Majbrit Berlau (EL), 2006-02-28:
Jeg tager ordet, fordi jeg synes, at ministeren var lidt fræk, da han svarede fru Elsebeth Gerner Nielsen anden gang, hvor han lidt retorisk sagde: Og hvad så, hvis man rent faktisk gennemførte de forslag, som De Radikale fremsatte?
Jeg tillader mig så lidt frækt at svare på De Radikales vegne, at jeg i hvert fald tror, at Enhedslisten kunne tilslutte sig, at man med de fire forslag, som De Radikale har ridset op, faktisk ville se en forbedring af psykiatrien i Danmark.
Ministeren sagde, at han bestemt ikke er afvisende over for at udbygge den del, der vedrører opsøgende psykoseteam, bedre støttekontaktpersonordninger og alt sådan noget.
Men det, jeg godt kunne tænke mig at vide, er: Vi er i en situation, hvor alle i Folketinget tilsyneladende er enige om, at det, man skal satse på, er styrket psykosocialt arbejde, mere terapi, flere støtteordninger, mere opsøgende arbejde, mulighed for døgnkontakt til sindslidende osv. osv.
Hvorfor er det så ikke sådan nogen forslag, ministeren har stillet først?
Det forstår jeg ikke.
Hvis det havde været det, kunne jeg garantere for, at et enigt Folketing havde sagt ja tak og amen til de forslag, og så kunne vi se, om der ville være behov for tvungen opfølgning.
Jeg betvivler meget, at tvungen opfølgning overhovedet er nødvendig, og jeg betvivler i høj grad retssikkerheden i det.
Der er et problem med det, som jeg opfatter at regeringen vil, nemlig tvungen opfølgning.
Ministeren siger, at det er et udtryk for bekymring for de sidste borgere, dem, som vi ikke kan nå med det system, vi har i dag.
Jeg vil først sige, at det system kunne gøres meget bedre.
Vi har flere gange fra oppositionens side påpeget, at den lovgivning, der allerede er i dag, ikke bliver overholdt, f.eks. med udskrivningsaftaler.
Det er svært at få ressourcer til at føre de gode intentioner ud i livet.
Der er ikke i døgnets 24 timer adgang til at kontakte en person, når man får det dårligt osv.
Den slags ting kunne vi i langt højere grad udbygge.
En lang række eksperter siger, at det lovforslag, som vi står med i dag om tvungen opfølgning, faktisk kan medføre en yderligere ekskludering af de her borgere i samfundet, fordi de er nødt til at gå under jorden for at undgå overgreb, ved at politiet kommer ind i deres hjem og henter dem til tvangsmedicinering.
Så jeg vil gerne spørge ministeren
: Er der ikke en risiko for, at det lovforslag i høj grad udstøder og yderligere marginaliserer de svageste grupper, som vi i virkeligheden gerne skulle understøtte?
Jeg har selvfølgelig iagttaget, at nogle har det synspunkt.
Og så har jeg iagttaget, at nogle andre har et andet synspunkt.
Det er derfor, at jeg på et tidligere tidspunkt i debatten sagde, at i den her sag ville alle nok kunne finde en ekspert, der kunne fremme deres sag og deres synspunkt.
Der er tale om et meget målrettet værktøj, der kan bruges for en meget veldefineret, snæver gruppe patienter, der opfylder fire betingelser, et subjektivt og tre objektive; det er anslået måske 100 patienter.
Og det skal selvfølgelig gå hånd i hånd med en fortsat kvalitetsmæssig oprustning af det, der sker i psykiatrien.
Ligesom det ikke er noget argument for ikke at gøre noget for den sidste patient, at man først vil gøre noget for alle de andre, så er det omvendte jo lige så rigtigt, nemlig at det ville være forkert, hvis man kun gjorde noget for den sidste patient, som under alle omstændigheder havde brug for det her tilbud, og afstod fra at gøre noget for de patienter, der kunne komme væk fra svingdørene ved mindre tvangsmæssige tiltag, altså ved en kvalitativ udbygning af psykiatrien.
Derfor mener jeg, som jeg hele tiden har gjort, at det her er meget, meget balanceret.
Det er selvfølgelig også derfor, at det her element er præsenteret som et delelement i en lovgivning, der i øvrigt har den målsætning at nedbringe brugen af tvang i psykiatrien.
Det er min målsætning, og det tror jeg også det her bidrag vil medvirke til.