Kim Behnke (FP), 1999-09-07:
Den danske sommer har i år valgt at holde ved godt og længe til stor glæde for ikke bare danskernes humør, men så sandelig også for vores økonomi.
Vi kan alle se på vores fjernvarmeregnskab, at sommeren holder ved.
Ligesom det jo ikke er noget, vi har vedtaget her i Folketinget, så er hovedparten af de økonomiske forbedringer, som det danske samfund har oplevet de senere år, heller ikke noget, der er blevet vedtaget i det danske Folketing.
Det er udefrakommende økonomiske medvinde, som det danske samfund har nydt godt af, i form af at renten er lav, i form af at vores eksportmuligheder dog trods alt fortsat er til stede.
Derfor står vi i den situation, at når en finansminister fremsætter et forslag til finanslov for år 2000, er der naturligvis mange ting deri, som man set gennem de rette briller kunne kalde positive.
Men det er kendetegnende ved de ting, at de intet har at gøre med det, der bliver vedtaget her i Folketingssalen.
Det er udefrakommende påvirkninger.
Derfor må vi også sige, at når vi fra Fremskridtspartiets side kigger på forslaget til finanslov for næste år, ja, så er der en meget lang, historisk lang, liste over ting, som Fremskridtspartiet da sagtens kunne finde på at ønske ændret; men som vi klart tilkendegav, da finansloven blev offentliggjort, så synes vi ikke, der er voldsomt mange overraskelser.
Det, vi mest savner, er nye initiativer fra regeringens side til at løfte nogle af de problemer, som Folketinget kan løse.
I den forbindelse vil finansministeren opleve, at den forhandlingsvilje og forhandlingsseriøsitet, som man oplevede fra Fremskridtspartiet sidste år, vil finansministeren også opleve i år, i det omfang Fremskridtspartiet bliver taget ud af listen over partier, der er i venteposition, og bringes i aktiv anvendelse.
Det er den gruppe borgere, som sørger for, at det danske samfund hænger sammen, det er de mennesker, som møder tidligt på arbejde, kommer sent hjem og har svært ved at få deres daglige økonomi til at hænge sammen, for selv om sommeren er god og lang, ja, så er forhøjelse af CO2-afgifter, emballageafgifter osv. med til at udhule deres privatøkonomi.
De kan ikke rigtig finde plads til at få deres privatøkonomi forbedret, slet ikke i samme omfang som folk med langt højere lønninger.
De mennesker har brug for at få en økonomisk håndsrækning, og derfor var det også korrekt, da regeringen i 1996 afleverede en rapport, hvor man undersøgte mulighederne for særligt at lempe for den del af befolkningen.
Den rapport gik imidlertid galt i byen, for man havde givet det bundne kommissorium til dem, som skrev rapporten, at de skattelettelser, man måtte gennemføre, skulle finansieres i form af andre skatteforhøjelser, og så er det klart, at effekten er begrænset.
Her har vi den opfattelse i Fremskridtspartiet, at skattelettelser naturligvis ikke skal finansieres med andre skatteforhøjelser, men derimod ved, at man i stedet for sparer på de alt for store offentlige budgetter.
Som vi har diskuteret tidligere i dag, så er det jo ikke en idé, der er fremmed for andre partier.
Så sent som for 2 måneder siden havde partiet Venstre et lignende forslag; her kaldte man det et jobfradrag.
I Fremskridtspartiet mener vi, at ordet lønmodtagerfradrag er et velkendt ord i den danske befolkning, og derfor er det vores opfattelse, at man skal genindføre et lønmodtagerfradrag på selvangivelsen og vel at mærke betydelig højere, end det var, da det gled ud; det bør nemlig i dag vel ligge på omkring 25.000 kr. pr. lønmodtager.
Fordelen ved at lave sådan et lønmodtagerfradrag er, at afstanden mellem dem, der selv tjener deres penge, og så dem, der er på overførselsindkomst, bliver større.
Som Rockwoolfonden gjorde opmærksom på tilbage i februar-marts måned 1998, ja, så er det sådan, at 10 pct. af den danske befolkning intet har ud af at gå på arbejde, for dem vil der være større økonomisk gevinst i at forblive på offentlige forsørgelse. På ét punkt har finansministeren jo ret, nemlig i, at vi skal have nogle flere skuldre til at bære i det danske samfund, og det får vi altså ikke ved at have så stor en del af befolkningen på overførselsindkomst.
Derfor skal der være et større økonomisk incitament til at gå på arbejde.
Det synes vi i imidlertid fra Fremskridtspartiets side vil være en rigtig dårlig løsning.
Det er bedre at lempe skatten for dem, der har en lønindkomst.
Men der er et andet problem for dem med lønindkomst, og det er et problem, som man troede man løste tilbage i 1997, nemlig problemet omkring diæter for folk, der arbejder ude; det kan være rejsemontører, det kan være eksportchauffører, det kan være sælgere, det kan være brobisser, håndværkere og andre.
Det problem, som man troede man løste dengang, viser sig nu at være blevet langt større.
Sådan fungerer det ikke for sælgere, der kører på landevejene.
De har en masse udgifter, der ikke gives kvitteringer på, al den stund begrebet kvitteringer, lige så snart man kommer syd for Hamborg, ikke er noget, man anser for at være særlig seriøst.
Og derfor er de mennesker ofte nødsaget til af egen lomme at betale mange af de udgifter.
Regeringens bud har hidtil været, at så kan arbejdsgiverne bare sætte lønningerne op.
Arbejdsgiver- og arbejdstagerorganisationer beder så mindeligt Folketinget om ikke at vælge den løsning, men til gengæld at genindføre muligheden for disse skattefri diæter.
Det er et af de forslag, Fremskridtspartiet mener skal være med i en finanslovaftale.
Vi kan ikke se passivt til, mens håndværkere, rejsemontører og sælgere fra Polen og andre østeuropæiske lande løber med danske job.
Så har vi nemlig gjort det danske samfund en bjørnetjeneste.
Så har vi ikke skattemæssigt fået noget som helst ud af det.
Så er det også vores opfattelse, at der er brug for en række forbedringer.
Det gælder politiet, som vi har været inde på tidligere i dag.
Spørgsmålet om politiet er ikke så ligetil endda; derfor er det fornuftigt at indgå et større politiforlig, og det medvirker Fremskridtspartiet naturligvis gerne til.
For i øjeblikket har politiet jo store problemer med, at antallet af - tillad mig udtrykket - lidt ældre betjente er alt for stort.
Rekrutteringen har i mange år været for dårlig, og derfor har man en pukkel af ældre.
Der skal findes senioraftaler, sådan at mange af de ældre kan blive i politiet længere, end de ellers ville have foretrukket.
Der skal etableres aftaler om, hvordan man kan få en større rekruttering til politiet, så vi ikke oplever lignende huller i den samlede bemanding.
Derudover er det også vores opfattelse, at hvis dansk politi i stigende omfang skal deltage i løsningen af internationale opgaver, ja, så skal der altså kompenseres ved, at der stadig væk er mandskab til at løse de danske opgaver.
En dansk familie har svært ved at forstå, at når man ringer til politistationen og gerne vil anmelde, at ens sommerhus er blevet endevendt, og at indboet er blevet stjålet, ja, så får man at vide hos de lokale politimyndigheder, at ud over at man nu har et journalnummer til sin forsikringspolice, så skal man ikke forvente, at der sker yderligere.
Men når man så tænder fjernsynet om aftenen, kan man se, at danske betjente er linet op til afgang i lufthavnen, fordi de nu skal ned og hjælpe til med at løse politiopgaver i andre lande.
Folk kan ikke forstå, at de skattepenge, de betaler til politiet, altså ikke hjælper borgerne, når de har problemer, men kan godt bruges til at løse internationale opgaver.
I det hele taget er der mange i den danske befolkning, som ikke kan forstå mange af de paradokser, der efterhånden har udviklet sig i dansk politik.
Se, hvis jeg herfra foreslår, at der skal gennemføres skattelettelser, så vil det hurtigt blive udnævnt til at være overbudspolitik, men hvis der indgås en politisk aftale om at brænde et par milliarder kroner af på nogle nye kulturinstitutioner, så er det den naturligste ting af verden.
Man går gerne ud og finder pengene til det.
Hvis nogle embedsmænd i EU beslutter sig for, at opgørelsen af den danske BNI, altså bruttonationalindkomsten, skal ske på en ny måde, så indskrives der fuldstændig pr. automatik en ekstra ulandsbevilling på halvanden milliard kroner om året.
Ikke fordi vi har besluttet, at vi skal give mere i ulandsbistand, ikke fordi vi ændrer procentsatserne, ikke fordi der er lande, vi gerne vil give mere i ulandsbistand, men simpelt hen fordi nogle EU-bureaukrater har meddelt os, at beregningsgrundlaget er blevet ændret.
Så er der halvanden milliard kroner til rådighed.
Men hvis jeg eller Fremskridtspartiet havde foreslået, at vi skulle bruge halvanden milliard kroner mere til eksempelvis at forbedre servicen for ældre, så ville det være overbudspolitik, og hvor skulle pengene komme fra?
Ja, tilsvarende kan man jo spørge: Hvor kommer pengene fra til den ekstra ulandsbistand, som Folketinget end ikke engang har besluttet, men som er en konsekvens af, at nogle EU-bureaukrater har lavet et beregningsgrundlag om? Hvor kommer de penge fra, som skal bruges på disse nye kulturinvesteringer?
Og hvor kom de 1,6 mia. kr. fra, som regeringen fik overtalt Finansudvalget til at bevilge for en uge siden, fordi aktiveringsudgifterne er blevet større, end man oprindelig havde beregnet? Ja, de penge blev i første omgang taget af finansministerens reserver.
Men de reserver kunne jo altså med lige så stor fornøjelse og glæde have været brugt til f.eks. at afhjælpe nogle af de problemer, hjemløse oplever i det danske samfund.
Det er de paradokser, der er i dansk politik: at hvis et flertal her i Salen beslutter sig for at foretage sig et eller andet, så er det ikke overbudspolitik.
Hvis et flertal her i Salen beslutter sig for at bruge nogle ekstra milliarder, så kan de findes.
Hvis derimod andre foreslår at bruge pengene på et eller andet område, så er det overbudspolitik, og så er det fuldstændig umuligt at finde pengene på finansloven, medmindre man skal skære på nogle områder, hvor man ser mennesker ligge i gaderne og sulte.
Det samme gjaldt, da Folketinget vedtog en integrationslov.
1 mia. kr. kom den til at koste de danske skatteydere.
Det fortalte man heller ikke.
Man fortalte fra regeringens side, at integrationsloven ville være med til at begrænse de offentlige udgifter på flygtninge- og indvandrerområdet.
Nu viser det sig så, at det koster 1 mia. kr. ekstra om året.
I det hele taget er der også forskel på, hvem det er, der formulerer kravene, i forhold til hvor hurtigt tingene kan blive effektueret.
Efter at Folketinget har vedtaget en servicelov - hvis navn måske burde indbringes for Forbrugerombudsmanden, for det er stærkt misvisende -
hvor det af en paragraf klart og utvetydigt fremgår, at hvis man som dansk husvild ikke har tag over hovedet, så skal man henvende sig til kommunen, og så har kommunen pligt til at finde et sted, hvor man kan bo, og hvis ikke der er nogen ledige lejemål, så må kommunen i den yderste konsekvens leje et hotelværelse, men man har et lovgivningsmæssigt krav på at få tag over hovedet, hvis man er husvild, ja, dér oplever et stadig stigende antal borgere, at til trods for, at den lov er vedtaget, så meddeler kommunerne bare: Desværre, der er ingen mulighed.
Folk må overnatte i deres biler.
Folk må slå telte op i baghaver og andre steder som husvilde danskere.
Men hvis der derimod lander en flyvemaskine med en flok flygtninge, som skal have midlertidigt ophold i Danmark, ja, så er man parat til med kost og spand og malerpensel at indrette en nedlagt kaserne eller en nedlagt CF-kaserne, og så er man i løbet af ganske få dage klar til at tage imod disse mennesker. Da kan den husvilde dansker, som har været skatteyder hele livet og nede på kommunekontoret får at vide: »du kan bare overnatte i din bil«, ikke forstå, hvorfor vores samfunds prioriteringer er sådan, at flygtningene kan man godt finde husly til, men man kan ikke finde husly til landets egne borgere.
I stedet for at Københavns Kommune, hver eneste gang der er budgetforhandlinger, forsøger at begrænse udgifterne til de hjemløse, så bør man etablere disse skurbyer, gerne lidt uden for byens centrum, så de pågældende ikke er til unødig gene for andre, men så de kan få lov til at have en hund, der går løs, få lov til at drikke pullimut og få lov til at have en olietønde, hvor de afbrænder lidt affald.
Det er at vise, at det danske samfund tager sig af dem, der har det allerdårligst, hvis den slags institutioner får lov til at blive etableret.
For de samme mennesker, som altså ikke kan få tag over hovedet, kan i stedet for slå op i deres lokalavis, og så kan de erfare, at en af de lokale aftenskoler nu har åbnet et kursus i hundehealing eller i krystalpendulering eller alle mulige andre ting, som intet har med skatteyderne at gøre, og hvor man må sige, at det ikke er noget, som skatteyderne skal belastes med. Det paradoks, at vi altså har mennesker, som er husvilde og ikke kan få tag over hovedet, mens andre skatteborgere kan sidde og hygge sig med hundehealing eller krystalpendulering, er paradokser, som den danske befolkning ikke kan forstå.
De kan ikke forstå, at et Folketing med 179 rimeligt fornuftige, intelligente mennesker kan foretage en sådan fejlprioritering.
For det forslag til finanslov, som regeringen har lagt frem, er regeringens forslag til prioritering af udgifterne i år 2000 - og indtægterne, ikke at forglemme. Fremskridtspartiets opfattelse er, at der på en lang række punkter er brug for andre prioriteringer.
Derimellem kan der jo så være hundredvis af mellemregninger.
Der skal finansministeren vide, at når det gælder finansiering af besparelser, også selv om det er nogle, der kan gøre ondt, ja, så er Fremskridtspartiet parat til at lægge skuldre til, men under den klare forudsætning, at vi naturligvis også har indflydelse på, hvad pengene skal gå til. Hvis derimod man vælger at foretage finansieringen ved omprioriteringer, så kan det også få vores støtte.
Men hvis nye aktiviteter skal finansieres i form af skattestigninger, så vender vi tommeltotten nedad. I det hele taget vil man opleve, at hvis Fremskridtspartiet bliver inviteret til forhandlinger, så vil vi møde vel klædt på, ikke kun sådan rent tøjmæssigt, men også i form af, at vi vil have sat os godt ind i stoffet, vi vil være i stand til hurtigt at give regeringen et positivt modspil.
Det gjorde vi sidste år, og vi glædede os dengang over, at finansministeren tog Fremskridtspartiets forhandlingsvilje positivt op.
Det har vi givet vores positive signal om at medvirke til.
Så er der DSB-området.
Og der er da ingen tvivl om, at med den stigning, der har været inden for den offentlige trafik, er det også nødvendigt, at Banestyrelsen får mulighed for at holde skinnematerialet i orden.
Men der er også grund til, at man kigger på tingene med nye øjne.
Og det er vores opfattelse, at det ikke altid blot er et spørgsmål om at bevilge flere penge.
For det er jo ikke kun et spørgsmål om at indkøbe nogle flere skinner; det er ikke kun et spørgsmål om at få rettet skinner op, det er også et spørgsmål om, at man tilrettelægger banetrafikken på en langt mere hensigtsmæssig måde, end tilfældet er i øjeblikket.
I den forbindelse har vi jo set, at man fra regeringens side foreslår, at der skal afsættes så meget ekstra til DSB Gods, at det svarer til, at hver medarbejder i DSB Gods skal have tilført 200.000 kr. om året i tilskud.
Vores spørgsmål er: Er det længere en statsopgave at drive DSB Gods, når der rent faktisk er i hundredvis af private operatører, som hver eneste dag driver godsvirksomhed uden at få 200.000 i tilskud om året pr. medarbejder, uden at det er staten, der skal gå ind og sikre det?
Derfor er vores forslag, at DSB Gods bliver gjort til en privat virksomhed og kommer ud af finansloven, og at man så overlader til private erhvervsfolk at drive det videre, antagelig med overskud.
Vi har også set, at trafikministeren er indstillet på at gøre det, som vi foreslog for 10 år siden, nemlig at statens andel af SAS-aktierne bliver solgt på det private marked; der er ingen grund til, at staten skal eje en andel af SAS.
Dengang fik vi at vide, at hindringen var, at Norge og Sverige ikke ville tillade, at det kom på private hænder.
Vi kan forstå, at holdningen både i Norge og Sverige har ændret sig, og det mener vi at regeringen skal benytte sig af.
For hvis vi har mulighed for gennem privatiseringer at få nogle engangsindtægter til statskassen, så har vi også mulighed for at få nedbragt gælden.
Til slut vil vi fra Fremskridtspartiets side minde regeringen om, at ét er finanslov, noget andet er jo så altså også, hvad der i øvrigt skal ske i folketingssamlingen.
Og det hjælper ikke meget, hvis Folketinget vedtager en ramme i form af en finanslov, og det så viser sig i løbet af året, at tingene skrider. Derfor er det vores opfordring, at den finanslovaftale, der bliver indgået, er en finanslovaftale, der er så robust, at den kreds af partier, der er med, også har en forpligtelse til løbende i løbet af år 2000 at justere, hvis der bliver brug for det, og er så robust, at hvis man ikke får gennemført et Combussalg eller andre ting, så har alternativer i skuffen, sådan at skatteyderne oplever, at år 2000 ikke bare er det første år i det nye årtusind, men rent faktisk også et år med en perspektivrig finanslov.