Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-11-29:
»Er det tankerne, at den kommende kvalitetsreform skal realiseres, uden at der tilføres ekstra midler til den offentlige sektor?«
Da regeringens udspil til kvalitetsreform kom, blev der lagt meget vægt fra statsministerens side på, at det her jo ikke var et spørgsmål om, at der skulle bruges flere penge, og tilsvarende – og jeg citerer fra det oplæg, der var: Vi kan ikke bare øge antallet af beskæftigede i den offentlige sektor.
Derfor kunne jeg godt tænke mig at høre indenrigsministeren, om det virkelig er hans mening, at man kan øge kvaliteten af den offentlige service uden flere hænder i den offentlige sektor.
Der vil fremover være en vis økonomisk vækst i den offentlige sektor.
Det, jeg bare så gerne ville have man kunne forstå, er, at flere penge ikke alene gør det.
For i en situation med noget nær fuld beskæftigelse er vilkårene jo altså, at hvis man ansætter en person yderligere i den offentlige sektor, så fragår denne person den private sektor, som jo altså stadig væk er forudsætning for at generere velstand, altså eksport og valutaindtjening og dermed velstand til at gøde vores velfærdssamfund.
Så den klemme, vi befinder os i, er den klemme, at vi ikke bare kan skabe en bedre offentlig sektor ved at ansætte flere, og derfor er vi nødt til at nytænke.
Hvad er det, man kan det ene sted og ikke det andet sted?
Det er den slags positive øvelser, vi skal ind i.
Der inviterer vi åbent de offentligt ansattes organisationer, kommunerne og regionerne, for det er et enormt positivt projekt, vi skal ud i.
Det er en ekstremt positiv udfordring.
Nu er der ingen tvivl om, at det kræver midler, hvis man vil have flere hænder i den offentlige sektor, derfor er der selvfølgelig den her sammenhæng.
Det, jeg forstår på indenrigsministeren, er, at der ikke kan tilføjes den offentlige sektor flere hænder.
Og det er jo lidt tankevækkende i betragtning af, at regeringen selv i sin fremskrivning i forbindelse med kvalitetsreformen siger: Bare det at bevare det nuværende forhold mellem antallet af brugere og antallet af ansatte i den offentlige sektor vil betyde, at vi har brug for 110.000 flere mennesker i den offentlige service i 2040.
Og det mener ministeren vi altså ikke skal gøre noget ved.
For vi må forstå, at man ikke bare netop kan sætte sig ned og spørge: Hvordan løser vi opgaverne i dag?
Og hvis vi bliver ved med at løse opgaverne præcis på den måde, vi løser dem på i dag, hvor mange flere er det så, vi skal have ansat om føje år i en situation, hvor de måske ikke er der – ikke fordi vi ikke har lyst til eller råd til at give dem løn, men fordi arbejdskraften ikke er der?
Det er jo det, der er udfordringen.
Det er bl.a. at se: Hvordan kan vi ved at bruge moderne teknologi flytte arbejdskraften i den offentlige sektor fra administration og bureaukrati til menneskelig omsorg og egentlig service?
Hvordan kan vi bruge det, at vi nu får 98 i stedet for 271 kommuner, til at gøre en række administrative rutiner enklere og fjerne ledelseslag?
Jamen jeg synes ikke, ministeren svarer på spørgsmålet.
Er der brug for flere hænder, eller er der ikke brug for flere hænder?
Ministeren siger: Jamen vi kan bare få arbejdet gjort lidt mere effektivt og lidt bedre med de hænder, vi har i dag.
Gælder det også for de 66 pct. af sygeplejerskerne, som allerede i dag arbejder over?
Er det ikke noget, der burde få enhver alarmklokke til at ringe og få ministeren til at sige: Der er brug for flere hænder, for folk bliver slidt ned, fordi de arbejder for meget?
Hvis ministeren har brug for forslag til, hvordan vi får flere hænder, og hvordan vi får gang i de 800.000, der står uden for arbejdsmarkedet, er Enhedslisten leveringsdygtig.
Det spørgsmål, man kan stille, er, om der over tid vil være de flere hænder, der skal bruges.
Prognosen er, at det vil blive rigtig svært på grund af det fænomen, at der er flere ældre, som forlader arbejdsmarkedet, end der er unge, som træder ind på det, og derfor er vi nødt til at diskutere med os selv og med hinanden, om der er noget, vi kan gøre anderledes.
Det er ikke for at jage noget personale, snarere tværtimod, det er sådan set for at se på, om vi har nogle regler eller nogle systemer eller nogle bureaukratiskranker eller nogle sektorskranker eller noget andet, som gør, at vi bruger de menneskelige ressourcer forkert.
For lidt siden var fru Line Barfod inde på, hvor mange penge der bruges i hjemmeplejen på ting og sager, der ikke har noget med de ældre at gøre.
Det må være en oplagt sag at diskutere for os alle sammen, om vi kan flytte folk fra intern tid og planlægning og ledelse ud til borgerkontakt.
Tror ministeren, vi kan løse det problem, at der i 2040 reelt er brug for 110.000 flere personers arbejde, ved at lave nogle justeringer af folks arbejdsforhold, hvis vi ikke gør det på en sådan måde, at vi undgår, at folk bliver slidt ned, som de bliver i dag?
Det er jo det, der er det helt store problem på det offentlige arbejdsmarked.
Det er det, der gør, at det bliver svært at skaffe tilstrækkelig arbejdskraft i 2040, så er det ikke lige præcis det, man skal gribe ind over for, hvis man gerne vil have ressourcer til at kunne give en offentlig service på niveau med eller helst bedre end den, vi har i dag, om 5 år?
Det er en integreret del af den her diskussion.
Man kan desværre næsten give den modsatte garanti, så derfor er vi nødt til at gå ind i en diskussion om: Hvordan har vi indrettet den offentlige sektor på de indre linjer?
Hvor har vi gjort det svært for os selv, og hvor har vi gjort det svært for dem, der er ansat i sektoren?
Det er det, der er dagsordenen, og vi konkluderer ikke noget i dag, for processen starter sådan set først kl. 9.00 i morgen i Århus.