Svend Auken (S), 2003-12-19:
Hovedproblemet for os i den aftale er ikke, at det økonomiske resultat er magert.
Tværtimod er der dele af arkitekturen i forslaget, bedre beskatning, en mere fornuftig opbygning af betalingen til staten baseret på overskudsandele, som vi har stor sympati for, og som vi har understøttet i den offentlige debat.
Det er heller ikke det, at man laver en aftale.
Tværtimod har det hele tiden været min opfattelse, at man fik den bedste udnyttelse, den mest harmoniske udvinding, hvis man kunne indgå en aftale med bevillingshaverne.
Vi har kritiske punkter til den konkrete aftale, der er indgået.
Vi mener, at den på en række punkter er for mager, og at man har bøjet sig for langt.
Vi synes, at den skattemæssige overgangsordning, der er lavet, er meget lukrativ i forhold til bevillingshaverne.
Vi havde gerne set, at man startede med indkomståret 2003.
Vi er uforstående over for, at bevillingshaverne ikke stadig væk skal betale olierørsafgift frem til 2012 ligesom alle andre.
Der er intet sagligt argument for at ophæve olierørsafgiften specielt for DUC.
Men det kan man diskutere frem og tilbage.
Vi må jo indrømme, at der altid skal være en vis margen i en forhandling, og en opposition vil jo altid se på det med kritiske øjne, og vi har været kritiske.
Men det er ikke det, der giver anledning til, at vi agter at stemme imod forslaget.
Det, der gør, at Socialdemokratiet efter et meget grundigt undersøgelsesarbejde med masser af skriftlige og mundtlige spørgsmål, notater, høring og samråd, er kommet til det resultat, at vi ikke kan stemme for B 7, men må stemme imod, er afsnit 6 i aftalen, den såkaldte kompensationsaftale.
Den aftale betyder, at det danske Folketing - fremtidige danske Folketing - er bundet frem til 2042.
Det vil sige, at man ikke, som bestemmelsen er udformet, uden at betale kompensation kan stoppe huller i olieskatten.
Man kan ikke som led i en international tendens sænke selskabsskatten og så samtidig forhøje olieskatten, medmindre man sikrer sig, at hele provenuet til finansiering af selskabsskattenedsættelsen kommer fra erhvervslivet.
Det vil sige, at den selskabsskattesænkning, som vi kan forudse med stor sikkerhed, vil betyde, at marginalskatten ude i Nordsøen vil blive sænket, uden at vi kan gøre noget ved det.
Vi ved også, at hvis man ophæver de særlige undtagelsesbestemmelser for CO2-skatten, der gælder ude i Nordsøen, og ligestiller de danske udvindere af kulbrinter i Nordsøen med andre i Nordsøen, så skal der betales kompensation.
Hvis det danske samfund skulle komme ud i en alvorlig krisesituation
, og alle grupper i det danske samfund skulle yde for at redde landet - og glem ikke, at vi taler om en situation helt frem til 2042 - så ved vi, at ethvert ekstra bidrag fra DUC vil udløse en kompensation.
Vi har spurgt i udvalget, om en sådan kompensationsbestemmelse findes
i andre lande, og svaret er, at det vidste ministeren ikke af at det gjorde, det fandtes ikke
Og det er selvfølgelig, fordi ministeren har undersøgt, hvordan forholdene er i Norge, Holland, England, USA osv.
Det er lande, vi normalt sammenligner os med.
Men efterfølgende har det vist sig, at ministerens svar
ikke var rigtigt: Det findes faktisk i andre lande, en sådan kompensationsbestemmelse findes i andre lande.
Eksperter har nemlig under høringen oplyst over for os, at der findes den slags kompensations- eller stabiliseringsaftaler i lande som Georgien, Kasakhstan, Angola, Peru, altså lande, vi normalt ikke sammenligner os med. Spørgsmålet er: Kunne økonomi- og erhvervsministeren have fået afsluttet en aftale uden at gå ind på disse ydmygende vilkår?
Svaret fra vores side er: Så skulle han ikke have indgået en aftale.
Vi henviser til, at Anker Jørgensen i 1981 i forhandlinger med A.P. Møller blev stillet over for et lignende krav og sagde nej og alligevel fik gennemført en aftale.
Det er i virkeligheden en suverænitetsafgivelse.
Havde det været i forhold til EU, ville det kun kunne vedtages med fem sjettedels flertal i Folketinget eller efter en folkeafstemning.
Ingen af os har set den aftale bortset fra ministeren, inden den var indgået, og efterfølgende fik vi at vide, at der ikke kunne ændres et komma i den pågældende aftale.
Man henviser til, at man ikke kunne inddrage Folketinget og vise dem aftalen på forhånd af hensyn til de børsetiske regler.
Skal de børsetiske regler stå over hensynet til Folketinget?
Det er overraskende, at partier, som er så optaget af demokratisk underskud og demokrati i EU og suverænitetsafgivelse dér, her blot på et vigtigt område vil afstå suverænitet, endda til et privat firma, uden at Folketinget har haft en jordisk chance for at blive inddraget.
Hvorfor er den aftale her?
Ja, det er da klart: Hvis bevillingshaverne som de eneste i det danske samfund kan sikre sig mod skatteforhøjelser i de næste 40 år, det, jeg har kaldt skattestop frem til 2042, så er det da klart, at de gerne vil gøre det.
De har selvfølgelig også i erindring, hvad der skete med pinsepakken i sin tid, hvor regeringen oprindelig dengang havde en tanke om at sænke selskabsskatten, men ikke for aktiviteterne i Nordsøen.
Det blev som bekendt ikke til noget.
Men det, denne aftale betyder, er, at sådan noget, som dengang var overvejet og foreslået, ikke vil kunne lade sig gennemføre i fremtiden.
Det er efter min mening at give afkald på rettigheder til vores olie, vores gas.
Når man følger den offentlige debat, har man lidt det indtryk engang imellem, at regeringsordførerne og ministeren har den opfattelse, at det i virkeligheden er Dansk Undergrunds Consortiums olie og gas, og at vi skal være dybt taknemlige for, at de vil overlade lidt mere af olien og gassen til os andre, end de hidtil har gjort.
Det er ikke vores opfattelse.
Det er olie og gas, der tilhører det danske samfund.
Hvorfor skal rådigheden over den overlades på disse vilkår til fremtiden?
Hvad sker der så efter aftalen?
Der har været allehånde spekulationer.
Der er ingen mulighed efter aftalen for at komme uden om disse vilkår, medmindre man i en helt urimelig situation i en genforhandling gør opmærksom på og vinder offentlig støtte til, at det er urimeligt, fordi forudsætningerne totalt har ændret sig.
Men rent juridisk er der ikke noget at komme efter.
For Socialdemokratiet er jeg nødt til at sige: Det er
for os en hellig ting, at indgåede aftaler overholdes.
Derfor vil vi selvfølgelig ikke, som der har været leget med i offentligheden, spekulere i, om vi kan fifle med ordningen i 2005 og 2006 og 2007.
Vi vil føle os forpligtet af den aftale, selvfølgelig vil vi det.
Det er netop derfor, at vi er dybt skeptiske over for at indgå aftaler, vi ikke kan overskue virkningerne af, eller som vi bedømmer negativt.
Det er, fordi vi ved, at når vi først har indgået en aftale, så vedstår vi den.
Jeg vil stærkt - men jeg ved godt, det er et sent tidspunkt at gøre det - appellere til de borgerlige politiske partier om, at man i denne sag tænker sig om og lader demokratiet få en chance.
Indgå aftale med A.P. Møller, javel.
På lidt dårlige vilkår, javel.
Men ikke en binding i forhold til Folketinget, ikke en garantiordning.
Jeg vil slutte med at sige, at jeg husker - også fordi jeg blev mindet om det, da jeg så dagsordenen for i dag, et senere punkt på dagsorden - at jeg for vistnok 12 år siden indgik en aftale med den, der dengang var formand for Det Konservative Folkeparti og statsminister i Danmark, Poul Schlüter, om en garanti.
Det var en garanti til alle unge mennesker, der startede på en erhvervsuddannelse, om, at de kunne få lov at gennemføre den erhvervsuddannelse.
Det var en garanti, der betød, at der altid var en praktikplads, om ikke andet så ved skolen.
Den indgik jeg med Poul Schlüter
dengang.
Den afskaffer vi i dag.
Den garantiordning bliver afskaffet i dag.
Garantien til alle de unge i en af de mest skrøbelige faser af deres liv afskaffer vi; den afskaffer VKO-flertallet
senere i dag.
Til gengæld indfører vi en garanti for de allerstærkeste mennesker i det her samfund og helt frem til 2042.
Hvis ikke det er udtryk for klokkeklar ideologi og et skifte i de borgerlige partiers retsopfattelse, så ved jeg ikke, hvad det er.
Vi stemmer imod.