runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ole Vagn Christensen (S), 1998-11-17:
Jeg mener, at det, jeg har her, er det nyeste papir, nemlig den dom, der er afsagt den 2. februar 1998, og deri mener jeg, at man siger klart og tydeligt, at foreningsfrihedslovens undtagelsesbestemmelse i § 2, stk. 2 og 3, og det er jo den, vi diskuterer, er præcist formuleret og var i overensstemmelse med den herskende forståelse af konventionens art. 11. Så siger man ydermere, at det selvfølgelig er op til lovgivningsmagten - det er det jo altid - at finde ud af, om man vil lave andre fortolkninger af disse ting.
Men der er altså ikke tale om, at man her har været i ikkeoverensstemmelse med menneskerettighedskonventionens art. 11.
Poul Erik Dyrlund (S), 1998-11-17:
Til hr. Kristian Jensen: Jeg vil søreme ikke anfægte, at der er tale om tilfredshed på en maskinstation, hvor man får 5 kr. mindre i timen, end overenskomsten foreskriver, eller hvor man arbejder 10 timer om dagen uden overtidsbetaling.
Jeg kender masser af eksempler på, at folk har udtrykt tilfredshed med det.
Men naturligvis er det sådan, at den arbejdsgiver og den faglige organisation, som har en aftale med hinanden, hvor der er tale om en fastsættelse af løn- og arbejdsforhold, selvfølgelig har en fælles interesse i, at naboen ikke konkurrenceforvrider ved at tilbyde løn- og arbejdsforhold, der er væsentlig lavere end det, markedet ellers foreskriver.
Det er præcis her, interesserne ligger.
Jeg anfægter ikke, at der er tilfredshed med den underbetaling, som hr. Kristian Jensen egentlig illustrerede, eller det lå i hvert fald måske lidt mellem linjerne, overhovedet ikke.
Men her gælder interesserne konkurrenceforvridning, og det er meget væsentligt og centralt på arbejdsmarkedet.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1998-11-17:
Jeg spidsede ører, da arbejdsministeren besvarede det spørgsmål, som hr. Kristian Jensen stillede om de dagpengemæssige konsekvenser, hvis en ledig bliver anvist arbejde på en virksomhed, hvor der er eksklusivaftale, og den ledige ikke ønsker at være medlem af den pågældende faglige organisation.
Jeg kan forstå, det er praksis, at dette ikke får dagpengemæssige konsekvenser for den pågældende, og at der ligger et svar i Folketingets Arbejdsmarkedsudvalg, der siger sådan.
Jeg vil gerne spørge arbejdsministeren, og jeg forlanger ikke, at svaret skal gives her på stående fod, men så må vi efterfølgende vende tilbage til det i Folketingets Arbejdsmarkedsudvalg: Hvad er egentlig retsgrundlaget for den praksis?
Kristian Jensen (V), 1998-11-17:
Når vi drøfter spørgsmålet om domstolsafgørelser og de seneste dommerkendelser, vil jeg blot sige, at den seneste sag, vi har fra en dansk domstol, nemlig sagen Hans Henrik Jensen mod Novadan, ville Vestre Landsret ikke tage stilling til, fordi de mente, at den sag var så vigtig, at vi skulle tage stilling herinde. Hvorfor afviste de den ikke, som de har gjort med de tidligere sager?
Derfor er det, jeg siger: Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol har ændret opfattelse.
Poul Erik Dyrlund (S), 1998-11-17:
Jeg hæftede mig ved, at hr. Knud Erik Kirkegaard sagde, at en samlet vurdering af den både administrative og økonomiske belastning ikke står mål med resultaterne af det arbejde, der kommer ud af det, eller sådan noget i den retning, og det skulle så være begrundelsen for at afskaffe
disse regler, som vi her taler om.
Men hvad er alternativet?
Det er der i tusindvis af eksempler på.
I øvrigt er det jo sådan, at der selv med de besværligheder, der er i dag, jo er store problemer med at få disse regler overholdt.
BST skal liberaliseres, siger hr. Knud Erik Kirkegaard.
Er hr. Knud Erik Kirkegaard ikke klar over, at man faktisk har igangsat en række forsøgsordninger netop med det formål måske at få liberaliseret noget af BST-indsatsen?
Jeg vil i øvrigt tillade mig lidt senere at vende tilbage til BST.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1998-11-17:
Jeg skal blot sige, at der er ikke noget som helst i hr. Poul Erik Dyrlunds indlæg, der får mig til at ændre opfattelse i forhold til det, som jeg sagde for et øjeblik siden.
Poul Erik Dyrlund (S), 1998-11-17:
Ja, nu er vi lige præcis dér, hvor vi plejer at være.
Hvor er de konservative forslag og ideer til, at vi får bragt antallet af arbejdsskader og arbejdsulykker ned?
At vi kan spare milliarder af kroner på samfundsudgifterne på det her?
Der er dyb stilhed.
Det har der været de andre gange, det er det også denne gang.
Ikke noget som helst bud på, hvordan og hvorledes vi skal gribe de her ting an.
Kom med nogle alternativer, som vi kan diskutere.
Jeg er åben.
Jeg er åben som en bog for at diskutere disse ting, men det kan man ikke, hvis man ikke får nogen seriøse forslag.
Det har De Konservative ikke været i stand til at præstere de sidste 4-5 år, hvor vi har diskuteret de her ting.
Lad os se nogle forslag, så diskuterer vi dem.
Men vi skal være enige om én ting: Målsætningen er, at antallet af skader og ulykker skal ned.
Så er vi parate.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1998-11-17:
Ja, hr. Poul Erik Dyrlund hidser sig op, men det hjælper ikke noget.
Jeg er ganske sikker i min sag.
Vi får ganske enkelt for lidt valuta for den belastning, som vi påfører de små virksomheder via de regler, som vi diskuterer her i dag.
sådan noget skemamateriale, som var udarbejdet af De Danske Menighedsrådsforeninger, og som er stillet til rådighed for de enkelte menigheder, hvor man måske har en præst og en kordegn og en graver.
De arbejdsmiljøproblemer, som der godt kan være, er jeg overbevist om at man sagtens kan løse, uden at man skal udfylde et større rapportskriveri omkring arbejdspladsvurderingen.
Poul Erik Dyrlund (S), 1998-11-17:
Nu har vi jo gennem årene diskuteret det her så mange gange,
at jeg efterhånden er nødt til at konstatere, at hr. Knud Erik Kirkegaard er noget i retning af både dokumentations- og argumentationsresistent i disse debatter.
Der ligger masser af dokumentation for, hvad det her koster, men det bider selvfølgelig ikke på en konservativ ordfører.
Det ved jeg godt, og derfor er jeg også nødt til som min sidste bemærkning at konstatere, at det er uden indhold, det er totalt uden indhold, når De Konservative fra Folketingets talerstol står og siger, at de er interesserede i et godt arbejdsmiljø.
Susanne Clemensen (CD), 1998-11-17:
I CD har vi den opfattelse, at den foreningsfrihedslov, vi har, og dens indhold er ganske godt og ganske tilfredsstillende.
Vi mener, det er arbejdsmarkedets parter, der selv bør være med til at ophæve eksklusivaftalerne, for det er altså dem, der har indgået dem.
Det er også vores opfattelse, at den danske aftalemodel skaber stabilitet på arbejdsmarkedet, og det skal i rimeligt omfang respekteres.
På den anden side skal Danmark naturligvis også overholde de internationale regler, der findes på området, og jeg tænker særlig på den europæiske menneskerettighedskonventions artikel 11 om organisationsfrihed.
Her vil jeg selvfølgelig sige, at viser det sig, at de danske regler strider mod menneskerettighedskonventionens praksis, må vi naturligvis ændre vores lovgivning; men så vidt jeg ved, er selv jurister med speciale i arbejdsret uenige på det punkt, så et klart svar får vi nok ikke, før der foreligger en dansk sag, som Menneskerettighedskommissionen skal tage stilling til.
På den baggrund kan CD ikke støtte beslutningsforslaget.
Ole Sohn (SF), 1998-11-17:
Nu er det jo ikke første gang, forslaget er til behandling, og det, man kan undre sig over, er, at forslaget bliver stillet igen, i og med at der jo trods alt er sket det, at arbejdsgiverforeningen er trådt tilbage i forhandlingerne omkring arbejdsmiljøet, og derfor kan man måske sige, at beslutningsforslaget er kommet en anelse for sent. Derudover synes jeg, at forslagsstillerne har vredet det danske sprog om ikke bare en smule, så endda meget, når man kommer med et forslag, som man kalder regelforenkling gennem ændringer på arbejdsmiljøområdet.
Samfundet bruger milliarder af kroner på at restaurere de skader, der kommer som følge af dårligt arbejdsmiljø.
Så der er al mulig grund til at gå
den stik modsatte vej og styrke arbejdsmiljøet
Mogens Andreasen (DF), 1998-11-17:
Som medforslagsstiller på dette beslutningsforslag skal jeg fremsætte følgende bemærkninger: Vi har lovmæssig organisationsfrihed her i landet.
Men når vi betragter praksis på arbejdsmarkedet, følges lovgivningen simpelt hen ikke. Og det er gennemgående accepteret på virksomhederne, at medarbejdere tvinges ind i en bestemt fagforening.
En medarbejder kan såmænd ikke en gang beslutte kun at være medlem af en a-kasse uden risiko for at miste sit arbejde på grund af eksklusivaftalerne.
Medarbejderen lader sig derfor presse til medlemskab af den pågældende fagforening på virksomheden, alternativet vil simpelt hen være en fyring. Et tydeligt eksempel på det pres ser vi i en artikel i Jyllands-Posten for nylig, hvor Dansk Metal ifølge bladet har tvunget et medlem af en a-kasse til at være medlem af Dansk Metal.
Aftalerne mellem fagforbund og virksomheder - i gåseøjne fagforeningstvang -
er direkte i strid med menneskerettighedskonventionens artikel 11, hvorefter enhver har ret til frit at deltage i fredelige forsamlinger og til foreningsfrihed.
Fem partier står bag dette forslag, og jeg må nok sige, at det er bemærkelsesværdigt, at Det Radikale Venstre ikke er medforslagsstiller, specielt på baggrund af at det jo er en mærkesag for det parti.
Men det lægger De Radikale åbenbart ikke så meget i, men det havde jeg sådan set heller ikke ventet.
Det Radikale Venstre har formentlig deponeret sin mærkesag hos regeringen.
Jeg vil gerne sige, at vi støtter selvfølgelig forslaget, og at det er uværdigt at tillade en fortsættelse af disse eksklusivaftaler.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1998-11-17:
Jeg tror nok, at hr. Poul Erik Dyrlund trænger til at få revideret sin demokratiopfattelse.
Må jeg eksempelvis anbefale hr. Poul Erik Dyrlund at læse fremragende værker af eksempelvis Hal Koch, som jo har beskrevet demokratiets vilkår.
Jo, det er nok flertallet, der har den afgørende indflydelse, men det er ikke noget ægte demokrati
Til det dér med, om det er undertrykkelse, hvis man søger arbejde på en virksomhed og får at vide, at man altså kun kan komme i job, hvis man er medlem af en ganske bestemt fagforening, som så måske har et politisk tilknytningsforhold: Jeg kan ikke se, at det er en særlig attråværdig form for frihed, der betyder, at konsekvensen af, at man skal bruge sin frihed, er, at man ikke har noget arbejde.
Det burde hr. Ole Vagn Christensen også kunne forstå i en stille stund.
Ove Hygum (S), 1998-11-17:
Dette beslutningsforslag om organisationsfrihed er en genfremsættelse af en række tidligere beslutningsforslag.
Jeg er dog opmærksom på, at bemærkningerne til beslutningsforslaget er ændret i forhold til de tidligere beslutningsforslag.
Bl.a. tager man tyren ved hornene og indleder med at fastslå, at beslutningsforslaget handler om eksistensen af eksklusivaftaler på det danske arbejdsmarked, og at ønsket er at forbyde disse.
På nationalt plan har vi i Danmark foreningsfrihedsloven.
Og i modsætning til forslagsstillerne mener regeringen, at denne lov sikrer både den positive og den negative foreningsfrihed, og det vil sige, at den både sikrer retten til at være medlem af en forening og retten til ikke at være medlem af en forening. Som forslagsstillerne peger på, har Danmark også internationale forpligtelser til at sikre organisationsfrihed.
Og nogle af de mest centrale instrumenter hertil er ILO-konvention nr. 87 om foreningsfrihed og beskyttelse af retten til at organisere sig og nr. 98 om retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger.
Begge disse konventioner er ratificeret af Danmark.
Egentlig EU-regulering kan der ikke blive tale om, da det ved indgåelsen af den sociale protokol, som nu er indskrevet i Amsterdamtraktaten, er blevet slået fast, at EU ikke har kompetence til at regulere nationale forhold såsom organisationsret, strejkeret, lønforhold og ret til lockout.
Andet kunne vi heller ikke have accepteret fra dansk side, da regeringen tillægger den danske model meget stor vægt og værner om en anden meget vigtig frihed, nemlig aftalefriheden.
Andre internationale forpligtelser, som Danmark har bundet sig til, er Europarådets Socialpagt og den europæiske menneskerettighedskonvention.
Regeringen prioriterer sine internationale forpligtelser
meget højt og følger retsudviklingen inden for de internationale organisationer nøje, og derfor blev foreningsfrihedsloven til som følge af en dom ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Og bortset fra en skærpelse af loven i 1990, som skyldtes et stigende antal nationale sager om afskedigelse af uorganiserede, har regeringen ikke siden fundet anledning til at ændre loven.
Jeg kan derfor meddele, at regeringen ikke kan støtte forslaget.
Tom Behnke (FP), 1998-11-17:
En væsentlig del af det her er jo hele det princip, som vi også har diskuteret meget her i Folketinget, og som der blev indført bestemmelse om for et par år tilbage,
hvor medlemmer af en fagforening kan sige: Vi ønsker ikke, at en del af vores kontingent skal gå til bestemte politiske partier.
Man kan altså skrive under på, at man ikke ønsker at bidrage til bestemte politiske partier.
Men dér, hvor medlemmerne så melder fra, betyder det jo ikke, at de slipper billigere i kontingent, de skal stadig væk betale det samme i kontingent.
Så kan man spørge sig selv: Jamen kan fagforeningen så ikke bare sætte det samlede bidrag til det samme, mens fordelingen pr. medlem er forskellig?
Og dermed er det reelt uden betydning?
Er det ikke også reelt uden betydning, når vi ved, at fagforeningerne i stor stil bruger medlemskontingenterne på at lave annoncekampagner, arrangere vælgermøder og promovere bestemte politikere på den måde, at det kører helt uden om det regnskab og slet ikke indgår i det regnskab, hvor vi taler om, hvad de enkelte medlemmer betaler til, og hvad de ikke betaler til
Så er det i virkeligheden ikke reelt fuldstændig ligegyldigt, om man har skrevet under på en sådan seddel eller ej?
Fagforeningen kan til enhver tid betale nøjagtig lige så meget, de har lyst til, til et bestemt politisk parti.
Ole Vagn Christensen (S), 1998-11-17:
Det sidste indlæg her var et meget interessant indlæg, men jeg ved ikke, hvilket formål det skulle tjene andet end til
Jeg vil gerne understrege, at det er sådan, at en arbejdstager, som kommer til en arbejdsplads, skal have at vide, hvordan forholdene er på denne arbejdsplads, om man skal være underlagt en overenskomst, en aftale, om man skal være medlem af en organisation.
Det skal han have at vide, således at han selv kan tage stilling til: Ønsker jeg at være her?
Det er det, sagen drejer sig om.
Og det var det, vi sikrede, at denne rettighed var til stede for den enkelte.
Og det sikrede vi med De Konservatives og Fremskridtspartiets stemmer i sin tid.
Og jeg mener, det er en fornuftig beslutning, der her blev truffet.
Tom Behnke (FP), 1998-11-17:
At man tager et skridt i den rigtige retning, er jo ikke ensbetydende med, at man skal tages til indtægt for alt, hvad der så i øvrigt er foregået. Men det, der jo er spørgsmålet i det her, er, at der er fagforeninger, der direkte i deres vedtægter har stående som deres erklærede formål, at de skal fremme et socialistisk samfund.
Sådan er det.
Og derfor er spørgsmålet til hr. Ole Vagn Christensen: Hvordan ville Socialdemokratiet se på, at der var virksomheder i Danmark, arbejdsgivere i Danmark, der krævede, at medlemmerne skulle være aktive medlemmer af Fremskridtspartiet, ellers kunne man ikke få lov til at være ansat på den pågældende virksomhed?
Hvordan ville man i Socialdemokratiet forholde sig til, at man havde det sådan, at man skulle være medlem af et politisk parti?
For det er jo det, der reelt gør sig gældende.
Når vi taler om disse foreninger, som jo i en eller anden pyramideform alle er underlagt LO, står det jo klart og tydeligt, at man skal fremme et demokratisk socialistisk samfund.
Mogens Andreasen (DF), 1998-11-17:
Hr. Ole Vagn Christensen siger, at en medarbejder, der kommer og søger arbejde på en virksomhed og skal ansættes, får at vide, at der ligger en overenskomst med en bestemt fagforening og den skal han være medlem af.
Hvis den pågældende ikke vil være medlem af det fagforbund, jamen så får han ikke nogen ansættelse på virksomheden.
Det gør han jo ikke.
Eller hvis han skulle være blevet ansat og han ikke vil melde sig ind i den fagforening, når det bliver opdaget, at han ikke er medlem, jamen så bliver han jo fyret.
Og så er det, jeg må spørge hr. Ole Vagn Christensen: Er det foreningsfrihed?
Ole Sohn (SF), 1998-11-17:
Inspireret af en tidligere spørger, hr. Tom Behnke, vil jeg gerne spørge hr. Ole Vagn Christensen, om han kan bekræfte eller afkræfte, at der findes faglige organisationer, hvor det kræves, at man skal være aktivt medlem og aktiv medkæmper for et socialistisk samfund.
Ole Vagn Christensen (S), 1998-11-17:
Hr. Ole Sohn kender jo svaret.
Og det gør hr. Mogens Andreasen også.
Det, det handler om, er ordet foreningsfrihed.
Det betyder, at man har friheden til at vælge at stå i en forening, og det har man ved det, at man bliver gjort opmærksom på, at hvis man vil ind på denne arbejdsplads, så skal man følge de spilleregler, der eksisterer.
Men ønsker man ikke at følge de spilleregler, ja, så skal man selvfølgelig ikke søge ind på denne arbejdsplads.
Deri ligger friheden.
Det har så nogle konsekvenser for den enkelte, men det har frihed jo som regel.
Frihed har også nogle omkostninger, hvis man vælger at kæmpe ud fra den model.
Men det kunne jo også godt være, at den frihed, man her vil tage for sig selv og påberåbe sig selv, som hr. Tom Behnke gjorde det, var en frihed, der ødelagde noget for en hel masse andre mennesker, så de ikke havde deres frihed.
Kristian Jensen (V), 1998-11-17:
På talerne hr. Ole Sohn og hr. Ole Vagn Christensen kunne man forstå, at det ikke gjorde noget, om man skulle blive tvunget til at betale til opbygningen af et socialistisk Danmark, hvis blot man ikke skulle gå og svinge med de røde faner selv. Er det virkelig hr. Ole Vagn Christensens indstilling, at det ikke gør noget at blive tvunget til at betale til et samfund, hvis opbygning man ikke er enig i, bare man ikke aktivt skal bidrage til det?
Er det at betale ikke at bidrage aktivt?
Og derudover til hele diskussionen om, at man blot kan vælge ikke at tage arbejde på en arbejdsplads, hvor der er eksklusivaftaler: Det er jo trods alt ikke sådan, at vi har et arbejdsmarked, hvor man kan vælge og vrage, og det kunne jo også være, at man blev anvist et arbejde.
Jeg vil bare spørge: Hvordan stiller Socialdemokratiet sig så i den situation?
Tom Behnke (FP), 1998-11-17:
Jeg skal prøve at stille spørgsmålet lidt mere præcist, så hr. Ole Vagn Christensen kan svare på det, jeg spørger om, og måske også endda forstå, hvad det er, jeg spørger om.
Har jeg ikke ret i, at det ifølge dansk lovgivning ville være ulovligt, at man stillede et sådant krav?
Man må netop ikke lave en politisk forskelsbehandling.
Man må ikke forskelsbehandle på grund af politisk overbevisning.
Fremgår det ikke af dansk lovgivning, at det er sådan, det hænger sammen?
Og ville det ikke også i Socialdemokratiets øjne være ubehageligt, hvis det var sådan, at der var arbejdsgivere, virksomheder her i landet, der krævede, at man skulle være medlem af Det Konservative Folkeparti, af Fremskridtspartiet eller af Socialdemokratiet?
At man på den måde ligesom fik det frem i lyset, hvor det ikke blev skjult i nogle vedtægter og nogle røde faner og sådan noget ude i nogle fagforeninger og lignende, men hvor kravet var direkte: Den dag man kommer, jamen så kender man jo kriterierne for at være på den pågældende virksomhed, og det er, at man f.eks. skal være medlem af Fremskridtspartiet.
Hvordan ville Socialdemokratiet have det med det?
Ole Vagn Christensen (S), 1998-11-17:
Til hr. Kristian Jensen, som siger, at man bliver tvunget til at betale, og det samme var hr. Tom Behnke også inde på:
Jeg mener ikke, der er nogen, der kan tvinges til at betale til noget.
Jeg mener netop, det er lavet sådan, at man kan sende en seddel ind og sige: Jeg ønsker ikke, at der bliver brugt nogen af mine penge til politisk arbejde.
Og derfor vil jeg godt sige, at når det drejer sig om den anden side, nemlig spørgsmålet omkring det her med foreningsfrihed, så kan det ikke understreges mere, end vi gjorde det i fællesskab - Fremskridtspartiet, De Konservative og Socialdemokraterne - i forbindelse med vedtagelsen af loven.
Derved har man sikret, at der ikke er nogen, der kommer i klemme.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1998-11-17:
Da den konservative ordfører, hr. Bendt Bendtsen, ikke kan være til stede, skal jeg på hans vegne sige følgende: Dette forslags hovedformål er at sikre den individuelle frihed, og som så mange tidligere tiltag i historiens løb, tiltag, der var møntet på at sikre den individuelle frihed, har også dette forslag mødt indædt modstand fra visse kredse. Nu har jeg - og »jeg« det er altså hr. Bendt Bendtsen - jo efterhånden en vis erfaring fra disse debatter, og det er slående, hvordan de partier, der går imod dette forslag, som regel gør et stort nummer ud af at understrege, at de da samtidig går ind for organisationsfrihed, altså netop den frihed, som dette forslag skulle være med til at styrke.
Men af den ene eller den anden grund tør man altså ikke tage skridtet fuldt ud og stemme for et forslag, der i helt utvetydige vendinger sikrer enhver arbejdsgiver og enhver arbejdstager frihed til at melde sig ind i arbejdsgiverforeninger og fagforeninger eller til at undlade at gøre det, uden at det måtte komme den pågældende personligt eller erhvervsmæssigt til skade.
Man må undre sig.
Hvad er det i forslaget, der er så farligt?
Som sagt har kampen for den personlige frihed altid mødt modstand, men har dog som regel sejret til sidst.
Det er blevet påpeget igen og igen, hvordan eksklusivaftaler er forbudt i mange af de europæiske lande, som vi normalt sammenligner os med.
Nu drejer det sig jo ikke om blindt at efterabe de andre europæiske lande, men det bør da gøre indtryk, at mange medlemmer af den familie af frie europæiske demokratier, som Danmark skal og bør tilhøre, har fundet det korrekt og nødvendigt at forbyde eksklusivaftaler.
I Danmark har problemet sådan en ekstra krølle på halen, at hvis man bliver tvunget til at melde sig ind i f.eks. SiD, ja, så bliver man tvunget til at melde sig ind i en forening, der har et klart partipolitisk tilhørsforhold.
Det er naturligvis helt uacceptabelt, at et frit menneske skal påduttes et partipolitisk mærkat for at kunne tjene til livets ophold.
Det er efter vores opfattelse en fundamental krænkelse af menneskeretten.
Ole Vagn Christensen (S), 1998-11-17:
Hr. Kirkegaard fremførte to argumenter.
For det første, at der var nogen, der blev påduttet noget.
Jeg tror, at den dialog, der var før, understreger, at der er ikke nogen, der kan påduttes noget.
Man går selv ind i de aftaler, der eksisterer på arbejdsmarkedet.
For det andet talte hr. Knud Erik Kirkegaard om friheden.
Hvad er det for en frihed, man taler om?
Er det for de få, eller er det for de mange?
Sådan som jeg hørte hr. Knud Erik Kirkegaard, så forstod jeg, at det var for de få.
Det var for individualisterne, der skulle åbnes op.
Men hvad kan det ødelægge for de øvrige, der er i et fællesskab, også i deres situation på arbejdsmarkedet, hvor det jo drejer sig om, at vi netop går ind for, at man har et aftalesystem?
Hvordan skal et sådant aftalesystem være, hvis det skal administreres individuelt, og det skal det jo, hvis det skal leve op til den frihedstankegang, som hr. Knud Erik Kirkegaard har?
Jeg tror, vi får et arbejdsmarked, der er ude af kontrol.