Villy Søvndal (SF), 2001-12-14:
100 mio. kr. - undskyld.
Den fjerde centrale diskussion, der har været, har været debatten om artikel 5, hvor jeg synes, det har været - undskyld mig - lidt pinligt at måtte opleve, at der er så forskellige vurderinger af ordlyden af en international traktat. Det er jo ganske afgørende, hvad det er, Danmark har forpligtet sig til.
Der er nogle, der har sagt, at det her var en strid om ord.
Det er det jo ikke.
Det er helt afgørende, om Danmark har sin frihed til at tolke frit.
Dér har vi fået svar i alle retninger.
Jeg synes, vi har brug for også efter debatten i dag at gå videre for at få en statsretsekspert til klart at dokumentere, at forsvarsministeren er fuldstændig galt afmarcheret i denne her debat, og at Venstres ordfører havde så fuldstændig ret, da han beskrev, at der ikke er nogen pligt, men at det er noget, de enkelte lande selv forholder sig til.
Så vil jeg henlede Folketingets opmærksomhed på svaret på spørgsmål nummer 19, hvor man svarer på truslen fra Al-Qaida-netværket og Talebanstyrkerne.
Det, der fremgår tydeligt af svaret, er, at de stort set er nedkæmpet.
Det svarer man uden om, man svarer ikke tydeligere på det, og det vil sige, at Folketinget påtager sig en pligt til at sende soldater ud i en aktion, man ikke ved hvad er, men hvor man slipper kommandoen, man overgiver dem til amerikansk kommando.
Er det flertal, der vil stemme for det her, sikker på, at det er gennemtænkt?
Der er i øvrigt også noget underligt kispus i, at det tætteste, man kommer til en angivelse af steder i svarene, er, at det har noget at gøre med uvejsomt terræn.
Hvorfor gøre det her så mystisk?
Er det ikke de steder, vi ser i fjernsynet alle sammen hver aften, vi taler om?
Taler vi ikke om områderne omkring Kandahar, Jalalabad, De Hvide Bjerge og sådan noget?
Hvorfor skal det gøres så mystisk og hemmeligt?
Vi ser det dog i fjernsynet hver eneste aften.
Jeg vil så runde af med at sige, at SF ikke er modstander af militære midler i nødvendige situationer.
I modsætning til f.eks. Dansk Folkeparti har vi tidligere stemt for indsatsen i Bosnien, indsatsen i Kosovo, indsatsen i Albanien, indsatsen i Eritrea osv.
Det, der principielt skiller os, er spørgsmålet: Hvem skal rydde op i Afghanistan efter krigen?
Det, man er på vej til nu, er at etablere en situation, hvor der i al fald er fire forskellige organiserede styrker:
Det er den ene hærenhed.
Så er der en USA-ledet enhed, som Danmark altså slutter sig til.
Så er der Nordalliancen med dens forskellige alliancer og forskellige grene som den tredje store gruppering.
Og så er der de krigsherrer, der har undsagt aftalerne i Bonn.
Det er i den situation, Danmark tager ned og bliver en del af et indviklet spil.
Hvis det indviklede spil skal lykkes, er det helt afgørende, at FN ikke placeres på en sidelinje, men placeres i den helt centrale rolle i et felt af interessemodsætninger.
Derfor er det altså helt ufatteligt og efter min opfattelse uansvarligt, at den danske borgerlige regering af indenrigspolitiske grunde, og det er jo det, det drejer sig om, 2 dage før den endelige arkitektur fra FN's side bliver færdiggjort, samme dag, som man er samlet i London for at sammensætte en international stabiliseringsstyrke, vælger at vise en voldsom muskelkraft, vælger af indenrigspolitiske grunde at vise voldsom militær styrke, og det i et land som Afghanistan, der er sønderbombet af krige, der er sønderbombet af aktuelle bombardementer, der er misregeret af et Talebanregime, et land, hvor behovet for humanitær bistand i virkeligheden er råbende stort.
Der er 7½ mio. mennesker i det land, der i dag er afhængige af bistand udefra.
Derfor var den oplagte opgave, hvis det her ikke drejede sig om dansk indenrigspolitik, at sikre, at den humanitære indsats kan nå frem.
En slutbemærkning og et spørgsmål til De Konservative: Jeg hørte Dansk Folkepartis hr. Søren Krarup redegøre
for, at når man skulle ud i aktioner a la dem i Bosnien, vil Dansk Folkeparti ikke være med, fordi det var sådan et forsøg på humanistisk fremrykning, som Dansk Folkeparti ikke deltog i, hvis man ikke selv var truet.
Giver det anledning til, at Det Konservative Folkeparti vil have Dansk Folkeparti med i et forsvarsforlig?
Det har været et travlt døgn, hvor vi har haft nogle lange møder og stillet mange spørgsmål.
Jeg vil gå ind i nogle af de svar, der er givet, som jeg synes skal være kendt af offentligheden, inden man nu går i gang med at sende danske soldater ud i det, jeg i går kaldte det afghanske eventyr.
Det ene spørgsmål har været, hvorfor man ikke kunne vente, og det har også været en del af debatten her under ordførerindlæggene og under de korte bemærkninger.
Det er altså et eller andet sted rystende, at en regering af et flertal får lov til at slippe så let fra et svar.
Jeg skal bare nævne konklusionen i svaret på spørgsmål
nr. 4. Der står: »Regeringen har derfor vurderet, at et tilsagn til USA ikke bør afvente afklaringen på deltagelse i den multinationale sikkerhedsstyrke.« Så let slipper man fra at skulle argumentere uden om, at der foregår helt væsentlige ting her i weekenden: FN's Sikkerhedsråd mødes, og derudover er det sådan, at der er konferencen i London.
Man forholder sig end ikke indholdsmæssigt til det.
Jeg synes i virkeligheden, at det er udtryk for en ganske fantastisk grad af arrogance over for Folketinget.
Et andet eksempel på interessante svar er svaret på spørgsmål nr. 8, som jeg har stillet.
Jeg spørger: »Ministeren anmodes om at oplyse, om danske soldater kan risikere at blive direkte inddraget i en afghansk borgerkrig.«
Svaret lyder som følger: »Det danske militære bidrag vil indgå i den amerikanskledede internationale indsats mod terrornetværket i Afghanistan.
Indsatsen vil fortsætte, indtil terrornettruslen fra Al-Qaida og Talebanstyret er elimineret«.
Hvad er det, man svarer?
At den eneste trussel for at blive indrulleret i en borgerkrig i Afghanistan udspringer fra det Taleban- og det Al-Qaida-netværk, der formentlig er nedkæmpet i løbet af måske allerede 1 uge, måske 14 dage.
Der er jo helt anderledes direkte alvorlige trusler.
En af dem er, at bl.a. nogle af de store krigsherrer ikke har anerkendt det forhandlingsresultat, der ligger i Bonn.
Der er en krigsherre, der hedder Abdul Rashid Dostum, som er leder af de etniske usbekere.
Det er en, der har stærke folk.
Det er da dér, den reelle interesse ligger.
Risikoen er da ikke, at et nedkæmpet Al-Qaida-netværk eller Osama bin Laden tager til genmæle, det kapitel er stort set afsluttet.
Den reelle risiko er at blive indrulleret i det sæt af vekslende alliancer, som hele den afghanske historie er en del af.
Det forholder regeringen sig end ikke til i sit svar.
Det er fantastisk, at Folketinget finder sig i det, finder sig i et ikkesvar, og det er reelt det, der er tale om.
Det næste, jeg vil henlede opmærksomheden på, er svaret på spørgsmål 11, nemlig de 110 mio. kr. i år 2002 og de 100 mio. kr. i de efterfølgende år, der skal bruges til en genopbygning i Afghanistan.
Hvor skal de penge tages fra?
Det fremgår meget klart af svaret: De skal findes inden for den samlede bistandsramme.
Hvad betyder det?
Det betyder, at de partier, der stemmer for, også kommer til at skære ikke blot 1,5 mia. kr., men 1,6 mia. kr. af bistandshjælpen.
Det er det, regeringen svarer.
Det synes jeg bare man skal være opmærksom på, også hos de partier, der om lidt stemmer for det her.