Kim Behnke (FP), 1997-11-05:
Flere ordførere har været inde på den kendsgerning, at det ikke er første gang, Fremskridtspartiet har fremsat et forslag om aftrapning af lejeværdien.
Det gjorde vi også i sidste folketingssamling i form af lovforslag nr. L 7.
På daværende tidspunkt var vores forslag, at man skulle aftrappe lejeværdien over fem år.
Da blev vi på daværende tidspunkt mødt i Folketingssalen af bl.a. partiet Venstre, som ville have lejeværdien aftrappet over to år.
Venstre havde fremsat et beslutningsforslag om det.
Det var hr. Brixtofte, der var ordfører. Ikke fordi vi følte os kaldet til en eller anden konkurrence om, hvem der kunne afvikle lejeværdien over den kortest mulige tid, men vi fandt jo alligevel, at vi havde brug for over for vælgerne at give et klart signal om, hvilke forventninger man kunne gøre sig i det omfang, at der skabes et politisk flertal for det efter næste folketingsvalg.
Så er det rigtigt, som det har været nævnt, at der i mellemtiden har været en forespørgselsdebat i Folketinget, hvor vi var med på en dagsorden, der sagde fire år.
Men ét er at fremsætte dagsordener, som det hed dengang i Folketinget,
noget andet er det konkrete lovforslag.
Og her føler vi fra Fremskridtspartiets side en forpligtelse til ikke bare at komme med meldingerne sådan mere luftigt, men at der også skal være konkrete lovforslag bag de politiske synspunkter, vi har, og de skal være grundige og velargumenterede.
Så over til ministeren, som med skiftende tonefald både kaldte det økonomisk uansvarligt og mente, at det faktisk er sådan, at lejeværdien er en særlig retfærdig skat.
Jeg skulle hilse og sige fra dem, som betaler skatten, at de ikke synes, at den er spor retfærdig, for lejeværdiskatten er en skat, som man ikke selv har ret stor indflydelse på. De værdistigninger, der har fundet sted i de senere år, og som flere ordførere har været inde på, har jo altså også udløst ganske betydelige stigninger i den offentlige ejendomsvurdering, og det betyder, at man kan være i den situation, at selv om man ikke handler hus, selv om man ikke er ude at deltage i forbrugsfesten, selv om man ikke med finansministerens ord er med til at ødelægge betalingsbalancen og det store billede, og selv om man bare bliver boende i sit hus og ikke foretager sig noget som helst andet end at blive boende i det hus, vil dels den 20. almindelige vurdering og dels reguleringen pr. 1. januar 1997 og den regulering, der kommer igen pr. 1. januar 1998, udløse stigende offentlige ejendomsvurderinger og dermed også stigende ejendomsskat, herunder stigende lejeværdi. Det vil sige, at de mennesker, som vælger at lade være med at skifte bolig, men bliver boende, skal betale mere i skat af nogle penge, som de ikke har og ikke kan bruge, medmindre de går ud og gør det, som vil være uklogt, nemlig optager større lån i deres ejendom. Så er det selvfølgelig rigtigt, at der er nogle, der er i den situation, at de har handlet hus.
De har solgt et hus og måske høstet en værdistigning.
Men når de mennesker skal hen og købe en ny bolig, har markedspriserne altså generelt hævet sig.
Det vil sige, at de penge, som folk har fået ved at sælge et hus eller en ejerlejlighed, er blevet bundet i en ny bolig, fordi man har skullet købe et andet sted at bo.
Jeg skal ikke afvise, at der er nogle mennesker, der sidder og lægger sådan et livslangt spekulationsregnskab på bordet og sælger fast ejendom, når priserne er høje, og flytter i en lejlighed og bliver boende dér, indtil markedet falder igen, og nærmest betragter deres ejendom som en aktie, man handler.
Men min vurdering er, at det ikke er ret mange mennesker, der betragter deres ejendom på den måde.
Langt de fleste mennesker betragter deres ejendom som en bolig, et sted, hvor de ønsker at være i mange år, og som de oftest kun sælger, hvis de for eksempel skifter arbejde eller overgår til pensionisttilværelsen og ikke har brug for så meget plads.
Så vi kan ikke deltage i det synspunkt, at folk har opført sig specielt uansvarligt.
Oven i købet er det sådan, at en del af den værdistigning, der har fundet sted på ejendomsmarkedet i de senere år, er en værdistigning, som regeringen udløste i 1993.
Man ændrede på belåningsreglerne, man forlængede belåningstiderne fra 20 til 30 år, man havde
en situation, hvor markedsrenten faldt betydeligt for realkreditbelåning, og man lempede i det hele taget mulighederne for belåning.
Det var selvfølgelig med til at give folk en øget adgang til at belåne deres hus.
De kunne konvertere de gamle lån til nye, lavt forrentede lån og på den måde frigive kapital.
Men det var faktisk også det, som den daværende regering bad befolkningen om at gøre.
Økonomiministeren sagde på daværende tidspunkt, og jeg citerer næsten ordret: Vi har mulighed for at bruge lidt af betalingsbalancen.
Og det gjorde folk.
Som de retskafne samfundsborgere, de er, følger de selvfølgelig de retningslinjer, de får fra politisk side.
Det, vi skal tænke på, er, hvordan folk skal have det
fremover, og fremover vil folk altså opleve, at de skal betale en stadig stigende lejeværdibeskatning af deres bolig. For os er det ikke et spørgsmål om, at vi bare vil forære en skattelettelse væk.
For os er det også et spørgsmål om at betragte lejeværdien og sige: Er det overhovedet en fair måde at beskatte på?
Ministeren var inde på, at der er tale om nogle mere eller mindre samfundsskabte værdier, som bliver akkumuleret i folks bolig, og det skal de så betale en særlig skat af.
Man kunne akkurat lige så godt, som vi har redegjort for i forslagets bemærkninger på side 4, have en særlig lejeværdibeskatning af campingvogne eller lystbåde eller malerier eller ægte tæpper eller kunstgenstande eller andre ting, som også har en tendens til at stige i værdi.
Men for at understrege det, der også står i bemærkningerne, er det ikke nogen god idé, vi her prøver at give skatteministeren.
Vi prøver bare at anskueliggøre, at man kan placere sine penge i mange andre ting, uden at der af den grund skal udløses en lejeværdibeskatning.
Hvis man går ind for ejendomsretten, og det gør vi, og vi mener, at grundlovens bestemmelser om den er ganske nyttige og gode at holde fast i, må det også være sådan, at når man har anskaffet sig en ejendom, har man en brugsret, og man har ret til ikke at skulle betale en særlig lejeværdi til staten for at få lov til at bruge den ejendom, man har købt. Men det er den rent principielle diskussion, og her er der et klart skel ned igennem Folketingssalen, hvor socialisterne inklusive Det Radikale Venstre går ind for, at man betaler lejeværdi af egen bolig, og hvor vi liberale og konservative på den anden side ikke mener, at det er en rimelig måde at opkræve skat på. Skulle man nu forestille sig det tankeeksperiment, at fru Elisabeth Arnold ville få ret i, at hvis man fjerner lejeværdien af egen bolig, ville der ske en eksplosion i ejendomspriserne, så ville den eksplosion i ejendomspriserne kun blive materialiseret i det øjeblik, folk begynder at flytte rundt.
Det kræver jo en konkret handel, for at denne ejendomsstigning bliver materialiseret.
Ellers er det rene papirpenge, som kun er noteret i de offentlige vurderinger, og her ville det være sådan, at en stigning i markedspriserne og en tilsvarende stigning i den offentlige vurdering ville udløse de traditionelle ejendomsskatter til amterne og kommunerne, så de ville nyde godt af det rent provenumæssigt i form af stigende ejendomsskatter.
Så blev der fra Socialdemokratiets side flere gange gjort opmærksom på, at dette forslag er en genfremsættelse, og at det måske bare er en edb-knap, som Fremskridtspartiet trykker på for at kunne fremsætte forslaget i Folketinget.
Det er ingenlunde tilfældet, men vi har et ønske om så ofte som muligt at få bogført de synspunkter, vi har, og med grundig argumentation for dem.
Der er jo en tendens til, at Folketinget ikke altid er argumentresistent, men at tiden modner visse sager.
Hvem havde forestillet sig, at hr. Jens Peter Vernersen selv skulle stemme for først at sænke og senere helt afskaffe formuebeskatningen?
Det er næppe det, der er blevet holdt vælgermøder om i socialdemokratiske kredse igennem årene, og derfor kan der også komme et tidspunkt, hvor selv hr. Jens Peter Vernersen kommer til at trykke på den grønne knap, når lejeværdien af egen bolig skal afskaffes, simpelt hen fordi tiderne har udviklet sig sådan, at det er fornuftigt at gøre det.
Og der er ingen grund til at beskatte folk usagligt.
Lad mig sige til Enhedslisten, at Fremskridtspartiet sandelig også er af den opfattelse, at vi skal bruge enhver krone, vi kan lægge til side, til lempelser af indkomstskatten og særligt for de laveste indkomster ved at hæve den skattefri bundgrænse.
Her er Fremskridtspartiet og Enhedslisten enige om, at det skal man gøre.
Men det skal man også gøre, og her har Fremskridtspartiet den beskedne opfattelse, at hvis ellers den politiske vilje var til stede, kunne vi sagtens skabe plads til både dette forslag og til en håndfuld andre gode skattelettelsesforslag.
Det betyder selvfølgelig, at der flyttes økonomi ud i den private sektor, og for at det ikke skal resultere i inflation eller eksplosioner i trækningen på betalingsbalancen, skal der selvfølgelig kompenseres i den modsatte ende med offentlige besparelser.
Derfor har de ordførere, der har henvist til, at det her ville jo betyde en eksplosion i samfundsøkonomien, ikke ret.
Nej, det fremgår klart af Fremskridtspartiets forslag, at der krone for krone skal ske offentlige besparelser. Når man gør det sådan, er der styr på tingene, så er der snor i økonomien, og så inviterer vi ikke til en forbrugsfest, men vi sørger for, at fra at økonomien omsættes i den offentlige sektor, flyttes den til at være en økonomi, der bliver omsat i den private sektor.
Jeg skal takke for de positive tilsagn, der var, og så glæder vi os til, at et folketingsvalg giver os mulighed for at få forslaget vedtaget.