Rikke Hvilshøj (V), 2006-02-24:
Jeg skal forsøge at samle lidt op på debatten – og tak for den.
Først har jeg egentlig lyst til at sige, at man næsten kan få indtryk af, at den ene side af Folketingssalen, oppositionen til regeringen, har det indtryk, at ved at stille krav til at opnå indfødsret er de, der ikke kan opfylde dem, sådan nogle, som regeringen og flertallet i Folketinget ikke anerkender som gyldige borgere i Danmark.
Sådan er det jo ikke.
Fordi man ikke er dansk statsborger, men borger i Danmark og lever i Danmark, så har man jo sine sociale rettigheder på præcis samme niveau som danskere, og der skal da i hvert fald ikke være nogen tvivl om, at selv om de har et andet statsborgerskab end dansk, så anerkender jeg da det til fulde.
Men ønsker man at skifte sit statsborgerskab ud med et andet, synes jeg, at det er rimeligt, at der stilles nogle krav til det skift, ved at vi siger: Nu vil den pågældende gerne ikke blot være en borger i Danmark, men være dansk statsborger, og derfor skal vedkommende opfylde nogle krav om at kunne det danske sprog, vide noget om de danske samfundsforhold, vise, at vedkommende har integreret sig i det danske samfund.
Det synes jeg er rimelige krav, men det er jo ikke ensbetydende med, at de, der ikke kan leve op til det, ikke er folk, som skal mødes med respekt og accept.
Først er der spørgsmålet om danskkravet.
Og så var der også en henvisning til integrationskontrakten, hvor vi gjorde opmærksom på muligheden for at deltage i demokratiet.
Se, det, man får, når man opnår dansk indfødsret, får det danske statsborgerskab, er stemmeret til Folketinget og til Europa-Parlamentet.
Demokratiet i Danmark er jo meget andet og mere end det at stemme til folketingsvalget cirka hvert fjerde år.
Demokratiet i Danmark er at kunne stemme til lokalvalg, hvor vi giver den ret efter 3 års ophold at kunne deltage i den måde, som vi i øvrigt udøver vores demokrati på, som også fru Britta Schall Holberg nævnte, at kunne deltage i skolebestyrelser, institutionsbestyrelser, og hvad vi ellers har.
Det er også en del af vores demokrati.
Derfor har man altså muligheder for at deltage i det danske demokrati, også selv om man ikke er dansk statsborger.
Det vil jeg kun opfordre de udenlandske statsborgere, men borgere i Danmark, til at deltage aktivt i.
Med hensyn til danskprøven er der også flere, der har været inde på Søndagsmagasinet, som blev sendt på DR 1 her i søndags.
Jeg synes, at det er en meget underlig måde at stille det op på at sige, som mange har sagt, at nu er det politikere, der har været inde at vurdere, og vi lytter ikke til sagkundskaben.
Men vi skal åbenbart lægge en prøve, som en tv-udsendelse har fået sat op, til grund for, hvad der er rimelige kvalifikationskrav.
Jeg har forstået på den udsendelse, at en gruppe unge bliver hevet ind og spurgt, om de vil deltage i et eksperiment.
De får ikke at vide, hvad det handler om, før de sidder ved bordet, og så skal de op til en test.
Vi ved ikke, hvem det er, der har været censor på testen, og derfor ved vi ikke, om den er censureret efter de retningslinjer, der ligger for det.
Jeg tror ikke, der er mange, der vil gå op til en test, uden at man er forberedt på det, også hvad angår formen.
Jeg tror ikke, det er det sproglige; der kan være mange andre elementer i indholdet af det.
For dem, der går op til danskprøve 3 og følger undervisningen, er der i ugerne op til prøven en gennemgang og øvelser i at komme op til testen.
Det synes jeg er helt rimeligt.
Jeg tror faktisk selv, jeg har det sådan, at der i hvert fald ville være nogle fag på 9. klasses niveau, hvor jeg nødig bare ville blive hevet ind fra gaden og så lige til eksamen, uden at jeg havde læst det op.
Sådan tror jeg vi alle sammen har det, og derfor synes jeg, det var et meget useriøst grundlag for at konstatere, at det er en test, som en tredjedel af unge danskere ikke kan gennemføre.
Så var det som sagt heller ikke hele dansktesten.
Det var kun den skriftlige del og ikke den mundtlige del.
Det, man skal bestå, er den samlede test, den skriftlige og den mundtlige sammen, hvor den mundtlige vægter mere end den skriftlige del.
Derfor synes jeg ikke, at det er noget, man kan lægge til grund.
Så er der i øvrigt diskussionen om, hvorvidt niveauet er for højt.
Når man har bestået danskprøve 3, så giver det adgang til en ungdomsuddannelse.
Det giver ikke adgang til en videregående uddannelse.
Jeg får tit eksempler på, når jeg er ude og besøge sprogskolerne, at de meget gerne vil fortælle om de her gode eksempler, og det er jeg helt med på.
Det er så nok ikke den brede gruppe, men det kan lade sig gøre, at netop analfabeten stryger igennem de tre prøveniveauer.
Det kan lade sig gøre, og jeg synes da, de stadig skal have den chance.
Helt overordnet brugte hr. Kamal Qureshi billedet af forskellen mellem at være lejer og bo til fremleje: Man gør ikke noget ved lejligheden, når man bor til fremleje og ikke er almindelig lejer.
Jeg kan godt se billedet, men jeg synes bare ikke, det holder hele vejen, for man kvalificerer sig ikke nødvendigvis til blive lejer.
Her handler det om, at man kan kvalificere sig til at blive dansk statsborger ved at leve op til nogle krav, og derfor synes jeg, det er lidt bagvendt.
Men en del af forskellen mellem regeringen og SF er måske, at SF mener, at vi skal starte med at give dansk statsborgerskab og så håbe på, at de tilegner sig kundskaber og bliver integreret i det danske samfund bagefter, mens vi siger, at for at opnå dansk statsborgerskab skal man forinden have bevist, at man gerne vil integreres i det danske samfund.
Det er måske en af forskellene.
Med hensyn til dispensationerne og det snit, der er lagt, gjorde jeg allerede i min indledende tale bemærkninger om det, men derudover vil jeg gerne sige, at når hr. Morten Østergaard mener, at når man afviser PTSD som den eneste grund, er det udtryk for, at man fejer lægevidenskaben af bordet, ser jeg sådan set ikke sådan på det.
Det her er et spørgsmål om, hvad der skal til for at opnå indfødsret, og jeg benægter sådan set ikke, at de mennesker har fået stillet en diagnose, men spørgsmålet er bare, om det er tilstrækkeligt til at få dispensation fra danskkravet.
Formanden for Indfødsretsudvalget, hr. Allan Niebuhr, har givet to eksempler på sager, hvor der endda i den ene var beskrevet meget klart og tydeligt i diagnosen, at det skønnedes at være en umulig opgave for ansøgeren at tilegne sig yderligere danskfærdigheder.
Det var begrundelsen for, at vedkommende skulle have dispensation, men et halvt år efter bestod den pågældende danskprøve 2.
Det er ikke et spørgsmål om, at den lægevidenskabelige diagnose bliver fejet af bordet.
Vi må bare konstatere, at diagnosen PTSD ikke nødvendigvis er tilstrækkelig til at opnå indfødsret, men i øvrigt vil jeg overlade det lægevidenskabelige og det behandlingsmæssige til andre, for det er ikke det, det handler om her.