Gitte Seeberg (KF), 2002-03-20:
Det er med stor tilfredshed, at Det Konservative Folkeparti i dag stemmer ja til regeringens finanslovforslag med de ændringer, som vi har aftalt med Dansk Folkeparti.
Vilkårene for regeringens første finanslov har været vanskelige.
For det første gav valget den 20. november kun kort tid til at udarbejde forslag til finanslov.
For det andet, og det er straks langt værre, baserede den tidligere regering sin politik på en lidet smagfuld cocktail af perspektivløse og til dels uspecificerede skatte- og afgiftsstigninger.
Men på trods af de vanskelige vilkår er det lykkedes at sikre en finanslov, der afviger markant fra det finanslovforslag, den tidligere regering lagde frem i august sidste år.
Vi står med en ny regering, nye tider, nye prioriteringer.
Det gælder statslige tilskud, udgifter til ulands- og miljøbistanden samt bistanden til råd og nævn m.v.
Det er samtidig blevet klargjort, at der fremover, ikke kun på finansloven for i år, skal stilles større krav til den offentlige sektor, så befolkningen år for år får større gavn af de serviceydelser, der tilvejebringes af de mange dygtige og engagerede offentligt ansatte.
Der er afsat ekstra 1,5 mia. kr. til nedbringelse af ventelisterne, der er afsat 0,5 mia. kr. til forbedring af hjemmehjælpen til de svageste pensionister, og der er også andre forbedringer for de ældre.
Samtidig er der blevet plads
til en fleksibel forlængelse af barselorloven, hvor børnefamilierne får mere tid sammen i barnets første leveår.
Men den fleksible barselorlov er skruet sammen på en ansvarlig måde, der hindrer, at belastningen af arbejdsmarkedet
bliver for stor.
Det Konservative Folkeparti er tilfreds med resultatet, men der skal ikke herske tvivl om, at hensynet til arbejdsmarkedet, særlig arbejdskraften inden for sundheds- og socialområdet, betyder, at der ikke er plads til yderligere offentligt betalt barsel til børnefamilierne.
Regeringens prioriteringer er foretaget på udgiftssiden og har dermed sikret, at finansloven for 2002 ikke indeholder nye højere skatter eller afgifter.
Der er tilmed blevet plads til en konkurrenceevnepakke på 0,5 mia. kr., som modvirker en del af de kraftige skattestigninger for erhvervslivet de senere år.
Der er siden fremsættelsen af finanslovforslaget fremsat en kraftig og hul kritik af regeringens forslag til besparelser, der jo i sagens natur udgør det ene ben i en prioritering.
Forslag om flere midler til forbedringer på f.eks. sundhedsområdet kan jo finansieres på tre måder.
Den første mulighed er, at udgifterne modsvares af en stigende gæld, altså at vi sender regningen videre til de næste generationer.
Det har jeg fået indtrykket af, at oppositionen ikke er interesseret i.
Det er vi i al fald ikke.
Derfor er der reelt kun to muligheder for at finde finansiering.
Den ene er at dreje på skatteskruen, som det er sket de seneste 9 år med en socialdemokratisk ledet regering.
Valgets resultat viser vel, at befolkningen ikke er interesseret i det.
Den anden mulighed er at sikre en prioritering af de offentlige udgifter.
Det medfører en mindre fleksibilitet i hverdagen og et tab af privat velfærd, men for samfundsøkonomien er det nok så vigtigt, at højere skatter, særlig på den sidst tjente krone, hæmmer arbejdsindsatsen og dermed mulighederne for at realisere målsætningerne om en højere beskæftigelse de kommende 10 år.
Alle har tilsyneladende været enige om, at skatterne skulle falde frem til år 2010.
Det fremgår i al fald af de mange planer, som også den tidligere regering har fremlagt.
Vi er altså bredt i dette Folketing enige om skadevirkningerne af alt for høje skatter.
Forskellen er nok bare den, at vi er nogle, som er parat til at drage konsekvensen, andre er ikke. Det er derfor en hul kritik, når den tidligere regering kritiserer, at der indarbejdes besparelser på finansloven, som sikrer, at de offentlige udgifter holdes på sporet.
Selv om der er behov for at prioritere de offentlige udgifter, er det nyttigt med en grundig diskussion af de forslag, der lægges frem.
Det er altid nyttigt at få diskuteret de konkrete forslag og prioriteringerne.
Men diskussionen ville foregå på et langt mere kvalificeret niveau, hvis oppositionen enten var mere villig til at pege på anden realistisk finansiering eller i stedet for sagde lige ud, at man vil have højere skatter eller højere offentlig gæld.
Den store og måske for oppositionen overraskende nyskabelse i VK-regeringens forslag til finanslov er jo netop, at der nu for første gang i flere år er taget skridt til at opnå en sammenhæng mellem de langsigtede planer og de konkrete forslag i finansloven.
Denne sammenhæng opnås kun ved prioriteringer på udgiftsbudgettet, så nye initiativer ikke finansieres med nye skatter og afgifter.
Den tidligere regering udskrev år efter år ekstraregninger til erhvervslivet, når det blev klart, at aftalerne med venstrefløjen medførte udgiftsstigninger.
Det gælder finanslovene for år 2000 og 2001.
Den tidligere regerings politik skadede erhvervslivets vilkår.
Stadig stigende skatter, afgifter og byrder har forringet konkurrenceevnen og dermed indkomsterne for alle dele af befolkningen, lige fra de privat ansatte til folkepensionister og dagpengemodtagere.
Det er en uklædelig strudsetaktik at forsøge at gemme stramninger for borgerne ved at lade erhvervslivet stå som indbetaler af nye skatter og afgifter.
Der er brug for en ny, holdbar linje, hvor der er sammenhæng mellem finanslovene og de langsigtede målsætninger for samfundsøkonomien.
Det Konservative Folkeparti tager rent faktisk de langsigtede planer alvorligt.
Vi står over for en række udfordringer, som kræver handling, hvis økonomien stadig skal hænge sammen de næste årtier, hvor ændringer i befolkningens aldersmæssige sammensætning betyder, at der bliver færre i den arbejdsdygtige alder.
Der vil samtidig blive flere ældre medborgere og dermed stigende offentlige udgifter til pensioner og omsorg for de ældre.
Den ændrede aldersmæssige sammensætning af befolkningen betyder, at der skal ansættes flere i den offentlige sektor for blot at opretholde det serviceniveau, som vi i dag kender.
Det betyder, at det er ekstra vigtigt at sikre en effektivisering af den offentlige sektor, så forbedringer af den offentlige service i al fald delvis kan tilvejebringes gennem højere produktivitet.
Der er behov for at stille større krav, ikke mindst på grund af Finansministeriets beregninger, der viser, at produktiviteten i den offentlige sektor er faldet med ca. 10 pct. i løbet af 1990'erne.
Til sammenligning er effektiviteten i den private sektor i samme periode steget med omkring 20 pct.
For det Konservative Folkeparti er det klart, at der ikke er råd til at gentage udviklingen fra 1993 til sidste år med en kraftig og ukontrolleret vækst i den offentlige sektor.
Under den tidligere regering voksede den offentlige sektor med ca. 2 pct. om året.
Det var dobbelt så meget som forudsat, og der har kun været et sted at sende regningen hen, nemlig til skatteyderne.
Denne uholdbare udvikling kan ikke gentages frem til år 2010.
Det er klogere at tage fat på de åbenlyse udfordringer, inden vi når afgrundens rand.
Det har vi prøvet før for 20 år siden, og dengang var det en nødvendig konsekvens, at opretningen var barsk og langvarig.
I årene frem til 1982 var hovedproblemet det, at der var et betydeligt og kraftigt stigende underskud på de offentlige finanser.
I 1982 nåede underskuddet op på 10 pct.
De offentlige finanser og samfundsøkonomien er grundlæggende sund. Der er ikke grund til krisestemning.
Men for at fastholde en sund økonomi er det nødvendigt at skabe bedre rammer for en fremgang i arbejdsindsatsen og en fremgang i den private beskæftigelse.
Vi kan konstatere, at arbejdsstyrken er faldet med 25.000 personer fra 1993 til år 2000, selv om der har været medvind fra en økonomisk fremgang og flere personer i den erhvervsaktive alder.
Men der er brug for en betydelig fremgang i arbejdsstyrken og arbejdsindsatsen frem til år 2010.
En del af fremgangen kan opnås som en konsekvens
af efterlønsreformen og bestræbelserne på at øge beskæftigelsen for personer med nedsat arbejdsevne. Vi står også over for en stor udfordring med at øge beskæftigelsen blandt indvandrere og efterkommere.
Her er et meget stort potentiale, som endnu ikke udnyttes. En bedre integration af indvandrere og efterkommere vil være til gavn for den enkelte familie og samtidig bidrage til en sund udvikling i samfundsøkonomien.
Men løsningen af problemer kræver en stor indsats og en vilje til at tænke i nye baner.
Regeringen har fremlagt et integrationsudspil med en række forslag, herunder mulighederne for praktikperioder i danske virksomheder og nemmere adgang til at tildele permanent opholdstilladelse til indvandrere, der hurtigt er blevet integrerede.
Sikring af fremgang og et højt velstandsniveau kræver også, at der sættes fokus på uddannelser og på forskning.
Udmøntningen af UMTS-midlerne til forskning giver et tiltrængt, men lille løft, så der bliver brug for yderligere tiltag på forskningsområdet de kommende år.
Tilsvarende skal uddannelsessystemet forbedres.
Derfor har vi som udgangspunkt, som det også er fremgået, fjernet de generelle sparekrav fra hele uddannelsessektoren, men mere vigtigt er det, at vi retter fokus på selve fagligheden i uddannelsessystemet, for som i enhver anden sammenhæng har overbygningen kun sin styrke, hvis fundamentet er i orden.
Vi skal fokusere på kompetencer, altså kompetencegivende uddannelser, og i denne sammenhæng er fundamentet grundskolen.
Stik modsat det indtryk, dagspressen har givet den seneste tid, bruger Danmark en del penge på uddannelse.
Sammenligninger med andre lande med andre opgørelsesmetoder skal man selvfølgelig foretage med stor varsomhed.
Men pointen er den, at vi stadig er med fremme, også selv om der kan gøres langt mere, når det handler om at gøre det attraktivt at opnå de nødvendige kompetencer.
Vi skal blive bedre til at tænke på tværs, tænke nyt og sikre, at det er attraktivt for erhvervslivet at investere i forskning og i uddannelse.
For at indfri målsætningen om en kraftig fremgang i beskæftigelsen er det også nødvendigt via vores skattesystem at øge gevinsten ved at gå på arbejde.
De høje skatter på den sidst tjente krone udgør en væsentlig barriere for en øget arbejdsindsats.
Skatten har betydning for en bred vifte af beslutninger om arbejdsudbuddet.
For de personer, der er i arbejde, påvirker skatten på den sidst tjente krone både beslutninger om den årlige arbejdstid, beslutninger om fravær, og om, hvornår man vil pensioneres.
Skatten på den sidst tjente krone påvirker også tilskyndelsen til en tidligere indtræden på arbejdsmarkedet og tilskyndelsen til, at ledige vil påtage sig et arbejde.
Der er således mange hensyn at tage med hensyn til overvejelserne om, hvordan skatten på arbejdsindkomst kan bidrage til at øge arbejdsindsatsen.
Det Konservative Folkeparti har i flere år sat dette tema på dagsordenen, og vi har med tilfredshed set, at bl.a. Det Radikale Venstre har erkendt behovet for lavere skatter på den sidst tjente krone. For regeringen er det derfor et succeskriterium, at der skabes et råderum til nedsættelse af skatten på arbejdsindkomst med virkning fra den 1. januar 2004.
Regeringen har ikke lagt sig fast på, hvordan en lettelse af skatten på arbejdsindkomst skal gennemføres.
Men det er gavnligt med en kvalificeret debat om, hvordan et råderum til lettelse af skatten på arbejdsindkomst kan gennemføres mest hensigtsmæssigt. Det afgørende er, at en lettelse af skatten på arbejde nedbringer skatten på den sidst tjente krone for størstedelen af de beskæftigede, at lettelsen er enkel, og at den er gennemskuelig for befolkningen, så skattesystemet ikke kompliceres yderligere.
mere internationalt konkurrencedygtigt.
For Det Konservative Folkeparti er det afgørende at tage hul på at løse de store udfordringer, inden problemerne vokser sig for store, også selv om det resulterer i kritik.
Det har været udgangspunkt for finansloven år 2002, og det vil også være rettesnoren for Det Konservative Folkepartis initiativer fremover.