Thor Pedersen (V), 2005-12-08:
Jamen jeg vil da ikke skjule, at jeg synes, det er et godt rygstød at have, at det i forvejen er tilkendegivet fra Folketinget, at der er en hjemmel til at lade ministeren gribe ind.
Det vil jeg gerne sige.
Det er jo sådan set hensigten med det.
Det har jeg da ikke skjult på noget tidspunkt.
Det er ikke skjult på noget tidspunkt.
Det, der nu ligger, er så i virkeligheden spørgsmålet om, hvad det i givet fald er, der skulle ændres, for at det er noget, man synes er tilfredsstillende.
Det er da klart, at der spørger jeg selvfølgelig vores medlemmer, som jeg har kontakt til, og der resulterer det så følgelig i det, der nu ligger, altså at hjemmelen ikke anvendes, uden at det er forelagt for Folketingets Finansudvalg, hvad det er, regeringen agter at gøre, således at det er muligt at sige, at det ikke er det, som flertallet ønsker.
Det er rimelig, rimelig enkelt.
Jeg skal ikke nødvendigvis kommentere alt det, der er sagt, og det er heller ikke sikkert, at alt det, der er sagt, er tjent med at blive kommenteret.
Noget skal vi jo også gemme til næste uges debat om den samlede finanslov.
Men der er dog alligevel nogle ting, som trænger sig på.
Jeg er for så vidt glad for og vil godt komplimentere den socialdemokratiske ordfører, hr. Henrik Sass Larsen, fordi han konstaterede, at det går godt for dansk økonomi.
Der er råd til forbedringer, og der er råd til initiativer, så vi har altså en stærk og sund økonomi.
Det synes jeg er glædeligt, også fordi man kan tænke over, hvad der har været sagt om det samme tema af den samme ordfører.
I forbindelse med behandlingen af finansloven for 2003 blev der sagt af hr. Henrik Sass Larsen, og jeg citerer: Vi har sagt det 200 gange i Folketingssalen: I kan ikke både indføre skattestop, komme med flere penge til velfærd og lægge op til skattelettelser og samtidig fortsætte gældsafviklingen.
Det er sagt 200 gange, og jeg ved ikke, hvor mange gange det skal siges yderligere.
Citat slut.
Sandheden er jo, at det er lige præcis det, vi kan.
Det er jo det, der er kendetegnet på en sund økonomi.
Blandt de gamle EU-lande – EU-15, som det hedder – går vi helt suverænt ind på en førsteplads, og den hollandske finansminister taler om det danske mirakel.
Og hvorfor?
Jo, fordi vi har præsteret en gældsnedbringelse, der ikke har været set nogen sinde før.
Med den finanslov, der er lagt frem, har vi de sidste 2 år sat rekord i gældsnedbringelse.
Mens det ikke lykkedes for den tidligere regering at bringe gælden ned, og den afleverede en gæld, der var større end den gæld, den overtog, har denne regering nu i kroner og øre nedbragt gælden med over 140 mia. kr., siden den tiltrådte.
Nu vil jeg lige sige, at hr. Henrik Sass Larsen ikke skal føle sig isoleret.
Hans forgænger har sagt det samme, for hr. Nicolai Wammen sagde jo om finansloven for i år, at gældsafdragelsen er gået fuldstændig i stå under Thor Pedersen.
Det blev altså sagt om finansloven for i år, som cementerer en rekordagtig nedbringelse af den offentlige gæld, så der er ingen grund til at være flov, for det har jo været holdningen hos flere i Socialdemokratiet.
Endelig er det jo ikke sådan, at hr. Nicolai Wammen og hr. Henrik Sass Larsen ikke er i fin overensstemmelse med den tidligere formand.
Hr. Mogens Lykketoft sagde om det, der blev lagt frem for 2004, at vi er kommet så himmelråbende langt fra 2010-planen, at ingen regering vil kunne opfylde den.
Og han står ikke alene, for det er jo sådan, at fru Pia Gjellerup så sent som den 2. februar i år sagde til Urban, at planen er fuldstændig død og borte.
Der er ikke ét af målene, der kan nås mere.
Det er fuldstændig rigtigt, at Socialdemokratiet fuldstændig har forladt 2010-planen.
De ændringsforslag, der er stillet til finansloven, vil medføre en manko på ca. 8 mia. kr. i 2006, forslaget er altså underfinansieret med ca. 8 mia. kr., og i forhold til regeringens forslag vil man hæve forbruget med 1,4 pct.,
mens vi møjsommeligt bringer gælden ned.
Men som sagt er jeg sådan set alligevel meget tilfreds med, at konklusionen er, at det går godt med den danske økonomi, og vi har jo også styr på den.
Det var jo sådan, at da den tidligere regering havde magten, overskred man hvert år det aftalte med kommuner og amter med 4 mia. kr., men siden 2001 har overskridelsen i kommuner og amter i gennemsnit været 1,5 mia. kr. om året mere end aftalt.
Det er mindre end en tredjedel end tidligere, og det er glædeligt, at det er nedfældet i kommuneaftalen for næste år, at kommunerne og regeringen er enige om, at det er nødvendigt at etablere en mekanisme, der sikrer bedre aftaleoverholdelse.
Selv om 1,5 mia. kr. kun er en tredjedel af, hvad det var tidligere, er man enig i, at det ikke går på sigt, hvis man ikke i højere grad er i stand til at overholde aftalerne.
Så er der talt meget om de tekstanmærkninger, som jo egentlig er ændringsforslag til finansloven.
Hr. Frank Aaen taler om, at det er en fodnote, men det er det ikke, og i øvrigt vil jeg sige, at så skulle det være en af de største fodnoter, jeg har set.
Den er på næsten to A4-sider, hvor det udførligt er beskrevet, hvad det i virkeligheden er for et rammesystem, vi ønsker.
Vi har indgået en aftale med kommuner og amter om, hvor stort et råderum der er plads til i dansk økonomi i 2006; hvor meget der er mulighed for at anvende med det konjunkturforløb, vi ser foran os, og med det, der er sat af til forbedringer for børnefamilierne, til amternes kræfthandlingsplaner og til ældreområdet osv.
Kommunerne kender forslagene, og der er lagt en ramme for, hvor mange penge det er ansvarligt at bruge.
Budgetterne er analyseret, og vi har fastsat i kommuneaftalerne, hvad det er ansvarligt at bruge.
Hvad siger kommunerne til det?
De sagde, at det ville de ikke modsætte sig, fordi der var en fælles forståelse af, at hvis man ikke er i stand til at overholde de aftaler, som er indgået, er aftalesystemet i virkeligheden væk.
Det kan godt være nødvendigt, når der er 271 kommuner, men det bliver mange gange mere nødvendigt, når vi får 98 store kommuner, hvor det i virkeligheden vil slå meget voldsomt igennem, hvis der sker et skred.
Derfor er der en fælles forståelse af, at hele det unikke system, vi har i Danmark, må bygge på, at aftaler overholdes.
Nu har vi lavet en korrektion og er inde på det spor, som har været lagt.
Så bliver alle glade, for så har aftalesystemet i virkeligheden vist sin styrke.
Jeg vil blot sige, at hvis det er sådan, at der sker massive overskridelser, vil konsekvensen blive, at den mekanisme, vi i givet fald skal aftale for de efterfølgende år og som kommer til at gælde i fremtiden, bliver af en anden art.
Ingen kan jo have interesse i, at den danske økonomi i virkeligheden kuldsejler, når vi bestræber os på at anvende det maksimalt mulige inden for en forsvarlig ramme i et samarbejde med kommuner og amter.
Hvad bliver så virkningen af ændringsforslaget?
Folketinget kan jo stemme nej til det, og nogle siger, at det jo er ligesom i salig Estrups dage.
Det er rigtigt, at Estrup er salig, men sagen er jo, at dengang fulgte man ikke Folketingets flertal.
Her kommer der et ændringsforslag på linje med dem, som andre partier stiller til finansloven – i øvrigt af meget mere vidtgående art – og som Folketinget kan tage stilling til.
Det er ydermere præciseret, at når tilbagemeldingerne kommer fra kommuner og amter, vurderer og analyserer regeringen tallene og tager en drøftelse med de kommunale organisationer, hvorefter der fremsendes et orienterende aktstykke til Finansudvalget om, hvad vi mener, der skal gøres på baggrund af tallene.
Så kan Finansudvalget sige: Nej, vi ønsker ikke at give regeringen mandat til det, og vi ønsker ikke.
Så vil jeg med det samme give det løfte, at hvis et flertal i Finansudvalget siger, at det ikke ønsker, at regeringen gennemfører det, vil vi heller ikke gennemføre det.
Det er helt klart, og det er altså i modsætning til Estrup, som nok ville sige, at han var mere salig dengang, end han ville have været i dag.
Det er historikken, og der er egentlig ikke mere i den, end at det er Folketinget, der bestemmer.
Ingen over og ingen ved siden af Folketinget.
Jeg lever med det, og det er sikkert også klogt.
Så ved jeg ikke, hvad det er for en verden, hr. Morten Helveg Petersen egentlig lever i, når han siger, at regeringen ikke overholder de aftaler, den selv har indgået med kommuner og amter, og ikke følger sin egen politik.
Jeg vil lige sige, at regeringen ikke har nogen overskridelser af anvendelsen af midlerne på det statslige budget i forhold til den plan, vi har fulgt siden november 2001.
Målsætningen var, at realressourceforbruget på det statslige område skulle være uændret over tid, og hvis vi gør realforbruget på det statslige område op, er det i virkeligheden negativt.
Staten har fulgt sin linje fuldstændigt.
Overskridelserne ligger ét sted, nemlig i kommuner og amter, Og så kan man selvfølgelig sige, at det ikke gør noget.
Jo, det gør noget, hvis man har den opfattelse, at man skal føre en ansvarlig finanspolitik, og hvis nogle mener, der er plads til større aktivitet, må andre instanser bedømme aktivitetsniveauet i Danmark og afgøre, om der er plads til yderligere finanspolitiske lempelser.
Det er jo det, der er tale om.
Jeg vil blot sige, at alle, der ligger inde med faglig viden og har en ansvarlig politisk holdning, siger, at der ikke er plads til finanspolitiske lempelser, og derfor er den finanspolitik, som vi har lagt frem, neutral – ja, hvis vi går helt ned på atomvægten, er den i virkeligheden minus 0,1 pct.
Den bidrager nemlig ikke til ødelæggende aktivitet, og den samlede finanspolitik, altså stat, kommuner og amter under et, er fuldt forsvarlig, når det gælder forbrugsdelen.
Men det vil den altså ikke blive ved med at være, hvis man ikke respekterer de aftaler, der er indgået for den kommunale økonomi.
Det er en beslutning, man selv tager, når man siger: Vi er ikke enige i skattestoppet, vi er ikke enige i frit valgordninger, og der er meget andet, vi ikke er enige i, så vi er ikke med.
Det synes jeg er helt fair, og det bestemmer man selv.
Det har vi også oplevet med Socialdemokratiet.
Man ville gerne være med i »En ny chance til alle«, og man fik også en chance for det.
Men man sagde: Nej, vi gør det ikke, vi går ikke med.
Man fik mulighed for at være med i boligaftalen, men man sagde: Okay, vi kan godt tale om boliger og boligpolitik, men vi forlader bordet, vel vidende at når der til næste år skal forhandles boligpolitik for de næste 10-12 år, er Socialdemokratiet udenfor.
Nej, det er man ikke, og derfor forhandlede vi sammen med Det Radikale Venstre, for der ville de godt være med.
Det har vi så gjort i år.
Så man melder sig altså ud, og det har man jo lov til.
Det kan ikke kritiseres, det er en beslutning, man selv træffer, at man rent faktisk ønsker at være uden for der, hvor beslutningerne træffes.
Men jeg håber alligevel, at den tanke indfinder sig på et tidspunkt, at det måske er klogt at lade være at melde sig ud og blive omkring bordet, så man deltager i de mulige drøftelser, som udmøntes i den politik, der bærer Danmark.
Hvis man tager det, der er i balancen, og ser på, hvad der er på forbrugssiden, så er det sådan, at vi bruger 200 mio. kr. mindre, men vi har også 200 mio. kr. mindre i indtægter.
Det hænger fuldstændig sammen.
Så vi holder fuldstændig vores forbrugsmålsætning, hvis kommuner og amter holder deres aftaler.
Ellers vil det selvfølgelig ikke være tilfældet.
Så er der selve spørgsmålet om skattestoppet, og hvad det finansierer, og der har stort set alle været inde på, også hr. Morten Helveg Petersen: Jamen det er jo meget godt, at man bare pumper udgifterne ud til kommunerne, og så skal de betale.
Men sådan foregår det jo ikke.
Jeg ved ikke, hvornår den erkendelse breder sig – nu er det altså blevet præsteret siden november 2001 – at det er staten, der et hundrede procent betaler skattestoppet.
Vi har nogle rimelig overskuelige forhandlinger med kommuner og amter, fordi det er rimelig enkle forhold, der gør sig gældende.
For det første konstaterer man, hvad udgifterne er her og nu: Hvad koster det i Danmark?
Så lægger man de ønsker, som regeringen og Folketinget har haft, oven i de kommunale udgifter og tit og ofte yderligere realvækst oveni, som er udisponeret.
Så siger man: Det er så alle udgifterne, er vi enige om dem?
Og det er vi.
Det er værd at erindre sig, at det, vi aftaler, er udgiftsrammen. Vi er altså enige om udgifterne.
Det, der så er den anden del af temaet i forhandlingerne, er, hvordan vi finansierer udgifterne, for der er jo skattestop.
Kommunerne kan jo ikke hæve personskatterne, de kan ikke hæve ejendomsskatterne, de kan ikke hæve dækningsafgiften for erhvervsejendomme.
Nej – og så indregner man deres provenu ud fra de begrænsninger, og så mangler der penge.
Det er nemlig rigtigt.
Og hvor kommer pengene fra?
Vi bruger ca. 15 mia. kr. til at fylde op i kommuner og amter, så der er balance mellem de aftalte udgifter og de indtægter, de har ved uændret beskatning, ved uændret brugerbetaling.
Når vi har sat forældrebetalingen ned i daginstitutionerne, betaler statskassen gildet.
Det betyder også, at når det gælder sygedagpenge, kontanthjælp, førtidspension, så betaler statskassen hundrede procent de merudgifter, der kommer.
Det kan godt være, at den enkelte kommune oplever, at der er en medfinansiering, men det foregår på den måde, at vi gør alle udgifterne op på overførselsområdet, og hvis udgiften er steget, så lægger staten de penge ind over bloktilskuddene – krone for krone.
Det vil sige, at kommunerne under et ikke selv afholder en eneste krone af de stigninger, der er i overførselsudgifterne, ikke en.
Omvendt er det, hvis de falder, statskassen, der, om jeg så må sige, får fordelen, for så reduceres tilskuddet tilsvarende.
Men det er altså staten, der bærer den fulde udgift.
Når det gælder medicinen i den aftale, vi har med amterne, så har vi en medicingaranti, der hedder 75 pct.
Det vil sige, at hvad angår den stigning, som måske ville komme i 2006 i medicinudgifterne, betaler statskassen 75 pct. af stigningen ud over det, vi i forvejen har lagt ind.
Det vil sige, at vi har nogle balancerede budgetter.
Så har vi ét problem, når det gælder kommunerne, og det er, at vi fordeler over blokken.
Vi gør jo ikke det, at vi går ned i den enkelte kommune og bestemmer den enkelte kommunes udgifter og indtægter, for det ønsker kommunerne ikke.
Man vil hellere leve med, at man fordeler over en kam, i øjeblikket over skattegrundlaget.
Det bliver nok lavet om i den nye reform, der kommer om udligning, men det er nu over skattegrundlaget.
Holdningen har jo hele tiden været, at det godt kan være, at man på ét område, når det drejer sig om ét tema, måske i den enkelte kommune får lidt for lidt i forhold til det, det koster i kommunen.
Men så er der sikkert et andet område, hvor man får lidt for meget i den fordeling.
Det har været kommunernes opfattelse hele tiden.
Så jeg vil sige, at den måde at fordele på har kommunerne ønsket at fastholde.
Alternativet er jo det, som den socialdemokratiske ordfører, hr. Henrik Sass Larsen, beder om, nemlig at jeg går ind og fortæller, hvor kommunerne skal spare.
Der må jeg sige, at jeg synes, det er en spændende opgave.
Jeg synes egentlig, det er fantastisk spændende, det må jeg sige.
Det har bare ikke ret meget at gøre med folkestyre.
Det vil jeg sige med det samme: Det har det ikke.
Men jeg vil godt sige, at hvis et flertal i Folketinget med socialdemokratisk islæt med den styrke, der lå i ordførerens holdning om, at nu måtte jeg gå ind i hver enkelt kommune, hvis et flertal har den generelle holdning, så må man jo tage op til overvejelse, om man skulle lave et sådant forsøg.
Som sagt er det ikke noget, jeg er tilhænger af, men jeg kan jo bøje mig for et flertal.
Det må jeg sige med det samme, for det er jo altid klogt – også i denne sag.
Derfor vender jeg bare tilbage til det, der drejer sig om den tekstanmærkning.
For når man er med til at udvande det, og det har man været op igennem 1990’erne, er det, vi har sagt: Det kan man ikke.
Når vi ønsker at styre med den præcision, at vi i virkeligheden – om jeg så må sige – bruger det optimale i det enkelte år til gavn for borgerne, så er det nødvendigt, at de aftaler altså får en anden fasthed end dem, man har haft tidligere.
Det beder jeg om.
Jeg har i virkeligheden også brug for at sige til Kommunernes Landsforening, at det er sådan, at det her skal lande, således at aftalesyste met ikke kommer i fare.
Så enkelt er det, og andet er det egentlig ikke.
Derfor vil jeg også sige til dem, der er meget forargede, at vores Justitsministerium jo åbenbart skriver noget, som kan misforstås.
nå, men så er det udvalget.
Ja, ja, men jeg mener, der stod fru Pia Gjellerup under ...
nå, o.k., jamen det er så, fordi fru Pia Gjellerup i forvejen er enig i, at det selvfølgelig er fuldstændig legalt.
Jeg ved ikke, hvordan det navn ellers kommer ind i den sag.
Men lad det nu være, jeg kan efterspore, hvordan navnet kommer ind.
Men i hvert fald blev der spurgt.
Jeg har ikke spurgt Justitsministeriet om, hvordan det forholdt sig, men det har man altså gjort fra oppositionens side: Hvordan forholder det sig egentlig?
Jeg har sjældent set så klart et svar fra Justitsministeriet.
Det er ikke i strid med noget som helst, hverken grundloven, Rigsrevisionens betragtninger om, hvordan man i virkeligheden anmelder tekstanmærkninger, når det er midlertidigt, eller den praksis, der har ligget i Finansudvalget for, hvilke krav man i øvrigt stiller til tekstanmærkninger.
Det er overhovedet ikke i strid med noget som helst.
Så vidt jeg kan lytte mig til det, der er sagt, så er det åbenbart heller ikke i strid med den administrative viden, man har her i huset.
Den har jeg ikke adgang til, men andre må kunne fortælle mig, om det er sådan, at de kyndige jurister, der er i Folketinget i administrationen, virkelig har bibragt Folketingets Udvalg for Forretningsordenen den opfattelse, at det her var i strid med noget som helst, for et er, at man kan finde andre måder at gøre det på, men det er jo ikke det samme, som at det, vi har valgt, er i strid med noget som helst.
Til det, at det er enkeltstående, må jeg sige, at det nemlig er 35 år siden, man sidste gang var udsat for noget, der ligner.
Jeg vil ikke udsætte regeringen for, at man i foråret 2007 konstaterer, at det hele var i skred, og spørger, hvorfor vi ikke gjorde noget; at de nye kommuner, der etableres, får det værst tænkelige grundlag, for det, der er meddelt kommunerne, er, at udgangspunktet for vores aftaler i 2007 er aftalerne for 2006, så hvis man bruger flere penge i 2006, så mangler man dem i 2007.
Til dem, der siger, at man skal ud og spare, må jeg blot sige, at det ikke er rigtigt.
Der er en stille appel om, at man styrker aftalesystemet eller lader det overleve, ved at de stigninger, der er lagt ind, at de flere penge, man kan bruge, er aftalt i en fælles forståelse for, at det er det, der er den ansvarlige ramme, hvis vi skal kunne sikre den finanspolitik, som man er enige om i virkeligheden er til fordel for alle, både på kort og på lang sigt.
Det er sådan set det, det drejer sig om.
Tilbage til basis, den mindre del, for der er jo stort og småt: Barcelona.
Jeg ved ikke, hvor mange gange jeg har hørt om Barcelona.
Jeg har været der, det er der sikkert også andre medlemmer af Folketinget der har.
Men se, jeg har været der, dengang man vedtog Barcelonamålsætningen.
Det har alle ikke, og jeg er selvfølgelig taknemlig for, at jeg fik mulighed for at være med i Det Europæiske Råd, hvor man vedtog Barcelonamålsætningen.
Det er jo en gave at få lov til det.
Så man kan sige, at det, der adskiller mig fra alle andre, er, at jeg var der i virkeligheden og tog del i det.
Andre må læse om det.
Det er nu engang, som det er.
Så må jeg bare spørge: Hvorfor læser man ikke, hvad det egentlig var, der blev vedtaget i Barcelona?
Det er jo utroligt, hvor mange der taler om Barcelonamålsætningen, vedtagelsen i Barcelona, og hvor jeg siger: Jamen det er jo ikke det, vi vedtog på det møde, jeg deltog i i Barcelona, hvor statscheferne vedtog noget.
Man vedtog ikke i Barcelona, at man skulle bruge 1 pct. af BNP til offentligt finansieret forskning i 2010.
Det vedtog man ikke.
Det var overhovedet ikke på dagsordenen.
Derimod var det på dagsordenen, at man ønskede at løfte forskningen i det samlede EU op til 3 pct. af den samlede produktion i 2010; ikke landespecifikt, det havde ikke noget at gøre med, at man kunne sammenligne med Forenede Nationers vedtagelse om, at 0,7 pct. af den samlede produktion i de enkelte medlemslande skulle gå til at støtte udviklingslandene, men det var et løfte om, at vi i fællesskab – med nogle variationer, fordi landene er forskellige – skulle op på 3 pct. Men hvordan skulle den stigning så være fra det niveau, man havde?
Jo, der sagde man, at da det, man af erfaring ved giver mest effekt, er privat forskning, så skulle kravet være, at mindst to tredjedele af den stigning, der skulle være fra det niveau, man havde, op til 3 pct., skulle kom me fra private midler – det er stigningen – og resten fra det offentlige.
Men det er altså ikke 1 pct. af 3 pct.
Jeg siger det blot, for det er der mange der går og tror.
Sådan er det ikke.
Men vi har forkastet Barcelonamålsætningen i den danske regering, og det synes jeg er flot.
For vi vedtog på et Havreholmmøde, at når det nu er sådan, at nogle tror, at det er 1 pct. af BNP, så lad os tage det skridt, at vi går længere end alle de andre lande i EU.
Nu gør vi det til vores målsætning, at selv om det skulle være en tredjedel af en stigning, der skulle svares af de offentlige midler, så siger vi nu, at det er 1 pct. af den samlede produktion i 2010 – vel vidende at vi har forladt Barcelonamålsætningen.
Vi bevæger os ud i et rum, hvor vi i regeringen forpligter os til at yde mere end det, de andre er forpligtede til.
Hvis nogen siger i dag, at der er mindre til forskning, vil jeg lige sige, at i faste priser – i faste priser – har man aldrig haft mere til forskning end det, man har i 2006, 12,2 mia. kr., aldrig nogen sinde.
Og det er nu sådan, at det, der er styrende for den enkelte forsker, er, hvad det er for bevillinger, man har.
Det er jo det, der er afgørende.
Bevillingerne er altså ikke sat ned.
De er sat op.
Der er flere penge til reel forskning.
Vi har et mål: at måle det ud fra den samlede produktion.
Men for den enkelte forsker er spørgsmålet: Får jeg mere næste år, end jeg får i år?
Jeg går ud fra, at der ikke er mange af medlemmerne af Folketinget, der måler deres vederlag ud fra, hvad BNP er.
Man måler vel sit vederlag ud fra, hvad man fik måneden før, året før, og hvad man får nu.
Jeg tror ikke, der er mange, der beregner det i forhold til BNP.
Og sådan er det vel også med dem, der får bevillinger.
Sådan er hele bevillingssystemet, at man ser på: Hvor meget får vi nu i forhold til sidste år?
Vi har bare – som de eneste – sagt, at vi har en målsætning, der hedder 1 pct. af BNP.
Og medmindre et flertal i Folketinget ønsker at forhindre os i det, så når vi det mål og lidt mere i 2010.
Det er sådan set ambitionen.
Og så er den forklaring givet hermed.
Så kan vi selvfølgelig glæde os over, at vores afsæt til at nå alle de målsætninger, vi har stillet op, jo er noget bedre end afsættet for de lande, vi normalt sammenligner os med.
Vi har jo et formidabelt afsæt med den økonomi, vi står med.
Hr. Ole Sohn var meget venlig at rose.
Og det forstår jeg godt, for jeg synes også, at der på mange områder er et meget godt ræsonnement hos SF med selv at vurdere: Hvor er det interessant at være med, og hvor kan vi ikke være med?
Det vil jeg godt kvittere for, for det gør også, at man får nogle gode aftaler.
Det var om kulturen sidste år, og det er også om kulturen nu.
Jeg sagde også sidste år, at det, der gælder om kulturen, jo sådan set er SF’s fortjeneste, for man kom selv og bankede på døren og sagde: Vi har i øvrigt nogle ønsker; det her kunne vi godt tænke os.
Det synes jeg er rigtigt at gøre, og det er en god måde at arbejde på.
Det vil jeg også godt kvittere for, og det der med, at det er en fair måde at gøre det på, vil jeg godt støtte, for sådan oplever jeg det.
Så er der andre – det vil jeg også kvittere over for hr. Frank Aaen og fru Line Barfod for – der synes, at det her er meget kort.
Men det er jo også en erkendelse af, at der sikkert er meget langt fra det, som Enhedslisten vil, til det, vi andre vil.
Det er sådan set
to helt diametralt forskellige systemer.
Vi har stor succes med de systemer, vi står for, og så vil jeg ikke være bekendt at nævne, hvilken succes man har med de systemer, som Enhedslistens medlemmer tidligere støttede, for her skal jo være en venlig atmosfære.
Jeg vil godt bare glæde mig over, hvad det er, der er det blivende og det vedvarende, og hvor styrken ligger, når man taler om folkestyre.
Så jeg glæder mig også over, at vi ikke er enige, for der ville være noget galt, hvis vi var enige.
Jeg ville egentlig have det skidt og sige, at enten havde vi misforstået hinanden, eller også ville det være på tide, at jeg forlod politik.
Det vil jeg godt sige.
Så derfor kvitterer jeg egentlig for og glæder mig i mit indre over, at vi ikke er enige.
Jeg glæder mig i virkeligheden også over den støtte, der er fra Det Konservative Folkeparti.
Den har vi brug for.
Vi har meget store udfordringer.
Jeg glæder mig over de tilsagn og den støtte, der har været til ændringsforslagene.
Jeg synes, det er flot.
Det er et meget behageligt klima.
Det gælder også Dansk Folkeparti, vil jeg gerne sige til hr. Thulesen Dahl.
Jeg synes, det er ræsonnabelt, det er ansvarligt, det er fair.
Det er jo det, der er årsag til den stabilitet i dansk økonomi, der fejrer de her meget store triumfer.
Så vil jeg sige, at jeg så glæder mig over, at det næsten altid lykkes at overtale Venstres gruppe til også at støtte regeringen.
Jeg synes, det også denne gang har kendetegnet forhandlingen om ændringsforslagene, at det er lykkedes på trods af vanskeligheder, og at regeringspartierne i rimelig grad støtter regeringen.
Det synes jeg er flot, og det skal man også huske at sige tak for.
Det er sjældent, at man er opmærksom på det.
Så alt i alt vil jeg sige, at jeg synes, at ordførerne har gjort, hvad de skulle, nemlig at fremføre forskellige synspunkter, hvilket egentlig er demokratiets ypperste kendetegn.
Så den uenighed, der har afspejlet sig i dagens løb, skal jeg, om jeg så må sige, hverken beklage eller benægte.
Jeg synes, at ligesom vi kan berømme dansk økonomi, så kan vi jo også berømme dansk parlamentarisme og styre uanset tekstanmærkninger, store eller små.