Frank Aaen (EL), 1999-10-12:
Da vores kulturpolitiske ordfører, hr. Søren Søndergaard, ikke kan være til stede, skal jeg videregive Enhedslistens opfattelse på det her område.
Vi har læst redegørelsen med stor interesse.
Der er ikke rigtig noget, vi konkret er uenige med ministeren om i det, der er lagt frem af forslag.
Vi har støttet og vil også fortsat støtte mange af de initiativer, som ministeren peger på, og jeg skal i den forbindelse bare nævne, at vi har været med til at etablere Litteraturcenter for Børnebøger
, selv om det var sammen med kollegaen undervisningsministeren.
Jeg tror ikke, der er noget sted, hvor de sociale spændinger i samfundet i virkeligheden afspejles klarere end blandt børnene, hvor den sociale situation hos forældrene slår direkte igennem og afspejler sig i børns muligheder eller rettere sagt i mangelen på muligheder.
Når vi læser redegørelsen med alle de pæne ord, lyder det, som om den er mere rettet til forældre i Københavns nordlige forstæder, end den er rettet til forældre i den nordvestlige del af København.
Det lyder pænt, når man siger, at det her er noget til alle børn, men børn er ikke nogen socialt homogen gruppe,
tværtimod
Så står der i redegørelsen, at man vel aldrig tidligere har været inde i en periode, hvor de voksne i så høj grad er optaget af deres børns barndom.
Hvad bygger det udsagn egentlig på?
Der er jo mig bekendt ikke noget samfund, hvor børnefamilierne arbejder mere, end de gør i Danmark.
Det er jo derfor, det er en katastrofe, at vi ikke har højt på dagsordenen: nedsættelse af den daglige arbejdstid.
Det er jo derfor, det er en katastrofe, at vi ikke har bedre børneorlovsmuligheder, for det har jo i høj grad betydning også for den formidling af kultur, der skal ske i hjemmet i form af læsning, fælles sening af film, almindelig omgang med hinanden. Den del af kulturarvens videregivelse, det er at udvikle en kulturel forståelse, er jo glemt i mange af børnefamilierne. Så hvordan vurderer man den her optagethed af sine børn?
For det at være optaget af sine børn er jo heller ikke bare noget, hvor vi kan sige, at det er godt.
Er det, at man er optaget af sine børn, at være optaget af, hvordan man får dem til at få en social og tolerant forståelse, eller er det, at man er optaget af sine børn, at være optaget af sit eget barn og sikre, at ens eget barn får en god fremtid?
Er det en solidarisk omsorg, eller er det en egoistisk omsorg, vi taler om?
Når vi taler børnekultur og en indsats her, kan vi ikke se det uafhængigt af de tiltag, som regeringen og kommunerne foretager på andre områder: på det sociale område, på det pædagogiske område.
Det kan ikke nytte, at kulturministeren har en meget høj profil - det ønsker vi, det er vi glade for, hvis det er tilfældet - hvis arbejdsministeren, socialministeren, undervisningsministeren og Københavns overborgmester samtidig fører en politik, der fører i den modsatte retning, og som vi ser skader de svageste børn og dermed også de svageste børns adgang til kulturelle goder.
Nedskæringerne i daginstitutionerne, som vi i øjeblikket oplever dem, og som forældrene heldigvis protesterer skarpt imod, er jo også med til at begrænse muligheden for at føre aktiv kulturpolitik i en daginstitution.
Når man omdanner gode, kulturelt betonede fritidshjemsordninger, hvor der virkelig har været et alsidigt udbud til børnene, og indskrænker dem til skolefritidsordninger med langt færre ressourcer, så er det også kulturpolitik, og så er det også noget, man bør reagere imod. Denne her redegørelse synes vi mangler perspektiv og en målrettet indsats på nogle af de her områder og i særdeleshed i forhold til de udstødte børn.
Det er dér, der er brug for en langt mere omfattende tværministeriel indsats for at kunne gøre op med den sociale arv.
Vi har i årtier talt om, at vi skal gøre op med den sociale arv, og vi ved jo, at den slår igennem på uddannelsesområdet, på kulturområdet, på sundhedsområdet; alle steder præges børnene mere end noget andet af deres sociale arv.
Vi kender alle sammen undtagelsen, men alle og enhver ved også
, at når vi begynder at lægge tallene sammen, er overensstemmelsen i forhold til den sociale arv skræmmende stor.
Derfor er vi også lidt kede af, at redegørelsen ikke nævner noget om de særlige problemer, som børn af anden etnisk herkomst er udsat for, i særdeleshed når de skal høre på personer som fru Pia Kjærsgaard og Mogens Glistrup og deres huseren.
Her er der også en meget stor opgave at tage op, også i en kulturpolitisk sammenhæng og ikke kun i den kulturpolitiske sammenhæng, som jeg kalder kulturimperialisme, hvor det drejer sig om, at vi alle sammen skal have den kultur, der hører til vores etniske baggrund.
Respekt for andres kultur er også noget, der hører med i en
debat som denne her.
Vi skal generelt tage hånd om de børn, hvor en nedbrudt vaskemaskine betyder måneders afsavn på husholdningsbudgettet, hvor julen er afhængig af private hjælpeorganisationers indsamlingsevne, og hvor den årlige ferietur ikke er med ski til Sydfrankrig, men med Gabriel Jensen til Dragør Havn. Enhedslisten vil, som jeg sagde i starten, støtte alle de initiativer, som ministeren har nævnt, og det gælder også på reklameområdet.
Det er stort set det samme i alle butikkerne.
Og det er ikke kommet af sig selv; det er bl.a. kommet, fordi det er dem, der har råd til den største og den mest massive reklameindsats, der også vinder på markedet, og derfor er det noget, der bør bekymre alle, som ønsker, at både leg og de andre ting, som børnene tilbydes, er lidt mere alsidigt end det, vi har, og altså ikke bare er noget, der skal præges af et kommercielt hensyn.
Et reklameforbud løser ikke alverdens problemer, har jeg godt hørt flere sige, og det gør det heller ikke; nej, selvfølgelig gør det ikke det.
Men det er sådan, at når vi her - og det kan jeg se en bred enighed om -
tager nogle initiativer i en retning, er det altså også klogt at se, om man kan gøre noget for at begrænse initiativer, der går i den modsatte retning, og her er så undskyldningen, at det kan vi ikke, fordi vi kun kan begrænse, når det angår de dansk baserede kanaler.
Det er ikke min opfattelse, at det er sådan.
Min opfattelse er, at også selv om vi må erkende, at verden ser ud, som den gør, kan man godt gå bredere til værks.
Vores opfattelse er, at ligegyldigt om man taler om reklameafgift eller reklameforbud og reklamefri zoner, er man i stand til at indføre et regelsæt, der gælder for både dansk baserede tv-kanaler og kanaler, hvis udbredelse er afhængig af danskbaserede kabelnet, og så har man jo lige pludselig fat i dem alle sammen.
Alle de betydende tv-kanaler kommer enten som æterbårne kanaler eller via kabelnet, som vi lige har haft en diskussion og afstemning om.
Vi har stillet et direkte spørgsmål - jeg tror, det er stillet til forskningsministeren - om mulighederne for at gennemføre samme regelsæt for både de æterbårne og de kabelnetbårne kanaler.
Vores opfattelse er, at her kan man gennemføre akkurat det samme juridisk set, og dermed kan man løse problemet og sørge for, at der ikke sker nogen konkurrenceforvridning i forholdet mellem TV 3 og TV 2, for det er vi selvfølgelig også optaget af.
Så vi vil gå videre på det felt.
Vi vil gerne være med til, at der bliver lidt mere blæst om børneprogrammerne.
Vi har jo i Danmark en stolt tradition for gode børneprogrammer, og vi skal nødig have den ødelagt af noget af det ævl, der i øjeblikket bliver sendt ud til børn.
Afsluttende: Vi støtter initiativerne, men vi synes alligevel, det er for sølle og for uambitiøst, når vi ser det som et regeringsudspil, fordi der er en masse sociale aspekter, som ikke fylder nok, og som vi er nødt til at tage fat i.
Vi er nødt til at tage mere klart fat i, at børn ikke er en homogen gruppe, men en gruppe, der har en socialt set meget forskellig virkelighed, og at der derfor også er brug for en meget alsidig og forskellig indsats for f.eks. at sikre alle børn lige adgang til de kulturværdier, vi har i samfundet.
Vi mener, at det, der gøres for at sikre alle børn en ordentlig opvækst, også på andre områder end det kulturelle, også er med til f.eks. at give nogle besparelser på det sociale område og på sundhedsområdet i fremtiden, og at alle børn - og her vil jeg gerne være med til at bruge ordene alle børn - dermed får mere og bedre adgang til kulturelle oplevelser.