Kuupik Kleist (IA), 2006-10-05:
Jeg var i biografen forleden dag.
Jeg så en film af den forhenværende næstenpræsident for USA, Al Gore, en film, der hedder »En ubekvem sandhed«, en film om klodens og miljøets tilstand, en meget pædagogisk og til tider skræmmende fremstilling af, hvordan menneskeheden i løbet af meget kort tid har været i stand til at forrykke naturens balancer med bl.a. store miljøkatastrofer til følge.
Polerne smelter, gletscherne overalt i verden smelter, havene stiger, orkanerne og tyfonerne tager til i styrke og antal.
Det, som syntes uforanderligt, forandrer sig med meget stor hastighed.
Derfor var det også glædeligt at høre statsministeren proklamere et væsentligt højere dansk ambitionsniveau, når det gælder dansk selvforsyning med miljørigtig energi, og proklamere, at man vil øge indsatsen med forskning og forsøg på energiområdet meget markant.
Kort sagt skal Danmark ligge i front i verden med hensyn til energi og miljø.
Derfor undrer det mig også lidt, at statsministeren i denne sammenhæng ikke nævnte det globale miljø med et eneste ord.
Det undrer mig også, at statsministeren ikke nævnte miljøministerens internationale initiativer, hvor miljøministeren under stor international bevågenhed og over flere omgange har inviteret betydende internationale politikere til Grønland, for at de ved selvsyn kunne konstatere det globale miljøs tilstand og det arktiske miljøs tilstand i særdeleshed.
Det er jo rigtigt set af miljøministeren, at kampen for en genoprettelse af miljøet, kampen for at reducere udslippet af CO2 og kampen for at bremse den globale opvarmning ikke alene kan føres ud fra nationale hensyn, men at målene kun kan nås gennem internationalt samarbejde.
Ud over at Grønland og det arktiske område fungerer som miljøets kanariefugl, som man siger, findes der i Grønland enorme naturressourcer, som potentielt kan udvikles til miljørigtigt brændstof i mængder, som rigeligt kunne dække behovet for og erstatte fossile brændstoffer.
Derfor skal jeg her kraftigt opfordre danske institutioner, regeringen og alle andre, der beskæftiger sig med den slags ting, til at samarbejde med deres grønlandske partnere bl.a. med henblik på at opfylde regeringens mål om at erstatte forbruget af fossile brændstoffer med vedvarende energi.
Jeg må her også bemærke, at de 9 mio. kr., regeringen har afsat til forskningsinitiativer i forbindelse med det internationale polarår, er en dråbe i havet i forhold til de 100 mio. kr., som Dansk Polarcenter vurderer der er brug for.
Det synes jeg er bemærkelsesværdigt set i lyset af statsministerens tale ved Folketingets åbning, men også set i lyset af hele det enorme internationale fokus, der er på klima- og energiskabte miljøforandringer i de arktiske egne af det danske rige.
Den grønlandsk-danske kommission om øget grønlandsk selvstyre har nu mindre end 1 år til at færdiggøre sit arbejde.
Kommissionen skal aflevere sin betænkning til den grønlandske landsstyreformand og den danske statsminister i september 2007.
Kommissionen skal tage stilling til centrale og principielle spørgsmål, som er afgørende for vores fremtidige indbyrdes forhold.
Især det sidste spørgsmål udmøntede sig i sommerens politiske debat som et slagsmål om råstofferne i Grønland, eller rettere som et slagsmål om den olie, der måske kunne findes i Grønland.
Fronterne er trukket skarpt op mellem to synspunkter, som kort sagt kan udlægges som et spørgsmål om, hvem råstofferne i den grønlandske undergrund tilhører.
En tilfredsstillende aftale om den grønlandske undergrund, råstofferne og olien, er for mig at se helt afgørende for kommissionens succes eller fiasko.
Og jeg kan med det samme sige, at den aftale, som stiller Grønland ringere end Færøerne i det spørgsmål, ikke vil være acceptabel.
Daværende statsminister Poul Schlüter indgik en aftale med Færøerne i 1992, en aftale, som er gældende den dag i dag.
Siden har verden som bekendt udviklet sig, verden har endda udviklet sig dramatisk, og ifølge statsministeren er også rigsfællesskabet inde i en blomstrende udvikling.
Denne blomstrende udvikling skulle også gerne betyde, at man i dag, næsten 15 år efter at Færøaftalen blev indgået, er parat til at udforme en ny aftale, som er tidssvarende, og en aftale, som ikke mindst er bedre.
Jeg faldt i dagens Information over en artikel skrevet af en lektor i retorik på Københavns Universitet Hanne Roer, som tegner en lige linje mellem missionæren Hans Egedes brev i 1718 for at skaffe sig sponsorer til sin mission i Grønland og udmeldingen i nyhedsbrevet af 28. august i år fra Dansk Folkepartis hr. Peter Skaarup, hvor han bl.a. skriver, at den indlærte dårlige danske samvittighed ikke skal afholde danskerne fra at kræve deres berettigede halvdel af olien, og at hvis danskerne ikke får halvdelen af olien, vil andre snuppe den for næsen af grønlænderne, og at det reelt vil føre til, at Grønland bliver en slags amerikansk delstat.
Hans Egede havde i 1718 skrevet, at man burde oprette et handelskompagni til støtte for den kristne mission til omvendelse af de hedenske grønlændere, og lokkede med udsigten til utrolige herligheder og adskillige slags mineraler.
Men uanset det, er tiden inde til, at alle partier, som deltager i kommissionens arbejde, gør deres stilling klar.
Statsministeren kom også i sin tale ind på vigtigheden af at kunne vælge, hvordan hver enkelt vil leve sit liv.
Hvorvidt man reelt kan vælge sit liv, afhænger især af de muligheder, man har at vælge imellem som borger – også i Danmark.
I regeringens andet handlingsprogram for de svageste grupper »Det Fælles Ansvar II«, der blev præsenteret i august, ligger der mange gode initiativer, der skal hjælpe til at få de mest marginaliserede borgere aktiveret og reintegreret i samfunds- og erhvervslivet.
Vores fælles sociale ansvar og ligestillingen mellem borgerne var ligeledes et gennemgående tema i statsministerens åbningstale forleden dag.
Men spørgsmålet er, hvorvidt det fælles ansvar og den ligestilling ikke også efterhånden bør gælde de grønlændere, der bor i Danmark.
De mennesker, der lever på kanten af samfundet, vil man nu i henhold til det nye handlingsprogram hjælpe tilbage til en mere tålelig og værdig tilværelse fri af misbrug og sociale og økonomiske problemer, især via langt mere opsøgende og kontaktskabende arbejde fra de sociale myndigheders side.
Handlingsplanen og initiativerne, der er lagt heri, glæder mig meget, og jeg vil støtte dem fuldt ud, havde det ikke været, fordi der desværre er en alvorlig mangel.
Den tager udgangspunkt i, at målgruppen er én etnisk masse, og afskærer derved socialt udsatte grønlændere med de sproglige, kulturelle og identitetsmæssige udfordringer, de har.
Jeg ved ikke, om man bevidst har valgt ikke at indtænke socialt udsatte grønlændere i handlingsplanen, fordi der i forvejen er anmodet om 5 mio. kr. i satspuljer i år til arbejdet med denne gruppe, eller om det er, fordi man også i år 2002 via forskellige initiativer forsøgte at få afhjulpet de særlige behov, som de svageste grønlændere i Danmark har.
Jeg skal derfor anmode om, at de svageste grønlændere tænkes ind i og får gavn af regeringens foreliggende ambitiøse handlingsplan, som man har afsat 620 mio. kr. til over de næste 4 år.
Det er sket med en effektiv hjælp fra medlemmer af den danske regering og visse danske medlemmer af Europa-Parlamentet.
Et importstop vil uden tvivl betyde en økonomisk katastrofe for de canadiske sælfangere.
Jeg frygter, at det desværre også vil ramme det grønlandske fangererhverv hårdt på trods af de modforanstaltninger, der ellers er indarbejdet i EU-deklarationen vedrørende inuitfangst.
Når det kommer til stykket, vil den europæiske forbruger utvivlsomt boykotte al sælskind, uanset oprindelsesland.
Det gjorde man også under 1980'ernes massive hetz mod fangst af babysæler, hvor Grønland led økonomisk ruin, uanset man aldrig har jaget babysæler i Grønland.
Der er ingen tvivl om, at dyrs velfærd skal sættes over hensynet til profit.
Canada skal som alle andre lande overholde reglerne og få styr på tingene, hvis der er problemer i måden, de fanger og slagter sæler på, men man bør undersøge sagen fra begge sider.
Den nordatlantiske uafhængige kommission til forvaltning af havpattedyr og eksempelvis Dansk Zoologisk Selskab holder fast ved, at jagten på sæler generelt er nøje monitoreret og kvotereguleret, at den foregår ud fra princippet om bæredygtighed, samt at fangst med brug af køller rent faktisk er human, uanset at det til tider kan se voldsomt ud.
Disse organisationer argumenterer også for, at påstandene om, at sæler i tusindtal flås, mens de endnu er i live, er svært overdrevne.
Undertegnede og mange andre har i det forløbne folketingsår stillet en lang række spørgsmål vedrørende formodede hemmelige CIAflyvninger, hemmelige CIA-fængsler og andre lyssky aktiviteter rundtomkring i Europa og også på dansk territorium.
Det skal indrømmes, at det har været temmelig ufremkommeligt at stille de mange spørgsmål.
Regeringen har nægtet ethvert kendskab til sagen, indtil hjælpen dumpede ned fra en helt uventet kant, nemlig fra den amerikanske præsident Bush, som indrømmede, at der sandelig er noget om sagen.
Det er dog langtfra afklaret med det.
Derfor har vi i fællesskab med den samlede opposition i Folketinget og i lighed med Europarådets anbefalinger fremlagt et beslutningsforslag, med henblik på at regeringen får nedsat en undersøgelseskommission i en fart, så vi og borgerne kan få klarhed over de påståede ulovlige aktiviteter.
Da statsministeren omtalte den globale værdikamp, vi står i som værn mod ekstremisme, understregede han netop vigtigheden af, at vi ikke giver køb på vores værdier i et misforstået forsøg på at forstå eller tilpasse os, og at vi hverken kan eller skal gå på kompromis, når det handler om frihed og demokrati.
Jeg er helt enig.
Vi ser frem til, at statsministeren og regeringen vil leve op til egne ord og imødekomme vores krav om en uvildig undersøgelse.
En anden sag, hvor regeringen sidder Europa-Parlamentet overhørig, er spørgsmålet om de strålingsramte thulearbejdere, hvor regeringen stadig afviser at sende oplysninger om sagen til Europa-Parlamentet i henhold til Euratomaftalen, som Danmark har forpligtet sig under.
Regeringen formår også at overhøre kravene om regelmæssige helbredsundersøgelser, som bl.a. de stråleramte thulearbejdere har rejst igen og igen.
Når statsministeren lægger så meget vægt på europæisk samarbejde og mener, at EU skal levere resultater til borgerne, virker det paradoksalt, at han ikke vil være med til at levere resultaterne i den anden ende.
Jeg skal til sidst henlede opmærksomheden på de ændringsforslag, som den nordatlantiske gruppe har fremsat vedrørende finanslovforslaget og bede medlemmerne i Finansudvalget om også at tage notits af vores brev til Finansudvalget om ændringsforslagene.
Vi ønsker selvfølgelig et godt, konstruktivt folketingsår og et godt samarbejde.