Jørn Jespersen (SF), 2004-12-02:
Jeg tror, det er vigtigt, at vi i hvert fald forstår hinandens tilgange og strategier i denne her sammenhæng for at få en fair diskussion.
Vi er vistnok også enige, de fleste af os, om, at tempoet i den hidtidige regulering er for langsomt, og at vi fra dansk side skal arbejde for, at tempoet bliver hurtigere, at stofferne bliver reguleret hurtigere, end de i forvejen bliver.
Så er spørgsmålet: Hvad er midlerne til at få tempoet til at stige?
Det bliver sagt, at et forbud på nationalt plan ikke kan lade sig gøre, og at det er en tom demonstration.
Det tror jeg er forkerte opfattelser og analyser – begge dele.
Selvfølgelig kan man da lave et nationalt forbud, og selvfølgelig er det klart, at det bliver meget, meget mindre fintmasket, end det ville blive på EU-plan, for hvad er det, man skal gøre, når man laver et forbud?
Ja, det er at lave regler, der hedder, at disse produkter ikke må markedsføres i Danmark, hvis de indeholder dette stof og eventuelt i mængder over en eller anden tærskelværdi.
Derefter skal man selvfølgelig lave kontrol.
Og det er da et stort arbejde at lave kontrol, og det er ikke alt, man finder.
Men til gengæld er den præventive effekt ved, at nogle bliver smidt ud af markedet, fordi de ikke har overholdt reglerne,
ganske stor, og derfor vil man i et vist omfang kunne håndhæve sådan et forbud.
Men man kan ikke gøre det hundrede procent, det er indlysende.
Det kan man formentlig ikke engang på EU-plan, men der vil man kunne gøre det i langt, langt større omfang og forhåbentlig ramme noget, der ligner hundrede procent eller med tiden kommer tæt på det.
Så det er klart, at det danske forbud ikke er en permanent løsning.
Sådan tænker SF det heller ikke.
Det er et middel til at komme et skridt på vejen, og det vil kunne håndhæves i ganske stort omfang, men langt fra i fuldt omfang.
Vil det så blive opfattet af de andre som en tom demonstration og som noget, vi selv har rodet os ud i og selv kan ligge og fedte os ud af igen?
Det tror jeg ikke.
Alle erfaringer tilsiger, at hvis der er noget, der irriterer Kommissionen og får den til at handle, så er det forskellige regler i de forskellige lande, netop fordi det er i strid med den grundlæggende tankegang om det indre marked.
Derfor vil nationale reguleringer være en udfordring for Kommissionen, som kan få den til at reagere mod os ved at anlægge en åbningssag, og så må den så føre sagen og argumentere for, at der ikke er det store problem ved, at den tvinger os til at lade være med at regulere nogle stoffer, som er indlysende sundhedsskadelige og miljøskadelige.
Det er den ene mulighed.
Den anden mulighed er, at Kommissionen siger, at Danmark har ret stærke argumenter på det her område, og at de derfor bliver nødt til at lave en tilsvarende regulering, der gælder på hele fællesskabsniveauet.
Det er jo det, der er tankegangen, at få EU til at tage argumenterne og beviserne alvorligt og rent faktisk tage konsekvensen af det og begynde at regulere ud fra miljøhensyn og sundhedshensyn i hele EU ved den provokation, der ligger i at gøre det på nationalt plan.
Det har vi erfaring for kan lade sig gøre.
Det er jo det, der er sket med F-gasserne, desværre på et meget lavt niveau, men der var da aldrig kommet en fælles regulering, hvis ikke Danmark først havde indført sin egen regulering.
Vi har et andet eksempel i forbindelse med de antibiotiske vækstfremmere inden for dyreproduktionen, hvor Danmark gik i spidsen med at lave nationale forbud, og frem mod indførelsen af forbuddene lavede vi frivillige handlingsplaner sammen med erhvervene, og vi lavede afgifter på forbruget, og vi rejste forslaget i EU om at forbyde det på fællesskabsplan.
Alle sagde til os fra starten, at det ikke kunne lade sig gøre, at det blev for dyrt, at vi ikke kunne håndhæve det, at de andre bare ville grine ad os osv.
Hvad er konsekvensen i dag?
Den er, at stofferne stort set er forbudt på EU-plan, fordi Danmark påtog sig en ledende rolle og gik i spidsen.
Det kan så være, det ikke er de rigtige midler, vi har foreslået, men vi er i hvert fald glade for, at hele oppositionen til venstre for regeringen – nu håber jeg ikke, jeg generer nogen inklusive Kristendemokraterne ved at sige det – er enige om, at der må ske noget mere end det, der sker nu.
Og det kan enten ske ved, at mindretallet bliver til et flertal efter et valg, eller ved, at vi kan blive enige om nogle af tingene med den siddende regering.
Det vil vi i hvert fald forsøge på – begge dele i virkeligheden.
Afstemning