Thor Pedersen (V), 2006-09-07:
Jeg vil sige det meget hurtigt.
Vi forsøger at få en realdækning for væksten på udgifterne i det, man også kalder faste priser, altså en PL-regulering.
Men det er klart, at hvis man vælger udelukkende at ansætte folk, der har årsgager på halvanden million, så bliver det til færre ansatte, end der ville have været, hvis man havde en normal løndannelse.
Men det er sådan, og det er også det, man kan se.
Til dem, der går og siger, at der er færre ansatte i kommuner og amter, må man sige: Sådan forholder det sig ikke, der er flere ansatte.
Man kan godt i virkeligheden finde det træk på alle de her penge i den vækst, der har været i beskæftigelsen, også i kommuner og amter.
Så er der spørgsmålet om det med Landsbyggefonden.
Jeg stod endda og læste det op, og det er rigtigt, at det ikke var i Staunings tid, og at det ikke var i Jens Otto Krags tid.
Det var i fru Jytte Andersens tid som boligminister under Nyrup i 1999.
Det er fundet rimeligt, at der skal gælde samme regler for alt alment byggeri, herunder at samtlige typer almene boliger skal medvirke i forbindelse med den fremtidige selvfinansiering.«
Så må vi jo i givet fald spørge, hvor min del af aftalen ligger, vil jeg sige til hr. Ole Sohn.
For jeg står bare og læser op endnu en gang: Aftalen giver mulighed næste år for kommunerne under et.
Aftalen er penge.
Det, staten leverer, er penge.
Så med det beløb, der sendes ud i landskabet, siger aftaleparterne, at de er i stand til at opretholde det serviceniveau, de har inklusive den vækst, der i øvrigt er på folkeskoleområdet og i ældreomsorgen.
Det er min del af aftalen, og det er selvfølgelig det, jeg skal forholde mig til.
Og ellers må hr. Ole Sohn sige igen, at det, man altså bevæger sig ind i, simpelt hen er at nedbryde rammestyret og indføre detailstyring.
Hvis man vil give mig bemyndigelse til at bestemme, hvordan de prioriterer i de enkelte kommuner, så må man sige det, men jeg oplevede et vist oprør på et tidspunkt i salen over, at der var et flertal, der ville give mig en bemyndigelse til overhovedet at kunne korrigere nogle rammer.
Så det er nyt for mig, hvis hr. Ole Sohn mener, at jeg kan få mandat til at bestemme over den enkelte kommunes prioriteringer.
Jeg kan blive tvunget til det, men jeg vil advare stærkt imod det.
Mit budskab skal være, at de, der har fremmet hele debatten om detailstyring kontra rammestyring, er oppositionen.
Det er dem, der her i salen startede med at sige, at man skulle kunne efterspore hver eneste krone på ældreområdet, som var givet over blokken i rammen.
Og KL måtte bruge enorme ressourcer på overhovedet at gennemgå samtlige kommuner, og det måtte ministerierne også, for at efterspore noget, som det aldrig havde været meningen i virkeligheden at skulle, om jeg så må sige, detailplanlægge med hensyn til.
Det lå i den kommunale ramme.
Alle de, der kritiserer, hvad der sker i den enkelte kommune, taler for detailstyring.
Mit ønske er rammestyring, og det har det altid været, nemlig at man giver en ramme, men inden for den ramme kan der selvfølgelig være lovkrav, som jo ikke har noget med detailstyring at gøre.
Mit ønske er detailstyring, der siger, hvilke rettigheder en borger har, hvilke rettigheder forældre har til at få et barn i en skole, hvilke rettigheder man har til at komme på et sygehus og blive behandlet, altså nogle krav, som også godt kan gælde et plejehjem; krav, man har og må forvente, at man får opfyldt.
Ellers er mit ønske selvfølgelig, at der, hvor det ikke nødvendigvis af gode grunde er en rettighed, man er nødt til at sikre for borgeren, så skal den prioriteringsmulighed ligge hos kommunerne, således at det, kommunerne gør, tager de også ansvaret for.