Margrete Auken (SF), 1999-05-18:
Jeg har sådan en fornemmelse af, at vi holder festtaler i dag, fordi vi er blevet færdige med noget, som vi hele tiden
godt vidste, vi skulle blive færdige med, men som jo heller ikke har presset sig mere på, end at vi har haft det fremsat tre gange og har haft et meget, meget langvarigt forløb.
Jeg deler fru Birthe Rønn Hornbechs glæde over, at Lars Nordskov Nielsen stod os bi i hele forløbet, sådan at vi havde en, der kunne være opmand, og så man en gang imellem kunne få formuleret sig ud af noget, der blev svært.
Og det har nok også meget at gøre med, hvordan der kan konkluderes på en undersøgelse, hvor jeg synes, det måske godt kan blive lidt svært.
Men i og med at vi har haft det her lange forløb, og at vi nu fremlægger ændringsforslagene og B 136 i enighed, så skulle vi altså også være så velforberedte, at når den næste sag spadserer forbi os - jeg deler også gerne ønsket om, at det må ske sent, men til gengæld skal det jo ske, hvis det bliver nødvendigt, det er jo vigtigt at holde fast ved også, at hvis det bliver nødvendigt, så skal vi kunne gøre det - ja, så er vi i stand til at agere.
Jeg tror, vi vil blive overraskede over, at sådan en sag alligevel ikke helt passer på den model, vi har lavet.
Jeg synes, de sager, vi har kigget på, historisk har været meget forskellige, og vi vil komme til at opleve igen, at en sag kan blive meget forskellig.
Men det er jo så også på den baggrund godt, at vi har fået det udvalg; jeg er personlig meget tilfreds med, at det er kommet.
Jeg mener, at vi i Udvalget for Forretningsordenen helt tilbage i begyndelsen eller i midten af 1990'erne, 1994-1995, havde de allerførste diskussioner om det her udvalg, og jeg må takke De Konservative for, at de satte noget ind på, at det kom med, sådan at vi har muligheder for at få drøftet det igennem, og så vi også kan få fanget sager op, der måske bare skal munde ud i - eller ikke »bare« - i en politisk behandling, så man ikke skal til en domstol.
Også dér er det jo rart at have et udvalg, der kan se på en sag.
Det er ikke en opgave, der udtrykkeligt er beskrevet, men det vil jo være selvfølgeligt, at man også dér bruger det, hvis man siger: Er der rejst tvivl, ja, så kan det munde ud i, at vi indstiller til, at man klarer det her politisk uden om - kunne jeg forestille mig - en undersøgelseskommission.
Men det ved jeg selvfølgelig ikke.
Det kunne jeg også spørge fru Birthe Rønn Hornbech om.
Jeg sad faktisk og tænkte på det her forleden dag og så igen, da jeg hørte fru Birthe Rønn Hornbechs tale.
Hvis en sag skulle klares i salen, forestiller vi os så, at den, medmindre det bare er et hu-hej stormløb, så faktisk bør komme en tur igennem det underudvalg og blive behandlet dér?
Det kunne være ganske interessant at se.
Vi har i hvert fald det, vi kan falde tilbage på i sådan en situation.
Jeg ved det ikke rigtig, men det er da på en eller anden måde en model, man under alle omstændigheder vil kunne bruge efter det forløb, vi har haft. Så vil jeg bare understrege de ting, som vi i SF er meget glade for er kommet med: at åbenheden er blevet grundprincippet, har vi ønsket fra starten, og vi er meget taknemmelige over, at vi har kunnet få det til at fungere, sådan at de kommissionsundersøgelser, der kommer fremover, ikke bliver mindre betryggende for offentligheden, end de tidligere har været, at der skal konkluderes ordentligt.
Først og fremmest er vi meget taknemmelige over, at der skaffes gode forudsætninger for, at også selskaberne kan komme med.
Det kunne være dér, vi første gang kommer ind i at skulle til at undersøge noget også.
Det håber jeg ikke bliver nødvendigt, men dér frygter jeg, at det kan blive aktuelt, før vi har set os om, at der virkelig er ruttet med pengene.
Men som sagt: Alt i alt støtte og tak for, at det er gået så godt.
Det er jo en diskussion, som vi også her burde kunne give os tid til at tage.
Vi skal ikke gøre det nu, men jeg må jo lige sige til fru Birthe Rønn Hornbech, at nu har jeg fulgt en række af de sager, ikke mindst tilblivelsen af Tamilsagen, og det var da ikke, fordi Folketinget ikke turde.
Det var da, fordi vi var rygende oppe at skændes.
Vi var da rygende oppe at skændes om det, og jeg mener da også, det var indlysende klart, at den sag burde have ført til kort proces på det tidspunkt, hvor det blev åbenlyst, at justitsministeren havde foretaget sig noget ulovligt eller ikkelovligt, som det hed i den redegørelse.
Men der var nogle, der mente, at ikkelovligt ikke betød ulovligt, og jeg mener, vi kunne jo ikke stemme os frem til at slå fast, at ikkelovligt betyder ulovligt.
Derfor måtte vi hele den store sag igennem, og sådan var det.
Men det, som havde været godt, var, om man også i det forløb havde kunnet sige: Jamen den her sag spidser til.
Lad os prøve at sende den en tur i det dér underudvalg.
Det var det, som jeg tænkte på, man måske kunne gøre, sådan at man kunne få i hvert fald en eller anden slags besindig behandling, inden man var nødt til at gribe til enten kort proces, fordi man havde sit flertal, eller altså - og det ville man så nok gøre under alle omstændigheder - lade den trække så langt, at den til sidst kom ud i det meget, meget lange forløb, vi fik med rigsretssag og det hele.