Eva Kjer Hansen (V), 2006-03-21:
Jeg vil gerne takke ordførerne for de i virkeligheden meget positive tilkendegivelser, der har været undervejs.
Jeg tror egentlig, at det var fru Anne Grete Holmsgaard, der mest præcist sagde, at der, hvor det skiller, i virkeligheden er, hvad angår brug af virkemidler.
Det er et spørgsmål om, hvor langt vi skal gå med lovgivning, hvor meget det skal ske med motivation og erfaringsudveksling og skubben på frem for med lovgivning.
Jeg skal forsøge at svare på nogle af de ting, der har været nævnt, men jeg vil også sige, at der har været mange vinkler på ligestilling i den her debat, så jeg kan selvfølgelig ikke nå at give en kommentar til det hele.
Det første, der kalder på en kommentar, som flere ordførere var inde på, er selvfølgelig diskussionen om mænd og barselorlov.
Jeg synes jo, det er så utroligt, i hvert fald når man hører fru Kirsten Brosbøl, at man slet ikke kan komme væk fra den formynderiske tankegang som politiker om at ville bestemme over, hvordan familierne indretter sig.
Jeg synes – det vil jeg understrege endnu en gang, som jeg gjorde i min tale – at det skal være familierne, der beslutter sig for, hvordan de vil bruge barselorloven.
Jeg synes, det er ærgerligt, at der i den grad bliver fokuseret fra oppositionens side på, at man skal tvinge mændene til at tage orloven og true med, at ellers bortfalder de 3 måneder.
Sagen er, at undersøgelser har vist, at arbejdspladskulturen betyder ufattelig meget for mænds brug af barsel, og derfor er det dér, jeg sætter ind, for det er dér, vi skal påvirke holdningen, så man både fra arbejdsgiverside og fra kollegernes side bakker op, når mænd tager deres del af barselorloven.
Så er der flere ordførere, der har været inde på ønsket om et ligestillingsudvalg i Folketinget, og der skal jeg sige, især til fru Lone Dybkjær, at jeg synes, der kunne være et meget positivt samarbejde i et sådant udvalg.
Jeg ønsker jo kun maksimalt fokus på ligestillingsarbejdet og ser også gerne, at der kommer flere diskussioner om de forskellige initiativer på området, for, som fru Lone Dybkjær siger, der er ganske rigtigt mange af dem.
Så jeg er kun interesseret i et meget godt samarbejde med Folketinget om de ligestillingsmæssige emner.
Det er bare ikke i min lod at tage stilling til, om der skal være et udvalg, der arbejder med det i Folketinget, og nu er det jo selveste Folketingets formand, der er til stede i stolen i dag, så jeg skal nok vare mig for at blande mig i den diskussion.
Det er nu engang Folketingets partier, der må tage stilling til, hvor mange udvalg man ønsker at have i Folketinget.
Så er der flere, der har været inde på problemet med ligeløn, og som også har været lidt efter regeringen, hvad angår initiativerne på området, hvor vi jo både arbejder med en ligelønsstatistik og med en vejledning med gode råd og eksempler på, hvordan man kan fremme det, at der bliver skabt ligeløn på arbejdspladserne.
Og der undrer jeg mig jo såre over hr. ArboBæhr, der siger, at jeg ikke burde være enig med beskæftigelsesministeren, men gå videre med, hvad der er regeringens linje på det her område.
Jeg tror kun, at sådan en udtalelse kan komme, fordi hr. Arbo-Bæhr ikke er bevidst om, at jeg faktisk har beskæftiget mig rigtig meget med den ligelønsstatistik, som den tidligere regering foreslog.
Jeg var nemlig ordfører for Venstre på det forslag, og om noget kom det i forbindelse med de diskussioner klart til udtryk fra min side, at jeg synes, det var for bureaukratisk, for omstændeligt, og at jeg synes, det var helt urimeligt, at man med den foreslåede ligelønsstatistik faktisk ville komme i en situation, hvor man udleverede lønmodtagernes lønoplysninger.
Det har vi ikke ønsket, og derfor ser modellen for en ligelønsstatistik ud, som den gør.
Men ellers er det jo vigtigt at holde fast i, at den væsentligste grund til de meget store lønforskelle mellem kvinder og mænd er det meget kønsopdelte arbejdsmarked.
Og derfor er det vigtigt, at vi får sat ind over for det.
Der har jeg jo bl.a. taget det initiativ med bedre vejledningsmateriale både til lærere, vejledere og forældre, når de drøfter med de unge, hvad er det for en uddannelse, de unge skal give sig i kast med.
Jeg må medgive hr. Jørgen Arbo-Bæhr, at det var et udmærket eksempel, den kampagne, på en situation, hvor man ikke rigtig fik brudt mønsteret, og der er det netop vigtigt, at vi går ind og gør op med de gammeldags mønstre med, hvad kvinder skal vælge, og hvad mænd skal vælge.
Til fru Louise Frevert skal jeg sige, at jeg takker for opbakningen også til indsatsen mod handel med kvinder, og jeg er enig i, at det er skrækkeligt at høre de eksempler, der er, på, at man bare sådan kan købe en ung kvinde.
Det er så forfærdeligt.
Det er derfor, vi fra Danmarks side satser massivt på et internationalt samarbejde på det her område med de nordiske lande, de baltiske lande, men især også i EU-sammenhæng.
For når vi samarbejder om det, så kan vi gøre en markant bedre indsats end den, vi hver især kan klare.
Så der er det altså netop vigtigt med det grænseoverskridende arbejde.
Jeg kan ikke nærmere beskrive indsatsen i de østeuropæiske lande, det har jeg simpelt hen ikke umiddelbart kendskab til.
Så må jeg sige til fru Lone Dybkjær, at jeg var meget overrasket over de negative toner i forbindelse med det at arbejde i den sociale sektor, det at tage sig af pleje- og omsorgsopgaver.
Jeg deler ikke synspunktet.
Og det handler jo bl.a. om sådan noget som at have fokus på de uddannelsesmuligheder, man giver unge mennesker på det område, hvor jeg er vidende om, at der faktisk er mange gode tiltag rundtomkring, men det handler også om sådan noget som f.eks. at sørge for at gøre brug af digitaliseringsmulighederne på området.
Jeg var glad for fru Lone Dybkjærs bemærkninger om, at der ikke rigtig er noget at komme efter – og dog, for fru Lone Dybkjær havde et par kommentarer.
Men det er faktisk godt gennemskuet af fru Lone Dybkjær, at når alle de forskellige tiltag er kommet ind i nogle temaer, er det netop for at opfordre til, at man omhyggeligt læser perspektiv- og handlingsplanen igennem, som jeg jo også kan forstå at fru Lone Dybkjær har gjort.
Jeg synes, det er vigtigere at have fokus på, om der kommer en forbedring, som fru Lone Dybkjær spurgte til, og at vi går ind og følger op.
Sker der rent faktisk noget på området?
Er der flere fædre, der holder barselorlov og en længere barselorlov?
Sker der noget i forhold til kvinders valg af uddannelser på typiske mandeområder og omvendt mænds valg på kvindeområder?
Men der, hvor man skal opsætte måltal, er jo først og fremmest på de forskellige områder, hvor man arbejder med det.
Det er i institutionerne, på universiteterne, i virksomhederne, i brancherne, at man skal fastsætte nogle realistiske mål, som også kan opnås.
Så vil jeg om lige muligheder i år 2007 citere fra perspektiv- og handlingsplanen: »2007 bliver europæisk år for lige muligheder for alle.
Forberedelserne er allerede gået i gang i Danmark.
Der skal nemlig være god tid til dialog med de mange forskellige parter og organisationer, som har noget at bidrage med.«
Det er formuleret på den måde, fordi der er politisk enighed i EU om, at vi satser på 2007 som et europæisk år for lige muligheder, men finansieringen, altså det økonomiske, er ikke på plads endnu og afventer en vedtagelse.
Når jeg skriver, at forberedelserne er gået i gang i Danmark, er det bl.a. det, som jeg har orienteret både Europaudvalget og Det PolitiskØkonomiske Udvalg om, nemlig at vi har kigget på: Hvor skal arbejdet implementeres?
Hvor er det bedst at have hovedkontoret for det arbejde, der skal foregå i 2007?
Ellers står jeg fuldstændig ved, at vi løbende skal have drøftelser med bl.a. ordførerne på ligestillingsområdet om, hvad det er for nogle aktiviteter, der skal sættes i værk i 2007.
Så vil jeg blot sige til fru Anne Grete Holmsgaard, for jeg tror, at meget af det er dækket ind, at jeg mener, at vi på ligestillingsområdet bliver nødt til at erkende, at nogle gange kræves der mere end lovgivning.
Der kræves holdningsbearbejdning, så der skal gives plads til, at man får arbejdet med det udeomkring for at nå de ting, vi gerne vil på ligestillingsområdet.
Et af eksemplerne på det er jo, at vi netop i år kan fejre 30-året for indførelse af ligelønsloven, men må konstatere, at der stadig væk er problemer med at få loven overholdt.
Det kræver så f.eks. noget statistik at arbejde med og noget vejledning om, hvordan man sikrer, at der rent faktisk så også i praksis kommer ligeløn på området.
Sådan kan der gives flere eksempler på, at man er nødt til mere end det at lovgive på området.
Jeg synes, man skal tage udgangspunkt i, hvad kvinderne har behov for.
Som sagt er den hidtidige erfaring på området, at i hvert fald halvdelen af kvinderne faktisk ikke har været der i mere end 6 dage, fordi de netop ønsker at komme videre.
Jeg synes, at vi må se på, hvad erfaringen er, hvad behovene hos kvinderne er, og så indrette det derefter.
Der er det rigtigt, at man jo i EU arbejder med, jeg tror nu, det er en 30-dages-regel.
Det bliver selvfølgelig diskuteret, og ser vi på landene, så er der meget forskellige regler.
Men jeg synes heller ikke, at vi skal stræbe efter, at kvinderne bliver længere end højst nødvendigt på sådan et beskyttet værested, fordi det jo netop gælder om at komme tilbage til sit hjemland og så komme videre med sin tilværelse.
Der har vi jo netop sat massivt ind, med hensyn til hvordan vi kan forberede tilbagerejsen og sikre, at der er nogle til at tage imod og hjælpe kvinderne videre.