Jens Hald Madsen (V), 2006-12-05:
Det er svære tider i Irak.
Så sent som i dag mistede 30 mennesker livet i Bagdad.
De fortæller alle om den fortsat meget alvorlige sikkerhedssituation, der hersker i visse dele af landet.
En situation, der skyldes ekstremistiske minoriteter, der kun har et formål med deres mission: at eliminere enhver form for fredelig forening mellem landets befolkninger og fjerne ethvert håb hos irakerne.
Det er den fjende, som vi er oppe imod.
Og jeg vil gerne slå fast, at fjenden altså ikke er de internationale soldater, der kæmper for at stoppe blodbadet mellem de rivaliserende etniske grupper.
Det er ikke koalitionens soldater, der slår hundrede irakere ihjel hver dag, og Danmark er der netop for at beskytte den irakiske befolkning imod den meningsløse blodsudgydelse.
Vi er der for at stabilisere situationen, så den ikke eskalerer til det ekstreme.
Netop derfor er det brændende nødvendigt, at vi i denne vanskelige tid lever op til alle de taler, der bliver holdt på FN's generalforsamling.
Netop nu må vi sætte alle kræfter ind i bestræbelsen på at hjælpe irakerne frem til en fremtid i fred.
Men det er en enorm opgave, selv om det virker, som om dele af oppositionen har glemt det.
Debatten i dag drejer sig om udvikling i Irak, og lad mig her slå fast, hvad vi egentlig har med at gøre, for realiteterne er, at vi har at gøre med en genopbygningsproces helt fra grunden.
Når vi taler om udvikling i Irak, skal vi ikke bare gå 3 år tilbage, men hele 3 årtier tilbage – al den tid Saddam Hussein har været om at køre Irak i sænk.
Hvis vi gerne vil forstå udviklingen her i nutiden og få en idé om fremtiden, er vi kort sagt nødt til at kende til fortiden.
Det land, som koalitionsstyrkerne overtog ansvaret for i 2003, var et fuldkommen nedslidt land.
Resultatet efter 13 års sanktioner, krig mod Iran, plyndringer i Kuwait kan læses ud af tallene.
Intet land faldt hurtigere i samme periode.
De olierigdomme, der skulle komme den enkelte iraker til gode i form af veje, skoler og hospitaler, altså velfærd, brugte Saddam til kanoner og paladser.
Saddam var frygtet af sine naboer, og Saddam var frygtet af sine egne.
Derfor var jeg dybt forundret over FN's generalsekretær, Kofi Annans, udtalelse i BBC World i forgårs.
Der må være tale om en voldsom fortrængning eller forglemmelse.
Hvordan kan Kofi Annan sige det, når der er klare beviser på, at hvis et skolebarn fortalte en vittighed om Saddam Hussein, kunne barnet risikere at få skåret sin tunge af og simpelt hen også risikere, at hele familien forsvandt.
Havde de skolebørn under Saddam Hussein en bedre fremtid?
Spørg Saddam Husseins uskyldige ofre, spørg en befolkning, der levede i evig frygt, og glem nu ikke, at sikkerhedssituationen har fordrevet omkring 1,6 mio. irakere, men halvdelen af disse forlod deres hjem langt før 2003.
Vi vil vende denne udvikling – en udvikling fra rædselsdiktatur til demokrati, fra skruppelløs kommandoøkonomi til åben markedsøkonomi.
Men det virker, som om dele af den danske opposition ligesom Kofi Annan har glemt, at gentagne FN-resolutioner bad Saddam Hussein om at samarbejde, ellers ville konsekvensen være en afvæbning.
En anden vigtig faktor for at forstå den nutidige situation i Irak drejer sig om landets interne rivalisering mellem shiitter, kurdere og sunnier.
Det er spændinger, der blev undertrykt i Saddams brutale jerngreb.
Da regimet faldt, løsnedes der derfor op for hidtil nedfrosne konflikter og magtkampe.
Det er med til at fortælle, hvorfor den irakiske befolkning reagerer, som den gør, når den får friheden.
Dele af oppositionen i Danmark lever op til illusionen om en fredelig konfliktløsning, men fortiden fortæller os en anden historie.
Det er netop derfor, at det er altafgørende, at vi støtter op om og styrker den irakiske regering.
Irak har brug for et stærkt politisk center, der kan holde sammen på den irakiske stat.
Det er fortiden, som har fastlagt nutidens vilkår, og det er de vilkår, vi arbejder under.
Det er sådan, billedet tegner sig for de sidste 30 år, og så kan man jo spørge: Hvad er der sket inden for bare de sidste 3 år?
Først og fremmest kan man på baggrund af denne fortid kun være imponeret over de store politiske fremskridt i løbet af de sidste 3 år.
Irak har vedtaget en demokratisk forfatning, der er gennemført tre succesfulde demokratiske valg, og der er samlet et parlament med udnævnelse af en ny præsident, premierminister og parlamentsformand.
Alt dette er sket på trods af mangel på demokratiske traditioner, på trods af interne stærke interessemodsætninger og på trods af den svære sikkerhedssituation.
Man kan ikke få et mere håndgribeligt bevis på, at irakerne vil den demokratiske udvikling, og inden man angriber den irakiske regering, skal man tænke på, at den vel har siddet omtrent 200 dage med en præsident, der ligeledes har siddet relativt kort tid.
Det er lige så positivt at se udviklingen i det nordlige og sydlige Irak, hvor det er lykkedes at skabe betydelige fremskridt.
I syd er ansvaret for sikkerheden allerede overdraget til den irakiske regering i to ud af de fire provinser.
Irakerne forventer, at en tredje provins snart følger med, mens de håber, at den sidste provins kan overdrages i løbet af 2007.
Men samtidig står det klart, at størrelsen og kapaciteten af de irakiske sikkerhedsstyrker endnu ikke er tilstrækkelig til effektivt at bekæmpe voldsterroren, men det er tæt på.
Derfor vil irakerne endnu et stykke tid være afhængige af støtte udefra.
Også på genopbygningssiden er vi kommet langt.
På trods af den vanskelige sikkerhedssituation er de danske genopbygningsindsatser stort set blevet gennemført efter planen.
Lad mig fremdrage det store overrislingsprojekt i syd, som vil gavne omkring 260.000 irakere.
På baggrund af den udvikling vil jeg hævde, at vi ikke er en del af problemet, som dele af oppositionen påstår, men at vi er en del af løsningen.
Vi er med til at genopbygge landet fra grunden, og vi er med til at forhindre, at en kamp om magten i landet ender i borgerkrig og blodigt kaos.
Det bekræftede Forsvarets Efterretningstjeneste også i går i en trusselsvurdering, hvori de siger, der er mulighed for fremtidige borgerkrigslignende tilstande, men at den store forskel er tilstedeværelsen af den internationale styrke.
Det ved den irakiske, demokratiske valgte regering, og det er derfor, den har bedt os om at blive.
FN vedtog med enstemmighed den 28. november en ny resolution, 1723, om Irak, der forlænger mandatet for den multinationale sikringsstyrke med 1 år til udgangen af 2007.
Det understreger den enighed, der er i det internationale samfund, om fortsat at hjælpe den irakiske regering.
Det er ikke mere end 7 dage siden, og derfor kunne jeg måske spørge dele af oppositionen: Hvad er det, der gør, at den her danske opposition er så meget klogere end FN, Sikkerhedsrådet og hele det internationale samfund, som bakker op?
Er den danske opposition virkelig klogere end den irakiske regering, der er valgt af den irakiske befolkning, som dagligt lever med forholdene?
Oppositionen burde ikke være et sekund i tvivl om, hvor katastrofal en beslutning det ville være at trække os ud af Irak, især set i at lyset af vi alle ønsker en positiv udvikling i landet.
Det er simpelt hen uansvarligt.
Irakerne er nu nået til den fase, hvor de selv kan se håbet om at få magten over deres eget land, og mange af konflikterne her og nu kan forklares ved, at befolkningsgrupperne internt kæmper om den fremtidige kontrol med landet.
Set i lyset af fortiden er dette vel ikke så unaturligt.
Der er heller ingen tvivl om, at nogle af konflikterne skyldes nabolandene, der har en helt anden dagsorden for Iraks fremtid end irakerne selv.
Samtidig med denne kamp om magten i Irak er vi i gang med at genopbygge landet efter 30 års diktatur.
Det står lysende klart for mig og for Venstre, at vi gør nytte, at vi gør en forskel.
Vi er ikke en del af problemet; vi er en del af løsningen.
»Idet Folketinget noterer sig regeringens redegørelse for situationen i Irak, herunder den vanskelige sikkerhedssituation i forskellige dele af landet, opfordrer Folketinget regeringen til yderligere at fokusere på kapacitetsopbygning og god regeringsførelse, herunder i gennemførelsen af den danske genopbygningsbistand med henblik på at bistå den irakiske regerings bestræbelser på at skabe fred og forsoning i Irak.«