Jette Gottlieb (EL), 2001-01-25:
Det er en lidt vanskelig debat, når en så stor del af Folketingets partier har taget alle diskussionerne under forligsprocessen.
Men denne debat har i hvert fald gjort det klart, at en væsentlig forudsætning for de skønmalerier, de enkelte forligspartier har fremlagt, er, at man tror på, at det rummelige arbejdsmarked er en realitet, og at arbejdsmarkedet som princip optager og ikke udstøder folk.
Men det tror jeg ikke på.
Jeg er sikker på, at vi i virkelighedens verden vil se paradoksproblemer, vil se jobløshed og vil se alle mulige andre problemer af den slags, som præger det øvrige arbejdsmarked, og jeg tror, problemerne vil vokse.
Men det er jo altså historien, der vil vise, hvem af os der får ret i den bedømmelse.
Vi er i Enhedslisten bekymrede over det menneskesyn, vi synes præger formuleringerne.
Mistro og kontrol bliver udgangspunkt i stedet for respekt for den enkelte, udviklingen af selvværd og retten til selvbestemmelse.
Vi tror ikke, at nogen drømmer om et liv som førtidspensionister.
Jeg kender mange børn, der gerne vil være brandmand, politibetjent, balletdanser, sygeplejerske, tømrer og sådan noget, men jeg har endnu aldrig mødt et barn, som drømmer om et liv i passiv forsørgelse på kontanthjælp eller førtidspension.
Derfor bør ethvert anstændigt møde mellem det sociale system og den borger, som på grund af varigt nedsat funktionsevne ikke længere kan klare sit hidtidige arbejde, tage udgangspunkt i, at borgeren har en god grund til at bede om hjælp, og at målet skal være, at man sammen finder den bedste løsning.
Har borgeren lyst og mod til at blive revalideret, er det den bedste løsning, og en selektiv arbejdsplacering i f.eks. fleksjob kunne også være den bedste løsning.
Men der er også situationer, hvor det at trække borgeren gennem diverse aktiveringer og arbejdsprøvninger tangerer mishandling.
Kvinden, der har arbejdet på filetfabrikken de sidste 40 år, som er slidt op og har daglige smerter i ryg og arme og underliv, har garanteret holdt pinen ud længere, end nogen læge ville anbefale; hun vil gerne holde den gående indtil efterlønnen, men hun kan ikke mere.
Eller tag manden, der har knoklet på slagteriet, og hvor kroppen nu har sagt stop.
De tilhører ikke en gruppe, der er stolt over ikke at kunne arbejde, men deres grundlæggende skolekundskaber og deres alder taler imod revalidering.
De kan muligvis klare et fleksjob, men hvis energien er brugt op, og de ikke selv har lyst, bør de kunne få førtidspension.
At tvinge dem gennem arbejdsprøvninger, aktiveringer og sådan noget vil fjerne den sidste rest af selvværd. Også i Enhedslisten synes vi, at man skal have lov til at arbejde, hvis man har evner, lyst og energi, også selv om man ikke kan yde hundrede procent.
Vi har aldrig været tilhængere af, at mennesker bliver frataget muligheder, fordi de er født anderledes eller har pådraget sig skader i livet, og revalidering har altid været et af de bedste forebyggende elementer.
Men siden bistandslovens ikrafttræden og afskaffelsen af Mødrehjælpen og revalideringscentrene
har netop det redskab været anvendt mindre og mindre.
Helt galt gik det for de stærkt fysisk handicappede, da der kom tidsbegrænsninger på revalideringsforløb, for netop i den gruppe var der mange, der skulle have en specialiseret videregående uddannelse, f.eks. på et universitet, for at få noget, de reelt kunne bruge erhvervsmæssigt.
Den stigende tvangsaktivering i løbet af 1990'erne havde også den negative konsekvens, at kommunerne i mindre og mindre grad har brugt revalideringsredskabet.
Vi er enige i - og det må man meget gerne bemærke - at en førtidspension bør være så høj, at man rent faktisk kan leve af den og derfor ikke har behov for gang på gang at søge kommunen om personlige tillæg til enkeltudgifter.
Principperne bag den del af reformen er vi enige i.
Men vi synes altså ikke, at dagpengemaksimum er et rimeligt livslangt forsørgelsesgrundlag.
Der vil være førtidspensionister, f.eks. psykisk udviklingshæmmede eller stærkt fysisk handicappede, som skal overleve på dagpengeniveau fra de er 18 år, til de når folkepensionsalderen som 65-årige.
En sådan indkomst giver aldrig råd til at etablere sig i egen bolig, tage på ferie, hyre en håndværker til at få lavet dyre reparationer, betale tandlægeregninger, gå ud at spise, gå i teatret eller til frisøren eller sågar i en modebutik.
I Enhedslisten er vi varme tilhængere af genbrug, men at dømme folk til hele livet at købe indbo og tøj i genbrugsbutikker af nød og samtidig tvinge dem til at forsage mange af de ting, som vi andre sætter stor pris på, synes vi ikke er rimeligt. Når muligheden for personlige tillæg bortfalder, mister førtidspensionisten muligheden for at få bevilget hjælp i ekstraordinære situationer, og netop en stor gruppe af disse mennesker har brug for at have råd til f.eks. håndværkere, fordi de ikke kan gøre tingene selv.
Det ser heller ikke godt ud for de børnefamilier, der skal overleve på førtidspension.
I høringssvaret fra DSI kan man se, at en enlig forsøger på førtidspension med de foreslåede regler vil få 11.951 kr. mindre om året, hvis vedkommende ellers havde været berettiget til mellemste pension, og 27.244 kr. mindre om året, hvis vedkommende havde været berettiget til højeste pension.
Ikke bare forældrene vil skulle leve med store økonomiske afsavn, men også deres børn.
Vi er som sagt enige i principperne i ændringerne, men princippet falder lidt til jorden, når ydelsesniveauet ikke er højt nok til at modsvare de ting, som falder bort.
Vi mener, det ville være rimeligt, at man fik noget, der kompenserede for den indtægt, man kunne få på arbejdsmarkedet, hvis man havde haft arbejdsevnen i behold.
Vi er også forundrede over, at pensionen skal være afhængig af ægtefællens eller samleverens indkomst, selv om vi udmærket er klar over, at der er arbejdet med det spørgsmål.
Man skal huske, at pensionen erstatter en arbejdsindtægt, og at der ikke er nogen steder på arbejdsmarkedet, hvor aflønningen afhænger af ens civilstand, så selvfølgelig burde individualprincippet gælde fuldt ud, så alle bliver betragtet som selvstændige personer.
Helt galt går det, når man fastsætter en forsørgelsespligt ud over det, landets øvrige civile love fastslår.
Vi ved jo alle sammen, at hvis vi får børn, har vi pligt til at forsørge dem, til de bliver 18 - det fremgår af børneloven - og vi ved også, at vi ved indgåelse af ægteskab eller registreret partnerskab bliver pålagt en gensidig forsørgelsespligt.
Det fremgår af loven om ægteskabs indgåelse.
I de to tilfælde træffer vi nogle bevidste valg, som vi ved har nogle forsørgelsesmæssige konsekvenser.
Hvis vi derimod vælger at bo sammen med en eller flere andre voksne, påtager vi os ikke en forsørgelsespligt, men bliver vi pludselig uarbejdsdygtige og henvist til at leve af førtidspension, pålægges en eventuel samlever en indirekte forsørgelsespligt.
Men hvem skal vurdere, hvornår der er tale om samliv?
Måske har man valgt at dele en lejlighed uden at have andet tilfælles end det, at man deler huslejen, eller måske har man valgt at bo i kollektiv.
Er man så samlevende i anden eller tredje potens, eller hvad skal det dække over? For samfundet er der meget ofte indbyggede besparelser
i, at folk ikke bor alene.
når den slags straffes økonomisk, når man skal fortælle kæresten, vennen eller vennerne, at der ud over de udgifter, der naturligt følger af at bo sammen, godt kan risikeres at komme en forsørgelsesudgift - ja, så bliver det hele unægtelig noget sværere. Så er der hele fleksjobsituationen, og her virker de mange fine intentioner altså ikke helt gennemtænkte.
Arbejdsmarkedet råber i øjeblikket ikke efter mennesker med nedsat arbejdsevne, og hverken DA, LO eller KL tror på, at de mange fleksjob kan skaffes.
Kommunerne vil oven i købet have en økonomisk interesse i at bevilge førtidspension til færrest muligt og prioritere dem, der er berettiget til ledighedsydelse, højest, når der skal skaffes fleksjob, og resultatet bliver altså, at mennesker med nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne, fra nu af oversat til arbejdsevne, bliver henvist til et liv i usikkerhed, hvor de ikke kan planlægge længere end fra måned til måned, fordi de økonomiske forudsætninger er fuldstændig uafklarede.
Vi kan typisk se følgende fire grupper:
en gruppe af folk, der er visiteret til fleksjob, men ikke er berettiget til ledighedsydelse,
får kontanthjælp, dvs. brutto 7.711 kr. om måneden.
En anden gruppe af folk, der er visiteret til fleksjob, men er berettiget til ledighedsydelse, vil få 10.443 kr.
Så er der en gruppe af folk, der får fleksjob.
I princippet får de overenskomstmæssig løn, men vi ved jo godt, at i 9 af 10 tilfælde er det ensbetydende med mindstelønnen, og arbejdsgiveren får et tilskud på halvdelen eller to tredjedele af timelønnen.
Og så er der den sidste gruppe, nemlig dem, der får førtidspension, og det er altså 12.740 kr.
Uden en væsentlig forøgelse af antallet af fleksjob bliver den sørgelig sandhed nok, at langt de fleste falder ind under de to første kategorier, nemlig dem på kontanthjælp eller ledighedsydelse, hvis de altså nogen sinde kommer så langt i forløbet, at de får optjent retten til det.
Det forekommer også besynderligt, at man frasiger sig princippet om sektoransvar, for med ledighedsydelsen og fleksydelsen får Socialministeriet pludselig ansvar for områder, som normalt sorterer under Arbejdsministeriet.
Det eneste naturlige havde været, at ledighedsydelsen og fleksydelsen blev en del af det almindelige arbejdløshedsforsikringssystem, for de ligner jo til forveksling dagpenge og efterløn.
Vilkårene er bare ringere, for ledighedsydelsen er kun på 91 pct., og med fleksydelsen er der ingen bonus for at vente til det 62. år med at gå på dagpenge.
Det giver ringere forhold for borgere med nedsat erhvervsevne, og det er det umuligt at se nogen fornuftig forklaring på.
Hvis ydelserne havde været placeret i det normale a-kasse-system, havde arbejdsmarkedets parter og ikke mindst fagbevægelsen også i højere grad været tvunget til at forholde sig til den gruppe, og det ville muligvis have virket befordrende for det rummelige arbejdsmarked.
Vi forstår heller ikke, at der skal oprettes en særlig formidlingsenhed for dem, der er lidt skæve i forholdet til arbejdsmarkedet.
Hvorfor skal kommunerne og arbejdsformidlingen ikke i samarbejde varetage deres interesser?
De detaljeret beskrevne principper for sagsbehandlingen lægger op til, at socialforvaltningen og sagsbehandleren har et indgående og detaljeret kendskab til arbejdsmarkedet, og det er jo en forudsætning for at vurdere, om en given borger har ressourcer i behold, som kan bruges.
Men hvorfor er det ikke den afdeling, der har et indgående kendskab til borgeren og arbejdsmarkedet, der sammen med Arbejdsformidlingen skal finde de konkrete job?
Jeg er nødt til at spørge: Tror forligspartierne, at viljen og åbenheden hos arbejdsgiverne bliver større af, at de besøges af skole- og ungdomsvejledere, der skal skaffe praktikpladser til folkeskoleelever, af erhvervsskolevejledere, der skal skaffe uddannelsespladser til elever, af AF-konsulenter, der skal skaffe pladser til forsikrede ledige, af kommunale jobkonsulenter, der skal skaffe pladser til kontanthjælpsmodtagere, og af dem fra de nye formidlingsenheder, der skal skaffe plads til folk med nedsat arbejdsevne?
Handicapkompensationen er uigennemskuelig.
Vi frygter, at det hele drukner i overadministration, fordi der skal dokumentation til for at få kompensation, og hvis ikke alt skal overlades til det kommunale skøn, kræver det en meget detaljeret vejledning.
De handicappede kan let blive tabere.
Og er det en rimelig ekstraudgift, at man skal købe to biografbilletter i stedet for én, fordi man skal have en hjælper med?
I kommune A mener man ja, men i kommune B mener man måske nej.
Skal man som handicappet registrere og overveje alting, er det faktisk ganske vanskeligt og kan blive meget bureaukratisk.
Nu kan jeg ikke nå mere angående sagsbehandlingen
, men jeg kunne godt tænke mig at vide, om forligspartierne er klar over, at kun ca. 40 pct. af pensionsagsbehandlerne har en socialrådgiver- eller socialformidleruddannelse og altså er dårligere uddannet end den gennemsnitlige kommunale sagsbehandler.