Eva Kjer Hansen (V), 2004-01-20:
Jeg tror, at det, der er vigtigt med hensyn til anbringelsessagerne, er at få stillet nogle mere præcise krav til sagsbehandlingen om det egentlige indhold, hvad der skal fremgå af handleplanen, og hvad for nogle overvejelser man skal have gjort sig.
Jeg tror, vi kan nå frem til nogle meget gode forslag i det arbejde, i de forhandlinger, der nu er i gang omkring en anbringelsesreform, i forhold til at blive meget mere præcise omkring indholdet, kvaliteten, kontinuiteten og de andre ting, som jeg var inde på i min ordførertale.
Det er det, der skal styrke fagligheden og sørge for, at der kommer en ordentlig sagsbehandling.
Jeg understregede i min tale også, at vi i Venstre synes, det er vigtigt, at den, der har beslutningskompetencen, også har det økonomiske ansvar, og jeg har faktisk tillid til, at kommunerne godt kan forvalte på den her måde og sørge for, at det bliver de rigtige afgørelser, der bliver truffet, med en yderligere præcisering af nogle krav til sagsbehandlingen.
Med dette beslutningsforslag foreslås det, at der skal udarbejdes en analyse af forskellige modeller, som skal munde ud i en ny procedure for gennemførelsen af tvangsfjernelser.
Som minimum skal der laves to modeller.
I den ene skal dommeren ikke længere deltage i børn og unge-udvalget, og i stedet skal der beskikkes en eller anden af ministeren, og afgørelsen skal kunne efterprøves i byretten.
I den anden model skal Den Sociale Ankestyrelse erstattes af et andet nævn, som skal efterprøve alle sager, forstår jeg.
Lad mig med det samme slå fast, at i Venstre er vi imod forlaget.
Jeg kan ikke få øje på, at der med disse modeller skulle være tale om nogen forbedringer i forhold til den gældende procedure. Da vi i sin tid fulgte op på Graversenudvalgets betænkning, var det i høj grad med retssikkerheden for øje.
Børn og unge-udvalget, der vurderer grundlaget for en tvangsfjernelse, skulle netop have en dommer som formand.
Afgørelsen kan ankes til Den Sociale Ankestyrelse og ellers til landsretten.
For Venstre har det været afgørende, at der af hensyn til barnet ikke skulle føres sager ved domstolene som sådan.
Så når De Radikale her foreslår, at man f.eks. kunne vælge en model, hvor en afgørelse skal kunne efterprøves i byretten, er vi uenige i dette.
Jeg forstår heller ikke ideen om et nyt nævn.
Om noget sted er ekspertisen da til rådighed i Den Sociale Ankestyrelse.
Jeg synes, at der er lavet en udmærket procedure for tvangsfjernelsessager, hvor der er meget fokus på retssikkerheden, men jeg er til gengæld enig i, at der er for stor vilkårlighed og manglende faglighed i sagsbehandlingen generelt i kommunerne.
Det gælder ikke kun i tvangsfjernelsessager, men også i de frivillige sager, som udgør 90 pct. af alle anbringelser, og det er det, vi nu gør noget ved i forbindelse med anbringelsesreformen.
Det glæder mig, at De Radikale fastholder, at kommunerne fortsat skal stå for betalingen, for, som det hedder i bemærkningerne, »at kommunerne fortsat har en tilskyndelse til at forebygge tvangsfjernelser«.
For Venstre er det vigtigt, at det økonomiske ansvar følges ad med beslutningskompetencen.
Dette er De Radikale så åbenbart ikke enige i, da der tales om en mulig model, hvor en uafhængig instans skal træffe alle afgørelser.
Jeg har svært ved at se, hvordan bemærkningen om eventuelle regionale centre kommer ind i billedet.
Det er en del af en sætning i den sidste del af bemærkningerne.
Er det i virkeligheden det, der ligger bag hele beslutningsforslaget: at De Radikale ønsker en diskussion i forhold til de regionale centre?
Så synes jeg, man skulle have taget det med ind i forhold til det modelanalysearbejde, man vil have foretaget.
For Venstre er det afgørende, at det er barnets tarv, der er fokus på, og at der sker et kvalitetsløft på området.
Derfor ønsker vi en bedre sagsbehandling og mere kontinuitet i anbringelserne, vi ønsker inddragelse af familierne og familienetværket, og vi ønsker bedre klagemuligheder for børn og unge.
Kompetencen skal fortsat ligge i kommunerne for at sikre helhed i indsatsen.
Det gælder om at afhjælpe de problemer, familien måtte slås med, og om muligt fastholde kontakten mellem barnet og familien, i det omfang det kan lade sig gøre.
Dette her forslag forbedrer intet i den retning og har ikke fokus på de problemer, vi mener der er på anbringelsesområdet.