Ole Sohn (SF), 2005-12-14:
Indledningsvis kan jeg ikke undlade at gøre opmærksom på, at det her med alternative ting og sejleri vel er sådan, at når der kommer et andet flertal, skal der udstikkes en ny kurs.
Så på den måde kan man godt sige, at vi sejler, men jeg kan da godt love fru Pia Kjærsgaard, at det bliver en anden vej end den, Dansk Folkeparti er i gang med at sejle.
Jeg vil også godt indledningsvis sige et par bemærkninger i forlængelse af hr. Morten Helveg Petersens indledning til sin ordførertale, hvor hr. Morten Helveg Petersen sagde, at han gerne lige ville redegøre for Det Radikale Venstres principielle syn på finansloven.
Det vil jeg også gøre.
Jeg vil gøre det med et citat af finansministeren, som finansministeren brugte i forbindelse med fremsættelsen af finanslovforslaget den 25. august, hvor han erklærede åbent og ærligt: Det skal siges, at finanslovforslaget er fantasiløst.
SF er enig med finansministeren i, at regeringens finanslovforslag for 2006 er fantasiløst, og det er ikke blevet mindre fantasiløst, efter at Dansk Folkeparti har været inde over og har været med til at skrue aftalerne sammen i sin helhed.
Han belemrede ikke SF med megen fantasiløs snak under de forhandlinger, vi var involveret i.
Det foregik dybt professionelt, for vi er nemlig fuldstændig enige med finansministeren, og jeg tror også, finansministeren er fuldstændig enig med SF om, at vi er grundlæggende uenige om den økonomiske politik, så der er ingen grund til at sidde lårene af hinanden og til at diskutere en grundlæggende uenighed.
Derfor blev vi hurtigt enige om, at der, hvor SF havde interesse i at være med, var i forbindelse med nogle af de mindre hjørner.
De hjørner, vi var involveret i ud over satspuljen, som jo er et fælles forlig, var aftalerne om UMTS-midlerne, om forskningsafdelingen og kulturområdet, som vi også lagde meget vægt på at vi fik lavet en aftale omkring.
Her lykkedes det at få lavet nogle små udmærkede aftaler, og det foregik med en professionel tilgang af begge parter.
Derfor er der kun om ikke ros, så i hvert fald en anerkendelse af, at det fungerede forretningsmæssigt fornuftigt.
Men det skjuler jo ikke, at finanslovforslaget i sin helhed er fantasiløst, og det er det, fordi denne regering med sit støtteparti fuldstændig er blottet for evnen til at tænke langsigtet.
Det er klart, at når man laver et fortidigt skattestop, så hindrer man sig selv i at være visionær.
Man hindrer sig selv i at foretage investeringer i fremtiden, fordi man i kraft af skattestoppet og den rigide måde, det er skruet sammen på, alene er nødt til at sikre dagen og vejen så godt, det nu kan lade sig gøre med de midler, der er til rådighed.
Det betyder, at man forsømmer de reformer, som er nødvendige.
Det her samfund skriger på reformer.
Nu ved jeg godt, at når man bruger ordet reform i 2005, så er der mange vælgere, der desværre har fået det indtryk, måske nok endda med rette, at reformer er lig med nedskæringer.
Derfor vil jeg hellere bruge begrebet, at det her samfund skriger på forandringer.
For vi står over for en udfordring, som er en kendsgerning, og det er i øvrigt en præmis, vi er enige med Velfærdskommissionen i, nemlig at i og med, at det er en kendsgerning, at der bliver flere ældre og der bliver færre i den erhvervsaktive alder, så kan man ikke bare lade stå til og lade udviklingen fortsætte som hidtil, for så skaber vi et kæmpe underskud på sigt.
Så er der to måder, man kan gribe forandringerne an på.
Man kan gøre som regeringen.
Man kan nedsætte en velfærdskommission og sige til sit eget bagland: Nu kan vi ikke diskutere velfærd i de næste 2 år.
Og når Velfærdskommissionen så kommer med sine forslag, siger statsministeren, godt understøttet af finanslovforslaget her: Ja, men der skal slet ikke diskuteres velfærdsreformer.
Vi skal kun se på en senere tilbagetrækningsalder, vi skal skære ned i efterlønnen, og vi skal skære ned på pensionsområdet.
Det er sådan set det eneste, regeringen kan komme med.
Det er da også fantasiløst – i den grad fantasiløst.
Det sidste er jeg i øvrigt enig i, og jeg skal komme tilbage til, hvordan vi vil løse det.
Men når man siger, at en senere tilbagetrækningsalder alene kan effektueres ved at skære ned i efterlønnen og skære ned i pensionen ved at hæve tilbagetrækningsalderen, så gør man det jo præcis sådan, at de, som sidder på flæsket, de, som har alle mulighederne, bestemmer, at de, som ikke har valgmuligheden, skal have forringet deres forhold.
Den bedst stillede del af befolkningen, som har de gode pensionsopsparingsordninger, som har benyttet sig af skattebegunstigede selvpensioneringsordninger, som bor i ejerboliger, og som scorer milliarder i de her år i skattefrie gevinster, er da fuldstændig ligeglade med, hvad det her Folketing vedtager om tilbagetrækningsalder.
De går, når de har lyst, for de har råd til det.
Så det, flertallet går i gang med, er at skære ned og forringe efterlønnen og pensionsordningerne for den del af befolkningen, som ikke har de økonomiske muligheder for selv at vælge.
Derfor burde man måske vende tingene om og spørge: Kunne man ikke gøre det på en anden måde, når vi nu er enige i præmissen om, at vi skal arbejde i længere tid, fordi der bliver flere ældre og færre i den erhvervsaktive alder?
Jo, det kan man.
Og minsandten om ikke det nu efter mange, mange års forløb, hvor SF i den grad har forsøgt at overbevise regeringen og ikke mindst beskæftigelsesministeren, som jeg kan se er kommet til stede i salen, om, at forebyggelse nu engang er langt, langt den bedste måde at sikre fremtidens velfærd på, så kommer beskæftigelsesministeren i dag med en opgørelse, som viser, at dårligt arbejdsmiljø koster de offentlige kasser 15 mia. kr. hvert eneste år, det samme, som vi bruger på forsvaret.
15 mia. kr. bruger samfundet, fordi vi ikke har sørget for et ordentligt arbejdsmiljø.
Er det at udvise rettidig omhu med de offentlige midler?
Burde man ikke i stedet for at forringe efterlønnen sige: Vi sætter ind og investerer i et bedre arbejdsmiljø?
Hvad er gevinsten ved det?
Ja, det er, at der bliver færre, der bliver slidt ned, at der er færre, der bliver syge, at der er færre på sygedagpenge, og at der dermed er besparelser på de offentlige kasser, at der er færre, der bliver slidt så meget op, at de må gå på førtidspension.
Og når der er færre, der bliver syge, og der er færre, der kommer på førtidspension, hvad sker der så?
Ja, så udvides arbejdsstyrken.
Hvis man i øvrigt har et godt arbejdsmiljø og et sundt liv, så har folk jo også overskud både fysisk og mentalt til at have lyst til at blive længere tid på arbejdsmarkedet, for det er jo de færreste, der vil vælge at gå fra en god, høj indtægt ned på en lav efterløn eller endnu lavere pension.
Det er en anden måde at tænke på.
Når SF derfor siger, at vi har brug for forandringer her i samfundet, så er det, fordi vi har brug for at investere i fremtiden, sådan at vores børn og børnebørn får et bedre liv, end vi har, og sådan at vi har råd til at sikre vores ældre en ordentlig omsorg.
Prøv at tænke på, at vi i dag er i en situation, hvor der, indtil finansministeren nu har kradset pengene ind fra kommunerne, vel er råd til de fleste steder at kunne tilbyde ældre, der har behov for personlig pleje, et bad pr. uge.
Et ugentligt bad.
Er der nogen her i salen, der kunne drømme om at affinde sig med det?
Nej, vi vil da have et bad hver dag.
Og skulle vi ikke, når vi er så rigt et samfund, og vi bliver rigere og rigere og rigere, kunne sikre en bedre ældreomsorg?
Det er simpelt hen ikke noget, SF kan deltage i, det er ikke den måde, vi ønsker at forandre samfundet eller lave reformer på.
Vi mener faktisk, at ordet reformer gerne skulle genfinde den værdi, det havde i Staunings og i Jens Otto Krags tid, hvor reformer var noget, der skabte bedre forhold for flere.
Det er det, der er ideen med reformer.
Det kan den her regering ikke.
Det kan den ikke i kraft af skattestoppet.
Derfor har SF i forbindelse med finanslovforslaget og i øvrigt også i forbindelse med vores nye udspil, »Ny velfærd« som vores svar på Velfærdskommissionens udspil peget på det helt afgørende i, at der, hvor vi skal sætte ind, er med forebyggelse over en bred front.
Faktisk er det da også sådan, at Velfærdskommissionen, som ikke kan anklages for at komme med særlig mange genialiteter, dog trods alt har peget på et emne, hvor de mener, man bør sætte ind, og det er netop forebyggelse.
Nu ved jeg, at det ikke er alle, der har læst rapporten, men jeg kan bekendtgøre, at hvis man kommer så langt, at man når til kapital 15, side 18, så vil man finde frem til, at Velfærdskommissionen dér meddeler, at der ligger et fantastisk besparelsespotentiale for det offentlige ved at investere mere i bedre arbejdsmiljø – det har beskæftigelsesministeren bekræftet i dag – og at der ligger væsentlige milliardbesparelser for det offentlige ved at investere i forebyggelse, bedre kost, mere motion og forebyggelse af livsstilssygdommene.
Og så konkluderer Velfærdskommissionen: Det har vi i øvrigt ikke ressourcer til at gå nærmere ind i, derfor har vi ikke beskæftiget os med det.
Nej, og hvad kommer der så ud af det?
Ja, så kommer der det ud af det, at vi skal skære ned på efterlønnen, vi skal skære ned på pensionerne, og vi skal afkorte dagpengeperioden.
Det er meget fattigt.
SF vil en anden vej, og det er også derfor, vi i forbindelse med de her finanslovforhandlinger har foreslået, at vi burde etablere et forebyggelsesministerium, hvor al lovgivning i det her Folketing blev screenet for forebyggelseselementerne, for det vil sætte fokus.
Det vil forandre hele tankegangen, når man laver lovgivning, at man skal sikre sig, at det har den bedst mulige effekt på forebyggelse, for det vil gøre, at finansministeren – ikke den nuværende, for så lang tid sidder den nuværende finansminister ikke, men den fremtidige – vil kunne se det glædelige i, at da man udviste rettidig omhu og investerede i forebyggelse og dermed i fremtiden, så kom der afledte besparelser i den offentlige økonomi siden hen.
Det er et af de områder, vi mener, der skal satses på for at sikre fremtidens velfærd.
Det er ikke med i finanslovforslaget fra regeringens side.
Det næste er, hvor man skal sikre fremtiden.
Det skal man gennem investeringer i uddannelse og forskning.
Det har vi diskuteret ofte, og hver gang regeringens repræsentant er på talerstolen, slynger vedkommende om sig med milliarder, sådan at befolkningen kan få det indtryk, at den her regering virkelig satser på uddannelse og forskning.
Og hver eneste gang regeringen gør det, er vi nødt til at bede finansministeren om skriftligt at oversende virkeligheden til Finansudvalget, og så konstaterer vi, at der sammenholdt med bruttonationalproduktet faktisk bruges relativt færre penge til forskning end hidtil.
Så det går den forkerte vej.
Det er også utrolig kortsigtet, for hvordan er det, vi skaber fremtidens arbejdspladser?
Det gør vi via forskning, det gør vi via en forøgelse af befolkningens uddannelsesbaggrund.
Som jeg også har nævnt tidligere i dag, måles kvaliteten af et sundt velfærdssamfund på, hvordan man behandler de dårligst stillede i samfundet.
Og der må man altså konstatere, at på trods af at vi er et af verdens rigeste lande, så er vi i en situation, hvor regeringen og Dansk Folkeparti udnytter deres flertal til at øge ulighederne i samfundet.
De bruger deres flertal til at sige, at de velstillede skal have skattelettelser, og de dårligst stillede skal have skåret i deres offentlige ydelser.
På trods af at de er sat ud på et sidespor, og at de bliver marginaliseret, har man åbenlyst skåret i kontanthjælpen for 22.000 borgere.
Og takken til dem fra samfundets side er: Vi skærer i jeres ydelser, sådan at jeres børn i endnu højere grad kommer til at leve i relativ fattigdom.
Det kan vi ganske enkelt ikke være bekendt.
Vi kan ikke være bekendt i så rigt et samfund, at vi behandler udsatte grupper så dårligt, som tilfældet er.
Men det er klart, at det er en politisk prioritering, og der har Venstre, Dansk Folkeparti og Det Konservative Folkeparti valgt, at de dårligst stillede skal have det dårligere, for at der kan gives skattelettelser til de velstillede.
Der er SF dybt uenig, dybt uenig, for vi mener, at man skal måle samfundets værdi på den måde, som vi behandler de dårligst stillede på.
Så det kan gøres bedre.
Derfor kan man sige, at der grundlæggende har været en anden tilgang til finansloven, til de reformer, til de forandringer, der skal ske i tiden, der kommer, og derfor håber vi, at vi, ud over den debat, vi har haft i dag, hvor der jo også har været en del indfald omkring Velfærdskommissionens udspil, i de kommende måneder kan få en god offentlig debat om, hvilken vej Danmark skal gå eller for bruge fru Pia Kjærsgaards yndlingsudtryk, hvilken vej vi skal sejle.