Svend Auken (S), 2000-05-05:
Efter at Højesteret i 1998 afsagde dom i bræmmesagen, har der ikke været nogen form for tvivl om det retlige grundlag for, at bræmmebestemmelsen ikke har karakter af ekspropriation, og jeg finder ikke, at der siden da er fremkommet noget, som kan begrunde en anden holdning.
Bestemmelser om vandløbsbræmmer er i øvrigt ikke af nyere dato.
Før bestemmelsen kom ind i vandløbsloven i 1992, var der i de fleste vandløbsregulativer for offentlige vandløb allerede ifølge vandløbsloven fra 1949 fastsat bræmmebestemmelser med det samme formål som den nugældende bestemmelse, nemlig at yde en fysisk beskyttelse af vandløbene, f.eks. i forbindelse med markarbejde med tunge maskiner.
Men bræmmerne var af forskellig bredde, nogle steder 1 meter, andre steder 1½ eller 2 meter, og det var bl.a. ud fra ønsket om at få en ensartet bestemmelse, at loven blev ændret på dette punkt.
I øvrigt kan de sprøjtefrie randzoner, der er et led i regeringens pesticidhandlingsplan, ikke uden videre anses for at være en udvidelse af 2 meter bræmmen.
Der er den helt afgørende forskel, at udlægning af sprøjtefrie randzoner ikke forudsætter, at randzonen er dyrkningsfri.
Jeg mener i øvrigt, at man bevæger sig ud på en glidebane, hvis man nu efter den meget, meget klare højesteretsafgørelse, der er truffet, vil til at give en kompenserende præmie til borgerne, for at de skal blive bedre motiverede til at overholde loven.
Prøv lige at tænke den tanke igennem: Vi har en lov, og man hævdede, at den ikke var i overensstemmelse med grundloven.
Så traf Højesteret sin afgørelse, og så siger man - undskyld udtrykket, hr. formand - Herren hjælpe mig, at nu skal der gives penge til folk, for at de skal overholde det, der er en soleklar lov!
Lov er lov, og lov skal overholdes.
Problemet er jo, at nu har man i årevis ude i lokalsamfundene udskudt overholdelsen af denne lov med henvisning til, at man ville afvente Højesterets afgørelse.
Så kommer højesteretsafgørelsen, og så vil man ikke rette sig efter Højesterets afgørelse - forstået på den måde, at man alligevel vil have udbetalt kompensation.
Jeg synes ikke, det er holdbart, for tænk, hvis det princip blev slået fast!
Det ville jo koste svimlende beløb, hvis der, hver gang en borger tabte en retssag eller noget andet på et tilsvarende grundlag som det aktuelle, blev sagt: Jamen for at min motivation for at overholde loven skal være i orden, skal jeg alligevel have udbetalt penge fra statens side ved kasse 1.
Jeg ved godt, at Kristeligt Folkeparti i sin tid ikke var med til at indføre naturbeskyttelsesloven, men der må da sidde partier her i Folketinget med en meget mærkelig smag i munden, nemlig de partier, der var med til at stemme forslaget igennem i sin tid vel vidende, at det indeholdt dette forhold; det ligger næsten i forslaget.
Så selv om jeg har stor sympati for forslagsstillerne, har jeg altså meget lidt sympati for beslutningsforslaget.
Hvad angår beslutningsforslag nr. B 126, er der efter min mening ikke noget, der taler for en lovændring af den karakter, som efterlyses i beslutningsforslaget.
Naturen er nu en gang alsidig og foranderlig, og derfor vil det ikke være muligt at udforme en bestemmelse, der mere præcist beskriver, hvad det er, man ønsker at beskytte.
Bræmmebestemmelsen omfatter, som det også er nævnt i bemærkningerne til beslutningsforslaget, naturlige vandløb og søer samt vandløb og søer, der er højt målsat i regionplanen.
For så vidt angår de naturlige vandløb og søer, harmonerer dette med den beskyttelse af disse, som er fastsat i naturbeskyttelseslovens § 3, og begrebet »højt målsatte« er entydigt defineret i de bemærkninger, som i sin tid fulgte lovforslaget om bræmmebestemmelsen, nemlig som vandløb og søer, der er målsat som naturvidenskabelige referenceområder eller har en fiskevandsmålsætning.
Jeg er overbevist om, at amter og kommuner ikke på fuldstændig vilkårlig vis indgiver politianmeldelse af bredejere for ikke at overholde bestemmelsen, medmindre de er overbevist om, at der er tale om enten naturlige eller højt målsatte vandløb, og under alle omstændigheder vil det i disse sager være op til anklagemyndigheden at bevise, at det er tilfældet, ligesom det er op til domstolen at vurdere, om anklagemyndigheden har løftet denne bevisbyrde.
Der er i øvrigt efter min opfattelse ikke tale om, at amter og kommuner administrerer bestemmelsen på en uensartet måde.
Derimod har der nok i hvert fald i tiden før højesteretsafgørelsen fra 1998 været tale om en uensartet håndhævelse af bestemmelsen ude i amter og kommuner, og det skyldes sandsynligvis, at især en del af kommunerne inden dommen havde den fejlagtige opfattelse, at de kunne blive erstatningsansvarlige, hvis de håndhævede bestemmelsen og domstolen fandt, at den var af ekspropriativ karakter.
Jeg har svært ved at se, at det skulle være sværere at finde ud af, hvorfra den nuværende 2 meter bræmme skal måles, end det har været med den hidtidige 1 meter eller 1½ meter eller for den sags skyld 2 meter bræmme.
Det er muligt, at det har givet anledning til diskussioner i marken, men der har mig bekendt ikke været administrative problemer forbundet hermed.