Kristian Thulesen Dahl (DF), 2006-06-01:
Sådan under en afslutningsdebat, hvor det jo i øvrigt kan være helt rart lige for en stund at komme til at tale om noget andet end kunstig befrugtning – det kan vi jo også komme tilbage til, hvis der er nogle spørgsmål til det; jeg vil ikke lige tage det med i min ordførertale her, men ellers meget gerne komme tilbage til det emne, der optager mange i Folketinget netop nu – er det jo normalt god kutyme, at man sådan lige skuer lidt tilbage og ser på det folketingsår, der er gået, og så samtidig også koncentrerer sig om de udfordringer, vi står over for.
Det vil jeg også gøre.
Jeg vil tage udgangspunkt i en oplevelse, jeg havde for et par måneder siden, hvor jeg igen havde en rigtig god lejlighed til at give en rundvisning til nogle skoleelever, der var kommet på besøg herinde.
Vi er jo heldige, at der er rigtig mange, der ønsker at besøge os, og jeg havde så glæden af at vise en af de her skoleklasser rundt.
Vi gik rundt på gangene, og der var jo, som der normalt er, når man viser sådan en stor skoleklasse rundt, sådan lidt sniksnak rundt i krogene.
På et tidspunkt valgte jeg nu at prøve noget andet, så jeg tog sådan et blankt stykke papir frem, sagde ikke noget, og så begyndte jeg bare at tegne, tog en kuglepen frem og begyndte at tegne.
Der blev mere og mere stille.
Al sniksnakken forsvandt, og pludselig var alle koncentreret om: Hvad laver ham der folketingsmanden?
Så gjorde jeg det der, man ikke må, jeg viste tegningen frem af en mand.
Der var totalt stille.
Man kunne høre en knappenål falde til jorden.
Hvad gjorde jeg derefter?
Jeg krøllede tegningen sammen, og jeg lagde den til side, og de tænkte: Nej, nu går det galt.
Man kunne næsten fornemme, at troen var, at der var nogen, der pludselig ville komme væltende ud af skabene og gøre et eller andet dramatisk over for det her folketingsmedlem, der havde formastet sig til at tegne en tegning og vise den frem, krølle den sammen og lægge den væk.
Jeg sagde: Hvem tror I det er?
De turde overhovedet ikke svare.
Og jeg sagde: Jeg ved det ikke, jeg har bare tegnet en tegning af en mand, jeg ved ikke, hvem det er, og nu har jeg krøllet den sammen og lagt den til side.
Skal vi ikke gå videre med rundvisningen?
Se, den her lille oplevelse sagde mig noget om, hvor langt vi er kommet ud, hvordan proportionerne er blevet fuldstændig revet itu i den Muhammedkrise, som vi ganske alvorligt stod over for, og som vi var midt i på det her tidspunkt: en situation, hvor en avis bringer nogle tegninger, som de selvfølgelig er i deres gode ret til at bringe, og en diskussion, der efterfølgende kommer, men alligevel ikke rigtig noget, der betyder det store.
Måske vi lige skal erindre os historien i det her.
Den 30. september sidste år bringer Jyllands-Posten tegningerne.
Der sker faktisk ikke det store, ikke før i december måned, hvor nogle herboende imamer vælger at tage på rundrejse til Mellemøsten for at prøve at vinde opbakning til et synspunkt om, at det her er jo helt galt.
Med på den her rundrejse medbringer de her imamer så de her tegninger, men de medbringer også andre tegninger og andre billeder, bl.a. af en franskmand med grisetryne.
I løbet af en måned er verden sat i brand.
Danske ambassader bliver brændt ned, danske flag bliver brændt og hånet, og pludselig får vi den højspændte indenrigspolitiske situation startende vel primært den 31. januar her i Folketingssalen, anført af Socialdemokratiet, hvor formand fru Helle Thorning-Schmidt, hr. Mogens Lykketoft og hr. Svend Auken kaster sig ud i en ordkrig med statsministeren om, at det er statsministerens skyld, at alt det her er foregået.
Vi har under den her afslutningsdebat allerede på nuværende tidspunkt forsøgt at afkræve Socialdemokratiet et svar på, om man virkelig mener med det, vi kan huske skete i de her måneder, at offeret i den her sag er Mellemøsten, og at den skyldige er Danmark, eller at det måske forholder sig stik modsat, at offeret indiskutabelt er Danmark, og at de skyldige er Mellemøsten, herunder de herboende imamer, der rejser til Mellemøsten for at opildne til kamp mod det samfund, der ellers har taget imod dem og været gæstfrit og har huset dem her.
Det var ikke nogle klare svar, vi fik fra Socialdemokratiets formand på det spørgsmål, tværtimod.
Stort set hele taletiden blev her for kort tid siden
brugt til igen og igen at forklare, at statsministeren havde et ansvar.
Vi synes, at det er på sin plads, at vi også bruger den her afslutningsdebat til at erindre om den meget alvorlige situation, landet stod i, det behov, der var for, at vi her i landet, også her i Folketinget, faktisk stod sammen imod de her forfærdelige, uhyrlige tilstande, der viste sig rundtomkring, og at man ikke havde forsøgt at drive indenrigspolitisk spil, plat, på den meget alvorlige situation, vi stod i.
Men det var det, vi oplevede, og derfor bør man også lige erindre sig, at det faktisk var sådan, det var.
Det var ikke bare Socialdemokratiet, fru Marianne Jelved brugte jo det her som udgangspunkt for at kalde statsministeren for en farlig mand; man kunne ligesom forstå, at Det Radikale Venstre følte mere afstandtagen til den nuværende statsminister end nogen sinde.
Efterfølgende har der været et forløb, der kan skabe lidt tvivl om det, der diskuteres, og vi har nok ikke set afslutningen på det endnu.
I kølvandet på den store debat, vi havde, er der forskellige meningsmålinger, der meget godt illustrerer, hvori problemet måske særlig består; jeg vil gerne erindre Folketinget og alle andre, der lytter til den her debat, om nogle af de målinger, som vi oplevede på det her tidspunkt.
I Catinét var der en måling, hvor man spurgte om herboende muslimers holdning til forskellige aspekter af den her Muhammedsag.
Man spurgte bl.a., om de krævede en undskyldning fra den danske statsminister, fra regeringen for tegningerne.
69 pct. af de herboende muslimer forklarede, at de krævede en undskyldning; 11. pct. havde fuld forståelse for afbrændingerne af danske ambassader og afbrænding af danske flag.
Nå jo, men så kom der jo i kølvandet på alt det her en demokratisk organisation, Demokratiske Muslimer, som vi vel så kunne fæste lid til
Der kom en måling, der sagde, at 13 pct. af de herboende muslimer bakkede op om den nye, såkaldt demokratiske organisation, 13 pct. – det var ikke mange.
Vi har for nylig haft en meningsmåling i Jyllands-Posten, der sætter det her med ytringsfriheden på plads og spørger: Mener de, spørger man så altså de herboende muslimer, at ytringsfriheden bør stå højere end hensynet til religiøst funderede regler og traditioner.
Målingen viser, at over halvdelen af de herboende muslimer svarer nej, aldrig.
Måske de her få tal bare lige erindrer os alle sammen om, hvori en meget stor del af det problem, vi står med i det danske samfund, består.
Det andet hovedpunkt, jeg gerne vil bruge lidt tid på her i min ordførertale, er vores velfærdssamfund.
Det er jo rigtigt, som det har været nævnt, at der på en række områder bruges flere ressourcer i dag på afgørende kernevelfærdsområder, end der er blevet brugt tidligere.
Det har også været nødvendigt.
Det er nemlig afgørende for Dansk Folkeparti, at vi i vores løbende prioritering af de offentlige midler bruger flere penge på de offentlige kerneområder, sundhed, det sociale område.
Det har givet sig udslag på forskellig vis, eksempelvis på sygehusene med de flere behandlinger med behandlingsgarantien: hvis det offentlige ikke kan behandle inden for 2 måneder, får man ret til at gå videre, tage penge med osv. osv.
Det er ikke nogen bondegård, men det giver et lille bidrag til, at nogle af de pensionister, der har allermindst i det her samfund, kan få lidt ekstra.
Det synes vi er rigtige initiativer; det har været nødvendigt at tage de initiativer.
Men vi ved også godt, at det ikke er nok, der skal mere til.
Vi har de seneste uger set nogle forhold i specielt ældreplejen, som har vist, at de problemer, der var i slutningen af 1990’erne, ikke er væk.
Der er stadig væk – selv om der er mange medarbejdere i ældreplejen, der hver eneste dag kæmper en god kamp for at skaffe ordentlige vilkår for de ældre, som virkelig gør en stor indsats og derfor jo også sikrer, at der mange steder er gode forhold – for mange områder, hvor forholdene ikke er acceptable.
Vi har områder, hvor der er tale om decideret omsorgssvigt, det vil vi ikke stiltiende acceptere.
Vi mener, at det skal være sådan, at når man bliver ældre i det velfærdssamfund, vi har, skal man vide, at der bliver taget hånd om en på en værdig, ordentlig måde, og at det sker overalt i landet, på alle vores plejecentre og i alle hjem, hvor ældre har behov for at få hjælp.
Der er behov for mange ting i ældreplejen: Der er behov for en bedre uddannelse af vores plejepersonale, der er behov for at prioritere området, så man kan trække arbejdskraft til, der er behov for at tilføre ressourcer i det omfang, at der kommer flere ældre, og i det omfang, at man vurderer, at plejebehovet er stigende, skal der tilføres flere ressourcer.
Så er der et ledelsesspørgsmål; det er ikke til at komme uden om, at der alle steder skal være ansvarlige ledelser, der sikrer, at man griber ind, når tingene ikke er, som de skal være.
Og vi mener helt oprigtigt, at det er ret ligegyldigt for den enkelte ældre, der har et behov for hjælp, om det er statens eller kommunens skyld, eller hvor man nu vil placere skylden; det afgørende for den ældre er, om der rent faktisk kommer den hjælp, der er behov for.
Derfor synes vi, vi bliver nødt til at tage en diskussion, også med kommunerne, om det kommunale selvstyre, som er så højt besunget, om det i virkeligheden står for fald på nogle områder, altså om det virkelig er rimeligt, at fordi man er ældre – man kunne også tage andre velfærdsydelser i den offentlige sektor – og fordi man bor på den ene side af en kommunegrænse, kan den ydelse, man får, være markant anderledes, end hvis man bor på den anden side af kommunegrænsen.
Er vi der, hvor vi stadig væk accepterer sådan nogle forskelle, eller er vi ikke lige præcis der, hvor vi siger, at hvis det først er blotlagt, at en kommune gør det ringere, end vi her i Folketinget føler kommunen skal, agter vi at gribe ind og sikre, at forholdene bliver tilfredsstillende?
Er vi ikke der?
Jo, det tror jeg faktisk vi er, og det synes jeg også debatten i dag har blotlagt, og så må man jo også tage konsekvensen af det.
Måske skulle jeg give et par eksempler på det: I 2002 var vi med til i en finanslov at afsætte 500 mio. kr. ekstra til ældreområdet, til kommunerne.
De her penge var ikke særligt øremærket, og det betød, at vi efterfølgende fik kritik af, at mange kommuner havde valgt at tage de her penge og proppe i kommunekasserne for at lukke et hul, de følte de havde i kommunekassen.
Det har vi selvfølgelig lært af, så da vi sad sidste efterår og forhandlede finanslov med en ny pulje på 500 mio. kr., var vi meget mere omhyggelige med at sikre, at pengene blev øremærket til at skulle bruges på ældreområdet.
For sagen er, at vi ville have, at de ekstra penge, vi bevilger, går til ældreområdet.
Vi vil ikke finde os i, at de ikke går til ældreområdet, for vi kan se et behov for, at pengene bliver tilført ældreområdet.
Jeg ville også have sagt nogle ting om velfærdsforhandlingerne i øvrigt.
Nu kan jeg lige kort sige, at en stor del af diskussionerne selvfølgelig foregår i de direkte forhandlinger med regeringen.
Men jeg vil ikke lige undlade at nå at nævne her, at – jeg har sagt det før – vores indgang til hele den her diskussion, er, at det, vi har behov for, ikke er en stor, forkromet reform; det er ikke fuldstændigt at lave om på det velfærdssamfund, vi kender.
Det er derimod at skabe justeringer, der sikrer, at vi hele tiden justerer kursen, fintuner den offentlige sektor, fintuner over for arbejdsmarkedet, så vi hele tiden optimerer inden for de områder, vi kan, men ikke at lave store reformer, ikke at lave afgørende om på det danske velfærdssamfund.
Det har vi ikke behov for.
Desuden har vi erindret Socialdemokratiet om, at hvis Socialdemokratiet ændrer kurs, er det klart, at der så er en ny situation, hvad angår vores måde at forhandle på med hensyn til efterlønnen.
Jeg tror, det blev betegnet som ynkeligt, at vi var kommet med den melding.
Det var meget overraskende, må jeg nok sige, at skulle høre det om sådan et afgørende spørgsmål, der angår velfærdsforhandlingerne.
Og så tilbage til ældreområdet, for jeg skal afslutningsvis på vegne af Dansk Folkeparti fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
»Folketinget konstaterer, at der er blotlagt eksempler i ældreplejen, som er åbenbart uacceptable.
De ældre skal have gode og værdige forhold.
Folketinget opfordrer derfor regeringen til i forhandlingerne med kommunerne at sikre, at der igangsættes de tiltag, som betyder, at der i alle dele af landet sikres ældre gode og værdige forhold.
Folketinget konstaterer, at der i de kommende år er behov for at tilføre ældreområdet flere ressourcer samt sikre ansvarlige ledelser i alle dele af ældreplejen, herunder at der sikres ældre bedre klagemuligheder, når forhold er uacceptable.«