Søren Søndergaard (EL), 1998-01-22:
Det er vanskeligt at forstå, hvorledes en forskelsbehandling skal virke motiverende og øge lysten til at integrere sig.
Og det er vanskeligt at forstå, hvordan man i en integrationslov kan fremme forskelsbehandling i en tid, hvor etnisk ligestilling står højt på dagsordenen. Sådan skriver en række rehabiliterings- og behandlingscentre for torturofre og traumatiserede flygtninge i deres høringssvar til de forslag, vi behandler i dag.
Vi synes, de har ret.
Det er svært at forstå, hvorfor regeringen har valgt at fremsætte en diskriminationslov i stedet for en integrationslov, men det er ikke desto mindre det, vi opfatter er tilfældet, når vi snakker om lovforslag nr. L 155.
Diskriminationen i dette lovforslag, integrationsloven, finder sted på to punkter: Stavnsbindingen og den særlige lave introduktionsydelse.
Som vi tidligere har været inde på, er det i år 210-året for stavsbåndets ophævelse.
Den fri bosætningsret, retten til, at indbyggere i Danmark kan slå sig ned, hvor de vil, uden at blive straffet, er faktisk en vigtig demokratisk landvinding, som må forsvares hele tiden.
Hvad angår den særlige introduktionsydelse, er diskriminationen efter vores mening også åbenbar.
For hvori består rimeligheden i, at en flygtning, som har opholdstilladelse i Danmark, og som oven i købet nøje følger det fastlagte introduktionsprogram, skal have ca. 2.000 kr. mindre om måneden end folk f.eks. på kontanthjælp?
Regeringen har forsøgt at bortforklare denne diskriminering med, at udlændinge på introduktionsydelse skal gennemføre et introduktionsprogram og derfor er en slags uddannelsessøgende.
Men der er jo også folk på kontanthjælp, der modtager uddannelse.
Derfor må vi spørge: Er den skjulte plan i virkeligheden, at også de på et tidspunkt skal have frataget 2.000 kr. om måneden?
Forholder det sig sådan, at det her angreb på nyankomne udlændinge blot er en rambuk i et mere generelt angreb på de svagest stillede grupper i Danmark?
Eller er det simpelt hen bare regeringens politik at gå ind for diskrimination?
Diskriminationsforslagene har naturligvis udløst en heftig kritik fra en række menneskerettighedsorganisationer, Amnesty International, Nævnet for Etnisk Ligestilling, Dokumentations- og Rådgivningscentret, Det Danske Center for Menneskerettigheder med flere.
Fælles for dem er, at de hævder, at den foreslåede lovgivning går til stregen eller går over stregen i forhold til de internationale menneskerettighedskonventioner, som Danmark har tilsluttet sig.
I forhold til stavnsbåndspolitikken forudser DRC, »at loven i sin nuværende udformning vil medføre en lang række klagesager under artikel 14, individuel klageadgang til FN's racediskriminationskomité.«
I forhold til den særlig nedsatte introduktionsydelse fastslår Det Danske Center for Menneskerettigheder, at den, »vil bryde flygtningekonventionens art. 23 og formentlig tillige FN's konvention om økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder«.
Og i forhold til den diskussion, som jeg for nogen tid siden havde med hr. Bjørn Elmquist, hvad angår den mere generelle indfaldsvinkel til menneskerettighederne i lovforslaget, skriver Det Danske Center for Menneskerettigheder: »Centret bemærker en lovgivningsteknisk nyskabelse, nemlig at man lovgiver på kanten af Danmarks internationale menneskeretlige forpligtelser og i bemærkningerne pålægger administrationen at sikre, at Danmark ikke kommer i konflikt med menneskerettighedskonventionerne.
Hvert enkelt medlem, som ikke ønsker at frakaste sig det her ansvar til at overholde menneskerettighederne i Danmark, bør lytte nøje til denne kritik.
De bør nøje overveje den, og vi er på de her to punkter i hvert fald nået frem til en konklusion, der siger: Om igen.
Det er ikke, fordi vi ikke grundlæggende er positive over for ideen om en integrationslov.
Vi synes faktisk, at der blev lavet et ganske fortræffeligt udgangspunkt i den betænkning, som kom for nogen tid siden.
Vi synes faktisk også, at det fremsatte forslag ud over de kritikpunkter, jeg har givet her, indeholder en række gode ting.
Vi synes, det er en virkelig god idé at forlænge integrationsindsatsen fra 18 til 36 måneder.
Vi synes, det er en god idé at udvide integrationsindsatsen fra at omfatte flygtninge til også at omfatte familiesammenførte indvandrere, og vi synes også, at det er en rigtig tanke, at alle kommuner i Danmark skal bidrage aktivt til at løse den samfundsmæssige opgave, det er at bøde på, at verdens fortrædeligheder har ført til store flygtninge- og migrationsstrømme.
Men vi vil altså ikke betale for disse gode ideer ved at indføre diskrimination i dansk lovgivning.
Til gengæld siger vi klart, at hvis diskriminationsparagrafferne kommer ud, er vi klar til at indgå i konkrete og forhåbentlig også konstruktive forhandlinger om en virkelig integrationslov.
I de forhandlinger vil der selvfølgelig være nogle punkter i regeringens forslag, som vi gerne vil diskutere nærmere.
Jeg har skrevet 7 punkter op på mit papir, som jeg kort vil nævne:
For det første vil vi godt diskutere midlerne til at få kommunerne til at tage imod flygtningene nærmere.
Vi synes, at det er forkert ensidigt at satse på kvoter.
Vi mener, at en øget præmiering af de kommuner, der tager flygtninge, betalt af de kommuner, der ikke tager flygtninge, kan bidrage et stykke hen ad vejen. I forhold til at få flygtninge til at blive boende i løbet af integrationsperioden mener vi også, at en præmiering kan komme på tale.
Endelig kan vi også diskutere, i det omfang de to første ting ikke er tilstrækkelige, om man i forhold til særlig genstridige kommuner skal bruge magtmidler for at få dem til at løse deres opgave.
Men vi synes, at den ensidige satsning på kvoterne er forkert.
For det andet er vi i tvivl om den praktiske gennemførlighed - forstået som tidsmæssig gennemførlighed - af en række af de afgørende elementer.
Vi har noteret os, at introduktionsprogrammet skal starte en måned efter, at kommunalbestyrelsen har taget ansvaret.
Samtidig har kommunalbestyrelsen 3 måneder til at anvise bolig.
Indtil da skal de anvise et midlertidigt opholdssted.
Spørgsmålet er, om man kan sikre en situation, hvor de første måneder af et introduktionsprogram reelt bliver givtigt for den pågældende flygtning, om man kan nå at få alle de ting på plads, der skal til.
Det kan jo f.eks. være daginstitution, som måske oven i købet kun skal være midlertidig.
Der skal jo også udarbejdes en personlig handlingsplan, og hvis den skal have den funktion, der ganske rigtigt ligger i loven, skal den tage højde for den pågældende flygtnings tidligere uddannelse og præcis forholde sig til, hvordan denne tidligere uddannelse forholder sig til danske uddannelser og danske job med henblik på at give den fornødne justering og den fornødne aktivering i forhold til, hvilke job personen kunne få senere.
Vi har altså nogle spørgsmål i forhold til, om det kan lade sig gøre.
Det er også noget, vi kan drøfte.
Det er jo sådan, at i hvert fald centrene for torturofre har beskrevet, at op imod 25 pct. af de flygtninge, som kommer til Danmark, har flygtningetraumer eller torturtraumer, som betyder, at de har behov for en eller anden form for hjælp.
Vi er bange for, at den gruppe i forhold til de planer, der er fremlagt, kan falde ned i et hul, og vi synes, at det er et område, som vi skal kigge på, fordi det selvfølgelig er en særlig gruppe, der skal tages hånd om.
Vi ser for det fjerde en diskussion i forhold til sprogundervisningen, nemlig hvordan vi også i mindre kommuner sikrer en ordentlig sprogundervisning, hvordan vi forhindrer, at nogle kommuner slipper lidt for let over det med sprogundervisningen, så vi står med folk, som efter en periode måske nok har et bevis på, at de har gennemført en sprogundervisning, men desværre ikke har de fornødne kvalifikationer, som helst skulle svare til beviset.
For det femte har vi et problem i forhold til Dansk Flygtningehjælp, et problem, der går på, hvordan vi undgår, at de ressourcer og den erfaring, der ligger i Dansk Flygtningehjælp, ikke forsvinder ud i det blå.
Vi har ikke nogen specielle aktier i Dansk Flygtningehjælp.
Vi er ikke specielt forelskede i Dansk Flygtningehjælp, men vi mener, det er vigtigt, at de erfaringer, der er opsamlet, bliver brugt og ikke forsvinder.
For det sjette vil vi godt diskutere repatrieringen nærmere.
Vi er bange for, at der her er et hul i lovgivningen, for i og med at Dansk Flygtningehjælp forsvinder ud af det, er der ikke en national instans, som har kapacitet og viden til at diskutere med den enkelte flygtning om, hvordan vedkommende kan vende tilbage i en situation, hvor tingene bliver lidt bedre i det land, hvor den pågældende kommer fra.
Det kan være uddannelsesmæssigt, men det kan også være konkrete redskaber, f.eks. hvilke småkurser det kan være rart at gennemgå for at kunne reparere vinduer, hvis det er svært at få vinduer i det pågældende område.
Der kan være andre ting, hvor der er behov for en meget konkret snak med den enkelte flygtning om, hvad der skal til, for at den pågældende kan vende hjem, være tryg ved at vende hjem uden at frygte, at det hele går galt.
Spørgsmålet om repatriering og ressourcer til repatriering synes vi er et utrolig vigtigt område, fordi mange flygtninge selvfølgelig ønsker at vende hjem og ikke ønsker at blive boende i Danmark. Det syvende punkt, som vi også godt vil diskutere med regeringen i forhandlingerne, er alle bemyndigelserne.
Der er i hvert fald en række af dem, som efter vores opfattelse er unødvendige, hvor man enten kunne fjerne dem eller indskrive dem i loven, men det er i hvert fald et punkt, som skal diskuteres.
Vi vil diskutere disse ting i forhandlingerne.
Bolden ligger på regeringens banehalvdel.
Hvis regeringen insisterer på at fastholde de paragraffer, som har påkaldt sig megen kritik fra forskellige organisationer, også fra os, for diskrimination, så er det klart, at vejen går over en aftale med Venstre, De Konservative, Fremskridtspartiet og Dansk Folkeparti.
Hvis regeringen vælger at satse på integration uden diskrimination, er jeg sikker på, at både SF's og Enhedslistens telefonnummer er at finde i telefonbogen. Derudover vil jeg knytte nogle bemærkninger til lovforslag nr. L 154.
Dér må man stille spørgsmålet: Hvad er
det egentlig, regeringen vil?
Det er måske et svagt udtryk at sige, at man fristes til at tro, det er måske nærmere, at man næsten tvinges til at tro, at regeringen af en eller anden grund simpelt hen har besluttet, at nu skulle embedsværket over stok og sten stampe stramninger op af jorden, koste, hvad det ville, og vi mener, at resultatet er blevet derefter.
Det ville selvfølgelig være fuldstændig forkert af mig at foregive, at det kommer som en stor overraskelse, al den stund vi i Enhedslisten har kritiseret regeringens politik i de mange stramningsrunder, som udlændingeloven har været igennem i de senere år. Desværre føjer disse ændringer sig til den efter vores opfattelse lidt uklædelige række.
Det besynderlige er, at man nøgternt og ædrueligt bliver nødt til at konstatere, at L 154 indeholder to centrale dele, dels en masse varm luft, dels en række stramninger, som er svære at forstå.
I efteråret så vi statsministeren og andre føre sig frem
på udlændingeområdet
Der skulle strammes.
Snyd skulle stoppes osv.
Men de analyser, som eksperter på området har foretaget, viser, at hvor der lægges op til stramninger i loven, de facto-begrebet og proformaægteskaber, skrues der på knapper, som er indholdsløse, mens der andre steder strammes så meget, at regeringen efter vores opfattelse går alt for langt.
I høringssvarene lyder det næsten samstemmende om de facto-ændringerne, at der ikke strammes noget som helst.
Den skal snarere udvides.
Vi har f.eks. bemærket, at Danske Kvinders Nationalråd har gjort opmærksom på, at der er et særligt behov for at få præciseret, at forfulgte kvinder skal have en beskyttelse.
At der er behov for det, kan vi overbevise os om i sagen om den syriske kvinde og hendes tre børn, som i øjeblikket står for at blive sendt ud af landet.
Og i den forbindelse synes vi i hvert fald, det er glædeligt, at man i Norge åbenbart har besluttet at lempe, hvad angår kravene i forhold til flygtninge for kønsrelateret forfølgelse.
Et andet område med varm luft er proformaægteskaberne.
Det er i dag forbudt, og nu skal vi altså vedtage, at det skal det fortsat være.
Vi synes, det er lidt indholdsløst.
Vi synes, det er lidt tomt.
Vi synes, det er lidt spild af tid.
Der er alvorligere ting at tage fat på, og en af de alvorligere ting, som vi synes det er værd at tage fat på, er det, som regeringen kalder arrangerede ægteskaber, men ikke helt på samme måde, som regeringen vil gøre det. De må jo ikke foregå, og derfor stiller vi spørgsmålet: Hvad har regeringen tænkt sig at gøre i praksis for at forhindre disse aftaler?
Det må vel være sådan en slags avanceret dyneløfteri, hvor danske ambassadeansatte rundtomkring i forskellige lande skal løfte dyner dér, hvor ægtefællerne kommer fra.
Og risikoen?
At dette forslag ikke er særlig gennemtænkt, synes vi også kommentaren fra Nævnet for Etnisk Ligestilling vidner om, for i den kommentar skriver man: »I Danmark er der imidlertid ingen lov mod arrangerede ægteskaber, som ellers er en almen praksis også blandt etniske danskere, som bliver gift gennem ægteskabsbureauer og lignende.« Der er altså også i Danmark mulighed for at lave arrangerede ægteskaber, men der skal selvfølgelig ikke være mulighed for at lave arrangerede ægteskaber mod personers vilje.
Det er jo en helt anden sag, og det er desværre en helt anden sag, som man ikke får fat på i denne her lovgivning.
Det er ellers et stort og alvorligt problem for dem, det går ud over i hvert fald, som der nok kunne være grund til at kigge lidt nærmere på.
Ud over de ting, der er nævnt her, indeholder forslaget også elementer, som efter vores opfattelse er uforståelige.
I den forbindelse tænker jeg på forslaget om at forhindre familiesammenføring med forældre over 60 år.
Der er ikke noget objektivt argument for at stoppe denne mulighed.
Det var 197 - altså ikke 197.000, men 197 - i 1997, og det var 186 personer alt i alt i 1996. Det er så få personer, at forslaget kun kan karakteriseres enten som chikane eller, og jeg ved ikke om det er værre eller bedre, som leflen for fejlagtige fordomme i dele af måske især det socialdemokratiske bagland, hvor man sikkert, når man laver opinionsundersøgelser, kan høre ganske andre tal med hensyn til, hvor mange man tror der kommer af forældre over 60 år ved familiesammenføring.
Det samme problem mener vi eksisterer med forslaget om, at der skal gå 3 år efter opnåelsen af opholdstilladelse, før udlændingen kan opnå ret til at blive familiesammenført med sine nærmeste.
I realiteten kommer man altså til at vente 6 år, når introduktionsperioden lægges til.
I dag er ventetiden 5 år.
Hvad begrunder dette ekstra år?
Hvad er begrundelsen?
Den er ikke fremlagt.
Man kan stille spørgsmålet mere generelt: Hvorfor gør regeringen nu det her?
Gør regeringen det, fordi der ikke er andet at gøre?
Fordi den som mindretalsregering ikke har andre muligheder og bliver pisket rundt i manegen af en højrefløj, som har mulighed for at stemme den ned eller gennemføre noget, som er endnu værre?
Næh, sådan er det ikke.
Regeringen kan, hvis den vil, gennemføre en udlændingepolitik, som sætter retssikkerhed, som sætter solidaritet, og som frem for alt sætter integration i centrum.
Desværre søger den mod højre.
Den tækkes en såkaldt folkestemning, som den dermed bliver en del af, og som den dermed også forstærker.
Det har selvfølgelig nogle omkostninger for de mennesker, det går ud over.
Det har nogle omkostninger for Danmarks gode navn og rygte som et land, der ikke bare har undertegnet konventioner, men som også overholder dem.