Søren Søndergaard (EL), 2004-01-13:
Som det er blevet nævnt, underskrev Tyrkiet for få dage siden, den 9. januar 2004, den 13. tillægsprotokol, som afskaffer dødsstraffen under alle forhold, inklusive krig. Og i virkeligheden, når man tænker tilbage på alle de kontroverser og alle de diskussioner, der har været i Europarådet med Tyrkiet, som jo i øvrigt var et af de første medlemmer - det er jo ikke, fordi de er nytilkommere - så er det jo en kæmpesucces for Europarådet, ligesom det er en kæmpesucces, at Europa i dag de facto er en dødsstraffri zone.
Det er vel at mærke et fremskridt, som er kommet ad frivillighedens vej.
Det er jo måske også her, at jeg i parentes bemærket vil sige, at forskellene er til fru Elisabeth Arnold og EU.
Det handler jo ikke om, hvorvidt man vil have fælles retligt grundlag i forskellige lande, det handler om, på hvilket grundlag et sådant skal besluttes.
Afskaffelse af dødsstraffen er jo langtfra den eneste succes, Europarådet har.
Alene det, at man har formået at samle alle lande i Europa bortset fra to, gør jo, at antallet af lande er langt højere end det antal lande, der er samlet i EU.
Man har formået at samle alle europæiske lande og sikre, at der mellem alle europæiske lande bortset fra de to, som endnu ikke er med, er en løbende debat, hvor det helt afgørende, der kommer ud af den løbende debat uanset det konkrete indhold, er, at det bliver klart for alle, at modsætningerne ikke går mellem landenes befolkninger eller mellem landene som sådan, men at modsætningerne går mellem holdninger på tværs af grænserne.
Det er jo i virkeligheden nok det mest fredsbevarende, i hvert fald hvad angår krige mellem nationer, at man opdager, at man har venner i Tyskland, i Frankrig, i Spanien, i Rusland, i Makedonien, i Aserbajdsjan, i Moldova, at man hvor som helst har venner, der mener det samme som en, ligesom at dem, man bekæmper og er politiske modstandere til i Danmark, også har deres venner rundtomkring.
Det er altså ikke et spørgsmål om kamp mellem lande; det er ikke et spørgsmål om nationalisme; det er et spørgsmål om forskellige politiske holdninger, som skal diskuteres, og hvor befolkningen skal beslutte, hvilken vej der skal gås.
Europarådet har formået at udvide sig til at omfatte stort set alle Europas lande i kraft af en enorm respekt, som Europarådet har nydt i forlængelse af Østeuropas historie,
Murens fald og mulighederne for at vinde demokratiske rettigheder.
Især i de østeuropæiske lande har vi set en enorm tiltro til Europarådet - en enorm tiltro til Europarådet.
Det er jo ikke forkert at sige, at Europarådet i mange østeuropæiske lande har været en faktor, som alle i befolkningerne kunne forholde sig til selv på et sådant niveau, at repræsentanter for Europarådet som f.eks. Venstres fru Hanne Severinsen kunne indgå på lister over respektable eller anerkendte personer, som man gerne ville have til noget betydningsfuldt i landet.
Det kunne hun, fordi hun repræsenterede Europarådet i forbindelse med diskussionen om Ukraines opfyldelse af deres forpligtigelser over for Europarådet.
Så Europarådet har haft en enorm betydning i mange østeuropæiske lande, en betydning, som langt overgår, hvad det har haft i vesteuropæiske lande grundet denne historie.
Alligevel må man sige, at der på det seneste, som jeg også nævnte i et tidligere spørgsmål, har tegnet sig nogle alvorlige problemer i horisonten.
Jeg tror, der er to grunde til, at de problemer kommer.
For det første at vi ser, at flere og flere af Europarådets lande er medlemmer af EU eller orienterer sig mod EU.
Det er ikke bare et spørgsmål, om de er medlemmer af EU - det er jo altså omkring halvdelen af Europarådets lande, som er medlem af EU - men det er også et spørgsmål om, at resten af dem så orienterer sig mod EU, hvilket betyder, at man har anset den monitorering, som f.eks. Europarådet har haft ansvar for, for at være mindre vigtig, bl.a. fordi det jo i høj grad er EU, der sidder på pengekassen.
Personlig har jeg sammen med en polsk kollega som ansvarlig for overvågningen af, at Albanien opfylder de betingelser, de indgik i Europarådet på, oplevet, at man, hvad der var uhørt for nogle år siden, i dag meget tydeligt får at vide, at det egentlig er spild af tid, at man er der, fordi det afgørende jo er, hvad EU siger, og at det er EU, der sidder på pengene, selv om EU jo ikke har et apparat og ikke har en tradition og frem for alt ikke i forhold til ansøgerlandene har en kontakt med parlamentarikerne, der gør, at de kan opfylde den opgave.
Det er kun Europarådet, der har det.
Den anden grund til, at vi har set de her problemer, er, at vi i stigende grad har oplevet, at kritikken ikke følges op og ligefrem nedtones, når det er kritik af lande. Vi har set det meget tydeligt omkring Tjetjenien, hvor der var en kritik, der var oven i købet en fratagelse af den russiske delegations stemmeret, men så fik de den tilbage igen, og nu er det fuldstændig uklart, hvad der egentlig sker. Vi har set det med Aserbajdsjan, som i årevis har haft politiske fanger, som forberedte et valg, hvor alle regler blev overtrådt, men hvor man ikke kun fra Ministerkomiteen, men også fra Den Parlamentariske Forsamling indtil videre - det kan være, det ændrer sig til januar - har været forbavsende stille.
Det er svært at løsrive sig fra den opfattelse, at det måske hænger sammen med, at et land som Aserbajdsjan har utrolig mange olieressourcer, og at store europæiske lande som f.eks. Frankrig og England og for den sags skyld også Danmark, i hvert fald et dansk firma, har interesser i Aserbajdsjan og i virkeligheden er ganske interesserede i, at det regime, der er, fortsætter.
Det værste eksempel, vi fra Den Parlamentariske Forsamlings side har set på at kritikken er blevet nedtonet, var jo i spørgsmålet om Makedonien, hvor det lige præcis lykkedes for Den Parlamentariske Forsamling at stoppe eftermonitoreringen af Makedonien og beslutte, at nu var alt i orden i Makedonien, og var det måneder efter, eller var det kun uger efter, at borgerkrigen genopblussede og dermed afslørede, at problemerne overhovedet ikke var løst.
Der har altså været problemer med at fastholde kritikken og fastholde, at kritikken skulle have konsekvenser.
Hvad kan vi i Europarådet gøre over for det her?
Det er klart, at udelukkelse er en mulighed.
Det er noget, der har fordele
og ulemper.
Nogle gange kan det være nødvendigt, men ofte har
det jo altså også den betydning, at man afskærer sig fra at have kontakt, ikke bare med de parlamentarikere, der kommer fra det land, men også at man afskærer sig fra at komme til et land, der er udelukket af Europarådet, og deltage i diskussioner dér.
Men det er en mulighed.
En anden mulighed er nye sanktioner, flere sanktioner, bøder osv.
Det kan man diskutere.
Men en tredje ting, som jeg i virkeligheden er mere optaget af, er, at man i Europarådet indfører nogle nye forpligtelser som f.eks., at lande, som er medlemmer af Europarådet, forpligter sig til, hvis Europarådet kommer med en kritik af deres land, at offentliggøre denne kritik på public service-kanaler og i aviser.
Der kunne laves en tillægsprotokol et eller andet sted, som lande kunne underskrive.
Alle i Europarådet har i hvert fald skrevet under på, at de vil respektere domstolens afgørelse.
Dette vil efter min mening betyde en voldsom ændring, for i en række af de lande, vi snakker om, er der jo muligheder for at kontrollere pressen.
Det er jo et af problemerne, at pressen med direkte eller indirekte midler bliver kontrolleret.
Selvfølgelig er der ytringsfrihed i den forstand, at nogle småblade kan få lov til at udkomme, men f.eks. er de elektroniske medier ofte kontrolleret, og der vil det her være et virksomt middel.
Afslutningsvis vil jeg sige, at meget selvfølgelig også afhænger af penge, og derfor er vi glade for det tilsagn, som eksisterer om at arbejde for, at Europarådet får flere penge.
Det skal i hvert fald ikke skorte på Enhedslistens støtte til det forslag, når der skal findes penge i Finansudvalget.