Holger K. Nielsen (SF), 2000-10-05:
Det er bekendt, at der under kampagnen op til folkeafstemningen var en ganske tæt og ganske skarp diskussion mellem SF og regeringen og ikke mindst statsministeren.
Der er mange, der efterfølgende har spurgt, om det vil få nogle konsekvenser for det parlamentariske arbejde her efter folkeafstemningen, og jeg vil sige, at det er ikke vores udgangspunkt.
Vi har hele tiden sagt, at folkeafstemningen er en sag, der kører, og at befolkningen skal have lov til at tage stilling ved folkeafstemningen, uden at den hverken skal trues eller lokkes med det ene eller det andet af regeringen efterfølgende.
Vi har også sagt, at vi naturligvis - og det var ligegyldigt, om det blev et ja eller et nej - ville tage et ansvar for det parlamentariske arbejde her i Folketinget, og det står vi selvfølgelig ved. Derfor kan jeg sige helt, helt klart, at den til tider skarpe tone, der var i folkeafstemningskampagnen, på ingen måde betyder, at SF og regeringen ikke kan arbejde sammen her i det nye folketingsår.
Det er vores klare oplæg, at det skal vi kunne gøre, og at vi regner med, at det vil få nogle positive konsekvenser for finanslovforhandlingerne her i efteråret.
Vi synes, at der i afsnittet om finanslov og indenrigspolitik var en række positive ting i statsministerens åbningstale i tirsdags - en række ting, hvor regeringen helt klart melder, at nu er det velfærdssamfundets udvikling, der er på dagsordenen.
Der skal diskuteres en række helt konkrete ting om de ældres forhold, om sundhedsvæsenet, om sociale forbedringer, om miljø og om den sociale udstødning, og vi er villige til at gå ind i et konkret stykke arbejde for at skabe klare forbedringer for de dårligst stillede i vort samfund, forbedringer for velfærdssamfundet.
For os er det altafgørende, at befolkningen kan se, at der er et alternativ til venstre - at der ved næste folketingsvalg og i det daglige arbejde findes en venstre side i Folketinget, der kan arbejde sammen og skabe konkrete resultater på velfærdsområdet.
Det er også en helt klar forudsætning for at bekæmpe de højretendenser, der er ved at komme op, og en forudsætning for, at vi ikke får et regeringsskifte, hvor de borgerlige får magten efter næste folketingsvalg.
Det vil vi bidrage til fra SF's side, og med åbningstalen er det også mit indtryk, at statsministeren og regeringen er indstillet på det.
Det drejer sig selvfølgelig om penge, om ressourcer til udbygning af de områder i velfærdssamfundet, der mangler at blive udbygget.
Vi er meget optaget af rettigheder for de dårligst stillede i vort samfund: rettigheder for arbejdsløse, rettigheder for kontanthjælpsmodtagere for ligesom at markere, at vi ikke bare skal behandle de dårligst stillede som klienter, men at de er mennesker, der skal have en behandling som mennesker, og at det også betyder, at de skal have nogle rettigheder over for systemet.
Det er en meget vigtig forudsætning for en moderne venstrefløjspolitik, at man tager udgangspunkt i menneskenes behov og ikke systemets behov.
Men som sagt: På det felt regner vi med, at vi kan nå konkrete resultater i løbet af dette folketingsår.
Nejet sidste torsdag viste en afgrundsdyb kløft mellem et flertal i befolkningen og et flertal her i Folketinget.
Sjældent har man set en statsminister, der har været så engageret i en folkeafstemningskampagne; sjældent har man set en så enig fagbevægelse været engageret; sjældent har man set et så enigt erhvervsliv være engageret; sjældent har man set så mange penge blive satset på en kampagne; sjældent har man set embedsmænd i den grad bidrage til kampagnen, og sjældent har man set så meget informationsmateriale blive spyttet ud fra statsapparatet for at få et bestemt resultat hjem.
Men resultatet blev modsat: Det blev et nej.
Jeg har sagt det tidligere i dag, men jeg vil godt gentage det: Der er et problem, som man herinde skal forholde sig til.
Vi har været medlem af EF og EU i næsten 30 år, og normalt skulle man tro, at danskerne havde vænnet sig til medlemskabet.
Det har de også i høj grad, men det er samtidig karakteristisk, at modstanden imod unionsudviklingen er der, og den er tilsyneladende steget siden 1992.
Derfor er man nødt til at tage det alvorligt, men ikke ved, at man betragter det som en pædagogisk opgave, der skal løses; det har der været en tendens til i reaktionerne på resultatet: Nu skal vi have nogle flere folkehøringer, og så skal vi bare forklare vælgerne, hvordan det her skal være. Men man er nødt til at tage som udgangspunkt, at den danske befolkning mener det alvorligt.
Man mener dette nej, og man mener, at Danmark skal være i EU, men man vil ikke være med i unionsbyggeriet.
Det var ikke en befolkning, der var manipuleret, der tog stilling den 28. september 2000.
Det var en veloplyst, en velinformeret befolkning, der havde diskuteret det her i månedsvis og havde diskuteret det så seriøst og så engageret, som man sjældent har set det op til en folkeafstemning.
I de sidste dage op til folkeafstemningen kørte regeringen de store kanoner i stilling vedrørende de økonomiske konsekvenser af et nej: Katastrofen ville indfinde sig, hvis det blev et nej, lød meldingen, men katastrofen udeblev.
Vi har kunnet se kurver de sidste dage over, hvordan aktiekurserne er bugnet efter det danske nej, og vi kan se, hvordan renten er faldet.
Jeg kunne ikke drømme om at påstå, at det skyldes nejet, at aktiekurserne er gået i vejret, og at renten er faldet, men det er dog karakteristisk, at der er en kolossal forskel mellem det, der blev sagt før folkeafstemningen, og den faktiske udvikling.
Lad mig så bede om én ting: Kunne det ikke blive sidste gang, man i forbindelse med EU-folkeafstemninger bruger disse økonomiske skræmmeargumenter?
Man tog fejl i 1992, man tog fejl denne gang, og jeg er helt, helt overbevist om, at befolkningen efterhånden er vaccineret imod den slags argumenter, og at man derfor bør tage den politiske diskussion.
Der har siden folkeafstemningen været talt meget om national forsoning - et tema, der også indgik i statsministerens åbningstale.
Ingen regering kan føre en offensiv EU-politik med ca. halvdelen eller over halvdelen af befolkningen imod sig.
Det er umuligt i længden.
Lad mig sige det helt klart her: Vi er villige til at tage vores del af ansvaret for, at der bliver skabt et bredere folkeligt fundament for den danske EU-politik.
Det er ikke bare regeringens ansvar.
Det er vores alle sammens ansvar, og vi er som nejparti villige til at indgå i en dialog med regeringen, med andre partier og med befolkningen om at få skabt et bredere, folkeligt fundament for den danske Europapolitik.
Men vi kan ikke gøre det alene.
Det kræver også, at regeringen er villig til at indgå i en sådan diskussion, at andre japartier er villige til at indgå i en sådan diskussion, og at vi nu i fællesskab ser hinanden i øjnene og får en ærlig debat om: Hvad skal dette land i det europæiske samarbejde?
Hvordan kan vi på de præmisser, vi kender nu, udvikle en offensiv EU-politik og få indflydelse på Europas udvikling?
Hvordan kan Danmark placere sig på en måde, som er i overensstemmelse med det brede folkelige fundament?
Den debat skal vi have, og jeg er helt enig i, at det skal ikke ske lige på en studs; vi skal have god tid til den. Men det er, som jeg har sagt tidligere i dag, en nødvendig forudsætning, at alle erkender, at der i den danske befolkning er en grundlæggende skepsis over for EU som en vidtgående union, men ikke over for samarbejdet.
Det var ikke et nej til EU, det var ikke et nej til europæisk samarbejde, det var ikke et nej til det praktiske samarbejde om fælles og grænseoverskridende problemer.
Det var et nej til ideen om et forenet Europa, et føderalistisk Europa, et nej til ideen om den glidebane, der fører frem til et Europas Forenede Stater.
Derfor er det nødvendigt, at vi får en debat om, hvad der nu er af handlemuligheder, og at vi på den baggrund formulerer en ny og langsigtet dansk Europapolitik.
Det var formuleringen fra det nationale kompromis i 1993, men desværre blev den passus i kompromiset aldrig taget alvorligt.
Japartierne har siden 1993 ligesom forsøgt at se bort fra den og har ikke gjort noget for at udvikle en ny dansk politik på dette grundlag, men har i stedet satset på, at undtagelserne skulle ophæves.
Den strategi ligger i ruiner efter folkeafstemningen den 28. september.
Nu bliver man nødt til at erkende, at undtagelserne ligger fast, at de er en fast bestanddel af den danske EU-politik, og så på det grundlag formulere en ny offensiv og aktiv dansk EU-politik.
Udmeldelse af EU er ikke længere på den politiske dagsorden.
Vi er med i samarbejdet, og dette skal også være grundlaget for enhver diskussion.
Folkeafstemningen bekræftede den folkeretligt bindende afgørelse fra Edinburghtopmødet om, at vi kan stå uden for ØMU'ens tredje fase og samtidig være med i EU.
Denne folkeretligt bindende aftale står stadig ved magt og skal stadig væk være grundlag for den danske EU-politik.
Der er også bred konsensus om, at vi skal holde fast i ERM II-aftalen.
Den danske fastkurspolitik kan ikke diskuteres.
Med nejet står vi uden for Euro-12-samarbejdet, og det er derfor vigtigt at få en debat om, hvordan vi på det grundlag alligevel kan få maksimal indflydelse.
Men det er jo indlysende nok, at de ideer, der er kommet fra bl.a. statsministeren om, at Euro-12 skal have sit kompetenceområde udvidet, kan vi ikke gå med til.
Det er i vores klare interesse, at miljø og andre områder, som vi satser hårdt på, ikke bliver et emne, der kommer ind i Euro-12, men at det foregår i andre fora, hvor vi har indflydelse.
Vi ønsker, at Euro-12 forbliver et snævert samarbejde, der er entydigt og udelukkende er koblet til euroen, sådan som det er i øjeblikket via den topmødeerklæring fra Luxembourg i 1997, der danner grundlag for Euro-12.
Det er bare lige for at nævne det på dette tidspunkt.
kvalificeret flertal på miljøområdet, herunder grønne afgifter.
Der bliver talt meget om, at man får et opdelt Europa med A- og B-medlemmer.
Den debat er vi også nødt til at kvalificere yderligere.
Det er da indlysende nok, at på de områder, hvor vi er udenfor via undtagelserne, kan man godt kalde os B-medlemmer.
Det vil sige, at vi skal have en debat om, på hvilke områder vi virkelig skal gå i front og være A-medlemmer, og på hvilke områder det er i vores interesse at være B-medlemmer.
Her er det for mig at se indlysende, at når det drejer sig om miljø, skal vi være A-medlemmer, og vi skal stadig have en høj profil og spille en vigtig rolle på det område.
Der er behov for en europæisk politik, der modvirker social og skattemæssig dumping.
Minimumsregler for arbejdsmiljø skal modvirke unfair konkurrence på dårlige arbejdsvilkår, og mindstesatsen for selskabsskatter skal forhindre en konkurrence på lave selskabsskatter og en undergravning af finansieringen af vores velfærdssamfund.
På disse områder kan vi også støtte kvalificeret flertal.
Vi støtter, at EU skal spille en rolle i den globale politik.
Det gælder i WTO, det gælder i FN.
Det er vigtigt, at der i den globale politik udvikles en europæisk modvægt til USA og USA's nuværende dominans.
Det gælder også i sikkerhedspolitikken, hvor Danmark eksempelvis burde have spillet ud med et forslag om et EU-initiativ, som kritiserer de amerikanske planer om et nyt missilforslag.
EU kunne have spillet og burde have spillet en langt større diplomatisk og økonomisk rolle i Mellemøsten.
Under Kosovokrigen spillede EU på forslag fra den tyske regering ud med en ambitiøs genopbygningsplan for Sydøsteuropa, men der er langt endnu, før indsatsen kan kaldes tilfredsstillende.
Udenrigspolitik og sikkerhedspolitik er områder, hvor jeg også synes, at Danmark godt kan spille ind, omkring ikkemilitær sikkerhedspolitik, hvor EU kan spille en vigtig rolle, omkring økonomisk udvikling, politisk samarbejde, som man faktisk gjorde det i den sidste fase af NATO's krig mod Serbien og Jugoslavien sidste år.
Den helt store opgave ligger imidlertid i østudvidelsen, som er selve kernen i en ny ikkemilitær sikkerhedspolitik.
Vi kan ikke her reducere udvidelsen til et anliggende omkring de nuværende ansøgerlande.
Specielt Sydøsteuropa, især Balkan, skal have et perspektiv om en mere direkte involvering i EU og det europæiske samarbejde.
EU skal medvirke til at sikre freden i Europa gennem en socialt retfærdig udvidelsesproces.
Her har den hidtidige politik været skuffende.
SF lægger stor vægt på demokrati og overholdelse af menneskerettigheder som forudsætning for medlemskab af EU.
Men på det økonomiske område må EU i langt højere grad acceptere lange overgangsordninger og øget økonomisk bistand.
Det bør desuden være ansøgerlandets eget frie valg, hvorvidt det vil tilpasse sig ØMU-kravene.
Det danske nej og de umiddelbare reaktioner i Sverige og England tegner det klare billede, at der er lande, som ikke ønsker at deltage i ØMU'en.
Denne mulighed i det nuværende EU skal udstrækkes også til ansøgerlandene, som vil finde tilpasning til ØMU'ens konvergenskriterier uhyre vanskelig og potentielt forsinkende for deres optagelse. De øvrige EU-lande bør gøre det klart, at forholdet til ØMU'en ikke påvirker ansøgerlandenes mulighed for at opnå medlemskab.
Efter SF's opfattelse vil større fleksibilitet i EU være gavnlig for at sikre en socialt retfærdig udvidelsesproces, idet Europa i flere rum ikke er en hindring, men en mulighed i et vellykket europaprojekt.
Der er enighed blandt EU-landene om, at regeringskonferencen skal håndtere de problemer, der blev efterladt med Amsterdamtraktaten, og som er tæt sammenknyttet med udvidelsesforhandlingerne.
SF står som bekendt ikke bag det grundlag, som den danske regering forhandler på, men vi mener, det ville være klogt, hvis den danske regering indbød til drøftelser omkring grundlaget for Nicetopmødet.
Det nuværende grundlag er udtryk for en dansk støtte til en smal regeringskonference og er derfor begrænset til disse områder.
På den baggrund burde det være muligt hurtigt at præcisere grundlaget på en måde, som også SF kan støtte. Men det forudsætter naturligvis, at også regeringen er indstillet på en sådan diskussion.
Et tema i debatten op til Nicetopmødet er øget fleksibilitet.
Nogle kalder det forstærket samarbejde, men vi er lidt uforstående over for, at regeringen har været så meget afvisende over for at gå ind i den diskussion.
Det er en debat, der kommer op, bl.a. fordi det, når man får 30 medlemslande i EU, bliver umuligt at få det til at fungere, medmindre man vil acceptere en større grad af fleksibilitet.
Dette drejer sig ikke om, hvorvidt man får det, men hvilken form man får det i.
Og det må være i den danske regerings helt, helt klare interesse at gå ind og påvirke den proces, at få en klar linje i forhold til det, så vi får det på en ordentlig måde, i stedet for at det bare bliver stormagternes fleksibilitet.
I Danmark ønsker et flertal ligesom i Sverige og Storbritannien ikke en meget vidtgående integrationsproces.
I andre lande er der et folkeligt flertal bag en sådan proces.
Derfor anerkender vi også, at de lande skal have lov til at gå videre, men vi må så have et fælles kompromis, en fælles dialog om, hvordan vi får det her til at spille sammen i stedet for at spille imod hinanden, så Europa kan tage hensyn til forskellighederne, de forskellige folkelige behov, de forskellige folkelige visioner og drømme og de forskellige nationale forudsætninger, der er mellem de forskellige lande.
Det er ikke sådan, at der ikke er problemer i det.
Der er problemer i retning af, at man kan få det til at falde fra hinanden, man kan få anarki.
Derfor ville det klogeste være - også på baggrund af, at vi har haft undtagelser siden 1993, at vi jo på det felt er en form for foregangsland, når det drejer sig om fleksibilitet, også når budskabet fra folkeafstemningen helt entydigt er, at Danmark på en række punkter ikke vil være med på højhastighedstoget - at konsekvensen bliver en form for fleksibilitet.
Lad os da få diskussionen i stedet for som strudsen at stikke hovedet i busken.
Og lad mig på vegne af SF fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse »Idet Folketinget tager til efterretning, at 53,1 pct. af vælgerne den 28. september stemte nej til den fælles valuta, konstaterer Folketinget, at der med nej'et ikke er sat spørgsmålstegn ved det danske EU-medlemskab eller vigtigheden af et dansk engagement i EU's og Europas fremtidige udvikling.
Folketinget konstaterer, at et flertal i den danske befolkning på baggrund af ØMU-nej'et ikke ønsker at deltage i en vidtgående unionsudvikling, samt at resultatet af folkeafstemningen er udtryk for en betydelig splittelse i befolkningen og mellem et flertal af befolkningen og et flertal i Folketinget.
Folketinget lægger vægt på, at der fra alle sider gøres en aktiv indsats for at skabe en dansk Europapolitik, der sikres bred folkelig opbakning.
- De danske undtagelser skal ligge fast og være et væsentligt grundlag for den fremtidige danske Europapolitik. - Danmark skal fortsat spille en offensiv rolle i EU's miljøpolitik og herunder arbejde for flertalsafgørelser vedrørende miljøafgifter.
- Danmark skal i EU modvirke social og skattemæssig dumping og derfor arbejde for flertalsafgørelser omkring minimumssatser for selskabsbeskatning. - Danmark skal inden for EU arbejde for en ikke-militær sikkerhedspolitik og en global rolle for EU, som bl.a. udfordrer USA i FN og WTO.
- Danmark skal ud fra sikkerhedspolitiske hensyn støtte en ambitiøs udvidelsesstrategi, som omfatter hele Østeuropa og Centraleuropa, herunder ikke mindst Sydøsteuropa og som indbefatter en fastlagt tidsramme for udvidelsesprocessen. - Danmark skal gå ind i en konstruktiv debat om et mere fleksibelt EU-samarbejde. - Danmark skal arbejde for en yderligere demokratisering af EU-samarbejdet med mere åbenhed og gennemsigtighed samt større åbenhed i den danske EU-beslutningsproces.