Lene Espersen (KF), 2004-05-10:
Det lovforslag, som vi behandler nu, indeholder flere elementer.
For det første foreslås indført en minimumsstraf for voldtægt.
Dernæst foreslås en skærpet strafferamme for samleje med et barn under 12 år samt en strafferamme på fængsel indtil livstid for voldtægt, hvis offeret ved forbrydelsen eller som direkte eller indirekte følge af denne afgår ved døden eller får betydelig skade på legeme og helbred, herunder ved at blive påført seksuelt overførte sygdomme.
Endelig foreslås det at kriminalisere voldtægt, som begås ved grov uagtsomhed.
Regeringen kan ikke støtte lovforslaget, og jeg vil gerne redegøre nærmere for årsagen hertil.
Det siger sig selv, at jeg er helt enig med forslagsstillerne i, at voldtægt er en særdeles alvorlig forbrydelse, og straffen for voldtægt må afspejle den betydelige krænkelse, som offeret udsættes for.
Derfor tog regeringen også som noget af det første efter regeringsskiftet initiativ til at skærpe straffen for bl.a. voldtægt.
Ved strafskærpelsespakken fra 2002 blev strafmaksimum i voldtægtssager således hævet fra 6 til 8 års fængsel og under skærpende omstændigheder fra 10 til 12 års fængsel.
Samtidig blev strafmaksimum for samleje med et barn under 15 år hævet fra 6 til 8 års fængsel og for samleje med et barn under 12 år, eller hvor gerningsmanden har skaffet sig samleje ved tvang eller trusler, fra 10 til 12 års fængsel.
Det blev forudsat i forbindelse med lovændringen, at strafferammeforhøjelserne i retspraksis ville medføre en generel forhøjelse af strafniveuaet i disse sager på ca. et år.
I januar 2004 afgav Rigsadvokaten en redegørelse for udviklingen i strafniveauet efter strafskærpelsespakkens ikrafttræden.
For så vidt angår voldtægt, var Rigsadvokatens konklusion, at strafskærpelsen måtte anses for at være slået igennem i de fleste af de indberettede sager.
Med hensyn til overtrædelse af straffelovens § 222 om samleje med et barn under 15 år fandt Rigsadvokaten, at straffen i enkelte af sagerne efter en umiddelbar vurdering var mildere, end det burde være tilfældet.
Han udtalte imidlertid samtidig, at det var vanskeligt at vurdere niveauet, bl.a. fordi der ikke forelå redegørelser for strafniveauet forud for lovændringen.
Desuden var materialet meget spinkelt, og sagerne omfattede forhold af meget forskellig karakter og grovhed. Det er glædeligt, at de tilsigtede ændringer i strafudmålingspraksis allerede nu må anses for at være slået igennem i vidt omfang.
Der er imidlertid behov for, at anklagemyndigheden fortsat er særlig opmærksom på straffastsættelse i voldtægtssager og sager om seksuelt misbrug af børn.
Jeg har endvidere anmodet Rigsadvokaten om at iværksætte
en ny indberetningsordning og på grundlag heraf afgive en supplerende redegørelse om udviklingen i strafniveauet om et år.
Man kan altid diskutere, hvornår strafniveauet for denne type sager er tilstrækkelig højt.
I en sådan diskussion bør man naturligvis også inddrage en sammenligning med strafniveauet for andre alvorlige forbrydelser.
Efter min opfattelse har vi med den seneste strafskærpelseslov lagt op til et niveau, der på passende måde afspejler disse forbryderes grovhed og den krænkelse af offerets integritet, som en voldtægt er udtryk for.
Jeg mener derfor også, at vi bør afvente Rigsadvokatens supplerende redegørelse for udviklingen i strafniveauet.
Det er rimeligt, at vi giver de seneste lovændringer tid til at virke, før vi eventuelt begynder at overveje yderligere initiativer.
Jeg vil gerne tilføje her, at regeringens klare synspunkt er det, at hvis det viser sig, at strafskærpelserne ikke er slået igennem, som man måtte forvente, er vi naturligvis også indstillede på at se på, hvad der så kan gøres lovgivningsmæssigt for at sikre, at de lovgivningsmæssige strafskærpelser, vi gennemfører her i Folketinget, føres ud i praksis.
Men som sagt mener jeg, at det rigtige er, især med de gode resultater, der er på langt de fleste af strafskærpelsesområderne, at afvente den supplerende redegørelse på det her område af de årsager, jeg har angivet. Med hensyn til spørgsmålet om minimumsstraf er det jo noget, vi har diskuteret flere gange, og synspunkterne er velkendte.
Jeg er fuldstændig klar over, at forslagsstillernes hensigt er at sende et kraftigt signal til domstolene om, at strafniveauet bør hæves, men som jeg allerede tidligere har sagt, er det regeringens opfattelse, at vi bør afvente den supplerende redegørelse, inden vi tager stilling til, om der er behov for at sende et yderligere signal til domstolene.
Jeg vil dog også gerne her, som jeg har gjort det tidligere, fremhæve en meget væsentlig ulempe ved indførelse
Den konkrete strafudmåling er i straffesager overladt til domstolene, og ved at indføre en minimumsstraf afskæres domstolene fra at lægge vægt på individuelle momenter, der i de konkrete sager eventuelt kan tale for en mildere straf end den lovbestemte minimumsstraf.
Retten kan dermed blive tvunget til at udmåle en strengere straf, end den ud fra den konkrete sags omstændigheder anser for nødvendigt og rimeligt.
Minimumsstrafferammerne må selvfølgelig kunne få den virkning i praksis, at domstolene i højere grad idømmer betingede straffe eller henfører det strafbare forhold under mildere strafbestemmelser for dermed at opnå det resultat, som i den konkrete sag findes mest rimeligt og formålstjenligt.
Indførelse af minimumsstrafferammer vil således i praksis komme til at virke imod hensigten, og regeringen finder derfor som udgangspunkt, at indførelse af minimumsstraffe ikke er vejen frem.
Det, vi i stedet for gjorde, var jo i strafskærpelsespakken at gøre meget ud af i bemærkningerne at forklare, hvorledes vi gerne så, at strafskærpelserne faldt ud i praksis.
Det synes vi er en bedre og mere fremkommelig vej at gå for at sikre, at de straffe bliver udmålt, som man også gerne ser udmålt i praksis.
Forslaget indeholder i stk. 3 en mulighed for livstidsstraf, hvis offeret ved forbrydelsen eller som direkte eller indirekte følge af denne afgår ved døden eller får betydelig skade på legeme eller helbred, herunder bliver påført en seksuelt overførbar sygdom.
Jeg vil i den forbindelse gerne minde om, at der jo ikke efter de gældende regler er noget til hinder for at straffe for drab, samtidig med at der straffes for voldtægt.
Tilsvarende kan der efter straffelovens § 252, stk. 2, straffes med fængsel i op til 8 år, hvis en person på hensynsløs måde forvolder fare for, at nogen smittes med en livstruende og uhelbredelig sygdom.
Straffes der i samme sag for flere lovovertrædelser, har domstolene endvidere mulighed for at gå ud over den strengeste af strafferammerne med indtil det halve, altså med 50 pct. oveni.
Efter regeringens opfattelse giver de gældende regler i straffeloven domstolene tilstrækkelig mulighed for i de tilfælde, hvor der efter lovforslaget skulle indføres livstidsstraf i strafferammen, at udmåle en passende straf, der i fornødent omfang tager hensyn til eventuelle skærpende omstændigheder.
Endelig er der spørgsmålet om kriminalisering af såkaldt uagtsom voldtægt.
Også det spørgsmål har været overvejet flere gange tidligere.
Man er hver gang nået frem til, at uagtsomhed på dette område ikke bør kriminaliseres.
Indledningsvis vil jeg sige, at det i en vis forstand kan være vanskeligt at forestille sig en uagtsom voldtægt i praksis.
Det centrale element i voldtægtsforbrydelsen er jo, at gerningsmanden med vold eller trusler om vold tvinger kvinden til samleje, og hvis gerningsmanden bruger volden eller truer med vold, vil han næppe være i tvivl om, at kvinden ikke går med til samlejet frivilligt, og så foreligger der ikke uagtsom, men forsætlig voldtægt efter straffelovens § 216.
Det, der tidligere navnlig er blevet anført til støtte for en kriminalisering af uagtsom voldtægt, er imidlertid, at det vil kunne løse nogle bevisproblemer i sager, hvor parterne giver udtryk for en forskellig opfattelse af, om kvinden frivilligt gik med til samleje eller ej. Heroverfor er det bl.a. blevet anført, at der også for at kunne dømmes for uagtsom voldtægt måtte kunne føres bevis for nogle objektive momenter, der burde have gjort manden klar over, at kvinden ikke ønskede samlejet, og derfor ville en sådan bestemmelse alligevel ikke kunne løse de væsentlige bevismæssige problemer i voldtægtssagerne.
Hertil kommer, at det synes at være sådan i praksis, at bevisproblemer i langt de fleste sager vedrører det faktiske hændelsesforløb, f.eks. om der blev anvendt vold eller trusler om vold, mens det ikke forekommer i noget nævneværdigt omfang, at parterne er enige om det faktiske hændelsesforløb, men har en forskellig opfattelse af, om samlejet var frivilligt.
Det er også blevet anført, at tidligere erfaringer tyder på, at eksistensen af en mildere straffebestemmelse kan have den virkning, at forhold, der reelt måtte betegnes som voldtægt, i stedet henføres under den mildere bestemmelse.
Det er noget, som bl.a. Straffelovrådet tidligere har peget på.
Efter min opfattelse kan man ikke afvise, at der vil være en reel risiko for en sådan udglidning i praksis, hvis der blev indført en bestemmelse om uagtsom voldtægt.
Dette ville i givet fald være særdeles uheldigt, bl.a. i lyset af, at overtrædelsen af en bestemmelse om uagtsom voldtægt efter de gældende udmålingsprincipper i straffelovgivningen må bedømmes væsentlig mildere end forsætlig voldtægt, på samme måde som f.eks. uagtsomt manddrab generelt straffes betydelig mildere end forsætligt manddrab.
Der kan også være grund til at nævne, at der er en lang række andre alvorlige forbrydelser i straffeloven, der heller ikke er kriminaliseret i uagtsom form; det gælder f.eks. røveri, afpresning og de generelle bestemmelser om ulovlig tvang og trusler, dvs. § 260 og § 266.
På baggrund af det, jeg har anført, er det min opfattelse, at kriminalisering af uagtsom voldtægt ikke vil bidrage til at styrke kvinders retsstilling ved seksualforbrydelser.
Tværtimod kan en sådan straffebestemmelse som nævnt få den utilsigtede konsekvens, at forhold, der reelt er forsætlig voldtægt, i stedet bliver henført under uagtsomhedsbestemmelsen med en deraf følgende væsentlig lavere straf.