Frank Aaen (EL), 1999-04-22:
Det er tydeligt, at hr. Bjarne Laustsen står her
på talerstolen og nærmest lukker øjnene og prøver at fremstille den efterlønsforringelse, der nu bliver gennemført, som en sejr.
Nu er alle glade, kunne vi høre.
Nej, alle er ikke glade.
Det er stadig væk det største tillidsbrud i nyere tid mellem Socialdemokratiet og dets vælgere.
Hør også lige ynkeligheden i debatten.
Socialdemokratiet forsøger at sige, at SF også ville have lavet en dårligere efterløn, og kommer med det ene citat efter det andet af, hvad SF også ville.
Jamen det er jo ikke noget forsvar for det skidt, man selv laver.
Det, at andre måske også ville gøre det - og det betvivler jeg nu, i hvert fald ikke i det omfang, som det nu gennemføres - er jo ikke noget forsvar for, at det er godt, det, man selv gør.
Det er faktisk ikke andet end politisk drilleri i stedet for at forholde sig til indholdet.
Så kom det jo også frem i en af de korte bemærkninger, at det selvfølgelig er en forringelse, for formålet er, og det blev sagt både fra Socialdemokratiet og De Radikales ordfører, at færre skal gå på efterløn.
Det er målet.
Og hvis ikke færre går på efterløn, så ved vi også, at der ligger et notat ovre i Arbejdsministeriet, som man er parat til at tage op af skuffen, hvorefter man bare kan gennemføre
flere forringelser: hæve efterlønsalderen, sænke efterlønsydelsen eller gøre noget af det andet, der skal sikre, at færre går på efterløn, for det er målsætningen med det hele. Det, vi ser her, er endnu et skridt i retning af at udhule den solidariske velfærd.
Lad os forestille os, at vi gennemførte det princip overalt i velfærdssamfundet: Her er pengene til din tandlægekonto.
Går du ikke til tandlægen, får du pengene igen.
Her er pengene til din bibliotekskonto.
Går du ikke på biblioteket, får du pengene igen.
Her er din sygehuskonto.
Bruger du ikke sygehuset, får du pengene igen.
Det er jo det princip, der ligger bag det her, som LO har sloges for - også meget ynkeligt - nemlig at understrege, at det her er blevet en mere individuel ordning i forhold til det, det var tidligere.
Det er faktisk et mønster, der er ved at tegne sig i udviklingen af vores velfærdssamfund.
De solidariske principper, vi har gået og brystet os af som danskere, er blevet undermineret.
Det største var på pensionsområdet, da vi gik fra folkepensionen over til arbejdsmarkedspensionerne.
Nu har vi det her med efterlønnen.
Så har vi diskussionen om mere brugerbetaling.
Osv. osv. - alvorlige, dramatiske skridt væk fra det solidariske og over til det individuelle.
Så om selve indholdet i lovforslaget: Jeg skal ikke gøre meget ud af det, men bare sige, at for mere end 90 procents vedkommende er der tale om forringelser for dem, som er nødt til at gå på efterløn på grund af, at de er nedslidte, eller på grund af, at de ikke længere kan fastholde deres placering på arbejdsmarkedet.
For de 90 procents vedkommende får de forringelser i kroner og øre og forringelser af deres vilkår, herunder muligheden for at arbejde ved siden af, sammenlignet med den gældende ordning.
Alle fordelene bliver kun givet til dem, der kan vælge frit, alle dem, der står stærkt på arbejdsmarkedet, alle dem, der selv kan bestemme, om de vil holde op eller de vil fortsætte, alle dem, som ikke er nedslidte, og som ikke er truet af udstødning.
De får fordelene, de kan slippe for modregning, hvis de venter et par år, og de kan få en kontant gevinst forærende, hvis de ikke går på efterløn.
I dag er det sådan, at man selv finansierer ordningen, og bruger man den så ikke, er det kun godt, for i dag giver vi altså med det, der ligger her, folk 100.000 kr. i hånden, hvis de ikke bruger ordningen.
Dét er også et meget uskønt princip, at man på den måde skal have pengene tilbage, hvis man ikke bruger en solidarisk ordning, og det er vel at mærke penge fra det offentlige, penge, som kunne bruges til solidarisk velfærd, man tager op af kassen og giver til dem, der ikke har brug for at udnytte efterlønsordningen.
Så siger Socialdemokratiet, at hermed har man sikret efterlønnen for evigt, men det passer ikke; man har forsynet kommende regeringer med et klart håndtag til at afskaffe efterlønsordningen, for man behøver bare at sige: Jamen vi forringer den, og de, der er utilfredse, kan bare få pengene igen.
Vi gider ikke høre mere ballade.
Det er nemmere at forringe efterlønnen, end det var før det her makværk. Og lad os endelig erindre hinanden om, at der var et solidt flertal i Folketinget for at lave småjusteringer i den gamle efterlønsordning.
Der var henover midten og hele vejen over til venstrefløjen et stort flertal.
Man behøvede
overhovedet ikke at inddrage efterlønsordningen i finanslovforhandlingerne.
En af de største politiske dumheder, der er begået, er, at man helt frivilligt inddrog efterlønsordningen i finanslovforhandlingerne, hvor man pantsatte efterlønsordningen til partiet Venstre, som i virkeligheden både dengang og nu ønsker at afskaffe den fuldstændig. Og så pantsatte man den i stedet for at lave den sammen med dem, der var positive over for efterlønnen!
Det er noget politisk makværk, og man kan lige så godt indrømme det, og det ville være klædeligt, hvis Socialdemokratiet ville indrømme, at det er en fejl, man har gjort.