Per Stig Møller (KF), 2005-04-19:
Jeg vil godt takke for en god og grundig debat.
Det kan vi vist rolig sige det har været.
Jeg vil godt takke for den meget brede tilslutning, formentlig den største tilslutning, der har været i Folketinget til en traktat.
Jeg vil godt starte med at sige, hvorfor jeg og regeringen er så tilfredse med denne traktat.
Vi har i vidt omfang den samme glæde ved traktaten og de samme fire, fem begrundelser for at fremhæve den som fru Thorning-Schmidt, som jeg godt vil sige tillykke til for en god start her i Folketingssalen.
Den grund, som jeg først og fremmest vil nævne, er udvidelsen.
Vi danskere var jo faktisk meget stolte i 2002, hvor vi under vores formandskab var i stand til at få kørt udvidelsen igennem.
Det var ikke mindst de otte østeuropæiske lande og de baltiske lande, som vi bredt her i Folketinget havde interesseret os for i 1990'erne, som vi ville sikre en placering i det nye og fælles Europa, sådan som de ønskede det, og sådan som vi støttede dem i det.
Når man så først har taget dem ind, er man altså også nødt til at sørge for, at det bliver vellykket.
Det kan ikke nytte noget at invitere folk til selskab og så i øvrigt smadre porcelænet og lade dem sidde på gulvet.
Vi må jo sørge for, at der er plads til dem, og for, at det kan fungere.
Derfor er denne her traktat nødvendig.
For den gør, som hr. Steen Gade f.eks. var inde på, det muligt at træffe beslutninger, når vi er blevet 25 lande, i stedet for at man i mange tilfælde, som det er i dag, skal sidde og vente på, at den sidste bevæger sig, the last mover, som det hedder.
Det vil vi jo heller ikke i alle spørgsmål.
Udvidelsen er altså den første væsentlige grund.
Det kan ikke nytte noget, at Danmark vil det nye, samlede Europa, som gør op med koldkrigstiden, og så ikke vil medvirke til, at det nye samlede Europa kan fungere til gavn for os alle.
En anden ting, som vi har lagt meget vægt på under forhandlingerne, er, at det skulle blive klarere, hvad EU er, og hvad EU kan, og hvad EU ikke er, og hvad EU ikke kan.
Det er blevet slået fast, at det er et frivilligt samarbejde, som man i øvrigt suverænt kan træde ud af, et samarbejde mellem uafhængige stater.
Derfor er dette ikke nogen forfatning, men en forfatningstraktat.
For det tredje etablerer forfatningstraktaten en klar arbejdsdeling mellem EU og medlemslandene, nemlig kompetencekataloget.
For det fjerde gør vi det også mere åbent og demokratisk.
Vi har lagt meget vægt på, at de nationale parlamenter får en større indflydelse.
En tredjedel af parlamenterne, og det er jo et mindretal, kan sige til Kommissionen: Hør kammerater, det her det bryder vi os ikke meget om, det skal I nok hellere stoppe.
Gør de det, skal Kommissionen nok genoverveje det, og så er det altså ikke særlig sandsynligt, at vi ser det igen på den måde.
Fttmo22.fm Page 1786
Friday, May 13, 2005 11:32 AM
Dertil kommer så, at ud af de 455 millioner borgere, der er i Europa, kan bare 1 million – dvs. tværgående – med deres underskrifter pålægge Kommissionen at komme med et forslag.
Vi har fået Europa-Parlamentet stærkere ind.
Vi har også lagt meget vægt på, at Europa skal kunne spille en rolle internationalt og påtage sig et globalt ansvar.
Her vil jeg godt lige sige til hr. Morten Messerschmidt, at det er altså ikke artikel 302, litra c, men artikel 300.
Det normale er enstemmighed, for et land skal ikke kunne, som der står i vores nationale forståelse, påføre 24 lande en politik, de ikke har eller ikke vil have; og 24 lande skal heller ikke kunne påføre ét land en politik, det ikke har.
Her står jo netop, at når Rådet har truffet en beslutning – det sker jo altid enstemmigt – kan Udenrigsministerrådet med kvalificeret flertal foretage udmøntningen.
Det vil sige, at Det Europæiske Råd træffer en strategisk beslutning, og det er jo ikke særlig smart, at den strategiske beslutning, som er truffet i enstemmighed mellem statscheferne, kan stoppes længere henne ad banen.
Det vil sige, at det er enstemmighed, der sætter processen i gang.
Når den så er sat i gang, kan man altså ikke have, at nogle sætter sig ned og spærrer.
Og alligevel får den, der sætter sig ned og spærrer, mulighed for at få sagen tilbage til Det Europæiske Råd.
Det var altså ikke artikel 302, men artikel 300.
Og det var altså ikke en flertalsafgørelse, men en enstemmighed, der skal udmøntes.
Jeg tror, at vi skal lade være med, som det her eksempel viser, at bruge denne her debat og de næste 6 måneder til – det ved jeg godt at nejsiden selvfølgelig meget gerne vil – at gå ned og tviste paragraf det, artikel det, litra det osv.
Nu så vi jo her, hvordan der var blevet tvistet.
Det er ikke særlig relevant for den danske befolkning.
Det er en kolossal masse detaljer, som alle sammen er velgennemtænkte, og hvor der er en fornuftig forklaring, når man kommer ned og ser på det.
Det vigtige er at få den danske befolkning til at vurdere op til folkeafstemningen: Vil vi dette nye Europa, som kan bevæge sig hurtigere frem, som kan få større ansvar i verden, som kan påtage sig mere, som kan komme til at være politisk i overensstemmelse med den økonomiske styrke, eller vil vi have et Europa, som gradvis falder fra hinanden og glider ud i forskellige klubber, som laver et forstærket samarbejde på det ene eller det andet område?
Et nej vil altså betyde, at man falder tilbage til Nicetraktaten, som giver mulighed for det forstærkede samarbejde.
Det vil ikke – det har hr. Holger K. Nielsen fuldstændig ret i – betyde en genforhandling, som betyder, at der kommer ændringer, for i en genforhandling vil der være nogle, der vil have mere integration, end de har fået, og der vil være nogle, der vil have mindre.
Det vil sige, at det vil tage år, før man finder ud af at komme med noget nyt, hvis der kommer et nej.
Har Europa råd til at spilde alle disse år?
Vi står med en forsknings- og fornyelsesstrategi, som skal skabe arbejdspladser og styrke de europæiske økonomier, også den danske, for vi er med i forsknings- og udviklingsstrategien, hvor vi har foreslået en fordobling af budgetterne.
Har vi råd til at sætte alt det i stå, fordi topmøderne og udenrigsministermøderne og fagministermøderne nu skal beskæftige sig med, hvordan i alverden man kommer videre efter et nej til traktaten?
Det har vi ikke, og denne traktat fører altså ikke nogle nye kompetencer over, men gør det muligt for EU at fungere med den udvidelse, vi ønsker.
Det er ikke i Danmarks interesse.
Danmarks interesse er, uanset hvad Dansk Folkeparti har sagt om vores liden betydning, præcis som en lille stat at have indflydelse på lige fod med alle de andre.
Og jeg kan godt sige, at vi jo nærmest aldrig stemmer.
Det vil sige, at vi sidder og arbejder, indtil vi når frem til en fælles forståelse, og det er uanset, om man er et stort land eller et lille land.
Når der tales om, at man kommer til at mangle en kommissær i 5 ud af 15 år – i 5 ud af 15 år har man ikke en kommissær – så gælder det store som små lande på lige fod, Tyskland så vel som Danmark.
I virkeligheden er EU de store landes gave til de små.
De har jo i hele Europas historie bare gjort, som de ville og så masseret naboerne.
Hr. Søren Krarup og jeg kender jo godt lidt til danmarkshistorien, også til krigen og 1930'erne – ikke fordi vi har oplevet så meget af den, men vi har da i hvert fald begge to arbejdet meget med Fttmo22.fm Page 1787
Friday, May 13, 2005 11:32 AM
den – og i 1930'erne var vi jo en totalt suveræn stat, vi var dejlig suveræne.
Men hvad skete der, da justitsministeren blev ringet op fra Tyskland om, at de ikke kunne lide, at man spillede Kaj Munk nede i Sønderborg?
Ja, så ringede justitsministeren ned til Sønderborg og sagde: Tyskland kan ikke lide, at I spiller Kaj Munk i Sønderborg, så det må I tage af plakaten.
Vi var fuldt suveræne, men vi kunne ikke gøre, hvad vi ville.
I dag er den situation totalt utænkelig.
I det nye Europa er vi, store som små, på lige fod, respekterer hinanden som ligeværdige, og det synes jeg ikke vi skal sætte over styr og spille hasard med.
For det vil jo være tilfældet ved et nej, at så vil nogle, integrationisterne, have mere samarbejde, og de vil så samarbejde det mere, en gruppe på ni lande.
Der vil vi så ikke være, og det vil glide fra hinanden, og så har vi ikke den styrke, som vi har i dag.
Så vil jeg tage et par enkelte påstande op, som er kommet under debatten.
Nej, det er en traktat, for den er forhandlet på mellemstatsligt niveau, og man kan skride ud af den.
Vi har brugt betegnelsen forfatningstraktat, og det er, fordi det er det rigtige udtryk – for det er, hvad den er.
Altså, det er, ligesom jeg siger, at hvis hr. Søren Krarup f.eks. befinder sig på Georg Brandes Plads, så befinder han sig på en plads og ikke på maven af Georg Brandes.
Det er en traktat, og derfor hedder det forfatningstraktat, ligesom det hedder Georg Brandes Plads, for det er sådan, vi bygger sproget op i Danmark.
Det er i øvrigt det samme, de har gjort i Frankrig.
Der kalder de den le Traité constitutionnel og i England The Constitutional Treaty.
Så det er jo altså noget, vi alle sammen har opfattet som dette.
Nationalstaten er derfor heller ikke væk, som hr. Morten Messerschmidt sagde, for det er nationalstaten, der suverænt går ind og laver det her.
Det er jo også derfor, vi kan lave en afstemning.
Det med kommissæren har jeg svaret på.
Så vil jeg sige til mine gode venner fra Grønland og Færøerne: Der står i lovforslaget – og det er jo bygget på juridiske kundskaber – at dette ikke ændrer noget for Grønland og Færøerne, som jo begge to har sagt nej til at være medlem af EU.
Det, der var pointen i de herrers taler i dag, var jo faktisk at få rigsfællesskabet til at ophøre.
Det skal i så fald forhandles fra dette Folketing med hjemmestyrerne på Færøerne og Grønland.
Det vil i så fald ikke blive afgjort i denne Folketingssal, thi det ville være en ensidig handling.
Hvis vores rigsfællesskab ophæves, så er det altså Folketinget, der har én vurdering af situationen, og så må de to andre hjemmestyrer have en anden vurdering, som man går til forhandling om.
Jeg kan konstatere her, at man vil bruge denne her EU-forfatning, som ikke ændrer forholdene for Grønland og Færøerne, til at få fremskyndet denne debat, og der er Grønland og Færøerne jo selvfølgelig suveræne.
Hvis Grønland og Færøerne ikke vil være i rigsfællesskabet, så er det deres afgørelse.
Det tror jeg man skal tage med ind i overvejelserne.
Jeg tror, man skal prise sig lykkelig for, at vi ikke traf samme beslutning som Færøerne og Grønland og blev uden for.
Færøerne og Grønland havde sine grunde, ligesom Norge og Island har, det respekterer jeg fuldstændig.
Men jeg tror også, at man fra Grønlands og Færøernes side skal respektere, at man faktisk har haft glæde af, at Danmark var i EU og arbejdede for de grønlandske og færøske interesser i EU og nok også fik varetaget dem ganske godt.
Jeg har ikke hørt andet fra de to hjemmestyrer.