Marianne Jelved (RV), 1999-02-09:
Jeg synes, det er glimrende, at vi med jævne mellemrum får en debat om demokrati og pensionsinvesteringer i Folketinget.
Udgangspunktet for medlemsdemokratiet i pensionskasser og livsforsikringsselskaber er det aftalebaserede danske arbejdsmarkedspensionssystem. Arbejdsmarkedspensionerne omfatter jo i disse år 1,7 mio. lønmodtagere.
Der er tale om aftaler indgået mellem arbejdsmarkedets parter eller ude på arbejdspladserne mellem den enkelte arbejdsgiver og lønmodtager.
Og i modsætning til mange andre europæiske lande har der ikke i Danmark været behov for at gennemføre arbejdsmarkedspensioner ved lov.
Det finder jeg uhyre positivt, ligesom jeg finder det væsentligt at respektere det solidariske element, der er i de aftalebaserede arbejdsmarkedspensioner og de tilknyttede forsikringsordninger.
Jeg er enig i SF's intentioner om at fremme demokrati og medlemsindflydelse i de kollektive pensionsordninger, men jeg er ikke enig i, at midlet skal være lovgivning på den måde, SF har foreslået det her.
Den eksisterende lovgivning giver rammer for stor medlemsindflydelse, derfor ser vi også meget store forskelle på de forskellige ordninger.
Ved en tilsvarende debat for snart 3 år siden noterede jeg mig, at Folketinget generelt var utilbøjeligt til at lovgive om de aftalebaserede arbejdsmarkedspensioner.
Selv SF vedgik, at disse arbejdsmarkedspensionsordninger var aftalestof.
Jeg synes, at det er af stor værdi, at medarbejderne inddrages i udformningen af arbejdsmarkedspensionerne og i investeringspolitikken, og derfor skal arbejdsmarkedets parter, medlemmerne, pensionsinstitutterne, også opfordres til fortsat at øge medlemsindflydelsen og gennemsigtigheden og åbenheden i forvaltningen af medlemmernes opsparing.
Det er ikke kun et anliggende for en professionel ledelse, hvor god den end måtte være.
Det er absolut ikke ideer, der mangler.
Betænkningen om mere demokrati og åbenhed, om pensionsinstitutternes investeringsbeslutninger, som kom for godt 3 år siden, indeholder mange overvejelser om, hvordan medlemmernes indflydelse kan øges i de kollektive overenskomster.
Og flere selskaber har på baggrund af betænkningen inden for de senere år intensiveret kontakten til medlemmerne med henblik på at fremme åbenhed, medlemsindflydelse m.v. Som en følge af betænkningen blev Pensionsmarkedsrådet nedsat, og Pensionsmarkedsrådet har i sin første rapport fra august 1998 sat fokus på åbenhed i beslutningsprocessen og udviklingen af medlemsindflydelse omkring pensionsinstitutternes investeringspolitik.
Her tænker jeg bl.a. på rådets forslag om, at pensionsinstitutterne offentliggør allerede udarbejdede etiske retningslinjer, og at der udarbejdes bedre sammenlignelige nøgletal.
Pensionsmarkedsrådet anbefaler også, at pensionsselskaberne iværksætter yderligere undersøgelser til supplerende og systematisk belysning af medlemmernes ønsker til ordningernes indretning.
Endelig vil jeg også nævne, at jeg i løbet af dette forår vil udsende en pjece om, hvordan opsparerne kan få indflydelse på pensionsordningerne.
Pjecen er tænkt som inspiration for dem, der kunne tænke sig at forholde sig aktivt til bl.a. pensionsselskabernes investeringspolitik.
SF har fuldstændig ret i, at medlemsdemokratiet i pensionskasser kan fremmes ved at ændre på kassernes vedtægter, så flertallet af pensionskassens bestyrelse vælges af og blandt medlemmerne.
Medlemsindflydelsen i arbejdsmarkedspensionsordningerne organiseret af livsforsikringsaktieselskaber kan også fremmes på forskellig vis.
Men SF ved godt, og jeg vil gerne gentage det, at jeg og regeringen så absolut foretrækker, at medlemmerne selv tager fat i processen i deres egen forening for at ændre bl.a. vedtægterne, hvis de ønsker det.
Endvidere peger SF selv på muligheden for at etablere investeringspuljer som eksempel på fremme af demokratisk medlemsindflydelse.
Jeg vil godt understrege, at det faktisk er muligt for pensionskasser og livsforsikringsselskaber at etablere investeringspuljer i dag, og mange har allerede gjort det.
Men det er naturligvis op til pensionsinstitutterne selv at beslutte, om de vil udbyde disse produkter. I takt med at arbejdsmarkedspensionerne udbygges, forventer jeg, at flere og flere selskaber vil tilbyde
disse produkter, og jeg tror endog, at Folketinget og debatten i Folketinget kan bidrage til at sætte fokus på disse muligheder. Jeg synes også, det er vigtigt i denne sammenhæng at nævne, at LD sidste efterår via lovgivningen her i Folketinget fik mulighed for at tilbyde sine kunder investeringspuljer.
Så vil jeg gerne knytte et par kommentarer til SF's forslag om det, der kaldes samfundsmæssig ansvarlighed og bæredygtighed:
Regeringen er helt enig med SF i, at pensionsordningernes midler skal forvaltes, så de bliver til størst mulig gavn for lønmodtagerne, men SF ønsker at ændre på lovgivningen, således at pensionsinstitutterne ikke længere skal investere efter det, der i den nugældende lov hedder højest mulig forrentning. SF ønsker kravet ændret til, at investeringerne skal forvaltes inden for rammerne af en social, økonomisk og økologisk bæredygtig udvikling, som det står skrevet i B 72.
Må jeg spørge, om det i øvrigt er uforeneligt med højest mulig forrentning?
Det er det altså ikke efter min opfattelse.
Og mon ikke medlemmerne og opsparerne også ønsker en rimelig sikkerhed for en passende forrentning af deres opsparing?
I SF's forslag står der, og jeg citerer fra punkt 2: »Pensionsordningernes midler skal forvaltes, så de bliver til størst mulig gavn for lønmodtagerne.«
Det tror jeg alle er enige om.
Men så kommer den næste sætning, og dér står: »Det betyder, at pensionsordningerne skal forvalte deres midler således, at de inden for rammerne af en social, økonomisk og økologisk bæredygtig udvikling bliver til størst mulig gavn for pensionsordningen.«
Det er jo ganske interessant, at SF påtager sig at definere, hvad der er til størst mulig gavn for lønmodtagerne.
Egentlig troede jeg, demokrati gik ud på, at lønmodtagerne havde indflydelse på, hvad de mente, der var til størst mulig gavn for dem.
Og her skiller vandene også partipolitisk, hvis jeg må antyde det, selv om jeg står her som minister.
Det var ment venligt.
For mig at se er det et centralt punkt i lovgivningen, at pensionsinstitutterne skal søge at opnå det højest mulige afkast af de foretagne investeringer.
Det krav er selvfølgelig af stor betydning for at tilgodese et af de centrale formål med opsparingen, nemlig at sikre en så høj pension som muligt.
Et andet centralt formål med opsparingen er selvfølgelig, at samfundet som sådan har glæde af opsparingen og de investeringsmuligheder, der følger med store opsparinger.
Jeg tror, det er vigtigt også for opbygningen af arbejdsmarkedspensionsordningerne, at de enkelte pensionsopsparere ikke oplever unødvendig usikkerhed om deres pensioners størrelse.
Afkastkravet er et værn imod, at pensionsinstituttets ledelse placerer kapital i strid med opsparernes økonomiske interesser.
Kravet kan fortolkes og bliver i praksis fortolket således, at pensionsinstitutterne ikke må foretage investeringer, som på forhånd kan antages at give en lavere forrentning end den, der i det lange løb - og jeg understreger: i det lange løb; det er jo årtiers perspektiv, der er for investeringerne - kan opnås på kapitalmarkedet.
Lovgivningen forhindrer således i virkeligheden kun investeringer, hvor det forventede afkast er lavt, samtidig med at risikoen er uforholdsmæssig stor.
Den eksisterende lovgivning er derfor selvfølgelig ikke til hinder for, at der kan investeres i miljøvenlig produktion, endsige i økologisk produktion, slet ikke.
Efter mange analytikeres opfattelse kan den type produktion netop i særdeleshed være rentabel i længden. I øvrigt er det jo en udpræget opfattelse også hos de institutionelle investorer, at ikkebæredygtige virksomheder er risikable investeringer, fordi der ikke er sikkerhed på lang sigt.
I virkeligheden mener jeg, at SF beskriver et problem, som ikke er et reelt problem.
SF foreslår også, at bestyrelsen skal fremlægge etiske principper for investeringerne i årsregnskaberne.
I forbindelse med debatten om etiske investeringer i forsommeren 1997 valgte en række pensionsselskaber at offentliggøre overordnede principper for investeringsvirksomheden.
Jeg er enig i Pensionsmarkedsrådets anbefaling om, at de allerede udarbejdede etiske retningslinjer offentliggøres.
Det må imidlertid være op til selskaberne og medlemmerne selv at beslutte, om der skal udarbejdes en etisk investeringsstrategi, og hvor detaljeret den skal være.
Spørgsmålet om etiske investeringer er under løbende udvikling, og der foregår en debat.
Jeg finder det ikke klogt at lovgive om disse spørgsmål.
Også her må den offentlige debat og medlemmernes engagement præge kravene til investeringspolitikken.
Det ser vi også ske i praksis.
Hensynet til sikkerheden i afkastet er også begrundelsen for, at regeringen ikke kan tilslutte sig SF's forslag om at ophæve den nuværende begrænsning af investeringer i aktier på 50 pct. af en pensionskasses eller et forsikringsselskabs formue.
Vi fik investeringsgrænsen løftet fra 40 pct. til 50 pct. i forbindelse med pinsepakken.
Så lad os lige slå koldt vand i blodet lidt endnu.
Det er vigtigt at sikre et stabilt afkast, så selskaberne og pensionskasserne til enhver tid kan opfylde forpligtelserne over for forsikringstagerne.
Udvalget forventes at afgive rapport dette forår, og så kan vi jo eventuelt tage temaet op igen.
Lad mig afslutningsvis gentage, at regeringen er enig i SF's sigte om at fremme åbenhed og demokrati i de kollektive ordninger.
Midler til at opnå dette mål er imidlertid ikke lovgivning på det aftalebaserede område yderligere end det, vi kender i dag, men derimod at arbejde for åbenhed, gennemskuelighed og gennemsigtighed i pensionsinstitutternes investeringer og indretning.
Det er forudsætningen for, at medlemmerne kan engagere sig i investeringspolitikken.
Jeg føler mig overbevist om, at det er den vej, vi skal gå, og ikke gennem lovgivning som foreslået af SF.
Regeringen vil selvfølgelig følge udviklingen nøje og har også forventninger om, at Pensionsmarkedsrådets arbejde
med en årlig rapport, der belyser udviklingen på disse områder, er med til at skabe en opinion og en interesse både i institutterne, hos arbejdsmarkedets parter og ikke mindst hos medlemmerne af opsparingsordningerne, altså de kollektive overenskomster, for at gå videre af den vej, som er afstukket.