Anne Baastrup (SF), 2006-11-29:
Erfaringer skal bruges til ikke at begå de samme fejl, men nogle nye.
Indenrigsministeren siger, at der er indgået en aftale med regionerne, og at det nok skal kunne lade sig gøre at gennemføre en nedsættelse af frit valg-garantien fra 2 måneder til 1 måned.
Men er ministerens svar i virkeligheden, at man fra regeringens side foretrækker at få åreknudebehandlingen gennemført inden for 1 måned frem for at fokusere på de problemer, der er for de livstruende sygdomme?
Nu har vi jo her inden for de sidste 14 dage fået oprullet konsekvenserne af, at man ikke har prioriteret det her område hele vejen igennem.
Dels har vi haft problemer omkring den konkrete ventetid på behandling, dels har vi også haft nogle historier i pressen omkring den interne ventetid.
Spørgsmålet er: Hvis det er sådan, at ministeren får dokumentation for, at det kan forværre problemerne med de interne ventelister ved de livstruende sygdomme, vil ministeren så alligevel prioritere åreknuderne?
Vi ønsker sådan set at håndtere begge udfordringer, og jeg synes da, det er ærgerligt at opleve en opposition, der ikke har et større ambitionsniveau.
Det har først og fremmest at gøre med, at der ikke er de tilstrækkelige hænder.
De kommer altså ikke frem ved, at vi skærer ned på deres muligheder i forhold til nogle andre patientgrupper.
Hvis der skulle være logik i det, må jeg forstå, at oppositionen ønsker at rulle den her 2-måneders-regel længere tilbage, for så er der jo rigtig logik i det: Altså, vi skulle nok slet ikke have givet patienterne den her rettighed til at komme ud af ventelistekøen.
Det er nok bedst, at vi afskaffer den i dag i lyset af den her situation.
Vi skal nok håndtere begge udfordringer på en og samme tid.
Jeg er vild med ministerens evne til at snakke udenom.
Jeg sagde netop ikke strålekanoner, ikke ventetid på behandling, det er al den anden interne ventetid.
Det er den type af problemer, som giver de interne ventetider.
Og det handler ikke om de veluddannede sygeplejersker og kræftlægerne, som vi i øvrigt også mangler, det handler om alt det, der kan komme til at ske i et system, når man er presset.
Det, ministeren gør for at komme ud med regeringens regeringsgrundlag, nemlig at nedsætte ventetidsgarantien eller frit valg-garantien fra 2 måneder til 1 måned, er så at vælge at prioritere åreknuderne frem for de livstruende sygdomme og problemerne med de interne ventetider på grund af systemets pres.
Det er det, jeg godt vil spørge ministeren om: Hvis det bliver dokumenteret, at det giver problemer, vil ministeren så lave det om?
Fru Anne Baastrup kan selvfølgelig godt argumentere for, at vi kunne have et system helt uden pres, hvis ikke patienterne havde nogen rettigheder, og det er da nok rigtigt.
Hvis patienterne ikke havde anden rettighed end at blive stående i en kø, indtil nogen synes, de skulle behandles, så kunne det da formentlig godt selvstændigt bidrage til, at man havde et roligere arbejdstempo.
Det medgiver jeg da, det ville der nok være teoretisk belæg for.
Sådan et system ønsker vi ikke.
Vi ønsker et system, hvor patienterne har rettigheder, og det gælder både for den patient, som er ved at blive presset ud på sygedagpenge og væk fra arbejdsmarkedet, fordi man går for længe med en relativt banal lidelse, og for den patient, der lider af en livstruende sygdom.
Jeg vil ikke have større ambitioner på den ene gruppes vegne end på den anden gruppes vegne.
For hvis vi har viljen, herunder til at afsætte økonomi, og mod til at lade bevillingerne konsekvent følge patienten, til at give patienten nogle rettigheder, der presser systemet, og til i øvrigt sammen med sygehusejerne og personaleorganisationerne at folde ud, hvordan vi på de indre linjer kan skabe bedre organisation, så skal vi, og så vil vi indfri begge ambitioner på en og samme tid.