runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jytte Andersen (S), 1998-02-06:
Til hr. Holger K. Nielsen:
Det er faktisk muligt at drøfte konkrete områder med arbejdsmarkedets parter og få nogle aftaler med dem på forskellige områder - det kan være uddannelse, og det kan være arbejdsmiljø - hvor man tilrettelægger et handlingsforløb, som begge parter eller i virkeligheden alle tre parter føler sig forpligtede over for.
Det er forskellen på en forpligtende dialog og - havde jeg nær sagt - bare at have et møde, hvor man fortæller, hvad man selv mener, og hører på, hvad virksomhederne har at sige.
Og i Arbejdsministeriet har vi faktisk ganske mange erfaringer med at tilrettelægge en proces, hvor man har den målsætning, at der skal foreligge en tilkendegivelse, som man systematisk arbejder hen imod, og det er det, jeg forstår ved en forpligtende dialog: at det ikke bare er noget med, at man snakker med hinanden og så går hver til sit, men at der faktisk er en bagvedliggende proces.
Til fru Jette Gottlieb vil jeg godt sige meget klart, at jeg ikke på noget tidspunkt har givet udtryk for at ville antaste den danske aftalemodel, men det tror jeg dybest set heller ikke fru Jette Gottlieb tror.
Men jeg synes, det vil være naturligt, at de temaer, som fru Jette Gottlieb nævner, indgår i sådan en dialog.
For det er klart, at det ikke er ligegyldigt, hvem der får pålagt overarbejde, at det ikke er ligegyldigt, hvem der får pålagt de ubekvemme mødetider, og at det ikke er ligegyldigt, hvordan man tilrettelægger sit arbejde og sine arbejdsprocesser, om det er i et hierarkisk ledelsessystem eller det er i en mere flad organisationsstruktur, hvor man inden for en del af kollegaskabet kan tilrettelægge det, som man ønsker det.
Jeg tror faktisk også, hele den teknologiske udvikling, som vi jo er inde i, og som fremover vil blive meget stærkere, vil give nogle nye muligheder for, at man selv kan organisere og tilrettelægge arbejdslivet på en sådan måde, at man får flere valgmuligheder.
Og så er pointen jo lige præcis, at de flere valgmuligheder skal komme børnefamilierne til gode.
Og når det er vigtigt, at vi siger det - og det er blevet sagt meget tydeligt her - er det jo, fordi vi ved, at børnefamilierne er en minoritetsgruppe på arbejdsmarkedet.
Det er jo ikke dem, der fylder mest.
Børn er noget, man får i en periode, og så er det overstået, og så glemmer man alt om dét.
Og det er måske lige præcis derfor, sammenhængen mellem famlielivet og arbejdslivet ifølge de undersøgelser, der er blevet foretaget for nylig, kun kommer ind som nummer syv på LO's ønskeliste.
Nummer syv på ønskelisten, det synes jeg er pinligt, og det er det, der skærper vores forpligtelse, også med hensyn til de signaler, vi skal sende til arbejdsmarkedets parter.
Erling Oxdam (V), 1998-02-06:
Som jeg nævnte allerede ved førstebehandlingen i går, vil Venstre undlade at stemme for at tilkendegive vores utilfredshed med regeringens håndtering af denne sag. Tusindvis af borgere er blevet generet i denne sag, og lovændringen nu vil også medføre en masse besvær for borgerne, før tingene er blevet genoprettet.
Vi er tilfredse med, at der sker en tilbageføring af tilstanden, til før lovforslag nr. L 252 blev vedtaget, men vi har hverken lod eller del i det bøvl, som regeringen har forårsaget over for borgerne.
Jeg finder, at der bør gives denne stemmeforklaring, når Venstre, som jeg sagde i går, i denne sag vil stemme gult, altså hverken ja eller nej.
Arne Melchior (CD), 1998-02-06:
Et velordnet demokratisk samfund kendes ikke på, om det er fejlfrit.
Det kendes derimod på, om det, når det begår menneskelige fejl - hvilket kan ske, gætter jeg mig til i givet fald selv for hr. Erling Oxdam - så kan indse sin fejl, beklage den og rette den.
Det burde den ikke gøre.
Det er ærefuldt at rette sine fejl, og jeg kan kun opfordre Venstre til at være med til at bringe den sag i orden.
Jeg tror, at han opnår det modsatte af det, han forestiller sig, ved at gå enegang i denne sag, så det er en kollegial, en kammeratlig, en velment anbefaling at røre de grønne knapper i stedet for.
Grønt lys fremad for gule plader.
Erling Oxdam (V), 1998-02-06:
Til hr. Arne Melchior vil jeg sige, at vi netop ikke finder, at der er tale om menneskelige fejl.
Vi mener, at det er fuldt bevidst, at denne lovgivning har indført den mærkværdige ordning, at borgerne skal indbetale et større beløb, end de måske endeligt skal afholde.
Det er med vilje, at man har indført den lov, og så er der bl.a. ved den højtærede statsministers indgriben sket det, at man finder frem til, at det er en ufleksibel ordning, som den blev kaldt.
Vi synes, det er intet mindre end en skandale.
Der er ikke tale om menneskelige fejl.
Det er simpelt hen en bevidst forkert lovgivning, som man nu tvinger sig selv til at afskaffe.
Det er det, vi ikke vil have lod og del i, for der er jo noget, som skal træde i stedet.
Der er 350 mio. kr. på højkant.
Dér vil vi ikke være med til, hvis vi stemmer for lovforslaget, måske at skulle skaffe et surrogat eller en anden form for beskatning.
Vi vil i den henseende fuldstændig have rene hænder.
Arne Melchior (CD), 1998-02-06:
Undskyld, hr. formand, yderligere 30 sekunder.
Det er jo svært at granske hinandens hjerte og nyrer og andre ædlere dele.
Det må jeg erkende.
Så jeg ved ikke, hvilke tanker der har rørt sig i hvem hvornår.
Men jeg vil påstå, at jo mere bevidst fejlen måtte have været, desto større er indsatsen ved at være villig til at rette den og gøre det omgående.
Det er flothed.
Sådan optræder mandfolk m/k.
Derfor vil det stadig klæde Venstre bedst, hvis man accepterer dette og ikke stemmer »ligegyldigt«, »ved ikke« til noget, man ved er fornuftigt.
Erling Oxdam (V), 1998-02-06:
Jeg lover, at det bliver den sidste replik.
Der er ikke tale om ikke at være mandfolk eller om ikke at ville tage stilling.
I dette, at man ikke stemmer imod, når lovforslaget på forhånd har et stort flertal bag sig, ligger jo en accept af, at man gerne vil af med den gældende tilstand.
At vi så ikke vil tage medansvar for, hvad der videre skal ske, bliver udtrykt derved, at vi undlader at stemme nej og undlader at stemme ja.
Det må kunne forstås af hr. Arne Melchior.
Poul Nødgaard (DF), 1998-02-06:
Nu begynder det jo at blive temmelig morsomt, men jeg må lige sige, at jeg ikke har taget vores partiprogram med, men det kunne jeg jo have lyst til at gå op og hente, så jeg kunne udlevere det til dem, der er så interesserede i det dér.
For hvis man vil kigge i dét, vil man se, og nu gentager jeg det: Alle børnefamilierne vil reelt få en kæmpegevinst ud af det, hvis Dansk Folkepartis partiprogram gennemføres, for deri står, at alle børn har krav på et personfradrag, nøjagtig som vi andre har det. Jeg tror, personfradraget er på 30.000-31.000 kr., og skattelettelsen af 30.000-31.000 kr. er jo cirka det halve, dvs. 15.000-16.000 kr., som moderen eller faderen altså vil få fratrukket deres skat, og så synes jeg ikke, der er noget at pibe over. Og vi synes, at det er rimeligt kun at give børnetilskud til to børn, men det har vi ikke kunnet komme igennem med her i Folketinget.
Men vi står fast på, at der også skal være skattefradrag for de børn, der ikke tjener noget, og at det så overføres til forældrene.
Jan Køpke Christensen (FP), 1998-02-06:
Jeg mener, at hr. Poul Nødgaard er en meget sympatisk herre, og jeg stillede faktisk ikke mit spørgsmål for at drille.
Det var ikke et drilsk spørgsmål.
Så det var faktisk positivt ment.
Men jeg må så sige, at jeg gerne vil have et svar på, om det ikke er rigtigt, at det er dyrere for en familie, der har f.eks. fire børn, end for en familie, der kun har to, og om man dermed ikke hellere skulle tilgodese dem, der har fire børn, frem for dem, der kun har to børn.
Det fik jeg faktisk ikke svar på, og jeg ved ikke, om det var, fordi hr. Nødgaard ikke havde tid, eller fordi hr. Nødgaard er enig i de betragtninger, jeg her fremkom med.
Villy Søvndal (SF), 1998-02-06:
Jeg hørte fru Elsebeth Gerner Nielsen sige: Der er ingen grænser for forsørgersamfundet.
Og så blev vi slået i hartkorn med Venstre.
Det synes jeg ikke var noget rart sted at blive puttet hen.
Sagen er jo, at den debat vel også foregår hos De Radikale.
Jeg læste med megen fornøjelse hr. Asger Baunsbak-Jensen, som altså er radikal; han skrev nemlig, at det, som han syntes var problemet, var, at De Radikale helt havde glemt den sociale prioritering.
Det synes jeg måske var lidt hårdt af hr. Asger Baunsbak-Jensen, men det skrev han altså i Information.
Men jeg synes sådan set over tid, at han har lidt ret, for det, der er sket børnepolitisk, er, at den meget solide og målrettede indsats over for de børn, der har det værst, har vi erstattet af brede børnepolitiske ordninger.
Må jeg ikke godt sige, at det ikke er SF's skyld.
Og derfor skal man ikke slå os sammen med Venstre.
Det er bl.a. De Radikales skyld, for De Radikale har været med til det.
De har nemlig været med i alle regeringer op gennem 1980'erne, og derfor har De Radikale kanske et problem; men derfor behøver man jo ikke at blive vred på SF.
Bruno Jerup (EL), 1998-02-06:
Fru Elsebeth Gerner Nielsen er ude med nogle forslag om en klippekortmodel i forbindelse med orloven, og det synes jeg
også er spændende tanker, som kan indgå i de diskussioner, der skal køre måske frem til den 1. maj.
Jeg kunne godt tænke mig at høre lidt mere om den del af det, der handler om, at bedsteforældrene skal kunne bruge klippekortmodellen.
Sagen er jo i dag, at det er meget udbredt og meget almindeligt, at bedsteforældre tager over og hjælper deres børn, hvis de ikke kan få børnene passet, eller hvis der er andre problemer.
Det er meget udbredt.
Men det er typisk bedsteforældre, som er frigjort fra arbejdsmarkedet, enten fordi de er pensionister eller er på efterløn eller deslige - eller den ene af dem går hjemme.
Det, jeg ikke kan forstå, er, at det ikke retter sig mod disse bedsteforældre.
De har allerede i dag i vid udstrækning mulighed for at tage sig af børnene.
Hvis det er dem, der skal have pengene, og det er jeg ikke sikker på er fru Gerner Nielsens mening, betyder det sådan set bare, at de skal have en ekstra check.
Dem, det retter sig mod, er altså de bedsteforældre, som i dag er på arbejdsmarkedet, som er 50 år, og som typisk får mere i løn, end forældrene til barnet gør.
De skal have forældreorloven som klippekort.
Det lyder ikke særlig realistisk, at denne ordning vil blive brugt i ret stort omfang.
Jan Køpke Christensen (FP), 1998-02-06:
Jeg kunne godt tænke mig at stille det spørgsmål til den radikale ordfører, om hun virkelig ønsker, at det er arbejdsmarkedets parter, altså eksempelvis arbejdsgiverne, der skal til at betale for orlovsordningerne.
Når jeg spørger om det, er det, fordi jeg mindes, at den radikale gruppeformand, hr. Jørgen Estrup, netop skabte røre blandt regeringens to øvrige partier, dengang man var tre partier, ved at foreslå, at der skulle pilles ved disse orlovsordninger, og at statens udgifter til orlovsordningerne skulle ned.
Det kom klart og tydeligt fra hr. Jørgen Estrup.
Konklusionen var så, at det var noget, der skulle klares ved overenskomstforhandlingerne, og det vil sige, at det var arbejdsmarkedets parter, der hermed skulle betale denne ordning til skade for erhvervslivet og med flere arbejdsløse til følge.
Det vil jeg gerne spørge om.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 1998-02-06:
et velfungerende arbejdsmarked.
Til spørgsmålet om, hvorvidt jeg nu foreslår nye afgifter, kan jeg sige, at jeg foreslog, man skulle lave en fond, som arbejdsmarkedets parter kunne bidrage til, men jeg har ikke noget imod nye afgifter.
Man kunne forestille sig, at arbejdsgiver og arbejdstager i stedet for store lønstigninger blev enige om, at pengene skulle bruges til netop at forbedre børnenes vilkår, altså ved, at man puttede nogle penge ind i en fond. Til SF, som ikke kan lide at blive slået i hartkorn med Venstre.
Jeg synes meget godt om mange af de ideer, som SF har, og jeg kan godt lide SF's sociale engagement.
Det Radikale Venstre og SF har også lavet mange gode ting sammen igennem tiden, og jeg tør nok også på Det Radikale Venstres vegne tage æren for mange af de tiltag, der er blevet vedtaget gennem tiden, og som har forbedret børnefamiliernes og også de socialt dårligst stilledes vilkår.
Jeg tænker f.eks. på barselorloven op igennem 1980'erne.
Men dermed er ikke sagt, at vi gør det godt nok.
Vi har tværtimod en stor social polarisering i samfundet, som vi bør tage hånd om, og den burde vi tage hånd om ved at sikre, at flere familier brugte mere tid sammen med deres børn, så de ressourcer, der blev tilovers, kunne organiseres på en sådan måde, at det offentliges indsats først og fremmest gik til de dårligst stilledes børn.
Villy Søvndal (SF), 1998-02-06:
Igen er vi meget enige, De Radikale og SF, og det er jo ikke nødvendigvis så dårligt, heller ikke når man kigger fremad.
Vi er også meget enige i analysen, der siger, at den sociale polarisering nu rammer fantastisk hårdt, meget enige, men jeg føler, at man rammer forbi, når SF bliver bebrejdet for, at vi ikke vil prioritere.
Det er jo os, der f.eks. har spurgt, om det virkelig er rimeligt, at også folk med meget høje indkomster skal have børnechecken.
Det er dog et konkret prioriteringsbud, hvor vi har sagt, at vi anerkender, at når vi skal skaffe penge til de ting, som vi godt vil gøre for de dårligst stilledes børn, forudsætter det, at vi også er villige til at finde pengene.
Her stemte De Radikale jo nej.
Det er lidt underligt at blive bebrejdet for ikke at ville prioritere, og når man så forsøger prioriteringen, får man at vide, at det var ikke lige dér.
Det gælder også andre prioriteringsforslag, vi har.
I øvrigt vil jeg også sige til fru Elisabeth Gerner
Nielsen
: Lad nu være med det gamle fjendebillede om SF og den offentlige økonomi.
Det er trods alt SF, der hjalp regeringen til at få balance på den offentlige økonomi.
Det skulle vi vel egentlig have lidt tak for.
Bruno Jerup (EL), 1998-02-06:
Jeg vil gerne give fru Gerner Nielsen en mulighed for at kommentere det problem, som jeg nævnte.
Sagen er jo, går jeg ud fra, at fru Gerner Nielsens forslag om klippekort for bedsteforældre skal forstås sådan, at en bedsteforælder med en indkomst på f.eks. 25.000 kr. om måneden efter fru Gerner Nielsens model kan gå på børnepasningsorlov i stedet for forældrene og få 6.800 kr. skattepligtigt om måneden, nemlig 60 pct. af de maksimale dagpenge.
Jeg går ud fra, at det er det, man forestiller sig.
Forestiller man sig, at bedsteforældre, der typisk har en indkomst på måske 20.000-25.000 kr., ville gøre det i nogen særlig stor udstrækning?
Min pointe er, at jeg tror, det vil blive brugt i meget beskedent omfang, bl.a. fordi forældrene typisk vil have en lavere indkomst, fordi de har en lavere anciennitet og måske har været kortere tid på arbejdsmarkedet, og derfor vil det faktisk være mere økonomisk belastende for den samlede familie.
Men jeg er enig i De Radikales diskussion om at se familien og familiebegrebet bredere, end vi måske gør det i dag.
Jeg er bare ikke sikker på, ordningen giver ret meget.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 1998-02-06:
Ja, det er en konkret prioritering, og det er Det Radikale Venstres opfattelse, at børnechecken kan betragtes som børnenes bundfradrag, som så konverteres til et konkret tilskud i stedet for.
Børnechecken er alt andet lige en omfordeling mellem mennesker med børn og mennesker uden børn, så vi er ikke umiddelbart parat til at røre ved børnechecken.
Til gengæld er vi villige til at diskutere andre ting.
Man kunne f.eks. overveje, hvordan vi skal finansiere forældreorloven fremover.
Man kunne overveje, om det skulle være sådan, at lavindkomstgrupperne var dem, der fik
størst andel i det offentliges midler til forældreorloven, mens de bedre stillede fik en mindre andel, men det er jo alt sammen noget, som vi må se på, når vi i det hele taget begynder at diskutere, hvordan forældreorloven skal indrettes.
Til hr. Bruno Jerup om klippekortet.
Hr. Bruno Jerup har ikke den store tillid til, at det vil komme til at virke, og at der er særlig mange flere, der vil benytte sig af det.
Jeg synes, det skal komme an på en prøve.
Jeg tror rent faktisk, at mange bedsteforældre ville være interesserede i at tage noget tid sammen med børnebørnene.
Når man går på efterløn, er begrundelsen ofte, at man
Man kunne forestille sig, at det betød, at man blev lidt længere på arbejdsmarkedet.
Hvis der ikke er nogen, der benytter sig af det, er det jo ikke den store skade, der er sket, men jeg vil sige, at med de tilbagemeldinger, som jeg allerede har fået på den tanke, er jeg ret sikker på, at det bliver en stor succes.
Bruno Jerup (EL), 1998-02-06:
Det kan jo være, at der er en splittelse i Dansk Folkeparti.
Det er jo ikke til at vide.
Så det er muligt, at det var en anden, der havde lavet det forslag, som vi behandlede, og hvori det var helt klart, at der kun kunne gives støtte til to børn.
Men det vil jo sige, at familier, som har den frækhed at tillade sig at have mere end to børn, altså er mennesker, der skal straffes i den verden, hvor hr. Poul Nødgaard og Dansk Folkeparti lever.
Det var også helt klart, at der ikke var noget om et fradrag.
Og det var også så smagfuldt, at man selvfølgelig havde sørget for at vedlægge en tabel, hvoraf det fremgik, om forskellige landegruppers familier nu havde mere end to komma nul barn pr. familie.
Det havde man også smagfuldt gjort i hr. Nødgaards parti.
Så det er det, det handler om: I hr. Nødgaards verden er en familie altså en familie med kun to børn.
Og ve de familier her i landet, som har tilladt sig at få mere end to børn!
Bruno Jerup (EL), 1998-02-06:
I den sidste tid har vi jo set en del eksempler på, at man har påstået, at der har været lavet lovsjusk her i Folketinget, og vi har også set forskellige politikere optræde i diverse medier med påstande om lovsjusk, men når vi så spørger lidt til det, viser det sig jo, at det i visse tilfælde måske ikke så meget er lovsjusk, men snarere skyldes, at de pågældende politikere simpelt hen lider af hukommelsestab.
Derfor vil jeg spørge hr. Poul Nødgaard, om hr. Poul Nødgaard ikke kan huske, at han stemte for en nedsættelse af satsen for børnefamilieorloven fra 80 pct. gennem en ordning, hvor den først blev nedsat til 70 pct. og senere til 60 pct., hvor den er nu.
Det har hr. Poul Nødgaard stemt for, og hr. Nødgaard skal ikke sige, at det var lovsjusk fra hr. Nødgaards side, for bl.a. af Enhedslisten fik hr. Nødgaard at vide både fra talerstolen og ved alle andre lejligheder, hvad konsekvensen ville være.
Nu står hr. Nødgaard så og beklager sig over, at satsen er for lav, og det er da interessant, men det fik hr. Nødgaard altså allerede at vide dengang.
Jan Petersen (S), 1998-02-06:
Ja, én ting er, hvad man siger i dag, og en anden ting er, hvad man gør, når man i øvrigt agerer i Folketingssalen.
Så jeg vil spørge hr. Poul Nødgaard, om han heroppefra kan bekræfte, at Dansk Folkeparti mener, at der kun skal udbetales to børnefamilieydelser pr. familie, og at familier med mere end to børn derfor skal fratages penge, hvis hr. Poul Nødgaards parti får magt. Og jeg vil bede hr. Poul Nødgaard om at beskrive rimeligheden i dét over for f.eks. familier med trillinger og firlinger.
Poul Nødgaard (DF), 1998-02-06:
Lad mig tage det sidste spørgsmål først:
Det er rigtigt, at Dansk Folkeparti faktisk er indstillet på, at der kun skal ydes børnetilskud til to børn, men det, vi allerhelst ser, er, at alle børn får et skattemæssigt personfradrag, ligesom alle voksne skatteydere får det, og at det personfradrag i de tilfælde, hvor et barn ikke udnytter det, så overgår til moderen eller faderen.
Det var svaret til hr. Jan Petersen.
Så vil jeg sige til hr. Bruno Jerup: Det er korrekt, men man må jo ikke glemme, at forslaget om at nedsætte familieydelsen fra 80 pct. til 60 pct. var et regeringsforslag.
Og vi er jo samlet her i dag for at debattere og ikke for at angribe hinanden - sådan har jeg i hvert fald forstået det -
og regeringen er jo også selv gået ind for at nedsætte den til 60 pct. Men jeg går ud fra, at i de kommende 2½ måned vil det også blive vurderet i regeringen, om der måske er mulighed for at lempe den 60 pct.-regel, og så har jeg altså her givet udtryk for, at vi heller ikke er afvisende over for dét.
Så lad os dog ikke stå her og klandre hinanden for, hvem der har stemt for hvad.
Nu er det fremtiden, det drejer sig om, ikke fortiden.
Jan Køpke Christensen (FP), 1998-02-06:
Jamen så vil jeg spørge hr. Poul Nødgaard, om hr. Nødgaard
ikke er enig med mig i, at hvis man f.eks. har tre eller fire børn og ikke kun to, har man altså også flere forpligtelser og dermed også flere udgifter, og at det måske netop var dem, der har fire børn, der skulle have, frem for dem, der kun har to børn? Er hr. Nødgaard ikke enig med mig i den simple matematik, at det altså er dyrere at have f.eks. fire børn end at have to børn, og at det måske netop var dem, der har fire børn, der skulle tilgodeses, frem for dem, der kun har to børn?
Er det rigtigt forstået, at hr. Nødgaard har det samme synspunkt her, altså at fradraget faktisk skal overføres til forældrene, hvis børnene ikke udnytter det, så det i stedet bliver til det, som vi i Fremskridtspartiet kalder et familiefradrag?
Jan Petersen (S), 1998-02-06:
Hr. Poul Nødgaard forklarede på mit spørgsmål om bortfaldet af børnefamilieydelsen til det tredje og det fjerde barn, at det i stedet skulle udløse et skattefradrag, men det stod der jo ikke noget om i beslutningsforslaget.
I beslutningsforslaget - som jo var meget konkret - stod der, at der kun skulle udbetales én eller to børnefamilieydelser, alt efter om man har ét eller to børn, og at det tredje, fjerde, femte, sjette og syvende barn ikke er berettiget til at modtage børnefamilieydelse.
Så hr. Poul Nødgaard taler ikke sandt.
Erik Larsen (V), 1998-02-06:
Til hr. Holger K. Nielsen vil jeg sige, at jeg mener, at vores forslag om en fritvalgsordning faktisk vil overflødiggøre, at vi lapper videre på den eksisterende børnepasningsorlovsordning.
Jeg vil godt gøre opmærksom på, at lige netop nu er man i Norge ved at indføre en sådan fritvalgsordning for børnefamilierne, og når 91-92 pct. af alle børn i dette land bliver passet i offentlige pasningsordninger, er det helt afgørende for Venstre, at vi giver denne valgfrihed og giver mulighed for at lade pengene følge børnene, så forældrene også kan få det tilskudsbeløb.
Så kan jeg gå over til spørgsmålet fra hr. Jørn Pedersen
om, hvad vi har tænkt os, det vil koste.
Vi fremsatte i marts
1996 et forslag her i Folketinget om lige netop det punkt; vi foreslog en friskolemodel, hvorefter forældrene skulle modtage 85 pct. af den kommunale udgift, og så kunne de selv passe børnene, eventuelt sammen med andre
Jeg har set i dag, at der er kommet et forslag frem vedrørende bedsteforældre; man kunne jo også lade bedsteforældre passe børnene i en periode, og så kunne de modtage de 85 pct., som vil være omkring 30.000 kr. skattefrit pr. barn.
På et punkt er jeg enig med hr. Holger K. Nielsen.
Det handler dybest set om prioritering, og vi har så valgt at sige, at det her synes vi er så væsentligt for børnene og familien, at vi godt vil prioritere på denne måde.
Vi ved også, at det koster samfundet ekstra penge reelt.
Det vil spare institutionsbyggeri.
Det vil spare pladser i de offentlige ordninger, og det vil jo i høj grad betyde, at de, der vælger de offentlige ordninger, også får bedre rum, får bedre rammer end i dag.
Jeg kan ikke nå at svare på mere.
Det beklager jeg.