John Vinther (KF), 1997-11-21:
Må jeg allerførst takke boligministeren for redegørelsen, og så vil jeg også godt komme med en ros til boligministeren for at opprioritere hele det byggeerhvervsmæssige område.
Jeg synes, det er positivt, at boligministeren ikke blot forfalder til at lade Boligministeriet være et meget snævert ressortministerium, hvor der sådan set kun er reguleringen af den almennyttige sektor tilbage, men at boligministeren også forsøger at opkvalificere Boligministeriet til at være et egentligt erhvervsministerium for hele byggesektoren.
Det fortjener sektoren, og det vil jeg godt kvittere ministeren for.
Der er, som også hr. Jens Hald Madsen sagde, mange gode visioner i redegørelsen, der er meget positivt i den.
Men når det er sagt, så kan jeg ikke lade være med helt overordnet at karakterisere redegørelsen som en tipskupon med temmelig mange helgarderinger.
Stort set alle emner og stort set alle interesser er taget med i redegørelsen; til gengæld kniber
det gevaldigt med det konkrete indhold
Der er temmelig meget i redegørelsen, der er formuleret så bredt og så rundt, at det i virkeligheden er totalt intetsigende; men det er der måske gode grunde til. I afsnittet »Nye muligheder« står der i redegørelsen, at, og nu citerer jeg: »... byggeriet traditionelt har haft svært ved selv at gennemføre gennemgribende forsknings- og udviklingsopgaver og ved at afprøve nye løsninger med forsøg.«
Når man sammenholder dette udsagn med de initiativer, der efterfølgende opremses vedrørende vidensbank, erfaringsformidling og alle de andre smukke ord, synes jeg, der skinner en holdning igennem, som efter min opfattelse gennemsyrer hele redegørelsen, nemlig den, at man fra Slotsholmen skulle være bedre til at produktudvikle, bedre til at kvalitetssikre og i det hele taget bedre til at virke i erhvervet, end virksomhederne selv er.
Den hopper vi fra konservativ side ikke på.
Vi tror på, at branchen selv er de bedste til at opfylde efterspørgslen på en måde, der forener udbud med efterspørgsel, kvalitet med viden.
Det kan man ikke gøre fra Slotsholmen.
Og når boligministeren peger på virksomhedsstrukturen som årsag til problemet, det problem, som boligministeren selv påstår eksisterer, så afslører det, at boligministeren har misset en vigtig pointe.
Det er jo netop strukturen med mange små virksomheder, der alle opererer på et marked præget af intens konkurrence, der er styrken i den danske byggesektor.
Det er konkurrencen, der vil virke for produktudvikling og kvalitet til rimelige priser, og det er det, der er styrken. Kvalitet, totaløkonomi, helhedsløsninger og forsøg er nøgleord, der præger boligministerens redegørelse.
Det kan jeg have megen respekt og sympati for, men jeg har grundlæggende den holdning, at byggesektoren på et marked styret af markedskræfterne og med fri konkurrence nok selv skal finde ud af, hvad der skal til for at sikre en fortsat produktudvikling. Hvis forsøg og eksperimenter kan føre noget godt med sig, så skal sektoren såmænd nok også selv finde ud af det; men nu er det vel sådan, at det er de færreste forsøg, der giver et umiddelbart positivt resultat, og at langt de fleste forsøg er kendetegnet ved, at de koster mere, end de kan tjene hjem - og det kan man ærlig talt ikke bebrejde byggesektoren, at den ikke vil medvirke til. Når det gælder videns- og erfaringsindsamling, så er der jo mange smukke ord i redegørelsen, men jeg synes, at der helt grundlæggende mangler en definition på, hvad det er for en viden, og hvad det er for et erfaringsgrundlag, der skal samles op.
Vi har fra konservativ side stor forståelse for, at der samles viden sammen om byggeskader, og vi er helt tilfredse med, at der nu lægges op til, at Byggeskadefonden efter ministerens forslag skal åbne op for sluserne og øse ud af sin visdom om byggeskader.
Det er for os uforståeligt, at det ikke for længst er gjort.
Men vi savner en definition på, hvad det i øvrigt er for en viden, der skal samles op.
Og hvad er det, boligministeren konkret tænker på med de mange smukke ord om øget samarbejde?
Vi taler om virksomheder, der er i indbyrdes konkurrence med hinanden, og de har næppe lyst til at forære hinanden både fif og ideer hele tiden.
Jeg prøver at fortsætte, hvor jeg slap.
Hvad angår de femten mere eller mindre konkrete initiativer, skal jeg sige, at der er gode elementer i dem.
Jeg vil imidlertid koncentrere mig om to initiativer, hvor vi fra konservativ side ser de største udfordringer og problemer. Det første er at finde i afsnittet om bedre kvalitet.
Her står at læse, at regeringen vil undersøge behovet for at etablere en generel forsikringsordning for boligbyggeri,
specifikt for parcelhussektoren
Pakket ind i de bløde vendinger aner jeg konturerne af en tvungen forsikringsordning, og her vil jeg godt komme med en advarsel til boligministeren.
Hvis overvejelserne munder ud i et lovforslag om en tvungen forsikringsordning for parcelhusejerne, så behøver boligministeren ikke ulejlige sig med at komme til Det Konservative Folkeparti.
Den hopper vi nemlig ikke på.
En sådan tvungen ordning vil betyde, at alle de boligejere, der ikke har problemer med deres huse, vil blive tvunget til at deltage i betalingen for de få boligejere, der har problemerne.
Vi har allerede i dag et system, hvor sælger og køber af fast ejendom kan få udarbejdet tilstandsrapporter og kan tage imod tilbud om ejerskifteforsikring, og hvis en køber af en fast ejendom af den ene eller anden grund ikke ønsker at tage imod forsikringstilbudet og dermed købe sig fri for risikoen, ja, så må køberen efter vores opfattelse også selv være den, der bærer den økonomiske risiko, hvis der efterfølgende viser sig fejl og mangler.
Der er ikke brug for en tvangsmæssig forsikringsordning.
Derimod kunne vi godt have sympati for en løsning, hvorved boligejerne også uden for en købssituation og helt frivilligt fik mulighed for at forsikre sig imod skader på vilkår, der ligner dem, der er gældende for de nuværende ejerskifteforsikringer.
Men ud fra formuleringen i redegørelsen kan jeg lugte et element af tvang, og den er vi ikke med på.
Her ser vi frem til at høre nærmere om resultatet af det analysearbejde, som boligministeren har sat i gang.
Vi har meget stor forståelse for, at der ud fra en samfundsøkonomisk synsvinkel er særdeles god grund til at opnå en sæsonudjævning, således at en del af det arbejde, der i dag udføres i sommerperioden, flyttes til vinterperioden.
På den måde kan vi undgå flaskehalse og lønglidning.
Det har vi stor sympati for.
Men jeg vil godt understrege, at vi fra De Konservatives side ikke synes, at løsningen er en afgift på sommerbyggeri eller en decideret fondsopbygning.
Der skal findes andre løsninger, der grundlæggende har det udgangspunkt, at byggesektoren selvfølgelig har en egeninteresse i at løse problemet, og at samfundet ud fra samfundsøkonomiske betragtninger ligeledes har en interesse i at løse det.
Som sagt vil vi med spænding afvente udfaldet af det analysearbejde, der er sat i gang, og så skal vi nok tage aktivt del i løsningen.
Dog kan jeg ikke lade være med allerede nu at komme med den opfordring til boligministeren at gribe lidt i egen barm.
Staten er jo en stor bygherre, både hvad angår nybyggeri, og så sandelig også hvad angår renoveringer, og min opfordring til boligministeren skal være, at staten passende kan gå forrest.
Når eksempelvis Slots- og Ejendomsstyrelsen skal have udført indvendige moderniseringsarbejder, så behøver det jo ikke at foregå i sommerperioden; det kan fuldt lige så godt foregå i vinterperioden.
Lad staten være et godt eksempel.
Afslutningsvis vil jeg sige, at det er en flot redegørelse, og der er mange positive ting i den, men jeg savner en grundlæggende prioritering af de indsatsområder, der opremses på side 17 i redegørelsen.