runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Kristian Pihl Lorentzen (V), 2006-02-22:
Hr. Frank Aaen må undskylde, men jeg synes, han blander tingene lidt sammen.
Forsvarsforliget handler om at opstille nogle kapaciteter, som regering og Folketing råder over og kan beslutte om, og hvad man beslutter at gøre, er for mig at se udenrigspolitik.
Men jeg har stadig ikke fået at vide af hr. Frank Aaen, om han virkelig mener, at der ikke er demokratisk kontrol med den måde, forsvaret kører på.
Frank Aaen (EL), 2006-02-22:
Jeg skal bare kvittere for to ting.
Det er korrekt, at vi stiller mange spørgsmål og også får mange svar, ofte svar, vi er tilfredse med.
Desværre er der også ofte svar, der kræver nye spørgsmål, som så også giver svar, der heller ikke er udtømmende.
Men sådan er det i politik, og det skal jeg ikke brokke mig over i dag.
Jeg skal sige tak for den imødekommelse af, at forsvaret har de her muligheder for at finansiere aktiviteter ved at sælge f.eks. bygninger, og så spørge, om ministeren er bekendt med, at andre ministerier har tilsvarende muligheder for at få dækket udgifter, som Forsvarsministeriet har.
Søren Gade (V), 2006-02-22:
Det er jeg ikke vidende om, men jeg er vidende om, at mine muligheder for at bruge penge fra salg af bygninger i hvert fald er blevet indskrænkede i forbindelse med det sidste forlig.
Holger K. Nielsen (SF), 2006-02-22:
Vi fik til sidst en større og sådan mere principiel debat om forsvarsbrødrelogen, og man kunne se på de folketingsmedlemmer, der sidder her i salen, at det var bemærkninger, som ramte i hjertekulen.
Der var i hvert fald mange reaktioner på det, og det kunne jo tyde på, at hr. Frank Aaen havde en pointe i det, han sagde.
Efter min mening viser hele reaktionen på debatten i dag meget godt, at der er en pointe.
Det er helt tydeligt, at det ikke bekommer forsvarsbrødrene særlig vel at skulle stå offentligt til ansvar for, hvad man beslutter.
Man vil gerne kunne have nogle lukkede diskussioner, beslutte i lukkethed, at nu skrotter vi det her projekt.
Man knipser med fingrene: Det er så det – og så går vi videre til næste punkt på dagsordenen.
Men den går altså ikke.
Der bliver forsvarsforligspartierne altså nødt til også at stå til ansvar over for vælgerne, kunne stille op til en offentlig diskussion om de her ting, og det er det, vi har forsøgt at få i dag.
Vores formål er naturligvis at få den her offentlige diskussion, men i forlængelse af den også at få tilkendegivet fra Folketingets side, at der efterfølgende bliver placeret et ansvar.
Jeg synes, at det har været interessant at høre debatten om den fremtidige organisering, hvor det bliver sagt, at det godt kan være, at man skal have lidt mere ekstern advokathjælp til at se på kontrakter, og hvor det bliver sagt, at man skal have lidt flere eksterne controllerfunktioner.
Det er simpelt hen ren sædvane, at det er sådan.
Jeg har selv for en del år siden arbejdet i et ministerium, der havde med den slags at gøre, og det var fuldstændig standard, at man havde advokat og kammeradvokat inde.
Det var standard, at man havde konsulenter inde hist og pist.
At det skulle være noget nyt, kommer virkelig bag på mig.
Men jeg bliver klogere, jeg er blevet klogere her i dag.
Det er kun glædeligt, synes jeg, hvis nu den almindelige rettidige omhu, der gælder andre steder i den offentlige og den private sektor, også fremover kommer til at gælde i forsvaret.
Hvis det er tilfældet, har debatten i dag i allerhøjeste grad haft et formål – og tak for det.
Frank Aaen (EL), 2006-02-22:
Det er korrekt.
Jeg overvurderede lidt mulighederne ved at komme med i forsvarsforliget, for man kunne ikke forhindre krigen, selv om Socialdemokratiet var imod den.
Så det er jeg nødt til at tage i mig, jeg beklager.
Derfor kan jeg også aflyse alle tanker om at komme med i forsvarsforliget.
Formelt set er der ikke noget udemokratisk ved det, for der har hver eneste gang stået et flertal bag her i Folketinget.
Men i virkeligheden tror jeg – nu appellerer jeg lidt til forsvarsministeren – at alle, der kender til ledelsesteori, ved, at hvis man har sådan et fasttømret flertal, hvor man aldrig for alvor bliver udfordret, fordi man har 80 pct. af stemmerne i Folketinget bag sig, så er det med til at gøre hjernen sløv.
Men det er ikke tilfældet på det her område, fordi alting bliver aftalt bag lukkede døre.
Holger K. Nielsen (SF), 2006-02-22:
Jeg kan da godt forstå, at Socialdemokraterne har røde ører, ligesom andre har i den her sag, og når nu hr. Per Kaalund siger, at nu skal vi lære af det her, og at vi også må have nogle controllerfunktioner i forsvaret, må jeg sige: Det troede jeg da sådan set at man havde i forsvaret.
Kan vi ikke godt få et svar på det fra forsvarsministeren?
Det har man da alle andre steder i den offentlige sektor.
Selv i de mindste kommuner har man da controllere gående rundt alle mulige steder, så hvis man ikke har det i forsvaret, er der da noget, der er fuldstændig galt, så det går jeg da ud fra man har.
Men i det omfang det skal løse det her problem, er det så ikke lidt sent, at man nu på det her sene tidspunkt kommer til den erkendelse, at man skal have lidt mere kontrol med, hvordan de her store indkøb foretages?
Og har hr. Per Kaalund måske ikke lidt mere præcise forestillinger om, hvordan man kan undgå noget tilsvarende, når man nu skal købe nye førerløse fly og man skal købe nye kampfly?
Tom Behnke (KF), 2006-02-22:
Se, nu er det jo et faktum, at Det Konservative Folkepartis statsrevisor rent faktisk rejste den her sag og bad Rigsrevisionen om at kigge på det her.
Vi har så ud fra pli og anstændighed besluttet os for, at vi afventer Rigsrevisionens undersøgelse, inden vi lægger os fast på, om der skal rulle nogen hoveder i den her sag.
Derfor vil jeg gerne spørge hr. Holger K. Nielsen: Havde det ikke være mere betimeligt at vente med denne forespørgselsdebat, til Rigsrevisionen havde færdiggjort sit arbejde og vi så havde et grundlag at diskutere på?
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2006-02-22:
Betyder det, at ministeren faktisk synes, at det er rimeligt at henvise en pæredansk statsborger til at optage sit familieliv i Irak eksempelvis; en statsborger, som altså er født og opvokset her, og som har forelsket sig i en irakisk flygtning, hvor familien får afslag på ægtefællesammenføring her.
Mener ministeren så, at det er rimeligt at sige, at den familie må optage sit familieliv i Irak, samtidig med at Udenrigsministeriet fraråder enhver dansk statsborger at rejse ind i Irak, fordi usikkerheden ganske enkelt er for stor ved at tage ophold i det pågældende land?
Rikke Hvilshøj (V), 2006-02-22:
Jeg har foretaget den her fastfrysning af sager, fordi vi i øjeblikket er i en helt ekstraordinær situation, hvor der er meget, meget stærk fokus på Danmark og danske statsborgere på en måde, som vi nok må sige, at vi aldrig har oplevet det før, derfor de her fastfrysninger.
Det er en helt ekstraordinær sag, som jeg i øvrigt ikke mener kan sammenlignes med andet.
Derudover sker der altså en individuel vurdering i hver enkelt konkrete sag.
Og der er forskel på, om du som dansker rejser, kan man sige, alene som turist – eller sådan set også som forretningsmand – eller om du rejser ned til et socialt netværk, til et familiært netværk.
Men det er altså en konkret vurdering i den enkelte sag, et skøn, som bliver udøvet hver gang, og som også tidligere blev udøvet.
Og i denne helt ekstraordinære situation har jeg så besluttet for en periode, en kort periode, lige at fastfryse sager, fordi der er så meget fokus på Danmark og danskerne.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2006-02-22:
Det glædede selvfølgelig Det Radikale Venstre, at ministeren fastfrøs familiesammenføringssagerne i de situationer, hvor der var tale om, at familien ved et afslag måtte optage dens familieliv i et af de lande, der nu er i oprør på grund af Muhammedtegningerne.
Men samtidig undrer det i hvert fald mig, at ministeren ikke også i andre situationer har valgt at gribe ind.
Jeg har f.eks. fået kendskab til en sag, hvor en herboende dansk statsborger blev henvist til at optage sit familieliv i Irak, fordi hendes ægtefælle var fra Irak, og fordi familien ikke opfyldte familiesammenføringskravene her i Danmark.
Det skete, på trods af at Udenrigsministeriet på det kraftigste frarådede danske statsborgere at rejse ind i Irak og også opfordrede alle danske statsborgere til at forlade Irak.
Hvad er årsagen til, at man ikke langt tidligere har skredet ind og f.eks. sagt, at man ikke kan henvise en familie til at tage ophold i Irak?
Rikke Hvilshøj (V), 2006-02-22:
Først vil jeg egentlig gerne understrege til det spørgsmål, der er stillet, at der altså ikke kan blive tale om at give alle ansøgere fra lande, som danske statsborgere frarådes at rejse til, opholdstilladelse i Danmark.
Rejsevejledningerne angår alene danske statsborgere og kan derfor ikke tillægges betydning i de tilfælde, hvor den herboende ikke er dansk statsborger.
F.eks. forventer jeg, at en pakistansk statsborger typisk kan henvises til at tage ophold i Pakistan.
Udenrigsministeriet udarbejder kun rejsevejledninger vedrørende de hyppigst besøgte lande, hvor særlige sikkerhedsmæssige forhold gør sig gældende, og hvor det er muligt for Udenrigsministeriet løbende at modtage troværdige oplysninger om sikkerhedssituationen.
Det vil sige, at vejledningerne hovedsagelig vedrører lande, der er turistmål.
Vejledningerne tjener derfor ikke det formål at vurdere situationen for en dansk statsborger, der skal udøve sit familieliv med en statsborger fra det pågældende land, hvor den danske statsborger må forventes at indgå i et hverdagsliv omfattet af et familiært og socialt netværk.
Vejledningerne tjener derfor, kan man sige, i endnu højere grad så slet ikke det formål at vurdere situationen for ikkedanske statsborgere.
Udenrigsministeriets rejsevejledninger indgår som et element blandt flere i udlændingemyndighedernes vurdering af, om en dansk statsborger kan henvises til at udøve sit familieliv i et andet land end Danmark, men en sådan vurdering må nødvendigvis bygge på et bredere grundlag end rejsevejledningerne.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2006-02-22:
»Vil ministeren forholde sig til, om det ikke ville være rimeligt at give tilladelse til familiesammenføring i alle situationer, hvor ansøger kommer fra et land, som Udenrigsministeriet frarå der danske statsborgere at rejse til eller råder danske statsborgere til at forlade?«
Per Stig Møller (KF), 2006-02-22:
Jeg synes faktisk, de initiativer er taget, som skal tages, indtil man ved, hvad den regering vil.
Jeg agter altså ikke at komme med gaver til en regering, som endnu ikke har afsvoret volden mod Israel og udslettelsen af Israel.
Det agter jeg faktisk ikke at præmiere.
Men vi har præcis sagt til dem, at hvis de afstår fra disse ting, så vil, som jeg nu har læst op to gange, støtten til den økonomiske udvikling og opbygningen af en demokratisk stat fortsætte.
Det synes jeg er et væsentligt tilbud, og det mangler vi altså at se om de tager imod.
Jeg kommer ikke med gaver, før jeg ser, at de ikke går til Iran, men at de ønsker at fortsætte samarbejdet med os om opbygningen af en fredspolitik, en fredsløsning og en demokratisk stat.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Rune Lund (EL), 2006-02-22:
Når udenrigsministeren siger for meget magt, går jeg ud fra, at udenrigsministeren henviser til alle de palæstinensiske børn, som bliver slået ihjel, alle de palæstinensiske civile, der bliver slået ihjel, alle de bomber, der bliver kastet over Palæstina, alle de mord, der foregår på civilbefolkningen i Palæstina hver evig eneste uge, hver evig eneste dag.
Men i forlængelse af mit sidste spørgsmål vil jeg sige, at jeg synes, det er en meget bekymrende udvikling, hvis det viser sig, at Hamas bliver kastet i armene på f.eks. Iran.
I den situation synes jeg faktisk, man skulle tage yderligere initiativer for at vise den kommende palæstinensiske regering, at man ikke er interesseret i, at de bliver kastet i armene på Iran.
Derfor synes jeg faktisk, at man kunne tage yderligere initiativer for at vise sin gode vilje.
Der kunne jeg godt tænke mig som mit sidste spørgsmål at spørge udenrigsministeren om, hvilke initiativer udenrigsministeren yderligere planlægger for at sikre, at Palæstina ikke bliver kastet i armene på islamistiske præstestyrer.
Per Stig Møller (KF), 2006-02-22:
På det første spørgsmål kan jeg svare: Man skal ikke holde penge tilbage, der ikke er ens egne.
Jeg har også sagt, at så længe vi ikke kender den nye regerings politik, skal man ikke underminere den, fordi også præsidenten, Mahmoud Abbas, altså er en person, hvis autoritet vi lægger meget vægt på, og som går ind for en tostatsløsning.
Hans autoritet skal ikke svækkes ved, at man får et økonomisk sammenbrud.
Derfor mener jeg heller ikke, at tiden er inde til det.
Men man kan heller ikke forvente, at Israel med en Hamasregering, der styrter til Iran, vil være med til at finansiere det reb, som de selv skal hænges i.
Omkring statsterror vil jeg sige, at der foregår terrorisme mod Israel, og Israel forsvarer sig nogle gange med for meget magt, hvad vi også har påtalt, når det er tilfældet.
Rune Lund (EL), 2006-02-22:
Jeg vil give udenrigsministeren ret i, at Hamas ikke skulle have besøgt Iran.
Det var meget dumt, det var meget uklogt.
Jeg må også kvittere for, at jeg kan forstå, at udenrigsministeren mener, at det ligeledes er meget dumt, at Israel tilbageholder de 300 mio. kr.
Udenrigsministerens svar kan ikke forstås på anden måde.
Det er jo sådan, at Hamas har holdt våbenhvile i et års tid og har meddelt, at de er rede til at forlænge den.
Det synes jeg er godt og positivt, og det kan være med til, at man måske kan få en ordentlig dialog i gang, som kan forhindre, at Palæstina bliver kastet i armene på islamistiske præstestyrer rundtomkring.
Men i forhold til den terrorisme, vi snakker om, som bliver begået mod civile israelere, vil udenrigsministeren så ikke give mig ret i, at den statsterrorisme, der bliver foretaget af Israel i øjeblikket, som bl.a. de seneste 14 dage har resulteret i, at adskillige personer er blevet myrdet og er blevet bombet af israelske styrker, også er en form for terrorisme, som er en væsentlig hindring for, at vi kan få en fredelig og god løsning og en forsoning og en dialog i forbindelse med regeringsskiftet i Palæstina?
Per Stig Møller (KF), 2006-02-22:
Jeg har tidligere om de penge tilkendegivet, at det er palæstinensernes penge, og at Israel opkræver dem for at sende dem videre.
Men der er altså en valgkamp i gang dernede, og der kan ingen regering holde til at se, at de penge, de sender over på den anden side af grænsen, bliver anvendt til granater eller selvmordsbomber eller andet, der måtte blive brugt imod Israel.
Det må man jo forstå.
Derfor er det foruroligende, at Hamas på trods af EU’s tilbud besøgte Iran forleden dag.
Det skulle de nok have ladet være med.
Israel har altså også en valgkamp for øjeblikket, og den agter jeg ikke at blande mig i.
Den danske position i forhold til økonomien til palæstinensiske selvstyreområder har jeg jo givet udtryk for.
Det har vi faktisk også i EU, hvor vi klart siger: Rådet forventer, at det nyvalgte PLC støtter dannelsen af en regering, der forpligter sig til at søge en fredelig forhandlingsløsning på konflikten med Israel baseret på de gældende aftaler og køreplanen samt på retsstatsprincippet, reformer og sund finanspolitisk styring.
På dette grundlag står Den Europæiske Union rede til at støtte den palæstinensiske økonomiske udvikling og opbygning af en demokratisk stat.
Så det er klart givet til kende fra EU’s side, hvad der skal til.
Det er en fortsat hjælp til dem, men det forudsætter altså også, at de fører en politik, som vi finder, det er værd at hjælpe.
Vi vil ikke hjælpe Hamas til at udslette Israel.
Derfor forudsætter det jo, at Hamas leverer en politik, som gør, at de er værdige til at få den støtte.
Gør de det, vil de også få den, for jeg er enig med hr. Rune Lund i, at det ikke er nogen fordel at kaste det palæstinensiske område i armene på Iran.
Det er vi helt enige om.
Derfor drejer det sig altså også om, at Hamas forstår, de kan få noget ud af det ved at gå forhandlingsvejen og afsværge vold, og så kan de også få en økonomi, som betyder, de ikke behøver at henvende sig til Iran.
På trods af denne her erklæring fra os, som er fra den 25. januar – tror jeg det var –
Det må prøves.
Rune Lund (EL), 2006-02-22:
»Hvad vil regeringen gøre for at sikre, at det pres, der i øjeblikket lægges på den palæstinensiske selvstyremyndighed, ikke fører til, at Palæstina bliver kastet i armene på stater som f.eks. Iran?«
Per Stig Møller (KF), 2006-02-22:
Israel skal selvfølgelig arbejde i retning af køreplanen for fred.
Ingen af dem er kommet længere end til side 1, og det er dybt beklageligt, men der er faktisk ikke kommet ret meget skred i køreplanen for fred i virkelighedens verden.
Palæstinenserne har ikke afvæbnet militserne, og det vil sige, at der stadig væk udgår terror og skyderier derfra ind i Israel, som betyder, at Israel til gengæld ikke har foretaget de foranstaltninger, som også er forudsætningen for, at man når frem til side 2 i køreplanen for fred.
Ingen af parterne er kommet videre, fordi de er i den her deadlock, en catch 22-situation, hvor den ene udøver terror, og den anden derfor øger sin sikkerhed.
Derfor skal der en fredsforhandlingsproces til, hvor tilliden opbygges, og tilliden opbygges på køreplanens side 1, og jeg håber, vi snart kommer videre end de første linjer på side 1.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Rune Lund (EL), 2006-02-22:
Jeg synes egentlig, det er meget vigtigt også at hive køreplanen for fred frem i den her sammenhæng, for hvis Israel reelt skal respektere Palæstina som en selvstændig stat i en fremtidig tostatsløsning, hvor folk kan leve sammen i harmoni i området, er det også vigtigt, at køreplanen for fred ikke bliver brudt hele tiden.
Så hvis Israel går ind og kræver, at Hamas skal acceptere Israels eksistens, ville det så ikke også være naturligt, at Israel samtidig levede op til resolution 242?
Per Stig Møller (KF), 2006-02-22:
Det er et meget væsentligt spørgsmål.
Der er det jo sådan, at Israel har accepteret, at der kommer et Palæstina, for Israel har accepteret køreplanen for fred, og køreplanen for fred drejer sig præcis om at komme frem til en situation, hvor vi har to stater levende fredeligt ved siden af hinanden.
Den køreplan har Sharon accepteret og er gået ind for, det gør Ehud Olmert også, så Israel har altså accepteret eksistensen af et Palæstina.
Grænsedragningen er en forhandlingsløsning, hvor det internationale samfund siger, at den skal være baseret på 1967-grænsen plus/minus, afhængigt af den udvikling, der har været senere end 1967.
Det er jo også den palæstinensiske position, at der kan være det, der hedder swaps, hvor man bytter landområder.
Spørgsmålet er, om Hamas har gjort det.
Hamas har aldrig accepteret Israels eksistens, og nu kommer Hamas efter deres sikkert også for dem selv overraskende valgsejr til at stå i den situation, at Hamas altså nu må acceptere, at Israel eksisterer, ligesom den øvrige arabiske verden.
Der vil jeg godt understrege for at få klarhed om det spørgsmål, at Saudi-Arabiens konge jo også her for nylig, jeg tror, det var så sent som i går, har sagt til Hamas og palæstinenserne: I er altså nødt til at acceptere en forhandlingsløsning.
Han peger på det arabiske fredsinitiativ fra 2002, som kom et par måneder før vores køreplan for fred, hvor det arabiske fredsinitiativ også går ind for en tostatsløsning ...
Rune Lund (EL), 2006-02-22:
Det sidste kan jeg jo sådan set erklære mig enig i: Hamas har aldrig nogen sinde været min kop te eller Enhedslistens kop te.
Det er en islamistisk bevægelse, som bl.a. ser det sådan, at enhver civil israeler er et legitimt militært mål.
Det er ikke Enhedslistens politik.
Vi mener ikke, at drab på civile skal være en del af en befrielseskamp.
Jeg forstår det sådan på det svar, som udenrigsministeren giver, at udenrigsministeren synes, det er meget forkert at tilbageholde de her 300 mio. kr., og derfor vil jeg gerne spørge udenrigsministeren, om udenrigsministeren har tænkt at henvende sig til Israel og give udtryk for, at udenrigsministeren faktisk synes, det er en rigtig dårlig idé, at man på den måde tilbageholder de penge.
Det var det ene spørgsmål.
Jeg har et til: Det går på, at hvis Hamas skal acceptere staten Israels eksistens, vil det så ikke også være meget naturligt, at Israel accepterer Palæstinas eksistens ved at leve op til resolution 242 om, at Israel skal trække sig tilbage til grænserne fra før 1967?
Per Stig Møller (KF), 2006-02-22:
Jeg kan godt lide hr. Rune Lunds formulering: Jeg forstår spørgsmålet sådan, sagde hr. Rune Lund.
Jeg går ud fra, at hr. Rune Lund forstod svaret sådan, men det er da også rart, hvis hr. Rune Lund har forstået spørgsmålet.
Vi mener ikke, at situationen er til at skabe et økonomisk sammenbrud for det palæstinensiske område.
Det er jo altid fortvivlelsen, der fører til de voldelige og voldsomme midler.
Derfor er den danske regerings opfattelse den, at nu må vi lige se, hvad den nye regering kommer med.
Hvis den nye regering går ind for en forhandlingsløsning, afsværger vold og går ind for en tostatsløsning – ellers kan man jo ikke forhandle, for man kan jo ikke forhandle med dem, man vil udslette – hvis de accepterer det, så er de i regering, og så skal vi naturligvis gå ind og arbejde med den regering.
Men jeg vil godt understrege, at de midler, som Danmark, hvis det er den nye regerings politik, er indstillet på at fortsætte med at levere, ikke kan gå i Hamas’ kasser.
Ligesom med kommuneprojekterne vil vi sikre os, at økonomien i de projekter, vi støtter økonomisk, ikke kan drejes over til Hamas’ kasser, men går til den befolkning, de er tiltænkt.
Rune Lund (EL), 2006-02-22:
Indledningsvis vil jeg sige, at jeg mener, at det svigt, som vi har set fra Vestens side med hensyn til at bakke palæstinenserne op, har været den altafgørende faktor i den udvikling, der nu har bragt Hamas til magten.
Jeg må så også sige, ligesom udenrigsministeren siger, at der heller ingen tvivl er om, at den korruption og det magtmisbrug, der har været fra palæstinensernes side, også har været en medvirkende faktor.
Det skal der ikke herske nogen tvivl om; det er vi udmærket godt klar over i Enhedslisten.
Men jeg forstår egentlig spørgsmålet sådan, at udenrigsministeren siger, at det at tilbageholde de økonomiske midler i den nuværende situation, hvor Hamas ikke engang har fået lejlighed til at vise, hvad de vil, eller til at komme med nogle bud på, hvad der skal ske, er en meget forkert og en forkastelig tilgang til tingene.
Er det sådan, det skal forstås fra udenrigsministeren?