Charlotte Antonsen (V), 1999-10-13:
En ikke ubetydelig mand sagde for nylig om eksistensen af de danske undtagelser: Det tjener ikke Danmarks interesser.
Det var klogt sagt, det var åbent, det var ærligt, ja, det var nærmest hudløst ærligt. Citatet stammer nemlig fra selveste udenrigsministeren
på Det Radikale Venstres landsmøde i Nyborg den 18.-19. september i år; dér faldt ordene om undtagelserne. Og når landets udenrigsminister siger sådan om en central del af dansk europapolitik, kan det kun være, fordi det er regeringens agt at ændre politikken.
For man kan jo ikke i længere tid have en situation - det vil i hvert fald være meningsløst for mig at se - hvor man har en europapolitik, hvorom den hovedansvarlige udenrigsminister siger, at den ikke er i dansk interesse.
Så på Venstres vegne skal jeg i dag udtrykke taknemlighed over for den erkendelse.
Tak, fordi undtagelserne snart skal til folkeafstemning.
I Venstre er vi enige med udenrigsministeren i, at undtagelserne ikke er i dansk interesse, og at det derfor haster med at komme af med dem, så vi igen kan blive fuldgyldige medlemmer af EU.
Jeg vil gerne citere fra et andet landsmøde i september måned, nemlig Venstres, den 26. september i Odense, hvor den tidligere EU-kommissær Henning Christophersen sagde det således, og jeg citerer: »Jo længere det varer, før vi kommer af med de danske selvpålagte undtagelser, desto mere indflydelse mister vi. Undtagelserne koster mere og mere for hver eneste dag.
Og som statsministeren også har redegjort for her i dag, så er medlemskab af ØMU'en en klar fordel af flere forskellige årsager.
Som statsministeren sagde lige før, for at komme med endnu et citat, så skal Danmark være dér, hvor der træffes beslutninger om Danmark.
Det synes jeg er et glimrende udsagn fra statsministeren, og det fører mig så til stilfærdigt at spørge, om statsministeren ikke er enig i, at i øjeblikket er den eneste person, der står i vejen for en folkeafstemning, statsministeren selv.
Er statsministeren enig i det, altså at det er statsministeren, der har mulighed for at fastsætte en folkeafstemningsdato, så befolkningen har en mulighed for at sige ja?
Som sagt har vi i hvert fald i Venstre, men jeg synes nu også, at andre partier har bidraget, i 10 år diskuteret de emner, der relaterer sig til de danske forbehold.
Det er nemlig nogle emnekredse, som kom op i forbindelse med det såkaldt danske memorandum i april 1990, som jo var det forhandlingsudspil, som det borgerlige Danmark sammen med Socialdemokraterne lavede forud for den regeringskonference, der førte til Maastrichttraktaten.
Det var altså i april
1990, at emnerne kom til debat, så vi har diskuteret emnerne i 10 år.
Selvfølgelig skal vi ikke holde op med at diskutere, ikke før vi har en folkeafstemning, men jeg synes ikke, man kan bruge argumentet om, at det her er ukendt stof for danskerne.
Det helt centrale er, at undtagelserne giver tab af politisk indflydelse.
Vi så her i sommerens løb, hvordan der var problemer for Danmark med at besætte vigtige politiske poster i EU.
Der var en diskussion af, at de store var efter os.
Det tror jeg ikke så meget er det, der er årsagen til, at det er svært for os at få vigtige poster i EU.
Jeg tror nærmere, at det er en følge af de danske undtagelser.
Danmark har i øjeblikket placeret sig lidt i periferien i EU-samarbejdet; der har vi ikke andre allierede.
I gamle dage kunne vi gemme os i Thatchers skørter.
Thatcher eksisterer ikke længere.
Britisk EU-politik har rykket sig nærmere kernelandene; Danmark står så tilbage uden allierede.
Så det er én af forklaringerne for mig at se på, at vi i stigende grad vil opleve, hvordan den politiske indflydelse går tabt i EU, medmindre vi gør noget.
På ØMU-området har vi jo fra økonomiministeren malende fået beskrevet, hvorledes Danmark faktisk først bliver lukket ind, når beslutningerne er truffet.
Vi sidder nemlig ikke med i Euro-11, altså i euroland, og her træffer man i stigende grad politiske beslutninger vedrørende økonomisk politik, skatteharmonisering og rentepolitik.
Danmark får så sagen efterfølgende, hvor vi formelt træffer beslutning i Økofinrådet, men reelt er beslutningen truffet inden.
Det, der er ved at ske, de nye emner, der dukker op i EU, den politiske diskussion om asyl- og flygtningesamarbejdet samt om forsvarspolitikken, er noget, der svarer til det, vi har set på ØMU-området.
Der vil vi nok være til stede fysisk, altså ikke som i Euro-11 være henvist til at stå helt udenfor, men vi er jo ikke med i beslutningerne, og vi vil derfor ikke få nogen indflydelse.
Og det, der i stigende grad vil ske, er, at de øvrige lande lader være med at konsultere Danmark, når beslutninger skal træffes, for man konsulterer jo ikke et land, som på forhånd har sagt, at man ikke agter at stemme for eller imod en beslutning.
Vi har selv valgt denne politiske isolation, og derfor er det også klart, at det, der skal til, er, at vi selv forsøger at bringe os ind i det centrale EU igen.
Man kan også sige - og det synes jeg måske kommer som en anden væsentlig årsag - at det koster jo altså også penge at stå udenfor.
Derfor vil jeg godt bede, ja, det må jo så være den politiske ordfører for Socialdemokratiet eller statsministeren bekræfte - og det har man allerede været lidt inde på i diskussionen - at hvis vi havde været med i euroen i dag, så havde vi haft en rente, der var lige så lav som de øvrige eurolandes rente.
Var det så ikke rigtigt, at de beregninger, Økonomiministeriet lavede for trekvart år siden, viser, at hvis der er en renteforskel på en halv pct., så vil det svare til en samfundsmæssig besparelse på 6 mia. kr. om året? Sagt på en anden måde: Ville vi ikke, hvis vi i dag havde været med i eurolandene, kunne have set et finanslovforslag fra regeringen, som ikke forudsatte besparelser?
Altså vi har et finanslovudspil fra regeringen, der siger, man skal spare 6 mia. kr.
6 mia. kr. er gevinsten for samfundsøkonomien ifølge de beregninger, økonomiministeren fremlagde for Folketinget for trekvart år siden.
Og det er så bare ét eksempel på den økonomiske besparelse.
Det er klart, at også privatøkonomisk i forhold til vores boliglån osv. vil der jo være en besparelse ved at være inde, ved ikke at skulle betale en ekstra rente for at stå udenfor.
Derfor er vi også enige i, at det gælder om at få en smal regeringskonference.
Det sagde vi i øvrigt også forud for Amsterdamtraktaten, og det ser i hvert fald ud til, at regeringen er blevet klogere
på dette punkt, for Danmark var jo sådan set op til Amsterdam medvirkende til, at der kom så mange emner på bordet, at man ikke nåede det, der var det væsentlige, nemlig at sikre Øst- og Centraleuropas adgang til EU.
Denne gang er vi enige om, at man forsøger at holde regeringskonferencen smal, men vi er også klar over den risiko, der er for, at forskellige emner kan dukke op, som man så bliver nødt til at behandle.
Afslutningsvis: I Venstre er vi trætte af, at den danske EU-debat handler alt for meget om, hvad Danmark ikke kan og Danmark ikke vil, og hvad vi fra dansk side og fra regeringens side synes, at EU ikke må og EU ikke skal.
Vi mener, at vi skal væk fra den rolle.
Vi skal mere i offensiven.
Derfor bør Danmark komme af med undtagelserne, så vi hurtigst muligt genvinder vores politiske slagkraft i EU.