runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ester Larsen (V), 1999-03-16:
Det vil være kedeligt, hvis denne forespørgselsdebat skal udvikle sig til at blive en gold diskussion af, hvad der er kunst, og hvad der ikke er kunst.
Kunstsynet bør næppe fastlægges gennem flertalsafgørelser i dette Ting.
Ved formidlingen af statens bevillinger hyldes et armslængdeprincip, som ministeren allerede har beskrevet.
Det er et princip, som umiddelbart virker indlysende rigtigt, men det har som klar forudsætning, at de kyndige både er uvildige og alsidige, at de ikke medvirker til nogen monopolisering med favorisering eller udelukkelse til følge - risici, som kan være reelle i så små kunstmiljøer, som de danske.
Erfaringer bl.a. fra udsmykninger af et torv i Århus har vist, at en usmidig forvaltning af armslængdeprincippet kan føre til ganske absurde situationer, hvor modtagere nægter at modtage den kunst, som de kyndige har besluttet at skænke dem for skatteydernes midler. Skal man undgå indspisthed og monopolisering, er det vigtigt overalt at stille krav om rotation.
Fagkyndige bør kun vælges for en tidsafgrænset periode, så nye kræfter kommer til.
Princippet om tidsbegrænsede funktionsperioder er lovfæstet for Statens Kunstfond, og det praktiseres også for ledelsen af Statens Museum for Kunst. Andre museumsledere er normalt, så vidt jeg er orienteret, ikke åremålsansat. For museer, der er selvejende institutioner, kan museets indkøbsprincipper fastlægges i et samspil mellem museumsledere og den ansvarlige bestyrelse.
Anderledes forholder det sig med Statens Museum for Kunst.
Her er direktøren eneansvarlig for at købe kunst for ca. 6 mio. kr. om året. Her burde man nok overveje, om det ikke ville være nyttigt at etablere et rådgivende panel sammensat af kunstkyndige, som kunne rådgive museumsledelsen.
Når det drejer sig om samtidskunst, kan det være en yderst vanskelig opgave at have ansvaret for. For at løfte denne opgave så kvalificeret som muligt, var det dog en overvejelse værd at etablere det nævnte panel af kyndige rådgivere, der vil kunne sikre et bredt vurderingsgrundlag, inden kunstkøb besluttes, og dermed skabe mulighed for en vis pluralisme.
Det er jo ikke uden betydning, da staten netop placerer en meget stor del af sine midler til kunstkøb på Statens Museum for Kunst.
For at sikre bredden i kunstsynet vil det være naturligt at sikre, at der ikke er personsammenfald mellem et sådant rådgivende panel og Statens Kunstfond og dets udvalg.
Vi har her i landet heldigvis en række fonde, som står for en meget væsentlig del af museers og andre institutioners indkøb.
Hvorledes disse fonde udpeger kyndige personer til at fastlægge deres kunstpolitik og forestå deres indkøb, bør Folketinget og staten holde sig på meget stor afstand af.
Vi bør i den sammenhæng alene glæde os over, at der er mennesker, der har så stor kærlighed til kunsten, at de har stillet virksomheder og formuer til rådighed, for at kunsten kan komme flest muligt til gode.
Jeg skal sige, at Venstre ikke kan støtte
Dansk Folkepartis forslag til vedtagelse, da de systemer, som vi har, i meget høj grad allerede hviler på rotationsprincipper.
Aase D. Madsen (DF), 1999-03-16:
Jeg kan ikke begribe den arrogance, den ulidelige socialdemokratiske arrogance, som hr. Søren Hansen udviser i dette spørgsmål.
Er det, fordi hr. Søren Hansen har en eller anden elitær mening om, at det, der står i Ekstra Bladet, kan vi ikke være bekendt at diskutere her inde i Folketinget?
Jeg tager hatten dybt af for det researcharbejde, som Ekstra Bladet har lavet i denne forbindelse, men jeg tager ikke hatten af for dem, der bare udviser arrogance over for kendsgerninger.
Det er hr. Søren Hansens parti, der har siddet i regeringen i alle de år, de her skandaler har udviklet sig.
Poul Nødgaard (DF), 1999-03-16:
De knokler afsted på arbejde hver eneste dag for så at se i deres avis, når de kommer hjem om aftenen, eller eventuelt i frokostpausen, at deres skattepenge bruges på den måde, som mange af de eksempler her har givet udtryk for.
Jeg kunne godt tænke mig, at hr. Søren Hansen ville komme på talerstolen og forklare lidt nærmere, hvad Socialdemokratiet egentlig har af kulturpolitik, når det drejer sig om misbrug af offentlige midler.
Søren Hansen (S), 1999-03-16:
Det sidste var ikke ord fra Folketinget til ministeren og bliver det næppe heller. Ordene får i hvert fald ikke Socialdemokratiets tilslutning.
Vi skal drøfte emnet her ved flere lejligheder i dag.
Det er flot, og det er godt.
Brian Mikkelsen (KF), 1999-03-16:
Jeg synes da, vi har fortalt, hvad vi mener.
Det er også derfor, vi kan støtte det forslag til vedtagelse, som hr. Søren Hansen var oppe og fremsætte, og det beskriver jo netop, hvorfor vi fastholder armslængdeprincippet.
Fordi vi vil have sikret - og det er væsentligt at signalere her - at der er tilstrækkelig uafhængighed og fornyelse ved udpegning af de personer, der vælges til at indkøbe den kunst.
Det er væsentligt for os.
Vi accepterer ikke bare tingenes tilstand.
For selvfølgelig er der nogle ting, som ikke fungerer helt efter hensigten, og det vil vi selvfølgelig også diskutere med ministeren for at gøre det bedre.
Sådan fungerer politik jo.
Det er også vigtigt, og det er en af de andre gode ting, der er i forslaget her, at man beder alle de statsstøttede museer om at understrege, at man selvfølgelig giver offentligheden besked om, hvad for nogle kunstindkøb man har, og hvorfor man har foretaget de kunstindkøb.
Og så må man være villig til at tage en offentlig diskussion om det. Sådan fungerer kunst- og kulturpolitik jo også i dag. Så jeg synes, vi har præciseret, hvad vi mener, også at man får lavet en redegørelse for indkøbene, sådan så man igen får diskuteret kvalitet og fornyelse.
Jeg synes, vi har været inde på substansen i det her.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 1999-03-16:
Nu har hr. Poul Nødgaard flere gange antydet, at der foregår ulovligheder i den måde, de statslige midler administreres på.
Det er en voldsom påstand, og jeg er nødt til at bede om, at der kommer en dokumentation for det.
Aase D. Madsen (DF), 1999-03-16:
Med hensyn til ministerens ønske om en bred folkelig debat, så har ministeren til Ekstra Bladet udtalt, at skatteyderne godt må hyle op om, hvilken kunst der skal indkøbes, og »... nogle vil blive tossede og spørge, hvorfor deres skattekroner er brugt på den måde, and so what?« Jamen er det da ikke herligt?
Skal det forstås således, at ministeren - nu ved jeg ikke, hvor ministeren er - gerne vil høre den menige kunstbetalers mening, men den får så i øvrigt ikke nogen som helst anden effekt end den, som den berømte omvendte ølkasse i Hyde Park har?
Man vil gerne høre, men altså »so what«, siger ministeren.
Det synes jeg var en lidt flot bemærkning til Ekstra Bladet.
Ester Larsen (V), 1999-03-16:
Jeg har bedt om en kort bemærkning for lige klart at understrege, at det panel, jeg har foreslået etableret omkring Statens Museum for Kunst, er et rådgivende panel.
Jeg er meget enig med ministeren i, at ansvaret skal ligge hos direktøren.
Det skal der ikke rokkes ved, men der er nu aldrig nogen, der er blevet dummere af at lytte til andre.
En beslutning bliver ikke ringere af at hvile på et grundigt beslutningsgrundlag, og jeg må sige, at det at et kunstværk er blevet spejlet i flere sind gør muligheden for at foretage det rigtige valg bedre, og det er meget vanskeligt at foretage de rigtige valg, når det drejer sig om at udvælge den samfundskunst, der har blivende værdi.
Arne Melchior (CD), 1999-03-16:
Vi er da helt enige om, at de fleste ikke behøver at være de klogeste.
Men i et demokrati er det dog altså flertallet, der bestemmer, og flertallet går altså hr. Behnke imod med ca. 90-10.
Det var det ene.
Det andet, jeg vil, er at udtrykke glæde over, at hr. Behnke gav udtryk for at være helt uenig med hr. Nødgaard.
Vi skal ikke lefle for befolkningen.
Vi skal ikke spørge efter vox populi, men det var netop det, hr. Nødgaard opfordrede
både den socialdemokratiske og den konservative ordfører til.
De skulle lytte til, hvad vælgerne i Slagelse og de ventende på Ringsted station mente om diverse kunstværker.
Det er dejligt at konstatere, og det er ikke så sjældent i den senere tid, at Fremskridtspartiet udmærker sig på Dansk Folkepartis bekostning.
Kim Behnke (FP), 1999-03-16:
Den nordjyske trubadur, Hausgaard, sang for år tilbage en glimrende sang, hvori der indgik, »fordi de fleste er de fleste, er det ikke sikkert, det er de fleste, der er de bedste.«
Jeg er enig med hr. Melchior i, at Folketinget er komplet uegnet til at bestemme, hvad der er godt og rigtigt, pæn og grim kunst.
Fuldstændig enig med hr. Melchior.
Men det er jo en mærkelig form for demokrati, at man så udnævner nogle til på vegne af Folketinget at varetage det hverv i Statens Kunstfond og i de forskellige andre besluttende organer, for det er i den sidste ende Folketinget, der vedtager loven.
Det er i sidste ende Folketinget, der stiller midlerne til rådighed, og derfor også i den sidste ende Folketinget, der skal stå til ansvar over for den vælgerbefolkning, som med undren ser, at dens penge anvendes til indkøb af klatmalerier, at man i Århus Festuge som højdepunktet afbrænder en pølsevogn, noget, som der ellers undervises på skolen i at børnene ikke må gøre, fordi det er hærværk.
Arne Melchior (CD), 1999-03-16:
Jamen Statens Kunstfond, i hvis repræsentantskab jeg har haft den ære at sidde en årrække, har jo netop det meget efterlyste og med rette højt besungne rotationsprincip.
Der kan man kun sidde i en tildelings- og indkøbskomité i 3 år.
Så det fungerer jo, som det skal.
Vi sætter beløbsrammen, og så har vi lavet en lov, som fastsætter reglerne for Statens Kunstfond, som har relativt mange flere penge end de beløb, jeg nævnte i mit forrige indlæg.
Så får han nøjagtig lige så få stemmer for det, som Dansk Folkeparti i dag får for sit forslag til vedtagelse.
Det ved hr. Behnke på
forhånd
Han er i håbløst og glædeligt mindretal.
Kim Behnke (FP), 1999-03-16:
Jeg har stor respekt for, at private virksomheder bruger kantinen på arbejdspladsen til, at nye kunstnere får mulighed for at få udstillet deres værker, at man i de kunstklubber og kunstforeninger, der er på arbejdspladserne, køber værker og udlodder dem ved den årlige julebasar, eller hvad der nu kan være tilfældet.
Det har jeg stor respekt for, for der er tale
om, at de pågældende mennesker har et engagement for egne penge.
Men det, der foregår i Statens Kunstfond, hvor det er et politisk udpeget sammenrend af folk, der sidder og disponerer på vegne af mine og resten af den danske befolknings penge, har jeg ingen respekt for.
Når man læser tidsskrifter, når man følger med i den debat, der foregår, så er der ingen tvivl om, at når de sidder i et amtsråd, i postvæsenet, i DSB eller andre steder og skal foretage kunstindkøb, ja, så skeler de selvfølgelig til, hvad det er for kunstnere, der i øjeblikket er in, hvad er det for kunstnere, der bliver benyttet.
Derfor skal staten ikke disponere hverken 1, 5, 10 mio. kr. eller 11,7 mia. kr. på kulturlivet i Danmark.
Det er en uforskammethed over for den danske befolkning, når der er så mange andre opgaver, der ligger uløste hen.
Arne Melchior (CD), 1999-03-16:
Det er simpelt hen en forkert oplysning, at staten disponerer over store midler til kunstindkøb, som så resulterer i denne sammenspisthed og nepotisme, der er blevet påstået.
Selvfølgelig er det da heller ikke sandt, at statens direktører, at galleriejere, at folkevalgte i amter og kommuner, at ansatte i postvæsen og DSB, som jo bruger 1 pct. af hvert byggeri til kunstnerisk udsmykning, alle sammen er nepotister og sammenspiste.
Det er en påstand helt ud i luften, og den luft er lige så varm, tynd og værdiløs som den, rindalismen prøves igen at blive vakt til live med.
Det vil ikke lykkes.
Søren Søndergaard (EL), 1999-03-16:
Hvis Dansk Folkeparti er så interesseret i at få vores synspunkter klart frem fra starten, så skulle man have accepteret vores tilbud om, at vi slog de to forespørgsler sammen.
Så havde der ikke været noget problem.
Men det, jeg var ved at sige til hr. Nødgaard, som jeg forstår ivrigt har studeret Ekstra Bladet, var, at hr. Nødgaard selvfølgelig er bekendt med, hvad jeg i dagens Ekstra Blad udtaler om det spørgsmål, så det behøver jeg jo ikke stå her og læse op for hr. Nødgaard.
Ole Sohn (SF), 1999-03-16:
Jeg synes, det største problem ved de offentligt ejede museers og Kunstfondens kunstindkøb er, at midlerne ganske enkelt er så små, at det kan knibe for museerne at leve op til de ønsker, vi har, om at de både skal sikre tradition, fornyelse, den danske og internationale kunst.
Problemet er, at med det lille råderum, der er, bliver der for mange, hvis værker burde være solgt til museerne, som ganske enkelt ikke opnår, at det sker. Så er spørgsmålet: Hvis det er baggrunden for den debat, vi har i dag, jamen så er løsningen jo ganske enkelt at skaffe flere penge til kulturministeren, sådan at vi kan få større plads til kunstindkøb.
Men jeg vil godt sige, at på en måde overrasker
Dansk Folkepartis forespørgsel mig positivt.
Men alligevel vil jeg gerne sige én ting til fru Aase D. Madsen.
Hun var oppe tidligere, hvor hun ligesom lagde an til, at det var Folketinget, der skal afgøre, ikke alene hvad der skal bruges af penge til kunsten, naturligvis, men også hvad der er god og væsentlig kunst.
Og hvis det skal forstås sådan, så vil jeg sige, SF er rasende imod.
Overalt i verden, hvor politikere vil eller har villet forsøge at bestemme kunsten, er det gået galt.
Kunsten bliver flad, og den bliver ligegyldig.
Den farlige kunst er den, der trænger sig ind på os og påvirker vores indre billede og dermed vores selvforståelse og vores verdenssyn
, og det kan den ufarlige kunst aldrig bidrage til.
Hvis kunst skal være virkningsfuld på den afdækkende og grænseoverskridende måde, ja, så skal den have lov at arbejde
uden politisk indblanding.
Og de, der skal afgøre, hvilken kunst der skal støttes og købes, skal også kunne arbejde frit.
Og dermed mener jeg, at armslængdeprincippet, som vi har fået indbygget i vores kunststøtte ved at overdrage udvælgelsesarbejdet til fagfolk, ikke skal anfægtes.
Men den diskussion, der derimod trænger sig på, drejer sig om, hvorvidt vi med denne afstand og overladelse af det kunstneriske, i stigende grad det kulturpolitiske ansvar, til rådet og institutionerne også har været med til at lamme samtalen mellem os, altså politikere, og kunsten.
Det er for sjældent, vi kaster os ud i en samtale med kunstnerne om kunsten, om samfundet, og det kunne være nok så interessant.
Måske fralægger vi os i for høj grad gensidigt ansvaret for hinanden.
Det er ikke alene ærgerligt, det er også lidt forarmende for den folkelige debat om vores fælles liv.
Museerne skal efter vores opfattelse sætte deres kunstkøb til offentlig debat; det synes jeg er rimeligt.
I betragtning af, hvor små beløb museerne overhovedet har, er forslaget måske lidt komisk, hvis vi skulle gøre det store ud af den del, men det er vigtigt, at de ydre rammer bliver forøget, fordi det er et spørgsmål om at skabe ordentlige finansielle vilkår for det offentliges kunstindkøb.
Og gør vi det, ja, så kan vi få nogle ganske interessante diskussioner i en offentlig samtale mellem kunst og samfund.
Og hvis det er formålet med den rejste debat eller kan blive udgangen på den rejste debat, ja, så er den slet ikke så skæv endda.
Men med de bemærkninger vil jeg gerne sige, at SF ikke kan støtte det af Dansk Folkeparti fremsatte forslag.
Aase D. Madsen (DF), 1999-03-16:
Den med grundloven vil jeg altså gerne returnere, for er det ikke også grundlovsmæssigt, at vi skal sørge for, at midlerne, som kommer ud herfra, behandles på en rimelig måde; at de går til det, som de skal gå til osv. osv.
Det er nok vores ansvar alligevel.
Og det er jo netop dér, jeg vil ind.
Den lukkede cirkel, der har været.
Og så sidder man her og siger: Jamen vi skal lave nogle råd, og vi skal dit, og vi skal dat. Ja, men det kommer, når vi f.eks. kommer til den forhandling, vi har på tirsdag om Betænkning om Billedkunst osv.
Det, som vi vil have fat i nu, er: Hvad er der foregået?
Hvad vil Folketinget i virkeligheden gøre for at rydde op i de tilstande, der er nu?
Det er ikke fremtidssikret; ja, det skal det også være, men det kommer i en anden sammenhæng.
Hvad vil man gøre ved det, som Ekstra Bladet har skrevet om i 3 uger?
Det kan vi da ikke lukke øjnene for.
Arne Melchior (CD), 1999-03-16:
Der har tidligere nogle gange været nævnt en vis hr. Rindal, og jeg håber da, at han personlig har det godt.
Jeg under ham et langt og sundt liv.
Men rindalismen er heldigvis død i dette land.
Det er nu årtier siden, og her står garden fra Dansk Folkeparti og forsøger at give rindalismen kunstigt åndedræt.
Og de puster, og de puster, og de aser, og de maser, og de kommer ingen vegne.
Den er død, og som hr. Søren Hansen rigtigt sagde, så udtaler Folketinget aldeles ikke, men med 90 pct. nej, det, som hr. Nødgaard har forelagt her til vedtagelse.
Så har der også været nævnt en avis, Ekstra Bladet.
Det er nu påfaldende for mig, at der har været sat seks mand på den kampagne, men Ekstra Bladets fortrinlige kunstanmelder, hr. Alex Steen, har ikke deltaget i den kampagne.
Det er dog ganske påfaldende, at når man har så anerkendt en kapacitet på kunstområdet og ikke mindst, hvad den bildende kunst angår, så er han aldeles ikke involveret.
Det tyder altså nok på, at det måske ikke er så entydigt.
Nu kan man jo altså også læse om kunst andre steder.
Der er en avis, der hedder Information, på hvis bagside i dag man kan læse en udførlig artikel om sagen.
Men det ligger selvfølgelig hr. Nødgaard fjernt at læse den slags aviser. Man kunne jo måske også læse lidt hos Broby Johansen og begynde at forstå en lille smule - bare prøve på at forstå en lille smule af, hvad det drejer sig om, men det ligger hr. Nødgaard lige så fjernt.
Og det er jo egentlig synd. Weekendavisen havde en lang leder om sagen, og de kritiserede Ekstra Bladets måde at gribe den an på
, men de sagde dog - og dér er jeg enig - at der er fat i en sag.
Der er fat i dette, at der af to kunstnere er indkøbt lige ved 500 værker med ca. 240 til hver, jeg kan ikke huske det nøjagtige tal, og den er ikke så god.
Og det er rimeligt, at det drages frem.
Og det er rimeligt, at det diskuteres.
Det er bare ikke Folketingets sag, og det er ikke Folketingets hensigt, og det er ikke Folketingets evne at tage bestemmelser om den slags ting.
Det må tildeles den offentlige debat, som det også tit sker, og det er glædeligt, og det er med til at forme udviklingen.
Større og større dele af offentligheden har forstået eksperimenterende kunst.
Kunstforeningerne rundt omkring i virksomhederne blomstrer, foredrag og instruktioner om kunst og museumsbesøg bugner - glædeligt.
Jeg ved ikke, hvornår hr. Nødgaard sidst har været på et museum - det skylder han jo heller ikke mig regnskab for.
Nej, det mest rigtige, der er sagt i denne sal, sagde hr. Nødgaard: han fatter det ikke, og det er sandheden.
Men så fik han jo også sagt, at de øvrige partier er sammenspiste.
Jeg vil gerne vide, om hr. Nødgaard en anden gang, når han måske stemmer sammen med et flertal af Folketinget, så også vil kalde det sammenspisthed, eller han kalder det for, at man er blevet enige om noget.
Jeg vil slutte med en reverens til ministeren, som tog
denne forespørgsel alvorligt - ja, det er hun selvfølgelig også næsten forpligtet til, men alligevel må det have været en overvindelse.
Det gjorde ministeren, og vi kan kun kontrasignere, hvad der dér blev sagt, og så er denne forespørgsel ellers en død and.
Aase D. Madsen (DF), 1999-03-16:
Det er til hr. Melchiors spørgsmål om, hvad der er kunst, og hvad der ikke er kunst.
Det er ikke vores sag.
Så vil jeg sige, at så blev jeg da meget glad forleden dag, da jeg var til indvielse af Statens Museum for Kunst.
Da jeg trådte ind i den store sal, hang der på en meget fremtrædende plads et stort, gammelt Wiltontæppe i persisk mønster, og det var fra loftet anbragt i en bambusstang.
Der var ganske vist klippet sådan nogle strimler op i det, og det var den eneste forskel fra det, jeg har liggende derhjemme, som er tjenligt til udsmidning.
Nu vil jeg så gerne spørge hr. Melchior: Er jeg så blevet ejer af et kunstværk, som er værdigt til at hænge op på Statens Museum for Kunst? Hvis hr. Melchior tror, vi ikke går på kunstmuseer, så kan det altså godt hænde, at vi gør det, når vi bliver inviteret i hvert fald.
Og dér blev jeg i hvert fald dybt skuffet over at se det, som Statens Museum for Kunst kalder kunst.
Poul Nødgaard (DF), 1999-03-16:
Ja, den skal også blive meget kort.
Jeg synes, det er lidt voldsomt, når hr. Arne Melchior går ind med en kort bemærkning til hr. Ole Sohn, som er et angreb på Dansk Folkeparti.
Det kunne vi tage under hr. Arne Melchiors indlæg.
Jeg vil godt lige forklare det, som jeg også sagde, hvis hr. Melchior vil høre efter, i min ordførertale, at der ikke er tale om rindalisme. Det, der står i Dansk Folkepartis forslag til vedtagelse - hr. Sohn er en klog mand, han er valgt i Vestsjællands Amt, og han har læst det rigtigt - er, at de midler, der er sat af, selvfølgelig underforstået: som et flertal i Folketinget har sat af, på de årlige finanslove til anvendelse af det dér, har da ikke spor med rindalisme at gøre, eller at vi vil fjerne pengene. Jeg tænkte, da jeg tog herind til morgen: Debatten skal nok blive drejet sådan, at den drejer sig om rindalisme og kulturfjendskhed, og hvad ved jeg, fordi hr. Sohn og hr. Melchior overhovedet ikke, og hr. Søren Hansen slet ikke, vil drøfte substansen i den her sag.
Den kryber man let og elegant udenom.
Men hr. Melchior kan vente sig til næste gang.
Arne Melchior (CD), 1999-03-16:
Det er ikke første gang, hr. Nødgaard har kommenteret mit blodtryk, men jeg kan da så oplyse, at hr. Nødgaard forstår sig lige så lidt på medicin som på kunst, og det vil sige noget.
Det er ikke mere end 1 måned siden, jeg fik målt mit blodtryk, og jeg fik at vide, at det var som en 40-årigs, og jeg er snart 2 x 40, men tak for den venlige interesse for mit helbred.
Og så siger hr. Nødgaard, at vi snakker udenom.
Vi vælger selv, hvad vi vil tale om, ligesom hr. Nødgaard vælger, hvad han vil tale om.
Og jeg mener, at der er debatteret det, som forespørgslen lægger op til.
Der er endda gjort rigelig meget ud af den.
Tak skal du have.
Tak skæbne, kan man også sige.
Fru Aase D. Madsen spørger mig, om hun er blevet ejer af et kunstværk.
Ja, jeg må altså sige det ligeud; det er et gammelt mundheld, så jeg tror, at jeg har lov at sige det: Et dumt spørgsmål kalder på et dumt svar.
Hvor søren skulle jeg vide det fra?
Så alene af den grund kan jeg jo ikke udtale mig om, hvorvidt det er kunst eller ej.
Desuden skal der, som jeg sagde i mit ordførerindlæg, jo ikke stemmes om kunst.
Hvis fru Madsen synes, det er kunst, så skal fru Madsen glæde sig ved det.
Det forpligter ikke mig, og hvad jeg eller hr. Søren Hansen eller en tredje eller en syttende mener om det, har intet med sagen at gøre.
Til lykke med det, hvis fruen har kunst hængende derhjemme.
Henrik Svane (RV), 1999-03-16:
Jeg skal ikke forlænge denne debat ret lang tid med mit indlæg her.
Kvaliteten i og interessen for kunst udvikles jo gennem stadig debat, det siger sig selv.
Men det niveau, som debatten har her i første omgang, synes jeg ikke er særlig højt.
Det er altid godt med et kritisk blik på tingenes tilstand for at undgå systemtræthed og overordnet styring på baggrund af en »sådan har det altid været-tankegang«.
Men jeg synes mere, at Dansk Folkeparti har brugt muligheden til én gang til at afsløre deres syn på kunst, og det er vi egentlig taknemlige for.