Annie Lunde Hansen (CD), 2000-05-05:
Med dette lovforslag forsøger regeringen at afbøde virkningerne af, at Københavns Kommune i 1996 besluttede at give ejere af ejendomme, som er pålagt hjemfaldspligt, mulighed for at frikøbe sig.
Det gjorde kommunen ud fra den betragtning, at det ville være et ganske glimrende pressionsmiddel til at få afhjulpet mangelen på penge i kommunens kasse, da kommunen siden 1980 har varslet tilbagekøb af alle ejendomme, hvor fristen var udløbet.
I CD anerkender vi da, at tinglyste klausuler naturligvis skal kunne håndhæves, men der er altså forskel på, om man er en privat kreditor eller et andet privat individ, som har en eller anden rettighed i forhold til andres ejendom, eller man er en offentlig myndighed, som er sat til at varetage almenvellets interesser.
Vi vil da ikke afvise fra CD's side, at disse tilbagekøbsklausuler, som er pålagt en lang række ejendomme, ikke bare i København, men også andre steder i landet, i sin tid kan have været særdeles velbegrundede ud fra ønsket om på et langt senere tidspunkt igen at kunne anvende grundene til et kommunalt formål, f.eks. udvidelse af en vej eller lignende.
Men vi mener, at forløbet, som i sidste ende har ført til dette lovforslag, må betyde, at opførelsen af almene boliger på grunde pålagt hjemfaldspligt for fremtiden forbydes.
Det har by- og boligministeren taget med, og det er vi meget tilfredse med i CD.
I CD synes vi nemlig, at udnyttelse af klausulerne til at etablere frikøbsordninger, som alene har til formål på kort sigt at pynte på kommunernes regnskab, ikke er særlig hensigtsmæssigt.
Selv om vi anerkender, at det er kommunens ret, behøver vi vel ikke nødvendigvis også at synes om fremgangsmåden.
Jeg er da godt klar over, at Københavns Kommune vil argumentere med, at det vil være økonomisk uforsvarligt ikke at håndhæve klausulerne, og det er selvfølgelig i sidste ende en afvejning af argumenter over for hinanden, men jeg har rent faktisk hørt, at Københavns Kommune gennem mange år oplyste, at klausulerne ikke længere havde reel betydning og kun tænktes brugt ved behov for vejudvidelser og lignende.
Man kan måske endda sige, at de private boligejere, hvor også mange er omfattet af klausulerne, hele tiden har eller i hvert fald burde have vidst, hvilke klausuler der er tilknyttet deres ejendom, men også her maner kommunens adfærd til en vis betænkelighed.
Men når vi taler om lejerne i almene boliger, som jo opføres og drives ud fra nogle helt særlige bolig- og socialpolitiske forudsætninger, så må alle da indrømme, at der her er nogle mennesker, som for alvor er taget som gidsler og endda af deres egen kommune.
Men nok om det.
Man bliver jo nødsaget til at forholde sig til den virkelighed, som man nu engang lever i.
Jeg vil ikke gå ind i en diskussion om, hvorvidt klausulerne og frikøbsordningerne er i strid med kommunalfuldmagten eller i øvrigt er ugyldig over for andre juridiske spidsfindigheder.
Det må juristerne om.
Som det jo ret tydeligt fremgår af lovforslaget, har regeringen gjort sig store anstrengelser for, at forslaget ikke får karakter af statsstøtte.
Alt lige på nær en forhøjet boligstøtte skal finansieres af sektoren selv, og det er jo isoleret set også rimeligt nok.
For lovændringen er altså nødvendig.
Her har man altså gjort det ved aftale frem for ved konfrontation.
Disse huslejeforhøjelser er direkte affødt af den politik, som man i Københavns Kommune har valgt, og hvad også andre kommuner måske senere vil kunne lægge for dagen, ved groft sagt at tvinge boligorganisationerne til at købe deres ejendomme en gang til.
Derfor synes vi i CD, at det må være rimeligt, at lejerne får fuld indsigt i, hvad de hver især kommer til at betale for disse frikøb.
Derfor vil vi under udvalgsbehandlingen arbejde for, at den del af huslejen, som i fremtiden vil være direkte affødt af finansieringen af disse frikøbsaftaler, vil komme til at fremgå som en særlig post på den enkelte lejers huslejespecifikation og bortfalder, når tilbagekøbsklausulerne er tilbagebetalt.
I CD er vi altså enige i dette initiativ fra regeringen, da vi ser det som et nødvendigt middel for at sikre fortsat stabilitet i de almennyttige boliger og de boliger, som i øvrigt er omfattet af lovforslaget.
Der er altså i bund og grund tale om et lovforslag, som er tvunget af omstændighederne, og som vi egentlig helst havde været foruden.