Martin Lidegaard (RV), 2004-12-02:
Det forslag, vi har til behandling i dag, omhandler faktisk to meget forskellige punkter.
Jeg vil gerne indledningsvis sige, at selv om det nemmeste er at samle punkterne i det samme lovforslag, beklager vi i virkeligheden lidt fra radikal side, at vi ikke kan få to særskilte behandlinger af forslaget.
Det er to virkelig forskellige problemstillinger og også meget omfattende problemstillinger, vi her har til behandling, og vi kan i hvert fald let havne i den situation, at vi kan stemme for den ene del af forslaget, men ikke for den anden.
Jeg vil gerne starte med den del af lovforslaget, som handler om lokal og regional kollektiv personbefordring af folk, som har et handicap.
Vi hilser velkommen, at der omsider bliver en mere ligelig behandling på tværs af amtsgrænserne og de kommende regionsgrænser på dette område.
Vi har bedt om det i mange år, og vi er glade for, at der bliver taget hul på debatten.
Men vi er ikke glade for, at regeringen har valgt den laveste fællesnævner for det tværgående samarbejde.
Ud over at vi synes, det er en falliterklæring over for de mennesker, synes vi faktisk også, det er en umådelig forkert måde, man angriber hele problemstillingen med mennesker, der har et handicap, på.
Udfordringen må vel være at lave et tilgængeligt samfund, hvor man i stedet for at fokusere på de menneskers problemer fokuserer på deres ressourcer og gør, hvad man kan for at benytte de ressourcer og få de mennesker integreret i det danske samfund i stedet for at opbygge barrierer, der gør, at de ikke kan tage del i samfundslivet.
Jeg er ikke i tvivl om, at den strategi, som lovforslaget er udtryk for, koster det danske samfund penge i sidste ende, fordi vi blokerer for de menneskers inddragelse i det danske samfundsliv.
Vi vil derfor gå til udvalgsbehandlingen med det udgangspunkt, at vi i hvert fald meget, meget gerne skal have de forskellige ændringsforslag, som er foreslået af De Samvirkende Invalideorganisationer, med i det færdige forslag, altså dør til dør-princippet, og at forslaget skal omfatte personer helt ned til 12 år.
Hvis det skaber nogen problemer i forbindelse med finansloven, må vi tage dem op og se, om vi kan udskyde det til 2006.
Jeg hørte, hvad ordføreren fra Dansk Folkeparti sagde, og jeg ved ikke, om der kan komme et alternativt flertal, men jeg håber i og for sig, at vi kan få en god dialog med ministeren om det, for jeg synes, det er nogle meget principielle ting.
Så meget om den første del af lovforslaget.
Rejsekortet er der ikke brugt mange ord på, selv om det må siges, at vi her står over for en revolution i den kollektive personbefordring.
Det er en revolution, vi fra radikal side hilser meget velkommen, og vi synes, den er utrolig spændende.
Jeg har to ting, jeg gerne vil knytte bemærkninger til.
Når det bliver til virkelighed i 2009, sådan som planen er nu, tror jeg, at det vil skabe en øget efterspørgsel af den kollektive trafik.
Den efterspørgsel skal vi kunne imødekomme, og er ministeren sikker på, at vi kan det?
Jeg tænker på vores tidligere diskussioner, ikke mindst om pendlerstrækninger til og fra de store byer.
Har jernbanerne kapacitet nok til at kunne klare efterspørgslen?
Jeg synes, det er et spørgsmål, vi bliver nødt til at diskutere meget grundigt, også i den kreds, der står bag 5. november-forliget fra 2003.
Kan vi være sikre på, at der i 2009 er den kapacitet, der er brug for?
Jeg håber, ministeren er med på at tage den diskussion.
Det andet, jeg gerne vil fremdrage, er et lidt mere delikat spørgsmål.
Nu er det jo meget svært at spå om her i dag, hvor meget den ret bliver værd, men jeg kunne nu godt forestille mig, at den bliver ret meget værd, fordi der vil være mange kommercielle interessenter, der vil have interesse i at købe sig ind.
Der er lavet en formulering i lovforslaget, hvorefter overskuddet fra at sælge adgangen til at være med i kortet tilfalder partnerne i samarbejdet i form af udbytte.
Den formulering tror jeg vi skal diskutere grundigt.
Umiddelbart forekommer det selvfølgelig naturligt, men hvad nu, hvis det bliver meget store beløb?
Skal midlerne så bindes til at bruges på trafikområdet, eller kan man forestille sig, at kommunerne kan hive penge ud af selskabet og bruge dem på daginstitutionerne og børnehaverne?
Er det det, der er tanken, eller skal brugen på en eller anden måde rammes ind?
Man kan også tage en principiel diskussion om, hvorvidt det måske burde være staten, der ejer – i citationstegn – infrastrukturen
på området
Den kan jo udvikle sig til meget mere.
Der kan siges for og imod, men vi tror, der bliver tale om rigtig mange penge på lidt længere sigt, og derfor mener vi nok, det er en grundig drøftelse værd.
Det kunne være spændende at høre, hvad ministeren har gjort sig af overvejelser om de midler og om, hvad de må anvendes til.