Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-02-24:
Der har været en tendens til, at en række af ordførerne i denne her debat har gjort spørgsmålet om statsborgerskab til nærmest et spørgsmål om for og imod videnskab eller dansk kulturhistorie tilbage fra 1700-tallet.
Jeg tror, at det er vigtigt, at vi også prøver at se spørgsmålet om et dansk statsborgerskab fra synsvinklen hos de mennesker, som søger om et dansk statsborgerskab.
Hvad er det egentlig, der gør, at man søger om at blive dansk statsborger, når man er kommet her til landet som flygtning eller indvandrer, når man har boet her i landet i nogle år?
Hvad betyder et statsborgerskab for de her mennesker, hvor det egentlig er mindre interessant, hvad en hr. Søren Krarup eller en hr. Jesper Langballe mener det betyder?
For en flygtning eller indvandrer, der søger om et statsborgerskab, betyder det anerkendelse, anerkendelse som et fuldgyldigt medlem af det danske samfund; det betyder integration; det betyder, at man føler og gør alt, hvad man kan for at deltage i det danske demokrati; det betyder, at man har stemmeret; det betyder, at man har et dansk pas.
De seneste stramninger af indfødsretslovgivningen gennem den aftale, som blev indgået mellem Dansk Folkeparti og regeringspartierne, er og bliver et klart signal om, at der er forskel på »jer« og »os«.
Kunne man f.eks. forestille sig en dansker miste stemmeretten, hvis han kører spritkørsel, hvis han eller hun er arbejdsløs eller ikke har bestået sin danskeksamen?
Det er det signal, som bliver givet til de mennesker, der ønsker at blive danske statsborgere.
Det er måske ikke så underligt, at nogle flygtninge og indvandrere bliver en anelse mopsede ved mødet med regeringens og Dansk Folkepartis Danmark.
Det bliver ekstra grotesk, hvis vi ser på, hvad det egentlig er, der sker, når man kommer til Danmark.
Med de nye regler skal man jo starte med, når man får en opholdstilladelse, at underskrive en erklæring.
I den erklæring står der bl.a.: Jeg vil på alle måder overholde den danske lovgivning og værne om de danske demokratiske principper.
Der står også: Jeg anerkender, at både mænd og kvinder har ret til at deltage i demokratiske processer.
Hvis man skal tage det bare lidt alvorligt og samtidig ser på, at en del af de mennesker, der har underskrevet den erklæring, bliver afholdt fra at deltage i de demokratiske processer, ikke har nogen ret til at deltage i det danske demokrati, så kan man ikke undres over, at det kan være svært at forstå den danske politik over for flygtninge og indvandrere.
Et af de mest beskidte punkter i denne aftale er jo, at den udelukker torturofre eller – for nu ikke at påkalde mig præsternes vrede – en stor del af torturofrene fra at få dansk statsborgerskab, nemlig dem, der lider af posttraumatisk stresssyndrom som følge af torturen.
Det er bare ikke nok til at få dispensation, det er ikke engang nok til at få sin sag behandlet i Indfødsretsudvalget.
Der er blevet fremført et argument om, at for at kunne deltage i danske folketingsvalg skal man være god til dansk og forstå den danske kultur.
Men hvis man lider af lige præcis den lidelse, som er kendetegnende for torturofre, nemlig PTSD, så kan man ikke få det.
Det savner logik!
Endelig vil jeg fremhæve, at den nye bestemmelse om selvforsørgelse i 4 år ud af de sidste 5 virker som et minde om fortidens udelukkelse af pøbelen fra demokratisk indflydelse.
Jeg ved godt, der stadig væk findes folk i Dansk Folkeparti og i Venstres Ungdom, som på den måde vil forsvare de riges privilegier, men i almindelighed tror jeg faktisk ikke, at der er nogen politikere her i Folketinget, som mener, at det skal være en betingelse for at have stemmeret for indfødte danskere, at de er selvforsørgende.
Folketinget hylder princippet om stemmeret til alle, det gælder bare ikke for flygtninge og indvandrere.
Det kan kun betegnes som en ting: diskrimination.