Jesper Langballe (DF), 2006-03-29:
Det er afgørende, at den offentlige forskning er fuldstændig fri og uafhængig, og at private sponsorer til denne forskning derfor ikke kan øve indflydelse på hverken metode eller resultater.
Forslagsstillerne refererer fra en amerikansk undersøgelse, hvor 15 pct. af forskerne ændrede på disse forudsætninger efter pres fra sponsorerne.
Forslagsstillerne er formentlig klar over, at en sådan uhyrlighed ikke ville være mulig her i Danmark, fordi vi har holdt et vågent øje med at undgå den slags, og fordi reglerne sikrer forskningen imod en sådan pression.
Ligesom den forespørgselsdebat om emnet, som Enhedslisten rejste i januar, synes dette beslutningsforslag jo at være udsprunget af Dandysagen.
Det er jo i øvrigt en 6 år gammel genfremsættelse.
Men Dandysagen viste jo egentlig netop, at vi ikke har amerikanske tilstande i Enhedslistens forstand.
Og derfor gav sagen så meget postyr.
Den romerske kejser Vespasian blev bebrejdet, at han ville lægge afgifter på brug af offentlige lokummer.
Men han svarede »pecunia non olet«, penge lugter ikke.
Det samme kan siges om private sponsorpenge i den offentligt finansierede forskning.
De penge lugter ikke, for det har jo kun at gøre med, hvor pengene bliver dirigeret hen, til hvilke forskningsområder de bliver dirigeret.
Og det er for så vidt ganske uskadeligt, når vi i øvrigt taler om offentligt finansieret forskning, der kan sørge for, at der ikke er nogen, der bliver udsultede.
Hvis der var tale om, hvordan forskningsresultatet kom til at se ud, ja, så ville pengene i høj grad lugte.
Og det forekommer os indlysende, at hvis ikke de har den mulighed, så kunne man godt vinke farvel til samtlige private sponsorater.
En sponsors interesse i at sponsere er jo netop at fremme forskningen på det område, der interesserer ham.
Venstres ordfører har allerede nævnt det eksempel, at interessen hos Kræftens Bekæmpelse vil kølnes betydeligt, hvis de risikerer, at pengene bliver omdirigeret til psoriasisforskning.
Og hvad nytte ville det så være til, at vi står med en række bureaukratiske nævn til at fordele de midler, som pludselig ikke er der?
Som jeg sagde, da vi sidst diskuterede det her emne, også på Enhedslistens foranledning: Dansk Folkeparti lider ikke af Enhedslistens skræk for private pengemidler som hjemsted for alle ondskabens åndemagter.
Det er ikke imellem privatsponsorering og såkaldte samfundsinteresser, der skal rebes skel.
For os blinker advarselslamperne et andet sted, nemlig der, hvor den offentligt finansierede forskning netop med henvisning til en bredere samfundsinteresse bliver til lutter målrettet produktudvikling takket være, hvad man kunne kalde en statskommercialisme, med det resultat, at forskningen bliver dirigeret, bliver ufri, og at den grundforskning, hvor Danmark netop kan hævde sig, bliver forsømt.
Vi taler om forskningen i det uforudsigelige, hvor man ikke kan vide med sikkerhed, at kasseapparatet ringer på et givet tidspunkt.
Vi taler kort sagt om rigtig og fri forskning.
Derfor var vi også imod universitetsreformen med de påbudte eksterne bestyrelser eller bestyrelsen med eksternt flertal.
Videnskabsministeren sagde, at den lov jo ikke var Enhedslistens kop te.
Den var heller ikke Dansk Folkepartis kop te.
Det er politikerne.
Så trods sympati for Enhedslistens omsorg for forskningsfriheden, siger vi nej til forslaget.