Anne Baastrup (SF), 2000-02-24:
Det er en debat, som går sådan lidt på kryds og tværs.
Jeg vil derfor starte med at tage udgangspunkt
i, hvad forespørgslens tekst egentlig handler om.
Den handler om angiveri som borgerpligt, ministres tanker om registrering på mistanke samt tankerne om pædagogers overvågning af forældre.
Det hele baserer sig jo på, at der er folk, der har brug for at få offentlige tilskud, fordi de af den ene eller anden grund har et behov.
Men på den anden side må man jo forstå denne her bestemmelse således, at hvis en offentlig myndighed ønsker at få en oplysning fra naboen, så er naboen forpligtet til at give den, og hvis naboen ikke ønsker at give denne her oplysning, ja, så kan han indkaldes til indenretligt forhør, vidnepligt og deraf følgende straf, hvis han taler usandt.
Så det kan godt være en fortolkning af ord, men på den anden side oplever jeg, at det er en ganske uheldig formulering, denne bestemmelse har fået.
Men den snakker vi om på et senere tidspunkt.
Der skal ikke herske tvivl om, at vi i SF lægger meget vægt på, at de mennesker, der får velfærdsydelser, har ret til det, og at ikke én eneste, som ikke har ret til det, får velfærdsydelser.
Det stiller store krav til især de kommunale forvaltninger, der jo forvalter de her områder.
Men samtidig så skal vi også holde fast i, at vi lever i et retssamfund.
Jeg har forståelse for, at socialministeren sendte besked ud til kommunerne her for halvandet års tid siden om, at nu skulle de være opmærksom på, at man eksempelvis ikke fik nogle uberettigede børnetilskud.
Men jeg har så også en klar fornemmelse af, at den viden, som mennesker, der modtager børnetilskud, har om, hvad det er, de må, og hvad det er, de ikke må, er ganske lille.
Hvis man retter henvendelse til sin kommune og spørger, om kæresten må sætte en reol op, om kæresten må lave mad to gange om ugen, fordi man selv har en sen arbejdsdag, så kan man ikke få klar besked.
Man får den her årlige indberetningspligt via et spørgeskema, om man stadig væk er reelt enlig, men man kan ikke få klar besked om, hvad det vil sige at være reelt enlig.
Og det, vi jo så også skal huske på, er, at når der kommer den her debat, og hvor kommunerne efter min bedste overbevisning er gået fuldstændig galt i byen med deres projekt omkring overvågning af enkeltmennesker, drejer det sig meget ofte om folk, der er på spanden.
Det er folk, der har brug for de her offentlige ydelser, og det er folk, der ikke altid kan gennemskue, hvad det er, de må og ikke må.
Vi skal derfor have sikkerhed for, at kommunerne får klare regler for, hvad de må.
Kommunerne skal have at vide - og dér har justitsministeren været ganske, ganske klar i mælet - at de ikke skal anvende anonyme oplysninger.
Kommunerne skal have at vide, at forvaltningsloven gælder, partshøring gælder også.
Hvis kommunerne anvender oplysninger, som er kommet til kommunen, så skal den pågældende part høres.
Man skal fortælle den pågældende anmelder, at han ikke kan have sikkerhed for at være anonym, når det er sådan, at han synes, at naboen skal anmeldes.
Den type helt klare retsregler overholder kommunerne ikke.
Vi skal også tænke lidt på, hvordan vi i virkeligheden har etableret vores forvaltningssystem.
Tror vi ikke alle sammen på, at hvis det var sådan, at vi havde åbenhed og en dialog med de mennesker, der får deres tilskud, fortalte dem præcist, hvad det er for nogle regler, de skal overholde, og at hvis det er sådan, at de er i tvivl, er vi altid parate til at snakke med dem, ville det være meget, meget nemmere frem for den her fuldstændig vanvittige trafik med, at man som ansat i efterforskningsenheden i Korsør Kommune står op kl. 5 om morgenen for at holde øje med, hvor en mand sover. Hvorfor anvender man ikke i stedet Vejlemodellen, hvor man fortæller borgerne, at nu kører man alle registrene sammen?
Dér sidder en halv HK'er, og man har i grove træk fået præcis lige så mange penge ud af det i Vejle Kommune som i Korsør Kommune, og man sparer de tre og en halv ansatte.
Hvordan kan det være, at vi i forsøget på at forhindre snyd - og vi er enige om, at vi ikke vil have snyd - er kommunerne røget fuldstændig ud ad en tangent?
Hvordan kan det være, at den forhenværende socialminister ikke i stedet sagde: Nu skal I passe på, at reglerne og forvaltningsloven gælder, og jeg vil godt fortæller jer om, hvordan den gælder, også i de her konkrete situationer?
Hvordan kan det være, at jeg, når jeg har stillet en lang række spørgsmål, får at vide, at det kan kommunerne sagtens selv finde ud af, at de godt selv kan slå op i den dér forvaltningslov?
Vi kan jo bare se, at de ikke gør det.
Hvordan kan det være, at vi anvender, jeg ved ikke hvor mange milliarder for at sørge for, at vores børn får en god opvækst i daginstitutionerne, samtidig med at der er kommuner, der pålægger deres pædagoger, uden at de må fortælle forældrene det, at indberette til efterforskningsenheden i kommunen, hvis en far henter et barn for mange gange?
Jeg tror, at det er den vej, vi skal gå i vores debat.