Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-11-21:
Med kun godt 2 uger til det afgørende topmøde i Nice
er det vældig nyttigt, at vi i dag har denne forespørgsel for at få lejlighed til at diskutere, hvad er det, vi står over for - ikke alene i Nice, men også på lidt længere sigt. Resultatet af folkeafstemningen den 28. september var et nej til den fælles valuta.
1,6 millioner danskere stemte ja, og 1,8 millioner danskere stemte nej, men ikke nej til Europa.
Resultatet af folkeafstemningen betyder samtidig, at nye folkeafstemninger om ophævelse af forbeholdene ikke er aktuelle.
Men Danmark har ikke vendt ryggen til Europa.
Nu skal vi samle kræfterne om et fremadrettet samarbejde for Danmark.
Vi har brug for en bredere dansk europadebat i Folketinget og i det danske samfund som helhed, og jeg vil derfor gerne indlede denne forespørgsel med at opfordre partierne til at forstærke overvejelserne her i Folketinget om netop dette fremadrettede arbejde.
Vi skal styrke den politiske og den folkelige debat om Danmark i Europa nu og i fremtiden, så vi i en ny dialog med befolkningen kan skabe den nødvendige folkelige opbakning om Danmarks europapolitik.
Jeg synes, at vi skal arbejde for, at europapolitiske spørgsmål i stigende omfang bliver en del af den indenrigspolitiske dagsorden og debat og ses i sammenhæng med Danmarks svar på alle de mange globale udfordringer, vi står over for.
Det er vigtigt, at debatten om Danmark og Danmarks rolle og fremtidige placering i Europa ikke alene finder sted her i Folketinget; den bør bredes ud til alle hjørner af det danske samfund.
Sagen er jo den, at mange af de vigtigste spørgsmål, som optager danskerne, i virkeligheden også hænger sammen med mulighederne for at finde løsninger i samarbejde med vore naboer.
Jeg vil gerne fremhæve, at folkehøringer i en række forskellige former er velegnede til at brede debatten ud; det er også regeringens egen erfaring.
Folkehøringer kan organiseres både her på Christiansborg og rundt om i landet, så de store debatter også forankres regionalt. Vort fælles mål, som jeg synes vi alle sammen burde kunne samles om, må være at bidrage til at skabe en stærkere, folkeligt funderet demokratisk debatproces, som kan forny den danske europadebat uanset de holdningsforskelle, der er.
Jeg tror også, det er vigtigt at være opmærksom på de lokale og regionale aspekter.
Det er jo i lokalsamfundet, bindelinjerne mellem det nære, det nationale og det internationale kan findes.
Danmark har mange fundamentale interesser at varetage i Europa.
Vores økonomiske og beskæftigelsesmæssige afhængighed af vore naboer er velkendt, vore politiske interesser og muligheder for at få løst en række spørgsmål, vi ikke kan løse alene, er lige så vitale, og derfor vender Danmark ikke ryggen til Europa.
Vi respekterer naturligvis folkeafstemningen, og vi fortsætter vort aktive medlemskab af det europæiske samarbejde for at kæmpe for vore interesser og det, vi tror på.
Vi vil fortsat arbejde hårdt for ikke mindst områder som en stærkere koordineret indsats til fordel for beskæftigelsen og en fortsat stabil økonomisk udvikling i vores del af verden, sikring af miljøet, bedre forbrugerbeskyttelse, større fødevaresikkerhed, kamp mod international kriminalitet, illegal indvandring, menneskesmugling og andre af de nye triste og forfærdelige begivenheder, som kun kan imødegås på internationalt plan.
Vi vil også være aktive forkæmpere for at varetage vore interesser globalt, både over for de internationale finanskræfter, de globale miljøproblemer, handelsopgaverne og støtten til den tredje verden.
Kort sagt: Vi vil varetage Danmarks interesser.
Den allervigtigste opgave bliver udvidelsen med de nye demokratier i Central- og Østeuropa, og derfor hilser vi også Kommissionens seneste rapport rigtig velkommen.
Det er en god og konkret rapport, der tegner udvidelsen op som et centralt mål og viser vejen, og den ligger godt i tråd med det danske arbejde, som vi jo har haft på dagsordenen siden 1993. Når vi nærmer os regeringskonferencen, må vi sige, at den afgørende opgave her bliver at løse de emner og problemer, vi ikke fik løst i Amsterdam.
Udvidelsen, fredens projekt, er det centrale, og derfor skal vi være færdige i Nice.
For Danmark og for de andre lande er der store interesser på spil.
Det vil blive langvarige og vanskelige forhandlinger i Nice, og drøftelserne på det uformelle møde i Biarritz bekræftede, at det bliver svært.
Men drøftelserne viste også en udbredt vilje blandt alle landene til at nå et resultat i Nice.
Her er vi forenede i ønsket om at skabe det nødvendige fundament for udvidelsen, og det er utrolig positivt, fordi det vil i den sidste ende, tror jeg, være udslaggivende for, at vi når et resultat.
Det er ikke sådan, at der ikke er opnået gode fremskridt i forhandlingerne, for det er der.
Men det er klart, at afgørende områder som Kommissionens størrelse og sammensætning, stemmevægte i Rådet og udvidet adgang til flertalsafgørelser først finder deres endelige forhandlingsløsning i Nice.
Det bliver vanskeligt, det bliver hårdt, men vi skal nå et resultat i Nice.
Må jeg sige, at den gennemgående, samlende linje i Danmarks forhandlinger er klar.
Det drejer sig om ligestilling, ligeværdighed og retfærdighed.
Vi skal varetage Danmarks interesser på alle felter på linje med de andre.
En række mindre lande, også Danmark, ønsker fortsat en kommissær
for hvert land i fremtiden, også når vi bliver mange flere medlemslande end nu.
Det er vores højeste ønske, og dette princip om, at alle lande er ligeværdige og ligestillede, er det vigtigt at fastholde.
Hertil må vi, i konsekvens af det jeg lige har sagt, fastholde, at princippet om ligeværdighed og ligestilling må gælde for alle medlemslande, hvis en sådan ordning overhovedet skal have aktualitet eller relevans, såfremt vi ikke kan få det gennembrud, vi ellers arbejder for, og som jeg nævnte for et øjeblik siden.
Jeg tror også, et sådant ligeværdighedsprincip er vigtigt for de nye ansøgerlande og de nye medlemslande.
Tilsvarende arbejder vi naturligvis for at sikre vores stemmevægt i Ministerrådet så effektivt, vi kan, og frem for alt den positive ekstra stemmevægtning, de mindre lande har haft indtil nu.
Skal tingene kunne tilpasses den nye tid, må dette princip naturligvis også sikres.
En række andre spørgsmål udestår, men vi vil give vort bidrag til, at vi, når det er slut i Nice, kan kalde Nice for udvidelsens traktat.
Nice skal i historiebøgerne være det sted, hvor den sidste sten på vejen blev fjernet, før vi kan gøre vores vision, vores drøm og vores kamp for et fredeligt, udelt og helt Europa til virkelighed.
Vort forhandlingsmandat er klart: Vi har vort regeringsforhandlingsmandat, vi har Folketingets vedtagelse af den 5. oktober 2000, og udenrigsministeren vil naturligvis som hidtil holde meget tæt kontakt med Europaudvalget om sagen, som den efterhånden skrider frem.
Jeg vil gerne slutte mine indledende bemærkninger med et nogle få betragtninger om udviklingen efter Nice.
Jeg tror, at det er vigtigt at fastholde, at også vore ambitioner om udviklingen efter Nice bygger på en folkelig debat.
Enhver debat om, hvordan vi skal forbedre det europæiske samarbejde, må tage sit udgangspunkt i, hvordan vi bedre kan varetage befolkningens interesser, vores medborgeres interesser.
Det bliver ikke mindre vigtigt i et større EU, og det bliver ikke mindre vigtigt i en globaliseret verden.
Danmark er en del af Europa, Europa er en del af Danmark, men også kun en del.
Sådan tror jeg, vi kan sammenfatte signalet fra den danske befolkning.
De reformtanker, vi kan se debatten spire op omkring i årene efter Nice, er interessante og vigtige; men skal vi reformere arbejdsmetoderne i EU, må forandringerne føre til beslutninger, som indebærer større åbenhed og forståelighed og også demokratisering.
Der findes mange veje.
Vi tror ikke på et føderalt Europa, vi ønsker det heller ikke, og ingen regeringer i Europa ønsker det heller.
Afstanden ville blive større mellem folk og regeringer, og det er det modsatte, vi har brug for.
Der er derimod gode muligheder for, at vi også i en overskuelig årrække fremover kan videreudvikle vores nuværende arbejdsmetode.
Et samarbejde mellem medlemslandenes repræsentanter i Ministerrådet for hvert enkelt lands regering tror jeg også er fundamentet fremover.
Men samtidig kan vi videreudvikle den nye samarbejdsform, vi kender i beskæftigelseskapitlet fra Amsterdam og også har set videreudviklet under topmødet i Lissabon: at vi lærer af hinandens erfaringer, og at vi forfølger nogle fælles mål, men at vi også gennemfører de nationale mål efter vore egne beslutninger og samtidig gør det på en sådan måde, at vi undgår at modarbejde hinanden, også når økonomien indimellem er på nedtur.
Det forstærkede samarbejde vil være et område, som vi også med opmærksomhed vil følge i det kommende år, og blandt vore mærkesager i forbindelse med EU's langsigtede udvikling skal jeg derfor især fremhæve: For det første, som jeg sagde før, åbenhed, gennemsigtighed i, hvordan EU arbejder.
Her skal vi være frontløbere, og jeg ser gode muligheder for også at inddrage de nationale parlamenter. For det andet ønsker vi en større kontakt mellem landenes befolkninger og EU-samarbejdet.
Det tror jeg kan nås, hvis vi får tilrettelagt en tydeligere arbejdsdeling mellem EU og medlemslandene, så det står fuldstændig klart, hvad EU skal tage sig af, og hvad EU ikke skal tage sig af.
Det vil være et godt bidrag til en bedre forståelse og tryghed hos befolkningerne.
For det tredje tror jeg, at netop arbejdet på dette felt vil kunne fremmes ved en forenklet, grundlæggende traktat.
Der er spændende tanker om at indskrive EU-charteret om grundlæggende rettigheder i en ny traktat, der kan sikre borgerne endnu bedre.
Det er imidlertid vigtigt at slå fast, at vi ikke i Nice kommer til at diskutere de emner, jeg her har strejfet, i detaljer.
De må ikke stå i vejen for vort overordnede mål i Nice, men jeg ser gerne, og regeringen ser gerne, at der udstikkes nogle pejlemærker for de kommende års drøftelser af dagsordenen efter Nice.
Vi har en pligt dertil, og den vil vi opfylde.
Jeg forstår, at der også er andre ønsker, men regeringens hvidbog bør stå for sig og gennemarbejdes på regeringens ansvar.
Andre ønsker om supplerende materiale vil partierne naturligvis have en konstruktiv holdning til - det gælder også regeringspartierne - og det kan der vel også findes pragmatiske, fornuftige svar på. Jeg vil med disse ord opfordre til og håbe på en god, fremadrettet debat i dag, som også kan have befolkningens interesse, for det er det, der er grundlaget for en langvarig, holdbar europapolitik.