Tom Behnke (FRI), 2000-05-18:
Ja, man ved efterhånden ikke, om man skal le eller græde over den her debat.
Altså på den ene side kunne man tage den humoristiske vinkel og sige, at der er sådan set ikke noget at sige til, at der er en række ordførere, der så krampagtigt holder fast på den naturlige metode.
På den anden side set så ville det nok være lidt ærgerligt at lægge debatten derned.
På den anden side viser den her debat jo med al tydelighed, hvor sprængfarlig en cocktail det er, når man blander etik og politik, for slet ikke at nævne, når man blander religion og politik.
Det er jo dér, det går rivende galt.
Når politikere tror, at de skal lovgive religiøst eller etisk, så kommer de her meget, meget voldsomme debatter.
Til trods for at debatterne har været adskillige gange i Folketinget, så bliver det ved igen og igen.
Hver eneste gang, der er en lillebitte flig af en mulighed for at tage en stor debat om de her spørgsmål, så kommer debatten.
Regeringen har jo en pligt til at fremsætte forslag til revision af loven, og det har regeringen så gjort.
Derfor skal regeringen selvfølgelig ikke kritiseres for, at regeringen har gjort det, som regeringen har gjort.
Regeringen har oven i købet fremsat et lovforslag, som er rimelig simpelt at tage stilling til.
Det skal regeringen heller ikke have utak for.
Når man så efterfølgende ser, at en række partier stiller ændringsforslag til lovforslaget, er det selvfølgelig også helt naturligt.
Selvfølgelig skal partierne have den mulighed, og selvfølgelig vil der være identitet mellem det oprindelige lovforslag fremsat af regeringen og så de ændringsforslag, der kommer.
De kan ikke gøre det til førstebehandlingen.
Det er umuligt.
Hvis man ikke kan få lov at gøre det ved andenbehandlingen, fordi der så er nogle, der påstår, at der er mangel på identitet, jamen så er vi jo i den situation, at det er regeringen alene, der bestemmer og sætter dagsordenen, når vi skal revidere lovgivningen.
Det er jo ikke rimeligt.
Derfor er det selvfølgelig rimeligt, at der er stillet en række ændringsforslag.
Men ændringsforslagene har naturligvis gjort sagen her langt, langt vanskeligere at tage stilling til.
Men ikke desto mindre er hovedparten af ændringsforslagene jo kendt stof.
Det er kendt stof, der har været diskuteret i Folketinget før, som der har været stemt om i Folketinget før, endda indtil flere gange.
Derfor burde den del af ændringsforslagene ikke være et problem. Skulle der så være nogen, der er i tvivl om nogle af de resterende ændringsforslag, jamen så skal man jo gøre fuldstændig, som når vi skal stemme om euroen osv.: Er man i tvivl, så skal man stemme nej.
Så simpelt er det.
Og hvis man stemmer nej, når man er i tvivl, så bortfalder ændringsforslagene.
Så vil forslagsstillerne jo kunne fremsætte et selvstændigt forslag i næste folketingssamling, og så kan vi tage en selvstændig debat første, anden og tredje gang med udvalgsbehandlinger hver eneste gang, hvis man ønsker det.
Så simpelt er det.
Men det er da klart, at hvis der er nogle af dem, der har stillet ændringsforslag til lovforslaget, selv er blevet i tvivl om, hvad de skal stemme til deres egne ændringsforslag, så har man selvfølgelig et problem.
Men jeg mener ikke, det er et problem, man behøver at delagtiggøre resten af Folketinget i.
Resten af Folketinget har taget stilling til de ændringsforslag, og hvis de, der har stillet ændringsforslagene, selv er i tvivl, så træk de ændringsforslag.
Hvor svært kan det være?
Hørt om hvad?
Hvad er det, Det Etiske Råd skal høres om?
Ministeren har fremsat et lovforslag, som er rimelig simpelt i sin opstilling.
Det kan godt være, man har svært ved at tage stilling til, om nedfrosne æg må ligge i fryseren i to eller fire år.
Jeg kan ikke se, der er nogen forskel, for enten så lægger man dem derned, eller også så gør man ikke.
Men at begynde at spørge Det Etiske Råd til råds om det, ville være at spille Det Etiske Råds tid.
Det næste, der gør sig gældende, er, at man siger: Jamen det er nogle af de ændringsforslag, der er stillet, man gerne vil høre Det Etiske Råds bemærkninger til.
Javel, det kan man da bare gøre.
Det er jo ikke sådan, at Det Etiske Råd er afskåret fra at sige noget.
Det er jo ikke sådan, at når vi er færdige med andenbehandlingen i dag og tredjebehandlingen formentlig engang i næste uge, at Det Etiske Råd så er nedlagt, at de aldrig nogen sinde mere må udtale sig om det her spørgsmål.
Selvfølgelig må de det, og det vil de da også gøre, alene af den årsag, at de er blevet spurgt om det her.
De er blevet spurgt.
Men de har ikke nået at svare endnu.
Og de har selvfølgelig ikke fundet anledning til at svare i forbindelse med, at ministeren fremsætter lovforslag L 183, da det lovforslag slet ikke handler om det spørgsmål.
Så logisk er det da.
Og så komme fra Kristeligt Folkepartis og fru Tove Videbæks side og klandre Folketinget og skælde ud på Folketinget for, at vi ikke vil respektere Det Etiske Råd, og at vi ikke vil afvente Det Etiske Råds redegørelse osv., det er simpelt hen ikke fair over for Folketinget.
Hvis Kristeligt Folkeparti ønsker en længere debat, eller at Det Etiske Råd skal komme med en beretning om det her spørgsmål, som Kristeligt Folkeparti har stillet ændringsforslag om, så er det Kristeligt Folkepartis opgave at trække sit ændringsforslag, så simpelt er det.
Men det vil Kristeligt Folkeparti jo ikke.
Det er jo, som om det her er det eneste lovforslag, Kristeligt Folkeparti kan nå at svinge sig op på i denne her folketingssamling, og det skal de selvfølgelig have lov til at gøre. Men det er ikke rimeligt, at man på den ene side kommer og stiller nogle ændringsforslag til et lovforslag, som i øvrigt er rimeligt simpelt at forholde sig til, og så påpeger og prøver på at påberåbe sig, at der ikke er identitet mellem ændringsforslagene og lovforslaget; det kan de selvsamme mennesker, som har stillet ændringsforslagene, det er ikke fair, det er ikke fair, og så derefter bruge den med Det Etiske Råd.
Men det er lidt, som om hele denne her debat beviser min tidligere påstand om, at så snart politikerne blander sig i noget, så går det rivende galt.
Og jeg tror faktisk, det allerbedste, man kunne gøre på det her område, var at sige: Der er ingen lovgivning.
Simpelt hen.
Så var man ude over det
I forhold til de stillede ændringsforslag skal jeg sige, at Frihed 2000's folketingsgruppe er frit stillet i forhold til at stemme om ændringsforslagene, og hvordan vi vil stemme til ændringsforslagene, vil vise sig, når vi nu går i gang med det.
I forhold til selve lovforslaget, som er fremsat af ministeren, er vi i folketingsgruppen enige om, at forslaget i sin oprindelige udgave kan vi alle stemme for.
Jeg vil så også for egen regning sige, at jeg fortsat, ligesom jeg tidligere har gjort, naturligvis støtter CD's ændringsforslag, CD, som jo har set det store problem, der er, i og med at man er i den situation, at for nogles vedkommende er man henvist til at få foretaget kunstig befrugtning hos cykelsmeden eller bageren eller et andet sted, men lige præcis hos de mennesker, der har ekspertisen på det her, må man ikke få det gjort.
Altså der er simpelt hen forbud i loven mod, at læger må foretage kunstig befrugtning af en bestemt gruppe, hvorimod alle andre kan få lov til at gøre det.
Det er selvfølgelig stærkt problematisk i sig selv.
Man kan så sige i forhold til de kvinder, der er sunde og raske og ikke fejler noget, er det formentlig rimeligt, jeg ved ikke, om man kan kalde det simpelt, men så simpelt i citationstegn, at komme om ved, men det er jo heller ikke den gruppe, vi taler om. Den gruppe, vi taler om, er dem, som har nogle fysiske problemer i forhold til at blive gravide, og samtidig er i den situation, at de enten er lesbiske og/eller enlige, og der kan det selvfølgelig ikke være rigtigt, at man laver en forskelsbehandling og en diskrimination på det her område.
Der må være lige adgang til hospitalsbehandling, hvis man i øvrigt fejler det samme.
Så er der ændringsforslaget fra Venstre, ændringsforslag
nr. 4, som jeg også varmt støtter.
Jeg er glad for, at Venstre har nået at fremsætte forslaget. Det kom jo under udvalgsbehandlingen, nyheden, eller hvad skal man sige, informationerne, oplysningerne, der gjorde, at man kunne stille ændringsforslaget, behovet for at stille ændringsforslaget, og det støtter jeg varmt.
Jeg synes, det er problematisk, at læger i dag kan sidde i den situation, at en narkoman kan komme ind i konsultationen så vind og skæv af narkotika, at narkomanen end ikke kan holde sig vågen under samtalen, og alligevel har lægen en pligt til at assistere i forbindelse med en kunstig befrugtning.
Det synes vi er stærkt problematisk, og der bør selvfølgelig være en mulighed for, at lægen dér kan sige: Nej, den går ikke.
Så skal det selvfølgelig ikke være lægen, der egenrådigt beslutter det, og derfor er formuleringen i ændringsforslaget genial, nemlig at man siger, at det skal så være adoptionssamrådet, som træffer den endelige afgørelse, om det skal kunne lade sig gøre eller ej.
Det er et godt ændringsforslag, og det vil jeg også støtte.
Der er en række af de andre ændringsforslag, som jeg også ønsker at støtte, men at stå at nævne tallene her for og imod, tror jeg giver mere forvirring end klarhed.