Jens Vibjerg (V), 2000-04-14:
Vi står her med den række af lovforslag, der, hvis regeringen får sin vilje, skal gøre finanslovaftalen om voksen- og efteruddannelse mellem regeringen, SF og CD til virkelighed.
Hvis man læser forsiden af aftalen, vil man se, at indholdet kaldes en voksen- og efteruddannelsesreform.
Hvis man derefter vender bladet og går i gang med at læse selve indholdet, ja, så må man erkende, at ordet reform nok er et lidt for stærkt ord at benytte til beskrivelse af aftalens ingredienser.
Sagen er nemlig den, at regeringen og forligspartierne har undladt at gøre noget ved voksen- og efteruddannelsessystemets grundlæggende problemer.
Det er jo en kendt sag, at voksen- og efteruddannelse i det her land rent administrativt fortrinsvis er delt op mellem to ministerier, Arbejdsministeriet og Undervisningsministeriet.
Det har medført, at vi også har to parallelle VEU-systemer, der hver har deres særlige form for logik.
Dette system er rodet, uigennemskueligt og præget af spild på grund af overlapninger og manglende koordination.
At regeringen ikke magter og ikke havde vilje til at slå disse to systemer sammen, på trods af at der ville have været et flertal for det, er dybt foruroligende. Enhver ved, at rivalisering og magtkampe mellem de pågældende ministerier har været en af grundene til, at voksen- og efteruddannelsessystemet er blevet gjort mere og mere uigennemsigtigt.
Det er selvfølgelig blot et gæt, eftersom vi endnu ikke har fået lov at se høringssvarene.
I Venstre går vi stærkt ind for ideen om, at kortuddannede får bedre muligheder for at dygtiggøre sig, og vi har faktisk selv aktivt arbejdet for forsøg med basale læse- og skrivefærdigheder finansieret af satspuljemidlerne.
I Venstre er vi også enige i, at efter- og videreuddannelse er fantastisk vigtig, og vi viste også i finanslovforhandlingerne, at det ikke var her, vi var uenige med regeringen.
Den opadgående mobilitet skaber også arbejdspladser, men det har regeringen valgt at se bort fra.
Man kan spørge sig selv, hvad uddannelse, herunder voksen- og efteruddannelse, egentlig drejer sig om.
Basalt set drejer det sig om, at man ved at uddanne sig investerer nogle ressourcer i at stå sig bedre på arbejdsmarkedet i fremtiden, end man ellers ville have gjort - økonomisk i form af en højere løn, men i mange tilfælde får man også et mere interessant arbejde.
Tilsvarende vil en virksomhed også påskønne, at medarbejderne efter- og videreuddanner sig, hvis den til gengæld for et midlertidigt produktionstab vil opnå et højere afkast på længere sigt.
Disse mekanismer er som udgangspunkt gode og sunde og er under alle omstændigheder et grundvilkår.
Problemet er bare, at det nuværende system ikke - og desværre heller ikke det kommende, såfremt disse lovforslag bliver vedtaget - formår at give lønmodtagere og arbejdsgivere de tilbud, som kan tilfredsstille behovet for uddannelsesmuligheder i form af reel kompetenceøgning.
Der er alt for mange skuffede forventninger: kurser, der bliver aflyst, osv.
Ud over de mere generelle kritikpunkter med hensyn til indholdet vil jeg godt sige, at jeg finder det stærkt bekymrende, at regeringen ikke giver sagen den tid, den fortjener.
Der er ikke bare tale om venstrefløjsarbejde, nej, der er også tale om venstrehåndsarbejde.
Vi har fået disse lovforslag den 30. marts 2000, den sidste mulige dag, hvis loven skal vedtages før sommerferien.
Ud over dette er høringsfristen fastsat til en urimelig kort tid, nemlig fra den 3. april til den 14. april 2000, altså i dag 11 dage - eller 9 arbejdsdage, om man vil.
Det er simpelt hen for lidt, og man kan ikke bebrejde almindelige borgere, hvis de mener, at det grænser til det useriøse.
Værre bliver det, når man tager i betragtning, at regeringen oven i købet forsøger at sælge hele molevitten som en større reform.
Et sådant japperi er ikke en anstændig behandling af det erhvervsliv og de brugere, der skal leve med komplekset.
Om finansieringen af den fremtidige voksen- og efteruddannelsesindsats vil jeg sige, at der ikke er de store overraskelser.
Lovforslaget følger lydigt regeringens ambition om at udsætte erhvervslivet for nye særskatter.
Statens bidrag til finansieringen af VEU-indsatsen reduceres til ca. 2,8 mia. kr. Overskydende udgifter skal så finansieres via et kollektivt opkrævet bidrag hos arbejdsgiverne.
Det står herefter helt klart, at der er tale
om en ny variant af bruttoskatten - med den forskel, at regeringen, så vidt man kan læse i lovteksten, ikke kommer med løfter om, at den vil aftage i fremtiden.
Et sådant bidrag vil virke og vil blive gennemført præcis som enhver anden direkte skat.
Den bliver vedtaget i Folketinget.
Den kommer til at stå på finansloven.
Den rammer kollektivt og er altså uafhængig af forbruget af - i dette tilfælde - uddannelser.
Kort sagt vil der være tale om et øget omkostningsniveau for danske virksomheder til skade for konkurrenceevnen.
At der lægges op til indførelse af en ny skatteskrue,
kan der heller ikke være megen tvivl om.
Lovforslaget fastslår nemlig, at statens bidrag ikke reguleres i forhold til løn- og prisstigningerne, og så er det jo klart, at det er hensigten, at erhvervslivets bidrag over tid skal udgøre en stadig større del af de samlede udgifter, medmindre man altså tror på, at udgifterne til voksen- og efteruddannelse skal skæres ned i årene fremover, og det er jo ikke ligefrem det, regeringen og forligspartierne ser ud til at sigte efter.
Hvis denne fremgangsmåde ikke kan overraske, har den retorik, som det hele er pakket ind i, til gengæld nået nye højder i kunstnerisk udførelse.
I lovforslagets bemærkninger står der skrevet følgende: »I forhold til erhvervslivet forventes umiddelbart ingen administrative og økonomiske konsekvenser.
I det omfang bestyrelsen for Arbejdsmarkedets UddannelsesFinansiering vælger at indstille, at der skal opkræves et arbejdsgiverbidrag, vil dette indebære øgede udgifter for erhvervslivet«.
Ja, det taler vist for sig selv.
Lovforslaget medfører sikkert ikke de store udgifter, hvis arbejdsgiverbidraget ikke bliver sat i værk, men hvis man ser på statens bidrag og forventningerne til systemet, så bliver situationen nok noget hypotetisk. Lovforslaget indebærer også, at der indføres øget mulighed for brugerbetaling i forbindelse med forbrug af kurser.
På den anden side kan øget brugerbetaling
i sammenhæng med, at virksomhederne over en bank pålægges en skat, få uheldige konsekvenser. Et flertal i Folketinget indfører AUF-bidraget, som en virksomhed vil opfatte som en skat.
Samtidig indføres højere gebyrer og mindre godtgørelse på de mere virksomhedsspecialiserede kurser, hvor det statslige tilskud aftrappes.
Effekten kan herefter meget nemt blive, at nogle virksomheder vil reducere forbruget af kurser på grund af prisstigninger, samtidig med at deres uddannelsesbudgetter beskattes via AUF-bidraget, som ikke vil falde, såfremt ressourcerne i stedet går til de gratis dele af systemet. Her er der i særdeleshed grund til bekymring på de små virksomheders vegne.
Især virksomheder med meget få ansatte vil blive ramt uforholdsmæssigt hårdt af en ny VEU-skat, fordi de under alle omstændigheder vil være mindre tilbøjelige til at benytte efteruddannelse af den simple grund, at de få medarbejdere, de har, ikke kan undværes i den daglige produktion.
Det kræver disse lovforslag.