Pia Christmas-Møller (KF), 1998-06-25:
Nej, denne folketingssamling vil blive husket for regeringens stadig mere sygdomsplagede stil både parlamentarisk og i forhold til særligt udvalgte vælgergrupper, en stil, der afslører, hvor stærkt regeringen er ramt af den bacille, der hedder »magtens arrogance«.
Symptomerne bliver stadig tydeligere: selvhøjtidelighed, rethaveriskhed og mangel på respekt for vælgerne og det samarbejdende folkestyre.
Det er hårde ord på en varm junidag, men de er præcise, som januarnattens kulde er bidende.
Vi har en regering, som siger et, men gør noget andet.
Regeringen siger, at den har formidlet det brede politiske samarbejde, men den gør ikke et ærligt forsøg.
Regeringen vælger i stedet ensidigt at lave skattereform med den yderste venstrefløj og dermed lade den økonomiske politik være afhængig af humøret i Enhedslistens hovedbestyrelse.
Regeringen siger, at boligejerne kan tage det roligt, at erhvervslivet skal have bedre vilkår, og at den private pensionsopsparing skal fremmes, hvorefter den ensidigt vælger at straffe boligejerne, erhvervslivet og pensionssparerne.
Regeringen siger, at udlændingepolitikken skal strammes, siger ja til nogle krav fra K og V, hvorefter aftalen brydes.
Regeringen skulle have det røde kort og vises ud, ikke bare af banen, men af hele turneringen.
Det bliver imidlertid op
til vælgerne på næste valgdag.
Regeringen siger, at den vil beskytte betalingsbalancen mod underskud.
Regeringen siger, at den vil undgå overophedning af dansk økonomi ved at dæmpe forbruget og øge opsparingen,
og den siger, at den vil forebygge flaskehalse på arbejdsmarkedet, alt sammen målsætninger, Det Konservative Folkeparti deler fuldt ud, og alt sammen noget, Det Konservative Folkeparti gerne vil bidrage til.
Når man vil beskytte betalingsbalancen, gør man det dels ved at øge indtjeningsmulighederne, dvs. styrke erhvervslivets konkurrenceevne, dels ved at begrænse forbruget, øge opsparingen og mobiliteten på arbejdsmarkedet.
Men hvad gør regeringen?
Regeringen straffer erhvervslivet, fjerner den eksisterende motivation for privat pensionsopsparing og gør intet ved det offentlige forbrug,
Mobiliteten plejer man at øge ved at gøre arbejdsmarkedet mere fleksibelt og kørselsfradragene mere fordelagtige, men regeringen vælger også her det stik modsatte, nemlig at udhule kørselsfradragene, og rådighedsreglerne i dagpengesystemet har man end ikke turdet nærme sig.
Regeringen gør altså det stik modsatte af det, der på en lang, lang række områder er behov for.
Derfor må vi konstatere, at hensynet til dansk økonomi har været et skalkeskjul for et ideologisk skridt vendt mod boligejerne, pensionsopsparerne, pendlerne og erhvervslivet.
De mennesker, som gør det, regeringen siger de skal gøre, bliver straffet.
De mennesker, der bruger en stor del af deres fritid på at køre langt til og fra arbejde, og som dermed viser stor mobilitet, bliver straffet.
De mennesker, der sparer op en kapitalpension i stedet for at bruge pengene her og nu,
bliver straffet.
Det erhvervsliv og de virksomheder, som vi alle sammen skal leve af
, og som uafbrudt, siden Nyrupregeringerne trådte til i 1993, har tabt markedsandele, straffes. Med en præcision, der er en mesterskytte værdig, har regeringen rettet sigtekornet mod dem, der bærer, dem, der knokler for at klare det for sig og sine, dem, som sætter kræfter ind på at løfte endnu mere end det.
Regeringen har kort og godt vendt skytset mod nøje udvalgte grupper, dem, der er drivkræfterne bag vores velfærd.
Jo, jo, der var behov for et indgreb.
Alligevel var der behov for nogle tiltag.
Vi tog statsministerens ord om et bredt samarbejde for pålydende og rakte hånden frem, men vi blev mødt med en iskold skulder.
Regeringen havde en reel valgmulighed, men satsede ensidigt på netop de to partier, som for en måned siden forsøgte at lokke danskerne til at stemme nej til Amsterdamtraktaten med de uoverskuelige konsekvenser, det resultat ville have givet.
Netop de to partier er nu valgt ud som kammeraterne i et rødt kabinet.
På intet, intet tidspunkt var der seriøse kontakter med K og V.
På intet tidspunkt blev der signaleret, at man ville det brede samarbejde, som man talte så meget om under og efter valget.
Regeringen valgte fra starten side.
Regeringen kommer til at sande, at der kommer en dag
efter pinse og en dag efter denne
Det vil den erfare allerede til efteråret, og her vil regeringen få kam til sit hår.
Det skal jeg garantere fra den konservative folketingsgruppe.
Det er ikke så få mellemværender, den nye regering efter bare 3 måneder har med vælgerne.
Bismarck sagde engang, at der aldrig lyves så meget som efter et jagtselskab, under en krig og før et valg.
Må jeg minde om, hvad finansministeren sagde til Jyllands-Posten den 11. februar 1998: »Boligejerne kan tage det helt roligt.
Panikindgreb over for boligmarkedet er slet ikke aktuelt.«
Hun afviste samtidig: »... enhver bekymring over udviklingen på betalingsbalancen.«
Vi ved i dag, at embedsmænd kort tid efter blev sat til at udarbejde indgreb designet til venstrefløjen og målrettet mod boligejere og andre, som lever på en måde, der ikke behager regeringen og dens støttepartier.
Regeringen afviste gennem måneder behovet for et større økonomisk indgreb, garanterede boligejerne en god nattesøvn og hev dem så ud af sengen med et historisk indgreb, der gik i den stik modsatte retning.
Men det er ikke det eneste udestående, regeringen har med vælgerne.
Regeringen har intet galt gjort i Færøsagen, siger den og betaler 2 mia. kr. i bodspenge.
Regeringen vil stramme op i flygtninge- og udlændingepolitikken, siger den og løber efter 8 måneder, lange forhandlinger og få indrømmelser fra en aftale.
Regeringen har styr på de offentlige udgifter, siger den, men tallene viser det stik modsatte.
Helt ærligt, kan det ikke gøres bedre?
Regeringen påstår, at den vil sikre betalingsbalancen, men forringer erhvervslivets vilkår med nye skatter og afgifter for omkring 3 mia. kr.
Erhvervslivet tjener ikke flere penge hjem til Danmark, når virksomhederne hele tiden pålægges nye byrder.
Regeringen påstår, at den vil forbedre den private opsparing og tvinger derfor skatteyderne til en opsparing hos ATP, som i øvrigt slet ikke fungerer som en opsparing, men som en regulær skat.
Til gengæld straffer regeringen folk, der frivilligt sparer op.
Kapitalpensionsindskud pålægges topskat, positiv nettokapitalindkomst beskattes hårdere, realrenteafgiften fastfryses på et højt niveau, og aktieafkast af pensionsopsparing pålægges en ny skat.
Der er intet i regeringens oplæg, som belønner folk med opsparing.
Helt ærligt kunne det ikke gøres lidt bedre?
Regeringens pinsepakke er ikke bare katastrofal for en lang række familier og virksomheder.
Under foregivende af at ville beskytte dansk økonomi har regeringen gennemført en gigantisk omfordeling.
Regeringen har valgt side og det, så det kan forstås.
Nuvel, det er regeringens eget valg, og det må den stå til ansvar for
I dag skal mere end hver tiende lønmodtager have penge
med hjemmefra, når de vælger at gå på arbejde i stedet for at være på passiv forsørgelse.
Pinsepakken hjælper ikke en tøddel på dette helt grundlæggende fundamentale problem i vores samfund, tværtimod.
Skattesystemet reducerer i dag afkastet af uddannelsen.
Det ses særlig tydeligt på de lange videregående uddannelser.
Pinsepakken øger dette problem.
Den lille spredning i livstidsindkomster mellem forskellige uddannelsesgrupper samt det enorme antal på offentlige overførselsindkomster
er et tegn på, at det økonomiske incitament til at yde en ekstra indsats er meget, meget lille i Danmark. Lønspredningen i Danmark er siden 1960'erne blevet næsten halveret.
manglende fleksibilitet og ofte direkte ineffektivitet.
Det sker, når den personlige indsats ikke gør en forskel og ikke bliver belønnet.
Det skal kunne betale sig at arbejde.
Og det skal kunne betale sig at uddanne sig.
Ellers bliver vi alle sammen fattigere.
Jeg troede faktisk, det langt om længe var ved at gå op for et flertal her i Folketinget, at vi her havde at gøre med et af de helt fundamentale problemer i det danske samfund.
Det var i alt fald et tema, mange gerne ville gøre noget ved i valgkampen, men nu efter valget er interessen pist væk.
Pinsepakkens urimeligheder og forvridninger er så markante, at selv en af Socialdemokratiets mest trofaste støtter, formanden for Dansk Metal har måttet sige fra.
Det skete i Berlingske Tidende den 3. juni med bemærkningen: »Jeg er skuffet over, at regeringen på gammel socialdemokratisk maner vil løse problemerne ved at forhøje skatten for mennesker i arbejde.«
Max Bæhring benyttede samme lejlighed til at opfordre regeringen til at styre væksten i de offentlige udgifter i stedet for at sætte skatten og benzinafgifterne op, og Max Bæhring skulle man lytte til i regeringen, for han har fuldstændig ret i, at det først og fremmest er det offentlige forbrug, som har fået lov til at eksplodere og det uafbrudt lige siden 1993.
I Det Konservative Folkeparti er vi tilhængere af en god og velfungerende offentlig sektor.
Den offentlige sektor skal have gode og moderne vilkår.
Den skal ikke lades i stikken, som det er sket under denne regering, for så rammer det os alle sammen.
Den offentlige sektor er ikke blevet forkælet med effektiv og ansvarlig styring.
Den er netop ladt i stikken til skade for de offentligt ansatte og til skade for skatteyderne, der ikke blot har krav på en ordentlig service, men også har krav på, at skatten bliver forvaltet på den bedst mulige måde.
Derfor er skattetrykket ikke faldet som lovet.
Udlandsgælden lovede statsministeren i øvrigt i maj 1993 ville være væk inden udgangen af næste år.
Det er siden blevet udskudt og udskudt og det på trods af et internationalt opsving, der på sjette år får penge til at strømme ind i landet og ind i statskassen.
Helt ærligt, det ikke bare kan, men det skal gøres bedre.
Bedre går det til gengæld med Danmarks forhold til EU, der langt om længe er ved at komme ind i faste rammer.
Resultatet af folkeafstemningen om Amsterdamtraktaten var klar.
Det er nu slået fast, at Danmark ikke blot er en del af Europa, Europa er også en del af Danmark.
Den historiske mulighed for at udvide Fællesskabet mod øst fortsætter.
Danmark fortsætter som fuldgyldigt medlem, og de ansvarlige partier i Folketinget skylder hinanden stor anerkendelse for en sober og redelig valgkamp.
Der hviler nu et stort ansvar på os alle sammen for at få afmystificeret EU og gjort det til en del af det daglige politiske arbejde og den daglige løbende debat.
Vi skal åbne EU, gøre det så vedkommende og konkret, som det i virkeligheden er.
Vi skal vise, at EU både er flæskepriser og fred, at EU på en og samme tid er små skridt og store visioner.
Det har vi et fælles ansvar over for.
Samtidig har vi også en pligt til at sætte EU's udvikling ned i et tempo, som passer os i Danmark.
De politikere i Europa, hvis de stadig væk findes, som drømmer om Europas Forenede Stater har lidt et svidende nederlag med Amsterdamtraktaten.
Unionen forstået som et føderalt Europa
er stendød.
Nu gælder det fædrelandets Europa.
Det Konservative Folkeparti agter at bruge både speederen og bremsen i den proces.
Vi vil skubbe på, når nationalegoismen hindrer fælles løsninger til fælles bedste, og vi vil sætte hælene i den danske muldjord, når beslutninger, som hører hjemme i de enkelte lande, forsøges flyttet til Bruxelles.
Vi vil kæmpe for nærhedsprincippet og holde regeringen fast på, at det er et princip, der skal have et konkret indhold.
Vi har også et andet fællesskab at forholde os til i de kommende år.
Rigsfællesskabet med Grønland og ikke mindst Færøerne har været udsat for en voldsom belastning under denne regering.
Vi har set oprullet et begivenhedsforløb i den såkaldte Færøbanksag, som mildest talt ikke tjener Danmark til ære, men vi kan vist roligt sige, at finansministeren har forstået at betale sig ud af forholdet. Der er nu rejst krav fra færøsk side om suverænitet.
For Det Konservative Folkepartis vedkommende
er hele det spørgsmål ganske enkelt: det er Færøernes eget valg. Ønsker de suverænitet, kan de få det, ønsker de fortsat at være en del af rigsfællesskabet, ser vi det gerne fortsætte, men det er i den forbindelse vigtigt at understrege, at et fællesskab skal være gensidigt for at kunne fungere. Det gælder også i forholdet til Grønland, hvor de økonomiske problemer virker faretruende og nære.
Vi har en gensidig interesse i, at den støtte, som danske skatteydere giver til rigsfællesskabet, bliver brugt fornuftigt og langsigtet.
Derfor har Det Konservative Folkeparti gentaget sit forslag om et rigsråd, hvor parlamentarikere fra Danmark, Grønland og Færøerne kan mødes og diskutere problemerne.
Forslaget skal endnu en gang forstås som et tilbud, ikke som noget, vi vil trække ned over hovedet på folk.
På de hjemlige breddegrader er der en række uløste problemer, som vi efter Det Konservative Folkepartis opfattelse skal have løst i løbet af efteråret.
Det er afgørende, at vi får styrket kvaliteten af uddannelsen og får de studerende hurtigere igennem systemet end i dag.
Danmark ligger i dag langt nede på listen, både hvad angår kvalitet og alder for, hvornår unge melder sig klar på arbejdsmarkedet.
Vores arbejdsmarked skal gøres mere smidigt og fleksibelt, en reform af dagpengesystemet må til og skal sættes i gang hurtigst muligt.
Men for at vi overhovedet kan komme i gang med arbejdet, må og skal regeringen have den bacille, der hedder magtens arrogance, ud af kroppen.
Den er hårdt angrebet.
Det blev tydeligt allerede, da ministerkabalen skulle lægges.
Statsministeren regnede nærmest automatisk med, at posten som Folketingets formand skulle fordeles i det socialdemokratiske gruppeværelse.
Man gjorde regning uden vært, gjorde man, men hvor var det uklædeligt, og hvor var det et trist tilbageslag for de mange af os, som faktisk gerne vil værne om, at der er visse ting, der er hævet over nidkære partipolitiske slagsmål.
Jeg vil endnu en gang appellere til statsministeren om ikke at lægge op til dette uværdige cirkus, når vi mødes igen til oktober.
Stilen blev fulgt op med det uhørte forsøg på helt kontant at købe sig til et ekstra mandat ved først at presse et nyvalgt grønlandsk folketingsmedlem.
Da det mislykkedes, forsøgte regeringen sig med samme usmagelige metode, da den tilrettelagde forhandlingerne om Færøernes økonomi på en sådan måde, at det fik afpresningskarakter over for de færøske medlemmer.
Mit sommerråd til regeringen er, at den hurtigst muligt får aflagt den arrogante stil.
Den er ikke alene uværdig, men også direkte ødelæggende for det samarbejdende folkestyre.