Vibeke Kiil (CD), 1998-01-14:
Der har igennem snart lang tid næsten ikke være én dag uden foruroligende meldinger om problemer i det danske uddannelsessystem.
Det er galt med folkeskolen, hvor der er problemer med elevernes kunnen i noget så grundlæggende som dansk og matematik.
Det er galt med gymnasiet, hvor bukserne billedligt talt er revnet, fordi de umuligt kan skræve over hensynet til både de bogligt forholdsvis svage og de bogligt stærke elever, der kommer fra folkeskolen, og det går ud over begge grupper.
Konsekvensen er, at hverken universiteter eller andre uddannelser får unge ind med de kvalifikationer, der er brug for.
Det kan ikke blive ved at køre i den skure, hvis der skal være nogen mening i visionen om at få Danmark bragt frem i førerfeltet, når vi bliver sammenlignet med andre landes uddannelser.
Derfor er det efter CD's opfattelse nødvendigt, at vi giver netop disse ting topprioritet, og det ligger CD en hel del mere på sinde lige nu end spørgsmålet om demokrati i uddannelserne, for netop på det punkt er Danmark allerede blandt foregangslandene.
Her er vi ikke bagefter i internationale sammenligninger, og her er det snarere andre, der kan lære af os.
Det betyder ikke, at Centrum-Demokraterne afviser alt, hvad der står i redegørelsen.
CD er f.eks. fuldstændig enig i det, der siges om erfaringerne op gennem dette århundrede.
Demokrati er en sårbar sag, der kræver opmærksomhed og vilje til at holde det i live.
Diskussionen opstår ikke, når vi taler om undervisning i demokratiets virkemåde.
Det er så helt selvfølgeligt.
Den påstår først, når det skal afgrænses, hvordan man praktiserer demokrati i uddannelserne.
, og hverken elev- eller studenterdemokrati må betyde afgørende indflydelse eller ansvar for beslutninger, som elever eller studerende ikke har forudsætninger for. Derfor er vi da også glade for det, der står, om at elev- og studenterdemokrati ikke handler om at fratage andre parter indflydelse. CD har været særdeles tilfreds med, at ledelsesbegrebet og lederrollen generelt er blevet synliggjort og styrket i uddannelsessystemet gennem de senere år, og vi må advare imod enhver tendens i modsat retning.
Elever eller studerende skal først og fremmest koncentrere sig om at dygtiggøre sig og opnå høj kompetence inden for den uddannelse, de nu går på.
Det er det, de først og fremmest skal bruge deres tid og energi til, og det er altovervejende det, ressourcerne skal bruges til.
Det bør over alt stå helt klart, hvem der har indflydelse på hvad, og hvem der bestemmer hvad, men når det kommer til stykket, må der kun være én, der står med det endelige ansvar, og det er rektor, skoleinspektør, eller hvad de respektive ledere ellers kaldes.
Derfor ser vi kritisk på redegørelsen hver gang den bruger ordene medansvar, medbestemmelse eller medindflydelse.
CD mener, det er vigtigt at skelne mellem begreberne.
Ved indførelsen af skoleloven fra 1975 lavede man et lærerkursus om samarbejdets og medbestemmelsens begrebsverden, og det er faktisk nyttigt at repetere beskrivelserne i et hæfte fra Danmarks Lærerhøjskole fra dengang.
Et lille citat lyder sådan: »Man taler ofte om medindflydelse og medbestemmelse uden nærmere at fastlægge forskellene i begreberne.
Det kan være praktisk at skelne således, at udtrykket »medindflydelse« anvendes om påvirkning af andres handlinger, herunder deres beslutninger, medens udtrykket »medbestemmelse« anvendes om direkte deltagelse i beslutningen.« Der er altså en afgørende forskel, hvor Centrum-Demokraterne langt hellere vil tale om medindflydelse.
Derfor mener jeg også, at det er rigtigt, hvad redegørelsen siger om, at en god ledelse også er en ledelse, der lytter og tager gode ideer og forslag alvorligt.
Men det må efter CD's opfattelse være ledelsen, der bestemmer.
Også elever i folkeskolen skal lære, hvad det betyder at have indflydelse og ansvar, og også, hvad det betyder at måtte bøje sig, fordi et flertal mener noget andet end én selv.
Det må bare ikke føre til, at elever eller studerende pålægges et ansvar, der hører til andre steder.
Der skal være klare grænser, og f.eks. en lærer i folkeskolen skal kunne stille krav og sige »du skal«, uden at det bliver blandet sammen med nogle misforståede opfattelser af, hvad eleven skal bestemme.
Det er fint, hvis man evner at få alle elever til at føle det medansvar for egen læring, der tales så meget om.
Men ansvaret for undervisningen og dens indhold og gennemførelse må ikke svækkes hverken hos myndigheder eller hos ledere og undervisere.
Undervisningsministeren tager afsæt i, at der er store forskelle mellem de forskellige uddannelsesområder, og foreslår derfor elleve grundregler, som skal være fælles og inplementeres i hele det offentlige uddannelsessystem i år 2000.
Det ser vældig idealistisk ud.
Men jeg kan med det samme sige, at CD ikke ønsker at være med til at indføre noget, der kan udvikle sig til et mødetyranni, hvor elever skal bruge en masse tid på alt muligt andet end det, deres uddannelse drejer sig om, så de ikke får det udbytte af undervisningen, som de har brug for og krav på. Ved rektorvalget på Københavns Universitet her for nylig var der givet dispensation fra reglerne i universitetsloven, så de studerende fik fordoblet deres indflydelse.
En tilsvarende regel er nu med i redegørelsen som et af de fem punkter om specielt universiteterne.
CD mener, ministeren er inde på et galt spor.
Det vil ganske givet være populært hos en del af de studerende
Vil man endelig ændre i universitetsloven, som blev en klar forbedring i forhold til den gamle styrelseslov, skulle man f.eks. hellere se på den eksterne repræsentation i de styrende organer.
Det primære mål er for CD at gøre mest muligt for at sætte danske universiteter i stand til at levere en kvalitet, der kan stå sig i konkurrencen med udlandet.
Det er der brug for, og det mål tror jeg desværre ikke redegørelsens tankegang bidrager særlig meget til.
Den bringer ikke Danmark nærmere til en position som foregangsland, hvad angår kvalitet i uddannelserne.