Claus Hjort Frederiksen (V), 2003-12-17:
Jeg vil redegøre for regeringens initiativer på at sikre alle arbejdsløse ret til meningsfyldte aktiveringstilbud, der hjælper dem til ordinært arbejde, og jeg gør det gerne, fordi jeg dermed får lejlighed til igen at præsentere sigtet med »Flere i arbejde« og de initiativer, der allerede er igangsat for at gøre aktiveringsindsatsen meningsfuld.
Man kan altid diskutere, hvad der er meningsfuld aktivering.
Med meningsfuld aktivering forstår jeg, at indsatsen skal være rettet imod, at den ledige hurtigst og mest direkte kommer i job igen.
Jeg vil gerne starte med at opridse baggrunden for og formålet med den nye beskæftigelsesreform »Flere i arbejde«.
Med reformen vil regeringen bl.a. sikre, at de flest mulige ledige, både forsikrede og ikkeforsikrede, får meningsfyldte aktiveringstilbud og en chance på arbejdsmarkedet.
I oktober 2002 indgik regeringen sammen med Socialdemokratiet, Dansk Folkeparti, Det Radikale Venstre og Kristeligt Folkeparti en aftale om den fremtidige beskæftigelsespolitik.
Et bærende element i aftalen er, at den enkelte ledige skal være i centrum for ethvert tilbud.
Udgangspunktet for indsatsen skal altid være at gøre vejen til beskæftigelse så kort som mulig, og de tilbud som igangsættes i samråd med den ledige, skal være bestemt af, hvilke behov den enkelte ledige har, uanset om den pågældende er forsikret eller ikkeforsikret.
Tilbuddene skal også ses i sammenhæng med de behov, virksomhederne har for arbejdskraft.
Vi ophævede i forbindelse med »Flere i arbejde« kravet
om aktivering i 75 pct. af aktivperioden.
Dermed imødekom vi den kritik, der gennem flere år havde været rejst af 75 pct.s-kravet.
Dette krav førte meget ofte til meningsløs aktivering, fordi der blev sat fokus på kvantitet frem for kvalitet.
Ledige blev sendt i tilbud uden klart jobsigte, blot for at overholde et firkantet krav om aktivering.
I den nye beskæftigelsesindsats har vi kombineret kontakten og tilbuddene til de ledige, så den samlede indsats fremstår mere tydeligt for den ledige.
Vi har indført et individuelt tilpasset kontaktforløb gennem hele ledighedsforløbet med en minimumskontakt hver tredje måned, og her fokuseres der på jobsøgning og jobformidling.
Dette er kombineret med et langt mere fleksibelt aktiveringskrav med udgangspunkt i en løbende vurdering af den enkelte lediges behov, og samtidig har vi fastholdt den lediges ret og pligt til et aktiveringstilbud efter 12 måneders ledighed for ledige, der er fyldt 30 år, og efter 6 måneder for ledige, der er under 30 år.
Vi har desuden fastholdt minimumskravene
til aktivering for at sikre, at ingen ledige overlades til passiv forsørgelse i meget lange perioder.
Det er AF-regionerne og kommunerne, der har ansvaret for beskæftigelsesindsatsen for henholdsvis forsikrede og ikkeforsikrede ledige.
AF og kommunerne skal inden for regelsættet og de økonomiske rammer for beskæftigelsesområderne dimensionere og prioritere de arbejdsmarkedspolitiske redskaber, der er til rådighed for indsatsen.
Dette sker med henblik på bl.a. at sikre meningsfuld aktivering og sikre, at de ledige får job eller rykker tættere på arbejdsmarkedet.
Hovedreglen for at igangsætte aktiveringstilbud er, at der kun skal igangsættes et tilbud, når det er et skridt på vejen til at komme i job igen.
Ved hele tiden at have jobperspektivet som sigtepunkt for ethvert tilbud bidrager det til, at aktiveringstilbuddene bliver så meningsfyldte for de ledige, som det overhovedet er muligt. Alle erfaringer fra aktiveringsindsatsen har hidtil vist, at jo tættere aktivering er knyttet til en konkret arbejdsplads, jo større er effekten af indsatsen for både virksomhederne og for de ledige.
Derfor lægger regeringen meget vægt på virksomhedsrettet aktivering; løntilskud og virksomhedspraktik skal have en central placering i indsatsen, netop fordi alle undersøgelser viser, at kontakten til en arbejdsplads er så uhyre vigtig for at komme i job igen.
Regeringen ser fortsat også uddannelses- og vejledningstilbud som et godt redskab i aktiveringsindsatsen.
Det er dog vigtigt at understrege, at uddannelse skal være målrettet behovene på arbejdsmarkedet med fokus på korte jobrettede uddannelsesforløb.
Når vi her drøfter meningsfuld aktivering, synes jeg, det er vigtigt at understrege, hvor stort og kompliceret et system vi har med at gøre.
AF og 271 kommuner er hvert år i kontakt med 1,2 millioner ledige, og de arbejder sammen med et stadig større antal andre aktører og virksomheder.
Derfor kan det ikke undgås, at det indimellem sker, at ledige kommer
skævt ind i et aktiveringstilbud, eller at myndighederne og den ledige går skævt af hinanden, men jeg vil også gerne sige, at vi altså ikke er her for at genere hverken de ledige eller andre.
Jeg kan oplyse, at de regionale arbejdsmarkedsråd har modtaget lidt over 100 klager over indholdet i de aktiveringstilbud, som AF har tilbudt ledige som led i en individuel jobplan.
Det svarer til omkring 0,1 pct. af de knap 110.000 aktiveringsforløb, der er påbegyndt som led i en individuel jobplan.
Det lave antal klager synes jeg er overordentlig positivt, og det giver et fingerpeg om, at de tilbud, AF giver til de ledige som led i »Flere i arbejde«, i alt overvejende grad opfattes som meningsfyldte af de ledige.
Jeg er dog opmærksom på, at der kan være ledige, som ikke umiddelbart mener, at det kan nytte at klage; dem vil jeg ikke desto mindre opfordre til at klage.
Vi har også lagt stor vægt på at inddrage andre aktører i indsatsen.
Ved at bruge deres ekspertise og særlige viden om arbejdsmarkedet styrker vi muligheden for at gøre aktiveringstilbuddene så konkret rettede mod arbejdsmarkedet og derved så meningsfyldte og jobrettede som muligt.
Ved at udnytte andre aktørers specialiserede viden kan vi bedre skabe en individuel og målrettet indsats
både gennem kontakten til de ledige og i de aktiveringstilbud, der igangsættes.
Jeg har i den forbindelse med tilfredshed kunnet konstatere, at rigtig mange forskellige aktører har meldt sig på banen. For at sikre, at statens midler anvendes fornuftigt, er en del af aktørernes betaling bundet til resultatet af deres indsats.
Aktørerne aflønnes altså efter evne til at få de ledige i job, og herved får vi skabt sund konkurrence i beskæftigelsesindsatsen om, hvem der bedst og mest effektivt kan få de ledige i job igen.
Det bidrager til at skabe den mest meningsfyldte indsats og få afprøvet nye metoder, da målet jo netop er job og selvforsørgelse.
Det offentlige og andre aktører deler et ansvar for, at beskæftigelsesindsatsen gennemføres effektivt og i overensstemmelse med de lovgivningsmæssige rammer, og at de tilbud er så målrettet mod arbejdsmarkedet som muligt, således at de giver mening for den ledige.
Beskæftigelsesindsatsen skal være kvalificeret og målrettet, og alle ledige skal tilbydes en individuel tilpasset indsats, der sigter på at bringe den enkelte hurtigst og direkte i arbejde.
Det er denne målsætning, AF skal arbejde ud fra, og det krav vi skal møde andre aktører med. Bliver arbejdsformidlingen opmærksom på, at nogle aktører ikke lever op til de indgåede aftaler i forhold til de ledige, så vil arbejdsformidlingen gribe ind og sørge for, at aktørerne justerer indsatsen.
Viser det sig ikke muligt, må arbejdsformidlingen afbryde samarbejdet. Såfremt der forekommer brodne kar blandt de eksterne aktører, vil det være i alles interesse at få dem identificeret med henblik på at afbryde samarbejdet. Der har været rejst kritik af nogle af de kommunale beskæftigelsesprojekter.
Der er blevet peget på projekter, hvor virksomheder har fået mulighed for at få billig arbejdskraft til deres produktion.
Kritikerne hævder, at der herved mistes flere og flere almindelige arbejdspladser, og at ledige med de færreste kvalifikationer misbruges som billig arbejdskraft uden en lønmodtagers rettigheder.
Det kan indimellem opleves som et paradoks, når kritikerne på den ene side taler om meningsfuld aktivering og på den anden side, at de ledige ikke må lave noget, der er brug for.
Jeg vil som udgangspunkt sige, at kommunalbestyrelsen i den enkelte kommune har pligt til at sikre, at de kommunale aktiveringsinitiativer lever op til intentionerne i »Flere i arbejde«, og at reglerne overholdes, således at der ikke sker konkurrenceforvridning.
Det samme gælder reglerne om, at der skal være et rimeligt forhold mellem antal ansatte uden løntilskud og antal personer i tilbud, samt reglerne om, at tilbud på virksomhederne skal drøftes mellem virksomhederne og repræsentanter for de ansatte.
Jeg synes imidlertid ikke, at kritikken af den kommunale aktiveringsindsats generelt er rimelig.
Det er ikke velfungerende ledige, der af sig selv kan finde et almindeligt arbejde, det er derimod oftest personer, som befinder sig et godt stykke, ofte langt væk, fra arbejdsmarkedet.
Mange af dem er ikke tilnærmelsesvis parate til arbejdsmarkedet. Regeringen ønsker ikke at overlade disse mennesker til et passivt liv på kontanthjælp.
Jeg er derfor oprigtig glad for, at en række virksomheder i samarbejde med kommunerne har tilbudt at deltage i indsatsen for at hjælpe de lidt svagere ledige tilbage i job.
Vi føler os forpligtet til at sørge for, at alle, der har en arbejdsevne, får mulighed for et liv med arbejde og selvforsørgelse.
Derfor er flere af de kritiserede projekter netop eksempler på det modsatte af meningsløs aktivering.
Faktisk viser flere af eksemplerne, at når den ledige netop udfører noget arbejde, der er brug for, får den ledige mulighed for at opleve, at hans eller hendes indsats har betydning og giver en mening både for ham selv og andre.
For at undgå misforståelser har jeg taget initiativ til, at der i samarbejde med bl.a. arbejdsmarkedets parter og kommunernes og amternes organisationer udarbejdes retningslinjer for, hvordan kommunerne kan tilrettelægge tilbuddene, så der ikke går almindelige arbejdspladser tabt, og der ikke er tale om konkurrenceforvridning.
Dette skal ske samtidig med, at vi holder fast ved målsætningen om, at tilbuddene skal være meningsfyldte for deltagerne og med et klart beskæftigelsessigte.
Vi har med »Flere i arbejde« fået gennemført en robust beskæftigelsesindsats.
Forhandling