Anders Fogh Rasmussen (V), 2005-10-06:
Jeg synes, at man kan tillade sig at sige, at det har været en rolig debat.
Jeg kunne næsten fristes til at sige en lidt slap debat, men det er vel også udtryk for, at det går ganske godt, og at det kører stabilt og roligt.
Men man kan måske også sige, at debatten har haft et lidt bemærkelsesværdigt forløb, for jeg havde set i aviserne her op til debatten, at nu skulle oppositionen foretage et gevaldigt stormløb på regeringen.
Og hvad har vi så i stedet for oplevet i dag?
Er det sådan et sandt stormløb på regeringen, vi har oplevet?
Nej, det er det ikke.
Det er en opposition i vild forvirring; det er spredt fægtning; det er uklare politiske budskaber; det er et meget usikkert og meget uklart politisk alternativ, der tegner sig til regeringen.
Til sidst mander i hvert fald en del af oppositionen sig op til et forslag til vedtagelse, og det viser sig så, at den, der er i førersædet for oppositionen, er hr. Villy Søvndal, som fremsætter et forslag til vedtagelse, idet oppositionen så dog efterlader Enhedslisten på perronen.
Men man må som helhed sige, med al respekt for hr. Villy Søvndal, at det var en fuser.
Over for det står en stærk regering støttet af Dansk Folkeparti.
En regering, som står for en samlet og stabil politik, en politik, som er i overensstemmelse med det, som et meget bredt flertal i befolkningen ønsker.
Vi har en solid økonomi.
Vi tager i god tid fat på at forberede nødvendige reformer af det danske samfund på en sådan måde, at forandring går hånd i hånd med tryghed, og vi fører en politik, hvor vi sikrer, at den fremgang, som det danske samfund er inde i, kan komme alle til gode.
Det er jo sandt nok, det er der oven i købet undersøgelser der viser.
Det må jo trods alt have været svært for en socialdemokratisk ordfører at nå dertil, men ikke desto mindre sagde fru Lotte Bundsgaard det for 4 måneder siden, og fru Lotte Bundsgaard sagde tilmed, at vi skulle glæde os.
Jeg skal jo ikke lægge skjul på, at jeg blev sådan en lille smule bekymret for, om hele Socialdemokratiet nu kunne rumme hele denne jubelmelding, for vi kender jo det traditionelle socialdemokratiske sortsyn på samfundsudviklingen.
Men jeg oplevede det på den måde, at det var det første spæde skridt i retning af et socialdemokratisk stilskifte, hvor man nu ville til at se lidt lysere på tilværelsen, smile lidt mere og arbejde lidt hårdere i Folketinget.
Hvad er der så sket i løbet af de 4 måneder?
Jo, vi har fået flere i arbejde, beskæftigelsen stiger, og ledigheden er faldet siden dengang med yderligere knap 5.000 personer.
Der er udsigt til, at overskuddet på de offentlige finanser bliver markant større i 2005, end vi skønnede i juni.
Overskuddet på betalingsbalancen ser også ud til nu at blive meget større, end vi dengang regnede med, og renten er lavere end tidligere forventet.
Det er for bare at nævne nogle ting, hvor man må sige, at i de 4 måneder, der er gået, siden vi hørte fru Lotte Bundsgaard sidst, er alting blevet endnu bedre, end det var i juni.
Så var det, at jeg havde forventet, at fru Lotte Bundsgaards humørkurve i dag ville være helt i top.
Men der blev jeg skuffet, for fru Lotte Bundsgaards humør og optimisme er jo ikke ganske fulgt med udviklingen i det omgivende samfund.
Danmark skal tilbage på sporet, lød det fra fru Lotte Bundsgaard.
Jeg må sige, da jeg jo går meget op i Socialdemokratiets velbefindende, at det er synd, at Socialdemokraternes sådan lidt spæde, spirende og lyse forårssind nu er blevet afløst af det gamle tungsind, at fornyelsen i partiet kun var så kortvarig.
Det viste sig altså, at prisen for at samle partiet var en tilbagevenden til den gamle negative linje, hvor det eneste, der kan samle, er kritik og så de nye ufinansierede offentlige udgifter.
Nu har vi i de sidste par dage set en ny overskrift, som er lanceret af Socialdemokraternes nye ledelse, som har prøvet sig med noget, som fru Lotte Bundsgaard også prøvede i dag, nemlig et nyt udtryk, hvor man hævder, at regeringen lever på en anden planet.
Det har jeg tænkt lidt over, og da jeg så havde lyttet til fru Lotte Bundsgaards indlæg – for øvrigt for slet ikke at tale om hr. Villy Søvndals indlæg – må jeg egentlig sige: Ja, det tror jeg er rigtigt.
Jeg tror, at vi lever på to forskellige planeter.
Så jeg tror, at fru Lotte Bundsgaard har ret, og derved så overlader vi det gerne til ledelsen i Socialdemokratiet at bo i en fjern, fjern galakse ved navn Christiansborg, hvor politikere – i hvert fald visse politikere – åbenbart kun er sat i verden for at gå op i det, som jeg vil betegne som en underlig intern Christiansborgsniksnak løsrevet fra den hverdag, der er folks hverdag udeomkring.
Hr. Jens Rohde, fru Pia Kjærsgaard og fru Pia Christmas-Møller lagde jo offensivt ud i dag ved at beskæftige sig med det, der beskæftiger folk i hverdagen, med et forslag til vedtagelse, som tager udgangspunkt i, at det går rigtig godt i Danmark, men som også siger, at det er vigtigt, at vi nu fører en politik, som sikrer, at den økonomiske fremgang kan fortsætte, og at den kommer alle til gode, så Danmark også i fremtiden kan forblive et samfund uden store sociale og økonomiske forskelle.
Og så lægger de op til, at der skal føres en politik, hvor vi fortsat gennemfører målrettede forbedringer for de udsatte grupper i det danske samfund, at vi ruster børn og unge bedre til at bryde den negative sociale arv, og at vi sikrer, at det altid kan betale sig at arbejde, også for de lavest lønnede.
Hvad har vi så set i dag?
Vi har set en opposition, der i den grad har måttet slå knuder på sig selv for at forklare, hvorfor i alverden de ikke kan stemme for den her sunde fornuft, som er indeholdt i denne her vedtagelse.
Hvem er det, der ikke kan stemme for, at man skal gennemføre målrettede forbedringer for udsatte grupper?
Hvem er det, der ikke kan stemme for, at vi skal ruste børn og unge bedre til at bryde en negativ social arv?
Og hvem er det, der ikke kan stemme for, at det altid skal kunne betale sig at arbejde, også for de lavest lønnede?
Det er oppositionen, som bare har måttet slå knuder på sig selv for at forklare, hvorfor de ikke kan stemme for disse selvfølgelige ting, vil jeg sige, med en snusfornuft, som viser en klar politisk retning.
Nu lyttede jeg jo opmærksomt til fru Lotte Bundsgaards indlæg, fordi jeg havde regnet med, at vi så i dag kunne få klarhed på et punkt, hvor der i en tid har hersket nogen uklarhed, nemlig spørgsmålet om Socialdemokraternes skattepolitik.
Jeg vil sige, at der er gjort ihærdige forsøg i løbet af debatten på at få bragt klarhed, men jeg sidder tilbage og er forvirret, endda endnu mere end tidligere, efter at have hørt fru Lotte Bundsgaards besvarelser i dag.
Et er, at fru Lotte Bundsgaard kom helt galt af sted med alt det der om, hvor mange penge der kommer i kassen.
Vi hørte i debatten, at fru Lotte Bundsgaard havde fået det til, at der på trods af regeringens skattestop var kommet 100 mia. kr. mere i kassen – tror jeg det var – og det fik fru Lotte Bundsgaard så til, at regeringen havde sat skatterne i vejret.
Sådan tror jeg at de fleste opfattede det, at det var det, fru Lotte Bundsgaard ville udtrykke, altså at den stigning i provenuet var udtryk for, at skatten var gået i vejret.
Se, det er jo en meget, meget speciel form for logik, for fru Lotte Bundsgaard skyder derved sig selv i foden, for fru Lotte Bundsgaard havde lige sagt, at regeringens skattestop underminerer velfærdssamfundet, hvorefter fru Lotte Bundsgaard siger, at skattestoppet har givet flere penge i kassen.
Begge dele kan jo ikke passe.
Det kan det bare ikke.
Dertil kommer, at folks virkelighed jo heller ikke passer til fru Lotte Bundsgaards ræsonnement, for alle mennesker ved, at regeringen har gennemført en ærlig skattelettelse, som for en almindelig lønmodtagerfamilie har betydet 10.000 kr. mere om året i rådighed, altså en ærlig skattelettelse, der ikke er slugt op af, at vi har forhøjet andre skatter og afgifter.
Derfor er der jo ingen, der kan få det til at passe med det, som fru Lotte Bundsgaard siger.
Jeg tror nok, at de gamle marxister talte om, at man ville prøve at skabe en falsk bevidsthed, og selv om det er nogen tid siden, at den nuværende socialdemokratiske ledelse har beskæftiget sig med marxistisk teori, vil jeg dog yde den uhonorerede konsulentbistand at indføre ledelsen i denne tankegang, men også advare imod den, for er der noget, der er farligt, er det, hvis man prøver at fortælle folk noget, som de ikke kan mærke i deres hverdag.
Det er bare én ting, og lad det nu ligge.
Det, der står tilbage efter fru Lotte Bundsgaards indlæg, er jo, at hvis Socialdemokraterne får magt, som de har agt, så vil skatten her i landet gå i vejret.
Det er konklusionen.
Hvis vi går tilbage til april.
Her sagde en nyvalgte socialdemokratiske leder, fru Helle Thorning-Schmidt: Vi ophæver skattestoppet.
Så kommer vi til maj, foråret vinder indpas, og der siger fru Lotte Bundsgaard, at nu er man nået til den erkendelse i den nye socialdemokratiske ledelse, at Socialdemokraterne må acceptere skattestoppet.
Vi kunne godt høre, at det ikke var med nogen stor kærlighed, men fru Lotte Bundsgaard sagde: Socialdemokraterne må acceptere skattestoppet for at komme ind på regeringens kontorer.
Så det var meldingen i maj: Vi må acceptere skattestoppet.
Nu springer jeg så en række mellemregninger over og går frem til september, for da vi så når frem til den 29. september, får vi på én og samme dag to socialdemokratiske meldinger, den ene i Berlingske Tidende og den anden i Børsen.
Berlingske Tidende havde fået fat på fru Mette Frederiksen, som også den dag havde ladet munden løbe og talt om skattestoppet og meddelt, at skattestoppet skulle ophæves, for man kunne som god socialdemokrat aldrig afskrive sig den mulighed at sætte skatten i vejret.
Jeg kan ikke sige, at det vakte nogen stor forbløffelse i vore kredse.
Det var altså, hvad skal vi sige, genkendelsens glæde, som vi der kunne notere ved at se dette meget klassiske socialdemokratiske synspunkt.
Samme dag i Børsen udtalte hr. Henrik Sass Larsen, at vi skal have et skattestop, men det var dog kun et delvist skattestop, for det var et skattestop på afgifter og på boliger, mens vi må forstå, at skatterne godt kunne gå op alle andre steder.
Men altså, på en og samme dag siger fru Mette Frederiksen, at skattestoppet skal ophæves, og hr. Henrik Sass Larsen siger, at vi skal have et skattestop, men dog kun på nogle områder.
Det sidste, som hr. Henrik Sass Larsen sagde, kunne godt give anledning til nogen eftertænksomhed, for det er egentlig mærkeligt, at man godt vil have et stop for stigning af skat på boliger, men ikke noget stop for en stigning i folks indkomstskat.
Det er da egentlig sært.
Her har vi det sådan, at et stop er et stop, og det er det hele vejen.
Det er så enkelt, vil jeg gerne sige til hr. Henrik Sass Larsen, med det her skattestop, for det er bare et stop.
Så vi må sige, at det har været noget slingrende, og derfor er der ikke noget at sige til, at den nye socialdemokratiske leder på et tidspunkt i dagbladet Politiken, som stiller et meget klart spørgsmål – spørgsmålet fra Politiken lyder: Skal skattestoppet ophæves? – konkluderer, at det vil man se på hen ad vejen.
Det kan jeg godt forstå at fru Helle ThorningSchmidt siger oven på den her tur, men jeg tror ikke, at det spreder tryghed i det danske samfund, at det er noget, som man sådan vil se på hen ad vejen, specielt ikke, når vi ved, at de, der i givet fald skal hjælpe fru Helle ThorningSchmidt til statsministerembedet, er Det Radikale Venstre, som vil have ophævet skattestoppet, det er SF, som vil have ophævet skattestoppet, og det er Enhedslisten, som også vil have ophævet skattestoppet.
Derfor er der al mulig grund til at drage den konklusion, som jeg startede med: Hvis Socialdemokraterne får magt, som de har agt, vil skatterne igen begynde at stige, sådan som vi så i 1990'erne.
Vi kan også allerede se det i det finanslovforslag, som Socialdemokraterne har lagt frem, hvor der er et hul på 8-9 mia. kr.
Det er jo klart, at sådan et hul på sigt kun kan finansieres på én måde, nemlig ved at sætte skatterne i vejret.
Så man må sige, at på det punkt kender vi nu Socialdemokraterne igen.
Jeg var begyndt på hen over foråret og den tidlige sommer at nære nogle forhåbninger om, at de nye toner fra Socialdemokratiet også kunne føre til, at det kunne lade sig gøre at lave noget fornuftig politik sammen.
Lad mig med det samme sige, at jeg ikke har opgivet håbet.
Jeg er ikke vred over det, men jeg er en lille smule skuffet over, at Socialdemokraterne er vendt tilbage til det gamle spor.
Men vi vil gøre vores yderste for alligevel at udnytte de muligheder, der måtte være for at skabe gedigne politiske resultater, for vi ønsker et bredt samarbejde.
Fru Pia Kjærsgaard og fru Marianne Jelved var inde på spørgsmålet om Tyrkiet.
Man kan roligt sige fra hver sin vinkel, og det er jo meget forfriskende at få det belyst fra to sider på den facon.
Jeg tror, at det for alle er et stort dilemma, når man taler om Tyrkiet og om tyrkisk medlemskab af EU.
På den ene side tror jeg, at de fleste med deres fornuft kan indse, at det vil være en stor fordel at støtte de kræfter i Tyrkiet, som ønsker et moderne Tyrkiet, som ønsker reformer i Tyrkiet og ønsker et vestligt orienteret Tyrkiet, som samarbejder med Europa.
På den anden side tror jeg også, at alle må erkende, at det selvfølgelig er en stor mundfuld.
Det er mange mennesker, det kan blive det største land i EU i givet fald, og med de strukturer, der er i Tyrkiet, kan det blive meget omkostningskrævende for EU, i hvert fald hvis vi fortsætter EU-politikkerne uændret.
Der er landbrugspolitikken og den regionale støtte, og der er hele spørgsmålet om arbejdskraftens frie bevægelighed.
Der er utrolig mange spørgsmål at tage stilling til, og det er klart, at det giver nogle dilemmaer.
Derfor vil jeg også gerne give et klart svar på det her, uanset at det er et dilemma.
Den første del af svaret er, at hvis man spørger, om det Tyrkiet, som vi kender i dag, kan blive medlem af EU, et meget klart svar: Nej, det kan det Tyrkiet, som vi kender i dag, ikke.
Det næste spørgsmål, man så kan stille, er: Jamen kan Tyrkiet om 15-20 år blive medlem af EU?
Dertil må man svare, at det er der ikke nogen der i dag kan sige noget om, for det afhænger jo ganske af, hvad der sker i løbet af de 10, 15, 20 år, hvor lang tid det nu vil tage.
Det, man skal tænke på, er, at hvis Tyrkiet på et tidspunkt kommer i nærheden af at være kvalificeret til et medlemskab af EU, så er det, fordi Tyrkiet i mellemtiden har indført 80.000 sider EU-lovgivning i sin nationale lovgivning, og så er det altså i givet fald et helt andet Tyrkiet end det, vi kender i dag, vi taler om.
Så er det, om jeg så må sige, et europæisk Tyrkiet.
Derfor er det klare svar, at nu starter vi forhandlingerne, sådan som det er blevet lovet.
Så ser vi undervejs i disse forhandlinger, om Tyrkiet kan leve op til alle disse krav, og vi ser også undervejs i processen, om EU vil have kræfter til at optage yderligere et stort medlemsland.
Begge dele skal være opfyldt, og det er der ikke noget nyt i.
Det har vi sagt helt tilbage i 1993, og vi har i øvrigt gentaget så sent som i december sidste år, at sådan er det.
Det er der heller ikke noget nyt i, det er også sagt tidligere.
Det er, hvad jeg har sagt offentligt.
Det er, hvad jeg gentager her.
Det er regeringens linje,
og de forhandlinger, der nu er indledt, er altså åbne forhandlinger, hvor man ikke på forhånd kan garantere for, hvad udfaldet måtte blive.
Fru Marianne Jelved var så også rundt om, hvad skal man sige, samarbejdet i Folketinget osv.
På sin vis tilkommer det ikke mig at blande mig i indre radikale forhold, men da det trods alt har betydning for samarbejdsmønstrene her i Folketinget, synes jeg dog alligevel, at jeg må komme med en kommentar til det, for der er en ting, jeg ikke helt forstår.
Den klassiske radikale position har jo været at stå frit til alle sider, eller i hvert fald til begge sider i Folketinget, for derved at maksimere mulighederne for at få radikal indflydelse.
Jeg tror, at en af fru Marianne Jelveds forgængere engang formulerede det fyndigt ved at sige, at det vigtigste er ikke, hvem man samarbejder med, men hvad man samarbejder om.
Vi må i dag konstatere, at fru Marianne Jelved har indført et nyt radikalt dogme, som faktisk er det modsatte, nemlig at det er vigtigere, hvem man samarbejder med, end hvad man samarbejder om.
Jeg knytter det til, at fru Marianne Jelved her fra talerstolen sagde, at når Det Radikale Venstre ikke kunne stemme for det forslag til vedtagelse, som er fremsat af regeringspartierne og Dansk Folkeparti, var det, fordi Dansk Folkeparti var med.
Fru Marianne Jelved sagde, at hvis det endda bare havde været et forslag fra V og K, kunne man have overvejet det positivt fra radikal side, men nu var det udelukket.
Jeg har også forstået på fru Marianne Jelved, at når hun så kraftigt afviser samarbejdet med regeringen, er det, fordi Det Radikale Venstre er dybt uenig med regeringen på en række punkter.
Fru Marianne Jelved plejer at nævne udlændingepolitikken, uddannelsespolitikken og måske også nogle gange skattepolitikken.
Jeg noterer bare stilfærdigt i forbifarten, at på præcis de samme punkter synes fru Marianne Jelved at have problemer med Socialdemokratiet.
Jeg tror oven i købet, at fru Marianne Jelved brugte det udtryk, at hun nogle gange blev bragt i en pinagtig situation, og det må jo egentlig være forfærdeligt, for en radikal.
Derfor synes det at være et mindre velvalgt argument for lige præcis i den grad at gifte sig med Socialdemokratiet.
Så siger fru Marianne Jelved nogle gange, at det alligevel ikke nytter noget at samarbejde med regeringen, fordi de ikke har et flertal sammen med regeringen.
Det er jo rigtigt, men det har fru Marianne Jelved heller ikke med Socialdemokraterne.
Så der er sådan set ingen af argumenterne, der holder i den virkelige verden.
Og det må pine mangen en god radikal at være bragt i den situation, at den klassiske radikale position, hvor man står frit og kan samarbejde til begge sider, nu er totalt ophævet og afløst af en fuldstændig fast, jeg fristes næsten til at sige betonfast alliance med Socialdemokraterne.
Jeg tror på sigt, at det må give anledning til nogle overvejelser internt i det radikale parti, men som sagt, det tilkommer selvfølgelig ikke mig at blande mig i interne forhold.
Jeg gør nogle observationer, som har relation til samarbejdet her i Folketinget.
Hr. Villy Søvndal var inde på mange ting, men jeg vil især hæfte mig ved én ting, nemlig at hr. Villy Søvndal sagde, at denne regering har ført så mange mennesker over på overførselsindkomst, at det er en ny rekord.
Det er ikke nogen retvisende fremstilling af situationen, vil jeg gerne sige til hr. Villy Søvndal.
Det antal mennesker, som er på førtidspension,
er ikke steget i denne regerings tid.
Det er steget, det erkender vi.
Og så har der været en stigning i ledigheden, men der er ledigheden jo på vej ned igen.
Det kan vi så glæde os over.
Der har altså været en stigning i antallet af efterlønsmodtagere.
Men der har jeg jo forstået på hr. Villy Søvndal at det har hr. Villy Søvndal overhovedet ingen planer om at ændre på.
Tværtimod har hr. Villy Søvndal taget afstand fra alle tanker om at ændre på den del af det.
Derfor forekommer hr. Villy Søvndals betragtninger jo noget teoretiske, næsten grænsende til det hykleriske.
Men nu er det selvfølgelig en prognose, og nu må vi se, hvad de endelige tal bliver.
Men der er god gang i økonomien og derfor god grund til at fæste lid til de tal, så jeg tror, at hr. Villy Søvndal her er lovlig pessimistisk.
Nogle enkelte bemærkninger til vore venner fra Grønland og Færøerne.
Hr. Lars-Emil Johansen taler om, at rigsfællesskabet er et ufrit fællesskab, at det er et rustent fællesskab, og at vi skulle have et partnerskab baseret på reel frihed.
Jeg deler på ingen måde hr. Lars-Emil Johansens beskrivelse af rigsfællesskabet.
Tværtimod må jeg sige, at jeg synes, det er et rigsfællesskab, der blomstrer.
Der er en god tone, der er en god stemning, og vi moderniserer i retning af, at Grønland og Færøerne gradvist kan få ansvar for flere og flere opgaver.
Hr. Lars-Emil Johansen sagde, så vidt jeg forstod det, også, at grundloven spærrer for en fornuftig udvikling.
Det er jeg meget uenig i.
Det er altså sådan, at et meget bredt flertal her i Folketinget er af den opfattelse, at det er Grønland og Færøerne, der bestemmer deres egne skæbner selv.
Så var hr. Lars-Emil Johansen inde på en konkret ting omkring terrortrusler og Thulebasen osv.
Grønlands hjemmestyre er orienteret om det igangværende arbejde.
Regeringen afventer arbejdsgruppens rapport og vil så tage stilling til anbefalingerne, og jeg er ikke bekendt med på nuværende tidspunkt, hvorvidt der i de anbefalinger vil indgå noget, som specifikt omhandler Grønland eller for den sags skyld Færøerne.
Hr. Kuupik Kleist rejste en række konkrete emner, bl.a. arktisk forskning.
Jeg kan sige, at det er sådan, at staten gennem bloktilskuddet giver finansiering til uddannelser, herunder de højere uddannelser i Grønland, som er områder, der er overtaget af Grønlands hjemmestyre.
Så det er altså op til landsstyret og Landstinget at prioritere, hvordan de midler konkret skal anvendes.
Med hensyn til Retsvæsenskommissionen er det et emne, der indgår i Selvstyrekommissionens arbejde.
Så lyttede jeg jo opmærksomt til hr. Høgni Hoydals indlæg, der som sædvanlig var et meget principielt indlæg, hvad jeg synes er al ære og respekt værd.
Og lad mig straks sige, at jeg jo fuldstændig deler hr. Høgni Hoydals grundsynspunkt, at det er vigtigt, at man tager ansvar selv.
Det er simpelt hen en del af min grundfilosofi i det politiske arbejde.
Og jeg vil gerne sige til hr. Høgni Hoydal for at undgå enhver misforståelse, at jeg ikke opfatter dem, der arbejder for, at Færøerne skal have ansvar for så mange ting som muligt, som nationalistiske, rabiate banditter, som hr. Høgni Hoydal udtrykte det – på ingen måde.
Det er absolut ikke min opfattelse.
Det er en ærlig sag.
Jeg er bare nødt til at sige, at det er en sag, der afgøres på Færøerne, og det er der, hr. Høgni Hoydal skal tage sit slagsmål.
Det er faktisk ikke her i Folketinget, for her løber hr. Høgni Hoydal åbne døre ind.
Der er et meget bredt flertal i Folketinget, der har fastslået, at hvad der måtte komme af ønsker fra færøsk side, er man indstillet på at følge.
Hr. Høgni Hoydal spurgte sådan retorisk, hvad det er, der spærrer for en fornuftig dialog.
Nu vil jeg lige med det samme sige, at jeg synes, der er en meget fornuftig dialog.
Jeg føler ikke, at der er nogen spærringer for en fornuftig dialog.
Der har været, og der er en fornuftig dialog.
Det er jo også grunden til, at vi i godt samarbejde med det færøske landsstyre har gennemført en overtagelseslov, som betyder, at Færøerne nu kan overtage en masse opgaver i det omfang og det tempo, Færøerne selv bestemmer.
Og det er jo, som hr. Anfinn Kallsberg var inde på, sådan, at nu ligger den diskussion og den opgave på Færøerne.
Nej, jeg vil sige til hr. Høgni Hoydal, at hvis der er noget, der alligevel spærrer for en fornuftig dialog, så er det mere det, at hr. Høgni Hoydal kører rundt i en teoretisk, jeg vil sige en næsten teologisk, diskussion om, hvem det er, der beslutter de her ting.
Den virkelige verden er, at det beslutter vi i fællesskab.
Det færøske folk beslutter selv sin fremtid, og der er et flertal her i Folketinget, der vil imødekomme de ønsker, der kommer.
Så er resten jo en ret teoretisk diskussion, og det er der, jeg tror, at kæden nogle gange hopper af.
Og det kan somme tider spærre lidt for udsynet og for debatten.
Jeg lytter meget gerne til, hvad hr. Høgni Hoydal siger, men jeg må bare minde om, at opgaven, diskussionen nu ligger på Færøerne, akkurat som hr. Anfinn Kallsberg understregede det, og derfor synes jeg i og for sig også, det var meget relevant, at hr. Anfinn Kallsberg så tog fat på noget andet, nemlig, kan man sige, de fælles holdninger og strømninger, der er inden for rigsfællesskabet, af almen politisk karakter.
Nu nævnte hr. Anfinn Kallsberg så familiepolitik og fleksibilitet i samfundet og skattepolitik osv., og det synes jeg netop er det, der karakteriserer et godt samarbejde, at det kan man også udveksle synspunkter om.
Så lad mig bare afrundende sige, at vi er mange, som bestemt ønsker, at vi har et levende rigsfællesskab, for det synes jeg der er gode historiske og kulturelle grunde til, men også et moderne rigsfællesskab i pagt med tiden baseret på tre ligeværdige parter, hvor jeg gerne vil understrege, at det er Færøerne og Grønland, der selv bestemmer deres fremtid og deres skæbne, og det er et rigsfællesskab baseret på frihed og ansvar.
Det er den politiske ledetråd, regeringen følger, når det gælder udviklingen af rigsfællesskabet.
Til slut vil jeg endnu en gang takke for debatten, som jeg synes har været rolig og afslappet.
Regeringen lægger nu op til en reformperiode.
Vi har forberedt et stort program.
Vi har tilrettelagt en fast kurs.
Vi inviterer til et bredt samarbejde, og vi vil invitere alle Folketingets partier til at deltage i det samarbejde.