Villy Søvndal (SF), 2004-12-14:
Det er helt tydeligt, at hensigten med forslaget er at placere Danmark i det kor af højreorienterede europæiske regeringer som Østrigs og Frankrigs, der vil isolere Tyrkiet, som vi lige har set under topmødet.
Jeg vil godt advare mod den farlige populisme, forslaget er udtryk for.
Selvfølgelig gør Dansk Folkeparti det, det er jo logisk, for det har ikke meget med udenrigspolitik at gøre.
Det har noget med den indenrigspolitiske dagsorden at gøre.
Hvorfor er forslaget så farligt?
Det er det, fordi vi rent sikkerhedspolitisk har en kæmpe interesse i at knytte Tyrkiet til Europa og ikke jage Tyrkiet væk.
Det vil være et voldsomt svigt over for de moderate kræfter i Tyrkiet; det vil være et voldsomt svigt over for de progressive kræfter i Tyrkiet, og det vil være et voldsomt svigt over for den kurdiske befolkning, hvis man isolerer Tyrkiet.
De gruppers eneste håb er, at der er nogle europæiske lande, der har så meget mod og så stor fremsynethed, at de tør stå op mod en folkelig opinion og diskutere med folk i stedet for at løbe efter den folkelige opinion.
Det er afgørende for Tyrkiet at se perspektivet i et medlemskab, fordi det netop er det, der er helt afgørende for at få Tyrkiet til at blive til en retsstat.
Det er det, som de grupper, der i dag ikke har menneskerettigheder, håber på, det er det, som de, der i dag ikke har politiske rettigheder, håber på, og det er det, som de, der i dag ikke har de mindretalsrettigheder, de bør have, håber på.
Men det er også det, som de, der gerne vil udvikle Tyrkiet økonomisk, håber på.
Hvad er risikoen ved at isolere Tyrkiet, sådan som Dansk Folkeparti vil?
I Tyrkiet er der selvfølgelig som i andre lande en kamp mellem det progressive og det reaktionære, og der er ingen tvivl om, at det også er Dansk Folkepartis dagsorden, men det er jo ikke nogen overraskelse.
Dansk Folkepartis hele eksistensberettigelse er jo at fortsætte denne konflikt og drive den til et punkt, hvor Dansk Folkeparti får en stærk position.
Jeg synes i virkeligheden, det fatale i disse dage er, at man kan høre på den danske statsminister – lidt forsigtig i ordvalget, men alligevel helt tydeligt – i hvilken retning man er på vej til at bevæge sig.
Jeg spørger bare: Er det virkelig klogt?
Hvis man kigger på de lange sikkerhedspolitiske perspektiver for Europa, er det så virkelig klogt at give efter for et pres på dette punkt, når det er så let at se, hvad hensigten er?
Hvis det skal lykkes os at skabe en mere fredelig verden, er det af sikkerhedspolitiske grunde afgørende at knytte et land som Tyrkiet til Europa.
Men selvfølgelig forudsætter det, at Tyrkiet lever op til det, der så flot er blevet kaldt Københavnskriterierne.
Vi har prøvet det med andre lande, hvor vi har sagt
: Betingelsen for, at I kan være med, er, at I lever op til EU's acquis communautaire, dvs. menneskerettigheder, retsstat, økonomi osv., og I bliver målt meget direkte på, om I lever op til de krav.
Det samme skal selvfølgelig gælde for Tyrkiet, hverken mere eller mindre.
Men når man har hørt Dansk Folkepartis ordfører, er det tydeligt, at dagsordenen er en helt anden.
Det tirrer Dansk Folkeparti, at vi har at gøre med et muslimsk land, og det er klart, at der ikke er noget ønske fra Dansk Folkeparti om at skabe dialog eller fremme progressive tendenser i muslimske lande, for så holder det fjendebillede, man ønsker at cementere, jo ikke.
Jeg ved ikke, om Venstres ordfører vil komme op og redegøre for Venstres holdning på et tidspunkt: Er statsministerens udflugt i retning af Dansk Folkeparti alene statsministerens, eller har den også dækning i Venstre?
Jeg ved ikke, om De Konservatives EU-ordfører vil komme op og redegøre for, om det, at udenrigsministeren følger statsministeren, er udtryk for en voldsom grad af den samhørighed, som er nødvendig i en regering, eller udtryk for, at det er lykkedes Dansk Folkeparti at genne også Det Konservative Folkeparti i skred.
Hvis det er sådan, kan man godt forstå, at Dansk Folkeparti synes, det er en stor dag.
Det er til gengæld en skammelig dag for både Venstre og De Konservative, og det er især en skammens dag for alle dem i Tyrkiet, der håber, at Europa vil bidrage positivt til, at Tyrkiet kan udvikle sig.
Det forudsætter imidlertid, at der er et pres, og det forudsætter, at de progressive miljøer og bevægelser i Tyrkiet og kurderne føler, at der er noget at slås for.
Ellers er risikoen, at man isolerer Tyrkiet.