Ole Sohn (SF), 2005-03-30:
Jeg lagde mærke til, at der tidligere var en disput om kvantespring, som kunne forstås på flere måder, kan jeg forstå, så jeg brugte lige pausen til at gå over og slå op, hvad ordet kvantespring egentlig betyder, og jeg vil faktisk give hr. Jakob Axel Nielsen ret i, at der er tale om, at reformen er udtryk for et kvantespring, for et kvantespring stammer nemlig fra fysikkens verden, og det er et udtryk for »en pludselig ændring i en elektrons bane med tab el. tilførsel af energi til følge«.
Åbenbart er det sådan alt efter temperament, eller hvad der sker, at kvantespring enten kan være i nedadgående retning, fordi man taber energi – hvad jeg mener lovforslaget er et udtryk for i forhold til en aktiv arbejdsmarkedspolitik – eller man kan selvfølgelig også have en eller anden drøm om, at det er et kvantespring fremad med tilførsel af ny energi til arbejdsmarkedspolitikken.
Så på den måde er ordet sådan set meget velvalgt, det kan nemlig bruges af både tilhængere og modstandere af forslaget.
Så der er tale om et kvantespring.
Men spørgsmålet er, hvis man sætter sig hen og ser på lovforslaget med en arbejdsløs’ øjne, med arbejdsmarkedets øjne, med erhvervslivets øjne: Hvad er det så, man har brug for for at sikre, at man kommer i arbejde?
Er det, at man skaber nye centre?
Man har snakket meget om, at nu skal der være én indgang, og hele argumentationen munder ud i, at der faktisk er flere indgange, og det vil der fortsat være.
Det kan godt ske, at man går ind ad én dør, men så bliver man henvist til to andre døre efterfølgende.
I dag gør man det, som er naturligt.
Er man medlem af en arbejdsløshedskasse, så går man i sin fagforening og siger: Jeg er blevet arbejdsløs.
Så sørger man for at blive tilmeldt sådan af hensyn til ydelserne.
Hvis det er en ordentlig, aktiv fagforening, ja, så går den i gang med at hjælpe vedkommende videre i et nyt job, og kan den ikke umiddelbart det, ja, så er arbejdsformidlingen det naturlige sted.
Det er der ingen, der ser problemer i.
Har man valgt ikke at være medlem af en akasse, eller har man ikke haft mulighed for at blive medlem af en a-kasse, ja, så er det da helt naturligt, at hvis man skal have nogle ydelser og man ikke har en løn, ja, så henvender man sig hos kommunen.
Det er det mest naturlige sted.
Det skal man også gøre fremover.
Og kommunens forbandede pligt er jo at sige: Dit problem er, at du er blevet arbejdsløs, vær venlig at tilmelde dig formidlingen på nøjagtig samme måde som dem, der er i a-kasse, og få nøjagtig den samme behandling og den samme mulighed for at komme i arbejde.
Sådan er det i dag, og sådan vil det også blive fremover; nu hedder det bare noget andet, men antallet af døre er det samme, bortset fra at man nu opbygger flere centre.
De har så fået navnene A, B og C, og det kunne man så umiddelbart tro havde noget at gøre med at gøre det letlæseligt.
Vi husker jo alle sammen vores første skolebog, ABC-læsebogen, og den var sådan set også ret enkel.
De fleste af os har da lært at læse og skrive og i hvert fald at forstå det meste af det, der blev sagt.
Men man kunne jo også godt forestille sig – og det har jeg sådan lidt indtryk af – at A-, B- og C-centrene i lovforslagets forstand mere er inspireret af Halfdan Rasmussens finurlige leg med bogstaver.
Det er meget finurligt, og man skal følge godt med for at kunne forstå pointerne.
Undskyld til Halfdan Rasmussen, det var ikke for at trække ham ind i debatten.
Men jeg tror mere, det er den finurlighed, der ligger i det.
Som sagt har jeg ikke under debatten oplevet argumenter for det her lovforslag, som set med erhvervslivets øjne eller den enkelte arbejdsløses øjne skulle få vedkommende til at sige: Yes, det her forbedrer mine muligheder.
Det, vi kan se, er, at vi har 170.000 arbejdsløse.
Det tal er ikke blevet nedbragt i den her regerings tid, og der ligger ikke noget i strukturforslaget, som skulle gøre, at det kommer længere ned.
Min pointe er, at det ikke er strukturen, der gør, at man får en bedre arbejdsmarkedspolitik.
Det, der f.eks. kan ændre mulighederne for jobsøgende og for erhvervslivet, er de politiske initiativer, der bliver taget, eksempelvis hvis man siger: Nu skal der sættes skub på jobtilskudsordningerne, uanset om det er korttidsledige, ja, så kan vi se, at det har den konsekvens, at antallet af langtidsledige stiger.
Det er jo en helt konkret følge af et politisk initiativ.
Det, at man laver en ny struktur, skaber hverken flere eller færre job.
Så er spørgsmålet: Hvis man skal lave en ny struktur, så skal der være et argument for at gøre det.
Argumentet er ikke et hensyn til erhvervslivet.
Høringssvarene viser helt tydeligt, at her er der ikke noget at hente.
De er ikke særlig tilfredse med det, og hvorfor er de ikke det?
Jo, fordi erhvervslivet ser Danmark som et nationalt arbejdsmarked, og jeg tror sådan set også, det er ret klogt i sådan en globaliseret verden ikke at atomisere arbejdsmarkedet yderligere i Danmark, men netop sige: Vi har et nationalt arbejdsmarked, og derfor skal vi også have en statsligt forankret arbejdsmarkedspolitik, sådan at vi er sikre på, at man kan gribe ind politisk og skabe f.eks. forebyggelse af flaskehalsproblemer, efteruddannelse, videreuddannelse, kompetencegivende uddannelse.
Det altafgørende for, at en stor del af dem, der i dag er arbejdsløse, kan få en jobmulighed, er jo, at de forbedrer deres kompetencer.
Det løses ikke bedre ved, at man nu kommunaliserer arbejdsmarkedspolitikken, snarere tværtimod.
Der kan så ske det, hvilket jeg godt kan forstå, at hvis man sidder i en kommune, er man mere fokuseret på – det skal man også være, men det kan ske på bekostning af selve arbejdsmarkedspolitikken – hvordan man kan hjælpe folk, som ud over arbejdsløshed har andre problemer.
Det kan jeg godt forstå at man gør, for set med kommunens øjne er der også pludselig socialpolitik indblandet i det.
Men jeg er ikke sikker på, at det er noget, der samlet set gavner arbejdsmarkedet.
Man kan så også sige: Hvad er det for nogle erfaringer, vi har med den kommunale jobaktivering?
Er de positive?
Ja, nogle steder kan man givetvis finde gode, positive eksempler, her i hovedstaden har man lavet meget godt, men generelt er det billede, vi ser af den kommunale aktiveringspolitik, jo ikke noget, som får roser ret mange steder, ej heller af regeringen, som jo godt kan se, at den form for kommunal aktiveringspolitik, vi har været vidne til, ikke er noget, som er værd at skrive hjem om.
Så set med SF’s øjne kan man sige, at de forenklinger, der gerne skulle ligge i det, når man laver en ny struktur, fortoner sig i tågerne.
Og så er spørgsmålet: Jamen er det så det rigtige tidspunkt at gøre det på?
Og der synes jeg, den radikale ordfører har fat i en pointe: Fordi man laver en kommunal strukturreform, er der jo ikke umiddelbar logik i, at man så også skal ændre arbejdsmarkedspolitikken, altså strukturen på arbejdsmarkedsområdet.
Det er der ikke noget, der umiddelbart logisk tilsiger, og hvis man ser på høringssvarene, er der heller ikke noget, der tyder på, at hverken, jeg havde nær sagt A- og B-siden – for nu at blive i bogstavverdenen – på arbejdsmarkedet synes, at det er den rigtige vej at gå.
Der er også nogle andre betænkeligheder ved lovforslaget, som jeg godt lige vil nævne – det gælder i øvrigt generelt i forbindelse med hele strukturreformen – og det er, at der er et hav af ministerbemyndigelser.
Det er jo ikke særlig betryggende sådan for parlamentets mulighed for at følge med i den form for lovgivning, vi laver, at man bare overlader hele det sådan mere konkrete arbejde, udformningen af de enkelte regler til at ske via ministerbemyndigelser.
Så også der mener jeg at der er væsentlige ting, der skal strammes op, for at man overhovedet kan sige, at man laver en forenkling, også på en sådan måde, at vi som parlament har indflydelse på den lovgivning.
Jeg går ud fra, at de, som har udtalt sig positivt både fra Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti, selvfølgelig også kan se, at de som lovgivere har et væsentligt ansvar for at sikre sig, at lovgivningen bliver lavet i parlamentet og ikke på ministerkontorerne.
Det er slet ikke en ministers opgave at lave lovgivning; ministerens opgave er sådan set at udføre den lov, som Folketinget vedtager.
Det er ikke specielt en kritik af den nuværende minister, det kunne have været lige så slemt, hvis der havde siddet en anden minister.
Det er ikke godt at overlade for meget tillid til den enkelte minister.
Man kan sige det på den måde: Tillid kan være godt, men kontrol er bedre, og det er jo også parlamentets opgave at kontrollere, at lovgivningen bliver efterlevet.
Derfor er en af mine pointer, at de regionale beskæftigelsesråd skal have en helt anden og mere reel indflydelse på den aktive arbejdsmarkedspolitik, på samme måde som man også skal fastholde en statslig forankring, sådan at vi kan lave en national aktiv beskæftigelsespolitik.
Jeg synes også, at hr. Jan Petersen meget rammende beskrev, at den måde, som man brugte arbejdsmarkedspolitikken og den økonomiske politik i 1990’erne på, viste, at når der var et samspil, ja, så kunne man også være med til at skabe nye arbejdspladser.