en kombination af at fjerne 6 pct.-skatten og indføre et bundfradrag på arbejdsmarkedsbidraget efter vores opfattelse være en tanke, der er værd at forhandle om til erstatning for at sænke bundskatten med 2.
Det går nogenlunde op økonomisk, sådan nogenlunde, og derfor er det noget, som vi synes skal ind i debatten, og som skal tages seriøst, for det forener altså de målsætninger, som en række partier har, som alle sammen også er interesseret i, at der bliver et bredt politisk samarbejde om at løse Danmarks økonomiske problemer.
Med hensyn til skatteloftet på de 58 pct. må man sige, at da man lavede skattereformen i 1993, forudsatte man jo, at de kommunale og amtskommunale skatter var 29,5 pct. i snit, og det var indeholdt i de 58 pct.
Det, der er sket, er, at skatterne i kommuner og amter er steget, sådan at man har sprængt skatteloftet.
Og hvorfor er de det?
Det kan man bruge lang tid på at diskutere.
Der er forskellige udlægninger, men vores udlægning er, at den kompensation for bruttoskatten, som man lovede kommuner og amter fra starten, gradvis blev fjernet og stort set er væk i dag, og det er så stort et milliardbeløb, at det sådan nogenlunde svarer til den skatteforhøjelse, der er sket i amter og kommuner.
Derfor når vi ser fremad, er det i hvert fald vigtigt for os, at der ikke ligger indbygget i alt det, vi går og laver, i regnestykket mellem staten og amter og kommuner en regning til amter og kommuner, hvor det er de lokale politikere, der skal opkræve den skat, man ikke tør opkræve herinde.
Et andet område, som skal diskuteres, er ejerboligerne, og der er ikke nogen tvivl om, at det her netto betyder mindst 7 mia. kr. i ekstra skatteforhøjelse.
Nu er vi usikre på - det fremgår ikke rigtig - hvilken ejendomsvurdering der er taget udgangspunkt i, og jeg vil godt spørge skatteministeren: Hvad er det for en ejendomsvurdering?
Er det den nyeste?
For når man genkender tallene omkring 6,8 mia. kr. for lejeværdien, så var det med den gamle ejendomsvurdering.
Siden er ejendomsvurderingen sat 25 pct. i vejret.
Derfor er vi usikre på og vil godt have belyst, hvilken ejendomsvurdering regnestykkerne er baseret på. Derudover kan man jo lægge det hele sammen.
Og det dér med, at vi afskaffer lejeværdien og indfører en ejendomsværdibeskatning i stedet for, er i virkeligheden efter vores opfattelse langt mere alvorligt, og så har det også den ulempe, at alle landets kommuner og amter vil blive afhængige af den indtægt, og derfor bliver den meget sværere at komme af med end lejeværdien. Derfor er vi ikke interesseret i den nye skat, men vi er parate til en forhandling om en afbalanceret ændring af beskatningsforholdene, hvor rentefradragsrettens værdi og lejeværdiens størrelse ses i en sammenhæng, og vores mål er, at det ikke samlet indebærer en forringelse af de samlede økonomiske vilkår.
Et andet område, jeg vil nævne, er beskatning af renteindtægter.
Det er jo ikke logisk, når regeringen vil sænke værdien af rentefradragsretten, altså skatteværdien af renteudgifter, til 32 pct., at man så samtidig vil fjerne den grænse, som man havde for, hvor man kunne få beskatning uden topskat.
Man får nu en masse mennesker op på at blive beskattet af renteindtægter med 58 pct.
Det bryder man meget kraftigt med her, og det er vi meget imod og kan slet ikke forstå, at man på den ene side ønsker stigende opsparing, og på den anden side øger man beskatningen af dem, der sparer op.
Det vil vi meget gerne have lavet om.
Jeg har læst i dag i Politiken, at skatteministeren siger, at han faktisk ønsker, at den kapitalpension kommer væk.
Skatteministeren vil hellere have en ratepension.
Han vil ikke have kapitalpensioner.
Jeg kan ikke forstå de udmeldinger.
Hvad kommer det staten ved, hvilken form for pensionsopsparing man vælger?
Det er nu engang sådan, at vi lever forskelligt.
Vi mænd lever ikke særlig længe; kvinder lever langt længere, og det kan der findes mange forklaringer på.
Men det er nu engang sådan, at nogle er mere interesseret i at få udbetalt deres pension hurtigt som et engangsbeløb frem for at få den udbetalt årlig en lang række år ud i en usikker fremtid.
Sådan må vi have lov til at have det forskelligt, og hvorfor skal pensionssparerne ikke have lov til at kunne vælge mellem den ene ordning og den anden ordning, uden at man laver om på skattereglerne og kun giver mulighed for et fradrag i den høje marginalindtægt for ratepension, medens kapitalpension bliver straffet?
Vi synes, det er den enkelte pensionssparers egen opfattelse, der skal være gældende, og ikke skatteministerens, ikke Folketingets, men at det er den enkelte, der afvejer med sig selv, på hvilken måde man helst vil spare op, som kapitalpension eller som ratepension.
Derfor er vi meget imod, at man laver denne her forringelse
, og vi kan ikke forstå, når man vil have mere opsparing - og her er 800.000 danskere, der har sparet op til kapitalpension, også fordi de dermed, når de har bedre råd, kan aflaste de offentlige kasser, kan være selvforsørgende -
at man så går ud og siger til de 800.000 danskere: Det bryder vi os ikke om, det skal forringes.
Det er et underligt signal at sende, når man har det mål, at opsparingen skal øges.
Så er der bruttoskatten, om hvilken der i maj 1993 i »Ny kurs mod bedre tider« stod: »Samtidig indføres et øremærket arbejdsmarkedsbidrag til finansiering af udgifter til dagpengeaktiveringsforanstaltninger.«
Øremærket, og det uddybes senere.
Det betyder, at hvis udgifterne falder, falder skatten.
Sådan blev det sagt, og sådan blev det vedtaget, under de forudsætninger.
I dag putter man bare flere og flere udgifter ind, og jeg må da også spørge regeringen: Hvad er den skjulte dagsorden, når man nu fører førtidspension, revalidering, fleksjob og skånejob ind under det med det resultat, at der allerede fra starten er et underskud på 27,5 mia. kr.?
Hvordan skal de 27,5 mia. kr. dækkes?
Er det en forhøjelse af bruttoskatten med 3-4 pct., som skal følge efter det her, eller hvad?
Det er jo mærkeligt, at man laver noget, hvor det hele skal finansieres, og så starter med et underskud på 27,5 mia. kr.
Det er ikke til at forstå, og derfor kunne vi godt tænke os at få at vide, hvad der er bagtanken med at starte med et sådant underskud.
Er det, at der er en ny stigning i bruttoskatten på vej og dermed en ny forringelse af vilkårene for boligejerne, rentefradragsretten, pensionssparerne og lignende?
Jeg synes, det er et spørgsmål, som vi gerne skulle have besvaret.
Afslutningsvis i denne her runde, idet vi jo skal til 3-4 gange til, vil jeg udtrykke tak til regeringen for dens store tillid til folketingsmedlemmerne.
Det er flot, at man forudsætter, at vi i løbet af 24 timer er i stand til at sætte os ind i 600 sider tæt beskrevet, teknisk indviklet skatteteknisk materiale.
Det er virkelig en tillidserklæring fra regeringen til folketingsmedlemmerne, at vi er så dygtige, at vi kan klare det og stå parat med alle mulige relevante spørgsmål med det samme og gennemregne eksempler, og jeg ved ikke hvad.
Det er virkelig en tillidserklæring, som vi tager til os. Desuagtet at vi synes, det er et voldsomt tidspres,
vil jeg slå fast, at vi ikke håber, det skal være forhandlinger om en bank på Færøerne, der skal afgøre flertallet her i Folketinget.
Og vi håber ikke, at det er et tilskud til Grønland, der skal afgøre det.
Vi håber, at regeringen er parat til at vise samme vilje til forlig som vi andre.
Vi har vores synspunkter, og dem lægger vi frem i dag.
Det er ærlig snak, og så må vi forhandle, og så må vi prøve at finde en enighed.
Og vi efterlyser og håber på, at der er en reel vilje til et forlig hos regeringen.