Margrete Auken (SF), 2002-04-04:
Jeg vil godt lige sige, at taletiden ved redegørelsesdebatter er 10 minutter, og det må vi lige have slået fast.
Det er faktisk slået fast én gang tidligere i dag, så jeg har 5 minutter til, tak.
Vi skal lige holde forretningsordenen.
Det andet gælder kun forespørgselsdebatter, og det vil jeg ikke bebrejde fru Inge Dahl-Sørensen at hun ikke var klar over.
Nu kan jeg så sende den videre.
Men det vidste den forrige heller ikke, og der sad sekretæren selv i stolen, så det skal ingen undskyldning være.
Men jeg kan huske det.
Videre.
Jeg skal nok lade være med at bruge hele tiden på det, men bare lige sige, at sådan er det.
Jeg vil også lige nævne de konventioner, som rådet har arbejdet med, som ministeren jo også nævner i sin redegørelse, hvor torturkonventionen, bioetikkonventionen, alle disse ting spiller en stor rolle og kan komme til at gøre det fremover, hvis vi tager det alvorligt.
Også de store svagheder er jo blevet nævnt.
Der er af den konservative ordfører blevet gjort meget grundigt rede for, hvordan domstolen kan sande til.
Jeg synes, det er fint, at vi siger, at det skal der gøres noget ved, men jeg synes, vi skal føje til her - og det sagde den konservative ordfører vistnok ikke - at det kræver penge.
Et af problemerne har været, at i takt med at man har udvidet rådets arbejde og opgaver, har man skåret i budgetterne.
Det er vældig smart.
Det er jo noget, der skal siges ved samme lejlighed også, men så vist jeg husker, blev det heller ikke sagt - dér tror jeg at regeringens vilje til sanddruhed stoppede - at der blev skåret i budgetterne.
Men det koster penge, og der skal mere til, og det må i hvert fald være én af forudsætningerne for, at vi kan komme videre med det.
Jeg er også meget glad for, at ministeren har nævnt netop beslutningsprocessen i ministerkomiteen, hvor denne konsensusstrategi, som er helt Tvindagtig, og som jo altså kan gøre, at bare én tyran kan stoppe alt, jo virkelig er en udemokratisk måde at gøre det på.
Konsensusmetoder er metoder, som man ikke bør have steder, hvor man skal kunne arbejde videre med det.
Selvfølgelig skal man være utrolig forsigtig med at stemme hinanden ned i sådanne mellemstatslige forsamlinger, som Europarådet er, fordi det ikke kan føre ret langt, hvis ikke man helst og bedst kan få hinanden med alle sammen. Så vil jeg da lige sige som slutning, at det arbejde, der står foran os, jo vil afhænge af, om vi nu også kan leve op til vores egne smukke ord.
Det er det, der truer alle denne her slags arbejder, der har med menneskerettigheder, der har med de store idealer at gøre.
Det er problemet, og det er klart, at hvis man samtidig udsulter domstolene - og når jeg siger udsulter, er det ikke, fordi jeg mener, at man skærer i dem, men man giver dem ikke tilstrækkelige metoder - kommer det her også til at gå galt.
Så jeg håber meget, at ministeren her, når han skal op og takke os alle sammen, også vil takke for, at han får en god opbakning til, at når han nu kommer med forslaget om, at der skal flere penge til Europarådet, vil han kunne høre, at det var der god støtte til, for det lægger hans redegørelse så fortræffeligt op til.
Ironi er en meget svær form.
Jeg siger meget undskyld, jeg skal aldrig gøre det mere - jeg skal prøve aldrig at gøre det mere.
Jeg er enig i den kritik, som kom fra hr. Lars Kramer Mikkelsens side.
Jeg tænkte bare, at jeg måske var blevet lidt mere nøjsom; det var det, jeg prøvede at sige.
Jeg havde ikke ventet det.
Jeg synes da, at det er smadder pinligt, at vi er kommet i den situation med centeret og med den etniske ligestilling.
Der er da nu sket det for Danmark internationalt, at vi er blevet uinteressante.
Det skandaløse for os er, at i visse kredse har man virkelig haft fokus på det, der skete ved valget med hele den dér racismedebat, vi havde i Danmark.
Det er ikke så meget det, der er sket bagefter, det er mere det, at vi er uinteressante.
Og det er ærgerligt, for vi er for små til ikke at have den dér troværdighedsbank, vi kommer med.
Men lad os nu gøre vores bedste alligevel. Så vil jeg lige sige til fru Pia Christmas-Møller, at jeg er meget, meget glad for at få at vide, at det også betød flere penge.
Jeg hørte godt ordet øgede ressourcer, men efter at vi har haft et langt forløb nu her i nogle måneder, hvor vi får at vide, hver eneste gang vi kommer i nærheden af at snakke om penge - undtagen når det gælder sådan noget som metroen, som vi havde i formiddags - at vi er ramt af en naturkatastrofe, nemlig en Venstreregering, som vil skære i alt.
Derfor må vi jo tage højde for, at da der skal bruges penge til hofter og knæ og vi ikke vil hente flere penge, bliver alt skåret ned. Derfor hørte jeg udtrykket »flere ressourcer«, som om det måtte betyde et eller andet med, at nu må vi tage os sammen og gøre lidt mere og sådan noget. Men jeg undskylder, og jeg glæder mig, og jeg håber ikke, at vi nu risikerer, at Venstres ordfører kommer herop og siger, at der sandelig ikke kan loves flere penge til det her, for så har vi et problem, for den domstol skal have flere penge.
Allerførst vil jeg godt takke udenrigsministeren for redegørelsen.
Jeg synes, det er en god redegørelse, og jeg synes, den kommer godt rundt om emnerne.
I modsætning til hr. Lars Kramer Mikkelsen, som ikke synes, at der blev nævnt nok om dér, hvor vi havde kvajet os - nu siger jeg vi, for vil vi have ros, så må hver plet man bære, som falder på Danmarks navn, og så må vi altså også bære de pletter, der falder på det i øjeblikket - vil jeg sige, at jeg da egentlig er ret tilfreds med, at vi ikke fik det, som jeg havde frygtet, altså brokkeriet over, at Danmark også har fået fingrene i maskinen i Europarådet.
Det synes jeg er dejligt.
Jeg havde ikke ventet, at man havde nævnt de sager, hvor vi har fået kritik, med tak, men jeg havde faktisk frygtet, at vi havde set eksempler på, at man havde reserveret sig, når det var gået ud over os.
Så der vil jeg også her takke for, at det ikke var tilfældet.
Jeg kan sige, at på næste session i april kommer der en sag, hvor Belgien er kommet i maskinen.
De er meget forargede over, at sådan et fint gammelt europarådsland som Belgien kan få kritik på grund af sprogproblemerne - og det er vel det fransksprogede mindretal - og det var da ganske underholdende at sidde i Legal Affairs Committee og følge den debat.
Jeg går også ud fra, at mange får breve om det.
Men det rammer selvfølgelig, og det skal det også.
Vores lande skal også passes, og det er godt, at det sker, og det er med til at holde debatten relevant i gang.
Jeg synes også, at der i ministerens oplæg til os er signaler om, at sådan har vi tænkt os, at vi skal være på niveau med Europarådets bedste procedurer.
Redegørelsen fremhæver de gode ting, der er sket, og der er nævnt domstolen, som selvfølgelig er noget helt afgørende.
Jeg vil også godt her fremhæve især udvidelsesprocessen.
Jeg skal da gerne indrømme for mit eget vedkommende, at jeg i 1980'erne, hvor jeg altså ikke sad i Europarådet, i høj grad oplevede det lidt som sådan et turistbureau, hvor folk rejste af sted.
Det var ikke rigtig til at se, hvad der kom ud af det, andet end at det havde de det da sikkert hyggeligt med.
Men da jeg så selv kom ind i det, opdagede jeg, hvad der var sket i 1990'erne, hvor Parlamentarikerforsamlingen, så vidt jeg kan forstå på det hele, har været den drivende kraft i at sætte den udvidelsesproces i gang og få skabt dels forberedelsen til EU-udvidelsen - og det er fortræffeligt - dels altså også få sat en ny dagsorden i en række af de lande, der faktisk var ladt noget i stikken med en besked om, at hvis bare de overlod alt til turbokapitalismen, ville det gå godt.
Jeg synes også, vi ser gode resultater af det.
Der er en vigtig demokratiseringsproces i disse nye lande.
Ukraine, hvor fru Hanne Severinsen og jeg var i sidste uge til valg, er et meget interessant eksempel på en proces, hvor befolkningen faktisk kan komme til orde på trods af en ganske skrækkelig regering og på trods af en valgproces, som jo altså kunne dumpe til næsten hvad som helst.
Da vi sad bagefter og overvejede nye udtryk som family voting og conference voting, og hvad vi nu havde overværet undervejs af afstemningsprocedurer, var det altså svært at sige, at det havde været et frit valg. Men det viste sig jo så, da resultatet kom, at faktisk var det alligevel lykkedes befolkningen at sætte sig igennem med en vilje, som var på tværs af de forsøg, der var gjort, ikke mindst fra Kutjmas side, regeringens side, for at bremse den her proces. Der vil jeg godt sige, at jeg synes, det er vigtigt, at vi er der, også at Danmark er der - og nu skal jeg ikke sige mere om det nu.
Jeg håber, man tænker med i det, at man er med og følger dette kæmpestore land, som er det nærmeste naboland til det kommende EU og altså det største land i Europa efter Rusland, at vi følger med i det, for vi kan faktisk gøre en forskel.
Og når jeg siger vi, mener jeg altså ikke alene Europarådet, men selvfølgelig også Danmark, som har haft et godt navn i de sammenhænge, og det skyldes jo ikke mindst det arbejde - og det vil jeg godt her kvittere for - som fru Hanne Severinsen har gjort i at følge landet.
Så er der lidt for spændende i nogle af dem - det gælder Rusland, og der kunne også nævnes andre, hvor der er lidt for spændende, og hvor man hele tiden overvejer, om det, at have landet med, er en måde at sikre, at vi opretholder...
jeg har 10 minutter, ikke?