Margrethe Vestager (RV), 2000-03-03:
Det er fastslået i grundloven, og det er der også fortsat tilslutning til blandt Folketingets partier og medlemmer med nogle få undtagelser.
Det fremgik tydeligt af den kirkepolitiske debat, vi havde her i Folketinget for blot 3 uger siden.
Efterhånden er det blevet sådan, at der især fokuseres på den økonomiske støtte - dels på selve det, at staten yder økonomisk støtte, dels på den økonomiske støttes omfang og på de specifikke formål, som den ydes til.
Den mindre håndgribelige del af statens støtte til folkekirken synes derimod at være gledet mere og mere i baggrunden.
Det er imidlertid både værdifuldt og nødvendigt at fastholde det, der var den grundlæggende intention i bestemmelsen om, at folkekirken skal støttes af staten: Statens støtte skulle være med til at sikre, at kirken kunne leve op til det, der er kirkens kerneopgave, og som folket ønskede af den, nemlig at kirken skulle være til stede blandt danskerne med tilbud om forkyndelse, om oplæring i kristendom, om sjælesorg blandt andet.
Det var ikke økonomisk støtte, der blev tænkt på, da
grundlovsbestemmelsen blev formuleret.
Økonomisk støtte var ikke særlig nødvendig, for folkekirken var stort set selvfinansierende i kraft af præsteembedernes og kirkernes ejendomme og de forskellige forpligtelser, som danskerne havde med at betale tiende og lignende til kirken.
Men efterhånden begyndte den økonomiske støtte at komme
ind i billedet, og det skyldes jo først og fremmest, at staten selv var med til at underminere kirkens muligheder for at være selvfinansierende: Staten afskaffede bispeembedernes mulighed for at blive finansieret af bl.a. bispetiende, og så kom bispelønnen på finansloven.
Senere begyndte staten også at bidrage til nogle præsteembeder, der ikke var selvfinansierende.
Og præstelønningerne kom for alvor på finansloven for ca. 80 år siden som konsekvens af den lovgivning, der havde gjort det umuligt at finansiere
præsteembederne gennem afkastet fra f.eks. præstejorden.
Ud over løn til de gejstlige var der i nogle årtier især en anden forholdsvis væsentlig post i statens støtte til folkekirken, nemlig tilskud til opførelse af kirker i nye byområder.
Man kan altså konstatere, at statens økonomiske støtte
til folkekirken altid har været kædet sammen med bestræbelserne for at sikre, at kirken kunne leve op til sin kerneopgave, og dermed er den økonomiske støtte også ydet i overensstemmelse med grundintentionen i grundlovens § 4.
Blandt de juridiske eksperter har der aldrig været tvivl om, at denne bestemmelse om personlige bidrag ikke omfatter det tilskud, som staten giver folkekirken via finansloven.
Og det er jo også værd at tilføje, at de nuværende ordninger giver andre trossamfund et indirekte tilskud, fordi trossamfund og deres medlemmer på linje med humanitære organisationer kan opnå nogle skattemæssige begunstigelser.
Det er derfor efter regeringens opfattelse både grundlovsmedholdeligt og naturligt, at staten fortsat giver økonomisk støtte til folkekirken, og at støtten fortsat primært gives i forbindelse med det, der er kirkens kerneopgave, nemlig forkyndelsen.
Selv om man lagde støtten om til vedligeholdelse af kirker, ville man vel i øvrigt også komme til at støtte forkyndelsen, medmindre man begrænsede tilskuddet til kirker, der var taget ud af brug.
Kirkerummet er jo forkyndelsens rum, som afspejler og understøtter den forkyndelse, som lyder i det.
Statens tilskud til præsteløn er også et udtryk for, at staten fortsat tager sin forpligtelse til at styrke folkekirken som kirke alvorligt, og at man ikke blot betaler for det, folkekirken tager sig af som samfundsmæssige opgaver, f.eks. at sørge for begravelsespladser og tage vare på en ganske betydelig del af danske kulturværdier.
Men når støtten ydes til præsteløn, kommer den selvfølgelig også indirekte til at fungere som en slags betaling til folkekirken for dens varetagelse af andre civile opgaver, nemlig registreringen og funktionen som begravelsesmyndighed, fordi det jo er præster, der har ansvaret for en meget betydelig del af arbejdet med de opgaver.
At staten yder tilskud til præsternes løn, er i øvrigt også efter min mening forudsætningen for, at præsterne fortsat har staten som ansættelsesmyndighed.
Og det system bidrager efter min vurdering til at fastholde den meget værdsatte tradition, at folkekirkens præster i deres forkyndelse og embedsførelse i øvrigt er uafhængige af menighedsrådene.
Hvis præstelønnen udelukkende skal betales af kirkelige midler, må det naturlige være, at ansættelsesmyndigheden og i øvrigt den fulde kompetence i forhold til præsterne også flyttes til et rent kirkeligt regi.
Det er klart, at en støtte til folkekirken i form af tilskud til præsteløn indebærer, at staten - og det vil vel at mærke ikke blot sige Finansministeriet, men regeringen og Folketinget i forening - gennem finansloven har en afgørende indflydelse på, hvor mange præstestillinger der skal være i folkekirken, og hvordan de fordeles.
Jeg finder det fornuftigt, at staten på dette punkt - som i det hele taget med hensyn til økonomien i en så stor institution som folkekirken - har lidt snor i forbruget.
Snoren bør være der af samfundsøkonomiske grunde og af hensyn til folkekirkens omdømme.
Efter min opfattelse er den statslige indflydelse på antallet af præstestillinger da også i praksis blevet brugt fornuftigt.
Antallet af præstestillinger er gradvis blevet forøget i takt med de behov, som er udsprunget af udviklingen i befolkningstallet.
I løbet af de seneste knap 20 år er antallet af præstestillinger således vokset fra 1.800 til knap 2.000.
Fordelingen af stillinger mellem stifterne afgøres af kirkeministeren på baggrund af indstilling fra biskopperne, og inden for hvert enkelt stift er det biskoppen, der har ansvaret for placering af præstestillingerne.
Det er naturligvis et ansvar, der udøves i dialog med menighedsråd og provster.
Det er næppe realistisk at forestille sig, at antallet af præster og fordelingen af dem kunne ændres meget, fordi man flyttede kompetencen for at træffe den type af afgørelser væk fra statslige myndigheder.
Spørgsmålet er derfor, om andre af de tanker om omlægning af støtten til folkekirken, der er indeholdt i forslaget til folketingsbeslutning, bør fremmes eller i det mindste undersøges nærmere i kommissionsarbejde.
Det er efter regeringens opfattelse ikke tilfældet.
Tanken om at omlægge støtten til en bloktilskudsmodel har flere gange tidligere været fremme og været drøftet her i Folketinget, og den er bl.a. blevet afvist med det argument, at en bloktilskudsmodel vil rumme en risiko for, at statens støttes omfang bliver en brik i det årlige spil om finansloven, fordi det vil være lettere at ændre på et bloktilskud end på den lovbundne støtte, der er forbundet med lønudgiften til allerede ansatte præster. Jeg ser imidlertid også andre risici ved en omlægning
Og en konsekvens af sådanne rationalitetsbetragtninger kunne blive, at nogle kirkegårde og kirker ikke blev fundet værdige til at få del i bloktilskuddet.
Det er selvfølgelig relevant at diskutere folkekirkens struktur og den måde, hvorpå vi bruger de økonomiske og de menneskelige ressourcer
, og det drøftes da selvfølgelig også rundtomkring i folkekirken, hvor diskussionen ikke blot føres i forbindelse med økonomiske, men også i forbindelse med holdningsmæssige, kirkepolitiske synspunkter om, hvordan kirken bedst muligt er til stede, men også om, hvorvidt den lokale befolkning er så knyttet til kirken og kirkegården, at de ønsker den bevaret, uanset at det betyder, at de må betale en høj kirkeskat.
Det vil uden tvivl være til meget stor skade for folkets
Det er klart, at de opgaver, som efter lovforslaget til folketingsbeslutning skulle omfattes af bloktilskud, har et betydeligt islæt af samfundsmæssig karakter.
Det er jo primært folkekirken, som ved sin drift af kirkegårde sørger for, at der er begravelsespladser til rådighed for alle i det danske samfund.
Ved at sørge for restaurering af kirker står folkekirken som sikring af en meget, meget betydelig del af danske kulturværdier.
Og folkekirken tager sig af den grundlæggende registrering af danskerne.
Men det er ikke rent samfundsmæssige opgaver.
Der er en betydelig selvstændig kirkelig interesse i sammenkædningen mellem kirke og kirkegård, og der er en betydelig selvstændig interesse i velholdte kirker.
Der er også en betydelig selvstændig kirkelig interesse i den betydelige folkelige interesse i, at folkekirken stadig tager sig af registreringen.
Der er jo alligevel i mange, mange tilfælde
behov for kontakt mellem præster og kordegn og kirkens medlemmer i forbindelse med dåb og begravelse og i forbindelse med, at der registreres fødsler, navne og dødsfald
, og hvis folkekirken ikke havde kirkebogen, ville man være nødt til at opfinde et parallelt folkekirkeligt medlemsregister sideløbende med, at andre tog sig af civilregistreringen.
Jeg vil i øvrigt gerne minde om, at et bredt flertal i Folketinget for blot 4 år siden afviste et forslag om at flytte registreringsopgaven fra folkekirken.
Indførelsen af den nye kirkebog er imidlertid et spørgsmål om at løse opgaven på den mest tidssvarende og økonomiske måde og har grundliggende ikke noget at gøre med, hvem der skal stå for registreringen.
Jeg vil gerne sammenfatte følgende: Der er efter regeringens opfattelse ikke nogen grund til af hensyn til folkekirken med eller uden bistand fra en kommission at omlægge statens støtte fra tilskud til præsteløn til tilskud til opgaver, som delvis, men langtfra fuldt ud har samfundsmæssig karakter. Et væsentligt element i forslaget til folketingsbeslutning er hensynet til de indbyggere i Danmark, som står uden for folkekirken.
Med hensyn til begravelsesvæsenet er det imidlertid klart, at alle, uanset deres forhold til folkekirken, har ret til at blive begravet på kirkegårdene i det sogn, hvor de har boet, og at den pris, som de skal betale for det, ikke må overstige de faktiske omkostninger ved at stille gravsted m.m. til rådighed.
På en del kirkegårde er der særlige afsnit til rådighed
for medlemmer af andre trossamfund, og kirkegårdens kapeller er til rådighed for andre religiøse og ikkereligiøse begravelsesceremonier.
Endelig har andre trossamfund mulighed for selv at anlægge begravelsespladser.
Der er derfor indenfor begravelsesområdet ikke behov for lovændringer, som kræver et forudgående kommissionsarbejde.
vil jeg blot sige, at det forekommer at være en overdreven foranstaltning i forhold til den beskedne indholdsmæssige gevinst, der vil være i, at det er en kommunal medarbejder og ikke en kordegn, der udfører registreringsarbejdet.
Regeringen ser altså ingen grund til, at der nedsættes
en kommission, som at dømme efter forslaget skal bestå af en 25-30 medlemmer, og vi kan derfor ikke støtte det foreliggende forslag til folketingsbeslutning.