Carsten Hansen (S), 2004-04-27:
Tirsdag den 23. marts fremlagde undervisningsministeren en afgørende redegørelse, der lægger op til at reformere vores to største videregående uddannelser, nemlig pædagoguddannelsen og læreruddannelsen.
Vi har for vores vedkommende ikke kunnet forstå, at det skulle vare så længe at få denne vigtige redegørelse frem - de har jo begge to været evalueret længe, især den ene af dem - men det hænger måske sammen med statsministerens tale om læreruddannelsen på Venstres landsmøde den 9. november sidste år, hvor statsministeren jo sagde til Politiken: »Specialisering bliver et kodeord for reformen af læreruddannelsen.«
Og videre sagde han: »Eleverne »er håbløst bagefter i naturfag, det er vi også med hensyn til læsefærdigheder.«
Derfor lægger Venstre nu op til, at antallet af linjefag skal begrænses.
Og »... det er værd at overveje at snævre feltet ind og til gengæld opnå et højere ... niveau.« Jeg må sige, at her talte Handelshøjskolevenstre og dermed basta.
Derfor har ministeren måske også haft voldsomt svært ved at blive færdig med sin redegørelse, da hun i virkeligheden skulle sætte sig imellem to stole: sikre, at det her ikke blev for ideologisk, men alligevel leve op til det, statsministeren kom med.
Og hvad er det, der sker, når man sætter sig imellem to stole?
Ja, typisk så falder man på gulvet.
Der er set fra vores side af bordet ikke de voldsomt store, fremadrettede visioner i den her redegørelse.
Der er nok en række ting, som peger fremad, men der er så sandelig også elementer, som peger den anden vej.
Hvis vi først og fremmest skal tage fat i evalueringerne fra denne her redegørelse, så må vi sige, at de jo peger på, at der er brug for justeringer af læreruddannelsen, og at der er brug for nogle helt grundlæggende forandringer af pædagoguddannelsen.
Derfor skrev Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre og SF jo også allerede før jul til undervisningsministeren, at hun burde indkalde forligskredsen omkring læreruddannelsen til et møde omkring de nødvendige justeringer af uddannelsen.
Men det ønskede ministeren nok ikke.
På trods af de besværligheder, ministeren har med sine daglige partnere, nemlig De Konservative og Dansk Folkeparti - ja, det åbenbares i hvert fald i pressen - så tror jeg, at baggrunden for, at hun ikke ønsker at justere den her reform med os, var, at hun skulle have sine partnere med.
Hvis jeg må gå til redegørelsen, vil jeg sige, at jeg først vil konstatere, at jeg er glad ved, at der ikke som antydet er tale om en reform af alle underviseruddannelserne.
Da vi så lovprogrammet, var det jo sådan, at der havde man også gymnasielæreruddannelsen med.
Derudover vil jeg sige, at når vi kigger på redegørelsen, synes vi, at der er utrolig mange fine ord i den: faglighed, fleksibilitet, frit valg og outputstyring.
Outputstyring - hvem har fundet på det skrækkelige ord?
Jeg mener, vi har da med mennesker at gøre, og det er ikke en pølsefabrik, vi taler om.
Vi er glade for, at regeringen har lyttet og ministeren har opgivet tanken om sådan en mere eller mindre tvungen samordning af lærer- og pædagoguddannelsen, men derimod åbner op for, at begge uddannelser kan samarbejde bredt med andre uddannelser.
Det er der et stort behov for, og her er det en vigtig pointe, at tværfaglighed forudsætter faglighed.
Ellers kan det ikke lade sig gøre.
Et andet element, jeg vil nævne her, og som vi i Socialdemokratiet lægger stor vægt på, er nemlig det at skabe gode, brede generalistuddannelser med tyngde og viden og indsigt samt ikke mindst almendannelse.
Jeg tror, det er vigtigt i de her faglig-faglige tider, at vi sikrer os, at det almendannende element er med.
Og de er ikke hinandens modsætninger, men hinandens forudsætninger.
Hvis vi ser på selve indholdet, må vi sige, at vedrørende pædagoguddannelsen er vi enige i, som jeg har sagt, at der er behov for en grundlæggende ændring af den her uddannelse.
Vi hilser det også velkommen, at krav til indgangsniveauet skærpes.
Derfor er det også nødvendigt at se på selve uddannelsens indhold, om den lever op til indførelsen af pædagogiske læreplaner, samarbejde mellem lærere og pædagoger
og andre faggrupper og måske skabe en ny sammenhæng i barnets hverdag
Derfor er der brug for at tænke faglighed og fagrække på en ny og en anderledes måde.
Pædagoger skal ikke være reservelærere i en tid, hvor alle os her i salen lægger vægt på, at så mange lærere som muligt underviser i deres linjefag.
Her er simpelt hen en diskrepans i forhold til den faglighed, man også lægger op til i læreruddannelsen.
Derudover vil jeg godt sige, at vi er lidt optaget af, at vi finder frem til i fællesskab at få en faglig kerne og bevarer uddannelsen som en enhedsuddannelse.
Men samtidig vil jeg pege på, at pædagoguddannelsens overordnede kernefaglighed ikke er defineret i redegørelsen.
Det forslag mangler vi i redegørelsen.
Her kunne vi også se lidt over på de gymnasiale uddannelser, hvor vi i virkeligheden formulerer den fælles formålsparagraf, særskilte formålsparagraffer for de enkelte gymnasiale uddannelser og deraf CKF'erne.
Her kunne vi måske godt lade os inspirere af noget af det arbejde, vi har lavet i forvejen i forhold til det.
Vi er enige med regeringen og redegørelsen i, at der bør laves centralt fastsatte CKF'er, men en præcisering af de faglige mål for de enkelte CKF'er bør som sagt tage udgangspunkt i en overordnet defineret fælles faglig kerne, og den mener vi i virkeligheden godt kunne tage udgangspunkt i den fælles kompetenceprofil, der allerede er udarbejdet.
Her er det for os afgørende, at alle parter er med omkring bordet også for at sikre et medejerskab til den fælles identitet.
Et andet vigtigt emne i pædagoguddannelsen er praktikken.
Det er også her, en del af slagsmålet vil stå; det har vi allerede set.
Vi vil ikke diskutere andet, end at vi skal af med den lønnede praktik.
Vedrørende antallet af praktikperioder siger EVA fire; regeringen siger tre, fastholder de oprindelige.
Vi vil gerne diskutere det.
Vi vil gerne se på, hvordan vi gør det bedst muligt, men vi vil sige, at hvis man vil styrke det faglige indhold uden at forlænge uddannelsen, så kunne man måske overveje, som EVA foreslår, at tage 3 måneder af praktiktiden.
Derudover vil vi godt påpege, at en SU-finansieret praktik ikke løser alle problemer.
Det må være sådan, at finansieringen ikke hentes på kvaliteten i daginstitutionernes normeringer.
Det er helt afgørende for os.
Da økonomien i kommunerne i forvejen er meget presset, skal det ikke være vores børn, der betaler prisen.
Der bør også være et klart og veldefineret formål med den enkelte praktik.
Der er derfor brug for centralt fastsatte mål med krav til både praktikvejledere og institutionerne.
Det er helt afgørende, at der også uddannes praktiklærere, og ikke mindst, at der skal sikres et frugtbart samarbejde imellem praktiksteder og seminarerne.
På specialist/
generalist-området er vi enige i det, der står.
Vedrørende læreruddannelsen vil jeg godt sige: Vi er enige i, at vi skal have styrket dansk som andetsprog ved at gøre det til et permanent linjefag.
Vi er også enige i, at den foreslåede grunduddannelse i dansk virker meget godt i forhold til bekæmpelse af den negative sociale arv.
Vi synes, det er vigtigt, at alle lærerne får styrket den grundlæggende viden om børns sproglige udvikling og deres læseudvikling, og det er et godt fundament at bygge videre på.
Vi er ikke så optagede af, at skolen i samfundet bliver bevaret som fag, men at der bliver udarbejdet nogle CKF'er, der svarer til faget, således at vi bevarer det sociologiske element i læreruddannelsen.
Derudover må vi sige, at her er der jo et farvel til enhedslæreruddannelsen, og det er for os helt afgørende.
Vi vil gerne fastholde enhedslæreruddannelsen.
Den opdeling af linjefagene, der lægges op til, vil efter vores overbevisning sænke kvaliteten, og det står ganske uklart, om en linjefagslærer i dansk trin 1 må undervise på trin 2 osv.
Det er da også en ændring af folkeskoleloven, der kræves her.
Hvem vil vælge matematik på trin 1, når man kan få trin 2?
Nej, vi mener, at selve substansen og måden at gøre det her på er dømt til at mislykkes på forhånd.
Jeg har fået mange mails om denne her problemstilling.
Jeg vil bare læse en enkelt op.
Det er fra en skoleinspektør, der skriver ganske kort: På den skole, hvor jeg er inspektør, er der netop nogle lærere, der i en årrække har været lærere
i overbygningen, men som nu underviser i indskolingen eller i specialundervisningen, nogle af hensyn til, at lærerne i en høj alder skulle kunne klare de sidste år, andre, fordi vi gerne vil have nye udfordringer, nogle skal have efteruddannelse osv., men uden enhedslæreruddannelsen, der er grundlaget for at fastholde lærerne i en udvikling i over 30 år i folkeskolen, vil dette her være fuldstændig begrænset. Denne her mail siger meget mere end mange ord.
Det sidste, jeg vil sige om det, er, at måske skulle vi i virkeligheden overveje tre linjefag, som EVA foreslår, hvis man vælger de to store fag, og på den måde sikre det med det bånd igennem med dansk og specialpædagogikken, som vi er enige i.
Vi er ikke enige i den nedprioritering, som de kreative, musiske fag her er udsat for og i de tanker, ministeren har gjort sig i redegørelsen.
Vi bryder os ikke om den tænkning, der ligger til grund for det, den holdning, der bliver givet udtryk for, nemlig at de kreative, musiske fag ikke er lige så vigtige som de hårde faglige fag.
De er begge vigtige for at leve op til folkeskolens formålsparagraf, nemlig den alsidige personlige udvikling.