Jes Lunde (SF), 1997-12-18:
Da regeringen i august måned fremsatte sit forslag til finanslov for 1998, syntes vi, det var en lidt tam affære.
Man kan selvfølgelig ikke fortænke ordførerne for regeringspartierne i, at de brugte lejligheden til at udsende en pressemeddelelse om, at det simpelt hen var, fordi der ikke var brug for at gøre noget som helst: Alt kørte præcis, som det skulle, så hverken regeringen eller Folketinget behøvede at gøre noget nyt!
Men så er det godt, at vi er nogle, der kan fortælle, at verden er anderledes.
Jeg tænker ikke så meget på Venstres og De Konservatives krampagtige forsøg på at fortælle, at det går galt med økonomien, for det tror jeg næppe de kan bilde nogen ind.
Det går tværtimod rigtig godt med mange makroøkonomiske forhold: Vi har på samme tid skabt god fremgang i beskæftigelsen, overskud på betalingsbalancen og overskud på de offentlige budgetter, endda under prisstabilitet.
Så VK's jeremiader på de felter kan man roligt lukke ørerne for.
De drømmer sig tilbage til en tid, hvor de kunne holde liv i myten om, at de borgerlige partier var de ansvarlige, og at alle andre var dybt uansvarlige, og det tager sin tid at vænne sig til, at virkeligheden i dag meget tydeligt er den stik modsatte: Det er faktisk de borgerlige partier, der livligst strør om sig med gaver i milliardklassen uden at ville bidrage til finansieringen.
Men hvor det går ganske godt med den generelle økonomi, er der desværre desto større problemer på de indre linjer: i samfundets sociale skævheder og i forholdet til miljøet.
Alt for mange år med tårnhøj arbejdsløshed har skabt en dramatisk polarisering i vores samfund, hvor de, der er ude, virkelig er ude.
Og arbejdsløsheden er med tiden blevet skævere og skævere fordelt, og i dag står vi i en situation, hvor der både er en hel del fagområder, hvor man er tæt på fuld beskæftigelse, og på den anden side a-kasser for især ufaglærte, der kan melde om både 15 og 20 pct. arbejdsløshed.
Det betyder, at samfundet har en gigantisk opgave liggende med at målrette beskæftigelsespolitikken til de ufaglærte og skabe basis for en grundlæggende opkvalificering, så flere kan få en langt bedre position på arbejdsmarkedet.
SF mener tilsvarende, at regeringen bør være åben over for de mange forslag om differentieret moms, for der kan skabes god beskæftigelse ved at nedsætte beskatningen af arbejdskraften på udvalgte områder.
Og der er brug for at trække på en meget bred vifte af virkemidler, hvis vi skal have en chance for at få succes med en politisk opgave, der er så stor som den, vi står over for på disse felter.
Den ene undersøgelse efter den anden dokumenterer samtidig det, som vi efterhånden alle sammen godt ved: at er man først røget ud i arbejdsløshed på et sårbart tidspunkt, er det utrolig svært at komme ind på arbejdsmarkedet igen.
Det gælder især de unge, der i deres første møde med voksensamfundet følte sig overflødige og til ingen nytte.
Ungdomsarbejdsløsheden er blevet bragt ned i de senere år, endda meget betydeligt, men vi sidder stadig væk med en kæmpemæssig social gæld fra de år, hvor arbejdsudsigterne for mange unge var rent ud håbløse.
Statistikkerne over de mange unge og yngre, der i de år blev ekspederet over på førtidspension, taler deres tydelige sprog.
En anden stor gruppe, der ofte føler sig presset ud af arbejdsmarkedet, er de noget ældre, der i en sen alder ryger ud i ledighed.
Og mange har opdaget, at en arbejdsløs over 50 år skal være mere end heldig for at komme ind igen.
Nogle siger, at de da bare kan gå på pension, at de bare kunne bruge overgangsydelsen, dengang den var åben for tilgang, og så gå på efterløn og siden på folkepension.
Men man overser mindst to afgørende ting, hvis man tror, at det bare er lykken: For det første er de økonomiske vilkår på offentlig forsørgelse faktisk meget skrabede, og det er ikke få, der har måttet sælge huset og drosle kraftigt ned, da arbejdsløsheden kom. For de uheldigste var vejen tvangsauktion og store både økonomiske og menneskelige tab af værdier. For det andet ligger det dybt i mennesker, at vi trives bedst med at være til nytte.
Lykken i livet kan være svær at definere, og dens betingelser er lige så forskellige, som vi mennesker er - og derfor kan den også være svær at håndtere politisk - men til lykken hører at føle, at man er på det helt rigtige sted, og at man gør det rigtige.
Jeg tænker ikke på den ekstatiske lykke i forelskelsen, eller når éns børn bliver født, eller på andre af den slags højdepunkter, der netop kun kan være punkter, men på hverdagslykken, der af Mogens Pahuus er blevet defineret som »selvforglemmelse«, hvor man ikke spekulerer over sin eksistens, men bare er, fordi man føler, at man er på det helt rigtige sted og gør det rigtige, det meningsfyldte.
Til det meningsfyldte hører også arbejdet.
Et liv i lediggang er i længden ubærligt for de fleste.
Vi har brug
for, at der er brug for os og vore evner. Derfor er det tortur at forvise mennesker fra arbejdsmarkedet imod deres egen gode vilje, og derfor er de sociale problemer på arbejdsmarkedet ikke løst, før alle, der vil, kan få lov til at virke, at yde efter evne.
For os er det fundamentalt at forsvare adgangen til helbredsbetinget førtidspension og retten til at gå på efterløn, når man har slidt et langt liv på arbejdsmarkedet.
Men det er helt afgørende, at det er frivilligt at trække sig tilbage.
Det er den sociale udstødning, hvor mennesker tvinges ud i isolation, der er barbarisk og socialt uacceptabel, og den slags burde ikke høre til i et samfund, som vi gerne vil kalde et velfærdssamfund.
Efter SF's opfattelse burde arbejdsmarkedet blive meget mere differentieret og indrettet på, hvad de enkelte mennesker kan lægge af energi i arbejdet.
Det er jo fuldkommen meningsløst, at vi forlanger det samme antal timer på arbejdsmarkedet af ungkarlen, der er uden forpligtelser, og af den enlige mor med fire børn - og hun findes, skal jeg hilse og sige - og mange i det her samfund lever faktisk en tilværelse, hvor de knokler langt ud over det rimelige, samtidig med at andre holdes ude af arbejdsmarkedet. Derfor bør en af de næste store reformer være en bedre fordeling af arbejdet.
Jeg ved godt, at regeringen er allergisk over for nogle af de ideer, der tidligere har været på banen, men i SF synes vi, der er god mening i at få fordelt arbejdet efter skraldemandsmodellen, hvor et sjak på fire går ned i tid og dermed giver plads for en femte mand.
Men vi diskuterer også gerne noget nyt, der aldrig har været realpolitisk drøftet før.
Og SF foreslår nedsat arbejdstid for småbørnsforældre, så de får en fair chance for at være noget mere for deres børn.
Det er vigtigt, at vi i politik tør tænke visionært og snakke om, hvad der reelt er brug for, i stedet for omgående
at kvæle nye tanker i økonomiske modeller.
Derfor vil vi udfordre regeringen til at svare på, om den ikke mener, at vi har fuldstændig ret i, at arbejdstiden burde være lavere for småbørnsforældre.
Og når regeringen har svaret fordomsfrit på dét, kan vi bagefter gå i gang med den seje tovtrækning om, hvor meget arbejdstidsnedsættelse der er råd til, hvornår den skal træde i kraft, og hvordan vi skal få de ledige ind på arbejdspladserne til at erstatte de timer, der forsvandt.
Tilsvarende bør regeringen spille ud med, hvordan den vil løse problemet med de mange udstødte på arbejdsmarkedet.
SF vil tage emnet op i en høring i begyndelsen af det nye år, for vi mener, det bør blive et hovedtema i forårets politiske debat.
Da SF skulle formulere sine krav til dette års finanslovforhandlinger, fokuserede vi på to områder, hvor der er et stort behov for politisk handling, og vi valgte at rejse kravet om sikring af rent drikkevand og grundvand som det ene hovedkrav og et opgør med de skandaløse mangler i ældreomsorgen som det andet.
Og i SF er vi i dag glade for at kunne se tilbage på et forløb, hvor strategien faktisk lykkedes: Vi har fået aftalt en plan for en afgørende reduktion af kvælstofforureningen.
Og den miljømæssige målsætning om en samlet reduktion på 100.000 tons er blevet fastholdt, selv om aftalen endte med at blive indgået med andre partnere, end vi havde forudset.
Aftalen er bygget op sådan, at man først skal beregne, hvor langt man kan komme med de bløde virkemidler: udlægning af arealer til våde enge, der kan opsuge kvælstof, skovrejsning, skærpede harmonikrav, øget foderudnyttelse osv.
Og når de virkemidler ikke kan trække mere, så skal resten sikres ved en afgift på forbrug af kunstgødning ud over det miljøbetingede bæredygtige.
Vi ved godt, at der udestår nogle meget hårde forhandlinger i forligskredsen, fordi Venstre og De Konservative er kommet med, men slutresultatet skal gøres op, allerede inden lovforslaget fremsættes den 1. februar, og der kan ikke fires på miljømålsætningen.
Den er Venstre og De Konservative bundet til at leve op til, hvis de ikke vil bryde forliget.
I SF beklager vi, at Enhedslisten endte med at stå uden for aftalen, for vi har haft mange yderst fornuftige formøder med dem, og vi havde foretrukket, at aftalen blev lavet sammen med dem.
Og det er specielt ærgerligt, fordi det kun er teknik, der skiller.
Miljømålsætningen har været den samme i forhandlingerne hele vejen igennem, både før og efter at Enhedslisten var med.
Enhedslisten havde en lang stribe ultimative krav, hvoraf SF var parat til at honorere langt de fleste, men vi må jo konstatere, at i længden blev det for broget både for regeringen og for det danske landbrug, som endte med at lægge et voldsomt pres på Venstre og De Konservative for at få en aftale med mindst muligt bureaukrati, efter at landbruget havde erkendt, at miljømålsætningen lå fast.
Jeg vil da også gerne røbe, at mange økologiske landmænd i SF også havde ganske svært ved at sluge Enhedslistens model, og at de er lettede over, at det endte med den langt mindre bureaukratiske overforbrugsafgift, som SF lancerede første gang i 1991.
Den er ikke mindre effektiv, som Enhedslisten måske vil påstå, men den giver betydelig mindre bureaukrati, og den virker hurtigere.
I indsatsen imod sprøjtemidler er der lavet en aftale, der samlet set rummer det kraftigste indgreb, der nogen sinde er aftalt i Danmark: Afgiften på pesticider fordobles, pesticider på offentlige arealer forbydes i løbet af 5 år - pesticidanvendelsen i offentlige skove udfasedes som aftalt sidste år - og pesticider forbydes hurtigst muligt helt i private haver og på ikkedyrkede arealer.
Vandværkerne får i samarbejde med kommuner og amter adgang til helt at forbyde både pesticider og kunstgødning i landbruget i områder med sårbart drikkevand.
Og hvis dyrkningsrestriktionerne får et så stort omfang - f.eks. ved, at der sættes meget skarpe grænser for dyreholdet - at landmanden ikke kan fortsætte med den malkebesætning eller det svinehold, der er nødvendigt for, at han kan leve af det, så kan han begære ekspropriation.
Og det er noget helt nyt og epokegørende i Danmark, at der nu kan eksproprieres til fordel for miljøet og ikke kun til motorveje og elmaster.
Det synes vi i SF er en meget glædelig udvikling.
Det giver samtidig baggrund for et tigerspring fremad i økologisk landbrug.
Hvis 5-10 pct. af landbrugsjorden bliver pesticid- og kunstgødningsfri zone, så er det givet, at der vil blive brugt en hel del af arealerne til skovrejsning og lignende, men der vil stadig være meget store landområder tilbage, hvor det eneste, der giver mening, er at drive økologisk landbrug.
For at understøtte udviklingen har vi yderligere aftalt en forøgelse af de offentlige indkøb af økologiske madvarer, vi har afsat midler til at øge markedsføringsindsatsen, og vi har afskaffet kontrolgebyret på økologisk landbrug.
I dag er det kun omkring 2 pct. af landbrugsjorden, der drives økologisk, og med de eksisterende tiltag har det frem til i dag været helt umuligt at nå den målsætning, vi har om 7 pct. i år 2000, men med finanslovaftalen og miljøaftalerne begynder der nu for alvor at være chancer for et betydeligt løft på området. SF havde gerne set, at der også lå en helt klar aftale om at slippe fuldstændig for pesticider overalt i landbruget i løbet af en forholdsvis kort periode, men det var mere, end hvad regeringen kunne bringes til at acceptere i øjeblikket
, så det tema må vi vende tilbage til til næste år, når Svend Bichel-udvalget har lavet sin rapport.
SF's mål er et giftfrit Danmark, og vi tror også, regeringen kommer til at gå ind for det, selv om der åbenbart skal gå lidt tid endnu, inden de er kommet så langt.
Miljøområdet er i aftalerne ud over indsatsen for vandmiljøet også blevet styrket på en række andre felter, ved at 150 mio. kr. af ulandsbistanden omdirigeres til at styrke udbygningen af vedvarende energi i den tredje verden, ved at miljøvurderingen af finansloven udbygges, og ved at den kollektive trafik styrkes gennem en forstærket indsats for at løse pendlernes problemer.
På det sociale område valgte vi som nævnt at sætte fokus på de ældre.
Vi konfronteres jævnlig med historier om gamle, der bliver lagt i seng kl. 19 og først kan komme op kl. 9 næste morgen efter 14 timer i sengen, om gamle, der snydes for deres hjælp, og om gamle, der føler sig styret langt mere af kommunale skemaer end af egne behov.
I SF er vi derfor meget tilfredse med, at det er lykkedes at komme igennem med krav om, at hver eneste kommune skal udarbejde kvalitetsplaner for sin hjemmehjælp, at planerne skal evalueres årlig, og at de skal bygge på princippet om, at de gamle er deres egen hjemmehjælps direktør.
Når hjemmehjælperen kommer på besøg, er det de gamle, der må definere, hvad hjælpen skal bruges til, og de skal sikres kompensation for mistede timer.
Regeringen og SF har i fællesskab afsat en pulje på 250 mio. kr. til at styrke kvaliteten i hjemmehjælpen, og vi mødes i det nye år for at aftale den nærmere udmøntning.
På en række andre sociale områder er der aftalt vigtige forbedringer for beboerne på forsorgshjemmene, for børn, der venter på børnepsykiatrisk behandling eller en plads på en døgninstitution, for fædre, der gerne vil have længere barselorlov, hvor de alene kan tage sig af barnet, og for de mange andre områder, der blev tilgodeset ved de aftaler, vi indgik i kredsen af satspuljepartier.
Vi har aftalt en videreførelse af voksenlærlingeordningen uden loft, så succesen med at uddanne de lidt mere modne på arbejdsmarkedet kan fortsætte.
Vi har aftalt en udbygning af social- og sundhedsuddannelserne, nye midler til uddannelser for ledige, større driftsstøtte til højskolerne og en kvalitetssikring på daghøjskolerne.
Inden for retsvæsenet er SF med i de indgåede aftaler og i drøftelserne om flerårsaftaler om både ressourcestyring og om at finde de rigtige opgaveløsninger.
Der er ingen forhåndsgarantier om, at vi bliver enige om alt i kredsen af aftalepartier, men vi har i SF fundet det væsentligt, at vi kaster os ind i forhandlingerne med vores synspunkter, så venstrefløjen ikke bare står på sidelinjen.
Vi kan ikke være tjent med, at højrefløjens synspunkter får banen for sig selv i retspolitikken.
På finansieringssiden er det lykkedes at fjerne de værste skrubtudser i regeringens udspil.
Det hårdhændede indgreb over for nyuddannede, der skal optjene dagpengeret, er væk.
Det samme gælder forslagene, der ville forringe økonomien for enlige forsørgere.
Tilbage af problemer, vi har måttet lægge ryg til, er stort set kun forhøjelsen af afgifterne på is og chokolade.
SF foretrækker at indføre afgifter på områder, hvor der er et miljømæssigt uholdbart ressourceforbrug, og derfor er vi meget tilfredse med, at det er lykkedes at bytte en del af regeringens afgiftspakke væk, så de mere almindelige afgiftsstigninger bliver mindre og emballageafgiften, hvor man virkelig kan tale om meget overflødigt forbrug, bliver højere. På den måde kom der et bedre miljøperspektiv ind også på indtægtssiden i aftalen.
Vi kan alt i alt se tilbage på et efterår, hvor det igen har vist sig, at der er en verden til forskel på, om regeringen aftaler finansloven med SF eller med Venstre og De Konservative.
Aftaler med Venstre og De Konservative giver med stor sikkerhed nye grove sociale nedskæringer, hårdere indgreb over for arbejdsløse og store gavechecks til de i forvejen rigeste.
Aftaler med SF indebærer derimod, at det er sociale problemer, der bliver løst, og miljøet, der får topprioritet. Samlet set står vi i dag med en aftale om finansloven, der for SF kun kan betragtes som tilfredsstillende.
Vi har fået aftalt nye vigtige fremskridt for miljøet, vi har fået aftalt en vigtig styrkelse af den sociale indsats, nye uddannelsespladser og bedre livsmuligheder for mange i 1998.
SF kan derfor stemme for finansloven.