Majbrit Berlau (EL), 2006-02-28:
Når vi i Enhedslisten skal behandle et lovforslag, der skal gælde i psykiatrien, så mener jeg, at det er væsentligt at tage udgangspunkt i to faktorer: en klar minimering og reducering af tvang, gerne hen imod forsøg på at have hospitaler og behandlingsmetoder, der helt udelukker brugen af tvang, og spørgsmålet om, at brugerne i højere grad skal medinddrages i den behandling, som de gennemgår.
Hvis det er det formål, man har med at gennemføre eller at gå til forhandling om det her lovforslag, vil jeg sige, at der er nogle klare tendenser i det, som går i den stik modsatte retning.
Der er nogle elementer, jeg gerne vil problematisere.
Jeg vil først og fremmest problematisere det, som hedder ambulant tvang, opfølgning, eller hvad vi nu skal kalde det.
Det drejer sig om § 13 d, hvor jeg mener, at der er to hovedargumenter imod det.
Det ene er, at det basalt set af den enkelte bruger vil blive opfattet som et overgreb på en person, der står i en meget svær situation, hvilken jeg også opfatter det som.
Det andet er spørgsmålet om, hvorvidt det her ikke blot er en slet skjult besparelse – en argumentation, som bakkes op i en række høringssvar til dette lovforslag.
Virkeligheden er jo, at hvis en sindslidende bliver udskrevet fra et hospital, så er vedkommende ikke længere psykotisk, for er man psykotisk, kan man ikke ifølge lovgivningen i dag udskrives.
Derfor må vi antage, at de er i en habil situation, når de udskrives fra hospitalet.
Det medfører altså en situation, hvor politiet kommer og afhenter den enkelte borger, som man må opfatte som værende habil, eftersom vedkommende ikke er tvangsindlagt, i vedkommendes eget private hjem, kører vedkommende til hospitalet, hvor han så bliver udsat for en tvangsmedicinering.
Jeg mener, at det er en helt grotesk situation, hvis det er sådan, at vi rent faktisk kerer os om de mennesker, som står i de her svære situationer, kerer os om de mennesker, som har en sindslidelse, for hvis de mennesker skal få det bedre i deres liv, er det helt væsentligt, at vi som samfund støtter op omkring dem.
Det gør vi altså gennem et fortroligt og tillidsfuldt samarbejde, hvor der er god social kontakt, hvor der er psykiatere, man kan tale med, hvor der er socialrådgivere, man kan stole på, hvor der er støtteog kontaktpersoner, man kan dele sine tanker med.
Det er den form for kontakt, der skal være mere af, for at vi skaber en bedre situation for de her medborgere.
Men det er ikke det, man gør med det her lovforslag.
Nej, der kører man den altså over til at lade politiet være dem, der afhenter og bringer folk på hospitalet.
Derfor mener jeg, at det her lovforslag er fuldstændig fejlslået.
Jeg mener også, at det er fejlslået set ud fra den optik, at det ikke kan passe, at vi skal leve i et samfund, hvor psykiatriske patienter skal have en speciel retstilstand eller en retsstilling, som ikke er ligeværdig med andre borgere i det her samfund.
Kan man blive tvunget på rygestopkurser, fordi man laver passiv rygning omkring sig og dermed er til skade for sine omgivelser?
Jeg tror, at de fleste i det her Folketing og de fleste borgere i samfundet vil betakke sig for sådan en udvikling, og derfor mener jeg altså også, at det er absurd, at vi ønsker at pådrage psykiatriske patienter noget sådan.
Jeg vil også sige, som det har været sagt, og derfor vil jeg ikke bruge meget tid på det, at det altså ikke er særlig evidensbaseret.
Og vi kan se, at eksperterne på området – det være sig Dansk Psykiatrisk Selskab, der udtaler sig meget kraftigt imod det, eller de pårørendes organisationer, som har udtalt sig kraftigt imod det – og ikke mindst, og det lægger jeg særlig vægt på, brugerne selv udtaler sig meget kraftigt imod det og advarer mod den her deroute. Jeg synes også, og jeg læser det i høringssvarene, at der er en problematisering i forhold til, om det her bare er en sparerunde.
For der er jo ingen tvivl om, at hvis man skal sætte to betjente til at hente en psykiatrisk patient og køre vedkommende på hospitalet, så er det noget billigere end at ansætte en række personer, som er til rådighed for en sindslidende døgnet rundt, ansætte psykiatere og psykologer, som kan give terapi i udvidet form, og måske begynde at eksperimentere med alternative behandlingsmetoder.
Derfor mener jeg i høj grad, at når det i nogle af høringssvarene problematiseres, at det her kunne være en slet skjult sparerunde, er der noget om det.
Og jeg synes, at det er meget uheldigt, hvis det er det, der bl.a. ligger til grund for sådan et forslag.
I bund og grund er jeg af den overbevisning, at ambulant tvang eller tvungen opfølgning på ingen måde er et særlig gennemtænkt forslag.
Der er en enkelt ting, som jeg er nødt til at spørge ministeren om, og som jeg i høj grad også vil have, at vi skal drøfte i udvalgsarbejdet.
Det er spørgsmålet omkring § 3, altså at man gennemfører lignende foranstaltninger for børn under 18 år – ikke tvungen opfølgning, men foranstaltninger, der er til rådighed i den psykiatrilov, vi behandler – uden at voksne med forældremyndigheden er inddraget på forhånd.
Det bekymrer mig meget, og vi ser også af høringssvarene, at der er nogle, der sætter spørgsmålstegn ved, om det rent faktisk er en krænkelse af børnekonventionen, så det synes jeg i høj grad at vi skal have klargjort under udvalgsarbejdet.
Vi kan selvfølgelig ikke bryde en børnekonvention, men jeg synes i høj grad også, at det er et etisk spørgsmål, om vi skal lave nogen former for tvangsbehandlinger over for børn under 18 år, uden at de, der har forældremyndigheden, er inddraget.
Så vil jeg bare slutte af med at sige, at i stedet for at man indfører ambulant tvang, eller at tvang i det hele taget bliver brugt, så synes jeg, at vi skal lægge vægt på, at folk skal være medinddraget i deres behandling.
Jeg synes i høj grad, at det vil være passende, når vi reviderer psykiatriloven, hvis det var muligt for den enkelte bruger, inden vedkommende gik ind i en psykotisk tilstand – det vil sige i situationer, hvor vedkommende er habil – at skrive et dokument, hvori man frabeder sig diverse behandlingsmetoder.
Det kunne være et enkelt medicinsk præparat; det kunne være et spørgsmål om, at man ikke ønskede at blive udsat for elektrochok eller andet; at der simpelt hen var behandlinger, som man i habil tilstand fraskrev sig, som man ikke ønskede at blive udsat for.
Det synes jeg jo så, at vi ville være nødt til at respektere.
Jeg synes, at det ville klæde et lovforslag at give brugerne af det psykiatriske system en sådan mulighed for selv at sætte dagsordenen for deres behandling og for, hvad de i høj grad ikke ønskede at blive udsat for.
Jeg synes også i høj grad, at det skulle være muligt for en psykiatrisk person i en habil tilstand at indskrive en bisidder i et dokument.
Det vil sige en person, som de har tillid til – det kunne være en mor, en søster, en bror, en god ven eller på anden facon en professionel – og som de mener er kvalificeret til at være bisidder for dem i en situation, hvor de ikke længere er habile, i en situation, hvor de var psykotiske.
Det synes jeg også burde være noget, vi diskuterer.
Så til allersidst vil jeg bare sige, at det er let at forstå, at en person, som ser ens kære have vanvittig ondt i livet, godt vil gøre noget.
Det er let at forstå, at man godt vil tvinge dem ind i en behandling, fordi man tror på, at behandlingen virker.
Men jeg er nødt til at sige, at det ikke nødvendigvis altid er svaret at bruge tvang.
Jeg kunne sagtens forestille mig et system, hvor vi på sigt har mulighed for at vælge frit mellem psykologhjælp, medicin, alternativ behandling og meget andet.
Det er et spørgsmål om politisk vilje, og jeg vil sige, at i Enhedslisten har vi en vilje til at skabe et meget mere fleksibelt psykiatrisk system.
Jeg vil godt følge lidt i sporet på det her med tvungen opfølgning.
Situationen er jo den, at når man bliver udskrevet fra et hospital, så er man ikke længere psykotisk.
Og i dag er det jo sådan, at man kun kan være underlagt tvangsbehandlingen, medicineringen eller andet, så længe man er psykotisk.
Når man så bliver udskrevet, har man det godt, man er i hvert fald ikke psykotisk, men så bliver der alligevel opretholdt en eller anden form for tvungen opfølgning, hvor man kan blive hentet af politiet i en tilstand, hvor man ikke er psykotisk, i en tilstand, hvor man faktisk kan beskrives som habil og i et eller andet omfang er i stand til at tage vare på sig selv med støtte.
Det synes jeg er et generelt brud på retssikkerheden.
Når vi vil bryde med retssikkerheden i det her samfund for borgere, som burde være habile, hvad gælder så for de somatiske patienter, patienter, som ønsker at bryde med deres behandling, det kan være kræftpatienter, det kan såmænd være rygere, der ikke ønsker at modtage rygestopkurser, men som er til fare for deres omgivelser med den passive rygning?
Det at være til fare for sine omgivelser kan jo altså bevirke tvungen opfølgning.
Jeg kunne godt tænke mig at høre
: Hvad er Det Konservative Folkepartis holdning til, at det her er et retsspørgsmål, altså et spørgsmål om, hvad det er for en retstilstand, vi byder borgerne i det her land?
Er det sådan, at der gælder særregler for somatiske patienter og særregler for psykiatriske patienter?