Ole Sohn (SF), 2000-01-11:
Økonomiministeren har fremsat et forslag til ændring af bank- og sparekasseloven og en række øvrige lovforslag vedrørende den finansielle sektor, der vil medføre en lempelse af reglerne om tavshedspligt.
Tilsyneladende har damen med håndtasken været lidt svag i koderne og lagt vægt på at imødekomme de finansielle koncerners ønske om udvidet adgang til at videregive og samkøre kundeoplysninger, der ud fra forretningsmæssige grunde kan være »nice to know«, frem for at imødekomme et elementært forbrugersynspunkt om kun at videregive oplysninger, som finansielle koncerner »need to know«.
Derfor er det betænkeligt, når ministerens lovforslag lægger op til, at der må videregives flere typer kundeoplysninger til de finansielle virksomheders moderselskaber end i dag, eksempelvis om låneforhold, indtægtsforhold og regnskabsoplysninger.
Årsagen til lovændringen er formelt, at det vil styrke mulighederne for at styre de samlede risici inden for en koncern.
Det er en betingelse, at videregivelsen skal være nødvendig for styrken af koncernens virksomheder, at oplysningerne ikke må bruges til markedsføring og kunderådgivning, og at videreførelsen ikke vedrører oplysninger om kundens rent private forhold.
Der er tre typer kundeoplysninger, som under forskellige former kan videregives.
Det er dels de sædvanlige oplysninger, dels »oplysninger, der ikke vedrører rent private forhold«, og for det tredje oplysninger om rent private forhold.
De sædvanlige oplysninger omfatter dels stamoplysninger om kontohavers navn, adresse, stilling, dels oplysninger af økonomisk art, om kontienes art, antal og størrelse m.v.
Oplysninger, der ikke vedrører rent private forhold, omfatter, hvor mærkeligt det end lyder, rent private forhold om personers indtægt, formueforhold, restance, hensættelse osv. Hvorfor ministeren finder det nødvendigt at tillade videregivelse af den type af kundeoplysninger, står noget uklart, for disse oplysninger må ret beset betragtes som private forhold, eftersom de næppe kan siges at være nødvendige for at kunne foretage en betryggende styring på koncernniveau.
Ministeren argumenterer godt nok med, at det i koncernen er nødvendigt at vide, hvilket kundesegment de enkelte datterselskaber har, for derved at kunne vurdere den samlede risiko i koncernen, men det holder ikke, for de enkelte institutter er jo forpligtede til hver for sig at foretage denne risikovurdering og herefter foretage de nødvendige hensættelser, således at regnskaberne bliver retvisende.
Så hvis disse selskaber gør deres arbejde ordentligt og opfylder de forpligtelser, der påhviler dem i medfør af den gældende lov, burde det ikke være nødvendigt for moderselskabet at foretage disse vurderinger.
Det står til gengæld noget mere klart, hvorfor de finansielle koncerner ønsker oplysninger, der ikke tilhører kategorien »need to know«.
Årsagerne til, at finansielle koncerner har ønsket at få adgang til at videregive
flest mulige oplysninger om kunderne,
kan være mange.
En af dem er givetvis, at det vil give koncernerne mulighed for at opbygge interne kreditoplysningsbureauer, der vel at mærke ikke er undergivet offentlig kontrol.
Det kan være godt for koncernen, men ikke for retssikkerheden, da det eksempelvis betyder, at oplysninger om folk ikke slettes efter rimelig tid osv.
Det kunne med den foreslåede formulering af lovforslagene frygtes, at et moderselskab vil udnytte muligheden for at modtage oplysninger om kundernes samlede privatøkonomi til at udsende advarsel eller forbud mod at indgå engagementer med bestemte kunder.
Det er uklart, om ministerens hensigt er, at moderselskaberne skal være berettigede til at udsende advarsel eller forbud til de øvrige selskaber i koncernen.
Sådanne advarsler og forbud kan udstedes uden, uden , at der dermed videregives fortrolige oplysninger.
Spørgsmålet er derfor, om der vil være tale om, at moderselskabet udnytter oplysningerne uberettiget.
Det spørgsmål besvares ikke i lovteksten og heller ikke i bemærkningerne.
Man kunne jo f.eks. forestille sig en situation, hvor et datterselskab i en finansiel koncern ved overvejelse om et lån til en potentiel kunde retter henvendelse til moderselskabet, der jo har mulighed for at få videregivet alle relevante oplysninger, som så kan spørge de øvrige datterselskaber, om den potentielle lånmodtager er kendt, hvorefter moderselskabet så kan sige ja eller nej til det spørgende datterselskab.
Men hvad så?
I sådanne situationer vil et finansielt institut med den nugældende lovgivning jo bare spørge et af de fælles kreditoplysningsbureauer, hvortil man i dag indberetter.
Det er vel det samme.
Nej, det er det faktisk ikke helt.
Dels er de fælles kreditoplysningsbureauer undergivet offentlig regulering, dels vil koncernernes behov for at indberette til de fælles kreditoplysningsbureauer reduceres, hvorved de finansielle institutter, der er afhængige af oplysninger fra disse bureauer, afskæres fra adgang til oplysninger og dermed får deres konkurrenceforhold forringet.
Det er det her med, at man støtter de store i forhold til de små.
Så alt i alt vil de foreslåede ændringer i bank- og sparekasseloven m.m. give de finansielle koncerner en konkurrencefordel, samtidig med at forbrugernes retssikkerhed forringes. Ministeren har heller ikke været særlig klar i forholdet omkring afgivelse af samtykke: I lovforslagene fastslås det, at der ikke skal være noget formkrav for et samtykke, hvilket eksempelvis vil sige, at det skal afgives digitalt eller mundtligt, og selv om der i bemærkningerne også står, at samtykket skal være specifikt, og at kunden skal være informeret om samtykkets omfang, tvivler jeg på, at loven giver forbrugeren en tilstrækkelig beskyttelse. Så bare et eksempel: Forleden gik jeg ind på Internettet, fandt Den Danske Banks hjemmeside og slog op under låneansøgninger.
Her skulle man udfylde det ønskede låns størrelse osv.
En sådan samtykkeerklæring er på sin vis specifik, forstået på den måde, at enten giver du et samtykke, eller også får du intet lån, og formelt set er kunden jo informeret om, at alle oplysninger, som koncernen ligger inde med, må indhentes.
Men dette er jo rent faktisk muligt, eftersom Statsanstalten, nu Danica, i dag er en del af Den Danske Bank-koncernen.
Denne retsstilling forekommer ikke betryggende.
Det eneste rigtige ville være, at der blev indarbejdet en lovregel, der ikke kan fraviges ved aftale, hvorigennem forbrugeren beskyttes ved afgivelse af samtykke.
Det betyder, at når andre end sædvanlige oplysninger benyttes, skal der for kunden foreligge et udtrykkeligt skriftligt og tidsbestemt samtykke. For at sikre ensartethed på området bør Forbrugerombudsmanden udarbejde de nærmere regler for samtykkets afgivelse, således at det sikres, at et samtykke ikke blot inkluderes i en standardblanket som i ovenstående eksempel.
Jeg håber, at det er fremgået, at vi er noget kritiske over for lovforslagets del omkring tavshedsbestemmelserne, men jeg håber, at det under udvalgsarbejdet bliver muligt at tilføre økonomiministeren både energi og stedsans, så hun får forståelse for, i hvilken retning håndtasken skal svinges.
Og til det arbejde vil jeg her efter førstebehandlingen indlevere en række ændringsforslag til de finansielle love, som netop vedrører de problemstillinger, som har været mest i centrum for dagens debat.