Jan Petersen (S), 2001-09-06:
Alle mennesker hører sammen og har et ansvar for hinanden.
De ord giver mening, når vi diskuterer, hvilket samfund vi vil leve i fremover, for dansk politik må jo handle om, hvilken retning vores velfærdssamfund skal bevæge sig i.
Det har taget 75 år at bygge det op, men det kan tage kort tid at rive det ned.
Vi får hver eneste dag brudstykker af det danmarksbillede, vi kan se for os.
Vi får det i korte mediehistorier.
Vi får det også i de politiske debatter, der er herinde, i samråd og forespørgsler.
Normalt tegnes der et billede af et Danmark, der er dårligt.
Der er så utrolig meget i dette land, der er for dårligt.
Men er dét det virkelige billede?
Er det dét Danmark, vi har i september
Mit svar er nej.
Det er et anderledes mangfoldigt, udfordrende og positivt land, vi lever i, og vi laver politik i.
Der går 2.677.000 danskere på arbejde hver dag.
Det er i øvrigt 200.000 flere end i 1993.
Der er flere tusinde ældre, der hver eneste dag får besøg af en hjemmehjælper, der kommer til tiden.
Der er i øvrigt 40.000 flere ældre, der modtager hjemmehjælp, end der var i 1993.
På vores sygehuse behandles 18.000 hver eneste dag, og det er 4.000 flere pr. dag, end det var i 1993.
1 million flere behandlinger gør vi i år, end vi gjorde i 1993.
Så er der et utrolig stort antal danskere, som går ud og gør noget for andre, også hver eneste dag: besøger dem, engagerer sig i medborgerens forhold, reagerer på uretfærdighed herhjemme og i verden omkring os.
Skønmaleri, vil nogle af jer sige, og I har markeret.
Men det er bedre, end det nogen sinde har været, for det er ikke noget slet fungerende, ineffektivt velfærdssamfund, vi lever i.
Det er unikt
det her
Der er stor lighed, og vi finder fornuft i menneskelige og anstændige svar på de ting, vi skal løse.
For vi søger jo både tryghed og udfordring, og vi søger lighed og frihed, og vi søger fællesskab og personudfoldelse, og vi gør det på samme tid.
Vi vil have en retfærdighed, og vi vil have visioner og retning for det, vi gør, men vi vil også have sikkerhed for, at forandringen er i orden, og vi vil også have, at den gælder alle, og at vi kan leve trygt i fremtiden, uanset hvilken alder vi har, hvilket køn vi hører til, og hvilken etnisk oprindelse vi har. Hvorfor så snakke om det, når der er finanslovdebat, for det er jo ikke nogen visionær finanslov isoleret set, det er jo bare tal og tal og tal?
Fornyelsen skal fortsætte, men med udgangspunkt i det, som vi er trygge ved og har det godt med, i det, som vi dybest set ved er grundlaget for, at Danmark er et af denne verdens bedste lande at leve i.
Finansloven er det niende led i denne kæde.
Lidt speciel i år måske, fordi der i den grad er fokus på udgifterne.
Der er ingen grænser.
Man fristes til at tro, at vælgere er nogle, der kan bestikkes.
Det tror vi ikke på i Socialdemokratiet.
Vi tror, at danske vælgere kan se og forstå, hvad det er for et spil, der foregår.
Derfor er en snusfornuftig finanslov fornuftig.
Den bringer Danmark videre.
Vi økonomiserer allerede indgåede politiske aftaler med adskillige af partierne her i Folketinget.
Denne finanslov med dets forslag er et resultat af et samarbejdende folkestyre, hvor der er masser af fælles politisk gods, og det gør i øvrigt mange af de politiske angreb på finansloven utrolig hule. Men hvad vigtigst er, at ser vi kæden over ni finanslove, er det udtryk for et Danmark, hvor der leveres lederskab, og hvor der leveres samarbejdsevne i den regering, landet har, og hvor vi på ganske fin vis forener det kendte og værdifulde med det nye, der er brug for.
Så vi står med et mulighedernes samfund, og hvor det, vi skal diskutere, er, hvordan de muligheder bliver bedre, uden at vi sætter den grundlæggende og herunder den grundlæggende økonomiske tryghed som nation
over styr.
Vi skal bære os fornuftigt ad, også denne gang, også uanset at vi skal mødes ved valgurnerne på et tidspunkt, for økonomien i USA og i Tyskland viser tegn på svaghed, og vi er ikke sikre på, at det bliver ved med at gå lige godt omkring os, så vi skal have noget at stå imod med, og vi skal tænke os om, hvad det så er, vi udløser af nye og yderligere opgaver til hinanden.
Så med hensyn til overbudene og de urealistiske overbud: Hvis man ikke kan udsætte dem lidt, så bør man meddele klart, at man ikke tager dem alle sammen for gode varer. Vi vil ikke være med til det her.
Vi vil have, at 8 års solidt arbejde med dansk økonomi kan fastholdes, og de velfærdsforbedringer, der skal lave, skal være nøje gennemtænkt, og de skal være doseret sådan, at de ikke ændrer på den grundlæggende kurs.
Overordnet er det altafgørende for os, at gælden nedbringes, at renteudgifterne falder.
Det er det, der lykkes i disse år.
Må jeg minde om, at vi i dag som borgere skylder 45.000 kr. mindre, hver eneste af os, end vi gjorde i 1993.
Og det er ikke helt uvæsentligt, at der skal betales 14 mia. kr. mindre i renter af vores gæld.
Så alle angreb, hvor dette land gøres økonomisk sårbart, må afvises, kursen skal fastholdes.
Den anden afgørende forudsætning for, at dette land fremover kan fungere med en solid økonomi, er, at beskæftigelsen også vokser, for det er også heri den materielle velstand og den menneskelige lykke er gemt.
Det skal ikke stoppe nu, det skal fortsætte.
De 200.000, der er kommet i arbejde siden 1993, de 200.000 færre arbejdsløse, som jo er en direkte del af det, skal blive til endnu flere.
Beskæftigelsen skal vokse, men det er grundlæggende for os, at der ikke ved finanslovforhandlingerne gøres noget, der kan forstyrre den hovedopgave, og det giver selvsagt også grænser for, hvad vi vil acceptere.
Vores overordnede opgave er derfor, at beskæftigelsesvæksten skal fortsætte, og at vi derfor nu for alvor skal sætte ind over for de mennesker, der ikke har fået en chance på vores arbejdsmarked.
Lad mig nævne, at selv om vi har fået 40.000 flere med anden etnisk baggrund i arbejde, så er det langtfra nok.
De skal endnu mere i arbejde, og regeringen har spillet ud med, at mennesker i Danmark skal i arbejde, uanset hvad de hedder.
Det er et godt udspil, det er begyndelsen til en stor opgave, som kræver meget arbejde alle steder i landet, i kommunerne, i organisationerne og hos os som borgere og selvfølgelig også hos politikerne.
De mennesker skal kunne bruge deres kvalifikationer i dette land.
De skal også lære vores sprog, sådan at vi har det fællesskab, at vi kan tale med hinanden og dermed også lære at forstå hinanden.
De skal kunne få praktikpladser, når de kommer fra uddannelser og de er unge, og der er så meget andet, der også bør ske.
Det er en vigtig og afgørende opgave i Danmark.
Det andet, vi også skal gøre, er, at vi skal forhindre, at udstødningen fortsætter.
Hvis vi hele tiden sørger for, at mennesker ikke bliver syge af at gå på arbejde, hvis vi satser på et kraftigt ambitionsniveau for vores arbejdsmiljø, så kan vi være med til at sørge for, at flere kan holde ud og kan leve af at arbejde i længere tid, at der er færre, der tabes, og at vi øger vores beskæftigelse. De aftaler om arbejdsmiljø, som er indarbejdet i finansloven, er derfor fornuftige, og jeg advarer imod dem, der foreslår, at de fjernes. Det vil bombe dansk arbejdsmiljø tilbage til det, det var før 1993, og det har danskeren, der skal være rask og kunne gå på arbejde, ikke brug for.
Der er også mennesker, der i en lidt højere alder før pensionsalderen bliver smidt ud fra arbejdet.
Det sker stadig væk, selv om der andre steder råbes på arbejdskraft; vi mangler arbejdskraft.
Vi er nødt til at fastholde, at også mennesker, der er fyldt 55, 57 og 58 år, har krav på et arbejde og skal have mulighed for at få det.
De skal ikke lide af såkaldt naturlig afgang.
Vi har servicejobordningen, som bl.a. hjælper ældre over 48 år til at komme ind og få et arbejdsliv - ja, ældre over 48 år, det nærmer sig for os alle - men hvor vi kan få flere hænder, bl.a. i vores hjemmepleje.
Det er jo et centralt ønske og et centralt behov i mange kommuner, at lidt mere tid ville gøre godt.
For mange ældre ville lidt mere tid være rart, og for medarbejderne, der arbejder med de ældre, ville et lidt bedre arbejdsmiljø være godt.
Svarene eksisterer i de løsninger, som ligger på bordet, de muligheder, der er etableret.
De, der har ansvaret, kan bare gå i gang.
Vi har en række kerneområder, vi gerne vil satse på, og lad mig nævne dem: Vi har indarbejdet et forøget ambitionsniveau på sundhedsområdet.
Der er sat milliarder af til, at vi kan nedbringe ventetider.
Der er lavet konkrete aftaler med amterne, sådan at dansk sundhedssektor fortsætter sin positive forandring, sådan at vores problemer bliver løst. Lad mig nævne, at der er 120.000 patienter, som fra årene 2002-04 vil kunne få behandling, ud over dem, der behandles i dag.
Der skal ikke være nogen, der efter en 3-årig periode venter mere end 3 måneder på behandling.
Det er de sidste afgørende ryk, vi skal foretage os her.
Vi skal også være sikre på, at patienterne får klar og hurtig besked om, hvornår de kan blive behandlet, og hvornår de skal undersøges.
Vi skal have udviklet bedre og flere tilbud til døende, og vi skal også have sat fokus på de mere ældrevenlige behandlingsforløb mellem sygehus og plejesektor - en meget vigtig opgave for ældre, der er indlagt på sygehus.
Finansloven for 2001 slår igennem og finansieres i 2002 med den kraftige indsats, der blev aftalt sidste år.
Der er forbedringer for pensionisterne.
Ægtefælleafhængigheden lempes.
Det giver gode, kontante lettelser for grupper med meget lave indkomster.
Genoptræningen for ældre, der udskrives fra sygehusene, forbedres.
Og kommunernes mulighed for også at opføre moderne plejeboliger er styrket.
Det ensartede helbredstillæg er også en af de forbedringer, som er indarbejdet i dette års finanslov.
Der sker således gode, fremadrettede ryk også på ældreområdet.
Og til folkeskoleområdet.
Lånepuljerne, som er aftalt med kommunerne, viser, at der bygges om, der renoveres og der bygges nyt i landets kommuner i disse år.
Det er positivt.
Der kommer flere elever i vores skoler.
De skal have plads, og de skal have moderne faciliteter, der passer til den opgave, der skal løses.
Men vi vil godt pege på et særligt problem, som vi også mener der skal kigges mere på, og det er, at der er skoler, som ligger i områder med store sociale problemer, hvor det kan være svært at få skolen til at fungere.
Og så er der de sårbare grupper i vores samfund.
Det er indiskutabelt, at der har været en høj prioritering af psykiatri, af hjemløse og på en række andre områder: vanskeligt stillede børn, misbrugere.
Den er ikke færdig. Derfor er jeg glad for, at der også i finanslovforslaget er nævnt, at af den pulje på 1 mia. kr., der er afsat til nye initiativer, også nævnes yderligere indsatser over for socialt dårligt stillede og socialt sårbare mennesker. I forhold til den opgave vil vi gå i kontant og konkret forhandling med dem, der måtte være interesseret i også at gøre noget for denne gruppe i Danmark.
Der er også andre initiativer på finansloven, jeg skal omtale, fordi de har stor betydning for dem, det vedrører, og også har stor betydning for vort samfund.
Vi skal have forhandlet forskningen.
Vi skal have øget IT-indsatsen.
Vi skal være sikre på, at regionalpolitikken fungerer.
Derfor skal vi også have prioriteret det.
Vi skal også have vores erhvervsskoler ind i en mere fast og fornuftig økonomisk flerårsramme.
Vi skal også have afgjort en række spørgsmål for børnene
og familierne, ikke fordi det er nyt, at der skal ske noget for dem.
Det har været en indsats år for år.
Ellers var der jo ikke kommet flere i børnehaverne, og så var der jo ikke sket noget med fripladsgrænserne, hvad der jo er.
Der er sket ganske meget, der har forbedret og lettet og hjulpet børnefamilierne.
Men vi har nu sat os den opgave, og det er der jo mange her, der har et betydeligt medansvar for, at vi vil have en længere barselorlov.
Vi har spillet ud, men vi vil gerne sige to ting om det.
Vi peger på, at når børn er syge, så skal deres forældre have mulighed for at komme med dem på sygehuset.
Det vil vi gerne have indgår, så der er andet end barsel, vi ønsker.
Vi ønsker også, at mennesker i den sårbare situation kan få mulighed for at være sammen med deres børn.
Og det er altafgørende for os, at det er frit for forældrene at vælge, hvornår de genoptager arbejdet.
Derfor ønsker vi, at der skal være sikkerhed for overalt i dette land, at når et barn er 6 måneder, er der mulighed for at få det pågældende barn passet.
Vi ønsker ikke, at forældre skal tvinges på orlov, fordi en kommune ikke er i stand til at levere et kvalificeret pasningstilbud efter 6 måneder.
Det er i sammenhæng med barsel og i sammenhæng med syge børn tre centrale punkter for os.
Og så burde jeg måske nævne, at der jo her ligger en ganske omfattende finansieringsopgave, som vi bør drøfte i fællesskab.
Der er ingen gratis omgang i denne sag.
Må jeg komme med et par bemærkninger om det, der så er foreslået af andre partier.
Jeg har sagt lidt om, at jeg synes, jeg ser mange gaveboder, men jeg synes i og for sig, at mange af de udgifter, der bliver peget på, kan være sympatiske, de kan være venlige, og de er klart udtryk for, at der er nogle, der vil være mere socialdemokrater end Socialdemokratiet.
Det må vi jo så se hvordan de kommer fra, det er jo ikke specielt den ægte vare.
Men der er noget galt med prissætningen.
Socialdemokratiet har altid villet kæmpe for, at når vi satte noget i værk, ville vi også godt have, at pengene var der.
Det er i hvert fald en dokumentation, der står
hundrede procent klar efter disse 9 år.
Derfor er der ingen vej til at få billige varer til lavpris.
Den finansiering, vi ser i Venstres forslag, er hinsides normal økonomisk finansiering.
Der skal skæres i arbejdsløshedsdagpenge, aktivering.
Tre fjerdedele, hvis det kan gøre det, af de midler, Venstre foreslår vi skal finansiere barsel med, er arbejdsløshedsdagpenge.
De kan ikke spares, medmindre man da mener, at arbejdsløshedssatserne skal sættes ned.
Det usympatiske i finansieringen, og det er det andet, jeg skal gøre opmærksom på, er jo, at det går fra ulandsbistanden.
Det er også et led i det konservative udspil, der jo på mange måder i øvrigt er mere forudsigeligt og ærligt.
Her vedstår man dog, at dem med de laveste indkomster ikke skal have skattelettelser, og man går direkte ind og siger, at fradrag for fagligt kontingent skal fjernes, og at skattesatser for ældre, når det drejer sig om boligen, skal være ens.
Det er selvfølgelig noget, der hjælper ældre, der har meget på bogen.
Men vi er lodret uenige i den profil.
Jeg er faktisk enig med Kristeligt Folkepartis formand, hr. Jann Sjursen, når han siger, at skattelettelser rystet sammen med en beskæring af ulandsmidlerne er en utiltalende cocktail.
Jeg forstår det simpelt hen ikke.
Det kan være, der er
en borgerlig politiker, der kan forklare mig det.
Jeg forstår ikke, at det skal gå ud over nødlidende mennesker i fattige lande, at der skal åbnes gaveboder i Danmark.
For hvordan skal vi hjælpe verdens flygtninge og nødlidende i deres hjemlande og nærområder, hvis ulandsbistanden skal stå for skud i sådan et overbudseufori?
Jeg forstår det ikke.
Er der nogen der kan give en forklaring?
Men noget af det unikke i vores folkestyre er jo, at vi kan samarbejde og finde kompromiser.
Med den holdning går vi ind i finanslovforhandlingerne, sådan som vi har gjort det årene før.
Det interessante bliver så: Hvem vil være med til at samarbejde om at finansiere de ting, vi kan gøre for den bedre velfærd, uden på nogen måde at angribe den grundlæggende soliditet i finanslovforslaget?
Derfor inviterer også Socialdemokratiet til samarbejde om at finde dækning for de forbedringer, der kan laves inden for denne ramme.
Vi vil gerne være med til at skaffe finansiering også der, hvor det ikke er angivet, men vi vil ikke gøre det alene.
Vi betragter det ikke som vores opgave at finansiere alle mulige uprioriterede løfter, andre afgiver.
Vi vil gerne finansiere de beskedne, men realistiske løfter, vi selv afgiver.
Og jeg har her forklaret, hvor vores prioriteringer ligger.
Vi tror nemlig ikke, at der er en let vej til et bedre velfærdssamfund via frit valg på alle hylder.
Vi tror ikke, at man kan udlicitere og effektivisere sig til så meget mere end det, vi har foreslået.
Vi synes, opgaven burde være overkommelig.