Høgni Hoydal (T), 2004-10-07:
De udvalgte målgrupper i statsministerens tale kom som perler på en snor: Der var den almindelige skatteborger, erhvervslivet, elever og lærere i folkeskolen, universiteterne, de studerende, de ældre, børnefamilierne, dem, der er bekymrede for indvandringen, sundhedspersonale og patienter, de offentligt ansatte i kommunerne, der var lidt til EU-politikkens og Irakkrigens skeptikere, siden kom andre udsatte grupper, og til sidst kom så Færøerne og Grønland.
At det er en rangordnet prioritering efter vigtighed, skal jeg nu ikke klandre statsministeren for, men sikkert er det, at Færøerne i hvert fald fylder mindre i denne åbningstale, end vi har set i mange år.
Det kan jo have sine grunde.
Efter valget på Færøerne i januar i år var der for tredje gang i træk et flertal af partier, der har støttet den færøske selvstændighedsproces og ønsker fuld selvstændighed.
Det lykkedes dog ikke at samle en koalition blandt disse partier, og i stedet har vi fået en regering på Færøerne, som har en noget anden målsætning.
Meget er blevet parkeret eller sat på vågeblus, men det arbejde, der er gjort for at forberede den fulde selvstændighed for Færøerne, forsvinder jo ikke.
Analysearbejdet, erfaringerne og de mange forhandlinger om overtagelse af de store områder er jo foretaget, og ikke mindst ligger der et forslag til en færøsk grundlov klar på bordet.
Når der igen samles et flertal for at føre den færøske selvstændighedsproces til ende, så starter man jo ikke på bar bund.
Da kræves der egentlig blot en politisk handling og ikke noget teknik eller jura og analyser.
Da vil hele energien kunne bruges på den politiske gennemførelse.
Den ny regering på Færøerne har også erklæret, at den vil tage visse skridt mod selvstændighed, selv om Sambandspartiet er med i koalitionen, Det siger noget om, hvor meget der egentlig er sket og flyttet i færøsk politik de senere år.
Det siger noget om, hvor rodfæstet det er blevet på Færøerne, at det skal være det færøske folk og ikke den danske statsmagt, som har den øverste myndighed på Færøerne.
Hvis der er nogen substans i indholdet på disse to områder, så vil det selvfølgelig være et stort fremskridt.
Men vi ved det ikke endnu.
Sådan som jeg ser og hører det, ser det desværre ud til, at nogle af tingene stadig vender på hovedet.
Det lyder, som om den danske stat skal uddelegere bemyndigelser til Færøerne, men det færøske folk har jo aldrig givet den danske stat disse bemyndigelser.
Det færøske folk har jo aldrig besluttet sig for at give suveræniteten fra sig; vi er et folk med selvbestemmelsesret i henhold til folkeretten, og det færøske folk har heller aldrig sat den danske grundlov i kraft på Færøerne som sin egen.
Derfor kan der jo ikke være tale om, at den danske stat giver eller delegerer noget til Færøerne, men der må være tale om, at man i en praktisk aftale vælger, at administrationen af disse områder tages hjem til Færøerne, og at Færøerne tager det fulde ansvar for alle samfundsområder.
Og jeg er enig med statsministeren i, at det selvfølgelig også er med de dertil hørende betalinger.
Denne grundlæggende forskel i opfattelserne synes jeg ikke man skal ignorere, for findes der ikke en løsning på denne uenighed, så bliver hele rammen om både en overtagelseslov og om den udenrigspolitiske kompetence problematisk.
Men igen: Der kan blive tale om et praktisk fremskridt, hvis der er substans i ordene og vi undgår de faldgrupper, der kan være på vejen.
Men hvis der igen blot er tale om en ny hjemmestyreordning med et andet navn, så mener jeg egentlig, der er tale om et tilbageskridt.
En tysk filosof har jo sagt, at historien gentager sig – første gang som en tragedie, anden gang som en farce.
Spørgsmålet er, om historien også gentager sig her i den færøske selvstændighedskamp.
For snart 60 år siden stemte det færøske folk for fuld selvstændighed.
De seneste 6 år har der igen været flertal i det færøske parlament, Lagtinget, for fuld selvstændighed, og alt er blevet forberedt til det.
Det er jo også blevet gjort ved at pakke tingene ind og smøre et lag kosmetik hen over tingenes reelle tilstand.
Der er f.eks. mange, der tror på de gentagne udsagn fra danske ministre om, at der er et rigsfællesskab mellem tre ligestillede parter.
Men det er jo rent kosmetik.
Det er også på mange måder forståeligt.
Danmark går i krig i Irak, på trods af at der er et flertal i det færøske Lagting, der er imod – også i det grønlandske Landsting.
Danmark sætter militære love i kraft på Færøerne, selv om der er et enigt Lagting på Færøerne, der er imod.
Færøerne og Grønland har villet repræsentere sig selv i Den Internationale Hvalfangstkommission, men det siger regeringen nej til.
Et enigt færøsk Lagting har søgt om selvstændigt medlemskab af Nordisk Råd, men det har den danske regering også sagt nej til, ifølge udenrigsministeren fordi man ikke kan dele dronningen i tre.
Derfor er der grund til at spørge statsministeren: Hvad er det egentlig, man taler om, når man taler om bemyndigelseslov eller en fuldmagt i udenrigsanliggender?
Vil det f.eks. give Færøerne mulighed for at få fuldt selvstændigt medlemskab af Nordisk Råd og IWC, Den Internationale Hvalfangstkommission?
Eller hvad er det egentlig, der ligger i det her?
Men summa summarum, der må ikke blive tale om en ny kosmetik, men om reelle fremskridt og substans.
Der må være tale om virkelige skridt til selvstændighed og ikke forsøg på en ny inddæmning.
Det er bedre at sige tingene, som de er, end at fremholde en sminket udgave af virkeligheden, for siger man tingene, som de er, kan man også forholde sig til dem politisk.
Der ligger jo en stor magt i begreberne.
Begreberne former vores verdensbillede og vores handlinger, og begreberne er også afgørende for, om det er muligt at skabe en ligeværdig dialog og en forståelse mellem parterne.
Hele det begrebsapparat, som benyttes af regeringen og oftest også her i Folketingssalen om forholdet mellem Danmark og Færøerne og Danmark og Grønland, er efter min mening en blokering.
En ting er den tale om det her rigsfællesskab mellem tre ligeværdige parter, hvilket vi alle ved er forkert.
Et andet begreb er f.eks. begrebet bloktilskud eller blokstøtte.
Skulle man gå helt over i den anden grøft, kunne man jo lige så godt kalde det en ydelse for Grønlands og Færøernes suverænitet eller en lejeaftale for et territorium.
Det her viser bare, at begreberne jo også sætter dialogen i stå på mange måder, fordi der i begreberne ligger nogle værdier, som vi ikke kan acceptere.
Statsministeren talte i sin redegørelse om forældede lærebøger, hvilket jeg er enig med ham i.
Det har Den Nordatlantiske Gruppe sat sig for at gøre noget ved, også for at få nye begreber.
Om en måneds tid, som hr. Lars-Emil Johansen nævnte,
kommer der en rapport i to bind om det folkeretlige grundlag mellem Danmark/Grønland og Danmark/Færøerne, som er lavet af uafhængige eksperter.
Hidtil har det hovedsagelig været den danske stats eksperter, der har defineret forholdet.
Jeg kan bare nævne Alf Ross og Max Sørensen, som man stadig væk bruger som grundlag.
Nu kan vi altså få et uvildigt grundlag og nogle nye perspektiver på det her, og jeg har forstået, at der også er mange interessante ting i de her nye rapporter, både om da Færøerne havde sin folkeafstemning i 1946, om da Grønland fik den danske grundlov sat i kraft i 1953 osv.
Jeg håber, at man kan bruge det her til at få en mere ligeværdig dialog, hvor man accepterer, at der også kan være forskellige retlige opfattelser af forholdene mellem landene.
Jeg håber som sagt, at det vil føre til en mere fordomsfri debat.
Jeg hæftede mig ved, at statsministeren i sin tale i tirsdags ville gøre op med det, han kaldte for fortidens ideologiske blokeringer.
Det var jeg glad for at høre.
Jeg har tiltro til, at dette opgør med fortidens ideologiske blokeringer ikke har den fodnote, at »denne sætning gælder ikke for Færøerne og Grønland.«
Der er sandelig brug for et opgør med fortidens ideologiske blokeringer i forholdet mellem Danmark og Færøerne.
Vi skal ud af den ideologiske blokering, at Færøerne og Grønland er integrerede dele af Danmark, og at det er den danske regering
For jeg synes nemlig, at det er udtryk for gammeldags nationalisme og blokering, at man har den holdning i Danmark.
En af de største ideologiske blokeringer for dialogen om selvstændighed i Nordatlanten er den danske regerings brug af den danske grundlov.
Hver gang vi taler om at tage det afgørende skridt, trækkes grundloven op af skuffen og bruges til at slå færingerne og grønlænderne i hovedet med: Det kan ikke lade sig gøre, det siger grundloven.
Det er jo helt absurd at tænke sig, at den danske grundlov, som er Danmarks frihedsbrev og grundlaget for Danmarks og det danske folks demokrati, som vi har meget stor respekt for, bruges som argument imod det færøske og det grønlandske folks frihed og det færøske og det grønlandske folks fulde demokrati.
Det holder jo ikke.
For det første har det færøske og det grønlandske folk jo aldrig vedtaget den danske grundlov som deres egen.
For det andet er der ikke noget i den danske grundlov, der forhindrer den færøske og grønlandske selvstændighed.
Så grundloven bruges desværre som en af fortidens ideologiske blokeringer, og det har den efter min mening ikke fortjent.
Så vi skal ud af de her blokeringer og tale om det, som statsministeren også brugte meget tid på i sin tale, nemlig globaliseringens udfordringer, også for Færøerne og Grønland: behovet for dynamik og kreativitet, viden og uddannelse og internationalt samarbejde.
For det er nemlig det, den færøske selvstændighedskamp handler om: at vi kan deltage på lige fod i verden, selv tage ansvaret for vores samfunds udvikling i den globaliserede verden; at vi ikke bliver holdt i et afhængighedsforhold, hvor energien bruges på at snakke om, hvor mange penge der kommer fra Danmark, men hvor energien bedre kan bruges på at snakke om, hvordan vi kan skabe nye værdier i det færøske samfund og skabe et solidarisk samfund på Færøerne.
Det er målet for selvstændigheden.
Det må da stå klart for alle, at Færøerne ikke kan hænge tilbage som en krympet uldsok i Nordatlanten, mens verden ændrer sig med rivende fart.
Selvstændigheden er jo redskabet til at deltage i den globaliserede verden.
Det er jo rigtigt, at atlas over verden har ændret sig meget, og man kan da ikke tro, at atlasset over Nordatlanten skal stå uforandret i al tid fremover.
Det må også ændres.
Som oftest vinder den danske holdning, det er klart.
Nogle gange lykkes det så ved hjælp af et eller andet redskab at presse den danske regering eller det danske Folketing til at have en anden holdning som følge af de færøske og grønlandske ønsker, men det skaber heller ikke tilfredshed i Danmark.
Det har vi set i det seneste spørgsmål om hvalfangst.
Der bliver flere og flere områder, som Danmark administrerer for os, der kommer ned til Bruxelles, hvor Danmark kommer til at sidde på begge sider af bordet og skal tage hensyn til interessekonflikter.
Derfor vil jeg slutte med at sige, at vi da gerne vil give Danmark frihed til at vælge sin vej i den globaliserede verden og i EU.
Den frihed for Danmark kommer automatisk, når Grønland og Færøerne også har taget deres frihed og deres fulde ansvar i verden.