Margrethe Vestager (RV), 1999-04-14:
Forslaget har følgende formål: for det første at foretage en udvidelse af uddannelseskapaciteten, for det andet at gennemføre en bedre samordning af sygeplejerske- og radiografuddannelsen med de øvrige videregående sundhedsuddannelser, og for det tredje at etablere en bachelorgrad for alle videregående sundhedsuddannelser med en række fælles fag.
Forslaget er naturligvis ledsaget af bemærkninger, som uddyber punkterne.
Indledningsvis vil jeg gerne understrege, at jeg på en række punkter er enig i de opstillede formål.
Udvidelse af uddannelseskapaciteten og en bedre samordning af de øvrige sundhedsuddannelser er højt prioriterede spørgsmål for regeringen.
Men jeg har lidt svært ved at se, at en ressortmæssig ændring skulle være et middel, der var nødvendigt, for at opnå disse mål.
Heller ikke ved en nærlæsning af bemærkningerne til beslutningsforslaget står det mig helt klart, at der er nogen sammenhæng mellem ønskerne på det uddannelsesmæssige område og selve ressortspørgsmålet.
SF anfører, at amtskommunerne først og fremmest forsøger at dimensionere uddannelseskapaciteten, så udbudet af uddannelsespladser svarer til det lokale behov for arbejdskraft.
Sådan som jeg er bekendt med problemerne på området, er det i høj grad selve søgningen til uddannelsen, som bevirker, at der hvert år er mange ledige pladser på sygeplejerskeuddannelserne, dog især jo i yderområderne; det er jo i hvert fald set her i København.
Hvis problemet var, at amterne stillede få pladser til rådighed, kunne jeg allerede nu som undervisningsminister i henhold til lovgivningen fastsætte kapaciteten på de enkelte områder.
Ressortspørgsmålet har således ingen betydning for sygeplejerskeuddannelsens kapacitet.
SF anfører endvidere, at manglen på sygeplejersker er blevet en begrænsende faktor i sundhedssektoren.
Det er jeg fuldstændig enig i, og jeg mener også, at det er af allerstørste vigtighed at finde ud af, hvordan vi kan stimulere søgningen til sygeplejerskeuddannelsen.
Men det er givet, at der kan gøres mere.
Noget af det, vi har gjort, er at forbedre videreuddannelsesmulighederne inden for de senere år: tværfaglige kandidatuddannelser specielt rettet mod de mellemlange sundhedsuddannelser etableret ved både universiteterne i Århus og Odense, og forhåbentlig kommer der også snart en ved Københavns Universitet, Master of Public Health-uddannelsen er etableret ved universiteterne i København og Århus.
De tiltag medvirker til, at de mellemlange sundhedsuddannelser ikke kan opfattes som værende uddannelsesmæssige blindgyder, tværtimod er der muligheder for fortsat uddannelse.
SF peger så på behovet for monofaglige kandidatuddannelser.
Jeg er så til gengæld ikke enig i, at der et sådant behov, tværtimod.
Netop på sundhedsområdet er der mere behov for et tværfagligt islæt i uddannelsen for de personer, som senere skal arbejde meget tæt sammen.
Det monofaglige bør efter min mening indgå i specialerne og i en eventuel ph.d-overbygning for dem, der måtte ønske sådan én.
På det seneste har vi fra regeringens side fremlagt i hvert fald to redegørelser, som har betydning for de mellemlange sundhedsuddannelser, og her tænker jeg naturligvis på meritredegørelsen og den anden institutionsredegørelse.
Begge er til debat nu, og selvfølgelig er det for tidligt at foregribe konklusionerne, men noget mener jeg godt vi kan sige. Meritredegørelsen viser jo i hvert fald grundlæggende, at vi er meget opmærksomme på meritspørgsmålet og også ønsker bedre muligheder, ikke mindst inden for sundhedsuddannelsesområdet.
Jeg har lidt svært ved at se, hvad ressortspørgsmålet har at gøre med meritmulighederne, og jeg mener ikke, at det er hindrende for, at vi kan komme
langt videre, end vi er i dag.
Institutionsredegørelse II lægger op til integreret samarbejde mellem bl.a. sundhedsuddannelserne, og her har SF naturligvis en pointe, for alt andet lige ville sådan et samarbejde jo være nemmere, hvis sygeplejerske- og radiografuddannelsen lå i samme regi som de øvrige sundhedsuddannelser.
Som det fremgår af redegørelsen, så har vi overvejet det problem; man lægger op til, at der skal være et tæt samarbejde mellem sygepleje- og radiografskolerne og de øvrige sundhedsuddannelsesinstitutioner.
Efter SFs opfattelse er et sådant samarbejde betinget af, at uddannelsen er placeret i samme regi, og det er jeg ikke enig i, selv om det jo som sagt givet ville være nemmere.
I øvrigt så eksisterer der et tæt samarbejde mellem sundhedsuddannelsesinstitutioner i amtsligt regi og i statsligt regi, og sådan som jeg har forstået det, så fungerer det samarbejde endog særdeles godt.
På baggrund af de to redegørelser og de debatter, der allerede er i gang herom,
forventer jeg, at der i løbet af de kommende år vil kunne iværksættes en række initiativer, som vil forbedre meritmulighederne dels gennem og via centerdannelser eller i hvert fald gennem et tættere samarbejde, hvis det ikke bliver til centerdannelser, dels en styrket koordinering og en styrket sammenhæng mellem sundhedsuddannelserne.
SF forestiller sig, at en bacheloruddannelse for alle sundhedsuddannelser - her må jeg forstå også de lange sundhedsuddannelser - kan bestå af professionsrettede uddannelser med tværfaglige elementer, f.eks. et antal fællesfag for alle sundhedsfagene og et antal professionsspecifikke fag.
Med de rette valgte kurser ville uddannelsen så enten være en professionsuddannelse som sygeplejerske, jordemoder osv. eller være første del af uddannelsen til læge eller tandlæge. Det synes jeg selvfølgelig er en interessant tanke.
Umiddelbart har jeg dog en stærk tvivl om, hvordan modellen lader sig gennemføre i praksis, og under alle omstændigheder er det et så vidtgående forslag, at jeg ikke finder, at vi kan diskutere det i ly af dette beslutningsforslag.
I hvert fald mener jeg ikke, at en ressortmæssig ændring kan være grunden til, at man tager denne diskussion.
SF nævner reformbestræbelserne på sundhedsuddannelsesområdet, som der arbejdes på for tiden.
Der er to forslag på bordet: et fra Sundhedsuddannelsesrådet og et fra Sundhedskartellet.
Og forslagene ligner faktisk hinanden, f.eks. opererer begge forslag med 4-årige uddannelser med væsentlig mere praktik end i dag, men også med en semesteropdeling, som gør uddannelsen mere studielignende og dermed måske også mere attraktive for kommende studerende.
De forslag indgår også i de overvejelser, jeg gør mig på området.
Jeg mener imidlertid ikke, at resortspørgsmålet er afgørende for, at der kan komme en afklaring af behovet for reform og for indholdet af en sådan reform.
Endelig vil jeg til sidst pege på, at Opgavekommissionen jo for nylig nærmere har vurderet ressortspørgsmålet bl.a. for de mellemlange sundhedsuddannelser.
Som man måtte forvente, er der både fordele og ulemper ved placering i henholdsvis statsligt og amtsligt regi, og hovedkonklusionen var, at det i øjeblikket ikke forekommer hensigtsmæssigt at foretage nogen ressortmæssige ændringer.
Som jeg sagde indledningsvis, er jeg faktisk meget enig med de formål, som SF anfører som begrundelse og som intention for at lave en ressortændring.
Jeg mener bare ikke, at en ressortændring er det nødvendige middel til at nå disse mål, men jeg er sikker på, at vi kan få et godt samarbejde om med andre midler at nå fælles målsætninger.