Kirsten Brosbøl (S), 2006-01-18:
Det var sådan set mit indtryk, at det er det der med gruppen på de ti, der har med anonymiteten at gøre.
Det med DISCO-koden har jo at gøre med, hvad der er sammenligneligt arbejde.
Så det er to forskellige ting, må jeg sige til Venstres ordfører.
Men så lad mig da spørge til det der med de ti, for jeg hører også, at Venstres ordfører bruger eksemplet med en virksomhed med ni mænd, der laver et eller andet, og så én kvinde.
Jeg vil godt lige gøre opmærksom på, ligesom hr. Jørgen Arbo-Bæhr også gjorde det, at ifølge den lov, som er gældende, og som er suspenderet, var der altså tale om grupper a fem kvinder og fem mænd, som skulle have arbejde af samme værdi.
Så det eksempel kan man slet ikke bruge i den her sammenhæng; det har ikke noget med det tidligere lovforslag at gøre overhovedet.
Med hensyn til det der med anonymiteten og de ti medarbejdere: Hvis vi nu sagde, at man satte grænsen på fem i stedet for, kan Venstres ordfører så gøre rede for, hvordan den enkelte medarbejder i den gruppe på fem skulle kunne regne den anden medarbejder i gruppens løn ud?
I år fylder ligelønsloven 30 år.
Siden 1976 har det været forbudt at forskelsbehandle kvinder og mænd, når det angår løn for arbejde af samme værdi.
Men det er jo en kendt sag, at ligelønsloven ikke har afskaffet lønforskellen mellem mænd og kvinder.
En del af lønforskellen kan forklares med, at vi i Danmark har et af Europas mest kønsopdelte arbejdsmarkeder.
Lidt firkantet kan man sige, at kvinder er overrepræsenteret i lavtlønnede job og typisk befinder sig lidt længere nede i hierarkiet, mens mænd er i overtal i højtlønnede job og på chefposterne.
Noget af lønforskellen kan også forklares med henvisning til anciennitet og kvalifikationer, men cirka en tredjedel af lønforskellen kan ikke forklares, og det kan skyldes, at forskellen enten ikke er helt synlig, eller at der foregår diskrimination.
For Socialdemokraterne er ligestilling en af de mest grundlæggende værdier i vores samfund, og derfor er den fortsatte lønforskel selvfølgelig fuldstændig uacceptabel.
Vi har derfor længe kæmpet for at kunne indføre kravet om kønsopdelte lønstatistikker som en del af arbejdet for at fremme lige løn mellem mænd og kvinder.
Vi mener, at statistikkerne er nødvendige for, at arbejdsmarkedets parter har et redskab til at gøre noget ved uligelønnen.
Som det er i dag, har lønmodtagerne ikke nogen effektive muligheder for at kontrollere, om ligelønsloven bliver overholdt, og arbejdsgiverne er ikke forpligtet til at arbejde med ligelønsproblematikken.
Derfor fik SR-regeringen også i 2001 vedtaget en lov i Folketinget, som netop indførte krav om kønsopdelte lønstatistikker.
Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti stemte imod, og da VK-regeringen så kom til i 2001, suspenderede man også loven med henvisning til, at det ikke var et brugbart instrument i kampen for ligeløn, og at det pålagde virksomhederne en alt for stor byrde.
Så sent som i april 2004 afviste regeringen et forslag fra bl.a. Socialdemokraterne om at lade loven om kønsopdelte lønstatistikker fra 2001 træde i kraft.
Derfor var vi nok også mange, der var ved at få morgenkaffen galt i halsen, da beskæftigelsesministeren sidste år midt i valgkampen tonede frem i radioen og erklærede, at kønsopdelte lønstatistikker nu skulle være regeringens svar på ligelønsproblemerne i Danmark – ikke fordi vi var uenige, men fordi beskæftigelsesministeren indtil da blankt havde afvist, at kønsopdelte lønstatistikker var løsningen.
Forundringen over regeringens pludselige kovending var næsten lige så stor som forventningerne til det forslag, vi står med her i dag.
Men forventningens glæde er jo som bekendt den største, for det viste sig hurtigt, at regeringen ikke var parat til at lade loven fra 2001 træde i kraft.
I stedet står vi nu med et forslag, der vil få så begrænset effekt, at det i nogle af høringssvarene bliver betegnet som fuldstændig uanvendeligt.
Derfor virker det også som et forsøg fra regeringens side på at lægge låg på en ubehagelig diskussion midt i en valgkamp, uden at der egentlig er en reel vilje til at gøre noget ved ligelønsproblemerne bag.
Kun en meget lille del af arbejdsmarkedet vil blive dækket af kravet om kønsopdelte lønstatistikker ud fra regeringens forslag, og flere brancher vil gå helt fri af kravet; det gælder f.eks. restaurationsbranchen.
Beskæftigelsesministeriet har selv angivet i bemærkningerne til forslaget, at man forventer, at 800.000 lønmodtagere vil blive dækket af kravet i forhold til regeringens kriterier.
Heraf er 500.000 ansat i den offentlige sektor, som allerede er dækket af kønsopdelte lønstatistikker, og hvor ligelønsproblemerne i øvrigt er de mindste.
Det efterlader 300.000 lønmodtagere i den private sektor, som angiveligt vil være dækket af forslaget.
Det svarer til kun 15 pct. af det private arbejdsmarked.
Den helt utilstrækkelige dækningsgrad skyldes kravene om, at virksomheden skal have mindst 35 ansatte, og at der kun skal føres statistik over grupper på mindst 10 medarbejdere af hvert køn, der udfører samme arbejde fordelt på den såkaldte sekscifrede DISCO-kode.
Kravet om mindst 35 medarbejdere udelukker de mange små og mellemstore virksomheder, som præger det danske arbejdsmarked.
Det er paradoksalt, da det ofte er netop på de virksomheder, der kan være uoverskuelige lønforhandlinger, og hvor der er problemer med ligeløn.
Mange af de store danske virksomheder arbejder heldigvis allerede aktivt med ligelønsproblematikken, og loven vil derfor ikke dække der, hvor der måske er det allerstørste behov for det.
Kravet om, at mindst ti medarbejdere af hvert køn skal udføre det samme arbejde, er problematisk af flere grunde.
For det første er der det misforståede hensyn til lønmodtagernes anonymitet.
Det er jo værd at bemærke, at det netop er lønmodtagerorganisationerne, der er kritiske over for den del af forslaget.
Der findes jo andre lønstatistikker, hvor man opererer med grupper ned til fem og tre personer, uden at det kompromitterer anonymiteten, f.eks. i staten og på det kommunale område.
I den gældende lov, som regeringen har suspenderet, er der et krav om grupper på fem medarbejdere, hvilket er fuldt ud tilstrækkeligt til at sikre anonymiteten.
For det andet er der den meget detaljerede kategorisering af medarbejderne i de såkaldte DISCO-koder, som skal bestemme, om arbejde udført af to medarbejdere nu også har samme værdi.
Som flere af høringssvarene påpeger, er en sådan detaljeringsgrad kun velegnet til at sammenligne lige arbejde og ikke arbejde af samme værdi, som vi også har været inde på jo ifølge lighedsloven er det, der skal måles.
For det tredje har medarbejderne ikke krav på at vide, hvilken DISCO-kode de tilhører, og dermed bliver det let for virksomhederne at flytte rundt på medarbejderne for at omgå kravet om statistik.
Endelig er der for det fjerde også muligheden for, at virksomhederne kan slippe for kravet om statistikker, hvis de efter aftale med medarbejderne i stedet udarbejder en redegørelse.
Det er også uklart, hvorvidt medarbejderne vil få oplyst fordelingen på DISCO-koder, før de skal tage stilling til, om de vil have en statistik eller en redegørelse.
Jeg vil også godt sige noget om beslutningsforslaget, så jeg vil stille vores yderligere spørgsmål til selve lovforslaget under udvalgsbehandlingen.
Socialdemokraternes konklusion er, at regeringen med det her forslag udvander den gældende lov, og at lønmodtagerne bliver stillet ringere med regeringens forslag end med SR-regeringens lov fra 2001.
Hvis regeringen virkelig mener, at man vil gøre noget ved uligelønnen, og at de kønsopdelte lønstatistikker er redskabet, så vil vi kraftigt anbefale, at man i stedet stemmer for vores beslutningsforslag om at lade den gældende lov træde i kraft.
Den gældende lov vil få langt større rækkevidde og dermed rent faktisk kunne rykke noget.
For det første har loven fra 2001 en meget større rækkevidde, idet alle virksomheder med over ti ansatte er omfattet af loven.
Grænsen på ti ansatte svarer til, hvad der gælder for virksomhedernes indberetning til Danmarks Statistik, som dermed også vil kunne yde den samme service til udarbejdelsen af statistikker til virksomheder med over ti ansatte.
Så det vil ikke påføre dem større administrative byrder end med 35 ansatte, som er regeringens linje.
For det andet var der kun krav om medarbejdergrupper på fem kvinder og fem mænd med arbejde af samme værdi i den gamle lov, mens regeringens forslag kun gælder for grupper på henholdsvis ti mænd og ti kvinder.
For det tredje var det op til den enkelte arbejdsplads at aftale, hvordan medarbejderne skulle grupperes, alt efter hvad der ville give mening på den enkelte arbejdsplads.
Men der var lagt op til en meget mindre detaljering og inddeling af grupperne end med den sekscifrede kode, som begrænser lovens rækkevidde og betyder, at virksomhederne vil kunne omgå kravet ved at placere medarbejderne i forskellige kategorier.
For det fjerde var der ikke i loven fra 2001 det smuthul, som regeringen har indbygget i sit forslag, nemlig muligheden for, at virksomhederne kan omgå kravet om at lave en kønsopdelt lønstatistik, hvis de laver en handlingsplan i stedet.
Vi mener, det skal være et supplement, men det er nok for optimistisk at tro, at regeringen vil stemme for vores beslutningsforslag.
Alternativt håber vi på en konstruktiv dialog under udvalgsarbejdet om regeringens forslag, så vi kan få rettet op på nogle af de åbenlyse mangler, som jeg har nævnt.
I det mindste vil vi opfordre til, at der som anbefalet i nogle af høringssvarene bliver indføjet en revisionsklausul, så vi kan tage diskussionen om loven op igen, når vi har klarhed over, hvilken effekt den får.
Derudover mener vi, at der med fordel kunne arrangeres en høring i Arbejdsmarkedsudvalget med regeringen om, hvordan vi kan mødes om et forslag, der kan få bred opbakning, og hvor vi kan få belyst konsekvenserne og rækkevidden af de to forskellige forslag, for der skal ikke herske tvivl om, at vi meget gerne ser kønsopdelte lønstatistikker udbredt på det danske arbejdsmarked.
Vi håber, regeringen vil være indstillet på en dialog, så vi kan få gjort noget reelt ved uligelønnen i Danmark, som desværre stadig eksisterer efter 30 år med en ligelønslov.
Hvis regeringen gennemfører forslaget, som det ligger nu, så må vi konstatere, at på trods af de flotte udmeldinger i valgkampen for et år siden har hensynet til arbejdsgivernes administrationsbyrder alligevel vejet tungere end viljen til at gøre noget reelt ved uligelønnen.