runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Endnu en gang vil jeg altså minde om, at regeringens grundlag for at støtte krigen i Irak var Saddam Husseins manglende samarbejde med FN's Sikkerhedsråd og ikke konkrete oplysninger om våbenlagre.
Det citat, som hr. Keld Albrechtsen her hiver frem, er revet ud af en større sammenhæng.
Vurderingen af, at der var en risiko for, at Saddam Hussein snart ville råde over atomvåben, fremgik af offentlige britiske og amerikanske rapporter.
Det blev vurderet, at Saddam Hussein arbejdede på at skaffe sig atomvåben.
Det er korrekt, at der var en usikkerhed forbundet med de vurderinger, og derfor talte jeg om en risiko.
Keld Albrechtsen (EL), 2004-03-24:
Et af de meget alvorlige spørgsmål i den her sag er, at statsministeren jo den 21. marts 2003 gav befolkningen direkte forkerte oplysninger, nemlig med en påstand om, at der var risiko for, at Saddam Hussein snart ville råde over atomvåben.
Spørgsmålet er, om statsministeren bevidst misinformerede, bevidst vildledte befolkningen med den udtalelse, som jo altså var notorisk forkert, hvilket jeg også går ud fra at statsministeren kan bekræfte i dag, at det ved han godt nu.
Men spørgsmålet er, om han allerede vidste det på det tidspunkt, da han sagde det.
Man kan se ud af papirerne, at han burde have vidst det, det kan vi se i dag, men spørgsmålet er selvfølgelig: Vidste han det, og gav han dermed befolkningen, vel vidende, at det var forkert, oplysninger, som befolkningen så naturligvis ikke burde have haft?
Hvilken viden lå statsministeren inde med, da han på sit pressemøde den 21. marts 2003 sagde, at der var »risiko for, at Saddam Hussein snart vil råde over atomvåben«?«
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Som nu sagt flere gange viser David Kays rapport, at Saddamregimet i høj grad havde interesse i fremstilling af masseødelæggelsesvåben.
Det er da rigtigt, når hr. Kamal Qureshi siger
, at det ikke var en humanitær aktion, nej, den var begrundet i, at Saddam Hussein udgjorde en sikkerhedsrisiko, det havde FN's Sikkerhedsråd fastslået enstemmigt.
Men jeg synes da alligevel, at venstrefløjen burde interessere sig for de humanitære aspekter og glæde sig over, at krigen er ovre, Saddam Hussein er væk, fængslet, Irak har fået en ny midlertidig grundlov, som er den mest frie, liberale grundlov i hele Mellemøsten, som sikrer borgernes rettigheder, og som ikke mindst sikrer kvindernes rettigheder, Irak er på vej mod at få en suveræn regering, og Irak er på vej mod at få et folkevalgt parlament, vi er på vej til at udvikle et frit, moderne Irak, forsyningen af almindelige fornødenheder som vand, elektricitet og energi er mindst på samme niveau nu som før krigen og bliver stadig bedre, skolesystemet, undervisningssystemet, er kommet i gang, og, som jeg også nævnte, har man nu sat vaccinationsprogrammer i gang til gavn for børnene i Irak.
Jeg synes ærlig talt, at venstrefløjen skulle glæde sig over disse daglige fremskridt for almindelige irakere.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Kamal Qureshi (SF), 2004-03-24:
Jeg er ked af, at statsministeren i stedet for at benytte lejligheden til at bruge tiden effektivt til at besvare de spørgsmål, der bliver stillet, taler om meget andet, som sikkert er meget interessant, men som bare ikke er det, de her spørgsmål er rettet mod.
Statsministeren fremlægger det, som om det var en humanitær aktion, man lavede, en humanitær aktion, der gik ud på at gå ind og vaccinere de irakiske børn.
Det var jo ikke det, det her handlede om; det her handlede om, at der var et manglende samarbejde om masseødelæggelsesvåben.
Det var det, der var krigsgrundlaget.
Så jeg vil gerne spørge statsministeren igen, som jeg startede med, og som jeg desværre ikke synes jeg har fået tilstrækkeligt svar på: Hvad er statsministerens holdning til, at David Kay klart og tydeligt siger i forlængelse af mange andre, at der ingen masseødelæggelsesvåben er i Irak - der er forskning i ulovlige våben, ja, og der eksisterer forskellige interesser for masseødelæggelsesvåben, men der eksisterer ikke masseødelæggelsesvåben?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jeg kender ikke det pågældende citat, og jeg kan ikke føje mere til, hvad jeg allerede har svaret i flere omgange nu.
Søren Søndergaard (EL), 2004-03-24:
Ja, det kan vi jo få afklaret, hvis statsministeren vil være med til at lave en uvildig undersøgelse, hvor bl.a. de der rapporter kan blive kigget efter i sømmene.
Indtil da er det jo bare noget, statsministeren påstår fuldstændig uden dokumentation.
Tværtimod er det jo sådan, at de dokumenter, der er kommet frem, viser det modsatte.
Jeg vil godt spørge, om statsministeren er bekendt med følgende udtalelse fra Colin Powell den 24. februar 2001: Iraq has no weapons of massdestruction, containment has worked, the sanctions have worked.
It poses neither a strategic threat nor a threat to the countries within its own region.
Kan statsministeren genkende det citat fra Colin Powell fra 2001?
Og hvordan reagerede statsministeren, da den selv samme Colin Powell lige pludselig lavede diashow i FN's Sikkerhedsråd?
Måske er det mest propaganda, og det skal jeg nok lade være med at hoppe på.
Gjorde statsministeren sig ikke den overvejelse?
Nu kommer vi jo tilbage til spørgsmålet om FN-mandat under senere spørgsmål, så jeg vil prøve at blive ved det her, fordi jeg sådan set forstår, at der er en enighed mellem statsministeren og spørgeren om, at det, David Kay konkluderede, var, at ja, der var interesse for masseødelæggelsesvåben, der blev fundet nogle ting isoleret, men der var ingen våbenprogrammer, der blev ikke fundet nogen våbenprogrammer, og der blev ikke fundet nogen masseødelæggelsesvåben.
Det var vel essensen af konklusionen.
Men når statsministeren så derudover skal forklare, hvordan det kan være, at man fra den danske regering alligevel så gang på gang før krigsudbruddet gentog det med de her masseødelæggelsesvåben, så bliver det let noget med, at alle andre også sagde, der var masseødelæggelsesvåben, det sagde alle jo.
O.k., nu vil jeg sige, at det gjorde den danske forsvarsefterretningstjeneste ikke.
Men lad nu det ligge.
Jeg vil blot spørge statsministeren: Er det virkelig rigtigt, at alle betydende aktører var så skråsikre i årene inden om, at der var masseødelæggelsesvåben i Irak?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Nej, det har jeg ikke brugt som argument for den danske deltagelse i Irakkrigen, for det er noget helt andet.
Men det viser virkelig, at hr. Holger K. Nielsen er ude på tynd is nu, fordi han ikke kan lide at snakke om Kosovo
, selv om det er et svar på det spørgsmål, hr. Holger K. Nielsen stillede, nemlig om, hvem der egentlig skal træffe beslutningen.
Så tager jeg et eksempel, som i øvrigt også er et aktuelt eksempel, nemlig Kosovo, og går tilbage til 1998-99 og påviser, at dengang kunne FN's Sikkerhedsråd ikke beslutte sig.
Det var blokeret, der kunne ikke blive enighed.
Og så traf man en beslutning uden om FN's Sikkerhedsråd.
Jeg vil gerne prøve at undgå enhver misforståelse og sige, at jeg går ind for en international retsorden, hvor store og små lande skal følge et fælles sæt af spilleregler.
Jeg tror bare, hr. Holger K. Nielsen er nødt til at erkende, at der kan være situationer, der er så farlige, at man der er nødt til at gøre op med sig selv: Skal der foreligge et udtrykkeligt nyt FN-mandat?
I situationen med Irak lå der gamle FN-mandater, som efter vores opfattelse var tilstrækkeligt grundlag.
Faktisk vil jeg sige, at der lå et stærkere FN-grundlag for aktionen i Irak, end der lå for aktionen i Kosovo.
Men det er ikke afgørende her.
Det afgørende her er at svare på hr. Holger K. Nielsens spørgsmål: Skal det altid være FN's Sikkerhedsråd, der skal beslutte, og der er Kosovo et eksempel på, at det er det altså ikke.
Jeg ved ikke, om hr. Holger K. Nielsen i dag vil sige, at det var forkert at gå ind i Kosovo.
Holger K. Nielsen (SF), 2004-03-24:
Jeg har ikke fået svar på spørgsmålet.
Det er: Bør det ikke være FN's Sikkerhedsråd, som selv vurderer det?
Men jeg kan forstå, at det mener den danske regering ikke at det skal være. Omkring Kosovosituationen var man jo, som sagt af statsministeren, på vej til en humanitær katastrofe.
Men det er jo ikke argumentet for den danske regerings deltagelse i Irakkrigen.
Det har jo ikke på noget tidspunkt været argumentet.
Det, som man argumenterer monomant med, er, at der ikke var et samarbejde mellem våbeninspektørerne og Saddam Hussein.
Så alene af den grund er der jo omkring legaliteten en fuldstændig anden situation, bortset fra at jeg ikke synes, at vi skal inddrage Kosovodebatten i det her.
Den er meget mere kompliceret end som så.
Men under alle omstændigheder har den danske regering ikke på noget tidspunkt omkring Irakkrigen brugt det argument, som her fremføres omkring Kosovoaktionen i sin tid.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Ja, det er jo faktisk et godt spørgsmål, som hr. Holger K. Nielsen her stiller, som også sætter fingeren på det dilemma, som ansvarlige politikere, som ansvarlige regeringer ofte befinder sig i, og som vi f.eks. også befandt os i
, da der skulle træffes beslutning om en international militæraktion på Balkan for at få fjernet Milosevic og få stoppet myrderierne i Kosovo.
Dengang havde man nøjagtig den samme diskussion - FN's Sikkerhedsråd blev blokeret.
Men så var der altså alligevel nogen, der tog sagen i egen hånd, fordi en humanitær katastrofe truede, folkemord, i hvert fald udrensning, og gik ind med en styrke uden FN-mandat.
Jeg går ud fra, at hr. Holger K. Nielsen i dag ville sige, at det var rigtigt at gøre det.
Det håber jeg hr. Holger K. Nielsen vil sige.
At hr. Holger K. Nielsen vil sige, at det er nødvendigt, at der er international militær tilstedeværelse i Kosovo.
Det viser de seneste ugers begivenheder jo at der er.
Dengang man traf den beslutning tilbage i 1998-99, skete det, uden at der var et FN-mandat, simpelt hen fordi det internationale samfund sagde, at vi ikke passivt kunne se på, at en tyran som Milosevic drev sit spil.
Så det er da et godt spørgsmål, men nogle gange er man altså nødt til at træffe en beslutning for at undgå, at en situation udvikler sig til noget utrolig farligt.
Søren Søndergaard (EL), 2004-03-24:
Det var så svært for statsministeren at gentage sig selv, at han helt undlod, slet ikke magtede at svare på de to meget simple spørgsmål, nemlig om statsministeren kan give eksempler på andre tidspunkter i FN's historie, hvor man har invaderet et land på grund af manglende samarbejde, og hvordan han stiller sig til andre lande, som heller ikke ønsker at samarbejde med FN, men gang på gang sidder FN-resolutioner overhørig. Ud over at jeg forventer at få svar på de to spørgsmål, må jeg altså konstatere, at statsministeren nu er nået frem til den opfattelse, at der var to grunde til, at den danske regering gik i krig.
Det er jo det, statsministeren lige har sagt.
Det er sådan set bare det, vi har efterlyst i et år, men jeg er glad for, at statsministeren langsomt er kommet frem til at slå det fast.
Der var to grunde til, at man gik i krig: Irak udgjorde en trussel og det manglende samarbejde.
Holger K. Nielsen (SF), 2004-03-24:
Stadig væk er det da nødvendigt at besvare det spørgsmål, som hr. Kamal Qureshi kommer med.
Hvis det ikke er FN's Sikkerhedsråd, hvem er det så?
Og kan det i den forbindelse være ligegyldigt, at chefen for våbeninspektørerne, Hans Blix, kom tilbage i starten af marts og sagde til Sikkerhedsrådet, at der faktisk var en proces i gang, hvor Saddam Hussein i stigende grad var begyndt at samarbejde, at Hans Blix derfor godt ville have længere tid til at fortsætte inspektionerne, og at dette formentlig var en hovedårsag til, at et stort flertal i Sikkerhedsrådet var imod, at USA, Storbritannien og Danmark gik i krig?
Keld Albrechtsen (EL), 2004-03-24:
Finder statsministeren ikke, at det er overordentlig besynderligt, at netop det argument skulle forbeholdes et pressemøde, men ikke viderebringes til Folketinget?
Og hvad er årsagen til, at det ikke blev viderebragt til Folketinget?
Men det gjorde statsministeren ikke efterfølgende, og hvorfor gjorde statsministeren ikke det
efterfølgende?
Kan statsministeren tilbagevise den påstand, jeg her kommer med?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Ja, fuldstændig.
Der er en meget naturlig forklaring på det, og den er - og nu siger jeg det for hundrede syttende gang mindst - at regeringens grundlag for at deltage i krigen mod Saddam Hussein var Saddam Husseins manglende samarbejde med FN's Sikkerhedsråd.
Det var det, et flertal i Folketinget tilsluttede sig, og derfor er det naturligt, at det er det, debatten i Folketingssalen drejer sig om.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Jeg kan ikke føje mere til, hvad jeg allerede har sagt,
undtagen at jeg lige vil gentage, hvad jeg flere gange har oplyst til Folketinget, nemlig at det i perioden frem til Irakkrigen hele tiden overordnet set har været Forsvarets Efterretningstjenestes vurdering, at Irak sandsynligvis rådede over biologiske og kemiske våben.
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-03-24:
Udenrigsministeren og statsministeren har i nogle af de ganske dramatiske taler op til krigsudbruddet nævnt en række stoffer, som Irak ikke har redegjort for, og som også har været fremhævet af UNMOVIC som stoffer, Irak ikke havde redegjort for.
Når man kan tale om våben, der ikke er redegjort for, så beror det på en vurdering af de kemiske og biologiske våben, som Irak havde produceret i tiden op til og under Golfkrigen.
I den forbindelse skal jeg spørge statsministeren, om regeringen tillagde det nogen som helst betydning i vurderingen af Iraks overtrædelse af FN-resolutionerne, at de vigtigste biologiske og kemiske våben ikke længere kunne være aktive, ganske simpelt på grund af henfald.
Tillagde regeringen det nogen betydning?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jo, men Saddam Hussein blev jo opfattet som en trussel.
Det var det, FN's Sikkerhedsråd havde fastslået i november 2002, at han var en trussel mod international fred og sikkerhed.
Jeg står jo med teksten her, og jeg tror også, at hr. Holger K. Nielsen kender den.
Det fastslog FN's Sikkerhedsråd enstemmigt: Han var en sikkerhedsrisiko.
Derfor er bundlinjen i det her i virkeligheden, at det, der skiller os, jo ikke er, om han blev opfattet som en trussel, det gjorde alle, i hvert fald hvis man skal tage FN's Sikkerhedsråds beslutning her for gode varer - og det går jeg ud fra at vi er enige om, at vi skal - alle opfattede ham som en trussel, men så var der ligesom to løsninger på det: Enten skulle man lade Saddam Hussein blive og stadig væk plage hans folk med økonomiske sanktioner, eller også skulle man sige, at efter 12 år, hvor han havde trukket det internationale samfund rundt ved næsen, så måtte det være nok.
Vi syntes, at nu måtte det være nok, og vi syntes ikke, at det var et tilfredsstillende alternativ, at Saddam stadig skulle regere i Bagdad, og derfor fandt vi, at hans manglende samarbejde med FN's Sikkerhedsråd måtte have en konsekvens, og derfor besluttede vi at deltage.
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-03-24:
»Tillagde regeringen det nogen betydning ved vurderingen af Iraks overtrædelse af FN-resolutionerne, at de vigtigste biologiske og kemiske våben ikke længere kunne være aktive på grund af henfald?«
Søren Søndergaard (EL), 2004-03-24:
Statsministeren kører jo i ring.
Hver eneste gang vi har påpeget, at der ikke var nogen masseødelæggelsesvåben, så siger statsministeren - jeg tror, at han har gentaget det 80 gange her i dag - at det overhovedet ikke var masseødelæggelsesvåben, der var grundlaget for, at vi gik i krig mod Irak, det var Iraks manglende samarbejde.
Når hr. Holger K. Nielsen så siger, at manglende samarbejde ikke kan være nok, så siger statsministeren: Jo, jo, nej, nej, selvfølgelig ikke, det var manglende samarbejde, fordi han udgjorde en sikkerhedsrisiko, underforstået at han havde masseødelæggelsesvåben.
Det er jo en tilståelsessag, det var altså vigtigt, at der var masseødelæggelsesvåben.
Og når der nu ikke var masseødelæggelsesvåben, og han altså nu ikke udgjorde en trussel, hvad er der så tilbage?
Så er der kun det manglende samarbejde tilbage.
Men er det manglende samarbejde, i hvert fald når vi ser det bagudrettet fra, så nok?
Der ville jeg da godt spørge statsministeren, om statsministeren kan nævne andre eksempler i FN's historie på, at man har invaderet lande på grund af manglende samarbejde. Jeg kunne da også godt tænke mig at høre, som også hr. Holger K. Nielsen spurgte om, hvordan statsministeren så stiller sig til alle de andre lande, som viser manglende samarbejde, hvoraf nogle af dem i øvrigt også udgør en trussel mod freden i regionen, f.eks. Israel?
Skal de også invaderes?
De samarbejder jo heller ikke og respekterer ikke FN's resolutioner.
Holger K. Nielsen (SF), 2004-03-24:
Det er jo det argument, som vi mener er uholdbart.
Men hvis vi nu forudsætter, at det var holdbart, så er det jo i strid med det folkeretsnotat, som regeringen selv har lavet, og det er det, der er pointen i mit spørgsmål.
Man kan diskutere, om resolution 1441 var grundlag eller ej, vi har på høringen tidligere her i formiddag hørt nogle udmærkede oplæg om det, og det giver også anledning til en god diskussion.
Men sagens kerne er: Der er ingen folkeretlige argumenter for at gå i krig mod Irak, hvis ikke også masseødelæggelsesvåben trækkes ind i billedet, medmindre det kan sandsynliggøres, at Saddam Hussein er en trussel mod freden, et fredsbrud eller en angrebshandling; han skal være en trussel mod freden, det er det, der står i det her notat.
Når man bare argumenterer med, at han ikke vil samarbejde, er det ikke nok, heller ikke i forhold til regeringens folkeretsvurdering, og derfor er man nødt til at tage alvorligt, at spørgsmålet om masseødelæggelsesvåben må komme ind, hvis der overhovedet skal være nogen folkeretlig begrundelse for denne her krig.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jeg er bare nødt til at gentage, at for så vidt angår den danske regering, så er vores grundlag meget åbent lagt frem her i Folketingssalen - det kan godt være, at hr. Villy Søvndal ikke bryder sig om det.
Jeg er nødt til at gentage: Vores grundlag var meget klart, nemlig Saddam Husseins manglende samarbejde med FN's Sikkerhedsråd, og det kunne enhver jo se.
Han samarbejdede ikke.
FN's Sikkerhedsråd havde selv fastslået, at han ikke overholdt reglerne.
Villy Søvndal (SF), 2004-03-24:
Men statsministeren må have lidt tålmodighed med lejligheden til at stille spørgsmål.
Jeg spurgte i øvrigt ikke om de tidligere lejligheder.
Jeg spurgte om, hvordan statsministeren har det med, at centrale ambassadører i FN har vildledt dem, der stemte for den her resolution og har sagt: I kan være helt trygge.
John Negroponte fra USA, Jeremy Greenstock fra Storbritannien: I kan rolig stemme for den her resolution, for den kan ikke anvendes til at gå i krig på.
Det sagde man til de lande, der stemte for resolution 1441 i november 2002.
Hvordan har statsministeren det med, at usandheder, at direkte løgn, at fordrejelser, at fortielser spiller den rolle i den her debat, det er kommet til?
Hvis man virkelig har så god en sag, hvorfor så fortielserne, hvorfor fordrejelserne, hvorfor løgnene?
Hvorfor så ikke anvende de reelle argumenter, hvorfor var man nødt til at lokke nogle til at stemme for noget, hvor man garanterede, at det ikke ville betyde, at der blev udløst en krig?
Er det moralsk i orden?
Jeg synes, at det afgørende spørgsmål, som statsministeren ikke har svaret på endnu, er: Hvem har fortolkningsretten, når Sikkerhedsrådet vedtager en resolution?
Er det virkelig sådan, at magter, stater rundtomkring kan gøre, hvad de vil, uanset Sikkerhedsrådets endelige beslutning? Jeg var i FN på det tidspunkt, hvor resolution 1441 blev vedtaget, sammen med andre af Folketingets medlemmer i forbindelse med FN's generalforsamling, og jeg må sige til statsministeren, at noget af det helt centrale i debatten i Sikkerhedsrådet - jeg vil gerne dokumentere det - var, at FN-ambassadørerne fra USA, fra England, fra Rusland, fra Kina alle sammen understregede, at resolution 1441 ikke kunne anvendes til at gå i krig mod Irak.
Hvad er det for en særlig status, der giver statsministeren retten til at fortolke FN's Sikkerhedsråds resolutioner sammen med andre lande?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Argumentationen i det folkeretlige notat er jo meget klar.
Den gamle resolution fra 1990 bemyndigede magtanvendelse over for Irak.
Resolutionen fra 1991 var en slags våbenhvileresolution, som stillede nogle meget klare krav op for, hvad Saddam Hussein skulle overholde for at få våbenhvilen.
I resolution 1441 konstateres det, at han ikke har opfyldt de krav, og nu får han en sidste chance.
Den udnytter han ikke, og det mener vi må have en konsekvens.
Jeg synes, logikken er meget klar.
Holger K. Nielsen (SF), 2004-03-24:
Ja, men pointen er, at resolutionerne 678 og 687 ikke kun omhandler et samarbejde mellem Saddam Hussein og våbeninspektørerne.
Det er en del af det, det er korrekt nok.
Men det er ikke udelukkende det.
Det omhandler også Iraks besiddelse af masseødelæggelsesvåben, og det er derfor fuldstændig uholdbart, også i forhold til regeringens eget folkeretsnotat, når statsministeren bliver ved med at hævde, at den eneste begrundelse for den danske krigsdeltagelse var, at Saddam Hussein ikke ville samarbejde.
Det er i sig selv en absurditet at påstå, for selvfølgelig går man ikke i krig, bare fordi et land ikke vil samarbejde med FN.
Så skulle man have været i krig mod Israel for længe siden og andre steder også.
Det er selvfølgelig en absurditet i sig selv.
Men det fremgår også klart af det her notat, som i øvrigt er tvivlsomt på andre områder, men på det her punkt er helt, helt klart, at masseødelæggelsesvåben er nødt til at komme ind som en begrundelse for, at man går med i den her krig.
Ellers er der ikke nogen folkeretlig begrundelse
overhovedet for det.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Det gør den da i høj grad.
Lad mig her minde om, at FN's Sikkerhedsråd enstemmigt i resolution 1441 fastslår, at Iraks krænkelse af sikkerhedsrådsresolutioner og spredning af masseødelæggelsesvåben og langtrækkende missiler udgør en trussel mod international fred og sikkerhed.
Det er da et meget klart grundlag.
Vi har aldrig sagt, at 1441 i sig selv var den resolution, hvorpå man kunne bygge en militær aktion.
Men i sammenhæng med de gamle resolutioner fra 1990 og 1991 udgjorde det i høj grad et klart og opdateret grundlag.
Holger K. Nielsen (SF), 2004-03-24:
Men det, der er begrundelsen i den sammenhæng, er, at Irak skulle besidde masseødelæggelsesvåben.
Tillad mig at læse konklusionen op endnu en gang:
Sammenfattende er det vurderingen, at der i den foreliggende situation med resolution 1441 for så vidt foreligger et klarere og mere opdateret juridisk grundlag for iværksættelse af militære forholdsregler over for Irak med henblik på at fjerne Iraks kapacitet til at opbygge og anvende masseødelæggelsesvåben. Argumentet går jo på, at man er nødt til at fjerne Iraks kapacitet til at anvende masseødelæggelsesvåben.
Det gør man selvfølgelig ud fra, at i folkeretten er militære angreb ulovlige, medmindre der er tale om et selvforsvar, eller at der foreligger et klart mandat fra FN's Sikkerhedsråd.
Disse resolutioner kan ikke læses, uden at det her handler om masseødelæggelsesvåben, og derfor hænger regeringens argumentation ikke sammen med den folkeretsvurdering, man har i det her notat.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Som jeg har oplyst mange gange i Folketinget, så fremgår grundlaget for regeringens og Folketingets beslutning om dansk deltagelse i indsatsen i Irak af beslutningsforslag B 118.
Udenrigsministeriets notat, som altså hedder »Det folkeretlige grundlag for iværksættelse af militære forholdsregler mod Irak« af den 17. marts 2003, indeholder regeringens analyse af det folkeretlige grundlag for indsatsen.
Notatet redegør bl.a. for indholdet af resolutionerne 678 fra 1990, 687 fra 1991 og 1441 fra 2002, herunder at FN's Sikkerhedsråd pålagde Irak pligt til omgående, betingelsesløst og aktivt at samarbejde med våbeninspektørerne, og at tilsidesættelsen af denne pligt var et substantielt brud på disse forpligtelser.