Søren Krarup (DF), 2002-04-09:
Vi står med § 266 b i straffeloven, den såkaldte racismeparagraf, over for et af de mest karakteristiske udtryk for den politiske korrekthed i efterkrigstiden.
Og selv om jeg egentlig tror, at alle med sans for åndelig frihed vil være utilpasse med paragraffen, vil en del nok være bange for at tage konsekvensen og afskaffe den, fordi de lægger sig ud med netop den politiske korrekthed.
Hvorfor fik vi i 1971 § 266 b?
Fordi FN i 1965 havde vedtaget en konvention om afskaffelse af alle former for racediskrimination.
Hvorfor vedtog FN i 1965 denne antiracismekonvention?
Fordi begrebet race siden 1945 havde spillet en dominerende rolle i den internationale offentlige debat.
Fordi nazismens raceideologi var blevet den store anstødssten for den internationale verden, og fordi den internationale debat derfor kun kunne tænke og tale om mennesker i racebegreber.
Det, der jo er det virkelig forunderlige ved efterkrigstiden, er, at den har været negativt afhængig af nazismen og derfor er endt med at overtage nazismens menneskesyn.
Tidligere vidste man i Europa og USA, at mennesket er Guds skabning med skyld og ansvar.
Tidligere brugte man kun racebegrebet om dyr, hvad der jo også er logisk rigtigt, fordi det kun er dyr, som man gør til rent biologiske fænomener.
Nazismens ideologi var dyrisk, fordi den gjorde mennesker til racevæsener.
Så sker der i den efterkrigstid, der har overvundet nazismen, det mærkelige, at man i sit modsætningsforhold til nazismen overtager racetænkningen og forstår alt i menneskelivet som et spørgsmål om race.
FN's konvention af 1965 og straffelovens § 266 b fra 1971 er kun at forstå ud fra den politiske korrektheds negative afhængighed af den nazistiske menneskeopfattelse eller ideologi.
Det ligger derfor i sagens natur, at den er ensbetydende med en ophævelse af åndelig frihed, herunder især af ytringsfriheden.
Det er jo forholdet, og det er det, vi har oplevet igen og igen siden 1971.
Ved hjælp af § 266 b kan man kujonere den offentlige debat i landet og slæbe folk for domstolene i stedet for at tage kampen op mod deres ytringer på den frie og offentlige debats betingelser.
§ 266 b er den åndelige ufriheds, den politiske ensretnings, den ideologiske undertrykkelses redskab.
Og når efterkrigstiden samtidig har gjort politik til religion og i sin deraf følgende helliggørelse af den politiske korrekthed vil afskaffe enhver politisk og ideologisk ukorrekthed, ja, så siger det sig selv, at konsekvensen bliver attentatet på ytringsfriheden og åndsfriheden.
I den hellige retfærdigheds navn eller i den retfærdige helligheds navn afskaffer man friheden.
Alt opfattes i racebegrebets sammenhæng.
Alt er derfor blevet negativt afhængigt af nazismen.
Og derfor står vi nu med § 266 b, som for den sags skyld kunne være blevet til i Hitlers Tyskland eller i Stalins Sovjetunion.
Som sagt, jeg er overbevist om, at enhver, der kan og vil tænke, giver mig ret i kritikken. Allerede Poul Dam fra SF udtrykte den som sagt meget præcist under førstebehandlingen i oktober 1970
Det kan ikke siges bedre, siger jeg, som samtidig i en kronik i Berlingske Tidende søgte at råbe offentligheden op ved bl.a. dengang at skrive: Også førhen har ytringsfriheden haft den begrænsning, at enhver måtte stå til ansvar for sine ytringer over for domstolene.
Men ytringsfriheden har ikke før haft den begrænsning, at der var visse meninger, det var lovstridigt at ytre.
En sådan amputation undergår ytringsfriheden nu.
Det skrev jeg i efteråret 1970, og der er formodentlig ingen, der 32 år efter vil tage mig det ilde op eller fortænke mig i, at jeg håber på, at kritikken af § 266 b nu må få følger.