Villy Søvndal (SF), 2004-01-27:
Det er jo en vigtig diskussion og et vigtigt forslag, vi behandler, nemlig: Hvordan hjælper vi bedst nogle af de mest udsatte børn, vi overhovedet har?
Jeg synes altid, at et forslag, der er målrettet nogle af de mest udsatte, vi har i vores samfund, fortjener en ordentlig og grundig behandling.
Man kan vel sige, at nogle børn er udsat for en ophobning af dårlige livsvilkår, der summer sig op til, at livet bliver så besværligt, at der skal ske mirakler, hvis barnet på trods af det klarer den.
Det er der børn der gør.
Men jeg synes, vi bør være meget optaget af, hvordan vi finder nogle veje, der sikrer de mest udsatte børn de bedste chancer i livet.
Det har jo i ordets egentlige forstand at gøre med diskussionen om den negative sociale arv, hvor jeg synes, det er påfaldende, at regeringen er mere optaget af de brede ting end af de mere præcise ting, og jeg synes, at forslagsstillerne fortjener ros for at være meget præcis med hensyn til, hvad man kan gøre i forhold til de udsatte børn.
Forslaget indeholder flere elementer.
Under udvalgsbehandlingen vil det jo være spændende at få belyst, om det rosenrøde billede, som jeg synes ordførerne tegnede af at det alt sammen er på vej, også udtrykkes i det virkelige liv.
Jeg tror desværre ikke på det.
Men jeg forstod på Venstres ordfører, at han havde et andet slogan, nemlig: Vent og se med V og C.
Jeg tror, de synes, at deres liv bliver afgjort her og nu, og jeg tror, de takker for ethvert tilbud, der hjælper i forhold til dét.
Det er et oplagt, klogt forslag, nemlig at sikre, at der er nogle steder, hvor børn, som er i en meget ubehagelig situation, føler, at forholdene er tilrettelagt sådan, at de er behagelige for dem.
Det tredje element i forslaget er pårørendesamtaler på psykiatriske afdelinger.
Også det støtter vi, på samme måde som besøgsværelser på de psykiatriske afdelinger.
Jeg tror, at enhver, der har besøgt en psykiatrisk afdeling, må synes, at det kan være svært for et barn, der i forvejen er i en situation, hvor ting er svære, at finde den ro og den fred og den mulighed for samtale, som er forudsætningen for at komme videre.
Endelig er det sidste element, at man opretter børne- og ungegrupper med støtte, altså i form af selvhjælpsgrupper og i form af samtalegrupper, hvor børn og unge kan hjælpe hinanden.
Jeg er jo bosiddende i Sønder Bjert, hvor hele denne tanke om selvhjælpsgrupper opstod, og i dag er der faktisk ganske mange af den her type selvhjælpsgrupper, hvor unge, der har et ens problem, mødes og snakker sammen og bringer hinanden videre.
Det er også et sjovt eksempel på, hvordan civilsamfundet kan opmuntres til at klare nogle af de problemer, der ellers udvikler sig til massive problemer.
Jeg er også glad for den anerkendelse, som er afslutningen på forslaget, nemlig at forbedringer koster.
I det her tilfælde 80 mio. kr. Socialministeren nævnte i sin svartale, at hun syntes, at det var en uansvarlig økonomisk politik.
Men jeg forstår ikke helt tankegangen bag, at det kan være økonomisk uansvarligt at hjælpe nogle børn på vej, som vi ellers kommer til at betale en meget høj pris for.
Man kan vel sige, at det i stedet for regeringens politik på børneområdet er kendetegnet ved at være langsigtet politik og ikke kortsigtet politik, hvor vi sikrer, at problemerne ikke tårner sig op om nogle år. Vi støtter derfor forslaget fra SF's side.
Vi synes, det er et godt forslag, og vi synes, det er et præcist forslag, og vi støtter det, som det ligger.