Mogens Lykketoft (S), 2002-10-03:
Jeg var henne ved statsministeren lidt tidligere på aftenen for at høre, om han havde tænkt sig, at vi skulle have en stor, polemisk debat, eller om vi skulle have sådan en lidt mere fredsommelig afslutning, og svaret var: flexible response.
Det var vel også det, vi fik.
Der var sådan lidt polemik.
Man kunne ikke helt lade være.
Det havde jeg nu heller ikke regnet med.
Det er jo også meget udmærket.
Statsministeren ved, at jeg sådan set også holder af lidt polemik en gang imellem.
Men det, jeg måske har et lidt kritisk forhold til i statsministerens måde at være polemisk på, er, at det altid bliver til sådan en lille forvanskning af virkeligheden.
Vi havde eksemplet med folkeskolen, hvor jeg sagde, at det der med, »en skole, hvor ikke alle kan lære, skal ingen lære«, var en dumsmart bemærkning, hvor man opfinder en unavngiven ikkeeksisterende politisk modstander, som man hænger ud, og hvor man lader det hænge lidt i luften - det gjorde det så også her i dag - at det var der såmænd nok en eller anden fra oppositionen der havde ment engang.
Det er i øvrigt ikke korrekt, heller ikke hvad angår »U 90«, Det tror jeg at fru Ritt Bjerregaard kan redegøre for i stor dybde.
Men jeg kan egentlig ikke så godt lide den måde at diskutere på.
Jeg siger det i al stilfærdighed.
Jeg synes, den er lidt dumsmart. Men lad det nu være.
Der er mange ting, vi forhåbentlig kan blive enige om, bl.a. om at løfte niveauet, kvaliteten i den danske folkeskole.
Jeg er, som jeg også gav udtryk for i mit første indlæg, utrolig enig i det, statsministeren senest sagde om den selvstændige værdi i, at det, vi gør for at forbedre folkeskolen, er noget, der er langtidsholdbart, og at det derfor er en selvstændig vigtig målsætning, at et bredt flertal står bag det. Så kommer vi til et andet spørgsmål, hvor regeringspartierne igen i dag med statsministeren i spidsen drejer virkeligheden en lille smule gennem anvendelsen af den udmærkede plan »Danmark 2010«, som bruges til at slå os oven i hovedet med med det formål at fedte Socialdemokratiet og De Radikale ind i et medansvar for, hvor der nu skal skæres i kommuners og amters budgetter som følge af de seneste kommuneaftaler.
Lad mig sige om det: Sigtemålene for 2010 vedkender vi os.
Planen for 2010 sagde ikke, at man skulle lave en aftale i 2002 om 0,7 pct. vækst i amter og kommuner.
Det, der er problemet med de kommuneaftaler, der er lavet for det kommende år, er, at regeringen før, under og efter valgkampen har pumpet kolossale forventninger op, vedrørende hvad der skal kunne leveres af offentlig service, den har indgivet befolkningen en fornemmelse af, at man kunne få mere for færre penge.
Det var det eksperiment, der spillede fallit i Farum i foråret.
Realiteten er, at regeringen, med alle de forventninger, den har skabt, med alle de mange konkrete bindinger, den har lagt på kommuner og amter, og ved alligevel at insistere på de 0,7 pct., har skabt nogle vilkår, som betyder, at utroligt meget af det, den ellers siger og ellers lader som om, den vil prioritere, simpelt hen ikke kan lade sig gøre i en lang, lang række danske kommuner og amter.
Derude, hvor de står i første række og skal levere den forbedring af vilkårene for nogle af de allermest udsatte, som statsministeren bryster sig så meget af, at han gerne vil forbedre, ligesom alle vi andre naturligvis meget gerne vil det, ved man, at det kan man ikke.
Og det kan man ikke i en række kommuner i de kommende år også af den grund, at den udligningsreform, som regeringen har givet løfter om at levere, ikke bliver leveret.
En god målsætning, som er blevet udmøntet i et meget bureaukratisk, stift og omkostningskrævende system. Men der er jo den pointe i den her sag, at jeg tror ikke, at der var en eneste, der lyttede til valgkampen, der fik det indtryk, at de halvanden milliard kroner var én gang for alle.
Det var først noget, vi fik at vide bagefter.
Det var først noget, amterne fik at vide bagefter.
De opgaver, der efter regeringens mening skal løses med de halvanden milliard kroner, er jo ikke nogle, der forsvinder.
Men det, der ville være realiteten, hvis amterne bruger de halvanden milliard i 2002, hvad de måske ikke fuldt ud gør, som jeg også fremhævede i mit første indlæg, er, at den amtslige økonomi i 2003 rent faktisk ville blive mindre end i 2002. Det er realiteterne.
Og det er det, der gør, at sammenhængen mellem de målsætninger, de løfter, de forventninger, regeringspartierne selv har skabt, og de realiteter, man har stillet til rådighed for amterne og kommunerne, er ikkeeksisterende.
Derfor kan det ikke nytte noget på den baggrund at komme her og banke os andre oven i hovedet med en i øvrigt sund sigteposition i forhold til 2010.
Så vil jeg i øvrigt sige til statsministeren, at med den meget store begejstring, der blev udtrykt for målene i 2010-planen, ville det jo have været betryggende, hvis vi så også kunne have fået en lodret bekræftelse om, at også de målsætninger for nedbringelse af gælden og de målsætninger for det samlede skattetryk, som er i 2010-planen, var nogle, regeringen vedkendte sig.
Hvis vi kan få den bekræftelse, kan vi nemlig også få demonteret ganske meget af gasset omkring det såkaldte skattestop.
Det såkaldte skattestop er et stop for nogle bestemte former for betalinger, som regeringen ikke kan lide, og det er til fordel for nogle af de mere velbjærgede medborgere, som regeringen regner med vil stemme på Venstre og De Konservative.
Men for den samlede udskrivning af skatter og afgifter er målsætningen frem til 2010, som jeg har forstået det, nøjagtig den samme hos den nuværende regering som i den tidligere regering, hvis begejstringen for 2010-planen også omfatter målsætningerne om skattetryk og gældsafvikling.
Så er vi tilbage dér, hvor virkeligheden melder sig.
Diskussionen om skat er ikke en diskussion om, at der er nogle, der er mere imod skat end andre.
Men der er nogle, der synes, at den kan opkræves mere hensigtsmæssigt end det, der kommer ud af skattestoppet, hvis det, vi vil, er et skattesystem, der er robust over for internationaliseringen, og hvis det, vi vil, er et skattesystem, der giver
størst muligt incitament til, at de, der har lyst til at arbejde mere, også arbejder mere, hvis vi vil et skattesystem, som i retfærdighedens navn lemper skatten på almindelige menneskers arbejde og tager nogle af de mere skattefri fordele, de mere - skal vi sige - windfall profits, der kan komme i det her samfund, og beskatter dem lidt mere til gengæld.
Men jeg vil egentlig godt have en klar bekræftelse på, at den store begejstring for sigtepunkterne i 2010-planen for statsministerens vedkommende både omfatter udgifternes udvikling, skattetrykkets udvikling og gældsafviklingen.
Ellers er der jo ligesom ikke rigtig sammenhæng i den begejstring.
Så skal jeg kun sige om det udenrigspolitiske, at jeg med stor omhyggelighed og stor tilfredshed noterede mig regeringens klart udtrykte vilje til at følge FN-sporet, hvad angår Irak, og jeg må gå ud fra, at det gælder hele vejen.
Så skal jeg endelig spørge om en NATO-udrykningsstyrke, en EU-udrykningsstyrke: Er der ikke nogen modsætning?
Jeg ved det ikke.
Jeg har ikke fået forelagt det projekt.
Jeg har ikke hørt om det i Det Udenrigspolitiske Nævn.
Jeg har ikke haft nogen drøftelser med medlemmer af regeringen om det.
Det ved jeg ikke.
Men jeg vil godt holde fast i - og er også glad for på det punkt, at statsministeren gav mig ret - vigtigheden af, at før der træffes beslutninger om sådanne sager, så får vi en grundig drøftelse måske alene i Det Udenrigspolitiske Nævn, men i det hele taget mellem de partier, der plejer at være bærende i dansk udenrigs- og forsvarspolitik.
På den baggrund synes jeg faktisk ikke, det er heldigt, at forsvarsministeren har været ude og udtrykke en begejstring for et projekt, ingen af os har fået forelagt og diskuteret.