Per Stig Møller (KF), 2006-05-23:
Først vil jeg naturligvis takke for forespørgslen.
Jeg synes, det er en relevant forespørgsel.
Vi er jo midtvejs i afslutningsforhandlingerne i år.
Og vi gør ligesom Enhedslisten det, at vi tillægger afslutningen af Doharunden som en udviklingsrunde en meget høj prioritet.
Så er spørgsmålet jo, hvad vi vil gøre for at sikre, at rundens udviklingsperspektiv realiseres, når vi nu giver det så høj en prioritet.
Det var jo det, der blev sat i gang med Doha, og forhandlingerne drejer sig jo om at skabe en mere fri og fair verdenshandel, så ikke mindst de fattigste udviklingslande får bedre mulighed for at få del i de positive sider af globaliseringen.
Lykkes dette ikke, så bliver der jo slet ikke noget slutresultat af runden, for man skal jo være enige alle sammen.
Og lykkes det ikke, så vil udviklingslandene jo ikke være enige.
Så rent logisk set kan der altså ikke komme noget resultat, uden det bliver en udviklingsrunde.
Men jeg medgiver, at det lige nu ikke ser alt for godt ud.
Det lykkedes ikke at få rammerne på plads for en endelig aftale om industritold og landbrugsliberalisering inden udgangen af april, sådan som vi havde håbet på i Hongkong og sat som tidsfrist.
Og der er ingen tvivl om, at det kan bliver meget svært at nå til enighed inden udgangen af juli, som er den næste tidsfrist.
Men naturligvis kan det lade sig gøre.
Det forudsætter politisk mod og vilje til en balanceret løsning.
Og det er ganske rigtigt for de tre største aktører, EU, USA og G20-gruppen.
Den erkendelse må og skal omsættes til konkrete løsninger i de kommende uger.
Samtidig er det vigtigt at huske på, at der faktisk allerede har været taget væsentlige skridt i udviklingsvenlig retning, siden runden blev startet i Doha i 2001.
Lad mig give nogle eksempler: I 2003 blev man enige om en aftale, som sikrede fattige lande med folkesundhedsproblemer som hiv og aids, malaria og tuberkulose bedre adgang til medicin.
På ministermødet i Hongkong fulgte de øvrige udviklede lande delvis i EU’s fodspor ved at give de mindst udviklede lande told- og kvotefri markedsadgang for 97 pct. af deres produkter.
Lad mig så her minde om, at EU’s »Alt undtagen våben«-initiativ allerede giver 100 pct. markedsadgang, som vi også mener bør være forpligtelsen for alle udviklede lande, når vi når det endelig resultat.
Det havde vi håbet på i Hongkong, men vi håber på at nå det senere.
Både Dohaerklæringen, Genèverammeaftalen fra juli 2004 og Hongkongerklæringen slår fast, at et endeligt resultat af runden skal indeholde særlig og fordelagtig behandling af udviklingslandene på alle forhandlingsområder.
Også på de enkelte forhandlingsområder har der været fremskridt.
I landbrugsforhandlingerne har der været lagt op til en væsentlig global reduktion af handelsforvridende landbrugsstøtte.
I Hongkong blev der etableret et perspektiv om endelig udfasning af alle former for eksportstøtte i 2013.
Og det ligger fast, at der skal skabes reel ny markedsadgang for landbrugsprodukter.
I forhandlingerne om industritold er der i store træk enighed om, at de fattigste udviklingslande ikke skal pålægges nye forpligtelser.
For de øvrige udviklingslandes vedkommende lægges der op til en mindre toldreduktion end den, der forudses for de udviklede lande.
Heller ikke på tjenesteydelsesområdet vil de fattigste udviklingslande skulle påtage sig nye forpligtelser.
Vedrørende handelslettelser tegner der sig enighed om flere konstruktive tiltag, som vil kunne effektivisere told- og grænseprocedurer og skabe mere smidig samhandel.
Endelig lægges der op til øget handelsrelateret bistand til udviklingslandene, og det vil udviklingsministeren komme nærmere ind på om lidt.
På trods af alle disse skridt i den rigtige retning er der imidlertid ikke tvivl om, at der er behov for mere, hvis Dohaudviklingsrunden skal leve op til sit løfte.
Og det indebærer, at vi på landbrugsområdet vil presse på, for at EU’s mandat udnyttes til det yderste, både hvad angår støttereduktion og markedsåbning, herunder også for følsomme produkter.
Fra dansk side vil vi derfor arbejde for den størst mulige afvikling af al eksportstøtte inden 2010, samt for at andelen af følsomme landbrugsprodukter begrænses mod et slutniveau på kun 1 pct.
I forhandlingerne om handel med industrivarer vil regeringen arbejde for den størst mulige liberalisering, dog med særligt hensyn til udviklingslandenes behov.
Endelig vil regeringen i forhandlingerne om tjenesteydelser fortsat støtte op omkring EU’s tilbud om liberalisering af tjenesteydelser, herunder markedsåbning for midlertidig personbevægelse.
Dette tilbud er udelukkende rettet mod højtuddannede specialister, der kommer for at løse en tidsbegrænset specifik opgave og i øvrigt overholder EU-landenes nationale love og reguleringer vedrørende adgang, ophold, arbejde og sociale forhold.
Men for at det skal lykkes for os at nå et resultat i runden, må andre, ikke mindst USA og G20, naturligvis også bidrage til en samlet løsning.
Og nu vil udviklingsministeren bl.a. redegøre for, hvorledes vi bedst sikrer, at handelspolitikken og bistandspolitikken supplerer hinanden.
Jeg vil derfor fokusere på rundens vigtigste tværgående emne, nemlig hvordan man kan bistå udviklingslandene med at anvende handel som motor for vækst.
Regeringen har gennem længere tid arbejdet for en såkaldt gratis omgang.
Det betyder, at de fattigste udviklingslande som led i et runderesultat ikke skal påtage sig nye forpligtelser, medmindre de må anse det for at være i egen udviklingsinteresse.
Den målsætning må nu betragtes som opnået, for så vidt angår de mindst udviklede lande.
Endvidere hilser jeg det velkommen, at man i Hongkong opnåede enighed om udfasning af eksportstøtte for landbrugsprodukter samt en hurtigere reduktion af støtten til bomuldsproduktionen i industrilandene.
Hertil kommer, at EU’s »Alt undtagen våben«-initiativ har ført an, da industrilandene i Hongkong forpligtede sig til at yde markedsadgang for 97 pct. af de mindst udviklede landes produkter.
Det er ikke godt nok, men det er en begyndelse.
Regeringen havde også på en række andre områder gerne set et mere udviklingsvenligt resultat på Hongkongtopmødet, men WTO er nu engang en konsensusorganisation.
Og selv om resultaterne i Hongkong var relativt beskedne, så var de til gengæld reelle.
Det er klart, at et udviklingsland ikke fra den ene dag til den anden kan deltage i den globale handel på lige fod med de højtudviklede lande.
Det er også indlysende, at udviklingslandenes situation er forskellig fra land til land og fra område til område.
For en fattig fisker i Nicaragua hjælper det ikke stort, at verden har fået en god aftale på bomuldsområdet, og hvis aftalen oven i købet er opnået på bekostning af f.eks. et mere bæredygtigt fiskeri, kan den ligefrem være en trussel mod hans dagligdag på længere sigt.
Der er derfor et behov for, at alle WTO’s forhandlinger og aftaler tilgodeser udviklingslandenes særlige og forskellige behov.
Regeringen støtter derfor princippet om særlig og differentieret behandling, både i form af særlige undtagelser i WTO’s regelsæt og i form af handelsrelateret bistand.
Yderligere handelsrelateret bistand er derfor på vej til de fattige lande.
Danmark har aktivt medvirket til en rådsvedtagelse i EU om, at Fællesskabet og medlemslandene tilsammen cirka vil fordoble deres handelsrelaterede bistand til 2 mia. euro om året i 2010.
I WTO’s Task Force for Aid for Trade er man i færd med at udarbejde samordnede retningslinjer for, hvordan denne og andre industrilandes handelsrelaterede bistand mest effektivt kan ydes til fordel for udviklingslandene.
Resultatet af dette arbejde ventes at foreligge om godt 2 måneder.
Der er også nedsat en task force med henblik på en tilpasning af den integrerede ramme for handelsrelateret bistand til LDC’erne, således at man derigennem over 5 år vil kunne kanalisere støtte på op til 400 mio. US dollar, svarende til mere end en tidobling af det nuværende niveau.
Danmark har været aktiv i task forcens arbejde, der ventes afsluttet om ganske få dage.
Regeringen har til formålet givet tilsagn om at øge det danske bidrag til ca. 30 mio. kr. i 2007 under forudsætning af, at der for den integrerede ramme bliver etableret en forsvarlig administrativ og organisatorisk ramme samt en rimelig byrdefordeling mellem donorerne.
Et gammelt kinesisk ordsprog siger, at hvis man giver en person en fisk, så spiser han én dag, men hvis man lærer ham at fiske, så spiser han hver dag resten af sit liv.
Sigtet med den handelsrelaterede bistand er netop at lære verdens fattige selv at fiske, det vil sige at give dem bedre muligheder for at sælge deres produkter til et købedygtigt publikum i andre lande.
Støtten kan antage mange forskellige former.
Det kan være en lille møbelvirksomhed i Ghana, der etablerer et samarbejde med en dansk virksomhed og derigennem får adgang til det danske marked, eller det kan gå til en ulands-WTOdelegation, så de gennem øget ekspertise sikrer, at deres land opnår det bedst mulige forhandlingsresultat.
En aftale i WTO kan ikke alene løse udviklingslandenes problemer, den kan endda på kort sigt skabe problemer i forbindelse med ulandenes tilpasning af deres økonomier til de nye globale markedsvilkår, selv når disse på længere sigt er til fordel for landenes bæredygtige udvikling.
Ikke mindst på den baggrund lægger regeringen også stor vægt på bilateralt at støtte erhvervsudviklingen i udviklingslandene, navnlig gennem vores erhvervssektorprogrammer i en række udvalgte programsamarbejdslande i Afrika.
Vi skal sikre, at udviklingslandenes egne politikker fremmer et konkurrencedygtigt erhvervsliv.
Udviklingslandene må selv gå forrest og tage politisk ansvar for at afvikle de selvskabte barrierer, der begrænser deres økonomiske udvikling.