Margrethe Vestager (RV), 2004-10-20:
Jeg skal gøre nogle bemærkninger til lovforslaget, og jeg vil koncentrere mig om tre aspekter.
For det første er det meget interessant, at den grundholdning, der ligger i lovforslaget, er, at studerende fra andre lande vil opkvalificere danske uddannelser, hvis de betaler for uddannelsen, fordi det, at man betaler for sin uddannelse, gør, at man bliver en anderledes kritisk forbruger.
En dansk studerende, der får stillet sin uddannelse gratis til rådighed, må vi altså forstå mangler markedets drivkraft til højere kvalitet, og vi må også forstå, at det egentlig ærgrer regeringen lidt, at det forekommer politisk ukomfortabelt at bede danske studerende om at betale, men at det er meget hensigtsmæssigt, at man så kan finde nogle udenlandske studerende, som kan betale, så de kan være en kvalificerende drivkraft inden for uddannelserne.
At grundholdningen er, at det er den, der betaler, der sikrer kvaliteten, synes jeg fremgår klart af lovforslaget.
Det vil sige, at Danmark sparer 14 mio. kr., det synes jeg godt nok er dejligt, og det er næsten ikke til at bære, at vi skulle have levet med den usikkerhed, der var forbundet med, at vi kunne komme til at afholde et så stort beløb.
Som man kan høre, er jeg dybt berørt af det.
Jeg forstår det ikke.
For det tredje må man sige, at der er ingen sikkerhed for – ikke engang skyggen af sandsynlighed for – at forslaget vil øge internationaliseringen og øge antallet af studerende fra andre lande i Danmark eller øge antallet af danske studerende i udlandet.
Det er der ikke noget der taler for, der er intet, som sandsynliggør, at det skulle blive tilfældet.
Det indtryk, vi havde efter redegørelsesdebatten, var, at det at være internationalt orienteret bl.a. betyder, at der er studerende fra andre lande i Danmark, og at danske studerende rejser ud.
Derfor kunne det være hensigtsmæssigt, hvis man gjorde sig en noget klarere forestilling om, på hvilken måde forslaget her faktisk kunne tiltrække flere studerende end dem, som vi ser i dag.
Jeg har nu redegjort for vore tre væsentligste indvendinger, og mit fjerde punkt er mere en undren over, hvad det er for en forretning, man forestiller sig, at danske uddannelsesinstitutioner skal have.
Jeg synes, det ligger på den flade hånd at forestille sig, at institutioner opbygger en sideforretning ved siden af deres ordinære uddannelser, hvor man på et sprog, som er til at forstå for alle, nemlig engelsk, udbyder uddannelser, som er internationalt certificerede og akkrediterede, og hvad ved jeg, som en forretning parallelt med den, man driver for de danske gratister.
Man skal ikke være særlig fantasifuld for at forestille sig, hvem fokus bliver rettet imod, når en gruppe studerende kommer med et stadig lavere tilskud år for år, og en anden gruppe studerende kommer og betaler den pris, man sætter.
Jeg synes, forslaget er sært tavst med hensyn til, hvordan det skal foregå.
Jeg kan sikkert få at vide af ministeren, hvordan det skal konkretiseres, men så vidt jeg kan se, står der ikke noget i lovforslaget om, at undervisningssproget er dansk, eller at man følger gængse uddannelsesbekendtgørelser eller lignende.
Det medfører et sidste spørgsmål: Kan danske studerende få stipendier den modsatte vej, altså til de lande, hvis studerende nu ikke længere kan læse gratis i Danmark?
Er der en parallel lovpakke på vej, så de kan få penge med og ikke skal søge fonde og andet for at finansiere studierne?
Det burde være tilfældet set i lyset af lovforslagets tænkning.
Samlet set kan vi tilslutte os Socialdemokratiets ønske om en mere dybtgående egentlig analyse af, hvad det er for nogle mekanismer, der sættes i gang.
Det er ikke, fordi vi har nogen særlig berøringsangst over for, at der er nogle ting, man skal betale for, og andre ting, man ikke skal betale for, men et vidensamfund er jo ikke kun et samfund, der lever af at sælge det, som det nu engang har.
I hvert fald kan vi på det foreliggende grundlag ikke støtte lovforslaget.