Inger Marie Bruun-Vierø (RV), 2000-05-15:
Danmark er et af verdens rigeste lande, og i Det Radikale Venstre mener vi, at den rigdom forpligter os langt ud over landets grænser.
Vi anvender som bekendt 1 pct. af bruttonationalindkomsten på udviklingsstøtte, det er ca. 11 mia. kr. om året.
Det er en god del mere end de 0,7 pct., som FN anbefaler de rige lande at bruge til dette formål.
Vi giver altså mere, end vi strengt taget er forpligtet til, og det er vi i Det Radikale Venstre både glade for og stolte over. De problemer, vi har i Danmark, de problemer, som vores aviser og elektroniske medier lever af at dramatisere, de problemer, vi diskuterer til daglig her i salen, blegner og svinder bort i forhold til de problemer, man må slås med i de lande, støtten går til.
Fattigdom, aids-epidemier, truende sultkatastrofer, dyb forgældelse, politisk ustabilitet, dårlig infrastruktur og ringe uddannelsesmuligheder er bare nogle af de problemer, der truer modtagerlandene. I en verden, hvor grænserne udviskes mere og mere på grund af infrastruktur, IT og kommunikation, er det vigtigere end nogen sinde, at vi ikke vender det blinde øje til de fattige landes problemer.
I dag er det sådan, at ulandsstøtten har både en humanitær og en stabilitetsmæssig indgangsvinkel.
For Det Radikale Venstre er begge indgangsvinkler væsentlige, men ligegyldigt hvilken vinkel man vælger, kan man ikke vende det blinde øje til. Lykkeligvis har der også i det danske Folketing været bred opbakning bag Danmarks ulandsbistand, selv om der hele tiden har været en diskussion af indsatsen, både om strategi og metode.
Det er også den diskussion, vi har i dag, og den er også vigtig.
I 1994 blev Strategi 2000 formuleret, og nu befinder vi os i det næste århundrede og er i gang med at revidere strategien, så den matcher de nye udfordringer.
Alt det er i princippet på dagsordenen.
Der er spørgsmålet bistandens størrelse og virkninger.
Skal det være projekt- eller reformstøtte?
Der gives karakter for den danske bistand.
Bistandens styrker og svagheder drøftes, og det samme gælder fremtidens bistandsmodeller og krav til ændring i dansk bistand.
Meget tyder på, at sigtelinjerne i Strategi 2000 vil blive fastholdt i den reviderede strategi.
Det er der megen fornuft i, alene af den grund at man ikke skal skifte strategi hvert sjette år på bistandsområdet, hvor det handler om det lange, seje træk.
Heldigvis har vi også OECD's ord for, at dansk bistandspolitik spiller på de rigtige tangenter, fordi der fokuseres på fattigdom, miljø, ligestilling, demokratiseringsprocesser og partnerskab forstået på den måde, at landestrategien og sektorvalg skal udføres i reelt samarbejde med bred interesse i ulandene, samt at der skal være sammenhæng mellem dansk udenrigspolitik og ulandspolitik.
Det, jeg i det følgende vil føre frem, er nogle punkter, hvor der bør ske nogle opstramninger i forhold til Strategi 2000.
Det er helt afgørende for en meningsfuld bistand, at der tages afsæt i en analyse af det enkelte lands forudsætninger og muligheder, ikke mindst at analysen inkluderer forudsætningerne for at skabe et positivt erhvervsklima.
Det er Det Radikale Venstres opfattelse, at den overordnede analyse af et lands kompetencer og ressourcer vil være en forudsætning for en målrettet bistand.
Derfor skal analysevinklen styrkes, både i Danida og i de multilaterale organisationer.
Det må yderligere være et mål, at alle donorer - det være sig lande eller multilaterale organisationer - koordinerer deres indsats.
Jeg kan bare nævne Tanzania som et eksempel, jeg har fået fortalt, på et land, hvor det ville have været hensigtsmæssigt, hvis donorerne havde talt sammen på forhånd, og jeg tror desværre ikke, at eksemplet er enestående.
I Tanzania har forskellige donorer igangsat 18 store reformer, og mange af disse reformer er i indbyrdes modsætning.
Det betyder, at mange ressourcer går til spilde.
Intentionerne er altså, at analysearbejdet og donorkoordinationen skal styrkes.
Det skal også være det krav, Danmark stiller til de multilaterale institutioner, som er med til at fordele halvdelen af den danske bistand.
Det næste problem, jeg vil tage fat på, er, at landestrategierne ikke i tilstrækkeligt omfang bliver udarbejdet i samarbejde med modtagerlandene, men ofte efter donorlandenes behov.
Men det hænger formentlig sammen med det mangelfulde analysegrundlag, jeg nævnte før.
Jeg har en idé om, at vi skal lave et faseopdelt kvalitetskoncept for vores udviklingsbistand, der bygger på det pågældende lands ressourcer, og hvor modtagerlandene sidder på førersædet.
Operationelt bør vi i udviklingskontrakter - og det er det, som på dansk hedder resultatkontrakter - stille krav til modtagerlandene om f.eks. demokratisering, respekt for menneskerettigheder og bekæmpelse af korruption.
Men vi skal også stille konkrete krav til den sektor, der skal udvikles.