Per Clausen (EL), 2006-03-03:
Det har været en spændende debat, selv om den er præget af, at regeringspartierne og Dansk Folkeparti mener, at vi diskuterer det forkerte, fordi vi bliver ved med at interessere os for procedurer og vi bliver ved med at interessere os for placeringen af det her center.
Men når det er en lille smule interessant at beskæftige sig med placeringen af centeret, er det jo, fordi det er helt usædvanligt, at de, der får tildelt et center, i første omgang reagerer med at sige: Hvad skal vi med det?
Som f.eks. Michael Clemmensen sagde til Information den 2. februar i år: »Vi har intet med det at gøre.
Vi har ingen ekspertise inden for det, centeret skal forske i, og derfor har vi ikke grundlag for at forstå beslutningen.
Vi kan ikke se, at Forsvarsakademiet spiller nogen som helst rolle i den her sag.«
Og så fortsatte han med at sige: »Vi forsker i militærhistorie, og vi har ikke til hensigt at udbrede vores forskningsfelt.
Kulturdebatter og indre trussel er der så mange på landets universiteter, der er gode til.
Det er ikke vores bord ...«
Det er der ikke noget der tyder på.
For det er jo rigtigt, at Forsvarsakademiet efter at have fået besked fra forsvarsministeren siger, at den opgave kan man godt løfte.
Det dokumenterer jo for så vidt også, at Forsvarsakademiets uafhængighed måske ikke er så stor.
De, der har fulgt den her debat, vil kunne svare på spørgsmålet, om vi har fået de argumenter.
I virkeligheden var det tætteste, vi kom, vel hr. Langballes påpegning af, at det sådan var lidt tilfældigt – man fik indtryk af, at det var foregået under kortspil i en af pauserne i forhandlingerne – eller måske hr. Per Ørum Jørgensens bemærkning om, at det var klogt, fordi Forsvarsakademiet trængte til at få løftet sit forskningsmæssige potentiale.
Men det er klart, at når noget er åbenlyst ubegribeligt og de, der har gennemført det, ikke er i stand til at komme med fornuftige argumenter for det, så bliver man selvfølgelig nødt til at se, om man kan finde andre forklaringer.
Det kan godt være, det skyldes mistillid til regeringen og Dansk Folkeparti, at vi leder efter andre forklaringer, men det kunne jo også være udtryk for tillid til, at man dog ikke handler fuldstændig i blinde.
Der vil jeg så bare sige, at man selvfølgelig kunne se på hr. Jesper Langballes motiv for at få gennemført den her undersøgelse.
Jeg vil gerne sige, at jeg faktisk deler hr. Jesper Langballes interesse i, at der bliver lavet grundige undersøgelser af den kolde krig.
Jeg mener, vi kan lære meget af, hvad der skete under den kolde krig.
F.eks. kunne det være vældig interessant at få belyst i langt større udstrækning, hvad der fik pæne borgerlige mennesker til at støtte en hvilken som helst diktator i den tredje verden og andre steder, hvis vedkommende bare var antikommunist.
Det ligger så ikke lige for i den her undersøgelse, for der har man jo meget præcist beskrevet, hvis indflydelse på den danske debat man vil have undersøgt.
Men jeg vil nu alligevel sige, at selv om det kan være fristende at give Dansk Folkeparti æren/ansvaret/skylden for den her fadæse, så tror jeg såmænd, at en af forklaringerne også skal findes hos statsministeren, for statsministeren har jo aldrig lagt skjul på, at han syntes, at den her DIIS-undersøgelse var uacceptabel.
Han var langtfra tilfreds, og han var slet, slet ikke enig i dens konklusioner, og så er det nok sådan med statsministeren, at når han ikke får ret, når rapporter måske viser, at det, der er at komme efter, ikke var det, han havde ønsket, men det modsatte, ja, så er det klogt at lave flere undersøgelser, hvorimod statsministerens interesse i at lave undersøgelser er meget lille, når det handler om at dokumentere de fejl, han selv har begået.
Når man synes, det er blevet så vigtigt at få lavet en anden undersøgelse, så mener jeg, man er nødt til at have det udgangspunkt, som hr. Jesper Langballe også havde, at det her faktisk er et led i kulturkampen.
På den måde var DIISrapporten jo en fantastisk belastning for regeringen.
Det blev jo som bekendt ikke afsløret i DIIS-rapporten.
Jeg synes, at der er god grund til at hæfte sig ved statsministersporet i stedet for at give Dansk Folkeparti alt for meget af æren, selv om jeg faktisk tror, at der i den her sag er fuldstændig enighed mellem statsministeren og Dansk Folkeparti – måske i virkeligheden større enighed, end der er mellem statsministeren og, hvad skal man sige, mere nuancerede dele af Venstre og Det Konservative Folkeparti.
Det er jo sådan, at allerede i 2002 foretog Fogh Rasmussen-regeringen, i forbindelse med at man var i gang med at arbejde med DIIS-undersøgelsen, en udvidelse af kommissoriet, for nu skulle man ikke kun koncentrere sig om den ydre trussel, men også analysere den officielle sikkerhedspolitik og den interne debat herom med særlig vægt på 1980’erne, altså fodnoteperioden.
Det vil sige, at DIIS faktisk fik besked af regeringen på, at man skulle undersøge fodnoteperioden.
Det har man jo også gjort i stor udstrækning.
Så er det bare ærgerligt for hr. Langballe og statsministeren osv., at man ikke nåede frem til det resultat, de ønskede sig, men det kan jo være svært, når man forsøger at bevare i hvert fald et skin af uafhængig forskning.
Det, der så er sket siden, er, at det er blevet et fast tilbagevendende tema ved finanslovforhandlingerne, at Dansk Folkeparti har forskellige ønsker om at få sat gang i forskellige projekter.
Det lidt kuriøse og det lidt sjove, der indimellem kan få en til at blive lidt i tvivl om, hvorvidt Dansk Folkeparti nu også har sådan en rigtig stålfast målsætning med det her, er, at det tit ender med, at det, man får aftalt ved finansloven, er man nødt til at lave om bagefter.
F.eks. viste det sig, da man i sommeren 2003 arbejdede på at få etableret et uafhængigt forskningsprojekt om Gulag og den kolde krig, at de forskere, man troede ville have stor interesse i det, havde interesse i noget andet, og derfor fik man også lavet indholdet i det om.
Det, man så gjorde i 2004, var, at man sagde, at når DIIS-rapporten forelå, skulle man tage stilling til behovet for yderligere studier af Danmark under den kolde krig.
I den sammenhæng ville det jo have virket meget overbevisende og troværdigt, hvis man var kommet med en række argumenter vedrørende, hvad det nu var, DIISrapporten ikke havde med.
Men ellers har vi mest hørt om, at den har været for lang og har haft de forkerte konklusioner, og det, at den er for lang, er jo ikke noget argument for at lave en ny undersøgelse.
Det er et argument for mange andre ting.
Så måske var konklusionen også truffet: Der var brug for en ny undersøgelse, og så gjorde man det, at man her i november 2005 lavede en ny formulering, nemlig at undersøgelsen skulle klarlægge yderligere aspekter af de militære trusler rettet mod Danmark og Østeuropa, herunder Østblokkens indflydelse på danske beslutningstagere. Vægten var altså tilsyneladende lagt på de ydre trusler mod Danmark, og det er måske også, fordi man på det tidspunkt på baggrund af bl.a. den tidligere nævnte Michael Clemmensens udtalelser havde den opfattelse, at her var der noget at komme efter.
Måske er det, fordi man har fundet af, at der ikke er meget at komme efter i forbindelse med DIIS-undersøgelsen, når det handler om den ydre trussel.
Hvad ved jeg, men det, man kan konstatere, er, at det nu primært handler om den indre trussel.
Så samtidig med at man er grim ved Forsvarsakademiet ved ikke at ville lave det, som Forsvarsakademiet gerne vil have lavet, så beslutter man sig til, at det alligevel skal være under Forsvarsakademiet.
Man argumenterer med, at det kan blive administrativt knyttet til det endnu ikke oprettede DIMS, Dansk Institut for Militære Studier.
Ellers kunne man jo nærmest få det indtryk, at hovedårsagen til, at man havde valgt at lægge det under Forsvarsakademiet, var, at det var et af de få forskningsmiljøer, som var meget kritiske over for DIIS-undersøgelsen.
Synspunktet kunne så være, at man på den måde måske kunne sikre, at man fik et fornuftigt resultat set ud fra Dansk Folkepartis og statsministerens holdning.
Det, man jo skal huske på, er, at der er en dyb bitterhed blandt borgerlige politikere over 1980’erne, hvad den daværende oppositionsleder, hr. Anders Fogh Rasmussen, gav udtryk for, da han skrev et forord i en bog udgivet af hr. Bertel Haarder med titlen »Hvem holdt de med?«.
Der kunne man læse, at mange mennesker af borgerlig observans følte en betydelig grad af bitterhed over det, de oplevede under den kolde krig, og at der derfor var et behov for et opgør med de kræfter, der under den kolde krig gik Sovjetunionens og Warszawapagtens ærinde, et opgør med de mennesker, der ikke var i stand til at forstå, at der nu engang er forskel mellem en ven og en fjende.
Den kulturkamp, den ideologiske kamp, indgår det her forskningsprojekt i.
Men jeg vil bare til sidst sige, at jeg i grunden ikke tror, at det vil være muligt for Dansk Folkeparti og regeringen at finde forskere, der leverer det, de ønsker, og derfor kan historikerne i dette land glæde sig, for der vil også i de kommende år komme ekstraordinære bevillinger til historiske forskningsprojekter om den kolde krig finansieret som en del af den betaling, Dansk Folkeparti skal have.