Niels Helveg Petersen (RV), 1998-02-17:
Enhedslistens repræsentanter har jo valgt at møde i propagandauniformer her i dag, og efter mine begreber ser det
ikke pænt ud.
Men det er ikke smag og behag, jeg vil diskutere, det er budskabet på trøjen, som jeg synes er baseret på en grundlæggende misforståelse.
Det problem, Saddam Hussein repræsenterer, nemlig de biologiske og kemiske våben, som han har fremstillet og tydeligvis gerne vil fremstille flere af, er vores allesammens problem.
Det er Danmarks problem, det er også FN's problem, og det blev især FN's problem den 23. januar i år, da FN's våbeninspektører måtte meddele definitivt, efter at de havde prøvet at løse deres opgave, at det ikke kunne lade sig gøre.
De kunne ikke få lov af de irakiske myndigheder til at gennemføre den opgave, som talrige sikkerhedsrådsresolutioner havde pålagt dem at udføre, og som talrige resolutioner havde pålagt Saddam Hussein at lade dem udføre, og derfor er det ikke rigtigt at beskrive dette som noget, der kun er USA's problem.
Det er også vores problem, det er FN's problem, og derfor vil jeg gerne takke for indlæggene og for den brede støtte, beslutningsforslaget har fået.
Meget har ændret sig i de sidste 10 år, og vi står nu efter den kolde krigs ophør over for trusler af en ny karakter.
Tanken om, hvad kemiske og biologiske våben kan udrette i de forkerte hænder, er skræmmende, og derfor er det vigtigt, at der sendes et tydeligt signal om, at verdenssamfundet ikke tolererer udviklingen af eller brugen af sådanne våben.
Som aktivt medlem af verdenssamfundet er det også Danmarks pligt at tage aktiv del i de situationer, der opstår.
Vi kan ikke stå passivt og se på, at et militærdiktatur holder verdenssamfundet og FN for nar ved systematisk at bryde resolutioner, som er vedtaget i FN's Sikkerhedsråd.
I den nuværende situation er det uhyre vigtigt, at der lægges størst muligt pres på Saddam Hussein og de irakiske myndigheder.
og der foregår i disse døgn også en stærk aktivitet i FN's hovedkvarter.
Det er meddelt, at generalsekretæren holder møde med de fem permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet i eftermiddag, og han vil informere det samlede Sikkerhedsråd i morgen.
Den politiske aktivitet for at finde løsninger er altså på ingen måde tilendebragt.
Hovedsigtet med et dansk bidrag er selvfølgelig at lægge et maksimalt pres på Irak for omsider og med forsinkelser at efterkomme FN's vedtagelser.
Der må ikke være tvivl om budskabet: Sikkerhedsrådets resolutioner skal efterleves; FN's våbeninspektørers arbejdsbetingelser skal være i orden, og masseødelæggelsesvåbnene skal ødelægges.
Irak har selv forpligtet sig til det.
Store mængder af masseødelæggelsesvåben er en direkte og alvorlig trussel mod befolkningen i hele regionen, og i de forkerte hænder er disse våben en trussel hvor som helst.
Angrebet i undergrundsbanen i Tokyo for nogle år siden var et skræmmende eksempel på, hvad sådanne våben kan udrette, og derfor må Saddam have klar besked.
I denne situation er det reelle problem: Hvad foretager vi over for et regime, der lader hånt om alle internationale konventioner, bryder alle internationale normer og opbygger lagre af våben, der potentielt kan udrydde millioner og atter millioner af menneskeliv? For at det ikke skal udgå af debatten, vil jeg gerne give nogle eksempler på, hvad FN's våbeninspektører har fundet og destrueret af kemiske våben i Irak på trods af, at de irakiske myndigheder havde påstået, at sådanne våben ikke fandtes og ikke blev fremstillet.
FN's våbeninspektører har fundet og destrueret 28.000 kemiske våben, 690 t kemiske kampstoffer, mere end 3.000 t kemikalier, der kan bruges til fremstilling af kemiske våben, 48 missiler, 6 missilaffyringsramper og 30 sprænghoveder beregnet til kemiske og biologiske våben samt store mængder af produktionsudstyr og maskiner, der kan bruges til at fremstille kemiske og biologiske våben.
På en fabrik, Al Hakam-fabrikken,
hævdede de irakiske myndigheder, at der blev produceret dyrefoder, men inspektionsholdene fastslog med sikkerhed, at det var en biologisk fabrik med en stor produktionskapacitet af de uhyre giftige miltbrand- og butolinumbakterier.
Våbeninspektørerne har godtgjort, at Irak har produceret 19.000 l butolinum, 8.400 l miltbrand og 2.000 l aflatoksin til trods for, at de irakiske myndigheder frem til sommeren 1995 hævede, at der ikke eksisterede eller havde eksisteret et biologisk våbenprogram i Irak.
Dette er situationen, som FN's våbeninspektører har oplevet den i de sidste 7 år.
De kunne altså ikke få lov til at gøre deres arbejde færdigt, og er der med den dokumentation, der her kan fremlægges for produktionen af biologiske og kemiske våben, noget at sige til, at FN-våbeninspektørerne også må kræve at få adgang til de 80 paladser, Saddam har til sin rådighed?
Allerede inden Golfkrigen i 1991 havde Irak Mellemøstens største program for udvikling af masseødelæggelsesvåben.
Saddam Hussein har tidligere anvendt kemiske våben over for sin egen civilbefolkning og i krigen mod Iran, og med sin invasion af Kuwait og de efterfølgende talrige overtrædelser af FN-resolutioner har Saddam klart vist os, at han ikke er i god tro.
Siden invasionen i Kuwait i 1990 har det været nødvendigt for Sikkerhedsrådet at vedtage 39 resolutioner om Irak og situationen i regionen, og derfor vil jeg også sige til hr. Villy Søvndal, at jeg nærer ingen betænkeligheder ved de beslutninger, vi træffer her.
Jeg tror ikke, de vil danne en ny præcedens, for jeg tror ikke - og håber virkelig ikke - at vi nogen sinde igen vil komme til at stå over for et militærdiktatur, om hvilket man i løbet af 7-8 år skal vedtage 39 resolutioner i FN's Sikkerhedsråd.
Disse resolutioner er udtryk for det internationale samfunds påbud, og desværre må vi konstatere, at Saddam Hussein ikke efterlever resolutionerne. Der er to centrale resolutioner, nemlig resolution 678 og resolution 687.
Den første giver mandat til anvendelse af magt i henhold til FN-Pagtens kapitel 7, og resolution 687 etablerer våbenhvilen efter Golfkrigen.
Våbenhvilen var betinget af, at Irak levede op til FN's krav, ikke mindst hvad angår masseødelæggelsesvåben.
Resolution 687 er et meget omfattende dokument, og budskabet er fuldstændig klart: Overholdes betingelserne ikke, kan der skrides ind over for Irak, om nødvendigt med magt, for at sikre, at betingelserne bliver overholdt.
Resolution 687 bekræfter således gyldigheden af de tidligere vedtagne resolutioner om krisen, herunder resolution 678, der gav mandat til angrebet på Irak i 1991 og - som det hedder på engelsk - »to use all necessary means«.
Jeg vil gerne gentage mig selv: Det internationale samfund kan ganske enkelt ikke leve med, at en stat vilkårligt nægter at opfylde de krav, som efter grundige forhandlinger er opstillet af Sikkerhedsrådet.
Sammenfattende vil jeg derfor slå fast, at regeringen finder, at Iraks obstruktion af FN-våbeninspektørernes virksomhed er af en så grov og vedvarende karakter og udgør et så væsentligt brud på betingelserne i våbenhvilen, at det ud fra en helhedsvurdering af den lange række af allerede vedtagne resolutioner er velbegrundet, at det internationale samfund om nødvendigt svarer igen med militære magtmidler, således som resolution 678 giver bemyndigelse til, såfremt det ikke viser sig muligt at tilvejebringe en forhandlingsløsning.
Lad mig nævne, at foruden USA er Storbritannien, Canada, Australien, Polen, Ungarn, Argentina og New Zealand alle klar til en egentlig militær aktion.
Holland har sendt en fregat af sted, Norge ventes at træffe beslutning i denne uge, og en lang række andre lande i Europa og nogle af Golfstaterne stiller baser til rådighed.
Lad mig i den forbindelse henlede opmærksomheden på, at de tre baltiske lande i går har udtrykt deres støtte til en aktion, såfremt forhandlingerne ikke fører til et resultat.
De er altså også rede til at bidrage, hvis det bliver nødvendigt.
Vi støtter alle de igangværende initiativer i FN for at finde en forhandlingsløsning, og med vedtagelsen af beslutningsforslaget er Danmark med til at lægge det maksimale pres på Saddam Hussein og Irak for en diplomatisk løsning.
Lad mig nævne, at i drøftelserne om en sådan løsning er det blevet foreslået at øge det beløb, Irak kan sælge olie for til indkøb af fødevarer og medicin, fra 2 mia. $ til 5,2 mia. $ pr. halvår.
Det forslag har vundet tilslutning i Sikkerhedsrådet i den seneste tid, og man skulle synes, det også ville være med til at gøre det attraktivt for Irak selv at søge frem imod en løsning.
Men problemet er bare her som hele tiden, når vi diskuterer Irak, at for Saddam Hussein er hensynet til hans egen befolkning åbenbart det hensyn, der prioriteres lavest.