Holger K. Nielsen (SF), 1998-04-01:
Debatten her i dag er jo begrundet af folketingsvalget.
Vi er nødt til at have en ny førstebehandling, og sådan som jeg vurderer det, bliver det i høj grad en gentagelse af den førstebehandling, som vi havde i oktober sidste år.
Jeg kunne sådan set have lyst til at henvise til det, jeg sagde på det tidspunkt.
Jeg genlæste det for nylig, og det var en udmærket tale, jeg holdt, men jeg vil alligevel godt komme med nogle bemærkninger her under debatten i dag, vel vidende at der i høj grad er tale om en gentagelse af, hvad vi tidligere har hørt under disse lange EU-diskussioner.
Jeg vil godt starte med en lidt principiel betragtning, som er affødt af debatten tidligere om integration i dybden
og i bredden
Jeg synes, det er en meget interessant ting at få diskuteret også i relation til Amsterdamtraktaten.
Noget af det interessante her i Folketinget er jo, at der hele vejen rundt i hvert fald i retorikken er enighed om det positive i udvidelsen af EU.
I modsætning til i andre lande er der altså en bred konsensus i Danmark om, at det er en god ting, at EU bliver udvidet.
Vi argumenterer i SF primært med sikkerhedspolitik.
Efter Murens fald står vi med nogle nye muligheder for at skabe et helt Europa, hvor vi i stedet for at slås med hinanden samarbejder med hinanden.
Det er helt, helt afgørende, at det Jerntæppe, der faldt ned efter krigen, og den militære konfrontation, der var tale om i perioden frem til 1989, bliver afløst af et reelt samarbejde, og det er i den sammenhæng aldeles afgørende, at der som afløsning for de gamle militære, politiske og økonomiske skel mellem øst og vest ikke bliver skabt nye skel i Europa.
Af sikkerhedspolitiske årsager er vi tilhængere af udvidelsen; men jeg tror, det også er vigtigt at gøre sig klart, at med et EU med over 25 medlemmer kan man ikke fastholde de gamle målsætninger fra EF.
Da man startede EF sidst i 1950'erne, var det i høj grad baseret på nogle idealistiske målsætninger om et forenet Europa, en føderalistisk union, og baggrunden var den helt naturlige, at efter mange krige - senest Anden Verdenskrig - var der behov for et samarbejdende Europa.
Men EF's fædre, Schuman, Monnet, Spinelli, og hvad de nu hedder - ideologerne, der skabte EF - havde jo visionen om et egentligt forenet Europa.
De ville bruge den økonomiske integration som murbrækker, som motor for en videregående politisk integration, og det er den målsætning, man er nødt til at revurdere.
Når man taler om et stort europæisk samarbejde, hvor Øst- og Centraleuropa kommer med, er det udsigtsløst at have den gamle føderalistiske målsætning om et egentligt forenet Europa.
Det er det, unionsprojektet grundlæggende handler om, og derfor er vi altså nødt til at sige, at hvis vi skal have det brede samarbejde, kommer det til at gå ud over dybdesamarbejdet.
De to ting er i logisk modsætning til hinanden, og hvis vi skal have et udvidet EU, må vi opgive de vidtløftige unionsideer.
Det var jo også meldingen fra den danske befolkning ved 2. juni-afstemningen i 1992, og det var det, 1993-afstemningen udmøntede i de danske undtagelser.
Det var det, det nationale kompromis handlede om: fra dansk side skulle vi sige nej til union, men sige ja til et praktisk, bredt samarbejde, som muliggør et udvidet EU. Og det, vi skal vurdere, er, hvad der sker i øjeblikket.
Lad mig nævne to foreteelser, som i denne sammenhæng er af vigtighed.
Det er kun den ene, som direkte har noget med debatten at gøre, men lad mig alligevel nævne den anden.
Det er ØMU-projektet, som i virkeligheden formentlig har større konsekvenser end Amsterdamtraktaten, og som træder i kraft fra den 1. januar 1999.
Det skal vi ikke snakke om i dag, men jeg vil godt nævne det, for det er nemlig udtryk for en dybdeintegration, der vil få vidtgående konsekvenser, hvis den kommer på skinner og ikke bryder sammen på grund af indre modsætninger.
Det andet er selve Traktaten, og der er specielt mere union i denne traktat på det retlige område.
Man kan lide det eller ej, men det er der.
På hele det retlige område er der i denne traktat mere union.
Man kan lide det eller ej, men vi kan ikke lide det, og det er en hovedårsag til, at vi anbefaler et nej ved folkeafstemningen.
Der er også mere union i kompetencefordelingen, der er mere magt til Europa-Parlamentet, der er mere magt til Kommissionen, der er mere magt til Domstolen, og det er vi heller ikke tilhængere af.
Amsterdamtraktaten skulle være forudsætningen for udvidelsen mod øst; men i virkeligheden er de fleste udmærket klar over, at den nye traktat ikke lever op til de forudsætninger, den burde leve op til.
Det er nu traktatfæstet, at man kun kan optage fem øst- og centraleuropæiske lande, som der er sat navn på, og forhandlingerne er gået i gang.
Men det, man hermed legitimerer og legaliserer, er et nyt socialt skel i Østeuropa - ikke det skel mellem øst og vest, som vi kendte frem til 1989, men et skel mellem de østeuropæiske lande, der kommer med på toget i første omgang, og de lande, der måske kommer med på et senere tog eller måske overhovedet ikke kommer med.
Det får vidtgående konsekvenser for de pågældende landes økonomiske udvikling, for den måde, EU laver strukturpolitik på, favoriserer de lande, der kommer med i første omgang.
Landbrugspolitikken vil favorisere disse lande, og udenlandske investeringer vil primært gå til de lande, der kommer med i første omgang.
Efter min vurdering er det en historisk fejl, at man traktatfæster denne nye skillelinje i Østeuropa.
Hvis det var økonomiske argumenter, hvis det var markedsadgang, der var begrundelsen for udvidelsen, ville der være logik i det.
Hvis det er økonomi, det handler om, er det logisk, men hvis man tænker på sikkerhedspolitik, er det altafgørende, at der bliver tale om en proces, hvor alle får reelle muligheder for at være med. Der er mange debatter om konsekvenserne, hvis det bliver et nej, og jeg synes, der er et deja-vu over den diskussion.
Når jeg hører argumenterne fra tilhængerside her i salen i dag, men ikke mindst på de mange møder, der afholdes - jeg har været til mange, jeg skal også til mange senere, og det er jo her, debatten foregår - er det i virkeligheden de samme synspunkter, som vi hørte før den 2. juni 1992: hvis det bliver et nej, vil det hele bryde sammen.
Danmark vil blive isoleret, vi vil få økonomiske vanskeligheder,
Europa vil falde fra hinanden, og udvidelsen vil ikke blive til noget.
Vi kan udmale hele spektret af argumenter, der bliver kørt i marken.
Men jeg vil opfordre alle til at spise brød til.
Vi har en afstemning om en traktat, og her skal den enkelte dansker vurdere: Er denne traktat god nok med hensyn til de behov, man mener, det europæiske samarbejde skal dække?
Mener man, at traktaten er god, siger man ja, men mener man, at traktaten er dårlig, siger man nej.
Det er det enkle valg for den enkelte, og i den sammenhæng skal det siges, at hvis det bliver et nej, er der naturligvis forhandlingsmuligheder efterfølgende.
Der er ingen på nejsiden, der kan sige: Det vil gå sådan og sådan og sådan, hvis det bliver et nej; men der er altså heller ingen på jasiden, der vil kunne sige: Det vil gå sådan og sådan og sådan, hvis det bliver et ja.
Ligegyldigt om det bliver et ja eller nej, vil der være nogle usikre ting, man kan operere ud fra.
Før 1992 havde vi nogle forestillinger om, hvad der ville ske ved et nej, men ingen af os kunne dengang vide, hvad der faktisk ville ske.
Der kom nogle helt nye bolde i luften.
Der blev skabt en helt ny proces, en ny, demokratisk diskussion, som var fuldstændig uventet for os alle sammen.
Nye muligheder opstod, og naturligvis vil der også være nye forudsætninger, hvis det bliver et nej den 28. maj - lige så vel som der også kan være nye forudsætninger, både positive og negative, hvis det bliver et ja.
Politik er en sammenhæng mellem nogle givne betingelser.
Men der er også mulighed for, at vi politisk kan påvirke de betingelser, og derfor vil der naturligvis ved et nej være mulighed for at kunne påvirke den efterfølgende udvikling.
Jeg tillader mig her at gøre opmærksom på, at hvis man ser på dansk Europapolitik de sidste 25 år, er det, der har påvirket den europæiske udvikling mest, netop det danske nej den 2. juni 1992, da befolkningen underkendte den traktat, politikerne forsøgte at sælge til befolkningen.
På trods af skræmmekampagner om alverdens ulykker lykkedes det efterfølgende at få en positiv proces i gang
, så EU trods alt er blevet lidt bedre, end det var dengang, og det er godt nok.
Den nye traktat er ikke god nok, men med hensyn til demokrati og folkelig diskussion er der trods alt i dag en større lydhørhed med hensyn til, at befolkningerne skal med.
Vi er nødt til at presse yderligere på som kritiske borgere, og i et demokratisk land er det vores pligt at vurdere traktaten.
Er den god nok?
Så må vi tage stilling på baggrund af det og efterfølgende forhandle ud fra, at vi naturligvis i alles interesse skal have en fornuftig løsning, som vi fik i 1992.