Arne Melchior (CD), 1998-01-22:
Vi behandler her otte lov- og beslutningsforslag om udlændinge- og flygtningespørgsmål.
De fire af dem er fremsat af Fremskridtspartiet.
Dem agter jeg ikke at beskæftige mig med.
Ærlig talt så står CD og Fremskridtspartiet så langt fra hinanden i menneskesyn, i holdninger, i rimelighedsbetragtninger, at det ville være spild af tid.
Så jeg skal nøjes med at henvise til hr. Helge Adam Møllers udmærkede bryden staven over alle disse fire forslag.
Så har Venstre og De Konservative to forslag til behandling, men de er fremsat tidligt, midt i november måned, og taler om noget, der skulle pålægges regeringen pr. 1. februar, og det har regeringen jo opfyldt allerede ved fremsættelsen af de to sidste forslag.
Og jeg vil tro, at De Konservative og Venstre vil tilgive mig og være enige med mig i, at ved at jeg behandler de generelle problemer og nogle af enkelthederne i indenrigsministerens forslag, kommer jeg derved også ind på den debat, som Venstre og De Konservative har ønsket at rejse.
Foran jer her på talerstolen står en person, der vel næppe kan betegnes som indvandrer, i nogen grad alt efter definitionen, der anlægges, som efterkommer.
Jeg var inde på det tidligere på dagen i den forrige debat, men altså min mor kom hertil som 2-årig i 1903, og hun talte for øvrigt noget af det smukkeste dansk, der taltes i kongeriget, hvilket mange fik lejlighed til at bivåne, da den meget populære tv-journalist Lis Møller havde et interview med Meta Melchior i tv.
Nu 20 år efter hører jeg stadig væk om det, når jeg kommer rundt i landet.
Så jeg er måske ikke indvandrer; måske er jeg efterkommer i lovens forstand, i statistikkens forstand.
Én ting har jeg i hvert fald været, og det er flygtning.
Det har jeg faktisk prøvet, og jeg skal oplyse for dem, der måtte lytte og interessere sig for det,
at det er bestemt ikke spor morsomt.
Jeg havde det held at være flygtning i et naboland, i et venligsindet land, hvor jeg blev budt velkommen, men jeg kan love jer for, at det var en modbydelig situation.
Man gik ikke med sikre skridt på jorden, skønt man var blevet budt velkommen.
Jeg nævner dette, fordi jeg så gerne vil bidrage til, at det skulle lykkes os opinionsdannere her i huset at belære majoriteten af det danske folk om, at det ikke er en pind rart, sjovt, morsomt, behageligt at være flygtning.
Det er en ond og en smertelig situation, som kalder på maksimal opbydelse af medmenneskelighed for ikke ligefrem at sige næstekærlighed hos os, dem, som har været her længe. Massevis af flygtningene har lidt, og deres slægtninge har lidt.
De har lidt tab af menneskeliv, de er blevet forfulgt, de er blevet mishandlet, nogle er blevet tortureret.
De er ekstremt dårligt stillet, og da det heller ikke er luksusforhold, vi byder dem her i landet,
så er det altså en pinefuld og smertefuld situation at være i.
Og det er med det udgangspunkt, man bør tage stilling til, hvad man gør for at hjælpe dem, for at imødekomme dem.
Så har vi en minister, der har fremsat sine forslag.
Han har været omtalt en del i dag.
Jeg havde en artikel i forrige måned i Berlingske Tidende, hvor jeg tillod mig at gå tæt ind på personen indenrigsminister Thorkild Simonsen, og jeg vil tillade mig at sige, at han med rette sidder for bordenden i de forhandlinger, vi nu skal i gang med.
Han er ikke blevet en anden; det er usandt.
Han er den samme hæderlige, dygtige, troværdige, sobre person som borgmesteren af samme navn, vi kendte i mange år.
Der er nogen, der har sammenlignet ham med en elefant.
Jeg kan kun råde hr. Helge Adam Møller, som var inde på den sammenligning, til at sætte sig op på ryggen af den elefant og sammen med den skride hen over broen til en løsning, og så kan hr. Helge Adam Møller udmærket sige: Ih, hvor vi gungrer!
Det vil være en god spadseretur.
En elefant er trofast, og en elefant træder ikke bevidst på nogen og generer ikke bevidst nogen.
Vores indenrigsminister har i dag en anden rolle og en anden opgave end før og har været mandfolk nok til at turde sige: Jeg ved ting i dag, som jeg ikke vidste dengang.
Som borgmester havde han heller ikke pligt til at vide de ting, for da var han tillidsmand for et bestemt område, hvis interesser han skulle varetage.
Jeg synes, det er et godt grundlag, han har lagt frem.
Jeg er ikke enig i alting, det er ikke det alt sammen, jeg holder lige meget af, og CD har nogle betænkeligheder, som jeg straks skal komme ind på.
Men jeg vil komme med den appel, at vi her i huset skal se at blive enige - ikke Fremskridtspartiet og Dansk Folkeparti; det ville da være lækkert, hvis det var muligt, men jeg ved, det er umuligt - men de øvrige syv partier skal gøre sig enhver umage for at at blive enige, se bort fra en kommende valgkamp og tænke på, at her opererer vi med menneskeskæbner.
Vi kan kompromisse om mange ting, og vi har lavet gode, langvarige kompromiser om Danmarks udenrigs-, sikkerheds- og forsvarspolitik.
Vi kan blive enige om finanslov og andre svære ting, og så kan vi vel også blive enige om, hvordan vi skal opføre os anstændigt over for medmennesker, der har brug for os.
Og så skal vi huske en ting til: En flygtning er ikke let definerbar.
Flygtninge som helhed er i ekstrem grad uhomogene.
De kommer fra mange forskellige lande og kulturer, de har haft mange forskellige skæbner og har gennemgået mange forskellige situationer, og de har helt forskellig baggrund.
De er løsrevet fra deres rødder, fra deres netværk, fra deres familier, fra deres kultur og fra deres hjemlige klima, som altså er meget forskelligt, så vi skal passe på ikke at tro, at det er en eller anden grå masse, vi har med at gøre.
Det er en masse enkeltpersoner, der påkalder vores medlidenhed, hvis vi ikke ligefrem kan mobilisere barmhjertighed.
Jeg talte om, at CD har visse betænkeligheder, og dem skal jeg opregne i telegramstil: Vi kan ikke lide noget, der har med tvang at gøre; vi vil ikke krænke menneskerettighedernes ånd og bogstav; vi vil gerne beskytte
individets frihed, og her er nogle af bestemmelserne i de fremsatte lovforslag lige på kanten.
Det drejer sig bl.a. om forbudet mod giftermål i den periode, indtil retten til asyl er blevet givet.
Det er ikke rigtig rart, men o.k.; det er dog et midlertidigt forbud, og der er jo intet, der hindrer disse mennesker i at være sammen og have meget sammen.
Men de kan altså ikke indgå ægteskab, og man kan godt sætte spørgsmålstegn ved, om det kan gå an.
Der tales om spredning, som er et vanskeligt problem - både for kommunerne, som skal modtage de mennesker, og for dem, der skal tvinges til at bo et givet sted - og jeg skal benytte lejligheden til at erklære, at jeg ikke er imod ghettoer som sådan.
Jeg er imod tvangsmæssige ghettoer, som vi f.eks. kendte under fascismen, kommunismen og nazismen, men frivillige ghettoer kan udmærket være et gode.
Jeg skal bare minde om Chinatown og Little Italy osv., som findes i mange amerikanske byer, og i hvert fald i den første tid er det en naturlig trang for mennesker med en bestemt kulturbaggrund at søge sammen, når de er et nyt sted.
Men der skal være mulighed for dem til at appellere om at komme et andet sted hen, end de først har fået anvist.
Hvis de har familiemæssige eller kulturelle tilknytninger til andre steder i landet, er der ikke megen grund til f.eks. at sende nogle, der har mange relationer til Bornholm, til Nordjylland eller omvendt, eller hvilke steder det nu kan være.
Her skal vi have noget fleksibilitet ind.
Jeg mener ikke, kommunerne har noget at klage over.
Jeg kan ikke lide de stater i Europa eller i den øvrige rige, vestlige verden, der undslår sig for at tage et passende kontingent af verdens flygtninge og svigter deres pligt på det felt, og de, der er enige med mig i dette, må også sige: Vi kan heller ikke tolerere, at visse kommuner i Danmark undslår sig og slår kors for sig, bare fordi de er så rige, at de ikke har haft behov for at bygge almennyttige boliger, eller hvad grunden nu kan være.
Men der er altså problemer i det, kan jeg godt se.
Jeg ved ikke, om man kan betale sig fra det, så de kommuner, der ingen flygtninge har, betaler til dem, der tager rigtig mange, men det må være forhandlingsstof.
Jeg vil i øvrigt sige, at dette at blive spredt ud over hele landet ofte er en fordel for flygtninge og andre nyankomne.
Jeg har på mine mange rejser rundt i landet oplevet, at ikke mindst i de små kommuner, de såkaldt tyndt befolkede, ydmyge steder, har flygtningene dér vældig gode relationer til den omboende befolkning, der danner besøgsgrupper og i det hele taget støtter og hjælper, så forholdene er ikke kun dårlige.
Så er der Dansk Flygtningehjælp, som flere af ordførerne har været inde på.
Jeg mener, at Dansk Flygtningehjælp har gjort en fremragende indsats for dette land og for de mennesker, vi har betroet dem, og her findes der en erfaringsmasse, en videnbank, en kunnen og en indsigt, som man ikke bare kan samle to-tre andre steder.
Det kan være ½ år, 1 år, 1½ år, jeg ved det ikke, men det bør være således at alle de mange små kommuner, som på et eller andet tidspunkt får en gruppe flygtninge, de skal tage sig af, har et sted, de kan henvende sig til og trække på ressourcerne.
Det må vi også forhandle om.
Flere har været inde på den økonomiske ydelse, og det lyder selvfølgelig højst mærkeligt, at vi giver mindre til dem, der har det sværest; men man skal ikke se på ydelsen alene.
Netop de nyankomne har jo en række andre muligheder og rettigheder, bl.a. ret til at få økonomisk hjælp til nyanskaffelser, undervisning, transport til og fra undervisning og en række andre ting.
Når alt det lægges sammen, er jeg ikke sikker på, at de er ringere stillet, men jeg ville da helst give dem det maksimale, fordi de er i en svær situation og har brug for nogle af de ting, som kan gøre hverdagslivet lidt lettere.
Jeg skal også nævne bemyndigelserne, og jeg kunne tænke mig, at ministeren gerne ville af med nogle af dem.
Han kunne f.eks. lige gennemgå dem en gang og se, om ikke det ville lette ham, hvis han i stedet for de 18 bemyndigelser, der er omtalt, kunne nøjes med ni, så Folketinget tager ansvaret for at fastlægge visse ting, og det må også kunne være forhandlingsstof.
Vi skal jo hele tiden have for øje, at de mennesker, vi her lovgiver om, er i en overgangssituation.
De står på Fredericias banegård i en omstillingsfase af deres liv, og så kan det godt være brugbart med visse specielle regler for specielle situationer - når de er midlertidige, vel at mærke.
Et par ord om integration: Integration kræver gensidighed.
Det er ikke nok, at hovedet er villigt til at integrere sig, hvis den krop, det skal integreres med, er modvillig, så også af den grund er det vigtigt at have en god stemning i samfundet over for disse nye mennesker, så vi hjælper dem.
Men selv om jeg nok mere end én gang gennem årene her fra denne talerstol har citeret en udtalelse,
må jeg gentage den her.
Det er den norske nobelpristager Fridtjof Nansen, der har sagt, at »ikke i integreringen, men i differentieringen ligger kimen til samfundets velstand«.
Til spørgsmålet om, hvornår nogle skal sendes hjem, skal jeg bare minde om, hvor svært det er at sige, hvornår tiden er inde.
Sidst i 1930'erne modtog Danmark nogle - om end ikke ret mange, alt for få - flygtninge fra Nazityskland.
Krigen sluttede i maj 1945, og var der nogen, der tænkte på at sende én eneste af dem hjem?
Dem, vi sendte hjem, var de flygtninge, der var kommet i krigens sidste år.
Der var ikke nogen, der drømte om at sende dem, der var kommet i 1938 eller 1939, hjem, selv om Hitler var død og nazismen mere eller mindre udryddet, i hvert fald for en tid.
Det skal man bare huske på.
CD's stilling til dette lovkompleks vil selvfølgelig komme an på, hvad der står i forslagene, når de er færdigbehandlet i udvalget, men også på, hvem der kan laves aftaler med, og om de partier har så mange mandater, at vi kan bære forslagene igennem og dermed give befolkningen et godt eksempel.
Alle må kompromisse, ikke kun V og K, også regeringspartierne, også CD, og selv hr. Søndergaard må være villig til at indgå et kompromis, hvis det skal lykkes at få et bredt flertal.
Der er gode forhåbninger om, at det kan lykkes, for der har været visse gode toner i dagens ordførertaler, og jeg står her med Ekstra Bladet fra i forgårs, hvor det antydes, at Det Konservative Folkeparti vil gå til valg næste gang under følgende slogan: »Med Møller mod mere menneskelighed«.
Jeg skal oplyse, at det er ikke hr. Helge Adam Møller, der er tale om, men hr. Per Stig Møller.
Det er ham selv, der har givet avisen dette slogan, og vi vil meget gerne gå med begge de herrer Møller mod mere menneskelighed.
Hvis de vil være med til det, skal det nok lykkes. Må jeg så til sidst sige vedrørende kvoter og færre flygtninge: Tænk, hvis det var én af os!
Tænk, hvis det var fru Birthe Rønn Hornbech eller mig, der blev tvunget til at flygte herfra - sådan noget har altså fundet sted før - og vi så oplevede, at når vi kom til det land, hvor vi ville søge et fristed, stod der en gendarm med hånden oppe og sagde: Næh tak, vores flygtningekvote for i år er opbrugt.
Hjem med dig igen til dit helvede!
Det synes jeg er sundt at tænke på.
Jeg er sikker på, at ordførerne fra de fleste partier er i stand til at tænke i de baner, og også det lover godt for, at vi under indenrigsministerens forsæde kan nå frem til et bredt og godt resultat.