Jens Rohde (V), 2001-12-06:
Oppe i nærheden af Løkken går der en historie om en mand, som vennerne kalder Fisker-Erik.
Fisker-Erik er en god, stærk fisker sådan i traditionel forstand.
Han er usentimental.
Men han er vennernes ven. Fisker-Erik skulle holde sin 50-års-fødselsdag, og det skulle jo fejres på ordentlig maner, så Fisker-Erik inviterede de bedste af vennerne til middag på den lokale kro.
Vennerne mødte selvfølgelig op, og til deres overraskelse var der dækket op med bordkort og det hele - ordentligt skulle det jo gå til.
Men rødvin og den slags - sådan de der lidt mere fine drikke - er jo ikke sådan fiskernes livret, i hvert fald ikke Fisker-Eriks, så der blev serveret øl til maden.
Og det var jo alle tiders, men da den første omgang blev båret ind, undrede gæsterne sig lidt.
Én fik serveret en Nab, én fik en Bjørnebryg, én fik serveret en Paderborner på dåse, og sådan fik de alle sammen deres forskellige øl.
Fisker-Erik selv fik serveret noget af det fineste øl i skatteklasse A, og alle undrede sig, men sagde ikke noget, for man skal jo ikke være fordringsfuld.
Men da anden runde kom på bordet, gentog scenariet sig.
Til sidst tog en af vennerne mod til sig og spurgte: Du Erik, det er fint nok, at du sådan inviterer os, og det er vi jo mægtig glade for, men hvorfor skal vi sidde her og drikke alt det der billige øl, mens du drikker det fine og det dyre?
Så kiggede Fisker-Erik troskyldigt op og svarede
: Jamen jeg troede, det var det, I helst ville have, det er jo det, jeg altid får, når jeg besøger jer. Ud over at være en meget sød lille historie har den jo også en morale, nemlig den, at man jo altid får tilbage, hvad man giver andre.
I flere år har befolkningen sukket efter reformer i ældrepolitikken, så vores ældre ikke bliver kastebold i systemer, der er til for systemers og skrankepavers skyld.
Befolkningen blev afvist.
I flere år har den danske befolkning sukket efter en reform af sundhedsområdet, der kunne bringe ventelisterne ned.
Den blev afvist.
Den blev afvist.
Indrømmet, der blev lyttet, men anvisningerne blev afvist.
Og i endnu flere år har befolkningen haft et ønske om, at den evindelige stigning i skatter og afgifter blev bragt til ophør.
Den blev afvist.
I flere år har befolkningen ønsket at få en ærlig og fordomsfri debat om løsningen af problemerne i udlændingepolitikken.
Den 20. november i år gav befolkningen så tilbage.
Danskerne skrev historie.
SR-regeringen tryglede om 4 år
Den blev afvist.
For første gang siden 1973 smed befolkningen en regering på porten.
Og resultatet må stå malet klart for selv den mest optimistiske socialdemokrat: Folket ønskede forandring.
En forandring, som det i løbet af valgkampen blev mere og mere klart ikke ville kunne skabes af venstrefløjen i Danmark.
Der skulle nye friske, borgerlig-liberale kræfter til.
Og mere til: Hovmod stod også for fald.
med stor skadefryd og fortalte pressen, at nu måtte Venstre nok hellere skynde sig at spise de der mange bolsjer med sloganet »tid til forandring« selv.
Efter den 11. september er der jo ingen, der vil have forandring, folk vil have tryghed, blev der sagt.
Men i Venstre stod vi fast.
Vi spiste ikke bolsjerne selv, for vi vidste jo såmænd godt, at befolkningen vil have tryghed.
Men det stod efterhånden også meget klart, at forudsætningen for at skabe tryghed var at skabe forandring. Venstres og den samlede regerings bud på forandring er klart.
Udlændingepolitikken skal strammes op, således at vi bremser tilstrømningen fra tredjelande og derved får ressourcer til at styrke integrationen.
Det er tryghed.
Det er tryghed.
Vi vil sikre, at borgerne altid kan vælge en anden leverandør af hjemmehjælp, hvis det offentlige bliver væk eller kvaliteten er for ringe.
Det er tryghed.
Vi vil sikre, at patienter altid kan tage det fulde beløb med til et andet hospital i Danmark eller i udlandet, hvis det offentlige holder folk på venteliste i mere end 2 måneder.
Det er tryghed.
Vi vil sikre, at straffene for vold og voldtægt øges markant, så man ikke som offer, der måske er mærket for livet, skal møde sin gerningsmand på gaden kort tid efter overgrebet.
Det er tryghed.
Vi vil sikre, at folk selv vælger deres a-kasse og deres fagforening, så vi skaber større grad af frihed, fleksibilitet og bevægelighed.
Det er tryghed.
Vi vil sørge for, at virksomhederne ikke alene kan disponere trygt i forhold til skatter og afgifter, men også kan rette produktiviteten og kreativiteten mod reel produktion frem for ansøgningsskemaer og statslige blanketter.
Det er tryghed.
Og så vil vi oprette et socialt råd, der sikrer, at de udsatte grupper, som ikke har en stor organisation i ryggen, kan blive hørt her på Christiansborg.
Det er et skridt mod tryghed.
Tilbage står så spørgsmålet, om oppositionen vil være med, søge indflydelse og deltage konstruktivt i arbejdet.
Invitationen står åben til alle.
I Venstre er det ikke afgørende, hvem vi samarbejder med, men hvad vi samarbejder om.
Venstres ønsker til forandring har det udgangspunkt, at befolkningen skal føle tryghed, sådan at vi ved fælles indsats kan mobilisere det overskud, som skal skabe blivende og stærke værdier til gavn for alle - et samfund, hvor vi ikke kun fokuserer på velfærd i økonomisk snæver betragtning, men i stedet tænker det bredt, så vi får skabt og styrket et ansvar og nogle netværk, der i højere grad peger i retning af et samværssamfund.
Alt for mange mennesker er i dag overladt til sig selv og systemerne.
Vi går fejlagtigt rundt i den tro, at ansvar for hinanden er noget, som staten skal tage sig af.
Det klarer vi over skattebilletten, så kan systemerne nok tage over.
Men netop denne systemtænkning har jo medført, at et af vores allerstørste problemer i Danmark i dag er ensomheden. I dag er systemet blevet så meget system, at hjemmehjælpere, der vil besøge deres såkaldte klienter i deres fritid, af systemet bliver bedt om at holde sig væk.
Ja, pas endelig på.
Vi skulle jo nødig få et personligt forhold til hinanden!
Lige så galt er det, når myndighederne med planloven i hånden forbyder et ægtepar at bygge en bolig på egen grund til det barnebarn, som skal overtage parrets gård.
Når man vil holde sammen i familien over generationer, skal vi jo som myndigheder støtte op alt, hvad vi overhovedet kan.
Vi skal støtte op om samværet og det selvvalgte ansvar, og så skal vi give danskerne nogle gode muligheder for at danne fællesskaber på kryds og tværs af økonomiske og sociale skel.
Og vi skal styrke frivillighedskulturen.
Det kan vi især gøre ved at tænke kulturpolitik ind i vores ældre-, vores familie- og vores børneomsorg.
Vi skal give redskaber, der kan være med til at samle, men vi skal ikke trække tingene ned over hovedet på folk.
En kendt socialdemokrat, som jeg i øvrigt har meget stor respekt for, og som i dag er politisk ordfører for sit parti, har i sin bog »Sans og samling« beskrevet livet i den socialdemokratiske koncern som et livslangt tryghedsforhold.
Der står: »Man kunne leve hele sit liv inden for bevægelsens rammer, være barn i DUI, ung i DSU, købe sine varer i kooperationen, forsikre sig i Alka,« - det kan man i øvrigt stadig væk - »være aktiv i fagforeningen og partiet i en menneskealder og derefter trygt regne med, at Arbejdernes Ligkistemagasin sørgede for den sidste rejse.«
Det kan jo egentlig lyde meget smukt, og det havde vel egentlig også sin berettigelse engang, men det er altså også sådan, at man institutionaliserer mennesker, og det styrker ikke den enkeltes følelse af hverken selvværd eller ansvar.
Vi skal naturligvis bygge vores samfund på sammenhold om nogle grundlæggende værdier og holdninger.
Vi skal udvikle Danmark med nye investeringer, vi skal skabe arbejdspladser og mere produktion i den private sektor, og så skal vi give den enkelte ret og mulighed for i højere grad selv at definere det gode liv, det gode familieliv og i det hele taget definere livskvalitet.
En stærk miljøpolitik, bedre uddannelse og en aktiv kulturpolitik - det er gode værktøjer, som vi så kan overlade befolkningen at benytte sig af, men uden at vi trækker det ned over hovedet på den enkelte dansker.
For at kunne skabe denne platform er det imidlertid helt afgørende, at vi bekender os til, at erhvervslivets konkurrenceevne er en helt indiskutabel forudsætning.
Det nytter ganske enkelt ikke at diskutere velfærd, hvis vi ikke erkender, at virksomhedernes indtjeningsevne er grundlaget for et velfærds- og samværssamfund.
Den tidligere statsminister sagde ved sin afgang, at han efterlod et land i topform.
Og meget er rigtig godt herhjemme.
Men der er jo nogle faresignaler, som vi bliver nødt til at forholde os til, og som ikke er opstået efter den 20. november.
Flere og flere familier er bagud med deres terminer, og realkreditinstitutterne overtager deres ejerboliger.
Det er et signal om, at familierne er presset på pengepungen, og at selv en mindre økonomisk opbremsning kan få meget alvorlige konsekvenser for familiernes økonomi. De tragiske begivenheder den 11. september har ført til et kraftigt fald i optimismen hos forbrugerne, og hvis forbrugerne holder for meget på pengene, kan det være med til at forstærke virkningerne af den internationale afmatning. Flere og flere virksomheder er også under pres.
Det ses også af industriens konjunkturbarometer, som peger kraftigt nedad.
Virksomhederne er meget lidt optimistiske, når det gælder forventningerne.
Det er en udvikling, som ikke nødvendigvis er den tidligere regerings skyld, men det er en situation, som jo er et faktum, og som vi bliver nødt til at nævne.
I Venstre og regeringen er vi meget opmærksom på disse faresignaler, og vi skal og vil arbejde hårdt på at udvikle og forstærke investeringerne i Danmark
, så vi også i fremtiden skaber flere arbejdspladser og mere produktion i den private sektor.
Vi skal sigte mod gode vilkår for reel produktion, skabelse af værdier og virketrang, som kommer den enkelte og dermed det danske samfund til gode.
Når det er sagt, så er det også vigtigt, at vi erkender vores ansvar ude i den store verden.
I Venstre har vi altid vedkendt os vores internationale ansvar; ingen kan være i tvivl om denne regerings engagement i FN, NATO og EU.
Og ingen skal være i tvivl om, at vi føler et stort ansvar for, at tredjelandene også får del i den velfærd, som globaliseringen jo rent faktisk har medført de steder, som har fået del i globaliseringen.
Jeg tror, at der er bred enighed om, at Danmark bør spille en aktiv rolle i forbindelse med verdenstopmødet i Johannesburg næste år.
Vi vil arbejde for, at der udvikles en global pagt.
Vi vil sigte på en aftale mellem verdens lande, der kan støtte fred, frihed og demokrati for alle - også verdens fattigste.
Verdens udviklingspotentiale er væsentlig bedre, end mange dommedagsprofetier vil gøre det til.
Meget af den sult og fattigdom, vi ser i dag, skyldes menneskelige handlinger.
Mennesker har selv skabt problemerne, og det er mennesker, det er os, der kan være med til at løse de problemer.
Men det fordrer, at vi tør stille krav.
Vi vil ikke være med til at give bistand til korrupte diktatorer, der undertrykker deres egen befolkning og skaber krig og rædsel i nabolandene, men vi vil gerne deltage i kritisk dialog.
Og for os er det væsentligt, at bistand følges af demokratiske reformer, åbning af markederne og frihed for det enkelte individ.
Kun ved at stille krav om respekt for det enkelte menneske og krav om reformer kan vi være med til at skabe et ordentligt fundament for udvikling af verdens fattigste lande.
Vi løser ikke globaliseringens udfordringer med misforståede hensyn, sortsyn, bekymringer og lukkede markeder.
Vi løser udfordringerne med fremsyn og med handling.
I regeringspartierne tager vi udfordringen op.
Det er et område, som ligger os meget på sinde.
Verdens potentiale ligger i globaliseringen.
Udfordringen er at udbrede velfærd, frihed og de muligheder, som demokratiet og globaliseringen har givet os, til resten af verden.
Vi vil naturligvis arbejde for, at udviklingsbistand for de rige lande ligger på minimum 0,7 pct. af bruttonationalproduktet, sådan som FN har anbefalet.
Til trods for velstanden i den vestlige verden er der jo adskillige lande, der ikke lever op til disse målsætninger. Vi vil også arbejde på, at der bliver skabt nogle realistiske miljøaftaler, men det er frihandel, som er kodeordet, hvis vi for alvor ønsker at skabe grobund for udvikling for verdens fattigste.
En række af verdens rigeste lande har jo valgt at sætte toldbarrierer op for verdens fattigste, og EU er desværre ingen undtagelse.
På den måde har vi et stort medansvar for, at tredjeverdenslandene holdes i et strengt donor/modtagerforhold, og det er at fratage dem muligheden for selv at blive kernen i udviklingen.
Det skal vi gøre op med.
Toldbarrierer er ikke vejen til mere demokrati og udvikling i verdens fattigste lande, og på lang sigt gavner det såmænd heller ikke engang os selv.
Regeringspartierne vil både i EU og WTO argumentere hårdt for, at udviklingslandene skal have bedre adgang til vores markeder.
Frihandel er en afgørende forudsætning for, at de kan afsætte deres varer, udvikle deres eget erhvervsliv, udvikle deres egen økonomi og dermed deres eget samfund, et samfund udviklet på deres egne præmisser, men med respekt for de universelle menneskerettigheder.
Og lad mig så bare sige det, så det ikke kan misforstås: Man vil ikke møde slesk tale om indførelsen af den helt urealistiske og skadelige Tobin-skat fra Venstre og den regering, som vi er en del af.
Skat på valutahandel vil have skadelige virkninger på velfærden for alle.
Selv om man måtte se Tobin-skatten som et instrument til at øge bistanden til udviklingslandene med, så vil den komme til at skade netop disse lande.
Vi vil gerne være med til at give udviklingsbistand, men vi vil hellere være med til at bistå til selvudvikling.
Vi tror på udviklingslandenes potentiale på samme måde, som vi tror på potentialet i hvert enkelt individ.
For udviklingslandene er det helt afgørende, at de føler, at vi tager dem alvorligt, at de føler, at vi tror på, at de kan noget, at de duer til noget.
Det er genskabning af den selvtillid og tro, vi ønsker at give den danske befolkning, og det er det samme værdifulde fundament, vi ønsker at skabe for udviklingslandene.
I Venstre har vi åbent og ærligt lagt vores politik frem.
Vi opfandt ikke nye skåltaler og programerklæringer i valgkampen.
Vi gik til valg på den politik, som vi igen og igen har lagt frem i Folketingssalen, og som vi vidste, at vi gerne ville måles på i den kommende regeringsperiode.
Vi er meget bevidste om den helt enorme tillid, som vælgerne viste os den 20. november, og det forpligter. Vi vil meget hårdt arbejde målrettet på at indfri de løfter, som vi gav i valgkampen.
Derfor har regeringen jo også lavet et særdeles ambitiøst regeringsgrundlag, som følger en lige linje fra valgkampen og ind i selve regeringens arbejde.