Thomas Krog (SF), 2006-03-03:
Så prøver jeg at stille mit spørgsmål lidt anderledes: Er Dansk Folkeparti åben over for at nå til en beslutning, hvor man lægger noget af ansvaret for, hvordan institutionerne former sig, hvordan de udvikler sig, ud til lokale, regionale institutioner, sådan at man kan fortsætte med at have de forskellige typer af institutioner, som fru Christine Antorini også var inde på findes i dag, og hvor der efter min klare opfattelse er masser af dynamik og udviklingskraft, netop fordi man har nogle muligheder for at træffe nogle lokale, regionale beslutninger om, hvordan man vil pakke tingene sammen?
Er Dansk Folkeparti åben over for, at den mulighed fortsat skal være der fremover?
SF opfatter uddannelse som helt afgørende for samfundet som helhed og for den enkeltes muligheder for at forme sit eget liv.
Uddannelse er jo Danmarks vigtigste råstof i fremtiden, som en grundsten for et demokratisk velfærdssamfund, og derfor skal der selvfølgelig satses massivt på uddannelse, og det gælder ikke mindst de videregående uddannelser.
De videregående uddannelsesinstitutioner skal jo være aktive partnere i et styrket samarbejde med erhvervslivet, de offentlige myndigheder og civilsamfundet.
Det nuværende uddannelsessystem kan og skal laves om.
I stedet for at bygge uddannelsessystemet på enkeltstående uddannelser, ønsker vi et system, hvor der laves uddannelsesklynger, hvor man lokalt og regionalt samler beslægtede uddannelser om de opgaver, de har til fælles.
Uddannelse og forskning hører sammen på de videregående uddannelsesinstitutioner.
Vi mener, at der er brug for mere samarbejde på tværs af faggrænserne.
Derfor ønsker vi at styrke og profilere centrene for de videregående uddannelser, hvor uddannelse og forskning knyttes sammen, og hvor der er mulighed for at knytte bånd på tværs af uddannelsesretninger.
Den fremtidige institutionelle løsning bør efter SF’s mening tage sit udgangspunkt i de vilkår, som findes regionalt.
Det er rigtigt, at institutionsudviklingen i øjeblikket ikke er særlig harmonisk landet over, fordi der faktisk er valgt en politisk proces, som har skabt frihed til institutionsdannelse.
Omvendt virker det måske ikke særlig motiverende, at der så foregår sammenlægninger af ting, som overhovedet ikke har noget med hinanden at gøre, heller ikke selv om det sker i et geografisk afgrænset område.
For SF er det også vigtigt, at der skabes et selvstændigt økonomisk fundament for forskningstilknytning og videncenteropgaverne på CVU’erne, men ikke på bekostning af uddannelse og undervisning, som det hidtil er sket.
Efter SF’s mening er CVU’erne hidtil nok lidt blevet fodret med deres egen hale.
Risikoen ved sammenlægning af de her CVU’er til campuslignende university college er jo, at der forsvinder nogle uddannelsesinstitutioner fra byer rundtomkring i udkantsområderne.
Det er afgørende, at det bliver attraktivt for de nye store CVU’er at lave filialundervisning, f.eks. ved at statstilskuddet til de her CVU’er, der af lokale grunde har behov for at lave noget, bliver højere.
Det kan man så sætte op efter et geografisk mønster: Er der f.eks. et vist antal kilometer – 50 km kunne være et bud – så er der brug for at lave noget.
De lokale CVU’er og afdelinger er nemlig med til at sikre, at unge i et område får mulighed for at tage en mellemlang videregående uddannelse.
Hermed opnår vi, at de unge rent faktisk tager en uddannelse, og også at den veluddannede arbejdskraft ikke bliver spredt i landet, men samles i de her udkantsområder, som er tyndtbefolkede, og derved undgår vi flaskehalseproblemer der.
En centralisering er tværtimod med til at forstærke tendensen til, at unge flytter væk og ikke kommer tilbage.
Kort sagt: Afvandringen bliver forstærket, og rekrutteringen bliver besværliggjort.