Lars Løkke Rasmussen (V), 2004-03-09:
Jeg er helt bekendt med, at vi nu tager hul på at behandle et nyt dagsordenspunkt, men jeg sad alligevel og blev sådan lidt fristet af, om vi i regeringen ikke skulle overveje at engagere os med fru Line Barfod til at føre DUT-forhandlingerne med landets amter.
Det tror jeg der kunne være penge tjent på, sådan kan jeg høre det.
Nå, men nu handler det altså om et andet beslutningsforslag, nemlig et forslag til folketingsbeslutning om frit lægevalg uafhængigt af afstanden mellem patientens bopæl og lægens praksis.
Det er jo et beslutningsforslag, hvis overskrift og intention jeg kun kan erklære mig et hundrede procent enig i. Nu skal jeg måske allerede her komme med en indskudt sætning, for at vi ikke får en tilsvarende misforståelse som ved behandlingen af det sidste forslag, nemlig at regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget.
Men jeg er hundrede procent enig i overskrift og intention: frit lægevalg uafhængigt af afstanden mellem patientens bolig og lægens praksis.
Det er en glimrende målsætning, og den er jeg enig i.
Da regeringen kom til i efteråret 2001, var det som bekendt bl.a. med et mål om at sikre borgerne et frit valg på alle velfærdsområder.
Jeg som ny indenrigs- og sundhedsminister gik bl.a. efter at give borgerne et helt frit valg af egen læge.
Det gør jeg stadig.
Når regeringen så alligevel ikke kan stemme for beslutningsforslaget her i dag, skylder jeg selvfølgelig en forklaring, og den kommer her.
Som det er forslagsstillerne bekendt, bestemmer sygesikringsloven, at de nærmere vilkår for ydelser i praksissektoren hos bl.a. de praktiserende læger fastsættes i overenskomster mellem Sygesikringens Forhandlingsudvalg og de faglige organisationer.
Indtil for et lille års tid siden fremgik det af overenskomsten for de praktiserende læger, at patienterne skulle vælge en læge inden for en afstand på 10 km, i Københavnsområdet 5 km fra deres bopæl.
Denne kilometergrænse var fastsat ud fra flere hensyn, bl.a. amternes mulighed for at planlægge den geografiske fordeling af lægepraksis, men også ud fra et argument om, at borgerne skulle være sikret en mulighed for at kunne få en læge tæt på deres bopæl også i de tyndt befolkede områder.
Den tidligere regering, som jo ikke på samme måde som den nuværende regering var stærkt optaget af at sætte mennesket før systemerne, havde altså ikke på sit program at skaffe borgerne frit valg.
Det havde man ikke generelt nogen store ambitioner om, og det havde man heller ikke, når spørgsmålet handler om valg af egen læge.
Det var under den tidligere sundhedsminister, at Sygesikringens Forhandlingsudvalg indhentede de centrale ønsker til de kommende overenskomstforhandlinger med de praktiserende læger.
Det tidsforløb gjorde selvfølgelig, at jeg, da jeg kom til, måtte vurdere, hvilke strenge jeg så skulle spille på for at få kilometergrænserne afskaffet.
Det var vores meget klare signal til parterne, at vi ville have kilometergrænserne ophævet, så vi fik et reelt frit valg af læge.
Vores ønske førte faktisk til et langt friere lægevalg.
Den 1. april 2003 trådte den nye overenskomst mellem lægerne
Med den er der indført frit lægevalg med den moderation, med den begrænsning, at en læge kan sige nej til en patient, der bor længere væk end 15 km væk fra hans praksis, i Københavnsområdet 5 km. Jeg tror, at enhver ved, at jeg gerne havde set, at denne mulighed for lægen til at sige nej til patienter, der bor langt væk, ikke var kommet ind i overenskomsten.
På den anden side er det da et fremskridt, endda et stort fremskridt, at der ikke længere er en fast kilometergrænse for borgernes valg af læge.
Før den ny overenskomst trådte i kraft, dengang der var en 10-km-grænse, fik jeg og ministeriet jævnlig henvendelser fra borgere, der var kede af ikke at kunne få den læge, de ønskede, fordi lægen boede f.eks. 10,5 km væk, også selv om lægen gerne ville have patienten.
De henvendelser, jeg dengang fik, handlede ofte om en patient, der længe havde haft en læge, men ved flytning var kommet til at bo lidt længere væk end de 10 km. Man ville gerne fortsætte læge-patientforholdet, men det muliggjorde reglerne ikke.
Så stramt var reglerne formuleret, og så stramt blev reglerne administreret.
Derfor meddelte jeg også overenskomstens parter i det brev, hvormed jeg godkendte deres overenskomst, at jeg gerne havde set en mere vidtgående liberalisering af lægevalgsreglerne, og at jeg derfor nøje vil følge, hvordan administrationen af de nye regler bliver, herunder om overenskomstens indførelse af patienternes frie valg sammen med lægens mulighed for at frasige sig patienter, der bor lidt længere væk end 15 km - i København altså desværre stadig kun 5 km - reelt blot får karakter af en ny og stadig snæver absolut grænse.
Regeringen mener frit valg, når vi siger frit valg.
Siden ændringen af overenskomsten og indførelsen af frit lægevalg har jeg da heller ikke fået en eneste af den slags henvendelser fra borgere, som jeg tidligere fik mange af, og det glæder jeg mig naturligvis over.
Det fremgår i øvrigt af overenskomsten, at lægerne og sygesikringen har aftalt, at de efter 2 år med de nye lægevalgsregler selv vil evaluere effekten af dem og tage stilling til, om der yderligere skal liberaliseres på området.
Det sker altså næste år.
Det er på denne historiske baggrund, hvor vi overtog noget arvegods fra den tidligere regering og den tidligere regerings parlamentariske grundlag, hvor man ikke kerede sig om frit valg overhovedet, at regeringen ikke kan stemme for dette beslutningsforslag om regler om frit lægevalg, som vi jo ellers er enige i.
For det første vil vi ikke på nuværende tidspunkt gå ind
og lovgive på et område, der efter sygesikringsloven skal reguleres af aftaler mellem de parter, der leverer ydelser efter loven, fordi aftalens parter, lægerne og sygesikringen, ved den seneste overenskomst faktisk er kommet regeringens ønske om frit lægevalg i møde, i hvert fald et stykke ad vejen.
For det andet har lægerne og amterne i den nye overenskomst selv forpligtet hinanden på at evaluere de nye lægevalgsregler med henblik på at vurdere effekten og eventuelt liberalisere yderligere.
For det tredje holder jeg altså også selv et vågent øje med amter og kommuners administration af ordningen.
Jeg vil ikke have, og det har jeg heller ikke fået længere, en strøm af henvendelser fra borgere, der begrænses i deres valg af læge, men så har vi jo, som beslutningsforslaget også er udtryk for, i sidste ende mulighed for at lovgive for at sikre de rettigheder, vi mener at borgerne skal have.
Lad os nu se tiden lidt an.
Vi skal ikke lovgive bare for lovgivningens skyld.
Lad os nu se, om ikke parterne, når resultatet af deres evaluering foreligger, selv kan finde ud af at give borgerne helt frit lægevalg.
Jeg kan i hvert fald love en ting: Det er stadig min og regeringens politik at give borgerne et helt frit valg af egen læge.
Det er en politik, vi har haft hele tiden, og i modsætning til forslagsstillerne har vi også kæmpet for at sætte den igennem.
Overenskomstens parter har aftalt at udveksle krav til næste overenskomstfornyelse inden den 1. maj 2005.
Jeg vil op til de næste overenskomstforhandlinger give parterne klar besked om mine og regeringens forventninger til den del, der vedrører det frie lægevalg.
Disse forventninger vil ligge fuldstændig på linje med intentionen i beslutningsforslaget, som vi af de grunde, som jeg her har anført, derfor ikke kan støtte.