Søren Krarup (DF), 2002-01-29:
Hvad er indfødsret?
Det er en ret, der med Ove Høegh-Guldbergs ord skal sikre, at landets børn nyder landets brød.
Det er en ret, der vil fastholde, at hjemmets børn skal nyde hjemmets fordele, fordi der er forskel på børn og fremmede, på et hjem og et herberg.
Dette sigte blev yderligere understreget med 1849-grundlovens § 54, den nuværende § 44, som meddeler, at ingen udlænding kan få indfødsret uden ved lov.
Hermed ville grundlovsfædrene, bl.a. Grundtvig, der var første formand for det første indfødsretsudvalg,
sætte de allerstrengeste betingelser op omkring den fornemste gave i Danmark, nemlig at tildele fremmede indfødsret som danske.
Dette måtte under ingen omstændigheder kastes i grams.
Dette måtte aldrig sjuskes igennem, men det skulle ske via en lovgivning i det danske Folketing, som sikrede grundighed, omhyggelighed og nøjagtighed i tildelingen af indfødsret.
Jeg tillader mig at sige ligeud, at på denne grundlovsbestemte baggrund forekommer et lovforslag som det foreliggende, ligesom de senere års lovforslag om tildeling af indfødsret, mig simpelt hen at være en skandale - jeg er lige ved at sige et grundlovsbrud; i hvert tilfælde
et utvetydigt brud med grundlovens ånd og mening.
Dette burde aldrig kunne blive vedtaget i det danske Folketing.
For hvad er realiteten vedrørende denne lov, ifølge hvilken 4.263 personer samt 3.288 børn, i alt altså 7.551 fremmede, med ét slag skal have tildelt dansk indfødsret? Realiteten er, at Folketinget ikke har haft skygge af indflydelse på lovforslaget.
Realiteten er, at grundlovens krav om opsyn med tildelingen er aldeles tilsidesat.
Det hele foregår administrativt.
Det hele sker via embedsmænd, som så forelægger først Indfødsretsudvalget og siden Folketinget disse mange, mange tusinde navne, som vi ikke har den ringeste mulighed for at kende og kontrollere. Som bekendt kommer nogle få - 15 eller 20 ansøgere - til behandling i udvalget, de såkaldte samrådslister, hvor vi altså får indblik i nogle enkelte skæbner og har mulighed for at sige nej til indfødsret.
Men resten, denne uendelighed af fremmede navne og mennesker, kender vi ikke, kontrollerer vi
ikke, og kan vi altså hverken sige et samvittighedsfuldt ja eller nej til. En sådan lovgivning burde Folketinget ikke finde sig i.
En sådan praksis, og jeg siger et sådant faktisk grundlovsbrud, burde vi herinde ikke tolerere.
For det er jo foragt for Folketinget, samtidig med at det er foragt for grundloven.
Ifølge bl.a. Peter Germers »Statsforfatningsret« er det mere end tvivlsomt, om Folketinget kan tillade sig at uddelegere sin lovgivningsmagt på denne måde.
Vi kan ikke løbe fra vores ansvar som lovgivere ved at gøre embedsmænd til de reelle lovgivere.
Vi er pligtige at fastholde, at indfødsret meddeles ved lov - ikke administrativt.
Derfor burde dette lovforslag afvises, indtil der er kommet regler, som respekterer den grundlov, der er al lovgivnings grundlag.
Vi står jo foran en revision af det såkaldte kontorcirkulære, dvs. det forlig, der fastsætter reglerne for naturalisation, og som løber til den 1. juli 2002.
Vi burde naturligvis øjeblikkelig gå i gang med denne revision, så vi ikke blot bragte forholdene på området i overensstemmelse med det forlig, vi indgik med vælgerne ved folketingsvalget den 20. november 2001, men også med grundloven.
Både som folketingsmedlem og som medlem af Indfødsretsudvalget må jeg protestere imod denne lov.
Det er efter min mening uanstændigt at ville tildele 7.551 fremmede indfødsret med ét slag. Vi fra vores side stemmer selvsagt nej til loven.
Vi opfatter den som en skandale, og jeg vil henstille til ministeren, at han ikke blot overhører en indsigelse af vægt.