Arne Melchior (CD), 1997-10-09:
Jeg har lyst til at starte i det udenrigs og vil godt adressere en kompliment til vores udenrigsminister.
Hvis nogen for 5 år siden havde sagt til mig, at hr. Niels Helveg Petersen og altså en radikal udenrigsminister skulle kunne gå så godt i hr. Uffe Ellemanns fodspor som udenrigsminister, ville jeg ikke have troet det muligt, og den nuværende udenrigsminister assisteres jo på udmærket måde ikke mindst i NATO- og EU-sammenhænge af vores statsminister. Jeg har været meget ude at rejse tjenstligt i år, og jeg kan stå inde for - og mine kollegaer ved, at det passer, for de er også en del ude at rejse - at der står respekt om de herrer i ledelsen af vor regering, og der står respekt om Danmark bl.a. altså også på grund af deres indsats og deres føren sig frem.
Det er i god forsættelse af den situation, vi havde i en del år, hvor det var hr. Uffe Ellemann-Jensen, der var med til at placere Danmark mere synligt end før på det europæiske kort og på verdenskortet.
Så sent som i går var jeg sammen med Forsvarskommissionen i Bonn, og vi traf både forsvarsministeren og Forsvarsudvalget og en del ledende generaler med forsvarschefen i spidsen.
Og jeg vil godt sige, at jeg har sovet rigtig godt i nat, dels fordi jeg ikke vidste, at jeg skulle være ordfører i dag, men dels også på grund af de oplevelser, som jeg havde i går sammen med kollegerne i kommissionen.
Tyskland, som er Europas største land og største magt i mange henseender, det folkerigeste land, det land, der har flest grænser til andre lande i Europa, det land, som for et halvt hundrede år siden opførte sig så grusomt, har i dag i spidsen selv i forsvarssammenhænge nogle humane, historiebevidste, indsigtsfulde og absolut ikkemilitante - militærisk i dette ords negative betydning - mennesker.
Det har været en virkelig glæde og beroligelse at kunne iagttage, at selv på dette område viser Tyskland i dag et eksempel, som de kan være stolte af, og som vi andre kan være tjent med.
Det var lidt om det udenrigske.
, kun for at ingen bagefter skal sige, at det turde CD ikke tale om.
Det har CD turdet til hver en tid.
Jeg har såmænd stillet op til en kontradiktorisk debat med hr. pastor Søren Krarup
, skønt det bestemt ikke morede mig.
Men vi kan altid diskutere det, og jeg vil tage mit udgangspunkt i dag i den tale - eller var det en prædiken - som biskop Lindhardt holdt ved gudstjenesten i tirsdags i Slotskirken.
Han havde gennemlæst partiernes principprogrammer og leget lidt med den modsætning, der er, og som altså kommer til udtryk i principprogrammerne, mellem de to sakrosankte begreber, der hedder henholdsvis frihed og solidaritet.
Kan det forenes?
Kan man både give frihed og alligevel være solidarisk - og solidarisk her naturligvis klart med de svage, med de fattige, med de syge, med de handicappede, med dem, der trænger til at blive understøttet, så de også kan få mest mulig frihed?
Det er jo en gammel problemstilling.
Vi har det allerede i treklangen »frihed, lighed, broderskab«, som blev et motto for den franske revolution for 200 år siden, men som er meget ældre end den.
Det er interessant lige at dvæle ved ordene, for her har vi netop modsætningen mellem frihed og lighed.
Dér, hvor der hersker absolut lighed, kan der ikke herske absolut frihed, for så skal man jo indordne sig under ligheden.
Derfor er det tredje led det afgørende, nemlig broderskab.
Man kan forene frihed med lighed, og man kan forene frihed med solidaritet, hvis man tilføjer broderskab, hvis man tilføjer hensyntagen og kærlighed, som det sømmer sig blandt brødre.
Og hvem er min broder?
Det er min næste.
Og min næste er altså ikke kun min nabo eller genbo eller mine slægtninge eller mine private venner eller mine politiske venner.
Det er mine medmennesker, og hvis vi skal tilføje dette broderskab, hvis vi skal forene solidariteten med ligheden, må vi altså holde op med at hakke på de svage i vort samfund, uanset hvor de er født, uanset hvad de hedder, og uanset hvordan de ser ud.
Der er nogle få racister, nogle ganske få.
Det præger ikke det danske folk, det ligger
Men der er en stigende fremmedfrygt i Danmark, og det, jeg vil opholde mig lidt ved, er, at det er lidt besynderligt, at det er lige nu i sommer og i år, at det sker, for det er jo ret længe siden, at der er kommet så få flygtninge og udlændinge til Danmark som netop i år.
Desuden skal jeg gøre opmærksom på, at Danmark i de sidste 15 år har oplevet en stigning i bruttonationalproduktet og i den enkelte families og borgers købekraft på mere end 33 pct.
Det vil altså sige, at vi har evnet at modtage disse forfulgte mennesker - jeg taler selvfølgelig kun om de regulære, lovlige flygtninge, det siger sig selv - vi har evnet at modtage dem, gøre noget for dem og samtidig øge vore egen disponible indkomst.
Hermed tænker jeg ikke på kroner, for det er sådan set ligegyldigt, men jeg tænker på købekraft til, hvad borgeren har brug for.
Samtidig er vi steget så meget, og så kan det altså ikke have været en uoverkommelig opgave også at gøre plads til at give bidrag til andre.
Jeg skal gøre opmærksom på, at Danmark i EU er det land efter Luxembourg, som har det højeste bruttonationalprodukt
pr. indbygger
, hvorimod vi kun er nr. 5 i Europa, når det gælder om at modtage flygtninge og udlændinge.
, så man skal ikke komme og fortælle, at vi har overanstrengt os. Æren for, at det er gået, som det er, tilkommer ikke noget enkelt parti og ikke nogen enkelt regering eller person, den tilkommer den danske befolkning og dens skiftende ledelser, men det er dejligt at vide, at vi sørenbroderemig har det godt i dette land.
Det skal jeg så komme tilbage til om et øjeblik.
Men det med bruttonationalproduktet har også betydning
for den standende og kommende EU-debat.
Nu har vi altså været medlemmer i 25 år, og i de sidste 15 af disse er bruttonationalproduktet steget med mere end 33 pct. Jeg kan selvfølgelig ikke komme og sige, hvordan det ville være gået med disse forhold og disse tal, hvis vi ikke havde været medlem af EU.
Det kan jeg ikke sige.
Men der ingen af modstanderne, der kan komme og sige: Ih, hvor er det gået den danske befolkning ringe, siden vi kom ind i EU.
Det er klart, at der er lidt Lambeth Walk i det: to skridt frem og et tilbage.
Linjerne er ikke ubrudte, men tendensen er ubrudt klar.
Vi får det bedre og bedre og tillykke med det og tak for det, men lad os så ikke kravle langs muren og græde og påkalde os medynk fra andre, når vi har det så godt og indimellem også gør det så godt.
CD hilser med glæde datoen for folkeafstemningen.
Når det bliver i slutningen af maj, er det hermed garanteret, at når datoen endelig oprinder, er der ingen borger i dette land, der vil kunne sige: Åh, jeg vidste ikke, jeg var ikke informeret, jeg kunne ikke nå at forstå det og det og det.
Alle kan forstå, alle kan indhente oplysninger.
Der er dusinvis, hvis ikke snesevis af timer i radio og fjernsyn, der er tusindvis af møder landet over.
Det er muligt for enhver borger, som har lyst og kræfter, og som interesserer sig tilstrækkeligt for det - og det burde alle gøre - at skaffe sig tilstrækkelige oplysninger, og derfor vil folkeafstemningen i hvert fald ske i et i forvejen normalt højt oplyst land, også om forhold, som enhver har adgang til at skaffe sig enhver viden om.
Så mange, så få og så klare er ordene. Jeg skal gøre opmærksom på, at der ikke står nogle tidsfrister i forslaget.
Der står ikke noget om, at man skal starte i aften, i morgen eller på mandag, og nok så vigtigt vil jeg påpege, at der ikke er nogle krav, endsige ultimative krav om, hvad der skal indgå i de forhandlinger, eller hvordan de skal ende, hvad der skal med, eller hvad der ikke skal med.
Jeg vil godt give en idé til regeringsledelsen: Jeg kunne godt tænke mig, at man i de forhandlinger, der nu vil tage i hvert fald et antal uger, vil inkorporere, hvis det er muligt, og det burde være muligt, finanslovforhandlingerne, således at vi om en måneds tid kan stå med en færdig pakke i fortsættelse af regeringens udspil forleden dag og en færdig finanslov. Der står ingen steder, og jeg har slået op både i grundloven og i forretningsordenen, at det skal blive sidste mødedag før jul, før vi vedtager finansloven for næste år.
Og ville det ikke være et dejligt signal om dette hus' standard både indenlands og udenlands, at Danmark for en gangs skyld vedtager sin finanslov, skal vi sige ved månedsskiftet oktober-november eller til mortensaften eller noget i den retning.
Det må kunne lade sig gøre.
Det vil kun få en positiv modtagelse overalt.
Når vi i vort forslag til vedtagelse taler om øget opsparing og dæmpet forbrug helt i forlængelse af statsministerens ordvalg forleden dag, mener vi ikke, at det er voldsomme ting, der skal til.
Må jeg gøre opmærksom på, at huset ikke står i brand.
Danmark er ikke i krise.
Der er de nødvendige uger til at forhandle, ikke i ro og mag, men i alvor og beslutsomhed, til at få alle de oplysninger og modeller på bordet, som nogen har lyst til at foreslå, og så nå et resultat.
Der er ikke nogen krise i Danmark.
Må jeg så videre sige, at når jeg nævner ordet opsparing, har jeg lyst til at sige til statsministeren, at vi vil gerne der tage ham på ordet, for det var ham, der brugte ordet forleden dag. Jeg forstår opsparing derhen, at hvis nogen sætter et beløb hen til opsparing, skal han være sikker på, at den dag han må hæve det, så får han mindst det samme beløb igen og gerne med tilskrivning af en eller anden rente, men han skal ikke risikere kun at få det halve igen, for så er der ikke længere tale om opsparing, så er der tale om skat eller i værste fald konfiskation, for så er det noget, der er væk; så er det ikke noget, der er opsparet.
Det vil jeg gerne holde statsministeren og hans kollegaer op på.
Så vil jeg også samtidig have sagt noget om det, der har været drøftet så meget i dag, nemlig forholdet mellem offentlige besparelser og besparelser i privatforbruget.
Det er jo kendt for mine kollegaer, når de tænker sig om, at af privat forbrugte penge går ca. 33 pct. til import, hvorimod der af det offentlige forbrug går ca. 10 pct. til import.
Der skal altså strammes mere end tre gange så meget i det offentlige forbrug for at nå en valutarisk lige fordel med private besparelser.
Og så skal man jo huske, at de offentlige besparelser gør altså ondt på nogle.
Og må jeg så endelig minde om, at aftalerne med amter og kommuner for det næste finansår jo er i hus, så det må være meget begrænset, hvad der kan nås ad den vej. Når dette er sagt, vil jeg også godt sige til statsministeren, at vi er indforstået med, at forhandlingerne starter med regeringens åbningstale.
Det er regeringens pligt at komme med sådan en.
Det er regeringens pligt og vane, uanset hvilken farve den har, at invitere til forhandlingerne.
Det har statsministeren gjort i en god tone
med en god melodi.
Så er det også naturligt, at det er ham, der lægger det første papir på bordet.
Men så må statsministeren og regeringen selvfølgelig også tåle, at de inviterede gæster til disse forhandlinger kommer med deres brainstorming, deres ideer og deres papirer, som der så kan gøres beregninger på, hvorefter modellerne vil udkrystallisere sig til brug for en afgørende og sluttelig forhandling. Jeg håber, at alle partier, alle mine kolleger her i huset, vil kunne læse den korte, klare tekst til vedtagelse på den måde, som vi selv læser den.