Jann Sjursen (KRF), 2003-01-16:
Homoseksuelle og registrerede partnere skal have ret til at adoptere børn på lige vilkår med ægtepar; det er hovedsynspunktet i de forslag, vi behandler i dag, på nær et enkelt, som specielt vedrører stedbørnsadoption.
Det handler også om ligestilling, som det fremgår, når man læser forslagenes bemærkninger.
I Kristeligt Folkeparti mener vi ikke, at alle skal have lige meget ret til alt.
Vi mener, at børn har førsteret.
Voksne har ikke ret til børn, uanset om de er homoseksuelle
eller heteroseksuelle,
men børn har rettigheder.
I FN's børnekonvention, artikel 3 står der, at det er det, der er bedst for barnet, der skal komme i første række, men sådan er det efter vores opfattelse ikke med de fire forslag, vi diskuterer her i dag.
I Kristeligt Folkeparti mener vi, at det er bedst for børn at have en far og en mor, og det er i øvrigt også det, der er naturens eget udgangspunkt.
Når samfundet hjælper til ved etablering af en familie,
skal betingelserne være de bedst mulige.
Det skylder vi f.eks. de børn, der har mistet deres biologiske mor og far og har brug for at blive adopteret.
Det kommer i dag til at gå ud over ægtepar, hvor den ene part f.eks. er uhelbredelig syg, og det går ud over også homoseksuelle par.
To kvinder eller to mænd kan være nok så kærlige og omsorgsfulde forældre; det er vi faktisk ikke i tvivl om.
Men to af samme køn kan aldrig gøre det ud for en far og en mor.
Det er tankevækkende, når Enhedslisten i L 91 længes efter, at Danmark igen skal have førertrøjen, når det gælder ligestilling af homoseksuelle.
I Kristeligt Folkeparti mener vi, at førertrøjer hører til i Tour de France og ikke, når vi taler om adoption af børn, men jeg vil gerne være med på en hurtig sammenligning.
Når man kører meget stærkt, jager man frem mod målet og risikerer at overse vigtige ting undervejs, og forslagsstillerne skal virkelig passe på, at de ikke kører ligestillingen så stærkt frem, at de overser eller overhaler dem, det egentlig burde handle om, nemlig børnene.
I Kristeligt Folkeparti mener vi derfor, at det er på sin plads at anvende et forsigtighedsprincip.
Tvivlen skal komme børnene til gode, og det er ikke et synspunkt, vi står alene med.
Det er fremgået af debatten i dag, men også organisationer uden for dette hus, f.eks. Børns Vilkår, siger det, og formanden for Adoption og Samfund mener heller ikke, at registrerede par skal have lov til at adoptere.
Forslagsstillerne henviser til, at Sverige har vedtaget ligestilling mellem ægtepar og registrerede par, som ønsker at adoptere.
Det er meget interessant, og det er også meget interessant, at den parlamentariske komité, der banede vejen for den nye svenske lovgivning, fandt ud af, at der ikke var noget sagligt grundlag for at nægte registrerede par muligheden for at adoptere.
Men det allermest interessante i den sammenhæng er, at den selv samme komités undersøgelser om børn i homoseksuelle familier er blevet kraftigt kritiseret og modsagt af de svenske børneorganisationer, den svenske psykologforening, Socialstyrelsen, Børneombudsmanden og mange flere.
Det står der ikke noget om i de fire forslag, vi har til behandling i dag.
Et af kritikpunkterne mod komiteens konklusioner var, at forskningen, komiteen støtter sig til, ikke er uangribelig, f.eks. har deltagerne i undersøgelserne selv henvendt sig. Desuden er nogle af konklusionerne bygget på forældrenes egne udsagn.
Man kan derfor formode, at der vil være en vis overrepræsentation af problemfrihed
, eftersom forældre normalt ikke ønsker at skilte med, når noget er mislykkedes.
Det kender jeg også fra mig selv.
I Sverige var der faktisk hele 25 ud af 38 høringspartnere, der modsatte sig lovgivningen om homoseksuel adoption.
Alligevel blev den gennemført.
De, der var for, var Ombudsmanden mod seksuel diskriminering på grund af seksuel orientering, Statens Medicinsk-Etiska Råd og en række foreninger, der repræsenterede de homoseksuelle.
Altså en svær overvægt af det, jeg vil kalde ligestillingsforkæmpere. Modstanderne af loven var derimod optaget af børns rettigheder.
Det var Børneombudsmanden, psykologforeningen og Socialstyrelsen, adoptionsforeninger og Den svenske lægeforening, Red Barnet og andre børneorganisationer.
Jeg synes, det er et eksempel på et sørgeligt stykke lovgivningsarbejde, vi har set i Sverige på det her område.
Man har simpelt hen valgt at gå imod en overvældende modstand
blandt høringsparter med stor faglig kompetence på netop børneområdet og i stedet sætte de homoseksuelle og ligestillingen på førstepladsen i ligestillingens politisk korrekte navn. Hvis vi i Danmark indfører denne ligestilling uanset hensynet til børnene, vil det ifølge de formidlende organisationer, International Børnehjælp og DanAdopt, gå ud over de almindelige adoptioner.
I Sverige spurgte man før den berygtede lovændring 25 donorlande, om det ville have nogen betydning, om registrerede partnere kunne adoptere sammen i Sverige.
17 lande svarede tilbage.
Samtlige lande ville kun acceptere ægtefæller og enlige som adoptanter.
Kun ni ud af de 17 lande svarede, at de svenske regler om registrerede partneres mulighed for at adoptere ikke ville påvirke ægtefællers mulighed for at adoptere.
Letland svarede, at der vil være en risiko for, at ægtefællers mulighed for adoption vil påvirkes negativt, og syv lande svarede ikke.
I øvrigt, hvad jeg ikke tror har været fremme i debatten tidligere, har Danmark i Haagerkonventionen om international adoption forpligtet sig til, at det kun er ægtepar, der kan adoptere sammen.
Det står der heller ikke noget om i de fire forslag, vi behandler i dag.
Forældreskab hænger for Kristeligt Folkeparti grundlæggende sammen med ægteskab eller et ægteskabslignende forhold mellem mand og kvinde.
Derfor er det ikke diskrimination at sige nej til homoseksuel adoption.
Det handler om at åbne øjnene og se, at forskellige mennesker også har forskellige muligheder.
Kristeligt Folkeparti var allerede i 1999 imod indførelsen af stedbarnsadoption for registrerede partnere, fordi vi faktisk mener, at ægteskabet er den bedste samlivsform.
Det er provokerende ord i dagens Danmark, og forslagsstillerne synes sikkert, i hvert fald for nogles vedkommende, at det er et ganske forældet familiebillede.
Men i Kristeligt Folkeparti er vi altså så umoderne, at vi stadig mener, at den bedste startopstilling for et barn er en far og en mor, og vi er så håbløst gammeldags, at vi synes, samfundet skal have lov til at opstille ideelle betingelser for børn, som vi henter hertil fra en traumatisk opvækst på den anden side af kloden.
Af disse grunde kan Kristeligt Folkeparti ikke støtte Enhedslistens forslag om ligestilling mellem registreret partnerskab og ægteskab ved adoption, altså L 91, SF's forslag om ligestilling mellem registrerede partnerskaber og heteroseksuelle ægtefæller med hensyn til fremmedadoption af danske og udenlandske børn, L 93, og Enhedslistens forslag om adgang til stedbarnsadoption for registrerede partnere fra barnets fødsel, L 119.
Vi kan heller ikke støtte Det Radikale Venstres forslag om homoseksuelle pars mulighed for at adoptere og blive plejeforældre, B 65.
Til sidst vil jeg godt understrege, at Kristeligt Folkepartis folketingsmedlemmer ikke er stillet frit i denne sag, for vi har noget stående i vores partiprogram om registreret partnerskab.
Var gruppen stillet frit, havde det sådan set ikke ændret på vores stemmeafgivning, når og hvis forslagene kommer til endelig afstemning.