Per Stig Møller (KF), 2003-10-08:
Jeg vil godt takke for tilslutningen fra flertallet her i Folketinget til, at vi kan sende flere soldater af sted for at øge sikkerheden og dermed også muligheden for at genopbygge Irak.
Det er jo i en forlængelse af FN's resolution fra maj måned, 1483, hvor man, som hr. Helge Adam Møller bemærkede, jo præcis appellerer til medlemstaterne om at bidrage til forbedringer af stabiliteten og sikkerheden i Irak i overensstemmelse med denne resolution.
Og det vil sige, at det er en opfordring til verdenssamfundet om, uanset hvad man måtte mene i marts måned, at gå ind og hjælpe med at stabilisere og skabe sikkerhed i Irak.
Jeg er da også glad for, at hr. Niels Helveg Petersen har honoreret, at dette er en god resolution, der også betød, at Norge jo så også meldte sig til opgaven.
Det er vigtigt for os, at man, uanset hvad man mente i marts måned, så er klar over, at her altså er en verdensopgave i at få dette land stabiliseret og genopbygget og ikke bare løber fra opgaven.
Derfor vil jeg også omkring det spørgsmål, som hr. Søren Søndergaard underholdt Socialdemokratiet med, understrege, at vi ikke agter at løbe fra en opgave, der ikke er løst. Og hvad angår en eventuel tidsforlængelse, så står der jo direkte i beslutningsforslaget: Såfremt det skulle vise sig hensigtsmæssigt at forlænge bidraget, eller såfremt der skulle ske en væsentlig ændring i opgavens karakter, f.eks. som følge af beslutninger, truffet af FN's Sikkerhedsråd, vil regeringen rådføre sig med Det Udenrigspolitiske Nævn herom, eller om nødvendigt på ny forelægge sagen for Folketinget.
De, der stemmer for det her forslag, holder altså begge muligheder åbne.
Til hr. Peter Skaarup vil jeg så også med henvisning til beslutningsforslaget, der taler om flygtningesituationen, nævne, at vi på side 5 forholder os til den, idet vi jo siger, at regeringen lægger vægt på, at sikringsstyrken er nødvendig for at understøtte og sikre en international humanitær indsats i Irak, ligesom styrken på længere sigt er en forudsætning for, at en genopbygning af landet kan finde sted, og at den politiske overgangsproces kan få de rette sikre rammer. Sikringsstyrken vil således fortsat kunne medvirke til at understøtte etablering af et fredeligt og stabilt Irak til gavn for hele den irakiske befolkning herunder også tilbagevendende flygtninge og internt fordrevne.
Til hr. Søvndal vil jeg sige, ligesom jeg vil sige til hr. Jann Sjursen, at vi arbejder for at styrke FN's rolle.
Jeg har talt med de europæiske medlemmer af Sikkerhedsrådet og med USA's udenrigsminister og har understreget nødvendigheden af at få skabt en konstruktion, som jeg sagde er en bro med to piller.
Den ene pille er den militære, og her anfægter ingen jo, at der er den amerikanske militærindsats den væsentligste.
Heller ikke FN taler om, at der skal blå hjelme
ind og overtage opgaven.
1483 gør det jo også klart, at det er autoriteten under amerikansk militær ledelse, som står for sikkerhedsopgaven og den militære opgave.
Det er der ingen, der anfægter, og det er der ingen, der kan aflyse.
Det ville være naivt at forestille sig andet.
Den anden bropille er den politiske, hvor der skal større og større indflydelse til irakerne.
Det er jo også det, der er tale om i de resolutionsforslag, som foreligger, men som altså ikke er færdigforhandlet i FN, at der skal en øget indflydelse til irakerne. Vi talte i forrige uge i FN med den irakiske leder for det rådgivende råd, EU havde møde med dem, og der talte de jo heller ikke om at overtage det med det samme; de talte om en »steadily and gradually« overtagelse, altså en fast, løbende rytme, hvor man gradvis overtager flere og flere områder.
Og det sker jo allerede i dag, at de forskellige irakiske ministerier får overdraget flere områder. FN's rolle er altså den politiske.
Det er den med at genopbygge retsstaten, retssamfundet.
Der nævnes også en række områder i resolution 1483, som altså ikke har været tilstrækkelige til at få skabt et enigt Sikkerhedsråd om den næste resolution, men der nævnes jo allerede i 1483 en række opgaver for FN, som man forestiller sig, at FN skal overtage.
Vi ser meget gerne, at FN får en stærkere rolle, det arbejder vi også for, og det har vi også meddelt USA.
Den skal være så stærk, at også Kofi Annan er tilfreds med den opgave, han får tildelt, og mener, at han kan løse den.
Så har hr. Villy Søvndal sagt, ligesom hr. Niels Helveg Petersen lidt mere humoristisk også var lidt inde på, at masseødelæggelsesvåbnene var kronargumentet i beslutningen i marts måned.
Nu skal jeg gøre opmærksom på, at dette beslutningsforslag ikke nævner masseødelæggelsesvåben, for, som hr. Ulrik Kragh sagde, dette beslutningsforslag drejer sig om at udvide styrken.
Den anden diskussion er en helt anden diskussion, og bemærkningerne skal altså ikke være en kronik.
Men jeg skal gøre opmærksom på, at når det nævnes i resolution 1483, er det jo alt sammen i forbindelse med resolutioner, som er vedtaget tidligere.
Det er refereret med henvisninger til resolutioner i FN, som præcis nævner dem.
Det er ikke kronargumentet, for hvis man tager punkt IV i beslutningsforslaget for resolution 1483, kan man se, at det er dette, at Saddam Hussein ikke har villet samarbejde med våbeninspektørerne, som han med novemberresolutionen fik sin sidste chance for at gøre, der gør det.
Lad mig nævne: I første linje står der, at Irak i flere tilfælde har anvendt masseødelæggelsesvåben såvel mod militære som civile mål.
Det en kendsgerning, alt andet ville jo have været forkert, og hvis vi nu havde skrevet, at han ikke har anvendt masseødelæggelsesvåben mod militære og civile mål, ville det være forkert, så det er en kendsgerning, der henvises til.
At afvæbning af Irak er nødvendig for at fjerne truslen mod den internationale fred og sikkerhed i regionen er, hvad FN lige siden resolution 678 har nævnt. At Irak over en årrække substantielt har krænket sine nedrustningsforpligtelser i henhold til FN's sikkerhedsrådsresolutioner.
Det er FN's sikkerhedsrådsresolutioner, der nævner det.
At FN's Sikkerhedsråd med resolution 1441 af 8. november 2002 beslutter at give Irak en sidste chance for at opfylde sine nedrustningsforpligtelser og undgå alvorlige konsekvenser.
Det er en kendsgerning, idet man gav dem en sidste chance den 8. november 2002.
At Irak ifølge FN's våbeninspektører ikke har overholdt kravene i resolution 1441 om omgående betingelsesløst og aktivt samarbejde.
Det er jo en kendsgerning.
Det er jo, hvad våbeninspektørerne påpegede i deres rapporter.
At det må konstateres, at Irak dermed har forspildt sin sidste chance i medfør af resolution 1441.
Det er så konklusionen, som så fortsætter. At FN's Sikkerhedsråd tidligere har bemyndiget anvendelse - det er seks, syv, otte - af militær magt mod Irak med henblik på at gennemtvinge Sikkerhedsrådets krav og betingelser, og at denne bemyndigelse stadig væk står ved magt.
Den opdateres jo med 1441.
At gennemtvingelse af FN's Sikkerhedsråds krav, herunder som en sidste udvej med militære magtmidler, er nødvendig for at fjerne truslen mod den internationale fred og sikkerhed i regionen.
Så kronargumentet var altså ikke det, som hr. Villy Søvndal nævnte. Det er nævnt én gang i konklusionerne og er en kendsgerning, som hr. Villy Søvndal heller ikke kan benægte.
Det gjorde hr. Holger K. Nielsen da heller ikke under debatten den 19. marts 2003, hvor han siger: »Det handler om, at Saddam Hussein har masseødelæggelsesvåben, og det er jo det, våbeninspektørerne er i gang med at undersøge.
De er i gang med at få dem afmonteret.«
Og jeg skal minde Det Radikale Venstre om, at fru Marianne Jelved sagde: »Det Radikale Venstre ønsker at gøre op med Saddam Husseins tyranni, diktatur, masseødelæggelsesvåben osv. ... Vi er fortsat af den opfattelse, at krig er den sidste udvej, men at det kan være nødvendigt at gå ind i en krig.«
Det mener man så ikke var tidspunktet der, og det respekterer jeg, men man mente jo altså, at det kunne blive nødvendigt.
Det var så det, vi vurderede var nødvendigt på det tidspunkt.
Så det, hr. Villy Søvndal siger, er simpelt hen ikke rigtigt.
Derfor kan det godt være meget morsomt at sammenligne de to, men det er to forskellige opgaver, og sammenligningen er i øvrigt ikke korrekt.
Til sidst skal jeg sige, at hr. Villy Søvndal - undskyld hr. Søren Søndergaard, men de to stemmer var næsten ens - glemmer, at et flertal i den irakiske befolkning er tilfreds med, at Saddam Hussein er væltet - det viser
meningsmålingerne -
og at et flertal også forventer en bedre fremtid som følge af det.
Det er faktisk den fremtid - vil jeg fortælle hr. Søren
Søndergaard - som Saddam Husseins terrorister prøver at forhindre, for de vil ikke have, at den irakiske befolkning får en sådan fri fremtid.
De vil styre den irakiske befolkning, som de gjorde før.
Det er derfor, at vi skal have større sikkerhed for vores styrker.
Det, det drejer sig om i dag, er, at Saddam Hussein ikke skal få held til at få ødelagt den mulighed, der er for et frit Irak i fremtiden.
Det er den frihed og fremtid, som flertallet i den irakiske befolkning håber på og regner med, at de kan få.
Det er derfor, vi er dernede, og det er derfor, vi udvider styrken: for at skabe den sikkerhed, som er nødvendig, for at Saddam Hussein og fundamentalisterne, som hr. Søren Søndergaard har ganske ret i er kommet ind, ikke skal få held til at ødelægge den fremtid.
Derfor takker jeg for, at et flertal her i salen støtter muligheden for at skabe den fremtid for irakerne.