Frank Jensen (S), 1998-12-10:
Ifølge beslutningsforslaget fra Det Konservative Folkeparti opfordres jeg til at lade Straffelovrådet udarbejde et udkast til en lovændring, som i højere grad end nu gør det muligt at straffe kollektiv deltagelse i visse alvorlige lovovertrædelser som f.eks. drab, vold, brandstiftelse og hærværk.
Dansk Folkeparti fremsatte for ca. 2 år siden et lignende beslutningsforslag om kollektiv straf.
Det tidligere beslutningsforslag var dog ikke som det konservative begrænset til at angå alvorlige lovovertrædelser.
Regeringen kunne dengang ikke støtte forslaget, og vi kan heller ikke i dag støtte forslaget fra Det Konservative Folkeparti om at forelægge spørgsmålet for Straffelovrådet.
Jeg tror, der er behov for at gøre sig klart, hvad den gældende retstilstand er, for der er mange misforståelser på dette område, både i bemærkningerne til beslutningsforslaget og i den offentlige debat.
Det meget ulykkelige og tragiske politidrab i Blekingegadesagen bliver i den forbindelse jævnlig misbrugt.
Det skal jeg vende tilbage til.
Sagen er den, at det ifølge straffeloven allerede i dag er muligt at straffe ikke kun den person, der direkte begår den strafbare handling, men alle, der har deltaget i lovovertrædelsen.
Og dette medvirkningsbegreb er meget bredt og giver vide muligheder for at straffe. Det er en udbredt misforståelse, at strafansvaret for medvirken forudsætter, at der kan udpeges en bestemt gerningsmand.
Medvirkeransvaret er selvstændigt, dvs. uafhængigt af, om andre medvirkere og en eventuel hovedgerningsmand kan identificeres.
Det forhold, at alle tilstedeværende personer nægter at fortælle, hvem der begik en strafbar handling, udelukker ikke, at de eventuelt alle dømmes for lovovertrædelsen.
Det kan ske, hvis det på grundlag af omstændighederne i øvrigt må lægges til grund, at lovovertrædelsen lå inden for rammerne af, hvad de på forhånd havde aftalt eller var indforståede med.
Man kan også under særlige omstændigheder straffe en person, som, uden at der foreligger nogen udtrykkelig eller stiltiende forudgående aftale, forholder sig passiv, mens andre i gruppen begår en forbrydelse, f.eks. vold eller hærværk.
For så vidt angår Blekingegadesagen, anføres det i bemærkningerne til beslutningsforslaget, at de tiltalte blev frifundet for drab på politibetjenten, fordi der ikke var bevis for, hvem i gruppen der affyrede det dræbende skud.
I forbindelse med behandlingen af det tidligere beslutningsforslag i 1996 fik Retsudvalget tilsendt en kopi af den relevante del af retsbelæringen fra nævningesagen.
Og det fremgår af retsbelæringen, at der efter de juridiske dommeres opfattelse ikke var grundlag for at dømme for drab, ikke blot fordi gerningsmanden ikke kunne udpeges, men fordi det efter dommernes opfattelse, bl.a. på grund af den hurtige udvikling af begivenhedsforløbet i Købmagergade, var overvejende betænkeligt at lægge til grund, at deltagerne i røveriet havde været indforståede med, at man eventuelt skulle skyde med overvejende risiko for at dræbe en eventuel forfølger.
Det fremgår ikke helt klart af beslutningsforslaget, om forslagsstillerne ud over de eksisterende muligheder for medvirkeransvar, som jeg har beskrevet, ønsker at indføre en adgang til at straffe alle personer, der er til stede, når en forbrydelse bliver begået, uden krav om et mindstemål af deltagelse, forudgående viden eller accept.
Det vil efter regeringens opfattelse være et uacceptabelt brud med helt grundlæggende retsprincipper, hvis man kan dømmes alene på grundlag af sin tilstedeværelse og uden krav om subjektiv skyld.
For det vil indebære, at man kommer til at hæfte for, hvad andre personer, som man er sammen med, begår af kriminalitet, uanset hvor abnormt eller uforudsigeligt det er.
Sådan noget hører ikke hjemme i et retssamfund.
Jeg kan i øvrigt oplyse, at spørgsmålet om kollektivt strafansvar for nogle år siden blev overvejet af en arbejdsgruppe i anklagemyndigheden i relation til rockerkriminalitet, og at arbejdsgruppen, der havde statsadvokat Merlung som formand, ikke kunne støtte en ændring af de danske medvirkningsregler.
Og Rigsadvokaten har også givet udtryk for, at dansk rets medvirkningsbegreb og den måde, som det anvendes på i praksis, er tilstrækkeligt for en effektiv retshåndhævelse, også for så vidt angår bekæmpelse af bandekriminalitet.
Spørgsmålet om kollektiv straf og konspirationsstraf har i øvrigt været drøftet i en nordisk arbejdsgruppe om bekæmpelse af rockerkriminalitet.
Og det fremgår af arbejdsgruppens rapport fra maj 1997, at der ikke i nogen af de øvrige nordiske lande findes regler, der kan siges at give adgang til at idømme kollektiv straf, og der er heller ikke aktuelle planer om at indføre sådanne regler.
Jeg kan også nævne, at der i EU-regi er opnået politisk enighed om en fælles aktion for at gøre det strafbart at deltage i en kriminel organisation, og at den fælles aktion forventes vedtaget formelt på et kommende rådsmøde.
Ifølge den fælles aktion forpligter medlemsstaterne sig til bl.a. under visse betingelser at straffe deltagere i kriminelle organisationer for strafbare handlinger, også selv om de pågældende ikke deltager i selve udførelsen af handlingen.
Men som jeg har oplyst over for Retsudvalget og Folketingets Europaudvalg, vil det ikke være nødvendigt at ændre dansk lovgivning som følge af den fælles aktion, for den adfærd, som ifølge den fælles aktion skal være strafbar, er allerede strafbar efter de gældende danske regler om medvirken.
Sammenfattende er det altså regeringens opfattelse, at de gældende regler om medvirken er tilstrækkelige for en effektiv retshåndhævelse med hensyn til bandekriminalitet, og at videregående regler om kollektivt strafansvar på objektivt grundlag vil være et uacceptabelt brud med helt grundlæggende retsprincipper.
Anklagemyndigheden ønsker heller ikke ændringer på dette område, og der er heller ikke planer herom i de andre nordiske lande.
Der er derfor efter regeringens opfattelse intet grundlag for at bede Straffelovrådet om at se på spørgsmålet.