Tove Fergo (V), 2003-04-11:
Det kan i hvert fald umiddelbart forekomme lidt besynderligt, at Kristeligt Folkeparti fremsætter dette forslag til folketingsbeslutning på dette tidspunkt, netop på baggrund af, at regeringen har nedsat et udvalg, som skal udarbejde modeller til at omlægge statens tilskud til folkekirken til et bloktilskud.
Man skulle jo tro, at Kristeligt Folkeparti
var tilfreds med, at regeringen har sat et sådant arbejde i gang, og at man kunne have tålmodighed til at afvente, hvilke forslag udvalget vil fremkomme med til efteråret. Den umiddelbare forundring forsvinder dog, når man ser nærmere på Kristeligt Folkepartis forslag, for så opdager man meget hurtigt, at forslaget sigter på langt mere vidtgående ændringer i folkekirken og dens samspil med staten end blot en omlægning af den måde, hvorpå staten yder økonomisk støtte til folkekirken.
Det fremgår allerede af forslagets overskrift, at også folkekirkens rolle som civilregistreringsmyndighed - den grundlæggende registrering af alle, der fødes og dør i Danmark - skal bringes i spil, og det understreges allerede i de indledende bemærkninger til forslaget, at ikke blot formen for økonomisk støtte, men også de mere principielle spørgsmål i forholdet mellem folkekirken og staten, skal bringes i spil.
Det bliver mere konkret udmøntet i de forslag til kommissionens opgaver, som er indeholdt i bemærkningerne, og jeg vil gerne citere: »Kommissionen skal udarbejde forslag om, hvem i folkekirken der skal afgøre, hvor mange præstestillinger der totalt skal være, og hvordan de skal fordeles.
Kommissionen skal ikke alene udarbejde forslag, der omhandler menighedsrådenes, provstiudvalgenes og biskoppernes kompetence, men skal også have mulighed for at foreslå eventuelle nye organer f.eks. på stiftsplan, hvis det skønnes hensigtsmæssigt til at løse det særlige problem om antallet af præstestillinger.«
Med sådanne udsagn indbygget er det meget vanskeligt at opfatte forslaget til folketingsbeslutning som andet end et udspil til en kirkeforfatningskommission.
Der sigtes ganske vist ikke mod helt at ophæve den grundlovsbestemte særlige forbindelse mellem den evangelisk-lutherske folkekirke og staten, men der sigtes tydeligt mod det mål, at der skal etableres nye kompetente organer i folkekirken, som kan overtage en meget væsentlig del af den kompetence, som i dag er placeret hos Folketinget som lovgiver og hos Kirkeministeriet, der under ansvar over for Folketinget er folkekirkens øverste administrative myndighed.
Man kan jo ikke seriøst forestille sig, at nye kompetente organers kompetence skulle være begrænset til at afgøre antallet og fordelingen af præstestillinger. Opfattelsen af, at der ligger en kirkeforfatning som ønskemål, næres også af bemærkningernes forslag om, hvordan kommissionen bør sammensættes.
Her peges der jo ikke blot på repræsentanter for menighedsråd, biskopper, provster, provstiudvalg og præster samt diverse medlemmer med faglig ekspertise.
Der peges også på repræsentanter for de folkekirkelige retninger som Kirkeligt Samfund, Kirkeligt Centrum og Indre Mission samt valg- og frimenighederne.
Disse tre folkekirkelige retninger er sammen med de mange andre frie kirkelige organisationer meget værdifulde dele af det samlede kirkelige liv i Danmark.
Men at give de kirkelige retninger særskilt repræsentation i en kommission om folkekirkens juridiske og økonomiske forhold må efter min opfattelse uundgåeligt tolkes som et ønske om, at kommissionen skal føre til noget andet og mere end omlægning af en pengestrøm.
Det er nærliggende at forstå det som et ønske om, at kommissionens arbejde skal føre til en synodal kirkeordning, hvor nye kompetente organer får mulighed for - ja, måske ligefrem får til opgave - at beslutte og udtale sig om folkekirkens officielle holdning til stort set hvad som helst.
Ønsket om, at de skal deltage, er naturligvis lettere at forstå, når man ser, at kommissionen ikke blot skal beskæftige sig med den interne folkekirkelige ordning og det økonomiske forhold mellem folkekirken og staten, men også med spørgsmålet om at flytte civilregistreringen uden for folkekirkens regi og omlægning af begravelsesvæsenet
, så det i hvert fald tilsyneladende bliver mere imødekommende over for mennesker, der ikke er medlemmer af folkekirken.
Forslagsstillerne mener, at man af principielle grunde bør stille det spørgsmål, om det i et samfund med både adskillige kristne frikirker og adskillige ikkekristne trossamfund er rimeligt og naturligt, at ét trossamfund står for hele den grundlæggende civilregistrering.
Jeg vil erkende, at skulle man i dag etablere et system for civilregistreringen fra grunden, ville man næppe vælge at placere opgaven hos et trossamfund, heller ikke selv om dette trossamfund omfatter 84 pct. af alle landets indbyggere, sådan som tilfældet er med folkekirken. Den danske civilregistrering har imidlertid sine historiske forudsætninger, og som det loyalt refereres i bemærkningerne til beslutningsforslaget, blev det så sent som i folketingsåret 1995-96 af et klart flertal i Folketinget med rette understreget, at den nuværende ordning rummer klare fordele, både for staten og for folkekirkens medlemmer.
Jeg kan også helt tilslutte mig de følgende linjer i bemærkningerne, hvor nogle af synspunkterne i debatten sammenfattes:
»Den nuværende ordning er velfungerende, og for et meget stort flertal af befolkningen ville det betyde en serviceforringelse, hvis grundregistreringen blev flyttet fra folkekirken til folkeregistrene, fordi der er langt flere ministerialbogsførende sognepræster og kirkekontorer, end der er kommunale folkeregisterkontorer.
Endelig betyder den nuværende ordning, at flertallet af borgere kun behøver at henvende sig ét sted i forbindelse med fødsel eller navngivning og i forbindelse med dødsfald.«
Hertil man kan så føje, at folkekirken med Folketingets tilslutning har investeret i etableringen af den elektroniske kirkebog; at en ændring til total civilregistrering i f.eks. kommunalt regi vil betyde, at folkekirken sideløbende må bruge ressourcer på at vedligeholde et medlemsregister, der bl.a. skal indeholde alle de grundlæggende oplysninger, som indgår i civilregistreringen, samt at kommunerne i givet fald skal bruge ressourcer på at etablere et system, der kan bruges til opgaven, og på at ansætte og uddanne medarbejdere i den specialiserede opgave, det faktisk er at stå for registreringen med respekt for navnelovgivningen osv. Jeg kan derfor ikke se nogen anden begrundelse for at flytte opgaven med civilregistreringen end den rent principielle: at den af hensyn til det mindretal af befolkningen, som er anderledes troende eller ikketroende, ikke må være placeret hos mennesker, der er ansat i folkekirken.
At det nu engang som en konsekvens af historien er sådan, at arbejdet med civilregistrering udføres af ansatte i folkekirken, kan dog efter min mening ikke i fuld alvor opfattes som så krænkende for mennesker af anden tro eller uden tro, at det i sig selv er tilstrækkeligt til at begrunde en flytning.
Jeg kan i øvrigt oplyse, at man ikke behøver at møde personligt op på kirkekontoret; en fødselsanmeldelse kan sendes med posten, og der arbejdes også på, at sådanne anmeldelser kan foregå elektronisk.
Det tredje hovedanliggende bag forslaget om en kommission forekommer også i første række at være begrundet i meget vidtgående hensyn til mennesker fra andre trossamfund end folkekirken eller uden religiøst tilhørsforhold.
Det drejer sig om, at kommissionen skal udarbejde forslag til de vilkår, under hvilke borgere, der ikke er medlemmer af folkekirken, kan erhverve gravsted på en folkekirkelig kirkegård.
Det drejer sig også om forslaget om, at staten efter objektive kriterier fuldt ud skal finansiere driften af folkekirkens kirkegårde, hvorefter medlemmer og ikkemedlemmer af folkekirken får samme økonomiske betingelser i forbindelse med begravelse.
Det foreslås samtidig, at kommissionen bør vurdere de muligheder, den gældende lovgivning giver for, at der kan etableres kommunale begravelsespladser, som ikke er kirkeligt indviede, og mulighederne for, at trossamfund kan få tilladelse til at etablere egne kirkegårde eller begravelsespladser.
Der er på et stadig stigende antal kirkegårde særlige afdelinger, hvor mennesker med en anden tro end folkekirkens kan blive begravet, hvis de ønsker det, og jeg har i øvrigt bedt et udvalg om at se på mulighederne for at ændre reglerne, så borgere frit kan vælge, på hvilken kirkegård de vil have et gravsted.
Medlemmer af folkekirken og ikkemedlemmer har samme ret til at blive begravet, men de betaler forskellige priser for et gravsted.
Det skyldes imidlertid, at man i de fleste sogne har besluttet, at folkekirkens medlemmer kan få brugsret til gravstederne for en meget lav takst, som selvfølgelig langtfra dækker udgifterne til kirkegården, men til gengæld betaler folkekirkens medlemmer underskuddet på kirkegårdens drift over kirkeskatten.
Ikkemedlemmer, som ikke betaler kirkeskat og derfor ikke bidrager til kirkegårdens drift på den måde, skal betale højere takst for at få brugsret til et gravsted, men det er understreget, at taksterne ikke må være højere end det, det faktisk koster at stille gravstedet eller de eventuelle andre ydelser, der kan være tale om i forbindelse med begravelse, til rådighed.
For særligt arbejde som f.eks. vedligeholdelse af gravsteder er taksten normalt den samme for medlemmer og ikkemedlemmer, så der er altså grundlæggende ikke tale om økonomisk diskrimination af ikkemedlemmer.
Med hensyn til kommunale ikkeindviede begravelsespladser er forholdet det, at lovgivningen i flere årtier har givet mulighed for, at de kan anlægges.
I 11 byer, heriblandt de største, er det kommunerne, som driver kirkegårdene.
Lovgivningen har også i flere årtier givet mulighed for, at andre trossamfund kan anlægge egne begravelsespladser, men bortset fra enkelte kirkegårde, som er anlagt for mange årtier siden, er denne mulighed endnu ikke blevet brugt - primært fordi der først i løbet af de seneste 30 år er kommet en gruppe mennesker af anden tro, som er tilstrækkelig talstærk til, at de for alvor har fundet det ønskeligt eller muligt at etablere egen begravelsesplads.
Det må vist herefter være klart, at regeringen ikke kan anbefale det foreliggende forslag til folketingsbeslutning.
Derimod kan jeg, som jeg antydede i min indledning, anbefale, at Folketinget afventer, hvilken eller hvilke modeller og ideer, der kommer til efteråret fra det udvalg, som er nedsat til at arbejde med spørgsmålet om at omlægge statens tilskud til folkekirken til et bloktilskud.
Til den tid vil der blive god lejlighed til at drøfte spørgsmålet om omlægningen af statens støtte, både ude omkring i folkekirken og her i Folketinget.