runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Niels Helveg Petersen (RV), 2006-05-02:
Jeg sagde jo netop, at der var en række faktorer.
Jeg sagde ikke, at det var Solidaritet alene, men jeg er sikker på, at de folkelige bevægelser, der blev dannet efter Solidaritets dannelse, kom til at spille en meget stor rolle, også for dannelsen af dissidentbevægelser i andre central- og østeuropæiske lande.
I øvrigt kan jeg fortælle, at Lech Walesa på konferencen så tilbage og sagde, at det, der satte det hele i gang, og det tror jeg vil interessere hr. Jesper Langballe, var den nytiltrådte pave, der holdt en stor tale i Warszawa og sagde: Der er ikke noget at være bange for.
Det gjorde et stort indtryk i det katolske Polen, og derefter gik de i gang med at organisere Solidaritet.
Dermed har jeg vist også svaret på, at jeg ikke tror, at det alene var Solidaritet, men at der var andre faktorer.
Med hensyn til Ronald Reagan: Jeg tror, at Ronald Reagans største bedrift var mødet på Island, der faktisk var et gennembrud, og hans politiske bedrift var, at han havde den troværdighed i forhold til det amerikanske militær og den amerikanske højrefløj, at han var i stand til og turde gå frem og lave aftaler med Gorbatjov.
Udenrigsministeren gjorde den bemærkning, at jeg og mit parti under fodnotepolitikken jo ikke havde noget imod, at regeringen fortsatte.
Det er fuldstændig rigtigt, men det var jo ikke vores afgørelse.
I en sag af denne type er det jo alene statsministeren, der træffer beslutning om, hvorvidt statsministeren, regeringen, vil leve med en vedtagelse i Folketinget.
Her tæller faktisk i henhold til vores grundlov, som den nu er indrettet, alene statsministerens vurdering af situationen.
Så jeg synes ikke, det er korrekt at anføre, at det bare var noget, vi gerne ville have.
Statsministeren traf den beslutning at blive siddende, og han gjorde det, fordi han prioriterede anderledes.
Han prioriterede hensynet til den økonomiske politik højere, og han anså formentlig skadevirkningerne af fodnotepolitikken for begrænsede.
Jesper Langballe (DF), 2006-05-02:
Så vil jeg gerne spørge om noget helt andet.
Det har været fremme flere gange bl.a. fra hr. Holger K. Nielsen, at det dog var højst mærkværdigt, som Ronald Reagan, Amerikas præsident, omkring 1984 pludselig ændrede politik, at han pludselig blev en fredsdue, der kun inte resserede sig for fredskonferencer, hvilket var helt uforståeligt.
Deler hr. Niels Helveg Petersen den ædruelige vurdering, at Reagan brugte sin første præsidentperiode fra 1981 til 1985 til at skrue bissen på og true Sovjetunionen med, at det ville have følger for den sovjetiske økonomi, og at han så, da modstanderen var banket mør i 1984, sadlede om og sagde: Nu må vi forhandle.
Der var altså tale om to faser i præcis den samme politik.
Jeg synes, spørgsmålet er interessant, for jeg tror altså ikke på den der med, at det var Solidarnosc, der vandt den kolde krig.
Jeg er ganske overbevist om, at det var præsident Reagan, og at Solidaritet da hjalp godt til, er jeg ikke i tvivl om.
Men jeg vil godt høre en vurdering af det.
Hr. Niels Helveg Petersen slog fast, at det, der satte fodnotepolitikken i gang, var NATO's dobbeltbeslutning, det var der, det startede i 1979, og det mener jeg vi må fastslå er indlysende rigtigt.
Det vil sige, at den dobbeltbeslutning jo må være noget fuldstændig centralt, en akse, som sådan en rapport må dreje sig om.
De bliver bare lige nævnt, og det bliver overhovedet ikke belyst, at det faktisk var årsagen til NATO's dobbeltbeslutning, som vel egentlig simpelt hen var et fredsforsøg gjort ud fra en styrkeposition.
Niels Helveg Petersen (RV), 2006-05-02:
Jeg har heller ikke læst nogen dokumentation fra den finske nationalbank, men de kunne studere det på nærmeste hold, og i slutmånederne af det sovjetiske styre ophørte jo almindelig betaling med betalingsmidler, og der udviklede sig byttehandel, hvor man byttede fabrikker, der fremstillede skjorter, byttede med reservedele til automobiler, og hvad ved jeg, altså i realiteten skete der et helt sammenbrud af deres økonomi.
Søren Pind (V), 2006-05-02:
Det er selvfølgelig også unfair at stille spørgsmålet på den måde til hr. Niels Helveg Petersen.
Jeg beder heller ikke om, at eksemplerne bliver hældt ud af ærmet.
Det, der er min pointe med spørgsmålet, er mere at anfægte noget, der har præget den her debat i dag, nemlig at alle vidste, Sovjetunionen ville bukke under.
Det antydes også en lille bitte smule i DIIS-rapporten.
Det forekommer mig, at det savner dokumentation.
Niels Helveg Petersen (RV), 2006-05-02:
For at det ikke skal være nogen hemmelighed, kan jeg sige, at det faktisk var repræsentanter for den finske nationalbank, der fremkom med disse udtalelser.
Og den finske nationalbank er ikke kun en nationalbank, men også en økonomisk forskningsinstitution, som især studerede forhold i sovjetøkonomien.
Det var der, jeg som økonomiminister fik den vurdering af folk, som jeg havde al mulig grund til at stole på.
Søren Pind (V), 2006-05-02:
Jeg havde egentlig ikke tænkt mig at stille den radikale ordfører spørgsmål, for i virkeligheden syntes jeg, Det Radikale Venstre førte en klar, konsekvent politik.
Jeg var uenig i den, men den var dog gennemført hele vejen igennem, kan man sige.
Men så kom bemærkningen om økonomerne i 1989, som sagde, at det jo var helt givet, at den sovjetiske samfundsøkonomi ville bryde sammen.
Det får mig til at erindre, at i 1982 holdt Reagan en stor tale i Westminster, hvor han opfordrede til et korstog for frihed for Sovjet, og hvor han talte om den berømte askebunke i historien.
Den tale blev mødt af i øvrigt netop afdøde John Kenneth Galbraith fra Harvard, som sagde, at det sovjetiske system var succesfuldt, fordi det, i modsætning til hvad man gjorde i Vesten, brugte alle hænder på arbejdsmarkedet.
Seweryn Bialer fra Columbia Universitet fastslog dengang, at Sovjet ikke nu eller i det næste årti ville være i ægte økonomisk krise, Sovjet havde enorme ubrugte ressourcer af politisk og social stabilitet, som ville være tilstrækkelige til at udholde de største vanskeligheder.
Mit spørgsmål til hr. Niels Helveg Petersen lyder: Jeg synes, det er meget rimeligt at citere økonomer, der i 1989 kunne se, at den sovjetiske samfundsøkonomi ville bryde sammen.
Det var godt set, i betragtning af at det var det år, Muren faldt.
Har hr. Niels Helveg Petersen noget kendskab til nogen fra venstrefløjen i denne sal, som på noget tidspunkt så tidligt som i 1982 fremførte de selv samme synspunkter?
I så fald vil jeg gerne høre om dem, jeg har nemlig selv ledt efter dem og kan ikke finde dem.
Niels Helveg Petersen (RV), 2006-05-02:
Den bedste viden til belysning af det spørgsmål mener jeg man finder i DIIS-rapporten, som jo når til det resultat, at fodnotepolitikken ikke i nævneværdigt omfang kunne siges at være skadelig for opfattelsen af Danmark som allieret i NATO.
Så er jeg da i øvrigt på det rene med, at NATO har spillet en fantastisk rolle i en meget lang periode, og NATO var heller ikke som følge af den danske fodnotepolitik i fare for at bryde sammen – også det kan man jo uden videre konstatere.
Pia Christmas-Møller (KF), 2006-05-02:
Jeg bekræfter, at det naturligvis var den amerikanske udenrigsminister, det drejede sig om, jeg kom til at fortale mig.
Men det ændrer ikke ved, at det jo ville være en kendsgerning, at vi, dersom vi ikke havde stået alene og havde haft nogle allierede, der førte en offensiv politik over for Sovjet, så formentlig havde set en helt anden situation.
I hvert fald ville der være gået længere tid, inden Sovjetunionen var kollapset.
Jeg vil gerne spørge hr. Helveg Petersen som tidligere udenrigsminister, om han er enig med sin kollega, forhenværende forsvarsminister Hans Hækkerup, der har sagt, at fodnotepolitikken uden tvivl har skadet Danmarks omdømme blandt de allierede.
Har hr. Helveg Petersen også i den efterfølgende periode oplevet, at der var et arbejde at rette op?
Niels Helveg Petersen (RV), 2006-05-02:
Jeg beklager, men jeg kan ikke huske en udenrigsminister fra Tyskland, der hed Schultz, jeg kan huske en amerikansk udenrigsminister, der hed Shultz, men jeg kan være forkert orienteret, således at der også har været en tysk udenrigsminister af det navn.
Efter at have lagt de oplysninger sammen, som de har, og have redegjort for deres ræsonnementer når de altså til det resultat, at fodnotepolitikken ikke i noget nævneværdigt omfang var skadelig for Danmark i NATO.
Pia Christmas-Møller (KF), 2006-05-02:
Ja, det er jo tydeligt, at Det Radikale Venstre har en rigtig dårlig sag, når fodnotepolitikken skal forsvares.
Jeg vil gerne spørge den radikale ordfører, om han er enig med den tidligere tyske udenrigsminister Schultz, der sagde, at der ikke ville være nogen alliance, hvis de europæiske lande havde Danmarks holdning.
Det var formuleringen til den daværende udenrigsminister, Uffe Ellemann-Jensen.
Jeg vil godt høre: Kan hr. Helveg se rigtigheden i den påstand, og er hr. Helveg enig i, at forudsætningen for, at Danmark kunne føre en ikkeeftergivenhedspolitik over for Øst, var, at vi var forankret i NATO-medlemskabet?
Martin Henriksen (DF), 2006-05-02:
Jeg vil høre, om ikke hr. Thomas Krog anerkender, at høringssvarene overvejende er meget positive.
Jeg er selv overrasket over, hvor positive de egentlig er.
Anerkender hr. Thomas Krog og SF ikke, at man i de meldinger, vi har hørt fra miljøet, fra de lærerstuderende, også fra Skole og Samfund, som repræsenterer forældrene – det er jo også relevant i den her sammenhæng – faktisk er overvejende positive over for det her forslag?
Niels Helveg Petersen (RV), 2006-05-02:
Ja, jeg har ikke talt linjerne i rapporten vedrørende SS 20-missilerne, jeg tør derfor heller ikke kommentere, hvor meget der står og ikke står, men selvfølgelig var udstationeringen af SS 20raketter da et væsentligt problem i tiden.
Det, der var frygten hos mig og i mit parti, var, at det kunne føre til en yderligere acceleration af våbenkapløbet på europæisk grund, hvor der jo var isenkram nok i forvejen på begge sider af linjen.
Jesper Langballe (DF), 2006-05-02:
Forholdet til Baltikum har jo været fremme her på det sidste i debatten.
Jeg vil gerne spørge udenrigsministeren, om han kan bekræfte, at da Sovjetunionen begyndte at falde fra hinanden under Gorbatjov, fik de baltiske lande at vide af de danske socialdemokrater, at de skulle holde sig i ro.
Lasse Budtz fortalte om de tætte forbindelser til de herskende kommunistpartier i Østeuropa, mens såkaldte højreorienterede antikommunister blev fordømt.
Jeg ved ikke, om udenrigsministeren har nogen erindring om det, men jeg vil da godt spørge, om ikke udenrigsministeren finder det lidt ejendommeligt, at disse utiltalende meldinger fra de danske socialdemokrater til de baltiske lande på det tidspunkt overhovedet ikke er omtalt i DIIS-rapporten.
Svend Auken (S), 2006-05-02:
Efter at være blevet anklaget på et helt urimeligt grundlag, synes jeg, for udskrivelsen af valget i 1988, som jeg i den socialdemokratiske gruppe gjorde alt, hvad jeg kunne for at forhindre, ville jeg for mit eget vedkommende sætte stor pris på, at alle dokumenter blev offentliggjort.
Det vil jeg gerne spørge ministeren om.
Så vil jeg gerne anholde ministeren for ét synspunkt, nemlig dette, at det alene var et indenrigspolitisk drilleri, der gjorde, at man havde uenigheden i 1980'erne – eller havde det alternative flertal.
Som en af dem, der dengang som nu kæmpede for det synspunkt, at man skulle have bred enighed om udenrigs- og sikkerhedspolitikken, og bl.a. foreslog etableret det såkaldte Dyvigudvalg, opfattede jeg det som en af de konstante blokeringer – og der var andre, der havde den opfattelse, som jeg havde – at den da værende udenrigsminister, som i øvrigt er et menneske, jeg sætter meget stor pris på, havde en ualmindelig konfrontatorisk stil i forhold til Folketingets flertal.
Det er en selvstændig forklaring.
Det var ikke et indenrigspolitisk spil fra oppositionens side, det var i høj grad en konfrontationslinje fra regeringens side, og i øvrigt en legitimering af regeringen i forhold til det radikale bagland.
Så det var ikke os, der drev indenrigspolitik på det her område.
Per Stig Møller (KF), 2006-05-02:
Og der var vi jo præcis i en fase, hvor vi skulle gøre alt, hvad vi kunne for at hjælpe dem.
Europarådet gjorde jo, hvad de kunne i Tjekkiet og Ungarn og Polen, og der var vi ovre – med det samme der var åbninger for det – i en juridisk komité for at knytte båndene, så det blev sværere og sværere for sovjetiske tropper at komme ind.
Jeg kan huske, at da jeg var i Tjekkoslovakiet, gik de stadig væk rundt og var bange for, at sovjetiske tropper kom ind igen.
Så vi var i en meget, meget farlig periode, i hvert fald følte vi alle sammen, at det kunne vippe, og det følte alle frihedskræfterne også i den del af verden.
Det var jo dem, vi støttede, og jeg er selvfølgelig glad for, at hr. Mogens Lykketoft også ønskede deres frihed.
Det var strategien, der måske var forskellig, og der mener jeg, at hovedpunktet i strategien – og det er det, diskussionen står om – var, hvorvidt vi med den danske politik kom til at styrke den sovjetiske hånd eller ej.
Og det var det, jeg frygtede at det alternative flertal gik rundt og kom til – selvfølgelig uden at ville det – nemlig at styrke den sovjetiske hånd og dermed komme til at svække frihedskræfterne.
Men der kan historikerne jo så forske videre i, hvordan det skete.
Men jeg er da enig i, at hr. Mogens Lykketoft naturligvis også ønskede deres frihed.
Mogens Lykketoft (S), 2006-05-02:
Jeg tror også, vi ved, at det ikke var med Gorbatjovs gode vilje, det skete.
Det, der var problemet, var, hvad man skulle give af venneråd til de mennesker, som jeg tror vi var enige om at støtte, og hvis aspirationer vi delte.
Det råd, man skulle give, var meget afhængigt af, om man troede, der var en masse af dem, der ville blive slået ihjel, og om tiden var inde.
Det var ikke en diskussion om, hvorvidt udenrigsministeren og jeg var uenige om Baltikums ønskelige fremtid, det var en diskussion om, hvornår tiden var moden til at sikre en fredelig befrielse.
Per Stig Møller (KF), 2006-05-02:
Det er jo ikke rigtigt.
Jeg husker en veloplagt udenrigsminister, den daværende udenrigsminister hr. Mogens Lykketoft, i en valgkamp, hvor vi mødtes på Københavns Universitet.
Jeg næv nede en række eksempler på hr. Mogens Lykketofts fejlvurderinger, og han afvæbnede mig totalt med sin store elegance ved at sige, at jeg havde ret; han havde taget fejl, og han var glad for, at det var gået bedre i verden, end han havde ventet.
Så hr. Mogens Lykketoft bør lade være med at skrive sin egen historie om igen på den måde.
Det, hr. Mogens Lykketoft gjorde i forbindelse med Baltikum, var jo præcis at advare imod, at de skulle søge deres frihed.
Jeg besøgte også Baltikum i 1989 og fik en anden melding fra dem.
De prøvede jo over kulturarbejdet og over det historiske arbejde at få skabt et opbrud.
Og det er rigtigt, at der var risiko for blodsudgydelse, det har hr. Mogens Lykketoft ret i, for Gorbatjov advarede de baltiske lande mod at søge deres frihed.
Der har vi igen sammenfaldet mellem Sovjetunionen og Socialdemokratiet, for Gorbatjov skrev jo præcis i samme periode, at det ville drukne i blod, hvis de søgte deres uafhængighed.
Det skrev Gorbatjov.
Han fik jo også ret, for i januar 1991 blev folk dræbt ved radiotårnet i Litauen, og i maj 1991 blev folk dræbt i parken i Riga af sovjetiske soldater.
Så hr. Lykketoft havde ret i, at det var farligt, men det var meget vigtigt, at man modarbejdede Sovjetunionen og præcis efter 1989 gjorde alt, hvad man kunne, for at støtte den baltiske vej ud af Sovjetunionens skygge.
Mogens Lykketoft (S), 2006-05-02:
Talereglerne tillader jo ikke, at vi kan nå at berøre alle de steder i udenrigsministerens redegørelse, hvor jeg synes han er gået under sit eget intellektuelle niveau i forenkling.
Men jeg vil godt anholde én ting.
Da hr. Poul Schlüter besøgte DDR den sidste gang som statsminister tror jeg ikke han bragte nogen opfordring med til befolkningen i DDR om at rejse sig; der var tværtimod nogle folk, som prøvede at gå ind i den danske ambassade, og som blev sendt tilbage til den østtyske sikkerhedstjeneste.
Derfor vil jeg bare med den kendsgerning in mente anholde den der insinuation, som udenrigsministeren kom med i forbindelse med en artikel, som jeg var med til at skrive i sommeren 1989, længe før Murens fald, om situationen i Baltikum efter et besøg hos Folkefronten, altså uafhængighedsbevægelsen i Letland.
Det var ikke en artikel, der støttede sovjetisk undertrykkelse, lige så lidt som hr. Holger K. Nielsens indlæg før gjorde det, men det var en advarsel imod, hvad der kunne ske, hvis kampvognene fik lov til at køre.
Per Stig Møller (KF), 2006-05-02:
Det er kolossalt, som man kan vende historien på hovedet.
Var det USA, der gik ind i Afghanistan i 1979?
Det var et brud på den balancepolitik, som hr. Holger K. Nielsen nævner.
Altså dette, at der kommer mujahediner ind bagefter, var jeg også meget imod, og derfor har jeg også været med til at træffe en beslutning i 2001, som Enhedslisten næppe var med til, om at sørge for, at talebanerne ikke kunne blive ved magten.
Det retfærdiggør jo ikke, at Sovjetunionen skulle have den, det retfærdiggør jo kun den politik, som et bredt flertal i Folketinget står for, nemlig at afghanerne ved frie valg selv skal have den.
Med hensyn til Polen er der kun at sige en gang til, at det viste sig jo i 1980'erne, at der var vilje til at bruge det militære apparat.
Altså, Socialdemokraterne udviklede med deres senere forsvarsminister Hans Hækkerup det, der hedder det defensive forsvar, og det var, fordi man havde et koncept om, at Sovjetunionen gik i land på Lolland-Falster og Sjælland, og man skulle så føre forsvarspolitik i forhold til det.
Så Socialdemokratiet havde altså også i slutningen af 1980'erne, hvor de lavede det defensive forsvar, opfattelsen af, at vi kunne blive invaderet.
Det var dog mærkeligt, de havde den idé, når det ikke kunne ske.
Så ved vi jo også, at der var polske landgangsenheder og østtyske landgangsenheder, og som sagt var det altså også noget, Socialdemokratiet indregnede i sin politik, som den senere forsvarsminister jo udviklede med det defensive forsvar.
Det var da kun, fordi man regnede med, at man kunne risikere at skulle forsvare sig på Sjælland og Lolland-Falster.
Altså var vi enige om, at der var den trussel.
Vi ville bare fastholde NATO-alliancen som værn mod den trussel, hvor andre kom til at svigte.
Per Clausen (EL), 2006-05-02:
Nu var det jo sådan, som jeg i hvert fald opfattede udenrigsministeren, at udenrigsministeren brugte Polen som et eksempel på, at Sovjetunio nen også udgjorde en trussel mod Danmark, og det var jo deraf, bemærkningerne faldt.
Så når man ligesom taler om, at det der med Sovjetunionens invasion i Afghanistan bare er et entydigt eksempel på sovjetisk aggression, var det lige så meget et udtryk for, at USA også dér forsøgte at presse Sovjetunionen.
Niels Helveg Petersen (RV), 2006-05-02:
Nu synes jeg, vi nærmer os noget interessant, for det fremgår jo også af udenrigsministerens sidste indlæg her, at disse fodnotedagsordener altså ikke var af en sådan karakter, at det var nødvendigt for statsministeren at udskrive valg.
Når vi derimod kommer længere hen i forløbet, kommer ind i noget, der berører forstærkninger, så er det en anden sag.
Men det kaster jo altså også nyt lys over udenrigsministerens holdning til den første del af fodnotepolitikken helt frem til afstemningen om, hvor brevsprækken sidder på en ubåd.
Holger K. Nielsen (SF), 2006-05-02:
Der er også grænser for, hvor groft det kan blive, når man diskuterer her i Folketingssalen.
Jeg har ikke sagt, at man havde lov til at undertrykke vasalstaterne.
Jeg beskrev en historisk epoke, og jeg beskrev, at situationen var sådan, at Sovjet forbeholdt sig ret til at angribe, når det ønskede det, lige så vel som USA forbeholdt sig ret til at angribe Latinamerika, når USA ønskede det.
Det er da ikke noget, som jeg har støttet eller har givet positiv opbakning.
Det var en historisk beskrivelse af en situation, og i forlængelse deraf sagde jeg, at der var regeringer, der ville samarbejde med det system, hvor ondsindet det end var, at der var regeringer, der ville have konfrontation, og det vekslede meget i den her historiske periode.
Der var også danske regeringer, også borgerlige regeringer, som i perioden havde et tæt samarbejde med Østblokken.
Få måneder før Murens fald tog Poul Schlüter til DDR for at snakke med Honecker.
Hvorfor gjorde han det?
Fordi han så en interesse i, at Danmark skulle have en form for kontakt til DDR.
Det er fuldstændig uacceptabelt, at der kommer en sådan fortolkning fra hr. Søren Pind og fra ministeren af det.
Per Stig Møller (KF), 2006-05-02:
Nu må hr. Per Clausen jo lige huske, hvad det var, hr. Holger K. Nielsen sagde, og som hr. Søren Pind tog fat i, nemlig at Sovjetunionen havde ret til at undertrykke Polen, fordi det var en vasalstat.
, fordi jeg har misforstået det.
Så har vi hermed dementeret det.
Men hr. Holger K. Nielsen talte om, at man havde verden delt op, således at hvad der lå i den sovjetiske interessesfære, havde de lov til at gøre med, hvad de ville.
Jamen det var, hvad hr. Holger K. Nielsen sagde.
Det var også, hvad hr. Søren Pind fik fat i.
Det er fuldstændig rigtigt, at f.eks. folk, som tilhører Enhedslisten i dag, støttede Solidarnosc.
Jeg sagde jo også lige før, at der jo var mange forskellige, der støttede Solidarnosc.
Per Clausen (EL), 2006-05-02:
Jeg vil bare spørge udenrigsministeren, om det ikke trods alt er en mere fornuftig og rimelig udlægning, at de partier på venstrefløjen, som havde tæt kontakt til Solidarnosc i 1980'erne, havde den kontakt, fordi de ønskede at støtte Solidaritets kamp mod den sovjetiske undertrykkelse, i stedet for den udlægning, vi fik lige før, som handlede om, at hr. Holger K. Nielsen nok i virkeligheden syntes, at det var ligegyldigt med undertrykkelsen af polakkerne.
Per Stig Møller (KF), 2006-05-02:
Det er jo rigtig, rigtig svært for os at diskutere.
Altså, jeg var ikke Jens Otto Krag, jeg sad ikke i regeringen, og jeg var ikke med til at træffe den beslutning.
Men jeg sagde jo lige i mit svar før, at det er en af de hypoteser – det er jo en hypotese – der godt kan have noget for sig, for det er jo rigsfællesskabet.
Man havde jo også interesse i, at Danmark var medlem af NATO på grund af stræderne mellem Fyn og Sjælland og Sjælland og Sverige.
Så der har jo været mange ting i rigsfællesskabet, der har været attraktive for NATO, ikke kun Grønland og Thule og Færøerne og radaren og Skåle Fjord, men det har da også været muligheden for at kontrollere de stræder, som førte ud fra Østersøen.
Så der har vi nok alle sammen spillet en rolle i det strategiske spil, det er der vel næppe tvivl om.
Kuupik Kleist (IA), 2006-05-02:
Nu er det jo som bekendt et aspekt, som har optaget sindene meget, især i Grønland selvfølgelig.
Det er så bare en af de passager, som nævner spørgsmålet om Danmarks forhold til NATO og grunden til den accept, der var hos de andre NATO-medlemmer, af Danmarks forholdsvis lave budgetter på det tidspunkt.
Per Stig Møller (KF), 2006-05-02:
Det kan jeg ikke afgøre.
Det er jo et gæt.
Der er jo ingen, der nogen sinde kan sidde med et dokument, hvor der står, at Danmark får tilgivelse, fordi der er radar på Færøerne og baser på Grønland.
Så det har jo altså ikke været noget, man har vendt sig imod med vrede, når man i dag, hvor der er tale om, at amerikanerne begynder at flytte sig fra baserne, er temmelig interesseret i at beholde dem på deres baser.
Kuupik Kleist (IA), 2006-05-02:
Først vil jeg selvfølgelig kvittere for udenrigsministerens udtalte vilje til at kigge på nordatlantaspektet igen, i hvilket regi det nu måtte foregå.
Det kommer vi sikkert tilbage til på et senere tidspunkt.
Jeg har et andet spørgsmål, som går på, om regeringen er enig i de endda meget kraftige og underbyggede antydninger af, at Danmark opnåede visse rabatter i sit NATO-kontingent på grundlag af, at man stillede Færøerne og Grønland til rådighed for USA.
Eller er det en af de konklusioner, som regeringen eller for den sags skyld udenrigsministeren ikke er enig i?