Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Først vil jeg takke hr. Søren Krarup for den varme velkomsttale, han holdt.
Naturligvis nyder jeg at være befriet for det radikale åg, som jeg har båret så ofte i min politiske virksomhed, men jeg vil dog sige, at efter debatten, vi har haft i dag, ville jeg nu gerne forhandle lidt mere med Det Radikale Venstre for at se, om ikke vi dog kunne få et lidt bredere flertal for de vigtige ting, vi taler om her.
Det handler om rammerne.
Det pædagogiske indhold, den pædagogiske styring ligger fortsat i ministeriet som hidtil.
Det vil jeg meget gerne understrege over for hr. Søren Krarup, for det ved jeg at han lægger meget vægt på.
I den anden ende af spekteret har vi så fru Pernille Rosenkrantz-Theil, som gentagne gange står her og fabler om elevhold på 40 på tekniske skoler og 33 på gymnasier.
Jeg mener, gennemsnittet ligger nærmere det halve, men det tror jeg da vi skal have oplyst Uddannelsesudvalget om, sådan at vi kan få syn for sagen med hensyn til disse rystende forhold, som fru Pernille Rosenkrantz-Theil åbenbart har mødt, da hun har talt med nogle elever på en erhvervsskole, som åbenbart ikke ved, hvad de gennemsnitlige holdstørrelser er.
Det er blot ikke rimeligt at gøre det beløb alt for stort, for vi skal jo sørge for, at så stor en del af pengene som muligt går til undervisning af elever, og derfor er det elevtallet, som er det afgørende kriterium.
Med hensyn til det problem, som fru Pernille Blach Hansen har nævnt eksemplificeret ved Viborg, at hvis Viborg får lov at vokse, så dør Bjerringbro, vil jeg gerne understrege, at der jo ikke er noget i vejen for, at den midtjyske region siger til ministeren: Vil du ikke godt lægge en bremse på Viborgs ekspansion, for ellers så dør Bjerringbro.
Jeg gad nok se den minister, som ville overhøre en sådan henstilling fra regionen.
Det tror jeg ikke nogen minister vil gøre.
Ingen af disse garantier findes i dag, ingen af dem findes i dag, og derfor findes de heller ikke i det lovforslag, vi drøfter.
Jeg undrer mig i øvrigt lidt over denne næsten ynkelige socialdemokratiske modstand imod alt i dette lovforslag.
Jeg synes da, jeg kan huske, at det har været en socialdemokratisk mærkesag, at ungdomsuddannelserne skulle under én hat.
Det forekommer mig, at der har været forskellige skitser under socialdemokratiske undervisningsministre og forskellige partiprogrammer, som har talt meget om den sag.
Man må jo så spørge Socialdemokraterne, om der ikke set fra deres synspunkt også er noget godt ved det, der ligger her på Folketingets bord, for det muliggør jo et praktisk samarbejde især i udkantområderne, hvor små institutioner måske kan hjælpe hinanden.
Jeg vil fortsat være totalt imod de socialdemokratiske ideer om at køre ungdomsuddannelserne sammen og lade dem køre videre som en slags valgfag i en 12-års-enhedsskole.
Ikke tale om!
Det kunne regeringen ikke drømme om.
Så den drøm får Socialdemokraterne lov at beholde for sig selv.
Men at man i udkantområder kan bruge de muligheder, der ligger her, til at skabe bedre overlevelsesmuligheder for små institutioner, kan enhver jo se, og det er en af de fordele, der er ved det, som vi drøfter her i dag.
Fru Margrethe Vestager holdt efter min mening et meget konstruktivt indlæg uden ønske om nogen garantier, som hun jo lige så godt som alle andre ved, at man ikke kan give; hun har jo også været undervisningsminister.
Selvfølgelig kan man ikke give garantier.
Det kan godt være, at der er brug for at vurdere selvejemodellen, men jeg har det altså ligesom fru Tina Nedergaard, at jeg synes, denne konstruktion med selvejende institutioner, som har gået sin sejrsgang gennem hele den offentlige sektor og især undervisningssektoren, må betegnes som en succes.
Da gymnasierektorernes formand i et temmelig uartikuleret og usagligt indlæg nedgjorde modellen i en stor artikel i et dansk dagblad, hvem var det så, der straks imødegik ham?
Ja, det var såmænd en talsmand fra erhvervsskolerne, som sagde, at han havde uret, og at alle de spøgelser, han så, var der ingen grund til at se.
Det på trods af, at nogle af erhvervsskolerne jo godt kan se lidt misundeligt på visse gymnasiers ressourceforbrug.
På trods af det ønsker man på erhvervsskolerne at holde fast i selvejemodellen.
Lad os se, om vi kan gøre den endnu bedre, men grundlæggende mener jeg, den er kommet for at blive.
Sammenlignet med andre lande er det noget usædvanligt, men det hænger jo sammen med, at vi i Danmark har denne brogede frie skolesektor, som består af 500, måske flere, selvejende institutioner med rammer tildelt af det offentlige og med stor frihed inden for rammerne.
Her har vi så ungdomsuddannelser, som på samme måde får rammerne fra staten, men som selvfølgelig også er underkastet en pædagogisk styring.
I begge tilfælde har selvejemodellen vist sig at være særdeles holdbar.
Bestyrelserne er jo ikke demokratiske på samme måde som en kommunalbestyrelse og et Folketing, men de har f.eks. en regional forankring, som der jo her har været talt meget om behovet for, og så repræsenterer de også aftagerne, som jo også er vigtige.
Hvis vi finder den rette måde at sammensætte bestyrelserne på de nye institutioner på, eller rettere sagt på de institutionsformer, som her bliver selvejende, så kan det blive en lige så stor succes her.
Det er jeg overbevist om.
Fru Margrethe Vestager nævnte, at kommunerne jo skal visitere til specialundervisning af voksne, og det syntes hun var lidt mærkeligt i visse henseender.
Ja, måske, men hvem skulle ellers gøre det?
Det er jo det, der er svaret: Hvem ellers?
Nogen skal jo gøre det.
Hvis jeg skal opsummere, vil jeg sige, at fordelene ved det, vi her behandler, er, at ungdomsuddannelserne kommer under samme hat.
Min eneste ærgrelse i forbindelse med dette forslag er, at jeg ikke fremsatte det allerede i slutningen af 1980'erne, dengang statsgymnasierne blev overført til amterne.
Dengang skulle vi have indført selvejemodellen.
Det gjorde vi ikke, men jeg har det ualmindelig godt med, at nu gør vi det.