Aage Frandsen (SF), 2000-05-11:
Dér står der, at der sigtes mod et samlet afgiftsprovenu på 30 mio. kr. årligt.
Det, vi havde i den gamle aftale, som hr. Brian Mikkelsen og jeg i fællesskab har lavet, var, at der stod et beløb, der skulle ind, uanset hvor mange seere der var i området.
Her går vi ud fra, at vi tager udgangspunkt i et beløb pr. seer, og så regner vi med i forhold til den mængde af seere, der er i øjeblikket i det område, at vi når de 30 mio. kr.
Så i virkeligheden er det i aftalen, der ligger her, ud fra den øgede mængde ikke mere, end det var i den gamle aftale, som hr. Brian Mikkelsen og jeg var fælles om.
Med hensyn til spørgsmålet, som hr. Søren Søndergaard rejser: Der er nogle af spørgsmålene, hvor jeg vil sige, at det jo er Konkurrencestyrelsen, der skal forholde sig til, hvilke betingelser man kan stille.
Og det, der står i teksten, vil jeg så godt lige læse op for hr. Søren Søndergaard: Der står, at der skal være klassisk musik, og så skal der suppleres med rytmisk musik, jazz og dansk musik og så kultur- og debatprogrammer, osv. osv. Der er jo ikke noget til hinder for, at nogle, der ejer en station eller en avis i Danmark, eller Danmarks Radio osv. kan lave det her.
Det er der ikke.
Jeg har min egen opfattelse af, hvad jeg kunne forestille mig.
Det er sådan set irrelevant.
Andre kan have andre opfattelser.
Det er også irrelevant.
Diskussionen her har jo været lidt interessant ved, at Venstre og De Konservative siger, at det kun er Danmarks Radio, der kan få kanalen, og at hr. Søren Søndergaard siger, at det er nogle helt andre, der får den.
Og hvem det er, synes jeg så må komme an på en prøve i forhold til den virkelighed.
Det, jeg er optaget af,
er indholdet, den seriøse radio, radioen til den lyttende dansker.
Som oplæg til medieforhandlingerne udarbejdede vi i SF i januar måned et oplæg: Radio og tv på tærsklen af det nye årtusinde.
Vi havde vores synspunkter klar, da regeringen kom med sit oplæg til forhandlingerne.
I vores oplæg i januar måned havde vi en række punkter, som vi lagde afgørende vægt på.
For det første, at public service-stationerne, TV 2 og først og fremmest Danmarks Radio, blev styrket.
For det andet, at der skete en præcisering af public service-begrebet, og at der kunne stilles særlige public service-krav til Danmarks Radio, også i forhold til TV 2. For det tredje, at den fjerde radiokanal skulle være en seriøs kanal, der skulle bibringe noget af den udsendelseskarakter, som den lyttende radiolytter var interesseret i: klassisk musik, kultur- og debatprogrammer.
I den forbindelse sagde vi så også, at vi mente, at Danmarks Radio var den mest nærliggende.
For det fjerde sagde vi også, at vi ønskede
reklamefri zoner omkring børneudsendelser.
For det femte, at vi fortsat betragtede det som meget vigtigt, at der var ikke-kommercielt radio- og tv, og at det blev finansielt fremmet.
For det sjette ønskede vi, at man fremmede også den digitale udvikling, både på radio- og tv-området.
For det syvende måtte vi konstatere, men ikke at vi gerne ville, at det givetvis ville koste penge og dermed betyde licensstigning.
Da regeringen kom med sit forslag, kunne vi konstatere, at der var en række overensstemmelser mellem vores synspunkter og regeringens synspunkter.
Vi kunne også konstatere, at der i hvert fald på nogle punkter, her vil jeg nævne to, ikke var overensstemmelse.
Det var spørgsmålet om den måde, licensen skulle opkræves på, og det andet var tildeling af radiokanaler, hvor vi var optaget af den fjerde radiokanal.
Forhandlingerne endte som bekendt med, at regeringen blev enig med SF og CD, og det siger sig selv, at vi ikke har fået alt igennem, som vi ville, men vi har fået centrale punkter igennem.
Men det er nu engang sådan i forhandlinger, at man jo ikke får alt, for ellers er der jo ikke tale om et kompromis.
Styrende for os i mediepolitikken er, at public service-stationerne sender noget af det, som de kommercielle stationer ikke sender, og at de også sender til hele befolkningen.
Vi mener også nu, at det er rigtigt at sige, at der kan stilles forskellige krav til Danmarks Radio, som er rent licensfinansieret, og til TV 2. Sådan er virkelighedens verden også.
I diskussionen om public service-kanaler stiller man somme tider spørgsmålet: Skal de kun sende det, som andre
Det er efter vores opfattelse helt forkert, hvis man har en så snæver definition af public service, nemlig at det er det, de andre ikke sender.
Så risikerer man, at man kun sender til en meget lille del af befolkningen, og det er i modstrid med public service-begrebet.
Det centrale spørgsmål i forhandlingerne har jo været spørgsmålet om den fjerde radiokanal, og da valgte vi i forligskredsen - i stedet for at sige: Hvem skal have den? - at tage udgangspunkt i, hvad indholdet skal være.
Det, vi for vores vedkommende syntes var helt afgørende, var, at den fjerde landsdækkende kanal var til den, som vi kan kalde den lyttende lytter.
Vi har masser af radio, der er baggrundsstøj.
Vi har masser af musik af en bestemt genre.
Derimod mangler vi, hvad vi kan kalde seriøs musik, klassisk musik, jazz, rytmisk musik.
Vi mangler også samfunds-, kultur- og debatprogrammer, og det betyder selvfølgelig også, at succeskriteriet ikke kan være et spørgsmål om mange lyttere, men at det er et spørgsmål om indholdet.
Og det har vi selvfølgelig også accepteret i den her forbindelse.
Så vil jeg godt til sidst understrege, at vi er godt tilfredse, selv om vi gerne ville være gået længere, når det drejer sig om de reklamefri zoner omkring børneudsendelserne.
Vi er godt tilfredse med, at de ikkekommercielle og lokale radio- og tv-stationer får forbedret deres situation, også i forhold til pris- og lønudviklingen.
Vi er godt tilfredse med, at man understreger digitaliseringen, og at det skal ske så hurtigt som muligt bl.a. af hensyn til, at vi kan få DR 2 ud til alle.
Vi er godt tilfredse med, at Danmarks Radios bestyrelse stadig væk udpeges for hovedpartens vedkommende af Folketinget, og vi er også godt tilfredse med, at der ikke længere er en passus om, at Danmarks Radio skal lægge mere og mere ud i udbud uden for huset.
Det må Danmarks Radio selv rode med.
Og det accepterer vi.
Så alt i alt betragter vi det her som en aftale, vi kan gå ind for.
Det er klart, at der var enkelte elementer, vi gerne havde set anderledes, sådan er et kompromis.
Men vi står selvfølgelig inde for det.