Kim Behnke (FRI), 2000-12-14:
Som deltager i en finanslovdebat igennem mange år må jeg sige, at det har været en fornøjelse at lytte til debatten i år.
Mest fordi et emne, der i mange år nærmest har været tabu i forhold til finanslovdebatterne, skattespørgsmålet, endelig har fået den plads, hvor det hører hjemme, nemlig i forbindelse med finansloven.
Regeringen har det ikke dumme synspunkt, faktisk rimelig velargumenteret, at de skatteindtægter, der kommer i øjeblikket, primært skal gå til at afdrage på gælden.
Kigger vi på de mange klodser, en finanslov er sammensat af, ja, så er det jo også ubehageligt at konstatere, at lige præcis forrentningen af statens gæld er en af de allerstørste klodser, vi har på finansloven.
Så der er kun gode argumenter for at få bragt statens gæld ned.
Det kan jo ikke undgås, at man kommer til at tænke tilbage på de mange gange, hvor jeg fra denne talerstol har advaret imod, at man vedtog finanslove med underskud og de gange var med til at forøge statens gældsætning.
Dengang var der såmænd ikke den store lydhørhed over for advarslerne om, at man brugte penge nu, som efterfølgende generationer kom til at afbetale.
Når det er blevet en del af regeringens retorik, oven i købet blevet en del af regeringens forsvar mod at skulle gennemføre skattelettelser lige nu, kan jeg jo kun være glad.
Ordene, frøene er sået.
De vokser nu også i regeringen, og nu er man klar til at gå ud og bruge det som en solid argumentation.
Jeg glæder mig så til det øjeblik, hvor anden halvdel af min gældstale også bærer frugt i regeringen.
For lige præcis når det gælder statens gæld, så behøver man ikke at bruge skatteindtægter til at nedbringe gælden.
Staten har nemlig den mulighed, at man kan bruge engangsindtægter til at få afviklet gæld.
Rent faktisk er engangsindtægter noget af det mest velegnede til at afdrage gæld.
Ja, det er faktisk uforsvarligt, hvis man bruger engangsindtægter til andet end at afdrage gæld, for de er der jo kun én gang.
Åh jo, der har været diskussion i dag om, hvorvidt det var klogt, om det overhovedet var realistisk at gennemføre udlicitering.
Jeg vil spole båndene et par år tilbage og sige, næh, lad os få genoptaget spørgsmålet om at foretage privatiseringer, altså at staten får solgt ud af de mange aktiver, staten har, aktiver, som staten ikke behøver at have.
Staten ejer aktier i et hav af mærkelige selskaber.
Staten ejer aktier i en badestrand.
Næh, det er der vel egentlig ikke.
Er der noget særlig stærkt argument for, at staten skal være medejer af en virksomhed, der fremstiller stålplader ud af gammelt udtjent jern, nej, det er der vel egentlig ikke.
Jeg kan huske dengang, hvor et eksotisk forslag om at privatisere en lufthavn nærmest udløste ramaskrig i Folketingssalen, for det var jo vidtgående højrepopulisme osv.
I dag er det hjertet i regeringen, at man er optaget af at få solgt endnu flere af aktierne i Kastrup Lufthavn, fordi Kastrup Lufthavn er i god gænge, og fordi Kastrup Lufthavn i privatiseret tilstand har fået en fremgang, som den ikke ville have fået, hvis det skulle forelægges Folketingets Finansudvalg, hver gang man ønskede at udskifte et par kvadratmeter linoleum i finger B. Derfor håber jeg, at når nu gældsspørgsmålet optager regeringen så meget, at regeringen ved kommende finanslove vil nå til den erkendelse, at det gælder om at få solgt ud af en række af de aktiver, som staten har, og som staten ikke behøver at have, og så bruge de penge til at få afdraget på gælden.
Der er statsvirksomheder, hvor man i moderne tid kan undre sig.
Hvorfor skal staten stå for at fremstille søkort og landkort, når private virksomheder også gør det i konkurrence med Kort- og Matrikelstyrelsen?
Det kan sagtens privatiseres.
Så det er ikke kun et spørgsmål om at sælge ud af aktier og jord og ledvogterhuse og den slags; også egentlige statsvirksomheder kan med fordel blive solgt.
Det, der er det geniale ved at gennemføre disse salg, er, at man her og nu opnår nogle gode solide indtægter, som kan nedbringe statens gæld.
Det argument, at regeringen først vil gennemføre skattelettelser på det tidspunkt, hvor der er økonomisk råderum, hvor gælden er betalt tilbage, indebærer to meget bekymrende udviklingsmuligheder:
Den ene udvikligsmulighed er, at der sker en økonomisk afmatning i løbet af en årrække.
På det tidspunkt vil man måske være nødt til at gældsætte sig igen, og så har man ikke benyttet de gode tider til at gøre vores erhvervsliv robust til at kunne stå imod, når disse dårlige tider måtte opstå, og derfor vil man få en dobbelt negativ effekt på det tidspunkt.
Det andet scenario er, at det fortsat går godt, og så kender jeg jo mine 178 kolleger her i salen godt nok til at vide, at når der er et økonomisk råderum, spørger de: Skal vi så ikke bruge pengene?
Skal vi ikke?
Der er en lang liste.
Vi får breve og henvendelser, folk står i kø for at få lov til at komme på finanslovene.
Derfor er det min frygt, at hver gang, der er en krone i et økonomisk råderum, så bliver den krone ikke brugt til skattelettelser, men så bliver den brugt til at tilfredsstille de interessegrupper, der nu tigger og beder om at komme på finansloven.
Det kan være, jeg har været her
for længe, det kan være, at de mange år i Folketinget har gjort, at jeg ser sådan på det, men fremtiden vil jo vise, om jeg får ret. Vi har den opfattelse i Frihed 2000, at det er en god idé at lave skattelettelser, også selv om de ikke er 100 pct. finansieret her og nu.
Den opfattelse har vi, fordi skattelettelser kan være med til at sætte en god udvikling i gang.
Det er det, der på nudansk kaldes dynamiske effekter.
Men regeringen har jo et eksempel, oven i købet dagsaktuelt fra Dagbladet Børsen i dag, der viser, at de dynamiske effekter ikke kun har en positiv side af deres virke, de har også en negativ side.
Underforstået at lige så vel som skattelettelser altså kan sætte gang i hjulene, så kan skatteforhøjelser også bremse udviklingen.
På det tidspunkt, hvor regeringen som en aftale med det marxistiske sammenrend valgte at gennemføre en forhøjelse af bilafgifterne, var jeg en af dem, der advarede og sagde, at det kom til at koste staten indtægter.
Nej, nej, folk skal nok blive ved med at købe biler, blev der sagt.
Og nu ligger tallene der så.
Mens vi i 1999 fik 17,4 mia. kr. i statskassen ved bilsalg, så vil vi i år nå omkring 13 mia. kr. En afgiftsforhøjelse har altså udløst en lavere indtægt
til staten.
Så må man spørge, hvad i alverden skulle vi så gennemføre den afgiftsforhøjelse for?
Det var vel ikke, fordi staten skulle have mindre indtægter?
Vi kan godt tage en lang diskussion om, hvorvidt det så har noget miljømæssigt osv.
over sig, men der er vel ingen, der tror på, at det var det, regeringen mente.
Næ, regeringen havde vel egentlig også et ønske om at få flere penge i statskassen.
Det er dér, de dynamiske effekter er så geniale, for de skatter, vi har i øjeblikket, er for manges vedkommende af en sådan størrelse, at de får folk til at foretage sig noget, som efter enhver fornuft er ufornuftigt og faktisk til skade for statskassen.
Folk kører til Flensborg, ikke bare fylder de bilen med tusindvis af dåseøl og spiritus og smugler måske også lidt cigaretter, næ, når de nu er i supermarkedet dernede, ja, så fortæller grænsehandelsrapporten, som skatteministeren jo langt om længe fik afleveret til Folketinget, at det er betragtelige milliardbeløb, den danske stat går glip af.
Kunne vi flytte den omsætning ind i danske butikker, ja, så ville skatteministeren kunne glæde sig over, at der ikke bare kom et provenu fra afgifterne, men også 25 pct. moms, og der var måske nogle flere mennesker, der blev ansat i danske detailbutikker.
Alt sammen noget, som er klogt og intelligent.
Derfor er det vores opfattelse, at regeringen burde være langt mere åben over for det forslag, som den tidligere skatteminister, hr. Carsten Koch, er kommet med, og jeg har også noteret mig, at den nye skatteborgerforening har støttet op om forslaget, nemlig at man går ind og evaluerer på hver eneste afgift og hver eneste skat og spørger: Har den afgift den optimale størrelse, eller kunne vi faktisk være i den situation, at vi ved at sænke procenten en lille smule opnåede et større provenu?
Det gælder også for personskatterne, og da man jo næppe kan beskylde Finansrådet for at ville gå et politisk ærinde, så var det jo interessant, at dette års årsmøde i Finansrådet blev brugt til at markedsføre det meget interessante budskab, at man rent faktisk skal fjerne topskatten, og hvis man gør det, vil det give, som de kalder det, et selvfinansieret bidrag til dansk økonomi.
I Frihed 2000 har vi ikke topskatten som vores førsteprioritet, hvis vi skal lave skattelempelser, men lad os alligevel kigge på det intelligente papir, der er kommet fra Finansrådet, for hvad er det, Finansrådet fortæller?
Ja, Finansrådet fortæller, at det kan godt være, vi har nogle gode uddannelser i Danmark, og det kan godt være, at de, der kommer ud fra handelshøjskolerne, og de, der kommer ud med ph.d.-grader i økonomi osv., er knalddygtige folk, men lige så snart de har været ansat i Unibank eller Den Danske Bank eller Jyske Bank, eller hvad de hedder alle sammen, i et stykke tid, så bliver de ærlig talt trætte af den måde, de bliver behandlet på i Danmark, og så finder de ud af, at det arbejde, de nu er blevet uddannet til, kan de akkurat lige så godt udføre fra London eller fra Paris eller fra Frankfurt. Økonomiministeren ved, hvor mange job af den kaliber der er etableret de senere år i Frankfurt.
Der er ganske mange af dem, der er besat af danskere.
Det er folk, som vi i det danske samfund har betalt for at give disse kundskaber, og så vælger de at fraflytte Danmark.
I øjeblikket bor der omkring 50.000 danskere i London.
Jeg vil røbe over for Folketinget, at der ikke er ret mange bistandsmodtagere imellem de 50.000.
Det er antagelig folk med gode uddannelser, folk med store indkomster eller personlige formuer.
Hvis nu vi kunne lokke dem tilbage til Danmark eller i det mindste fremover forhindre, at folk i den grad fraflytter Danmark, ja, så er der, som Finansrådet jo gør opmærksom på,
en samfundsøkonomisk gevinst ved det.
Og en af de ting, der gøt det surt for dem at være i Danmark,
er så betalingen af topskatten.
Topskatten indbringer jo ikke alverden af provenu på den store finanslov, men topskatten er med til, at lige præcis den her type folk vælger at forlade Danmark.
I det hele taget er det vores forventning, at et af de allerstørste problemer, Danmark står over for i fremtiden, ikke er problemer med indvandring, næ, det er problemer med udvandring, for det, der sker i Danmark, er, at de, der fraflytter Danmark, er folk med gode indkomster, og det er folk med gode uddannelser.
Hvem er det, vi bytter med på den store verdensarena?
Ja, det er jo desværre ofte folk med meget svage kundskaber, det er folk, som kommer til Danmark, og som man lidt eksotisk kalder tosprogede, men for nogles vedkommende kan de jo ikke engang deres eget modersmål.
Det er personer, der er analfabeter, det er personer med så dårlige forudsætninger, at vi skal starte med at grunduddanne disse mennesker, inden vi i løbet af måske 5-10 år vil kunne have fuld glæde af dem på et arbejdsmarked.
Dem bytter vi altså ud med højtuddannede folk fra vores universiteter og vores handelshøjskoler, som fraflytter Danmark.
Det er efter vores opfattelse en fuldstændig uintelligent måde at udvikle det danske samfund på. Vi har brug for, at flest muligt mennesker opholder sig i Danmark, tjener penge i Danmark og bidrager til den danske økonomi, fordi det danske erhvervsliv, som er traktormotoren i dansk økonomi, ikke har det godt i disse år.
Åh jo, vil man sige, det går jo fremragende for eksporten, vi har aldrig haft så højt betalingsbalanceoverskud som netop i øjeblikket, men hvis vi kigger lidt på handelsbalancen, så afslører den jo, at det er knap så rosenrødt. Den høje betalingsbalance skyldes jo bl.a., at dollarkursen er høj, og at det kan betale sig for Nationalbanken at omlægge lån, swaps, som det hedder i den terminologi, og der er en række danske eksportvirksomheder, som har glæde af, at dollarkursen er høj i øjeblikket.
Men hvor længe bliver dollarkursen ved med at være høj?
Jeg skal ikke spå om, hvordan den nye præsident i USA vil klare det, men en kendsgerning er det, at dollaren kan risikere at falde igen.
Vi har fire figurer, som man kan se fra Folketingets talerstol, det er en fisker, det en handelsmand, det er en landmand, og det er en industrimand.
Jeg beklager, der er ingen kvinder imellem, men de fire fyre står deroppe.
De repræsenterer de fire grundlæggende håndværk, og det burde være sådan, at vi var klar over, at det er de fire, der bærer det danske samfund.
, men det sidste års tid har jo vist os, hvor skrøbelig den ny økonomi er.
Hvis der ikke er solid produktion bag, så holder det ikke i længden, og derfor er der brug for, at netop disse erhverv holder vi øje med og ser, hvordan går udviklingen.
Udviklingen går desværre i den forkerte retning, udviklingen går i retning af, at der bliver færre beskæftigede i de erhverv, og udviklingen går i retning af, at man lukker og sammenlægger virksomhederne.
Nå, ja, vil man så sige, men det er jo ikke noget problem, for når man går ned i butikkerne, så er der stadig væk varer på hylderne, hvad er problemet så?
Det kan da godt være, at der er lukket nogle landbrug, noget fiskeri og nogle følgeindustrier og noget forædlingsindustri, men det betyder ikke noget, for når vi går ned i butikkerne, så er der stadig væk varer på hylderne.
Ja, vi er nemlig heldigvis medlem af et europæisk fællesskab, hvor der er varernes fri bevægelighed, og det betyder, at det i stedet for at være dansk pålæg, der ligger der, er det belgisk, det betyder, at i stedet for at være en dansk and, man spiser juleaften, er det en fransk and.
Maden skal nok komme på bordet, men det er jo altså importerede varer, og hvad der er nok så irriterende set med miljøpolitiske øjne, så er det altså varer, der er fremstillet under miljøforhold, som vi ingen som helst indflydelse har på i Danmark.
Det er samfundsøkonomisk ikke særlig klogt; efter vores opfattelse er det meget, meget dumt.
Den belastning, man løbende pålægger dansk erhvervsliv, er en belastning, hvor man hele tiden kan dreje skruen en lille smule.
Ofte går det jo godt, og det giver regeringen blod på tanden til at sige, nå, men så prøver vi en gang mere, og den dag, hvor man har drejet en gang for meget, ja, så opdager vi det sjældent, for det er såmænd bare i dagbladenes liste over, hvilke virksomheder der nu er solgt eller ikke længere er på danske hænder eller helt er lukket.
Ud af en finanslov på en halv billion kroner - der var nogle, som i går troede, jeg sagde en halv million kroner, nej, en halv billion kroner, og det er mange penge - er det faktisk vores opfattelse, at det burde være muligt at finde plads til ganske mange og omfattende besparelser, særlig dem, der kan være med til at aflaste vores erhvervsliv, for det erhvervsliv, der går tabt, får vi ikke automatisk igen, det erhvervsliv, der ikke kan få dygtige og velkvalificerede medarbejdere, som fraflytter Danmark, kommer ikke tilbage igen.
På nøjagtig samme måde er det jo med de familier, der har en boligøkonomi, der måske står på randen af en tvangsauktion.
Alle de tilstedeværende kan huske, da antallet af tvangsauktioner i Danmark var ubehagelig højt; ikke alene gik folk på tvangsauktion, der fulgte familietragedier i kølvandet, skilsmisser og børn, der måtte tvangsfjernes, alt det, vi desværre alt for godt ved følger i kølvandet på en familie, der går økonomisk ned.
Når der ikke er sket en støre stigning i antallet af tvangsauktioner, end statistikken fortæller os, så skal det være min påstand, at det er udelukkende, fordi en meget stor del af den ekstra belastning, som pinsepakken og andre ulyksaligheder har givet boligejerne, har boligejerne finansieret ved at omlægge lånene i deres ejendomme.
Man har haft en stor villighed til ikke alene fra realkreditinstitutterne, men også fra pengeinstitutterne til hele tiden at tilbyde suppleringslån, omlægninger, ned i kurs, ned i rente, en masse omlægninger, som har frigjort kapital til den enkelte familie, så man har været i stand til at betale de ekstra afgifter, der er kommet fra regeringen.
Hvad gør vi så den dag, renten for alvor stiger?
Hvad gør vi med den store del af folks privatøkonomi, som i øjeblikket er det, jeg kalder plastickortøkonomi, hvor folk lader sig friste op til jul af tilbud om at få et plastickort, hvor de kan gå ned at handle for 30.000, 40.000 eller 50.000 kr.?
Ja, det går godt, så længe markedsrenten ikke er højere, end den er i øjeblikket, men en forhøjelse af markedsrenten på en håndfuld procent vil betyde, at disse familier vil gå økonomisk ned.
Derfor er der brug for, at vi har en sund økonomi for samfundsøkonomien, for statens økonomi, en sund økonomi for virksomhedernes økonomi, men så sandelig også en sund økonomi
for den enkelte familie.
Og det, der er brug for i den forbindelse, er, at familierne får en tro på fremtiden.
Og det rigtig gode spørgsmål, inden vi i dag skal stemme om finansloven for 2001, er: Er dette en finanslov, der leverer optimismen og troen på fremtiden?
I Frihed 2000 er vi ikke i tvivl.
Den finanslov, som ligger til afstemning om lidt, giver ikke folk tro på, at der er bedre tider fremover,
og derfor vil vi fra Frihed 2000 anbefale Folketinget at stemme nej til finansloven.