Yvonne Herløv Andersen (CD), 2001-04-17:
Jeg vil gerne takke ministeren for redegørelsen, som jo er det første svendestykke, og jeg vil sige til lykke med det og også med de allerede igangsatte initiativer.
På baggrund af den debat, der har været, vil jeg også sige generelt for CD's vedkommende, at man måske er nået meget langt med ligestillingen, men vi har jo kun nået den øverste halvdel af kvinderne.
De kvinder, der er underprivilegerede i det danske samfund, har bestemt ikke fået det samme løft som de kvinder, der er bedre stillet både ressourcemæssigt, økonomisk og også med hensyn til, hvilket miljø de kommer fra og er vokset op i.
Jeg tager udgangspunkt i nogle få problemstillinger, og i det første, hvor jeg taler om, hvordan man får karriere og familieliv til at hænge sammen, har jeg taget udgangspunkt i Sonarundersøgelsen, hvor Jyllands-Posten den 14. april havde en offentliggørelse af, hvad det så egentlig er, kvinderne helst selv vil. Det viser sig jo, som jeg har nævnt før i dag, at man gerne vil have sin løn i orden. Man vil gerne have en bedre løn, og man vil også gerne have ligeløn, men samtidig vil man også gerne have mulighed for nedsat arbejdstid.
Nedsat arbejdstid i sig selv indebærer jo en fælde for mange kvinder, og derfor tror jeg, at især de yngre kvinder har problemer med at benytte sig af det.
Man mister jo terræn på sin arbejdsplads og får ringere karrieremuligheder, og der er også spørgsmålet om, at man til sidst får en ringere pension.
Derfor er CD meget tiltalt af tanken om at lave en livslang løn med en større fleksibilitet i, så man får mulighed for at kompensere.
Det væsentlige ved den kompensation er vel her egentlig også pensionsdelen, hvor vi i dag ved, at kvinder får en ringere pension, og det er i de forhold, hvor man har valgt at tage en arbejdstid, der var nedsat, så længe børnene var små.
Det er det, kvinderne reelt ønsker at gøre.
Så er der spørgsmålet om barsel- og børneorlov, som jo underligt nok ikke er prioriteret så højt, og der har vi den barselorlov, der er i dag, og den diskussion, der er om det par uger, som mændene kan tage.
Der vil jeg da mene, at det var en god idé at gøre det samme, som man har gjort i nogle
Det siger jeg, fordi jeg har en forventning om, at det er i familien, at det største pres kan komme på mændene.
Derfor tror jeg, at det var en god løsning at gøre det på den måde.
Det viser sig jo også, at børneorlov som sådan er ved at blive nedprioriteret, og det kunne jo godt være, fordi den samme fælde, som jeg lige har nævnt, også ligger der.
Utrolig mange forhold går i stykker, fordi man ikke kan finde ud af at fordele det her arbejde imellem sig.
Kvinden vil ikke have et barn mere.
Hun vil have en voksen mand, som kan tage fra, og som kan hjælpe på lige fod.
mange, der går deres vej af samme grund, for det orker de ganske enkelt ikke. Det kan man sådan set ikke lovgivningsmæssigt gøre så forfærdelig meget ved.
Den kamp skal kæmpes derhjemme i de enkelte hjem og i den opdragelse, som vi giver vores børn.
Det er i hvert fald meget væsentligt.
Men det, der mangler, er en større fleksibilitet i det hele taget til at indrette sig, som man vil, både med orlov og med den livslange løn.
Endelig er der jo også det at sige til det, at det med karrieren jo kan skyldes, at det stadig væk koster arbejdsgiveren penge at sende en kvinde på barsel, og når kvinder først får børn omkring de 35-37 år, falder det mange gange sammen med det tidspunkt på karrieren, hvor arbejdsgivere helst ikke vil undvære deres arbejdskraft.
Så jeg vil meget gerne være med til på CD's vegne at se på nogle forslag, som kunne gøre, at i hvert fald den barriere blev fjernet.
Men med hensyn til kønsrollemønstre, og hvis opgave det er, og hvem den største byrde ligger på,
kan jeg ikke lade være med at nævne Thit Jensen.
Det er jo ikke så længe siden, hun har haft en stor, rund fødselsdag, og hun erkendte jo selv, at man måtte vælge mellem roser eller laurbær.
Hun mente ikke, der var plads til begge dele.
Og der kan man se, at hvis kvinder vælger nedsat arbejdstid, så de opprioriterer børnene, så er det et valg, de må træffe, og så må vi andre lovgivningsmæssigt, så godt vi kan, fjerne de barrierer, der er, så det også kan lade sig gøre at nedsætte sin arbejdstid og være mere for børnene, mens de er små.
For det er svært at få enderne til at nå sammen.
Det er også det, den undersøgelse viser.
Så vil jeg gerne sige lidt om vold mod kvinder.
Mette Groes har netop udgivet en bog om hustruvold set fra socialrådgiverens synspunkt og om den måde, de tilrettelægger deres sagsbehandling på.
Af den fremgår det da også ganske klart, at vold stadig væk er et stort problem.
Der er 4.500 kvinder, der blev spurgt.
4.500 kvinder og 150 mænd har været udsat for vold.
Man spørger så tit: Jamen altså hvorfor nævner I ikke mændene?
Det gør jeg så her, så har jeg da taget dem med.
Så problemet set fra mændenes synspunkt er da stort nok for dem, der står i det, men samfundsmæssigt synes jeg, det er mindre. Det er jo en vold, som udspilles mellem ægtefæller, kærester og samlevere, og der vil jeg gerne have, at man intensiverer den mulighed, politiet har for selv at tage sager op, uden at de er anmeldt.
Jeg mener slet ikke, at vold er den enkelte kvindes problem.
Det er reelt set et samfundsanliggende.
Og når nu det er sådan, hvorfor er krisecentre så ikke et samfundsanliggende?
Hvorfor er krisecentre noget, som kommer den enkelte kommune ved?
Det synes jeg er urimeligt.
Der er også kommuner, der slet ikke vil have dem, fordi de er bange for, at kvinderne slår sig ned i deres kommune.
Det har man da set i tyndt befolkede områder, hvor man siger: Nej, så slår de sig bare ned i kommunen, og bagefter kommer det til at koste os penge.
Jeg er særlig interesseret i de børn, der kommer med på
de her krisecentre, og jeg er dybt interesseret i, at de børn ikke gentager deres forældres mønstre
Og hvem tager sig af børnene på krisecentrene?
Den pulje tørrer ud nu, og spørgsmålet er så: Vil de her krisecentre fastansætte de mennesker, der tog sig af børnene?
Det er jeg ikke så sikker på.
Det var de steder, hvor kvinderne kunne puste lidt ud, komme til sig selv igen sammen med deres børn og få noget støtte.
Jeg tror, der er tre tilbage, og tre rækker altså ikke.
Det er slet ikke omfattende nok.
Så der mangler forskning på området også omkring børn på krisecentre.
Jeg er utrolig interesseret i at se, hvad der sker med dem senere, og så mangler der som sagt institutioner, som de mennesker, der beskæftiger sig med børnene, også kan henvise til.
Jeg vil såmænd nødigt, at børnene gentager de mønstre, deres forældre har.
De børn flytter i øvrigt også utrolig meget rundt, og det i sig selv er jo et problem.
Jeg vil bruge den sidste tid, ikke jeg har, men jeg har heroppe, til at sige noget om etniske kvinder på krisecentre.
Jeg synes, det er et reelt problem, og hvis ikke man fra regeringens side har tænkt sig at lave andet end en dialog om det, så er det ikke nok, for det kan ikke nytte noget, at man gemmer den undertrykkelse, de kvinder er udsat for, bag et »jamen sådan er det jo kulturelt, og i deres kultur er det sådan«.
Det mener jeg er hensynsbetændelse.
Vi kommer til at tage meget mere reelt fat på det, for ellers får vi aldrig nogen sinde brudt det, og hvis man har fulgt den serie, der har været i Berlingske Tidende om tvangsægteskaber, kan man se, hvor problematisk det er for det enkelte menneske.
Nogle bliver udsat for grove overgreb, nogle er blevet slået ihjel, andre har valgt at tage deres eget liv.
Det kan vi ikke sætte os ned og vente på at tiden nok ordner.
Hvor mange år har det ikke taget for os at få lov at tilrettelægge
vores egen tilværelse?
Så kvinder, der er heroppe, og særlig etniske kvinder, som nu udgør 50 pct. på krisecentrene, var måske nogle af de underprivilegerede, og jeg begyndte med at sige, at det nu må være deres tur til at få en lige behandling.
Det samme gælder handel med kvinder.
Der vil jeg da gerne støtte op om de initiativer, der er taget.
Så vil jeg til sidst komme med et lille hjertesuk, når det drejer sig om den måde, kvinder bliver behandlet på i medierne, særlig når det drejer sig om kvinder, der har været udsat for handel og har været ude i prostitution.
Så står der jo meget ofte »thailuder slået ned på massageklinik« eller sådan noget.
Man siger heller ikke »prostitueret«.
Det samme nedladende går igen i de vittigheder, vi fortæller hinanden om kvinder af andre folkeslag.
Det kan være den opdragelse, vi giver vores børn, som har et dårligt syn på kvinder i det hele taget, og så er der pornografien, som ligger i børnehøjde.
Vi giver altså os selv gennem medierne et dårligt billede af kvinderne.
Men det, der ligger os mest på sinde nu, er vold og handel med kvinder samt de kvinder, der er underprivilegeret, når det drejer sig om ligestilling.