Frank Jensen (S), 1998-06-16:
Jeg vil gerne så starte med at rose alle, der har været impliceret i det lange, seje arbejde med at tilvejebringe en ny psykiatrilov, en ny lov om frihedsberøvelse og anden tvang i psykiatrien og også de ændringer, der ligger i lovforslaget her på retsplejelovens og på straffelovens område.
Jeg mener, alle har bidraget konstruktivt, uanset hvor man så er landet i sin stillingtagen til ændringsforslagene, der er stillet, og til det samlede lovkompleks.
Det har været et langt forløb.
Det fortjener også ros og anerkendelse, når vi taler om sådan en vital lovgivning, som vi gør på psykiatriområdet, at vi så giver os god tid.
Det var i den ånd også, jeg på regeringens vegne havde lejlighed til at fremsætte lovforslaget for nu over halvandet år siden. Lovforslaget har været udsat for grundige overvejelser både i høringer her i huset med inviterede folk udefra og med mange af de interesseorganisationer, vi heldigvis har på psykiatriområdet, og som holder, om jeg så må sige, lovgiverne her i huset i frakkeskøderne, men heldigvis også interesserer sig for dem, der har driftsansvaret for vore psykiatriske hospitaler, nemlig amtskommunerne.
Det er godt, vi har organisationerne, ikke alene de sindslidendes egne organisationer, men også deres pårørendes organisationer, til at holde fast i debatten og i forandringerne og fornyelsen inden for psykiatrien i Danmark.
Der har også været afholdt høringer for en inviteret kreds herfra, nemlig for Folketingets eget Retsudvalg, som vi forestod i Justitsministeriet i sommeren sidste år, og det medførte, at Retsudvalget afgav en beretning over lovforslaget, en beretning, som har ført til en række konkrete ændringer af det lovforslag, som vi har til behandling her i dag, og det har været et langt forløb og et godt forløb.
Jeg vil så godt sige til den debat, der har været om, hvem der har lavet mest, at nu er antallet af ændringsforslag ikke et udtryk for, hvem der har lavet mest.
Jeg vil gerne anerkende den store indsats, som har været gjort også af de ordførere, som har holdt sig lidt tilbage her ved andenbehandlingen i dag, ikke mindst fru Lissa Mathiasens fantastisk store arbejde både som formand for Retsudvalget og som sit partis ordfører.
Jeg synes, det skal nævnes her, fordi der kunne ligge i det, som hr. Peter Duetoft var inde på, en mangel på anerkendelse af det store arbejde, som også fru Lissa Mathiasen har stået for, måske mere bag de lukkede døre i et ihærdigt forsøg på at få et lovforslag udarbejdet, som også tilsigter den retssikkerhedsgaranti, der skal til, når det drejer sig om den administrative frihedsberøvelse, som anvendes inden for psykiatrien.
Jeg kan oplyse, at regeringen ikke kan støtte de konkrete ændringsforslag.
Det er imidlertid ikke ensbetydende med, at regeringen er uenig i de mål, som opstilles af CD og SF.
Faktisk er vi i langt de fleste sager og på langt de fleste punkter enige i de mål, som forslagsstillerne har opstillet som grundlag for de konkrete ændringsforslag.
Der er altså snarere tale om en forskellig opfattelse af midler end af mål.
Med hensyn til de to ændringsforslag, der er stillet uden for betænkningen,
kan jeg oplyse, at regeringen heller ikke kan støtte disse ændringsforslag. Med hensyn til forslaget fra fru Tove Fergo og fru Yvonne Herløv Andersen er det min opfattelse, at det ikke logisk set er muligt at sammenkæde udskrivningsaftaler og koordinationsplaner med kriterierne for tvangstilbageholdelse.
Hvis en person opfylder betingelserne for tvangstilbageholdelse,
må den pågældende ikke udskrives.
Det giver derfor ingen mening at bestemme, at der i forbindelse med udskrivning kun må videregives personfølsomme oplysninger, hvis den udskrevne opfylder betingelserne for tvangstilbageholdelse.
Gør patienten det, må den pågældende nemlig ikke udskrives.
Med hensyn til forslaget fra hr. Peter Skaarup om at fremrykke den kommende revision af psykiatriloven til folketingsåret 2003-04 finder jeg, at fristen bliver for kort.
Inden et forslag om en ny revision kan fremsættes, skal der gennemføres, som der lægges op til - og det er jeg glad for støttes af et stort flertal - en undersøgelse af lovens virkning.
En sådan undersøgelse vil først med mening kunne sættes i gang, når den lov, vi nu vedtager, har virket i nogen tid.
Så skal jeg sige til det spørgsmål, som Det Konservative Folkepartis ordfører har rejst, og som knytter sig til det ændringsforslag, der er stillet af SF og CD angående ungdomspsykiatrien: Justitsministeriet blev bedt om - jeg tror, det var af § 71-tilsynet - at gennemføre en undersøgelse af, hvorvidt Danmarks ratifikation af FN's børnekonvention betød, at der også her var bindinger med hensyn til det at placere børn og unge sammen med voksne, når det drejer sig om frihedsberøvelse inden for psykiatriens område.
Justitsministeriet måtte lægge til grund i det responsum, vi afleverede både til § 71-tilsynet og til Folketingets Retsudvalg, at vore forpligtelser også gælder, når det drejer sig om frihedsberøvelsen inden for psykiatriens rammer, at man her skal sikre, at børn i videst muligt omfang holdes adskilt fra voksne under tvangstilbageholdelse og tvangsindlæggelsesforhold
, medmindre det ikke vil være i overensstemmelse med, hvad der er bedst for barnet, med barnets tarv.
Ja, det kan man vælge at gøre; det er ikke mere forpligtende af den grund.
Forpligtelsen påhviler os allerede i dag.
Jeg har hørt formanden for Amtsrådsforeningens
sygehusudvalg udtrykke, at det er man klart indstillet på at gennemføre og man er i gang med at sikre det inden for amternes ansvars- og kompetenceområde.
Gennemfører man nu den ændring, der ligger i ændringsforslag nr. 4, vil jeg godt henlede Det Konservative Folkepartis opmærksomhed på, at man her altså bringer dem, der har driftsansvaret på det område og dermed ansvaret for at drive vore psykiatriske behandlingstilbud, nemlig Amtsrådsforeningen, i en situation, hvor de kan læne sig tilbage og bare bede om penge hos staten.
Det mener jeg ikke er en rimelig måde at håndtere det her på.
Jeg mener, at den udbygning og forbedring, der også skal ske på det børne- og ungdomspsykiatriske område, skal ske efter forhandling mellem regeringen og Amtsrådsforeningen.
Inden jeg går til besvarelsen af fru Tove Fergos konkrete spørgsmål om patientrådgivere, vil jeg gerne holde fast i, hvad målsætningen er med udskrivningsaftaler og koordinationsplaner.
Og for historieskrivningens skyld skal jeg erindre om, at det var den daværende sundhedsminister, fru Yvonne Herløv Andersen, der bragte dette tema frem i forbindelse med det lovforslag, som blev fremsat for nu over halvandet år siden.
Det er rigtigt set, at vi i dag i psykiatrien udskriver en række patienter fra lukkede psykiatriske afdelinger uden at have fuld sikkerhed for, at der er et netværk omkring dem, et behandlingssystem, der samler patienterne op, når de er uden for det lukkede system - at det er der, og at det har et ansvar for at være til rådighed.
Det er det, vi gør med det her lovforslag.
Vi erkender, at der er nogle patienter, som er i stand til at lave en aftale med overlægen.
De får en udskrivningsaftale.
Så erkender vi også med lovforslaget her, at der er en række patienter, som ikke vedkender sig deres eget behandlingsbehov, når de først er uden for det lukkede sygehusvæsen, og her har myndighederne så en pligt til at søge en behandlingsplan gennemført gennem en koordinationsplan.
Jeg vil godt sige, at uanset om der er tale om en udskrivningsaftale eller en koordinationsplan, kan den ikke gennemføres med tvang.
Der er nemlig ingen tvangsmæssige foranstaltninger uden for det lukkede psykiatriske sygehusvæsen.
Det er ikke ønsket fra regeringen, det er ikke tilsigtet med lovforslaget, og der er ikke mulighed for med lovforslaget at gennemføre tvangsmæssige foranstaltninger uden for det lukkede psykiatriske sygehusvæsen over for de psykisk syge.
Det skal altså sikres, at der ikke er nogen patienter, der falder igennem vores sikkerhedsnet.
Der skal være en samtale, der skal søges indgået en aftale, og kan der ikke det, er der tale om en koordinationsplan.
Den har myndighederne pligt til at søge gennemført.
Så har fru Tove Fergo spurgt: Hvad med dem, der får en koordinationsplan?
Skal de så ikke have en patientrådgiver?
Det er alene de myndigheder, der skal søge et tilbud etableret, som tilsigter at hjælpe den pågældende til det behandlingsbehov, som den pågældende har ude i det ambulante behandlingssystem. Der blev spurgt også om myndighedernes mulighed for at overføre oplysninger mellem myndigheder
Jeg kan bekræfte over for fru Anne Baastrup, at der her er tale om, at forvaltningslovens bestemmelser gælder, og at man alene må overføre oplysninger, når det er nødvendigt.
Hvis en myndighed skulle overtræde dette kriterium, kan sagen indbringes og prøves i Det Centrale Patientklagenævn.
Der må nemlig ikke overføres - som fru Anne Baastrup var inde på - personfølsomme oplysninger, som ikke er relevante i forhold til den konkrete situation, den konkrete sag, det konkrete behandlingsbehov.
Så jeg er helt enig med fru Anne Baastrup i, at her bliver der altså ikke tale om nogen ladeport, der bliver slået op i forhold til at overføre oplysninger mellem myndigheder.
Jeg mener, at vi med dette forslag har fået et lovforslag, der rækker fremad.
Men i erkendelsen af, som også hr. Peter Duetoft var inde på, at psykiatriområdet er noget, der heldigvis samler større og større opmærksomhed - det gør det i befolkningen, det gør det hos politikere - er det vigtigt, at vi også har mulighed for at vende tilbage og revidere den lov, vi nu gennemfører. Det er ikke en lov, hvorom man kan sige: Nu har vi trukket en streg, nu er vi så færdige med at udvikle psykiatrien i Danmark; den vil fortsat være under udbygning.
Det vil den være på de materielle, indholdsmæssige forhold med hensyn til rettigheder, til fysiske rammer, til behandlingstilbud til patienterne, og det vil den være i forhold til det retssikkerhedsmæssige område.
Men med den her lov kommer vi en lang række skridt videre.
Der er indlagt en revisionsbestemmelse i loven.
Det vil give os en fornyet mulighed, godt nok ikke med justitsministeren som den, der skal fremsætte lovforslag, men den vil give sundhedsministeren mulighed for at tage nye skridt fremad.
Regeringen har nogle klare målsætninger om også i fremtiden at forbedre forholdene for psykiatrien i et tæt samspil med dem, der har driftsansvaret, nemlig amtskommunerne.