Jette Gottlieb (EL), 1998-04-23:
Jeg synes, det mest bekymrende ved den debat, der har fundet sted indtil nu, er, at langt de fleste ordførere har udtrykt, at det er da godt nok.
Der foregår altså ikke noget på institutionerne, som er at beklage.
Tingene er gode nok, og hvis der endelig skulle være et lille problem, ja, så er det i hvert fald nogle andre, der skal løse det.
Det er blevet nævnt, at det er en genfremsættelse, og jeg kan da sige, at det er ikke helt godt nok at tage den samme ordførertale, som man havde sidste gang, for dem, der har haft mulighed for det, eftersom der jo faktisk ikke er sket en snus i den mellemliggende periode.
Og jeg vil også sige, at jeg er en lille anelse bekymret for, om ministeren faktisk har haft fat i det rigtige forslag, al den stund ministeren harcelerer over udtrykket »arbejdsmiljø for børn«, et udtryk, som ikke forekommer i loven, men bevares det er nok alligevel det rigtige forslag, som ministeren har haft fat i.
Det hænger selvfølgelig sammen med det store pres, der i snart mange år har været på daginstitutionsområdet for at skaffe så mange pladser som muligt, og kommunerne har år efter år satset på at merindskrive børnene på institutionerne.
Mange steder er grænserne for forsvarlighed nu både nået og overskredet, og eftersom det åbenbart ikke er alment kendt, vil jeg citere fra forskellige beskrivelser af dagligdagen i danske børnehaver:
»»Det er ørepropper«, råber børnene og peger begejstrede på pædagogen.
Og det har de fuldstændig ret i - ungerne i dagsinstitutionen Malerklatten ved nemlig alt om, hvad det er, pædagogerne stopper i ørerne, når børnene begynder at råbe,« skrev Jyllands-Posten den 1. oktober 1997.
»Børn er generelt blevet mere stressede og højtråbende, og der er meget få steder i hverdagen, hvor børn oplever ro og stilhed,« udtaler overlæge Svend Prytz til samme avis den 19. august i en artikel med overskriften »Børn råber sig til kroniske skader«.
Og forskningslektor Jan Kampmann supplerede med udtalelsen: »Flere undersøgelser viser, at jo tættere børnene er stuvet sammen, jo højere råber de«.
Sådan er det faktisk også herinde.
Fagbladet Børn og Unge refererede i marts i år
bedriftsundhedstjenestens støjmålinger i daginstitutionerne i Galten Kommune.
Det svarer altså til et jetfly i meget lav højde, når det er værst.
En undersøgelse i Ugeskrift for Læger i efteråret bekræfter det, som vi alle sammen godt vidste i forvejen, nemlig at børn, der stuves sammen, oftere bliver syge end børn, der er mere plads til i daginstitutionerne.
Skolefritidsordningerne, hvor over 110.000 børn har deres daglige gang, er i særlig høj grad præget af miljøproblemer, fordi der ikke her findes et regulerende regelsæt.
Det er jo tankevækkende: Der er et regelsæt for institutionerne.
Der er ingenting for skolefritidsordningerne.
Et eksempel på, hvor slemt det kan være, er skolefritidsordningen Ellebo i Hadsten, hvor der ifølge Politiken den 27. september var 145 indskrevne børn i en institution beregnet til 60 børn, og der var ca. 1,4 m2 gulvplads pr. barn.
1,4 m2 gulvplads pr. barn!
I modsætning til vuggestuer, børnehaver og fritidshjem hører skolefritidsordningerne under skolevæsenet og dermed Undervisningsministeriet.
Undervisningsministeren udtrykte, som det også er blevet sagt tidligere, bekymring over forholdene i skolefritidsordningerne, men har samtidig sagt, at der ikke var nogen grund til at lave minimumsbestemmelser.
For de børn, der tilbringer mange timer om ugen i skolefritidsordningerne, er det svært at forstå, at de skal have dårligere forhold end de kammerater, der er så heldige at have fået plads i et fritidshjem, og jeg tror faktisk også, det er svært at forstå for de forældre, der er vidne til det.
Derfor er der brug for ensartede minimumsregler for de to typer institutioner.
Vores beslutningsforslag skitserer, på hvilke områder der er brug for regler og normer for det fysiske miljø i børneinstitutionerne.
Men det er jo ikke nok, at reglerne eksisterer.
Det er vigtigt, at reglerne vedrørende sikkerhed og sundhed samles i én lov, og det er det, for at forældrene kan have en mulighed for at gribe ind, som mange ordførere har gjort opmærksom på.
Forældre og ansatte skal have mulighed for at overskue indholdet i de gældende regler og kontrollere, om de overholdes.
Netop derfor er det vigtigt, at reglerne er sammenfattet og samlede.
Der er behov for en stramning af tilsynet, og det mener jeg også er åbenlyst.
I dag er det lemfældigt eller ikkeeksisterende.
Eksempelvis er det kommunalbestyrelsen, der er tilsynsmyndighed, og nu har de fleste ordførere jo nævnt, at det er kommunen, der i sidste instans har ansvaret for det eventuelt ikkeeksisterende problems løsning.
Jo, men problemet er jo, at kommunalbestyrelsesmedlemmerne samtidig også er dem, der står med pengekassen og skal finde ud af, hvad pengene skal bruges til.
De oplever meget ofte en modstrid mellem de hensyn, der
kan være til at forbedre forholdene for børnene,
på den ene side og de økonomiske overvejelser på den anden side.
På den baggrund er der brug for minimumsregler som allerede sagt, og der er brug for et helt anderledes virkningsfuldt, uvildigt og udefrakommende tilsyn.
Vi lægger altså op til, at det er embedslægeinstitutionen, der i den nuværende lovgivning alene har en rådgivende og indstillende rolle.
Det kunne godt være, man kunne finde på noget bedre, men jeg vil da gerne have et par argumenter for det.
Indtil videre er det da en af de ting, vi kan bruge.
Embedslægen kan i dag alene anmode kommunalbestyrelser og amtsråd om at udstede påbud eller nedlægge forbud.
Denne ansvarsfordeling er jo heller ikke tilfredsstillende af flere grunde.
For det første kan et nødvendigt påbud eller forbud sinkes unødigt, og for det andet har kommunerne ofte en indirekte interesse i ikke at give de selvejende institutioner de udgiftskrævende pålæg.
En opgradering af det fysiske miljø i vuggestuer, børnehaver, fritidshjem og skolefritidsordninger kræver betydelige investeringer.
Der er mange eksempler på, at økonomien forhindrer nødvendige forbedringer af forhold, der sætter børns helbred på spil.
Det er jo det, vi taler om.
Der er tale om, at i dag bliver børns helbred sat på spil, inklusive varige skader.
Det er jo ikke kun ting, der bliver, om jeg så må sige, repareret på kort sigt, der er også tale om varige skader.
Det gælder både de generelle forhold som indendørsarealet pr. barn eller støjniveauet, og det gælder mere specifikke problemer.
Københavns Kommune har f.eks. et problem med, at de har brugt sundhedsfarlige kresolholdige jernbanesveller til sandkasserne på deres udendørs legepladser.
Det er selvfølgelig ikke af ond vilje, når kommunerne gør det, men det er meget vanskeligt for dem at finde midlerne til at lave om på det, når skaden er konstateret.
Og det er jo her, at den egentlige beslutning ligger i Folketinget.
Det er, når man skal til pungen, når man skal finde de penge, der skal bruges til det.
Jeg forstår ikke, at alle ordførerne står så uansvarligt her og siger, at det er der ikke penge til.
Sagen er jo, at der i netop sådan en type bevilling ligger noget forebyggende.
Der ligger jo reelt, at pengene kommer igen i form af sparede sygedage, sparede barns første sygedage og den slags ting.
Og der ligger på lang sigt selvfølgelig en lang række helbredsforbedringer i det.
Jeg har forstået, at Socialministeriet vil tage fat på at kortlægge reglerne og retningslinjerne.
Så vil jeg godt sige til den socialdemokratiske ordfører, at jeg blev en lille smule forbavset over den meget smukke indledende sætning om, at det var et meget sympatisk formål, og det var et meget sympatisk forslag, vi havde.
Men derefter kom der ikke et eneste forslag til, hvad man skulle gøre i stedet.
Jeg mener, at hvis forslaget har et godt formål, har et sympatisk udseende, så må man komme med de forslag, der skal til, i stedet for de løsninger, som vi har fundet. Det får mig til at tro, at man i Socialdemokratiet i virkeligheden ikke mener, at problemet er stort, og at man mener, det er unødvendigt at lave om på forholdene.
Det samme gælder i virkeligheden Venstres ordfører, som lægger op til, at løsningerne faktisk uden videre kan findes ude i kommunerne.
Jamen det er jo ikke tilfældigt, at de ikke er fundet.
Det er jo ikke tilfældigt.
Situationen ude i virkeligheden viser jo, hvor nødvendigt det er, at der bliver gjort et eller andet nu.
Jeg vil slutte med at takke SF's, CD's og Kristeligt Folkepartis ordførere for en meget velvillig opfattelse dels af, at problemet eksisterer, dels af, at der skal gøres noget ved det.
Jeg er godt klar over, at problemerne for nogle ordføreres vedkommende ligger, når pengene skal findes, men det er i hvert fald rart at vide, at der er nogle, der tager problemet alvorligt.
Det er trods alt vores børns helbred, der står på spil.