Mogens Lykketoft (S), 1998-01-27:
På regeringens vegne førte jeg en serie forhandlinger med det færøske landsstyre under krisen i 1993.
Jeg vedkender mig naturligvis fuldt ud mit ansvar for håndteringen af den opgave.
Det overordnede hensyn, jeg havde hele vejen igennem, var at medvirke til, at krisen ikke blev endnu værre eller kom ud af kontrol i forskellige kritiske faser.
Derfor må også jeg beklage, at den struktur, den organisationsform for de danske myndigheders håndtering, som regeringen havde ansvaret for, ikke var tilfredsstillende og specielt ikke var det, da aktiebyttet foregik i marts 1993.
Jeg forstår udmærket kritikken, når den nu fremføres i lyset af undersøgelseskommissionens beretning, som afdækker, at grundlaget ikke var dækkende og korrekt for aktiebyttet.
Men det er vigtigt at understrege, at beslutningsgrundlaget var det samme for den danske regering og for det færøske landsstyre.
Det er så blevet kritiseret, at regeringen i midten af marts 1993 pressede kraftigt på for en afklaring om aktiebyttet.
Det er imidlertid her vigtigt at minde om, hvordan situationen blev oplevet undervejs hos regeringen, i det danske Folketing.
Der var i de første måneder af 1993 hos danske myndigheder, hos danske politikere stor undren og stor forskrækkelse over dybden i krisen på Færøerne.
Vi havde ikke nogen plan for sådan en - kriserne kom væltende ind på vores bord, samtidig med at vi prøvede at håndtere en enorm mængde andre udfordringer.
Og den kendsgerning medvirkede på dansk side til, at Færøgruppen kom til at spille en meget central rolle.
Det var her, man havde viden og kunne sikre kontinuitet i håndteringen af krisen hen over regeringsskiftet.
Så kom den 8. februar og Den Danske Banks melding om situationen og komplicerede det hele yderligere.
Vi havde ikke nogen magtmidler til at fastholde Den Danske Bank i deres moderselskabsengagement på Færøerne.
Derfor bad regeringen Færøgruppen om et løsningsforslag.
Regeringen godkendte det fremlagte oplæg om aktiebyttet i den overbevisning, at det var gennemtænkt og gennemarbejdet og i situationen reelt den eneste løsning.
Derfor lagde regeringen pres på for en hurtig godkendelse også fra færøsk side.
Og her vil jeg godt sige, at både den danske regering og det færøske landsstyre var helt klar over, at når Den Danske Bank trådte ud som hovedaktionær i Færøbanken, skabte det en større risiko for Færøerne. Det er vigtigt at fastholde, at kernen i historien om aktiebyttet ikke er den uundgåelige usikkerhed om fremtiden, men præcis den situation, som Færøbanken var i i sidste halvdel af marts 1993.
Og det er præcis på det her punkt, at den færøske lagmand, Marita Petersen, ifølge undersøgelseskommissionens beretning gjorde alt for at få klar besked fra Den Danske Bank og fik oplysninger, der ikke var dækkende for situationen.
Det er der al mulig grund til at beklage.
Men alt, hvad vi foretog os, havde, som statsministeren allerede har sagt det, til formål at holde det færøske banksystem i live, undgå at bidrage til uro og yderligere selvforstærkende krisestemning.
Men vi kunne alligevel ikke forhindre, at hele det færøske samfund kom ind i en ondartet spiral, hvor situationen uge for uge, måned for måned blev endnu mere dyster.
Og jeg forstår til fulde den færøske fortvivlelse over, hvor store lån der i sidste ende måtte optages for at holde bankerne flydende.
Jeg skal i øvrigt henlede opmærksomheden på, at regnskabet sådan set ikke er gjort op endnu.
Nu er udviklingen jo heldigvis vendt på Færøerne, og nogle af de penge, der blev hensat, er alligevel ikke tabt.
Men tilbage står det kritisable aktiebytte.
Vi troede, det var i orden.
Marita Petersen, den færøske lagmand, bad allerede i september 1993 om en undersøgelse.
Hun viste sig at have ret i mistanken om, at noget var galt.
Og i det klare lys, som undersøgelseskommissionen kaster over forløbet, må jeg beklage, at jeg på regeringens vegne afviste ønsket om en undersøgelse dengang.
Jeg kan kun sige, at de oplysninger, vi fik i september, ikke gav os noget andet billede end det, vi havde i marts.
Nu har vi så undersøgelsen.
Så meget om hovedsagen.
Så er jeg nødt til at gøre en afsluttende bemærkning, fordi en telefonopringning fra mig til Finanstilsynets direktør den 22. april 1993 har fået nogle borgerlige oppositionspolitikere til at anklage mig for magtfordrejning og magtmisbrug i forhold til Finanstilsynet.
Jeg vil godt sige, at der ikke er skygge af dokumentation for en sådan påstand i beretningen.
Jeg må på det skarpeste tilbagevise den.
Og når Venstres formand tillader sig at drage sammenligninger til Tamilsagen, så håber jeg, at det taler for sig selv og stempler Venstres formand.
Usandhed og mistænkeliggørelse skal sættes i omløb og holdes
i live
Der skal tegnes et billede af finansministeren som en brutal og løgnagtig person, og hvis det lykkes, kan det flytte stemmer.
Det kaldes vist karaktermord i fagsproget.
Men tilbage til kendsgerningerne med direktør Mølgaard og telefonsamtalen:
Punkt 1.
Samtalen havde ikke nogen som helst forbindelse
med undersøgelsens hovedspørgsmål om aktiebyttet.
Direktør Mølgaard har skrevet et meget omhyggeligt internt referat af samtalen, som er optrykt i kommissionsberetningen, side 1007.
Den viser, at samtalen handlede om tilsynets muligheder for legalt at dispensere for likviditetskrav, og at jeg desuden orienterede om min samtale med Nationalbanken om en eventuel midlertidig likviditetsstøtte til det færøske banksystem.
Punkt 3.
Baggrunden for min opringning fremgår af et notat, der også er optrykt på side 994, fra embedsmænd i Statsministeriet, Økonomiministeriet og Finansministeriet. Her refereres der til et møde i Færøgruppen den 14. april, hvor sådan en midlertidig likviditetsløsning blev skitseret.
Man var bange for store udtræk fra de færøske banker.
Derfor indstillede embedsmændene, at der på højt regeringsniveau blev taget kontakt til Finanstilsynet og Nationalbanken om det her, jf. side 996, 6. afsnit.
Punkt 4.
I en intern notits til statsministeren af 19. april repeteres den indstilling, og det foreslås, at det er finansministeren, der tager kontakt til Nationalbanken og Finanstilsynet, jf. side 999.
Punkt 5.
Jeg gav ikke i den samtale forslag til eller anvisning på, hvordan man skulle drive tilsynsvirksomhed i de følgende uger.
Hvis det havde været tilfældet, så er der heller ikke nogen som helst tvivl om, at direktør Mølgaard omhyggeligt havde refereret også det.
Undersøgelseskommissionen konkluderer intet som helst om, at jeg hverken i ordvalg eller indhold har talt med Mølgaard om andet end det, han selv har refereret.
Punkt 6.
Undersøgelseskommissionen påpeger ikke nogen som helst sammenhæng mellem min telefonsamtale med Mølgaard og det, der i brevet af 26. maj fra Finanstilsynets vicedirektør til en embedsmand i Finansministeriet benævnes en aftale.
Og det er, fordi der ikke er nogen sammenhæng.
Der er ikke noget som helst grundlag for at påstå den sammenhæng, hvilket økonomiministeren også har redegjort for.
Forhandling