Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2003-01-22:
Det må altså være dejligt for regeringen at have en forligspartner som Dansk Folkeparti, der bare siger: Jamen vi har jo stemt for finansloven, og så er det jo i øvrigt regeringen, der selv bestemmer, hvordan pengene skal anvendes.
Det var det, hr. Jørn Dohrmann sagde tidligere i dag: Jamen ministeren kan jo gøre, som det passer ham.
Det må være utrolig dejligt for regeringen at have det
så nemt, at have et forligsparti, der ikke kræver noget som helst, ikke engang at få en ordentlig orientering og oven i købet er lidt i tvivl om, hvorvidt man behøver at lægge stemmer til det.
Jeg er klar over, at miljøministeren nok hurtigt skal få forklaret Dansk Folkeparti, at det er man selvfølgelig nødt til, i og med at man stemte for finansloven.
Men det er også det, jeg synes gør det her så sølle, man får jo aldrig nogen sinde en ordentlig diskussion, fordi alting er givet på forhånd.
Det er det, mit indlæg skal handle om i dag.
I virkeligheden ligner de to forslag, der er fremsat fra henholdsvis SF's og regeringens side, hinanden utrolig meget, sådan som miljøministeren også var inde på, og som andre også har været inde på.
Der er så at sige overensstemmelse med hensyn til indholdet.
Derfor synes jeg, det er så ærgerligt, at regeringspartierne bare med det samme affejer det her forslag, for man kan sige, at det er første gang, vi har mulighed for at tage en demokratisk debat her i Folketingssalen om, hvad vej det er, vi skal, når vi diskuterer sundhed og miljø.
SF har fremsat et forslag, og det kan være, man ikke er helt enig.
Men vi kunne jo bare i udvalget sætte os og prøve at lægge de to forslag - det, som regeringen er kommet med, og det, som SF er kommet med - side om side.
Jeg er faktisk ret overbevist om, at vi godt kunne blive enige.
Miljøministeren har tre kodeord, som alle taler er bygget op om.
Det er ord, jeg godt kan lide.
Det er respekt, dialog og tillid.
Det er faktisk også nogle ord, jeg synes, vi skulle bruge i dialogen herinde.
Hvorfor være så afvisende over for et forslag, der rent faktisk ligner det, man selv har fremsat?
Hvorfor forsøger man ikke at skabe en bred folkelig opbakning i form af mange partiers opbakning til sin egen strategi?
Hvorfor benytter man ikke her chancen til at få diskuteret en handlingsplan, man selv har fremsat?
Jeg forstår det ikke.
I Det Radikale Venstre vil vi meget gerne være med til at formidle, at vi sætter os ned og prøver at lægge de to strategier sammen.
Det Radikale Venstre har været med til at lave et forlig, som har betydet, at vi har afsat 30 mio. kr. med hensyn til de hormonforstyrrende stoffer. Jeg må sige til regeringen, at vi faktisk har en forestilling om, at når vi har været med til at afsætte pengene, er vi også med til at udmønte dem.
Regeringen kan ikke bare lade dem indgå i sin egen plan, uden at vi er med til at diskutere det.
Vi inddrager også meget gerne andre i den debat.
Jeg opfordrer ministeren og regeringspartierne til også at bruge begreberne respekt, dialog og tillid, når det gælder folketingsarbejdet.
Noget af det, vi så vil beklage os over, er netop sammensætningen af bestyrelsen for det der center for sundhed og miljø.
Så vil vi selvfølgelig også stille krav om, at der kommer nogle flere penge til det her område.
Men det kræver, at der er en vilje til dialog.
Det kræver, at ordene respekt, dialog og tillid ikke bare er noget, der er forbeholdt festtalerne, men rent faktisk er noget mere: en måde at handle på, en måde at udvise respekt på over for den måde, folkestyret fungerer på, når det er bedst.