Svend Auken (S), 1997-11-27:
Jeg vil gerne sige tak til forespørgerne for, at vi får lejlighed til at drøfte dette vigtige emne i dag.
Jeg glæder mig over den store interesse, også den store interesse, der har været fra Folketingets side for at deltage i den danske delegation.
Jeg ser frem til et godt samarbejde med fem folketingsmedlemmer, som hver på sit område har været meget aktive.
Jeg håber også, at vi i dag ved afslutningen af debatten kan bekræfte den politik, vi har ført fra dansk side, og at vi kan få bekræftet de beslutninger, der er truffet i EU vedrørende klimastrategien.
Der er ingen tvivl om, selv om der også er kritiske punkter, man kan rejse i forhold til EU, at det er Den Europæiske Unions medlemsstater, der har den gule førertrøje på, når det drejer sig om at gøre noget over for den store klimatrussel.
Jeg er fuldstændig enig med hr. Steen Gade i det, han sagde om, hvor vigtigt det er at erkende truslen, risikoen, hvor vigtigt det er at handle, og hvor vigtigt det er, at det især er os i den rige del af verden, der har en pligt til at gøre noget.
Jeg glæder mig til konferencen i Kyoto.
Jeg synes, der er gjort et flot forarbejde.
Det er de rigtige emner, der er på dagsordenen.
Jeg glæder mig også over, at op imod 150 lande vil være repræsenteret på regeringsniveau, at delegationerne vil blive anført af de politiske ledere, og at der vil være en god lejlighed til virkelig at krydse klinger.
Men jeg må også sige til Folketinget, at mine forventninger til et gennembrud i Kyoto ikke er store, og det hænger sammen med en lang række vanskeligheder, som jeg skal komme tilbage til i min besvarelse af forespørgslen. Jeg vil gerne her til indledning understrege, hvor vigtigt det er, at vi fortsætter processen, og at vi, selv om vi måske ikke når så gode resultater i Kyoto, som der er behov for, så fortsætter, for at vi konference efter konference efterhånden kan nå frem til de beslutninger, der er behov for.
I 1992, da klimaforandringer for første gang blev sat på den internationale politiske dagsorden, blev verdens regeringer enige om, at udledningerne af drivhusgasser skal stabiliseres på et niveau, der udelukker farlig menneskelig påvirkning af klimasystemet.
På det tidspunkt var der stadig knyttet betydelig usikkerhed til den videnskab, der lå til grund for frygten for udviklingen i det globale klima; men videnskabelig usikkerhed, følte regeringerne dengang, altså i 1992, skulle ikke i sig selv kunne begrunde en udsættelse af, at man gjorde noget. Den handling, man i 1992 blev enige om, var beskeden set i forhold til problemets omfang, men det var et vigtigt første skridt.
Forpligtelsen gik ud på, at Annex-1-landene, altså de industrialiserede lande, skulle stabilisere deres drivhusgasudledninger senest i år 2000 på det niveau, der var i 1990.
Man traf beslutning om, at da forpligtelserne var beskedne, følte man dengang, så skulle konventionens parter revurdere disse på det første partsmøde, som blev fastlagt til at finde sted i Berlin 1995.
Det er det, Kyoto handler om: en revurdering af konventionens forpligtelser, en revurdering, der afspejler den videnskabelige erkendelse af problemet, og en revurdering, som sætter handling bag ordene fra Berlin om, at konventionens bestemmelser ikke er tilstrækkelige.
Vi er nødt til at have en juridisk forpligtende protokol både om mål og om virkemidler.
Det er det, det drejer sig om.
Det var det, vi blev enige om i Berlin i 1995 at stille os selv som opgave, det, der også bliver kaldt Berlinmandatet.
Det er det, vi skal prøve at leve op til i Kyoto i begyndelsen af næste måned, altså om 14 dage.
I kronologisk rækkefølge er det EU, Japan, ulandene, G 77-landene og USA, der har spillet ud.
Som den første fremlagde EU-miljøministerrådet allerede den 1. april i år
sit udspil til en sådan juridisk forpligtende protokol.
Det væsentligste indhold i udspillet var for det første kravet om, at alle Annex-1-landene, dvs. alle OECD-landene, Central- og Østeuropa samt Rusland, i 2010 skal have reduceret udledningen af de vigtigste drivhusgasser, som er CO2, metan og lattergas, i forhold til udledningerne i 1990 med 15 pct. Siden har man lavet et mellemmål, der siger, at vi skal have nået en reduktion på 7½ pct. i 2005.
For det andet blev vi enige om at foreslå verden en liste over bindende internationalt koordinerede virkemidler, som parterne skal gennemføre nationalt for at leve op til deres forpligtelser.
Det var altså EU's udspil.
Det var den 6. oktober i år, altså to måneder før mødet starter, at de japanske værter lagde deres forslag frem.
Formelt er målet ifølge det japanske forslag en reduktion af udledningerne på 5 pct. i budgetperioden 2008-2012, og Japans forslag omfatter lige som EU's de samme gasser, CO2, metan og lattergas. Imidlertid er reduktionen betydeligt mindre i virkeligheden, fordi hvert land efter det japanske forslag selv kan beregne sit eget reduktionsniveau med udgangspunkt enten i udledninger pr. indbygger, udledninger pr. BNP eller i forhold til forventet befolkningstilvækst.
Japanerne vil tillade en række såkaldte fleksible virkemidler som f.eks. fælles gennemførelse, omsættelige emissionskvoter, budgetperioder, herunder både muligheder for at spare op og for at låne emissioner.
Endelig lægger japanerne vægt på, at mere udviklede ulande frivilligt kan påtage sig forpligtelser.
Efter min opfattelse er det japanske udspil - hvis jeg skal udtrykke det diplomatisk - skuffende.
G 77-landene, altså ulandene, fremlagde i slutningen af oktober deres forslag.
Det skete under det afsluttende forberedelsesmøde i Bonn.
Og det flugter i øvrigt meget godt med den danske profil, hvor vi har sagt, at vi i virkeligheden gerne vil tilstræbe en halvering af vores CO2-udledninger i år 2030.
Til gengæld støtter G 77-landene ikke EU's ønske om bindende internationalt koordineret virkemidler, snarere tværtimod.
Hertil kommer, at ulandene ønsker etableret ikke mindre end to fonde, som bl.a. skal bruges til at kompensere de olieproducerende lande, OPEC-landene, for deres reducerede indtægter som følge af deres forventede mindre oliesalg.
Jeg må sige, at jeg på mit officielle besøg i september i Saudi-Arabien var nødt til at sige til vores saudiske venner, at det forslag ingen jordisk chance har for at gå igennem.
Vi vil gerne være med til at hjælpe ulandene - vi *k skal *o være med til at hjælpe ulandene - men kompensation til f.eks. Saudi-Arabien for mindre stigninger af forventede indtægter i fremtiden, er der simpelt hen ikke råd til.
Men for at få forliget i ulandskredsen, har man altså føjet OPEC-landene.
Som forventet tager G 77 afstand fra nye forpligtelser til ulandene ud over de aktiviteter, som eventuelt kan finansieres over en af deres foreslåede fonde.
Men trods alt så er jeg glad for, at G 77 i modsætning til OPEC-landene kan støtte kravet om betydelige reduktioner.
USA - og det er det fjerde udspil, der har været - fremlagde under mødet i Bonn i oktober sit forslag til en protokol.
Det amerikanske udspil har virkelig været ventet og efterspurgt meget længe, men nu er det altså kommet, og jeg er nødt til at sige, at det har været et meget skuffende udspil.
USA's forslag går ud på at stabilisere udledningerne af alle drivhusgasser i budgetperioden 2008-2012 på 1990-niveauet og forpligte sig til reduktioner efter år 2012. Blandt andet skal målet nås gennem udnyttelse af fælles gennemførelse også i ulandene og salg af omsættelige forureningstilladelser.
Man går altså ind allerede ved stabiliseringsmålsætningen.
Hidtil har konventionen jo gået ud på, at man først kan begynde at diskutere fælles gennemførelse, når man har stabiliseret, men her lægger man faktisk an til, at et land kan fortsætte med at udlede mere end i 1990 og endda øge sin udledning kraftigt, hvis bare det kan stjæle, om man vil, fra andre lande eller handle sig til andre landes tilladte udledninger.
Når vi i Danmark har diskuteret det - også mellem partierne - har det jo hele tiden været som forudsætning, at vi havde stabiliseret først.
Vi skal selv gøre noget i vores egne lande, før man kan diskutere de andre ting.
Det er stadig væk den danske holdning, når vi går ind i Kyotoforhandlingerne, at omkring de her ting skal vi sikre, at stabiliseringsmålet skal nås ved egne midler, og det, der ligger derudover, kan man så diskutere.
Det fører mig frem til begreberne fleksibilitet og virkemidler.
Som det fremgår, er der store forskelle mellem landene, hvad angår ambitionsniveau, og tilsvarende også markante forskelle mellem landene om, hvordan de nye mål skal nås.
Faktisk har forhandlingerne indtil nu næsten udelukkende handlet om hvordan snarere end hvor meget.
Man behandler dette, som om det var et politisk-diplomatisk problem i stedet for et reelt problem, en fælles trussel.
Det er en sikkerhedstrussel.
Det er ikke et spørgsmål om at hænge ordnerne på de rette ambassadører.
Det er et spørgsmål om at sætte de rette virkemidler i gang for at nå nogle ambitiøse mål set i forhold til den fare, som lurer i forhold til kloden.
Siden vedtagelsen af Berlinmandatet har det været en mærkesag for Danmark og for andre lande i Europa såvel som lande udenfor Europa, at kommende forpligtelser følges med fælles virkemidler, f.eks. krav til energieffektivitet.
Helt tilsvarende har USA og Japan tillagt andre virkemidler, f.eks. det, at man kan handle med kvoter, budgetperioder, fælles gennemførelser og dræn, og på dette område støttes de af lande som Australien, New Zealand, Norge og Canada, som jo, for at sige tingene lige ud i dette snævre forum, ikke har vist nogen stærk vilje til for alvor at gøre noget ved det her problem.
Da en meget stor del af forhandlingerne som nævnt har drejet sig om disse aspekter, så er det klart, at jeg skylder Folketinget at sige lidt om Danmarks forhandlingslinje i disse spørgsmål.
Allerede med klimakonventionen i 1992 blev fælles gennemførelse indføjet som et virkemiddel, altså det, vi på godt dansk kalder joint implementation.
På den første partskonference i 1995 blev der iværksat en pilotfase, hvor parterne kunne få erfaringer med konceptet.
Danmark er i øvrigt med sammen med de øvrige nordiske lande i en række pilotprojekter for at få græsset det her territorium af på en god måde, så der ikke kan snydes, så man har nogle klart formulerede kriterier.
Under forhandlingerne af protokollen har særligt USA været flittig til at opfinde nye koncepter, der er fleksible og kosteffektive, som det hævdes.
Det drejer sig om budgetperioder, herunder mulighed for opsparing henholdsvis lån af CO2-reduktioner, samt handel med udledningskvoter.
Der kan være en fordel ved budgetperioder.
Det giver trods alt en mulighed for at kompensere for helt tilfældige udsving mellem årene, f.eks. udsving i vejr osv.
Derimod har jeg vanskeligt ved at se, at en klimaprotokol bør tillade landene at låne af fremtidige udladninger.
Det har været muligt i efterhånden mange år uden en protokol, og der er jo ikke noget særlig opløftende ved resultatet.
Vi har jo lånt og lånt og lånt af vores børn, vores børnebørn og vores oldebørn på det her område.
Hvad angår mulighederne for at opspare reduktioner
er jeg principielt enig i, at dette kan give en tilskyndelse til at reducere hurtigt, men når både opsparing og omsættelige kvoter tillades, så kommer der en række uhensigtsmæssige muligheder, som jeg frygter vil blive udnyttet.
Der kommer simpelt hen smuthuller så store som ladeporte ind i protokollen.
Det største problem i den sammenhæng er konkret, at Rusland gennem de seneste år ufrivilligt har reduceret deres CO2-emissioner ganske voldsomt, ikke på grund af en aktiv klimapolitik, men som følge af økonomiske vanskeligheder, og det betyder, at der er, om jeg så må sige, en CO2-præmie.
Hvis den kan handles frit, så betyder det allerede inden landene har nået stabiliseringsperioden, at man handler, om man vil, hot air i denne her forbindelse, og så kan man i virkeligheden igennem sådan en handel tillade fortsat forurening.
Det må vi forhindre i forbindelse med forhandlingerne.
Jeg sagde før, at vi havde de vanskeligheder, at nogle vil have fleksibilitet, mens andre vil have nogle mere forpligtende virkemidler; når det drejer sig om dette, er Europa desværre isoleret, men vi vil gøre, hvad vi kan.
Til sidst skal jeg sige som konklusion, at Japan og USA lægger vægt på, at de nye virkemidler indeholdes i protokollen, men spørgsmålet er, om disse lande er rede til at imødekomme EU, der lægger vægt på, at protokollen skal indeholde en fast reduktionsforpligtelse for alle Annex-1-lande.
På nuværende tidspunkt er jeg nødt til at sige til Folketinget, at jeg er skeptisk.
USA og Japan har længe ytret ønske om, at nye forpligtelser for Annex-1-landene kun bør ske, hvis en række ulande samtidig forpligtes. Det er Europas opfattelse, at nye ulandsforpligtelser falder uden for Berlinmandatet.
Det er uden for mandatet, det er unfair, og det vil ødelægge forhandlingerne, hvis man fastholder det.
Så længe landene med de største udledninger, det største forbrug og de fleste udviklingsmuligheder også teknologisk ikke i praksis og ikke seriøst viser handling inden for egne grænser, er det svært at se, hvilke tilskyndelser ulandene kan have for at minimere deres udledninger.
Tværtimod tror jeg, at hvis vi påtager os realistiske forpligtelser og virkemidler og virkelig viser, at vi vil efterleve det, så har vi en god chance for at få ulandene med i næste fase.
Men det kræver altså effektive stabiliseringsmål, effektive reduktionsmål efter år 2000, det kræver virkemidler, der fører til målet, og det kræver en vilje til at undgå smutveje, som i realiteten vil føre til, at vi ikke når det mål, som er det bagvedliggende, nemlig at forhindre den klimaforandringskatastrofe, som kan betyde destabilisering af selve livsgrundlaget på vores klode.
Forhandling