Lene Espersen (KF), 1999-01-20:
Jeg vil også gerne starte med at takke udenrigsministeren for en meget god redegørelse for situationen, og jeg vil også sige, at jeg egentlig synes, at timingen af denne her forespørgsel er meget fin, både set i relation til de diskussioner, der skal være inden for ganske kort tid i forbindelse med EU-topmødet, og fordi Danmark jo her til aften får besøg af NATO's generalsekretær, Javier Solana, som i dag til Jyllands-Posten har udtalt, at tidspunktet er kommet til at forstærke den europæiske forsvarsdimension i NATO.
Der er med andre ord allerede meget gang i debatten, og der er meget fin bevægelse i den debat, som vi har i dag, om, hvordan man forstærker det forsvarspolitiske og sikkerhedspolitiske på EU-plan.
Det Konservative Folkeparti
er fuldt ud enig i, at det selvfølgelig ikke kun er en debat, vi skal tage, men at der også er et behov for yderligere at forstærke forsvarsdimensionen internt i EU.
Jeg synes måske, det er på sin plads, når vi taler om udvikling, at ridse lidt op, hvad det er, der er baggrunden for, at situationen er så meget anderledes i dag, end den var for bare 7-10 år siden, og det er jo først og fremmest, at det for Danmark i mange, mange år har været et overordnet mål at sikre en fredelig og stabil udvikling i verden, en udvikling, der er baseret på demokrati og overholdelse af de fundamentale rettigheder.
Her har EU i mange år spillet en afgørende rolle på den europæiske scene først og fremmest via en fredelig sameksistens med handel og en stabil økonomisk vækst.
Men der er ingen tvivl om, at Murens fald har haft en afgørende betydning for, at den sikkerhedspolitiske situation i Europa afgørende har ændret sig, hvor det traditionelle fjendebillede og koldkrigsbillede er blevet afløst af muligheder for at give Europa en ny start. Derfor synes jeg faktisk også, at det i dag er relevant at sige, at udvidelsen af EU med de central- og østeuropæiske lande som Baltikum er startskuddet til, at der kommer en ny sikkerhedspolitisk æra i EU.
Disse lande, der i mange år har lidt og er blevet undertrykt af Sovjetunionens totalitære regime, er nu blevet fri, og de ønsker helt og fuldt at deltage i EU og være med til at præge udviklingen i en fredelig retning.
Jeg synes, det er dejligt, at vi har fået bekræftet, at udvidelsesprocessen skrider fremad, og at man på det kommende EU-topmøde i Køln har en køreplan, der sikrer, at udvidelsesprocessens momentum fastholdes.
Den samme type udvikling har vi også set på det forsvarspolitiske område i vores alliancepartner NATO, hvor det betyder, at tre tidligere fjender bliver nye medlemmer af NATO-klubben.
Det er en udvikling, der også understøtter den sikkerheds- og forsvarspolitiske stabilitet i vores del af verden og vil gøre det i årene fremover.
Jeg synes faktisk også, det her er vigtigt at få understreget, at NATO's indgåelse af en aftale med Rusland og oprettelsen af et NATO-Rusland-fællesråd også er med til at skabe et forstærket sikkerhedspolitisk billede af Europa.
Men samtidig med alle de her positive tendenser, samtidig med Murens fald, hvor det traditionelle fjendebillede er blevet fjernet, er der desværre andre ting, der er blevet forstærket, der er kommet andre risici til.
Vi kender det allerede nu fra Eksjugoslavien, hvor der er regionale og etniske spændinger og faktisk borgerkrig.
Der er opstået social uro, og de nye demokratier bliver sat på en hård prøve, når der opstår organiseret kriminalitet og økonomiske vanskeligheder i omstillingsfasen fra planøkonomi til markedsøkonomi. Det betyder også, at der er kommet nye opgaver til og desværre ikke kun opgaver, der kan løses via samhandel og fredelig sameksistens.
Derfor er det positivt, at en fælles sikkerheds- og udenrigspolitik i Amsterdamtraktaten er blevet styrket, så EU fremover bedre kan tale med en fælles og dermed også stærkere røst udadtil, når vi konfronteres med overgreb og krænkelser af rettigheder andre steder, ikke mindst i vores naboområder.
Samtidig er der ingen tvivl om, at udnævnelsen af en hr. eller fru FUSP også vil komme til at betyde, at EU taler klarere og tydeligere udadtil.
Hvis vi ser på hele den historiske udvikling, har vi også set, at man med Petersbergbeslutningen i 1992 har anerkendt, at der altså er et stigende behov for at løse humanitære redningsopgaver, og det er også opgaver, som EU må tage på sine skuldre, specielt når de forekommer i vores del af verden.
Vi har set det i forbindelse med NATO-mødet i 1996, hvor NATO også udtalte, at der var behov for, at Europa stod sammen og forsøgte at styrke den sikkerhedspolitiske dimension inden for EU.
Desværre har Danmark i dag et forbehold.
Det stiller os på sidelinjen i nogle tilfælde, og det mener Det Konservative Folkeparti ikke kun er et problem, men faktisk heller ikke rigtigt set i tråd med den måde, hvorpå Danmark normalt stiller sig i sikkerhedspolitiske spørgsmål.
Derfor synes jeg også, det er paradoksalt, at det forbehold fortsat opretholdes.
Venstres ordfører har allerede været inde på det, men jeg føler også, der er behov for at nævne, at det jo i dag giver os konkrete problemer.
Et eksempel, som jeg synes er til at forstå,
er minerydningsopgaverne i Kroatien, en sag, der egentlig burde være en dansk mærkesag, men hvor Danmark altså ikke har kunnet deltage helt og fuldt.
Det er på grund af forbeholdet, og derfor ser vi selvfølgelig gerne, at det forbehold bliver afviklet så hurtigt som overhovedet muligt.
Men det skal ikke hindre os i også at sige, at vi mener, det er rigtigt og godt, at der også samtidig med den debat, der kan være her i Danmark om forbeholdet, allerede er sket
en yderligere udvikling, idet briterne og franskmændene ved St. Malo har taget et afgørende skridt videre i formuleringen af en styrkelse af det forsvarspolitiske EU-regi.
Det er en udvikling, som Det Konservative Folkeparti hilser velkommen.
Vi mener, det er rigtigt, at EU påtager sig et større ansvar, og vi kan derfor selvfølgelig også varmt tilslutte os den foreslåede vedtagelse, som er fremsat i samarbejde med regeringen, med Venstre og CD.
Det er vigtigt, at vi får styrket det europæiske, og hvis det sker inden for en ramme af NATO, synes vi faktisk også, at det nok kan være den mest effektive vej fremad.