Lene Garsdal (SF), 2002-03-22:
Folketinget har i denne samling tidligere behandlet et forslag fra Socialdemokraterne og De Radikale, og det var en genfremsættelse af den arbejdsskadereform, som den tidligere regering nåede at fremsætte, men som desværre ikke blev færdigbehandlet.
Når vi af kommissoriet kan se, at reformen skal være udgiftneutral, og at der ikke bliver rørt ved definitionerne på de arbejdsbetingede lidelser, så må man frygte resultatet.
Som det også fremgik af den sidste debat, har det tidligere ikke været muligt for parterne at opnå enighed om arbejdsskadebegreberne.
Jeg vil gerne spørge beskæftigelsesministeren om, hvorvidt resten af arbejdsskadereformen skal afvente en fælles definition fra parterne, når eller hvis de når til enighed.
I SF støtter vi, at sagsbehandlingstiden skal ned, men det er under forudsætning af, at det ikke kommer til at gå ud over kvaliteten af sagsbehandlingen og den enkelte borgers retsstilling.
Nu sættes der som noget nyt en søgsmålsfrist på 6 måneder for at anlægge en retssag ved domstolene.
Begrundelsen er, at skadelidte og forsikringsselskaber hurtigere skal tage stilling til, om der skal anlægges en sag, så arbejdsskadesagen kan blive afsluttet.
Jamen hvad er det for et argument?
Det drejer sig jo ikke i første række om, at det skal gå hurtigt, men om borgerens retsstilling.
6 måneder er utrolig kort tid, og det virker helt urimeligt, at den arbejdsskadede skal tage stilling til behovet for en domstolsprøvelse, inden de administrative klagemuligheder er udtømte.
Når den korte frist kombineres med skærpede betingelser for genoptagelse, så en sag ikke kan genoptages, hvis praksis ændres f.eks. ved en højesteretsdom eller en ny lægelig dokumentation, så giver det den arbejdsskadede en urimelig ringe retsstilling, som vi i SF ikke kan acceptere. Tilsvarende kan siges om de midlertidige erstatninger, som dette forslag genindfører, efter at Arbejdsskadestyrelsen ændrede praksis sidste år som følge af en landsretsdom.
I januar i år har Højesteret skabt klarhed i forbindelse med en konkret sag.
I den dom står der, at der ved tildeling af midlertidige erstatninger skal tages udgangspunkt i det aktuelle indtægtstab.
Så jeg vil gerne spørge ministeren: Hvordan harmonerer det med et fast beløb på 25 pct. i løbende erstatninger
, hvis det aktuelle indtægtstab f.eks. er på 50 eller 70 pct.? Danske Underviseres Samråd har i sit høringssvar med tre gode eksempler glimrende illustreret det urimelige i et fast procentbeløb. Så henvises der i bemærkningerne til, at Den Sociale Ankestyrelse og Arbejdsskadestyrelsen har haft den praksis med 25 pct. frem til 2001.
Men det er altså ikke sandt.
Det ved jeg som arbejdsmediciner fra en lang erfaring med arbejdsskader gennem mange år.
Det, som man tidligere tog udgangspunkt i, var, at man tog udgangspunkt i 25 pct., og det er ikke det samme, som at det var et fast 25 pct.s beløb.
Med det her forslag skal Erhvervssygdomsudvalget ikke længere træffe konkrete afgørelser i enkeltsager, som det gør nu.
Det samme var tilfældet i den tidligere regerings forslag, men det var dengang kædet sammen med en lempelse af dokumentationen for optagelse af lidelser på erhvervssygdomslisten og med en klar definition af arbejdsskadebegrebet.
det her forslag, når vi ikke ved, hvad det er, vi taler om: Hvordan skal arbejdsskadebegrebet defineres? Det er min helt klare fornemmelse, at sagsbehandlingstiden nedsættes på bekostning af de skadelidtes retsstilling.
Samme opfattelse kan jeg se går
igen i mange af høringssvarene.
Som det her forslag ligger, kan SF ikke støtte det, men ser gerne Socialdemokratiets forslag fremmet, så man i fællesskab kan få afklaret arbejdsskadebegreberne, sådan at vi ikke skal tage stilling til det, inden udvalget er færdig med sit arbejde.