Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2000-01-13:
Hvordan vil det gå med den kulturelle udvikling i Danmark set i lyset af den stigende islamisering?
Islam som religion ser regeringen ingen problemer i; vi har som bekendt religionsfrihed i Danmark.
Men islam som kultur kan være årsag til problemer; dem må vi blive bedre til at løse.
Jeg ser tre scenarier for mig:
I det første har vi valgt at lade stå til, har vi valgt at ignorere de reelle problemer, og vores samfund er derfor blevet splittet op i forskellige subkulturer, som har svært ved at tale sammen, svært ved at forstå og respektere hinanden.
Mistilliden råder.
I det andet vinder fremmedangsten.
I stedet for at sejle med på bølgen af globalisering og internationalisering vender vi os indad, lukker os inde, hyller os i dannebrog og definerer snævre grænser for, hvad vi betragter som ægte dansk.
I det tredje vinder de danske værdier over både snæversyn, intolerance og tossegod humanisme.
Jeg tænker på værdier som respekt for menneskerettighederne, mindretalsbeskyttelse, dialogen som folkestyrets fundament.
»Dansk er immer kærlighed!«, synger vi i »Folkeligt skal alt nu være«.
Hvordan sikrer vi, at det sidste scenario bliver til virkelighed?
Vi må erkende, at vi har et problem.
Danskere er et åbent og tolerant folk, som hjælper mennesker i nød, men vi har lov til at kræve, at der også bliver ydet noget for vores gæstfrihed, om ikke andet så i det mindste, at man forsøger at behandle vores land ordentligt og yder en indsats for fællesskabet - nøjagtig de samme krav, som vi stiller til enhver Hansen og Jensen.
Man skal lære det danske sprog, man skal arbejde eller uddanne sig, man skal respektere de værdier, der skaber samhørighed i det danske samfund.
Her tænker jeg f.eks. på respekten for demokratiet, retten til at vælge sin egen partner, beskyttelse af børn, ligestilling mellem kønnene og beskyttelse af mindretal.
Men før vi kræver det, må vi selvfølgelig sikre os, at vi også giver de nye danskere muligheden for at yde denne indsats, ellers kan vi jo dårligt bebrejde dem, at de ikke føler, at dette land er deres.
Vi er nødt til at give de nye danskere mulighed for at blive en del af os.
Den nuværende regering har løftet mange opgaver: verdens første egentlige integrationslov, som bygger på rettigheder og pligter, ændringer i udlændingelovgivningen, der svarer til tidens nye krav, og en stor gruppe af bosniske flygtninge klarede vi også.
Så danskerne med rette kan være stolte af den
Men vi må erkende, at der stadig er problemer, som vi i alt for mange år har ignoreret.
Da de første indvandrere kom hertil i 1960'erne og 1970'erne, fik de i det mindste arbejde, men ikke meget andet.
De passede deres, og vi passede vores, og sådan er det fortsat.
Konsekvensen af denne opdeling i dem og os ses tydeligt netop i den kulturelle udvikling, for sagen er, at indvandrerne næsten ikke har påvirket dansk kultur.
Vi ønsker ikke ghettoer i Danmark, vi har tværtimod brug
for en forstærket integration.
Vi vil have et samfund, hvor alle indgår i og bidrager frugtbart til fællesskabet.
Når jeg ser ud over Kulturministeriets institutioner og traditionelle støtteområder, teater, film, musik, litteratur, design, arkitektur, og billedkunst, så er det svært at se særlige tegn på, at indvandrere med en islamisk baggrund overhovedet har påvirket dansk kultur. Kig på vore huse!
Har de forandret sig de seneste 10 år?
Det er næsten ikke til at se på husene i alt fald, at der bor muslimer i Danmark.
som nogle få herrnhuter havde på byggestilen i Christiansfeld.
Sproget er noget af det mest påvirkelige, vi har.
Alligevel er der i de sidste 10 år kommet forbavsende få nye ord, der har baggrund i islamisk kultur.
Vi har fået ord som ayatollah og falafel, men det er jo ikke meget, når man tænker på, at de muslimske landes sprog tales i mange skoler og på en del arbejdspladser.
Hvorfor er der ikke sket en afsmitning?
Hvis man finder på et nyt ord i USA, har vi det på alles læber her få dage efter, men vi kan gå op og ned ad tyrkere i årevis, uden at vi kan komme på et eneste nydansk ord, der stammer fra tyrkisk.
Problemet er derfor ikke, at indvandrere med islamisk baggrund påvirker den danske kultur voldsomt; problemet er, at de slet ikke påvirker den, og det kunne tyde på, at de i al for høj grad vender ryggen til dansk kultur for at leve i deres egen, måske fordi de bare ikke vil have med os at gøre, men nok snarere, fordi vi ikke giver dem chancen for at blive ligeværdige deltagere i vores kultur.
Den udvikling giver grobund for angst og usikkerhed mellem gamle danskere og nye danskere.
Disse problemer skal ikke ties ihjel, for det dør de
ikke af.
Vi skal derimod diskutere dem og hjælpe hinanden med at finde løsninger på dem.
Dette er en fælles opgave.
Udgangspunktet for løsningen er for det første, at vi accepterer det grundvilkår, at vi lever i en demokratisk, verdslig stat, som bl.a. sikrer trosfrihed for alle, en retsstat, hvor alle uanset etnisk baggrund naturligvis skal overholde dansk lovgivning, for det andet, at vi kan tale sammen, at vi kan sætte ansigter på hinanden.
I den sammenhæng er det fuldstændig afgørende at holde fast i dansk som fælles sprog for alle, der vælger at bo i Danmark for en længere periode.
Sproget er en af de vigtigste kulturbærere og samtidig brobygger mellem vores forskellige kulturer.
I den integrationspakke, Folketinget vedtog sidste år, var sprogundervisningen derfor også et af de vigtigste indsatsområder.
Det sker netop ud fra det grundsyn, at sproget er det vigtigste element i dansk kultur.
For det tredje må gamle og nye danskere lære hinanden at kende.
Det direkte møde f.eks. på arbejdspladsen og redelig oplysning er vigtige forudsætninger for en mere vellykket integration.
Viden om hinandens forskellige kulturer og forskellige livssyn er afgørende, hvis vi skal undgå alt for mange misforståelser.
Kulturministeriet og dets institutioner har på den baggrund taget en række initiativer, hvor kulturmødet og oplysninger om andre kulturer er i centrum.
Lad mig nævne Kulturministeriets Udviklingsfond, der retter særlig opmærksomhed mod kunstnere med etnisk og tværkulturel baggrund.
Og lad mig nævne Det Interkulturelle Netværk, som er en fælles platform for en række danske kultur- og uddannelsesinstitutioner.
Nationalmuseet er tovholder, og netværket skal bl.a. støtte institutionernes udvikling af flerkulturelle handlingsplaner og modelprojekter.
Endelig kan det nævnes, at såvel Kunstakademiets billedskoler som Nationalmuseet har sat særlig fokus på islam i samarbejdsprojekter og udstillinger.
For det fjerde må vi danskere blive endnu bedre kendere af vores eget sprog, vor egen historie og alle de andre faktorer, vi kan samle under betegnelsen dansk kultur.
Jo mere vi ved om os selv og vore egne rødder, jo bedre bliver vi til at gå det fremmede åbent i møde.
Vi skal være trygge i vor egen kultur, men det bliver vi først, når vi ved og er bevidste om, hvad den er.
Dansk kultur er en blandet landhandel med mange importerede varer på hylderne.
Hvad ville f.eks. nationalsymbolet Tivoli være, hvis egenart vi for øjeblikket værner om, uden Det Kinesiske Tårn og Det Flyvende Tæppe? Det er udgangspunktet for den række initiativer, Kulturministeriet har taget i forlængelse af sidste års Ebeltoftkonference, hvor overskriften var: »Verdensborger i Danmark«.
Lad mig her nævne nogle eksempler:
Herfra
min verden går«
Målet er at sætte fokus på dansk identitet, men også at inspirere til debat om, hvad det vil sige at være dansk i fremtiden.
Udgangspunktet skal være, at vi skal give os selv lov til at være stolte af at være danskere. Indsigt giver udsigt.
For det femte er integrationen i alt for høj grad blevet gjort til det offentliges ansvar, men den reelle integration foregår ude i lokalsamfundet, på arbejdspladserne, i idrætsforeningerne, på skolerne.
Ikke mindst folkeoplysningen rummer mange eksempler på, hvad det civile samfunds fællesskaber kan gøre.
Selv har jeg set, hvordan eksjugoslaviske børn lærte Danmark og danskerne at kende på en spejderlejr i Kolding.
På samme måde råder folkehøjskolerne over et potentiale til at skabe møde mellem nye og gamle danskere, en kulturdialog, som befordrer gensidig forståelse, personlig udvikling og skabelse af fælles værdier på tværs af kulturer.
For det sjette må vi blive bedre til at gå praktisk til værks.
Halalslagtet kød og badeforhæng kan give politisk stormvejr.
Det kan også få os til at tage vor egen skygge op til revision.
Er der egentlig noget galt i også at respektere nogle danske børns blufærdighed med et badeforhæng?
Det er ikke noget, det store samfund behøver at blande sig i.
Den lokale skolebestyrelse finder selv løsninger på det med badeforhænget.
I børnehaven finder de selv ud at sammensætte menuen, så både danske børn med og uden muslimsk baggrund kan spise med.
Hensyn, som vi altid har bestræbt os på at tage, så ethvert barn kan være i den fælles ramme.
Kulturministeriet vil yde hjælp til denne selvhjælp med et projekt, der indsamler viden om de konflikter og løsninger, som det daglige lokale kulturmøde giver anledning til.
Vi vil sørge for, at der bliver iværksat udredningsarbejde, formidling og debat om det gode kulturmøde.
For det syvende og måske vigtigste må danskerne blive meget bedre til at sige stop, sætte grænser og markere deres egne værdier, tage konflikter dér, hvor det er nødvendigt.
Vi er alt for konfliktsky.
Vi regner med, at de fremmede nok efterhånden retter ind, uden at vi behøver at sige noget, og at vi i alt fald ikke vil skændes med dem.
Selvfølgelig er det afgørende, at det danske samfund respekterer de fremmedes rettigheder, herunder
den grundlovssikrede religionsfrihed,
men det er jo ikke ensbetydende med, at vi skal acceptere alle de skikke, som kommer til udtryk i de pågældende kulturer.
Tværtimod mener jeg, at vi burde blive bedre til at hævde nogle af vore egne grundlæggende værdier, f.eks. med hensyn til beskyttelse af børn, ligestilling af kønnene og det enkelte menneskes ret til individuel frihed.
Nøgleordet er ligeværdighed.
Danmark er en del af et internationalt samfund og dybt afhængigt af sine borgeres evne til at tage internationaliseringen til sig.
Af samme grund er det vigtigt at se udviklingen i retning af et mere flerkulturelt samfund som hjælp til en intern dansk læreproces, hvor slutresultatet gerne skulle være, at vi bliver verdensmestre i at begå os i verden.
Et af Kulturministeriets bidrag til den proces bliver en konference om kulturmødet i kunst og kultur, som holdes til efteråret.
Jeg takker for, at vi med denne forespørgsel får lejlighed til at få den kulturelle dimension ind i indvandrerdebatten.
Som det er fremgået, mener regeringen ikke, at der er nogen grund til bekymring over, at dansk kultur bliver påvirket af, at flere med islamisk baggrund bor i Danmark, for det bliver den næsten ikke. Der er derimod grund til at være bekymret over, hvor lidt denne gruppe af borgere påvirker dansk kulturliv.
Det er nemlig et tegn på, at der ikke er gjort tilstrækkeligt for at integrere indvandrerne.
Alt for mange har vendt hinanden ryggen.
Vi skal skabe tillid mellem os.
Vi skal tale med hinanden.
Kun på den måde undgår vi den risiko, at godhedens ligegyldighed og fremmedangst splitter os ad.
Kun på den måde får vi et Danmark præget af samhørighed.
Forhandling