Ole Løvig Simonsen (S), 1997-12-16:
Nu må jeg først indlede med at sige tak til de mange, der har tilkendegivet deres principielle tilslutning til de principper, der ligger i regeringens erhvervslejelovforslag.
Jeg vil også gerne gå lidt tilbage, ligesom fru Jytte Wittrock gjorde, og sige, at det hele tiden har ligget klart fra regeringens side, og det har jeg aldrig lagt skjul på, at vi havde en plan om, at vi først tog lovforslaget om de almennyttige boliger, fik det gjort færdig som løfteraket og fik det godt ned på jorden.
Det siger jeg tak for.
Det næste vil selvfølgelig være lovforslaget om erhvervslejemål, der måske alligevel vil have en lidt mere usikker færd gennem universet, men meningen er selvfølgelig, at det også skal sikkert ned på jorden.
Når jeg siger det på den måde, er det selvfølgelig, fordi der ifølge de tilkendegivelser, der har været i dag, ud fra forskellige bevæggrunde har været en tilslutning til de overordnede principper.
Vi kan alle sammen huske, da Lejelovskommissionen fremlagde sin betænkning, og jeg tror da godt, jeg kan tillade mig at sige, at det, der var mest interessant dengang, var den private udlejning og ikke så meget den almene bolig og heller ikke så meget erhvervslejemålene, selv om det var med.
For at tydeliggøre, hvad det var, vi ville, og for at få rejst en debat på et seriøst grundlag, gjorde vi det i ministeriet, at vi afholdt en høring, hvor vi også inviterede en lang række organisationer, som ikke havde siddet med i Lejelovskommissionen.
Det vil sige, at der kom en lang række organisationer, Dansk Handel & Service, Håndværksrådet, Erhvervslejernes Landsorganisation og mange andre.
Ingen diskussion om det, for det kom jo tydeligt til orde
De, der var der, vil også huske, at der var en diskussion mellem professor Halfdan Krag Jespersen og nogle af erhvervslejerne om, hvordan man skulle forstå den sikring, der skulle være ifølge aftalegrundlaget. Vi i regeringspartierne har naturligvis arbejdet os igennem de tilkendegivelser, der er kommet fra Lejelovskommissionen, og har været enige om at udarbejde et lejelovforslag som det, man kan se i dag, der bygger på tre principper.
Det ene, og det har hr. Kim Behnke og hr. Kristian Thulesen Dahl fuldkommen ret i, er aftalefrihed, for vi anser erhvervsudlejeren og erhvervslejeren som to ligeværdige parter.
Det er erhverv, vi taler om, og derfor er det naturligt, at disse to parter kan lave en aftale.
Det vil nogle med stor glæde sige er liberalisering.
Javel, men jeg vil da gerne vedgå, at det er en liberalisering, for det er jo en ændring til en økonomisk styring fra en anden styreform.
Det andet, og det er så svar til hr. Villy Søvndal, er, at vi går fra detailregulering i en lovgivning over til økonomiske instrumenter - og det er jo ikke sikkert, at hr. Villy Søvndal mener, vi har fundet de rette instrumenter - der sikrer såvel lejeren som udlejeren.
Det er det, der er det afgørende.
Det tredje princip er selvfølgelig, at vi får en lejelov, som er forenklet og forståelig.
Ud fra det lavede vi så det første forslag, som vi sendte til høring hos en lang række organisationer, som også var til stede deroppe på tilhørerbænkene, før de fortsatte deres konference.
Man erindrer nok også, at i eftersommeren, altså i august-september, begyndte de første artikler at finde vej til bladene om, at her var noget, man skulle være meget på vagt over for.
De, der sendte signalerne, var naturligvis ikke Socialistisk Folkeparti, for de har jo ikke haft det til høring på daværende tidspunkt, men det var de interesseorganisationer, som havde fået det. Jeg erindrer i hvert fald tydeligt, at der stod i bladene, at nu skulle ministeren komme med forslaget her og nu inden kommunevalget, så det ikke kom som en tyv om natten, men en tyv om natten sender vel ikke et lovforslag til høring hos parterne for derefter at tilkendegive, at nu gør vi sådan.
Der var klart en massiv modstand, og det er fair nok, at disse organisationer havde denne holdning, og den har de stadig væk.
Det fremgik helt klart af deres tilkendegivelse, at de ikke ønskede, at regeringen fremsætter dette lovforslag.
Det har regeringen selvfølgelig også set på, men det har altså ikke forhindret os i at fremsætte lovforslaget, fordi det indebærer disse principper, som vi først har skitseret.
Derefter lyttede vi naturligvis også til de indvendinger, der kom fra både Dansk Handel & Service, Håndværksrådet, Erhvervslejernes Landsorganisation, for den sags skyld også LLO - Lejernes Landsorganisation - for ikke at tale om udlejerne og andre, også de politiske partier, som tilkendegav nogle synspunkter. Jeg tror, det var hr. John Vinther, der gjorde opmærksom på, at man var meget tilfreds med, at regeringen havde lyttet til det synspunkt, at man lod eksisterende lejemål køre uændret videre.
Men det er jo klart, at når nogle af de kritikpunkter også fra Det Konservative Folkeparti, der kom op, gik på, at hvis man skulle ændre på eksisterende lejemål, var det jo alene aftalen, man brød ind i. Og hvad ville denne usikkerhed og utryghed så ikke betyde?
Selv om vi godt ved, at Administratorforeningen har tilkendegivet, at det er administrativt vanskeligt, har vi sagt, at vi lader eksisterende lejemål køre uændret videre.
Dansk Handel & Service siger, det er konkurrenceforvridende; men det er en biting.
Dermed har vi sikret, at alle de lejemål, der er indgået, kan fortsætte på uændrede vilkår.
Det andet, der må kommer ind, må være de nye lejemål.
Jeg skal ikke gå ind i alle de detaljer med de 5 år, erstatning osv., men det, der har været regeringens hensigt, var, at når udlejerne og lejerne fik den aftalefrihed, skulle der også være en beskyttelse af de interesser, lejeren har.
Det første er § 8, hvor vi siger, at hvis lejevilkårene er urimelige, kan de tilsidesættes.
Hvis der skulle være en lejer, som ikke er helt velbevandret i lovgivningen, der indgår en lejekontrakt, som er helt urimelig, er det klart, at det skal en udlejer ikke have lov til. Det andet, vi gjorde, var selvfølgelig at sige, at der må være en stopklods inden de 5 år. Selvfølgelig kan man forhandle sig frem til en aftale, og det er jo fair nok, men inden 3 år og 9 måneder skal udlejeren give et signal.
Hvis tiden er gået over de dér varslingsperioder, kan man ikke bagefter med tilbagevirkende kraft sige, at man for øvrigt glemte, at man skulle have gjort det, for så fanger bordet. Og en af de ting, vi kommer til at diskutere, er så, om udlejeren skal have lov til at tilsidesætte nogle af reglerne, fordi han eller hun har glemt tiden. Dernæst bliver der en forhandlingsperiode mellem lejer og udlejer om de ændrede vilkår, og det skulle jo være mærkeligt, hvis udlejer og lejer ikke kan se rimelighed i at fortsætte lejemålet på fornuftige vilkår, hvis det er det, man ønsker fra begge sider.
Men man kan ikke afvise, at det ikke kan lade sig gøre, måske fordi udlejeren ønsker en højere husleje.
Derefter kommer erstatningen, som fru Jytte Wittrock gennemgik meget nøje, og som vi alle sammen kender fra lovforslaget.
Det er rigtigt, som det er sagt fra nogle sider, at der da nok er nogle, der vil tænke sig om to gange, når de gør erstatningen op.
Læg nu mærke til, at det altså ikke er en erstatning, som lejeren skal tjene på.
Lejeren skal dokumentere, at det er de faktiske udgifter, han eller hun søger erstatning for, og derfor er vi også gået væk fra, at det kun er i erhvervsbeskyttede lejeforhold, for hvad er det?
Det vil der være usikkerhed om, så nu tager vi dem alle, men det er jo klart, at der er forskel på den goodwill, man f.eks. får for en strøgforretning, og den, man får for en tandklinik bag et andet sted.
Dermed har vi sikret, at den lejer, som ikke vil betale en husleje, som han eller hun synes er urimelig, får en erstatning, der kan sikre, at vedkommende kan flytte til et andet lejemål.
Det andet lejemål må man selvfølgelig indgå på de betingelser, der gælder dér, men det er jo ikke sikkert, at lejeren ønsker det.
Lejeren kan måske af hensyn til sine afskrivningsmuligheder og af hensyn til sine investeringer ønske at have et længere lejemål, og det er der jo mulighed for.
Det står der ikke noget om i loven at man ikke kan.
Så siger man ganske vist, at så må huslejen blive højere, men hvis man får et ekstra gode, betaler man altså ekstra for det.
Sådan er det også i dag.
Når man indgår uopsigelige lejemål, betaler man altså også for den uopsigelighed, og så har man en fredningsperiode på 4 år.
Sådan er det.
Så kan man til gengæld sige, at hvis det er rigtigt, at det koster mere for længerevarende lejemål, må korterevarende lejemål jo være billigere.
De kan altså ikke blive dyrere.
De kan ikke både blive dyrere og billigere på samme tid.
Derfor vil jeg gerne sige, at der er nogle ting her, man skal have med i debatten for ligesom at få det hele med.
Jeg ved godt, vil jeg sige til hr. Villy Søvndal, at der var mange organisationer, jeg har jo selv læst det alt sammen igennem, der ikke er tilhængere af det.
Læg nu mærke til, hvad jeg siger, nemlig at det er de samme argumenter, de bruger.
Det bliver altså ikke bedre af, at der er syv organisationer, der skriver det samme.
Deres postulater bliver heller ikke - undskyld jeg siger det - mere overbevisende.
Må jeg give et eksempel: I lørdags var jeg i radioen i en debat sammen med Dansk Handel & Service, der påstod, at der i hvert fald var 15.000 erhvervslejemål, der ville komme i klemme på grund af generationsskifte.
I andre sammenhænge er der sagt, at det var 25.000, og i atter andre sammenhænge var det 40.000.
Det er formentlig et sted mellem 15.000 og 40.000, men man ved det ikke.
Samtidig spurgte direktøren, hvorfor vi lavede loven om, når Lejelovskommissionen sagde, at det lejeniveau, man har, også er det, man vil få med den nye lov.
Så var der jo ingen grund til at lave en ny lov, men det er jo ikke det, der var ideen.
Ideen var faktisk, at en ny lejelov ikke skulle blive dyrere.
Det, vi har lavet her, er altså en lejelovgivning, der i sig selv har en aftale mellem to parter, men som samtidig også har en sikring af, at hverken den ene eller anden part bliver ubilligt behandlet.
Så vil jeg tillade mig at komme ind på nogle af de bemærkninger, som de enkelte ordførere er kommet med.
Jeg vil gerne sige til hr. Erling Oxdam, at når man gennemgår alle de ting, som hr. Erling Oxdam har nævnt, er der jo stadig væk - og det kan vi lige så godt erkende, og det var også det, hr. Villy Søvndal var efter - en bekymring for den svage erhvervslejer, det vil formentlig sige den lille erhvervslejer, som ikke har fået den bistand, som vedkommende skulle have.
Men dér må man jo også sige, at det vel er vigtigt, at vi også informerer dem, der indgår et erhvervslejemål, om, at de skal have den nødvendige bistand for at sikre sig, at de får de rigtige vilkår.
Det er ikke for at tjene advokatstanden, vil jeg gerne sige, for den er der allerede i dag.
Jeg kender faktisk ikke mange seriøse lejere, der indgår et erhvervslejemål, uden at de både har deres bankrådgiver, deres advokat og deres revisor med.
Man må jo sige, at et af de vilkår, der er i dagens Danmark, er, at uanset hvor man laver nogle af de ting, har man sine rådgivere med.
Så bliver der spørgsmålet om generationsskifte.
Også det spørgsmål var oppe i forbindelse med den debat, jeg henviser til, og man må sige, at efter generationsskifter er det nye lejemål. Hvis det er sådan, at Venstre og for øvrigt også De Konservative har den opfattelse, at man skal se på det, så ser vi på det. Jeg ved jo udmærket, at når regeringen fremsætter et lovforslag, hvor man er enig i hovedprincipperne, er der altid nogle ting, man ønsker at få diskuteret yderligere for at være på mere sikker grund, og det er der ikke noget at sige til.
Jeg vil også gerne sige til hr. John Vinther, der om erstatning sagde, at der var andre måder, at vi jo må diskutere, hvilke måder det er, Det Konservative Folkeparti tænker på, ikke mindst når vi tænker på, at der kan gå en lang periode, før man bliver enig om erstatning i Boligretten.
Der er også spørgsmålet om generationsskifte.
Kan man tillade, at generationsskiftet i første omgang indtræder i lejemålet, det er jo faktisk det, man mener, så de får en yderligere respit?
I spørgsmålet om goodwill spørger hr. John Vinther, om vi kan imødekomme disse krav.
Jeg forstår i hvert fald, at der er et ønske om at få diskuteret disse problemer for at finde frem til, om der findes nogle, skal vi sige supplerende løsningsmuligheder, eller vi skal se på det, som regeringen har fundet frem til. Hr. Villy Søvndal har jeg i og for sig kommenteret, men jeg vil gerne sige en ting til til hr. Villy Søvndal:
Det, regeringen gør, og man kan selvfølgelig sagtens fra SF's side sige, at det jo er helt liberalistisk, og at det ikke kunne lade sig gøre under en borgerlig regering, er, at vi bryder med den vanetænkning, at lejemål i almindelig beboelse er sammenlignelige med erhvervslejemål.
Det er de ikke, og det er dér, vi prøver på at bryde nogle nye veje, selvfølgelig også på baggrund af Lejelovskommissionens betænkning.
Jeg tror heller ikke meget på det med butiksstruktur, det gør det også sværere for iværksættere.
Hvis det er sådan, at en iværksætter får en lavere husleje, er det da i hvert fald nemmere at komme i gang.
Lad mig give et meget godt eksempel på nogle af de ting, vi har været ude for i den eksisterende lovgivning.
Hvis en lejer f.eks. i en større provinsby i Jylland har en husleje,
der er for høj, fordi han altså ikke har den omsætning, som han regnede med på det sted,
ønsker at få huslejen sat ned og henvender sig til huslejenævnet, kan det finde et sammenligneligt lejemål i en anden by, hvor det går udmærket, og sætte huslejen op.
Det var vel ikke det, man ønskede, men nu kan man med den nye lov sætte den ned. Jeg vil gerne til sidst sige tak til alle dem, der har været positive i deres tilkendegivelser.