Keld Albrechtsen (EL), 1997-10-09:
Ved indledningen til den her debat spurgte vi hr. Torben Lund, om regeringen vil forhandle med Enhedslisten bl.a. om at friholde kassedamen og den arbejdsløse for virkningen af det indgreb, regeringen har fremlagt.
Vi er klar til at forhandle med regeringen.
Vi ved endnu ikke, om regeringen er klar til at forhandle med os, men vi har desværre en mistanke om, at meget tyder på, at regeringen satser på at forhandle til den anden side, med Venstre og De Konservative.
Og det er også retningen i den åbningstale, som statsministeren holdt, og i det lovprogram, som blev fremlagt, og som efter vores opfattelse er et katalog over forspildte muligheder.
På det ene område efter det andet forspilder regeringen muligheden for at føre en politik med bare en lille smule fremtidsperspektiv i.
Vi er i Enhedslisten såmænd ret nøjsomme, når det gælder forventningerne til regeringens udspil.
Vi havde ikke overskruede forventninger, men vi havde dog ikke ventet det
så perspektivløst, som det rent faktisk er blevet.
Regeringen forspilder muligheden for at føre en mere retfærdig fordeling af de økonomiske goder her i samfundet.
Regeringen forspilder muligheden for at gøre noget for de arbejdsløse.
Regeringen forspilder muligheden for at rette op på vandmiljøet.
Regeringen forspilder muligheden for at føre en anstændig flygtningepolitik.
Alt dette skyldes, at regeringen har valgt at gå til højre.
Man vil til bal i den borgerlige.
Med den politik risikerer regeringen nu i løbet af nogle dage eller måske allerede i dag - vi ved det jo endnu ikke - at vælte sig selv.
Hvis regeringen vælger den vej, så må vi sige: Hellere et hurtigt valg end det udspil, som regeringen fremlagde i tirsdags.
Så vil der på denne regerings gravsten komme til at stå: »Her hviler de forspildte muligheders regering.«
I stedet for at fremstå som et klart alternativ til Venstre og De Konservative
så kommer regeringens politik til at virke som en dårlig undskyldning for sig selv.
Jeg lagde mærke til, at hr. Per Stig Møller har sagt om regeringens udspil: Det er for sent, det er for lidt, det er for ringe.
Det er, hvad regeringen opnår, når man fremlægger et udspil af den art.
Man søger efter al evne at være hr. Uffe Ellemann-Jensen
og hr. Per Stig Møller tilpas
Man søger af al kraft at gøre dem tilfredse.
Det fører bare til endeløse nye yderligere krav fra de borgerliges lejr.
Så kommer der endnu flere angreb på de arbejdsløse, endnu flere nedskæringer af den offentlige service, endnu flere stramninger af flygtningepolitikken.
Det er resultatet, hvis regeringen bevæger sig den vej.
I stedet for at dæmme op for den borgerlige politik baner man selv med sine udspil vejen for den.
Regeringen lagde for kort tid siden op til økonomiske indgreb.
Man var bekymret over husprisernes himmelflugt, og det er med god grund, for det giver mulighed for at omsætte samfundsskabte værdistigninger i et forbrug, som der ikke er produktionsmæssig dækning for.
Der er al mulig grund til at stoppe forbrugsfesten hos dem, der har de højeste indkomster i dette samfund, og som i forvejen har fået i pose og sæk fra denne regering med skattelettelser som følge af afskaffelsen af formueskatten, lempelsen af arveafgiften og det skrå skatteloft.
Her havde regeringen altså virkelig mulighed for at gennemføre et indgreb med perspektiv.
Ja, regeringen har stadig den mulighed, hvis regeringen vil kigge til Enhedslisten og SF.
Men benytter regeringen så den mulighed for at tage fra de rige?
Nej, intet tyder i hvert fald på det i dette øjeblik.
Muligheden forspildes, og chancerne tabes på gulvet.
Man benytter i stedet de velbjærgedes overforbrug som påskud for at gribe ind over for de små indkomster.
Nu skal de endnu en gang betale for de andres forbrugsfest.
Man retter smed for bager.
Regeringen har selv dokumenteret i vægtige statistiske materialer, at det ikke er de arbejdsløse, det er ikke bistandsmodtagerne, og det er ikke folk med små indkomster, der har haft en forbrugsfest, tværtimod.
Derfor skal disse grupper ikke rammes af indgrebet.
Skal der suges penge op, skal det være fra dem, der har oplevet de store formuegevinster og de højere indkomster, og som så oven i købet belønnes med skattelettelse efter skattelettelse fra regeringens side.
Vi vil på den baggrund meget gerne forhandle med regeringen om et indgreb, der rammer i toppen af samfundet og bidrager til at stoppe det stigende forbrug, der stammer fra belåning af de samfundsskabte værdistigninger af jord og fast ejendom.
Desuden siger vi til regeringen: I må stoppe jagten på de arbejdsløse.
I stedet bør der sikres flere rigtige job til de arbejdsløse.
Enhedslisten foreslår på det område oprettelsen af en jobbank, hvor dagpengene bruges til at skabe rigtige job, job ude i kommunerne, i amterne, i nonprofitorganisationer, hvor man kan bruge rigtige job til at løse problemer med hjemmehjælp, til forsøg med økologisk produktion osv. osv.
Der er nok at tage fat på.
De arbejdsløse er i forvejen dem, der har betalt den højeste pris for regeringens politik gennem mange år.
De arbejdsløse har under denne regering allerede i fuldt mål oplevet deres rettigheder blive beskåret, og hvordan deres realindkomst er faldet, mens andre har festet, og nu skal de så endnu en gang straffes med yderligere stramninger, stramninger, som savner enhver saglig begrundelse, stramninger, der alene skyldes regeringens ønske om at tækkes de borgerlige.
Kataloget over regeringens forspildte muligheder er desværre temmelig langt.
Helt galt ser det ud på flygtningeområdet.
Her har den borgerlige sirenesang for alvor ledt regeringen i fristelse.
I stedet for at sejle op mod fremmedhadet og højrefløjens kampagne lefler regeringen nu selv for den indre svinehund.
Hvad er grundlaget for regeringens komplet inhumane forslag om, at flygtninge skal til eksamen for at opnå permanent opholdstilladelse?
Hvad er der sket?
Ja, der er sket det, at mens der bliver flere flygtninge ude omkring i verden, kommer der færre og færre flygtninge til Danmark.
Det er jo kendsgerningen.
Vi er ved at lukke Danmarks grænser.
Samtidig er vi et rigt samfund, men vi lever altså ikke længere til fulde op til vores internationale ansvar; det er den realitet, som tallene tydeligt og klart viser.
Og hvad gør regeringen så?
Jo mere Socialdemokratiet synger med på fremmedfrygtens falske melodi, jo mere åbner man døren for de kræfter, der står klar med mere drastiske forslag, de kræfter, som altså vil smide flygtninge ud med faldskærm eller måske endda uden faldskærm.
Også på miljøområdet er statsministerens åbningstale
fuld af forspildte muligheder.
Regeringen lægger nu op til en vandmiljøplan, som i realiteten viderefører ti års forfejlet politik, hvis resultater vi så her i sommer i Mariager Fjord, og som fører til, at den ene vandboring efter den anden rundt omkring i landet må lukkes.
Allerede dengang i 1980'erne, da man vedtog vandmiljøplanen, vidste vi, at den var gal, og at planen ikke virkede.
Jeg sad og bladrede tilbage i debatten fra dengang og så det forslag til motiveret dagsorden, som jeg selv stillede fra denne talerstol den 18. november 1986.
I dette forslag foreslog vi en omlægning af landbruget til økologisk dyrkning og indgreb mod gødning og pesticider.
Hvis Folketinget dengang havde vedtaget det dagsordensforslag, havde vi ikke stået i de problemer, som vi nu står med i dag.
Man vidste det godt for ti år siden.
Det Radikale Venstre vidste det godt.
Det Radikale Venstre var jo det parti, der for ti år siden bar vandmiljøplanen igennem under en borgerlig regering.
Nu lægger man så en plan frem, som i realiteten bygger på de samme grundlæggende principper, som var indeholdt i vandmiljøplanen fra dengang.
Vi vil godt være med til nye afgifter, men vi vil ikke være med til nye afgifter, som ikke virker, og den afgift, som landbruget har foreslået, omstiller ikke landbrugsproduktionen.
Vi vil støtte ethvert skridt i retning af økologisk drift.
Vi skal have sprøjtegiften og kunstgødningen ud af landbruget, ellers nytter det ikke.
Også på transportområdet forspilder regeringen mange oplagte muligheder.
Man har tilsyneladende helt glemt sin egen CO2-målsætning.
Det var ellers et oplagt område at satse på med en styrkelse af den kollektive trafik og stop for byggeri af overflødige veje.
Ligesådan ser det ud på uddannelsesområdet.
Heller ikke her griber man chancen: Ingen konkrete forbedringer af børns og unges rettigheder, ingen forslag om, at børn og unge skal have medbestemmelse i deres hverdag, og heller ingen forslag om, at universitetsstuderende skal have konkret og reel indflydelse på deres egne uddannelser.
På sundhedsområdet er der brug for en helt anderledes vidtgående indsats end den, regeringen lægger op til.
Der er noget fundamentalt galt med vores sundhedssektor.
Ventelister, sygehuslukninger og borgernes frustrationer herover har åbnet vejen for markedskræfterne.
Resultatet er en milliardindustri med særdeles tvivlsomme resultater.
Eksemplerne er jo mange: Hoftepatienter, som blev misbrugt i Bonelocskandalen, private klinikker, som reklamerer med såkaldte damepakker, medicinalindustrien, som kæmper indædt mod kontrol med medicinalpriserne og ambulancer, der ikke altid kommer hurtigt nok frem.
Produkter
Disse sager er ikke enkeltstående, men tegner tværtimod et mønster, en udvikling, hvor industriinteresserne i sundhedssektoren går forud for mennesket.
Statsministeren mener, at NATO-topmødet i Madrid var et historisk vendepunkt.
Det kan man desværre godt sige, for
det var begyndelsen til en ny deling af Europa.
Beslutningen om en udvidelse af NATO mod øst kan vise sig at blive en historisk fejltagelse af de helt store, som vil skabe nye skel mellem Rusland og dets allierede på den ene side og NATO på den anden.
Den umiddelbare virkning af Polens, Tjekkiets og Ungarns optagelse i NATO vil være, at nedrustningen og afspændingen går i stå i det baltiske område.
Det har ellers ikke skortet på forslag herom. Statsministeren kom i sin åbningstale med en række yderst diskutable, for ikke at sige helt forkerte påstande om Amsterdamtraktaten.
For det første hævdede han, at Amsterdamtraktaten er forudsætningen for en udvidelse af EU.
Sådan er det ikke.
Der er jo intet i Amsterdamtraktaten, som er nødvendigt af hensyn til udvidelsen, og statsministeren vil vel ikke stå heroppe og påstå, at de udvidelsesforhandlinger, som går i gang her i december, vil blive stoppet, hvis vi her i Danmark stemmer nej, når vi skal til folkeafstemning den 28. maj næste år.
Nej, tværtimod er situationen den, at regeringen var med til at lave en værre gang sjusk på EU-topmødet i juni i Amsterdam, hvor spørgsmålet om en ændring af magtfordelingen til ugunst for de små lande i første omgang blev fejet ind under gulvtæppet, for at man overhovedet kunne få strikket denne traktat sammen, men det vil blive rejst igen af de store lande med Frankrig i spidsen.
De vil have mere magt, og de store landes magtbegær kan forhindre udvidelsen.
Det er simpelt hen en skræmmekampagne, som statsministeren har lanceret. Tilsvarende er det forkert, når statsministeren hævder, at Amsterdamtraktaten er bedre end den nuværende Maastrichttraktat.
Traktaten skulle efter statsministerens opfattelse ligefrem være et fremskridt for demokratiet og menneskerettighederne.
Så må man spørge: Er det et fremskridt for menneskerettighederne, at EF-Domstolen får mere magt til at fortolke?
Jeg tror ikke, at nogen seriøst kan tro, at det vil styrke menneskerettighederne.
Er det et fremskridt for menneskerettighederne, at man ikke mere kan flygte fra et EU-land til et andet, hvis éns rettigheder krænkes?
Det er direkte i strid med menneskerettighederne.
Er det en forbedring af miljøet, når man i Amsterdamtraktaten har slået fast, at miljøgarantien ikke må hindre det indre markeds funktion?
Endelig er det også forkert, når statsministeren hævder, at de fire danske undtagelser står intakte og sikre tilbage efter regeringskonferencen.
De danske undtagelser på det retlige område er en parodi på en undtagelse.
Også når det gælder politisamarbejdet, indføres der nu en ny form for lovgivning, de såkaldte rammeafgørelser, som i realiteten er det samme som direktiver, altså den slags lovgivning, som vi kender hundredevis af eksempler på inden for det indre marked, og som tilmed kan indbringes for EF-Domstolen.
Det er overnationalt.
Det er i glasklar strid
Statsministeren sagde i tirsdags, at regeringen har lært af folkeafstemningerne i 1992 og 1993.
Hvad er det så, regeringen har lært?
Jo, statsministeren har åbenbart draget den ud fra et demokratisk synspunkt meget tvivlsomme lære, at forud for folkeafstemningen må regeringen bruge alle tænkelige midler, også de mindre fine.
Derfor spænder regeringen nu embedsmændene for sin jakampagne, derfor bruger regeringen nu ministeriernes penge og embedsmændenes arbejdskraft og arbejdstid til at udsende den ene propagandapjece efter den anden om Amsterdamtraktaten, og derfor siger Socialdemokratiet, Venstre og De Konservative i uskøn samdrægtighed nej til en folketingsavis, hvor alle partier kan komme til orde på lige fod.
Det ville jo få det resultat, at også unionsmodstanderne fik lejlighed til at fremlægge deres synspunkter over for befolkningen, og det vil man ikke risikere.
Derfor vil jeg slutte denne ordførertale med en opfordring til statsministeren: Vi ved godt, at debatten frem til folkeafstemningen bliver hård - meget hård.
Vi ved også, at den vil blive præget af påstande og myter, som vi allerede har set adskillige eksempler på i dag fremlagt af hr. Torben Lund, af hr. Per Stig Møller, men også af hr. Kim Behnke.
Jeg har ikke set regeringen leve op til kravet om fair play endnu.
Det må jeg sige.
Vi vil fra unionsmodstanderside gerne love regeringen fair play, men kan vi få et tilsvarende løfte fra statsministerens side?
Det vil jo være bedst for demokratiet, hvis vi kan blive enige om - jasiden og nejsiden - at denne debat skal føres på et højt niveau og på lige fod mellem parterne.