Jacob Buksti (S), 1999-02-11:
Jeg må jo konstatere, at der hele tiden sker en produktudvikling af det parlamentariske arbejde.
Sådan må det naturnødvendigt være i et dynamisk samfund med en levende, demokratisk debat.
Som oftest er der tale om positive tiltag, men nogle gange også om noget, der blot medvirker til at bringe Folketingets arbejde og måde at arbejde på i miskredit og give det hele et lidt absurd skær.
Jeg tror, de fleste i denne sal, der er eller har prøvet at være formand for et af Folketingets stående udvalg, vil medgive, at hvis der var blevet indleveret et samrådsspørgsmål med samme meget lidt konkrete formulering som denne forespørgsel, så var den blevet afvist.
For hvad er løfter, og hvem skal i givet fald afgøre, om disse løfter er opfyldt og i hvilken udstrækkning og hvornår?
Det er vel først og fremmest en opgave for vælgerne og ikke noget, et mere eller mindre tilfældigt flertal her i Folketinget seriøst kan tage stilling til.
Så kunne man jo lige så godt have vedtaget, at Jorden er flad.
Det ville have samme virkning.
Det er et hus uden ledelse.
Jeg mener med andre ord, at vi aldrig skulle have haft denne forespørgselsdebat.
Ikke sådan at forstå, at vi i Socialdemokratiet ikke vil diskutere vore valgløfter og den efterfølgende opfyldelse heraf.
Slet ikke.
Det gør vi gerne.
Og det har vi som bekendt haft rig lejlighed til at gøre, specielt efter finanslovforliget i november.
Men spørgsmålet er jo, om en regering overhovedet giver valgløfter.
Det gør den ikke i min verden.
Og formentlig heller ikke, når det kommer til stykket, i Enhedslistens eller andres verdener
Det er jo partierne, der giver løfter, partier, som går til valg på deres politik.
selve valgkampen laver regeringen jo ikke politik.
Partierne diskuterer, giver løfter, kommer med forslag osv.
Vælgerne sætter deres kryds, og når valgresultatet foreligger, kan der dannes regering. Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre fik befolkningens opbakning til at videreføre deres politik ved folketingsvalget i marts 1998.
Men vi er en mindretalsregering, der som bekendt må gennemføre sin politik med skiftende flertal.
Pinsepakken blev således gennemført med Enhedslisten og Socialistisk Folkeparti, og finanslovforliget blev som bekendt indgået med Venstre, Det Konservative Folkeparti, CD og Kristeligt Folkeparti.
I Folketinget gælder således den enkle regel, som også bliver brugt mange steder ude i det åbne land, at der skal være flertal for de forslag, man ønsker gennemført.
Så enkelt
er det.
Det er jo ikke alt, der bliver foreslået i politik, der kan gennemføres.
Eller er det, fordi hr. Anders Fogh Rasmussen endnu ikke har fundet tilslutning til sin politik?
Eller er det, fordi de ikke har fået tilslutning?
Ja, jeg spørger bare.
Derfor må vi give os selv som politikere den mulighed at kunne debattere og rejse synspunkter, uden at vi nødvendigvis skal stå til ansvar samme dag eller dagen efter.
Det ville jo udhule hele den politiske debat fuldstændig.
Vore vælgere forventer både markering af politiske værdier og visioner.
Og hvad med de lange linjer, der efterfølgende gradvis skal omsættes i praktisk politik?
Ja, her gælder den gamle regel om, at politik er mulighedernes kunst, her gælder den enkle Christiansborgfilosofi: Man skal altså kunne tælle til 90.
Regeringer skal som bekendt måles på deres evne til at kunne omsætte deres programmer og regeringsgrundlag i praktisk politik i samarbejde med Folketingets partier.
Det kunne jo være, der var andre partier her i salen, der med tiden har lyst til at prøve denne øvelse.
Og jeg røber vel ikke nogen hemmelighed ved at sige, at denne regering består af to partier, men dog ikke mere forskellige, end vi kan samles om en stærk kerne af økonomisk og social ansvarlighed.
Et sådant regeringsgrundlag kan jo ikke laves ved, at man tager valgprogrammerne for Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet og så sætter en hefteklamme i oppe i øverste venstre hjørne.
Er det så løftebrud?
Men som det bl.a. fremgår af en meget fin oversigt i Morgenavisen Jyllands-Posten den 18. oktober sidste år, er der god sammenhæng mellem, hvad Socialdemokratiet sagde i valgkampen, hvad der står i regeringsgrundlaget, og hvad regeringen har gennemført.
Men hykleriet i den opblæste debat om løftebrud kender åbenbart ingen grænser.
Hvad med Venstres mange ufinansierede
løfter?
Hvad med løfterne om massive skattelettelser?
Og hvad med De Konservatives?
Er de opfyldt?
Og så er jeg i øvrigt slet ikke sikker på, at det overhovedet har nogen virkning for forespørgerne for Enhedslisten, om Socialdemokratiet har levet op til sine valgløfter eller ej.
Når alt kommer til alt, handler det jo slet ikke om løfter og resultater, men om en afgørende forskel i politisk praksis mellem et parti som Socialdemokratiet på den ene side og de venstresocialistiske og kommunistiske kræfter i Enhedslisten på den anden.
Socialdemokratiet har altid stået for det sidste, og derfor har vi bragt samfundet dertil, hvor vi er nu, mens man andre steder har valgt en anden strategi, og derfor er man aldrig kommet ud af stedet.