Hanne Severinsen (V), 2002-04-04:
Først tak til udenrigsministeren for en udmærket redegørelse.
Forespørgerne ønsker jo, at vi rejser den sag, som det blev foreslået i brevet, vi skrev sidste år.
Oprindelig er det jo en opfordring, som kom fra Europarådet, der opfordrede til, at der blev rejst sag ved Menneskerettighedsdomstolen.
Den opfordring har, som så mange andre, vist sig uhyre svær at få opfyldt, fordi regeringer ikke har haft vilje til at følge den op.
Udenrigsminister Lykketoft forsøgte i juni i EU's Ministerråd, og vi var også nogle stykker, der i Europarådet prøvede at forhøre os i vores respektive grupper ved den efterfølgende session i juni måned.
Det, som vi her i salen må stille os selv som det vigtigste spørgsmål, er: Hvordan gavner vi det tjetjenske folks sag bedst?
Og sådan som situationen er i dag, tror jeg, at man realpolitisk må sige, at det ikke vil få den optimale effekt over for russerne.
Russerne har desværre låst sig alt for fast i denne her konflikt, og det er russerne selv, der sidder på nøglen.
Vi vrider den kun fra dem ved en blanding af direkte dialog og en stadig sætten de uacceptable forhold på dagsordenen over for Rusland i alle internationale forsamlinger.
Den ulykkelige konflikt har rødder langt tilbage i Ruslands kolonitid.
Gennem hele den historie har skiftende russiske regeringer troet, at det bare handlede om at fjerne alle oppositionelle elementer, men konflikten er jo bare år efter år blevet værre og værre. I den korte fredsperiode mellem de to tjetjenienkrige for nylig opstod der et skrækkeligt terrorregimente blandt mange tjetjenske klaner, og der var mange i Tjetjenien, som var grundigt træt af dette.
Men da russerne så ved den næste krig fortsat fremturede som herrefolk over for undermennesker, har de jo fået flere og flere fjender blandt tjetjenerne, og der vil altid være nogle tilbage i bjergene.
Heldigvis er erkendelsen af, at der skal en fredelig løsning til ved at brede sig, eksempelvis i den russiske Duma.
Derfor er det også vigtigt, at vi holder dialogen i live på alle planer i det russiske samfund.
Der skal en forhandlingsløsning til.
Det kan ikke nytte noget, at russerne tror, at man får en varig løsning ved at udnævne de tjetjenere, som man synes er værdige at forhandle med.
Vi skal understrege, at der skal forhandles med legitime repræsentanter for det tjetjenske folk og naturligvis ikke med de notoriske terrorister, som også findes blandt tjetjenerne.
Derfor vil det mest konstruktive i situationen være, at regeringen fastholder den kritiske dialog, og dette vil forhåbentlig kunne forstærkes under vores EU-formandsskab. Samtidig skal vi fortsætte det betydelige humanitære arbejde
i Tjetjenien, der i dag udføres under vanskelige forhold.
Det er et vigtigt fremskridt, at vi har fået Kalamanovs kontor med bemanding fra Europarådet.
Der strømmer klager til, og der bliver rejst sager om overgreb, men alt for få.
Det eneste, man kan håbe, er, at dette bliver begyndelsen til noget, der gerne skulle ende med at blive et retsopgør.
Det er jo nemlig den sørgelige tragedie, at der sker så meget andet i verden, at problemerne derfor er forsvundet og forsvinder fra den internationale dagsorden.
Derfor må man ikke gå uden om, at Maskhadov stadig væk er den formelle sidste folkevalgte.
Det bliver en meget stor opgave at finde ud af, hvordan det mandat, han fik i 1997, skal erstattes med nye folkeafstemninger og parlamentsvalg.
Her får OSCE og Europarådet en vigtig rolle
for at sikre den proces, som ikke bliver nem, når en stor del af befolkningen befinder sig i flygtningelejre og mange russere er til stede i Tjetjenien. Men voldshandlinger findes der, og dem må russerne holde op med, for det er russerne, som foretager de uforholdsmæssige repressalier, og vi skal sige til russerne bestandigt, at de ikke kan kalde sig en del af den europæiske civilisation, hvis de bare lader grusomhederne fortsætte.