Jan Petersen (S), 1998-12-17:
Den finanslov, vi vedtager i dag, rører ved noget.
Den rører ved vores velfærdssamfund, og den gør det rimeligt, at vi spørger, hvad det er for et velfærdssamfund, vi vil have, og hvilke værdier det skal være præget af.
Og vel at mærke værdier, der ikke blot kan opgøres i kroner og ører.
Den politiske debat om finansloven bliver til enkelte emner, enkelte temaer, og det, der forsvinder i debatten, er det store; det, der rækker ud over næste valgdag.
For vi skal hver eneste dag alle stå til ansvar for det, der nu er dagens debat, fordi det har stået i avisen eller det er kommet ind til os gennem radio og tv. Og så skal vi handle her og nu. Men hvem står til ansvar for fremtiden?
Værdier, som vi ønsker at bevare, som vi ønsker skal overleve.
Hvem tør insistere på, at der i Danmark skal eksistere værdier, der rækker ud over de meget konkrete her og nu-interesser?
Hvem tør forene nutidens behov med fremtidens krav uden at miste retningen og målene?
Og hvad er det, vi ønsker at bevare, og hvad ønsker vi at forny?
Jeg synes, at vi finder en del af svaret i denne finanslovs mange tal.
I Socialdemokratiet har vi et ansvar for, at nutid og fremtid forenes.
Det ansvar deler vi gerne med andre.
Vi er nemlig sikre på, at de grundlæggende værdier i det danske velfærdssamfund lever sundt og godt i befolkningen.
Vi er sikre på, at vi alle uanset alder, job eller køn har et ansvar og føler et ansvar for, at velfærdssamfundet både nu og i fremtiden sikrer grundlæggende tryghed og frihed for den enkelte, men også er klar til at ofre både kroner og engagement, for at vi har et helt og fælles samfund også i fremtiden.
Danmark er jo en vision om et land båret af frihed, lighed og fællesskab, som nyder grundlæggende opbakning til netop de værdier i befolkningen.
Og dokumentationen for, at det kan lade sig gøre i tal, men også i mennesker, er jo, at Danmark også i 1999 og årene derefter er et grundlæggende sundt samfund økonomisk og menneskeligt. Den politiske debat er blevet noget anderledes de senere
Hvor er de politikere blevet af, der tør stå ved, at vi danskere er slappe velfærdsnarkomaner?
Hvor gemmer de sig?
Hvor er de debattører, der mener, at adgangen til penge skal afgøre adgangen til velfærd?
Hvor gemmer de sig?
Hvor er de politikere, der for blot få år siden forlangte lavere ydelser til mennesker, hvis forsørgelse er afhængig af dagpenge eller kontanthjælp?
Hvor gemmer de sig?
Svaret er vel nærmest, at de ikke tør sige det i øjeblikket, for i modsætning til 1980'ernes Danmark er der ikke stemmer i at tæve folk på økonomien.
Det er jeg i al beskedenhed ganske godt tilpas med, fordi 1990'erne på mange måder er præget af de værdier, som Socialdemokratiet kæmper for. Det afgørende i vores kamp i 1990'erne har været at sikre mennesker et job.
Det har krævet og kræver fortsat en konsekvent og politisk og økonomisk indsats.
Arbejde til alle eller fuld beskæftigelse, eller hvad vi kalder det, er ikke
nogen umulighed.
Det har de seneste års vækst, ja, kraftige vækst i beskæftigelsen vist.
Vi er et flittigt folk, og folk vil gerne arbejde.
De passer deres arbejde hver dag.
Sejren er, at der er langt flere, der har fået mulighed for det i de senere år, end i de forrige.
Det at have mulighed for at arbejde er en grundlæggende værdi, der både har økonomi og i høj grad også menneskelighed i sig.
Ja, det er en værdi, som i hvert fald jeg som socialdemokrat vil kæmpe så indædt for, at jeg er parat til at investere både økonomisk og politisk i samfundsforandringer, også så omfattende samfundsforandringer, så det rører i noget i os alle.
For hvad er alternativet?
Ja, det er jo massearbejdsløshed, langtidsledighed og for så vidt også en gældsætning, selv om det er en mere abstrakt størrelse, som skyldes, at vi ikke betaler regningerne til tiden, og at vi ikke formår at få kræfter og ressourcer frem i befolkningen og skaffe dem et job i hånden.
Men det kan vi; det formår vi.
Det er det, som dokumentationen for de senere års politik har vist.
Det giver derudover både økonomiske og menneskelige kræfter til, at det danske velfærdssamfund er i stand til at levere ordentlig service til børn, ældre, syge og til de sårbare og udsatte.
Og det er hele nøglen til at forstå den strategi, vi har forfægtet siden 1993, og som vi agter at forfægte også i de kommende år.
Det er kun gennem flittigt arbejde blandt beskæftigede danskere, at vi sikrer den velfærd, som vi ønsker, og også de fremskridt i velfærd, som vi ønsker.
Det var nemlig ikke lykkedes at bringe godt 200.000 flere danskere arbejde, hvis der ikke var sket store grundlæggende reformer på arbejdsmarkedet, i skattesystemet og i den sociale lovgivning.
Og det vil ikke lykkes os at komme videre med det danske samfund, hvis vi ikke fortsætter med at forandre, for netop i forandring ligger mulighederne for et stærkere, solidere og mere trygt velfærdssamfund.
Finansloven for 1999 afslutter et hårdt år med mange beslutninger, der, når det hele lægges sammen, viser nok et afgørende ryk fremad.
Lad mig starte med arbejdsmarkedet.
Arbejdsmarkedsreformen er frem for alt en massiv menneskelig investering i nye jobmuligheder.
Vi skal gøre endeligt op med ungdomsarbejdsløsheden og langtidsarbejdsløsheden, og med arbejdsmarkedsreformen gør vi det.
Den er ambitiøs i sin målsætning, og den kræver store kræfter blandt de mange, som siden 1993 loyalt og ordentligt har knoklet med vejledning, uddannelse, jobtræning, jobrotation osv. for arbejdsløse overalt i landet.
Denne indsats har været afgørende for, at der er 200.000 flere ordinære job i dag, end der var i 1993. Men den kraftanstrengelse viser os, hvad vi som land og med vores arbejdsmarkedspolitik kan, nemlig gå videre, og
hvis vi ønsker, at beskæftigelsesudviklingen skal fortsætte, så også må gå videre.
Der er stadig arbejdsløshed i landet i visse regioner, i visse fag og blandt bestemte grupper i befolkningen, så derfor er en del af opgaven for arbejdsmarkedsreformen at få de mennesker frem på arbejdsmarkedet til jobbene på samme måde, som det er lykkedes at få så mange frem i de foregående år.
Det gælder mennesker med nedsat erhvervsevne, det gælder mange ufaglærte og i særdeleshed ufaglærte kvinder, og det gælder også ledige med udenlandsk baggrund, for nu blot at nævne nogle af de grupper, der har vanskeligst ved at holde fast i et job eller få fat i jobbene.
Men arbejdsmarkedsreformen står ikke alene.
Vi går også ind i det rummelige arbejdsmarked med nye skridt i denne finanslov.
Der er virksomhedsrevalidering, der er socialt medansvar i virksomhederne på dagsordenen, og der er arbejdspladsfastholdelse i den offentlige sektor.
Det er stikordene på de afgørende nye skridt, der tages i indsatsen mod udstødning fra arbejdsmarkedet.
Det er selvfølgelig også bidrag til, at beskæftigelsen kan vokse fremover, for det er nødvendigt.
Men det er også godt for de mennesker, som på den måde får adgang til job.
Ændringerne i efterlønsordningen har egentlig samme perspektiv.
Der er brug for og skal være plads til mennesker på arbejdsmarkedet, der er fyldt 60 år.
Det kræver en bevidst seniorpolitik i danske virksomheder.
Det kræver et opgør på arbejdsmarkedet mod den såkaldte naturlige afgang.
Det kræver, at danske virksomheder møder de nye efterlønsregler med investeringer i medarbejdere, selv om de er fyldt 50 år, ja, sågar nærmer sig de 60 år.
Der er ganske mange danskere, der uden problemer kan arbejde længere.
Der er ganske mange danske virksomheder, der kan opføre sig mere venligt og ordentligt og aktivt over for medarbejdere, der er fyldt 50 år, ja, nærmer sig 60 år.
Det er det, de nye efterlønsregler også skal mødes med.
Men der er andet, som også skal med, og det er, at der er mange danskere, for hvem det at arbejde slider ganske hårdt på helbredet.
Og det er ikke acceptabelt, at mennesker er færdige på arbejdspladsen, når de er 60 år eller endda før, fordi vi i dette land ikke har gjort nok for arbejdsmiljøet.
Vi skal ikke bevare en efterlønsordning, fordi der ikke leveres et godt nok arbejdsmiljø.
Vi skal bevare en efterlønsordning også for de 60-årige, fordi skaden er sket, fordi deres arbejdsliv har været så langt, og fordi vi ønsker at bevare en valgmulighed også for dem, der er 60 år, men vi kommer ikke uden om, at det ville være uacceptabelt, hvis dansk arbejdsmiljø ikke tager store skridt fremad i de kommende år, sådan at den nedslidning, vi kender, bliver stoppet.
Jeg ved selvfølgelig godt, at det er lige præcis den del af finansloven, som er svær.
Det er jo derfor, vi har kæmpet så indædt for netop de nedslidte, for at adgangen for de 60-årige til efterløn blev bevaret.
Jeg kan da godt minde om, og det kommer jeg måske også til, hvad ganske mange har sagt på mange forskellige måder i de seneste år om efterlønnen.
Ja, jeg har endda fået repeteret - jeg skal ikke nævne det lige nu - hvad der blev sagt af mange, da efterlønnen blev indført, og lige præcis den debat, der foregik i denne sal, da efterlønsordningen blev indført, er fuldstændig fraværende i den debat, der er om det gode og det eventuelt dårlige i de nye efterlønsregler.
Jo, efterlønsreglerne og ændringerne i dem har for alvor rørt ved noget, men der blev ikke rørt ved det altafgørende, nemlig at de 60-årige fortsat har en efterlønsret.
Derfor: Arbejdsmarkedsreformen, det rummelige arbejdsmarked og de nye efterlønsregler udgør for os en helhed.
De er fundamentet for, at vi kan øge beskæftigelsen i Danmark fremover, og at vi kan betale for den velfærd, vi har brug for i fremtiden. Det er forudsætningen for, at Danmark fortsat kan have en sund økonomi, og skulle det blive glemt i kampens hede, er det forudsætningen for, at vi overhovedet kan nærme os nogle af de forventninger, som bl.a. nogle af ændringsforslagene i går var udtryk for.
Danmark har en sund økonomi.
Vi er ikke foran en ny lavkonjunktur.
Vi står ikke foran en bølge af massearbejdsløshed, stagnation og anden elendighed.
Vi står med overkommelige problemer, som regeringen efter Socialdemokratiets opfattelse konsekvent og i tide har taget fat på.
Vi står med problemer, hvis årsag er fremgang siden 1993.
Vi står med problemer på betalingsbalancen, fordi væksten i vores økonomi har givet plads til både lønstigninger og høje priser for vores varer.
Derfor har vi et konkurrenceevneproblem, men det er ikke hele forklaringen.
Der er også en landbrugseksport, der ikke vokser, og der også andre væsentlige problemer, selvfølgelig også en almindelig usikkerhed om verdensøkonomien.
Så vi kan gå ind i 1999 med et Danmark, hvor vi går ned i gear, for det er nødvendigt, men vi går ned i gear, fordi vi ønsker at lægge grunden til ny fremgang i beskæftigelsen, og fundamentet for det er til stede med såvel finansloven som kommuneaftalerne og pinsepakken.
Der er en helhed i det efter vores opfattelse.
Aftalen med kommuner og amter skal jeg gøre en enkelt bemærkning om.
Den har ikke den stramhed - jo, aftalen har, men anvendelsen af kommune- og amtsaftalen i amter og kommuner har ikke den stramhed, der var ønskværdig.
Målet om realvækst, dvs. vækst ud over lønstigningerne i kommunerne, blev en smule større end den ene procent, der var aftalt.
Jeg skal blot gøre den bemærkning, at det er interessant, at en enkelt kommune i dette land formår at bære en fjerdedel af denne overskridelse.
Der er mange kommuner, der har overholdt aftalen, der er få, som ikke har, og der er i særdeleshed én, der slet ikke har.
Med finansloven slutter vi, med kommuneaftalen slutter
vi, og med pinsepakken slutter vi en beslutning om at opbremse dansk økonomi, og det vil virke i de kommende år. Det er overordnet et politisk udtryk for, at regeringens økonomiske politik kan gennemføres og bliver gennemført, og det er et politisk udtryk for, at der i Folketinget er partier, der kan samarbejde, både om de opgaver, vi havde for os i foråret, og de opgaver, vi har løst i efteråret, og begge dele er godt for dansk økonomi.
Finanslovaftalen indebærer også andre afgørende ændringer i velfærdssamfundet, ændringer, der både bidrager til finanspolitikken og ikke mindst bidrager til, at fremtidens velfærdssamfund er mere solidt, også fordelingsmæssigt og økonomisk.
Lad mig nævne nogle stykker:
Der er en boligstøttereform, som sikrer, at vi specielt på længere sigt hindrer mennesker med store formuer i at hæve en boligstøtte, de ikke har økonomisk behov for, men den er samtidig udformet sådan, at de økonomiske forandringer for mennesker her og nu er overkommelige.
Det er også en fornuftig og logisk forandring i moderne velfærdspolitik.
De livstruende sygdomme bliver omfattet af en realistisk behandlingsgaranti, og jeg skal ikke her undlade at nævne, at vi betragter det som en afgørende sejr, at det sker uden frit valg med offentlige tilskud for dem, der kan betale f.eks. 15 pct. selv.
Det har været afgørende for os, at den frie og lige adgang til sundhedsvæsenet er sikret, og at det, det handlede om, var at sikre patienterne frem for at sikre dem, der skal tjene penge på private forsikringer som en del af finansieringen af en sundhedssektor.
Kriminalforsorgen får et tiltrængt løft med finansloven.
Der er sikret økonomisk grundlag for det udspil, justitsministeren har fremlagt med bl.a. et nyt fængsel, men også med øget brug af fri kriminalforsorg og samfundstjeneste, hvor det fremmer både effektiviteten i kriminalforsorgen og en mere forebyggende afsoningsform for visse grupper af kriminelle.
I går diskuterede vi og stemte om ændringsforslagene.
Det slagsmål er afgjort.
Der var enkelte urealistiske forslag iblandt.
Der var også enkelte direkte usympatiske forslag.
De har rumlet år for år; de er stemt ned i tidligere år.
I år var der færre ændringsforslag, end der plejer at være.
Der var også ændringsforslag, vi kunne have set i korthuset.
Vi kunne se, de kom, af de økonomiske oplæg fra de forskellige partier, men de dukkede aldrig op som ændringsforslag, fordi forliget blev tilvejebragt med de partier, det blev.
Så det gjorde, at vi var fri for at stemme om teoretiske og overvurderede besparelser på produktivitetsforbedringer og øget udlicitering og regelforenklinger og afbureaukratisering.
Vi skulle heller ikke stemme om milliardbesparelser på arbejdsmarkedet, for da arbejdsmarkedet kom med sit forlig, viste det sig jo, at det også kom med en regning.
Den regning har vi valgt at betale, og det er der et bredt flertal for.
Det er godt.
Den regning er det, jeg sagde tidligere: en investering i nye job i fremtiden til vores ledige.
Forspillet til finanslovforhandlingerne var præget af ganske mange ideer til, hvad vi kunne bruge penge på
, og ganske beskedne ideer til, hvordan det skulle finansieres.
Vi har selvfølgelig så for at få et finanslovforlig givet indrømmelser.
Dem har vi stemt for i går.
Det betyder ikke, vi er enige i dem eller på anden måde er indgået i en ubrydelig pagt med partier, hvis ambition dybest set er at gennemtvinge et regeringsskifte.
Vi er gået ind i et finanslovforlig med partier, fordi Danmark har brug for det, og fordi der kunne skaffes enighed om det, som vi nu blev enige om.
Vi synes, prisen har været beskeden, selv om finansloven havde været kønnere uden.
Vi står med en sund økonomi.
Vi står med et land, der går fremad stadig væk om end i lavere tempo.
Vi står med en privat sektor, som har visse konkurrenceevneproblemer, som dog ikke er umulige at gå til.
Vi står med en offentlig sektor, som stadig væk vil vokse om end mere beskedent end de foregående år.
Men vi står også med en række regninger, der betales.
Alting har sin pris.
Det har det også at finansiere det her
års finanslov.
Der er noget, der er knap så rart for mange.
Der er kontingentforhøjelser.
Der er besparelser også på det sociale område, men de er der, fordi det er nødvendigt at finansiere det, vi gerne vil, også somme tider med noget, vi knap så gerne vil.
Det afgørende er, at vi også betaler de regninger nu, som vi udsteder nu.
Vi står nemlig med et velfærdssamfund, der kan finansiere sig selv, samtidig med at det afdrager på gammel gæld.
Der er overskud på de offentlige finanser; der er også overskud på de statslige finanser.
Den udvikling skal fortsætte, for de næste generationer skal overtage et velfærdssamfund, der er økonomisk sundt. Samtidig afleverer vi værdier om fri og lige adgang til hjælp og service på det grundlag, som vi gerne vil have i et velfærdssamfund.
De næste generationer skal overtage et samfund, hvor der er fred mellem generationerne, hvor generationerne kender hinanden, og hvor aldersegoisme, uanset om det er blandt unge, blandt ældre eller blandt trækdyrene, ikke eksisterer.
Vi skal være et helt samfund, hvor vi, der arbejder, med glæde betaler for dem, der er børn og skal have en god skole, for de ældre, der har brug for hjælp, og for de svage og sårbare, der er.
Men regningerne skal vi betale nu, for at det også kan lade sig gøre i samfundet i fremtiden.
Der er råd til velfærd til alle, men det kræver, at vi gør tingene i tide.
Det gør vi.
Det kræver, at vi tør forandre Danmark.
Det gør vi.
Det gør også, at når det giver utryghed, at vi rører ved det - for forandringer kan også give utryghed og usikkerhed; de rører jo ved noget, noget af det, vi kender så godt - så har vi alle, også alle, der indgår i et forlig, en forpligtelse til at skabe maksimal tryghed i den forandring.
Det er en tryg forandring, vi begiver os ind i, men den rører selvfølgelig ved noget.
Vi skal nok finde trygheden igen, og jeg håber også, at partierne, alle partierne, bag finanslovforliget vil bidrage til at skabe tryghed frem for usikkerhed om det indhold, der er aftalt i finansloven.