Lone Dybkjær (RV), 2006-01-19:
Jeg vil godt starte med tre sådan lidt rosende bemærkninger til ministeren, hvis han er til sinds at høre efter, for ellers er det måske lidt absurd.
Jeg accepterer gerne, at han hellere vil tale med sin partifælle, men så er der jo i hvert fald ingen grund til rosende bemærkninger.
Regeringen skal i hvert fald ikke have utak for, at den er kommet med en familiepolitisk redegørelse.
Det er altså godt at få diskuteret de familiepolitiske rammer, sammenhængene mellem familie og arbejdsliv, og det er også udmærket, at regeringen kommer med de rent faktuelle oplysninger i en lang række sammenhænge, som jo altså også viser, at familien nu engang ikke er helt, som familien engang var, men en mere broget forsamling, og det er jeg glad for at regeringen også har taget udgangspunkt i.
Jeg synes, det er forståeligt, at regeringen opremser alle sine gode gerninger, det vil mange regeringer nok gøre.
Så godt nok med det.
Jeg synes også, det er udmærket, at man har nedsat en Familie- og Arbejdslivskommission, for vi, der har arbejdet med de spørgsmål i mange år, har jo længe ønsket, at der blev diskuteret nogle større sammenhænge i det.
Jeg skal så komme tilbage til nogle af de kritiske bemærkninger, jeg har til det.
Det har længe været vores opfattelse, at man trængte til en modernisering her, og jeg er enig med den ordfører – jeg kan ikke huske, om det var hr. Martin Henriksen, det tror jeg faktisk det var – der sagde, at faren ofte er ladt meget i stikken i de her sammenhænge, og at der kan være grund til at se, om der ikke er brug for, at vi kan gøre tingene på en anden måde.
Det, jeg så vil sige, som man kan opfatte som en håbefuld eller kritisk bemærkning, er, at jeg håber, at regeringen også vil sådan smålæse, hvad kommissionen når frem til, og ikke bare i løbet af to timer konkludere, at nu vil man tage en lille del ud, men at man faktisk er villig til at få hele de der to kommissioner diskuteret på en ordentlig måde.
Ellers synes jeg også, at det må være ret surt at sidde og arbejde i sådan en kommission, selv om jeg gerne indrømmer, at Velfærdskommissionen er temmelig optimistisk på den måde, at de siger, at det sådan set er ligegyldigt, hvad politikerne gør, for det bliver gennemført alligevel.
Det er jo selvfølgelig også en holdning til tingene.
Lige en indledende bemærkning om alt det her med familien: Altså, jeg synes, det bliver meget idyllisk i dag.
Hvis man skal tage børnene som udgangspunkt, så må man jo sige, at de sådan set ikke vælger deres familie.
De fødes ind i en familie, og det kan være en god familie, det kan være en dårlig familie, det kan være en besværlig familie, og hvad ved jeg, og netop fordi det er et fuldstændigt lotteri, hvad det er for en familie, man fødes ind i, har man jo også med hele velfærdstankegangen, som jeg tror vi alle sammen står bag, også sagt, at familien i sig selv ikke er nok.
Så jeg synes, man skal lade være med at være alt for idyllisk.
Jeg synes, at hvis man sådan snakker lidt med folk rundtomkring i landet, så er idyllen i hvert fald ikke altid så stor.
Det, som jeg gerne vil kritisere regeringen for, er, at jeg synes, det kun er de 70-80 pct. af familierne, som regeringen faktisk tager sig af.
Man omtaler ikke de svageste familier – jeg ved godt, at man snakker om nogle udsatte familier, men det er så i regeringens optik ofte nogle helt specielle familiegrupper – men der er nogle svage familier; der er nogle fattige familier; der er familier med syge børn, som man ikke nævner; der er altså også børn med syge forældre, som kan være i en meget vanskelig situation; der er familier med handicappede børn, som har brug for støtte; der er også børn med handicappede forældre, som har brug for støtte; der er familier med kronisk syge forældre eller børn.
Det er meget vigtigt, at vi ikke glemmer dem, for det er faktisk også der, at der er behov for en stor samfundsindsats, hvis de familier skal komme af sted på en nogenlunde ordentlig måde.
Derfor er det ærgerligt, at regeringen ikke har dem med, og jeg kan faktisk overhovedet ikke finde de ord, jeg nævnte her.
Derfor er vi jo heller ikke enige i den måde, som regeringen prioriterer på.
Vi ved ikke noget om de 2 mia. kr., men det er faktisk V og K, der har sagt, at det gik de til valg på, og vi kan jo håbe på, at de kan finde et flertal.
Strengt taget må man vel stadig anse Dansk Folkeparti for at være et selvstændigt parti, og mig bekendt har de altså kun taget stilling til én finanslov ad gangen, sådan har jeg forstået deres politik.
Samtidig har regeringen altså garanteret 0,5 mia. kr. til nedsættelse af taksterne, og der synes vi, at de penge kunne være bedre anvendt.
Hvad angår kommissionen, og det er så min kritiske bemærkning til den, synes vi, at den er meget begrænset, kommissoriet er faktisk meget begrænset.
Den kan godt få lov at beskæftige sig med noget omkring det fleksible samfund og den slags, men kommissionens forslag skal give øget fleksibilitet og mulighed for individuelle løsninger, og de må ikke være i strid med målsætningen om at øge arbejdsudbuddet, og beskæftigelsen må samlet set ikke medføre offentlige merudgifter.
Så skal den også foretage en vurdering af sine forslag og fortælle, hvad konsekvenserne af forslagene er for finanserne, og hvad ved jeg.
Jeg synes, det er en meget stor begrænsning.
Jeg indrømmer gerne, at når det drejer sig om kommissioner, kan vi jo håbe på mirakler, men jeg hører måske ikke til dem, der håber på mange mirakler for de familier, der ikke er på den grønne gren, når det er regeringen, der er på banen.
Men jeg er ked af, at denne Familie- og Arbejdskommission ikke har taget fat i nogen af alle de problemer, jeg har nævnt, for der skal også tages hensyn til de familier.
Det er ikke bare de brede normalfamilier, vi skal tage os af, det er alle familier og alle mennesker i samfundet, vi skal tage os af.
Så vil jeg sige, at når vi er meget kritiske over for regeringen, er det jo, fordi vi synes, regeringen siger et og gør noget andet.
Det er det, jeg tror skaber sammenhængskraft, og så kan det altså ikke nytte noget, at man kommer med alle mulige tiltag, der gør, at man ikke kan skabe fællesskab.
Når vi er imod den måde, regeringen f.eks. går ind for med hensyn til madordninger, er det jo, fordi regeringen ikke har villet tage nogen sociale hensyn.
Vi forstår ikke, at de madordninger ikke kan kombineres med dem, der er i forvejen til lavere betaling, fordi forældrene ikke har en høj indtægt, altså i forbindelse med fripladsgrænser og den graduering, der findes her.
Regeringen har bare sagt: Nej, det skal være fuldstændig individuelt.
Men hvis det skal være sådan, kommer der jo ikke det fællesskab, som jeg tror vil være meget vigtigt, hvis man rent faktisk vil forbedre fritidstilbuddene.
Hvis man vil gøre en mere sundhedsorienteret indsats, og hvis man også vil gøre en mere idrætsorienteret indsats, er det meget vigtigt, at det er noget, børnene er fælles om, og så kan det ikke nytte noget, at børnene kommer med nogle mere eller mindre gode madpakker.
Uanset hvor dygtige forældrene er, er det altså svært for en eller anden madpakke, som i bedste fald er smurt tidligt om morgenen, at konkurrere med mad, der er fremstillet på det tidspunkt, hvor man skal spise den.
Jeg er ærgerlig over, at regeringen er så rigid på de felter, for jeg synes, at netop her havde der været mulighed for at skabe et sammenhold, som man ellers ikke finder, og det gælder sådan set for en lang række af de tiltag, som regeringen gør.
Der tages hensyn til de mest velbjærgede familier.
Det er rigtigt, at taksterne nedsættes, men hvis der sker nogle besparelser på nogle daginstitutioner, er de forældre sådan set ligeglade, for så kan de bare etablere nogle velhaverbørnehaver.
Hvad er realiteterne i de daginstitutioner, som man nu har pålagt en masse opgaver med læreplaner og alt muligt andet?
Her er der et opslag, hvor man spørger forældrene, om de har mulighed for at komme med noget papir, for børneinstitutionerne har ikke noget papir, når de små børn skal tegne.
Det er realiteterne for en lang række børnehaver, og så kan det altså ikke nytte noget, at man skærer ned og ikke giver dem nogle muligheder for at lave de mest basale ting.
Hvis der skal rettes op på daginstitutionerne, og hvis der skal rettes op på de tilbud, daginstitutionerne skal give, så de kan leve op til alle de ting, der står om bedre sundhed, fritidsinteresser, besøg i det fri, udflugter og al den slags,
kommer man altså ikke uden om, at det kræver øgede bevillinger og muligvis også øget mandskab.
Det er sådan i daginstitutionerne i dag, at de, der arbejder i dem, er utrolig pressede, bl.a. med alle de der opgaver, de har fået, og i det hele taget fordi der stilles de store krav til dem.
Det er ikke muligt for dem bare at udvide med alle de ideelle tiltag, som regeringen nævner.
Daginstitutionerne har meget ofte skåret kolonierne væk, fordi der ikke er tid til dem.
Det er noget, pædagogerne skal gøre frivilligt, og det kan vel ikke være meningen, at de skal det.
Det må vel være en del af deres arbejde – eller mener regeringen, at alt det, der står her, er noget, som pædagogerne skal gøre for egen regning?
Det synes jeg faktisk ikke vil være rimeligt.
Regeringen benægter, at der er kommet mere ulighed i samfundet.
Men jeg mener, at de tiltag, regeringen har gjort med hensyn til skattestop, de høje friværdier og indførelse af starthjælp osv., er med til at skabe øget ulighed og også en relativt større ulighed, end vi har set før, og derfor er jeg ærgerlig over, at man – når man nu snakker om familiernes forhold – i det mindste ikke har gjort noget mere for de svagere familier.
Jeg vil godt spørge ministeren, hvad han egentlig har tænkt sig at gøre for nogle af de udsatte familier med kronisk syge medlemmer, handicappede børn og syge og eventuelt handicappede forældre.