Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2003-01-09:
Vi mener ikke, at vejledning med henblik på, at man skal gennemføre en uddannelse, og vejledning, der skal sluse personen videre ud i videre uddannelse, kan skilles ad.
En vejleder, der kender den unge igennem flere år, har en langt bedre baggrund for god vejledning end en tilfældig fuldtidsvejleder, der kun møder den unge et par gange i løbet af uddannelsesforløbet.
Vejledningen skal være tilgængelig her og nu, når den vejledningssøgende har lyst til at få vejledning.
Vejledning skal tage udgangspunkt i den vejledningssøgendes bedste interesser og ikke i, som det fremgår af lovforslaget, hvad nogle tror er arbejdsmarkedets interesser.
Den eksisterende vejledning må man jo sige bestemt ikke er perfekt, langtfra endda, men lovforslaget, som vi ser det, er ikke et skridt i den rigtige retning.
Vejledning mener vi principielt skal være knyttet til den enkelte skole, og vi mener, vejledningen skal tage udgangspunkt i den enkelte elev og dennes forudsætninger og muligheder og mål.
Vejledning skal opkvalificeres gennem mere og ny vejlederuddannelse og gennem mere efteruddannelse af eksisterende vejledere.
Vejledning skal være uafhængig af enkeltinstitutioner eller arbejdsmarkedsbehov, idet det udelukkende skal være den enkelte unges interesser, vejledningen skal tjene.
Derfor er det fuldstændig afgørende for Enhedslisten, at vejledning ikke har nogen som helst andre formål end den unges interesser og ønsker, og at vejledningen for folkeskoleelever ikke er forankret i ungdomsuddannelser eller andre institutioner, der har sine egne interesser i, hvor mange elever der skal gå på institutionerne. Vi vil så også gerne indføre en frihed i forbindelse med vejledning, nemlig en frihed for eleverne til selv at vælge en vejleder.
Det er jo sådan for folkeskoleelever og gymnasieelever og andre ungdomsuddannelseselever, at de for det meste vil have én lærer, som de føler sig tæt knyttet til.
Og taler vi om folkeskoleområdet, så vil det samme jo selvfølgelig også gøre sig gældende for de lidt vanskelige og skæve elever, som vi måske ikke ser i ungdomsuddannelserne i dag, nemlig dem, som falder helt ud.
Hvis man nu gav frihed til at vælge en vejleder, så ville det i praksis betyde, at alle lærere skulle have et antal løse timer til vejledning, og at den enkelte lærer skulle kunne køre et parløb med den professionelle vejleder, der er ansat på skolen, om vejledningsforløbet.
På den måde ville den unge have trygheden og nærheden i den lærer, som vedkommende har respekt for og tillid til.
Man kan sige som case, at den vanskelige elev f.eks. kun har tillid til matematiklæreren og vælger hende som vejleder.
Hun har ingen vejlederuddannelse, men har et par timer på skemaet hertil, og hun indgår så i tæt dialog og kører parløb med den professionelle vejleder på skolen om den pågældende elev.
Friheden kommer i praksis til at gælde for de elever, der har størst behov for vejledning, som typisk er dem, der har mindst tillid til skolen, mindst tillid til systemet og oven i købet er dem, der er mindst afklarede om deres fremtid.
Under alle omstændigheder vil man på den enkelte skole have kendskabet til den enkelte elevs forudsætninger og behov, så man kan prioritere de vanskelige og skæve elevers frihed til at vælge først.
Det er klart, at den højere kvalitet, der ville komme ud af det i vejledningen, og den større frihed for den enkelte elev ikke er gratis.
Men som vi ser det, er den tætte vejledning og tilliden mellem vejleder og elev et fuldstændig afgørende redskab for at give de unge muligheden for at vælge det, der passer bedst for dem i forhold til ungdomsuddannelse og videre erhvervsmuligheder.
Og derfor skal de nødvendige ressourcer bruges.
Det er her, vi skal nå målsætningen om, at alle skal igennem en ungdomsuddannelse.
Omkring selve lovforslaget vil jeg sige, at det er et grundlæggende problem, at man opretter en løsrevet professionel vejlederbrigade, der uden kendskab til den enkelte skal vejlede f.eks. folkeskoleeleven i forhold til ungdomsuddannelse.
Det er ganske simpelt ikke tæt nok på den enkelte elev.
Og så i øvrigt at regeringen og andre partier tror, at det kan lade sig gøre at adskille vejledning om gennemførelse af uddannelse fra den øvrige vejledning, altså den, man skal have, når man skal fra folkeskolen og videre til et andet uddannelsesforløb.
I praksis vil det være vanskeligt og sikkert også ganske upraktisk at adskille tingene på den måde.
Det siger bl.a. Jytte Andersen, formanden for R.U.E, og det vil jeg sige er både mildt og meget venligt sagt.
I Enhedslisten finder vi det ganske tåbeligt at ville adskille de to former for vejledning.
Man kan jo ikke adskille det forløb, man har på en folkeskole eller en ungdomsuddannelse for den sags skyld, fra det, man gerne vil bagefter.
Det er jo fuldstændig altafgørende, når man skal rådgive en elev eller vejlede en elev om, hvorvidt en elev skal fortsætte sin gymnasiale uddannelse, om vedkommende overhovedet skal bruge den gymnasiale uddannelse til noget som helst efterfølgende.
Derfor vil der selvfølgelig være en tæt sammenknytning mellem de to ting.
Det vil altså sige, at vi mener, at det kun er på skrivebordet, at det faktisk giver mening at skille de to ting ad, og det vil altså sige, at lovforslaget kun giver mening på et skrivebord og ikke ude i virkelighedens verden.
Hvis man nu endelig insisterer på denne her mere centralistiske model, så vil vi i hvert fald som minimum bede om, at man sætter et maks. antal på, hvor mange elever en professionel vejleder kan have under sig.
I virkeligheden også godt i tråd med den frie ungdomsuddannelse, hvor man opererer med maks. antal elever pr. vejleder for at sikre, at der dog er en vis form for kendskab til den enkelte elev, og at der faktisk er tid til også at tage hånd om dem, der har større behov for vejledning. Vi har i og for sig ikke det store imod at forankre vejledning i kommunerne.
Det kan man få en masse godt ud af.
Man kan få et samarbejde på tværs af skolerne, som man måske ville ønske, man havde lidt mere af i dag.
Man kunne gøre mere brug af hinandens ressourcer og hinandens viden.
Men vi forstår ikke rigtig, hvorfor der lige skal være 50 vejledningscentre, hvordan man er kommet frem til det og med hvilken argumentation.
Man må spørge sig selv, hvad det er for et grundlag, denne vejlederbrigade skal have for sin vejledning.
Nu vender jeg igen tilbage til det her med samfundets interesser, arbejdsmarkedsinteresser, for det er nemlig sådan, at i forslaget ligestilles den enkelte unges interesser med de såkaldte samfundsmæssige interesser eller arbejdsmarkedsinteresser.
Og det betyder jo, at en vejleder ikke alene skal tage udgangspunkt i, hvad den enkelte elev ønsker og har lyst til og evner for, men også skal tage hensyn til, hvad samfundet har behov for.
For mig at se kan det give nogle temmelig groteske vejledningssituationer, hvor en vejleder har fundet ud af, at der er arbejdsløshed på et bestemt område, som i øvrigt er fuldstændig i modstrid med, hvad eleven faktisk ønsker, men måske har evner for
Det er uhensigtsmæssigt.
Igen må man så også sætte spørgsmålstegn ved, om det danner grundlag for det, Venstre kalder »frit valg for den enkelte«, for der er vel ikke så meget frit valg for den enkelte, hvis vejledningen af den enkelte i virkeligheden går ud på at få kanaliseret den enkelte over i bestemte uddannelser eller ind i bestemte erhvervsretninger.
Alle burde vide, at samfundet udvikler sig så hurtigt og så komplekst, at det på mange områder ikke giver mening at bruge de kortsigtede interesser som pejlemærke for et helt livs virke.
Der er samfundsområder, hvor vi kan forudse problemer,
Det kan sådan set konstateres allerede nu visse steder.
For det første kan man nok konstatere, at problemet i hvert fald ikke ville have været så stort, hvis den borgerlige Schlüterregering netop ikke førte politik ud fra kortsigtede arbejdskraftinteresser og dermed lukkede en stribe lærerseminarer.
For det andet må det handle om at gøre arbejdet så attraktivt, at unge søger til det, og den almindelige hetz mod lærere og forringelse af deres arbejdsforhold i øvrigt, som de borgerlige partier stod i spidsen for på landsplan og lokalt, går stik i den modsatte retning. Så man kan vel alt i alt sige, at vi ikke tror på regeringens modeller.
Det er vel ikke overraskende.
På visse områder finder vi dem direkte skadelige for den enkelte elev i det her tilfælde og for samfundet.
Den er sådan set tiltrængt.
De har haft den i Sverige i mange år, og jeg tror også, vi kan få gavn af den her.
Men vi er så desuden bekymrede for, om regeringens lovforslag hænger sammen økonomisk.
Er der penge nok til de ting, man vil lave?
Er der penge nok til faktisk at give vejledningen det løft, vi alle sammen ønsker?
Jeg tror ikke på, at forslaget kan gennemføres uden ekstra udgifter, og hvor skal de penge komme fra?
Det har vi endnu ikke diskuteret.
Det håber jeg ministeren vil komme ind
Men jeg skal meddele, at Enhedslisten hverken kan støtte lovforslagene eller det socialdemokratiske beslutningsforslag.