runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Tom Behnke (FP), 1999-04-14:
Det må jeg nok sige; antallet af partier er skrumpet væsentligt ind, ja, sådan kan det gå.
Forslaget fra Dansk Folkeparti, som jo går ud på at ligestille ugifte samlevende med ægtefæller og registrerede partnere i arveretlig henseende, er en idé, som vi i Fremskridtspartiet fuldt ud kan støtte.
Og dér må jeg sige, at Fremskridtspartiet siger fra; det vil vi ikke være med til.
Og det er ud fra, at vi i Fremskridtspartiet har den grundlæggende holdning til arveretlige spørgsmål, at begrebet tvangsarv principielt bør fjernes helt.
Det skal ikke være lovgivningen, der afgør, hvem der skal arve efter én.
Det skal være således, at hver især ved sit testamente kan bestemme over den formue og de goder, man har her i livet, hvem der skal arve dem, når man går bort.
Når vi principielt er imod tvangsarv, vil vi naturligt nok også være imod Dansk Folkepartis forslag, som jo udvider den personkreds, der er omfattet af begrebet tvangsarv.
Vi mener, det er den forkerte vej at gå.
Vi har til gengæld den opfattelse i Fremskridtspartiet, at når det gælder beskatning i arvesager, bør man fjerne den forskel, der er mellem beskatning af tvangsarv og beskatning af den frivillige del af arven.
Den forskel bør fjernes, og de hindringer, der findes, bør fjernes.
Der er ingen tvivl om, at specielt når vi taler om generationsskifte - når vi taler om to samboende, der måske har boet sammen i både 20, 30 og 40 år og har drevet en virksomhed sammen, og den ene går bort - vil det ikke være muligt at fortsætte virksomheden, uden at boet skal gøres op, og det er selvfølgelig ikke hensigtsmæssigt.
Man kunne, hvis man havde været gift, sidde i uskiftet bo og køre virksomheden videre, men det kan man altså ikke, hvis man ikke har været gift, og den forskel skal selvfølgelig fjernes.
Men vi har i Fremskridtspartiet den opfattelse, at det ikke skal ske ved at udvide den personkreds, der ligger
under for tvangsarv, men derimod ved at sige, at det selvfølgelig skal være muligt via sit testamente at præcisere, hvordan man ønsker, tingene skal fortsætte, når man går bort på et tidspunkt.
Principielt vil vi meget gerne være med til, at begrebet tvangsarv bliver fjernet, vi vil gerne være med til at fjerne de negative skatteregler, der kan forhindre de ting, og vi vil gerne være med til at tillægge selve testamentet langt større værdi, end det har i dag.
Vi vil altså gerne være med til at løse problemet, men vi vil ikke være med til at løse det ved at udvide begrebet tvangsarv.
Anna-Marie Hansen (S), 1999-04-14:
Må jeg henvise til Socialdemokratiets meget positive indstilling til lovforslaget og til, at jeg pegede på den eventuelle mulighed for støtte gennem Demokratifonden, og så til mine sidstnævnte argumenter.
Mere konkret er det ikke.
Pernille Sams (KF), 1999-04-14:
Vi har den opfattelse, at der er brug for en ret gennemgribende revision af arvelovgivningen, som også de øvrige ordførere, der har været oppe indtil nu, har givet udtryk for.
Vores nuværende arvelovgivning er på en lang række områder helt forældet og ude af trit med virkelighedens familiemønstre i dagens Danmark, hvor der jo eksempelvis er mange familier med blandinger af dine børn og mine børn og vore børn og alt muligt, og den nuværende arvelov tager ikke højde for, at det er virkeligheden.
B 96 tager fat i en enkelt problemstilling i relation til vores lidt forældede arvelov, nemlig ugifte samlevende, men det er Det Konservative Folkepartis opfattelse, at ændringerne i arveloven skal ses i en langt større og mere sammenhængende helhed, end tilfældet er i det nærværende beslutningsforslag.
Vi ønsker, ligesom også Taksøe-Jensen-redegørelsen lægger op til og påpeger, en sammenhængende problemløsning.
Der er så mange beslægtede områder, der skal belyses og spille sammen og belyses i den rigtige sammenhæng, at det ville være halsløs gerning at lave de nødvendige ændringer i småbidder, sådan som det her beslutningsforslag lægger op til.
Så vi er glade for, at ministeren aktivt har taget handsken op og lægger op til en gennemgribende ændring i næste folketingssamling.
Det vil vi meget gerne deltage også i forberedelsen af.
Det Konservative Folkeparti kan ikke støtte nærværende forslag.
Margrete Auken (SF), 1999-04-14:
SF's ordfører, fru Anne Baastrup, er syg, men jeg har lovet på hendes vegne at sige, at også SF - sådan kan jeg jo høre nu efter at have hørt de forrige indlæg - er på linjen; vi støtter selvfølgelig intentionerne i det fremsatte forslag.
Men vi vil så i øvrigt godt se det i sammenhæng, og der står oven i købet så flot i det papir, jeg har fået med, at vi ser frem til, at ministeren kommer med en lovændring, der vil løse alt, så det gør vi.
Peter Skaarup (DF), 1999-04-14:
Altså NATO's formål her, artikel 1, er, at man følger op på FN-pagten, og derfor er det meget kedeligt, at regeringen har givet tilladelse til, at man foreløbig har deltaget med F 16-fly, at man ser ud til også at skulle deltage med landstyrker, for det er altså i uoverenststemmelse med de ord, der bliver beskrevet i NATO-traktaten, som vi har tilsluttet os.
Og så vil jeg godt afslutningsvis spørge den fungerende udenrigsminister, om den fungerende udenrigsminister ikke kan se en fare i, at vi er med i den slags internationale operationer, som ser ud til bliver en fiasko.
Alt tyder på, det går den forkerte vej, når det gælder bl.a. flygtningesituationen, udrensninger osv.
Er der ikke en fare i, at vi deltager i den slags aktioner; binder vores soldater i mange år med forskellige tjenester, de skal gøre dernede, og svigter vores eget forsvar og dermed den opbakning, vi gerne skulle have til NATO omkring dets oprindelige formål, nemlig at forsvare medlemslandenes territorier?
Det betyder så selvfølgelig ikke, at vi ikke er meget kede af den udvikling, der har været i Serbien, de etniske udrensninger, de ting, der er foregået dernede.
Men dér må vi så bare sige, at der jo altså er utrolig mange steder rundt omkring i verden, hvor der er foregået sådanne ting.
Altså, tænk bare på Rwanda, tænk på Somalia, tænk
på en række krige, en række områder i verden, hvor vi med lige så stor ret måske så kunne sige: Nå, men her skal NATO lige ind og ordne den her lille sag, og det er ikke noget problem.
Man må bare slå fast, at ud fra NATO-traktaten ser vi et problem i, at man engagerer sig i denne her slags konflikter på den måde, som man gør.
Og derfor synes vi, at i det 50-års-jubilæum, vi har for NATO, vil det være rigtigt at se på traktaten en gang til og få rettet til de steder, der skal rettes til.
For vi er enige i, at der måske kan være nogle områder, hvor det kan være vigtigt, at NATO står sammen omkring nogle ting og nogle aktioner.
Men vi er altså meget bekymrede for den udvikling, der er: at man i Kosovo angriber, at man deltager i en krig, der kan blive et nyt Vietnam i Europa.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-04-14:
Der opstår overhovedet ikke nogen kløft i forhold til, at vi skal hjælpe de mennesker, at vi skal komme dem til hjælp både med bistand, med flygtningelejre og på andre måde, vi kan hjælpe dem i den region, de flygter til, de nabolande til Serbien, de måtte flygte til.
Men det, vi forsøger at rejse en diskussion med den fungerende udenrigsminister om - og vi håber, den kan foregå på et bare lidt anstændigt niveau - handler om, hvad det er for nogle principielle overvejelser, det betyder i forhold til FN's rolle og i forhold til NATO's rolle generelt.
Og det helt legitime spørgsmål, der stilles, er naturligvis: Hvis man kan foretage en aktion som den, der foregår nu, hvor er det så i øvrigt, NATO skal bombe ikke-NATO-lande, altså lande, som ikke angriber NATO, men hvor man finder, at der internt i landet foregår noget, som vi i fællesskab er enige om at fordømme?
Det er jo ikke kun i Serbien, det foregår i Kosovoprovinsen, det er også talrige andre steder i verden.
Lissa Mathiasen (S), 1999-04-14:
Socialdemokratiet kan ikke støtte det fremsatte beslutningsforslag, og når jeg starter med den, skal vi sige noget kontante udmelding, skyldes det, at vi finder det nærmest hovedløst at tage et enkelt punkt ud af arveloven og lægge op til en ændring af det.
Tilsvarende finder vi da også, at det ville være udtryk
for lovsjusk, om vi uden anden baggrund gik ind og ændrede loven på dette ene punkt.
Det skal bare være hele arveloven, og det skal gøres grundigt, for det er et meget kompliceret og ømtåligt område at gå ind og ændre på.
Derfor er vi også meget godt tilfredse med den fremgangsmåde, som justitsministeren har valgt i den her sammenhæng.
Lige så tydeligt fremgår det også, at den arvelov, som er fra 1963, på mange felter ikke godt nok matcher samfundets forandringer.
Men det er altså ikke kun et spørgsmål omkring papirløst samlevendes forhold.
Det er også spørgsmålet om reglerne om børns arveret, det er spørgsmålet om længstlevendes ret til at sidde i uskiftet bo med afdødes særbørn, og der bliver rejst spørgsmål omkring generationsskifte i virksomhederne - bare for at nævne nogle af hovedpunkterne.
Men netop i og med at det er det dér store, komplicerede sæt, vi burde gå ind og kigge på, så meget mere mener jeg også, det er seriøst på baggrund af den redegørelse, der ligger, at tage en høringsrunde.
Det giver altså også den bredde i den diskussion, som jeg mener vi skal have.
Men ingen skal være i tvivl om, at vi i Socialdemokratiet efter den høringsrunde ønsker et egentligt lovforberedende udvalg nedsat, således at vi efterfølgende på baggrund af et godt og et grundigt forberedt materiale kan tage de nødvendige politiske beslutninger til en ny arvelov, og det arbejde vil vi til gengæld meget gerne medvirke til.
Karen Rønde (V), 1999-04-14:
I Venstre har vi da sympati for forslaget, idet man kan stille sig selv det spørgsmål, om det i dag er rimeligt at favorisere ægtepar og registrerede partnere i arveretlig henseende frem for ugifte samlevende.
Dog er vi en smule bekymrede over de administrative og de afgrænsningsmæssige problemer, som vi ser at beslutningsforslaget kan give.
I Venstre ønsker vi en samlet revision af arveloven, og bl.a. professor Taksøe-Jensen, som de foregående talere har været inde på, har jo påpeget, at flere af bestemmelserne i arveloven virker forældede, og at en gennemgribende revision af arveloven er ønskelig. Så lad os derfor gøre arbejdet
grundigt én gang og se på hele loven i forhold til det samfund, vi lever i i dag.
Peter Skaarup (DF), 1999-04-14:
»Vil ministeren bekræfte, at Danmarks militære angreb på Den Jugoslaviske Republik er i overensstemmelse med Bekendtgørelse angående Danmarks ratifikation af Den Nordatlantiske Traktat, undertegnet i Washington, den 4. april 1949?«
Skriftlig begrundelse
I ovennævnte traktat hedder det i artikel 1: »Deltagerne forpligter sig til som foreskrevet i De Forenede Nationers pagt at bilægge enhver international stridighed, i hvilken de måtte blive indblandet, ved fredelige midler på en sådan måde, at mellemfolkelig fred og sikkerhed såvel som retfærdigheden ikke bringes i fare, og til i deres mellemfolkelige forhold at afstå fra trusler eller magtanvendelse på nogen måde, som er uforenelig med De Forenede Nationers formål«.
Det er spørgerens opfattelse, at Danmark ved sit militære angreb på Den Jugoslaviske Republik ikke handler i overensstemmelse med artikel 1.
Lise Hækkerup (S), 1999-04-15:
Jeg nævnede fravær af kvindelige forskere som én ting, som kunne indgå i en udviklingskontrakt.
Jeg nævnede samtidig den bias eller den aldersfordeling eller manglende aldersfordeling, man har blandt det videnskabelige personale på universiteterne.
Det viser sig, at der er en voldsom overvægt af ældre forskere på universiteterne.
Jeg nævnte også det problem, de naturvidenskabelige uddannelser har, som værende noget, man passende kunne få ind i en udviklingskontrakt, for at give nogle eksempler på, hvad man bl.a. kunne fokusere på i den her debat.
Jeg finder, at det er et samfundsproblem og et demokratisk problem.
På trods af, at der bliver uddannet lige mange mænd og kvinder ved landets universiteter, viser der sig altså den uheldige tendens, at det f.eks. kun er 6 pct. af landets professorer, der er kvinder.
Det synes jeg er en mærkelig ting.
Og vi har drøftet det her i Folketinget, og alle partierne var enige i, at vi skulle drøfte det, også De Konservative.
Frank Dahlgaard (KF), 1999-04-15:
Den socialdemokratiske ordførers bemærkning om, at det er et problem, at der ikke er så mange kvindelige forskere, får mig til at spørge: Hvorfor er dét et problem?
Det afgørende er vel, at vi har nogle gode og dygtige og kvalificerede forskere; så er kønnet da underordnet.
Den socialdemokratiske ordfører skal ikke tage Det Konservative Folkeparti til indtægt for vanvittige synspunkter.
Det Konservative Folkepartis politik på dette område er, at kvaliteten er afgørende.
Så kan man, hvis man vurderer, at der er nogle, der står lige, og kønsfordelingen er skæv, tage den kvindelige ansøger; det er jo klart.
Men ellers er det kvaliteten, der er afgørende. At det er mærkeligt, at der kun er få kvinder blandt landets professorer, ja, eller også er det naturligt, jeg ved det ikke.
Det afgørende for os er kvaliteten og ikke noget som helst andet.
Lise Hækkerup (S), 1999-04-15:
Ja, nu tror jeg altså, debatten tager en anden drejning end det, der står på dagsordenen.
Det gælder enhver ledelse, det gælder et partis ledelse, det gælder naturligvis også et universitets ledelse, osv.
Det er, som om der er nogle fantastisk mandschauvinistiske tendenser til stede i denne sag og i det her parti.
Det er som om, at fordi man drøfter, og fordi man påpeger det problem, at der er en mangel og et fravær af kvindelige forskere, så insinuerer man i samme åndedrag, at de kvindelige forskere skulle være B-forskere.
Det er ikke tilfældet. Hvis hr. Frank Dahlgaard havde fulgt debatten om de manglende kvindelige forskere, så tror jeg også, hr. Frank Dahlgaard ved og ville være vidende om, at når de kvindelige forskere f.eks. søger en stilling, så får de den også.
Frank Dahlgaard (KF), 1999-04-15:
Jamen det er jo ikke mig, der har bragt dette her emne op.
Det er den socialdemokratiske ordfører, der betegnede det som et stort samfundsmæssigt problem, at der var så få kvindelige forskere.
Så det er ikke mig, der har bragt det op. Men forudsætningen for at få en professorstilling eller en ledende stilling hvor som helst, er som regel, at man søger den.
Og hvis der ikke er særlig mange kvinder, der søger, så er det også svært, at der bliver mange kvindelige professorer og forskere i øvrigt.
Jeg ved ikke, om det er noget samfundsmæssigt problem andet end i nogle kønsfikserede hjerner.
Karen Rønde (V), 1999-04-15:
Til hr. Søren Kolstrup vil jeg sige, at Venstre synes stadig væk, at demokrati er en fremragende idé, men vi vil gerne lade os inspirere af, hvad forskellige forskningsmiljøer siger, hvad forskellige universitetsmiljøer siger, og hvad
bl.a. Danmarks Forskningsråds rapport siger, som jeg varmt kan anbefale hr. Søren Kolstrup, som nok ikke har læst den, at læse.
Man kan se på f.eks. erhvervsskoleområdet, at der har man faktisk professionelle bestyrelser, som er utrolig glade for, og eleverne er glade for, underviserne er glade for den styrelsesform, som vi i Venstre mener vi kunne lade os inspirere af, når vi diskuterer ledelsesreformer på universiteterne.
Til fru Elisabeth Arnold vil jeg sige: Det her er en lang, sej proces, det er vi udmærket godt klar over, og derfor mener vi faktisk, at det er relevant at starte diskussionen nu.
Søren Kolstrup (EL), 1999-04-15:
Først kunne jeg forstå, at Venstre var tilhænger af lidt internt demokrati, og dernæst ønsker Venstre at afskaffe det interne demokrati: eksterne folk skal kunne vælge ledere.
Hvis det er en så god en model, hvad er det næste så?
Hvad så f.eks. inden for folkeskoler, gymnasier?
Hvis den her koncernmodel med nogle folk udefra skal bestemme, skal vi så også have den indført i det øvrige uddannelsessystem?
Så må det vel også være fremtiden. Jeg skal lige minde om, at Venstre engang er sådan rundet af lidt skoledemokrati, men jeg kan forstå, at nu skal vi til at vende skuden.
Elisabeth Arnold (RV), 1999-04-15:
Jeg synes, det var friske synspunkter, der kom fra Venstres ordfører her, om fundamentale og revolutionerende ændringer i styrelserne på universiteterne.
Jeg vil blot lige minde om, at det tog 20 år at få ændret den gamle styrelseslov, som blev indført i begyndelsen af 1970'erne, og det lykkedes Bertil Haarder at få den ændret i begyndelsen af 1990'erne.
Men inden fru Karen Rønde begynder at lægge sig i selen for sådan et forslag, synes jeg lige, hun skulle finde ud af, hvordan universiteterne selv stiller sig til det.
Frank Dahlgaard (KF), 1999-04-15:
Da mit partis ordfører, hr. Brian Mikkelsen, ikke kan være til stede, skal jeg tage ordførerskabet.
Det blev til fire punkter, som ikke - synes
vi - er særlig visionære eller vidtrækkende.
For Det Konservative Folkeparti er det afgørende i hele uddannelsespolitikken spørgsmålet om kvalitet, om faglig fordybelse og engagement.
Og det gælder naturligvis også på de videregående uddannelser, universiteterne, at man styrker kvaliteten, engagementet, dygtigheden.
De foreliggende forslag her er såmænd meget gode.
Det er små skridt; det er ikke værd at bruge den store energi på.
Vi er lidt skuffede over, at der ikke er større visioner og tiltag, som kan styrke og forbedre kvaliteten på vore universiteter og videregående uddannelsesinstitutioner.
Forslaget om udviklingskontrakter: Jo, det finder vi da er en god idé.
Vi tror på, at netop en kontrakt mellem parterne er en af flere måder, hvorpå vi kan sikre, at der i højere grad end i dag er styr på, hvad målene er, og hvordan man kommer derhen.
Men vi kan da stille det spørgsmål
: Hvad er så konsekvenserne i det tilfælde, at en sådan indgået kontrakt ikke overholdes?
Hvad mener ministeren at der skal ske i sådanne tilfælde? Så er der blandt de øvrige forslag et forslag om øget indflydelse til de studerende.
Det synes Det Konservative Folkeparti er godt, men det har jo lidt karakter af, at det blev lidt for tyndt, og så sætter vi noget ind om mere medindflydelse og demokrati, for det lyder altid godt.
Nu er det jo ikke sådan, at vi er tilbage i begyndelsen
af 1960'erne, hvor det hele er professorvælde.
Vi har allerede i dag udbredt studenterindflydelse og studenterdemokrati.
Og - jo, det kan være meget godt med det lille nøk ekstra, måske da, måske da.
Bliver der så kræfter til at deltage i studenterdemokratiet, er det fint.
Men vi opfordrer til, at man som studerende i Danmark først og fremmest bruger kræfter og tid på sit fag.
Så til sidst er der forslaget om det forpligtende samarbejde og sammenlægninger; og det finder vi også kan være en udmærket ting.
Men som sagt: Vi savner forslag, der virkelig kan forbedre kvaliteten i vores uddannelsessystem, og vi er fra konservativ side villige til at betale for en sådan forbedring.
Egil Møller (DF), 1999-04-15:
Da vores sædvanlige ordfører for området ikke har mulighed for at være til stede, skal jeg på hans vegne fremføre følgende: Med lovforslaget lægges der op til en ændring af universitetsloven, der på flere måder ændrer universiteternes måde at organisere sig på.
Redskaberne til opnåelse af disse formål, der foreslås, er hovedsagelig forslaget omkring udviklingskontrakter.
Formålet hermed er, at det enkelte universitet i højere grad skal få styrket ambitionsniveauet på alle væsentlige områder og med frihed til intern omstilling.
Samtidig sikres et dialogbaseret styringskoncept mellem ministeriet og universitetet.
Af de mange høringssvar, der er indkommet, hovedsagelig fra universiteterne, synes der ikke at være konsensus omkring dette, uanset at nogle peger på, at der er lagt op til en for stram styring og ensidig kommunikation fra ministeriet til universiteterne.
Andre er mere positive over for forslaget.
Dansk Folkeparti er af den opfattelse, at universiteterne i højere grad skal blive selvstyrende, men vi lægger også vægt på, at udviklingskontrakterne bliver gensidigt forpligtende, således at det sikres, at det ambitionsniveau, som man lægger op til, også følges op.
Man kan naturligvis heller ikke på den anden side have, at universiteterne fuldstændig frit kan fastsætte deres egen styringsmodel.
Der skal naturligvis være et minimum af snor og kontrol fra ministeriets side.
Herudover indeholder lovforslaget en justering om øget studenterindflydelse, således at det fastslås, at studenterindflydelsen skal øges ved, at de studerende sikres 25 pct. indflydelse på rektor- og dekanvalget, at næstformanden i studienævnet skal være en studerende, og at de studerende sikres medlemskab af institutbestyrelsen.
En øget studenterindflydelse kan naturligvis have mange både negative og positive sider.
Af de negative sider kan f.eks. nævnes, at de studerende naturligvis kun har en interesse i universitetets organisation, så længe de er studerende, det vil sige i en 3-4-5-årig periode, og måske derfor ikke tænker så langsigtet som det faste personale.
På den anden side kan øget studenterindflydelse også være positiv og en tilskyndelse til, efter demokratiske principper, at få indflydelse på deres eget universitet.
En øget indflydelse medfører selvfølgelig også øget ansvar for institutionens virke.
De to ting må naturligvis følges.
Den overvejende del af høringssvarene ser da også som en positiv ting, at de studerende får mere indflydelse, og i Dansk Folkeparti ser vi ikke umiddelbart nogen grund til bekymring på dette punkt.
Det kan naturligvis, som der også er peget på i nogle af høringssvarene,
forrykke magtbalancen mellem de studerende og de faste medarbejdere, men der må imidlertid ske en opfølgning på aftalen med den naturlige konsekvens, at ph.d.erne herefter hører til medarbejderne.
Det har
Dansk Folkeparti
specielle indvendinger imod.
Det er muligt, at der under udvalgsbehandlingen skal files lidt på de enkelte bestemmelser, når vi har haft lejlighed til at studere høringssvarene mere indgående.
Men Dansk Folkeparti er overvejende positivt stemt for intentionerne i lovforslaget.