Allan Niebuhr (KF), 2006-02-24:
Indledningsvis vil jeg gerne sige, at jeg synes, det er rigtig, rigtig godt, at vi har den her debat i dag.
Der er jo med al tydelighed her tale om en debat, der går dels på politik, dels på følelser, og det forstår jeg godt.
Det er sagen så oplagt til.
Jeg synes, det er vigtigt, at alle får mulighed for på den måde her at tilkendegive synspunkterne for og imod den aftale, som er indgået mellem regeringen og Dansk Folkeparti.
Jeg vil med det samme sige, at jeg synes, det er en fornuftig aftale, jeg synes, det er en god aftale.
Der er én ting, der ærgrer mig, og det er, at når vi snakker om den her aftale, så fylder dispensationerne næsten det hele.
Det, at vi snakker om, at folk, der har forskellige lidelser, ikke kan komme i betragtning, er jo og burde være en meget lille del af aftalen om dansk statsborgerskab og dansk indfødsret.
Jeg vil godt sige med det samme: For det første er jeg ikke fuldstændig enig i, at når vi snakker posttraumatisk stresssyndrom, så snakker vi torturofre.
Der er rigtig, rigtig mange af dem, der får prædikatet posttraumatisk stresssyndrom, PTSD, der har mange andre grunde til, at de har pådraget sig PTSD, end lige netop det, at de er torturofre.
Det kan være nogle, der har set nogle huse blive sprængt i luften i den by, de boede i; det kan være nogle, der har set familiemedlemmer blive dræbt eller blive fjernet.
Jeg siger slet ikke, at det ikke er alvorligt, men jeg vil bare gerne have, at man ligesom får en fordeling af det, der hedder PTSD.
Det er altså ikke ensbetydende med, at man er torturoffer.
Det, der har været vigtigt omkring aftalen, er at få slået fast, at vi har et ønske om, at de, der skal have dansk statsborgerskab, også skal være integrerbare i det danske samfund.
De bør kunne et fornuftigt dansk sprog, og de burde være tilknyttet det danske socialliv, altså arbejdsmarkedet – derfor tilknytningskravet.
Vi har også mulighederne for dem, der er under uddannelse, og dem, der har pensioner af forskellig art, det være sig folkepension, førtidspension osv.
Dertil kommer endvidere, at vi også accepterer, at folk godt kan gå hjemme.
Hvis den ene ægtefælle har valgt at skulle gå hjemme, er det også fint nok for os, at man bliver understøttet af den anden ægtefælle.
Det vil sige, at der er mange gode muligheder for, at vi får tilknytningskravet opfyldt.
Vi har også et ønske, og det var et af dem, som jeg slog meget på tromme for, nemlig at vi ønskede at få strammet op omkring det med en kriminel fortid, således at vi siger, at halvandet års ubetinget fængsel bør medføre, at man for bestandig frakendes retten til at blive dansk statsborger.
Det er, og det vil jeg gerne holde fast i, fordi jeg ikke mener, at der er nogen, der ved et tilfælde kommer til at begå en handling, der giver halvandet års ubetinget fængsel.
Det er noget, man gør bevidst, det er ikke noget, man kommer til at gøre.
Derfor synes vi også, det er en rigtig god idé at stramme op dér.
Når vi snakker om reglerne for dispensation, for det undgår vi jo ikke, og jeg er jo også sikker på, at der bagefter vil blive stillet en del spørgsmål om det, så vil jeg gerne sige: Der er for mig at se tale om, at vi måske skal kigge på, om de signaler, vi har sendt, er skrevet for barsk, eller om vi måske inden for aftalepartnernes kreds kan finde ud af det, så det signal, vi ønsker at sende, også er det, der kommer ud til dem, der skal søge, nemlig at posttraumatisk stresssyndrom med de fire bogstaver ikke alene skal sikre, at folk får adgang til dispensation.
Det bør være en helhedsbetragtning: Hvorfor har de pågældende den her lidelse, hvordan skal den her lidelse tolkes, og hvad er der i øvrigt af følgesygdomme?
For som jeg har fået det oplyst, er der i langt, langt de fleste tilfælde af lidelsen posttraumatisk stresssyndrom netop tale om, at der er mange andre ting, der følger med netop den her lidelse.