Aage Frandsen (SF), 2003-04-25:
Indledningsvis vil jeg sige, at jeg tror sandelig heller ikke, at fordi det er en norsk ejer, bliver det norske udsendelser.
Nej, det bliver amerikanskdominerede udsendelser under alle omstændigheder, ligegyldigt hvem der kommer til at eje TV 2, og det er jo dét, der er pointen i hele diskussionen.
Hvis man alene skal producere tv ud fra, hvad der kan betale sig, skal man tænke på et bestemt publikum, som vil se nogle bestemte udsendelser.
Der skal ligge nogle reklamer omkring de pågældende udsendelser, og der er et bestemt publikum, der er mere købedygtigt end et andet publikum, og det er det publikum, som bliver styrende.
Om man synes, det er godt eller dårligt tv, er fuldstændig irrelevant. Det bliver mere målrettet mod det marked, som findes.
Vi har måske 300, 400, 500 forskellige typer tv-stationer, der sender til Danmark, og som vi kan tage ned på forskellig vis, men de er ikke udtryk for en mangfoldighed med hensyn til indhold.
De er udtryk for en mangfoldighed, fordi der er mange af dem.
Når vi taler om mangfoldighed, kan den defineres på den måde, at der er flere stationer.
Men hvis disse stationer sender det samme, er det ret ligegyldigt at tale om mangfoldighed. DR og TV 2, som er public service-stationer, sender på forskellig vis tv, som danskerne gerne vil se, og grunden til, at DR også kan sende smalle programmer, er, at DR har licensen.
TV 2 kan ikke sende tilsvarende smalle programmer i samme omfang, men de har stadig nogle enkelte, fordi de har et økonomisk grundlag, som i øjeblikket bl.a. skyldes, at de er de eneste, der kan sende
reklamefinansieret tv til hele Danmark, men også at de i et vist omfang har licens.
Når vi ser på de andre tilbud, som danskerne har, og som danskerne selvfølgelig skal benytte sig af, hvis de ønsker det, er de jo meget ens.
Der er ikke den store forskel på det, man ser på TV 3, eller det, man ser på TvDanmark 1 og 2.
Det er stort set det samme, det er billigt produceret, og det skal det være, for ellers kan man ikke sende, og det er rettet mod et bestemt publikum, nemlig det publikum, som man forventer er købedygtigt og lader sig påvirke af reklamer.
Det betyder, at der vil være en tendens til, at en del af det danske publikum måske får mindre tv af den slags, de gerne vil have.
Det kan ikke undgås.
Hvis man ser på sådan noget som børneprogrammer, kan man jo se meget tydeligt, at i dag er der meget stor forskel på de omkostninger, der er forbundet med at lave børneprogrammer.
DR har en gammel tradition for at lave gode børneprogrammer, men det koster ganske mange penge.
TV 2 har betydelig mindre tradition for det, og derfor er det også sådan, at Danmarks Radio og TV 2 har været nødt til at købe masseproducerede discountudsendelser, fortrinsvis fra USA.
Med hensyn til public service, som regeringen hele tiden skyder sig ind under, at man får med, når man laver kontrakterne, vil jeg til enhver tid medgive, at hvis vi skulle lave noget tilsvarende, ville vi heller ikke kunne give nogen som helst garanti, for det kan man ikke.
Jo, fordi deres grundlag for at kunne leve op til public service-kravene var forskellige.
DR's grundlag var, at de havde licensen, og der var en klar forventning om, at de til punkt og prikke ville leve op til kravene på en helt bestemt måde og også anderledes end TV 2.
Det er det skred, der vil ske.
Det er det skred, der utvivlsomt vil ske, ligegyldigt hvor meget man skriver ned.
Man kan endda skrive det ned sådan, at det ser ud, som om det er en klar skærpelse, og hvis der så henvises til, hvordan det var i Danmarks Radio før i tiden, kan man sige: Det var jo ikke, fordi det var så strengt, men Danmarks Radio følte en forpligtelse til at leve op til det på sin egen strenge måde.
Der stod ikke en række ting i public service-bestemmelserne om, hvordan de skulle leve op til det, og at der skulle gives sendetid mod snævre målgrupper, men det var de samme bestemmelser for Danmarks Radio og TV 2. Når man nu fjerner disse bestemmelser, som førhen var fælles for begge kanaler, fra TV 2, er det ikke overraskende.
Det er logisk, for sådan vil det være i fremtiden.
Ordvalget lyder i og for sig udmærket, men jeg er overbevist om, at når man skal i gang med at praktisere bestemmelserne på et rent kommercielt marked, bliver man altså tvunget til at ændre sin handlemåde, og i den forbindelse er det meget beklageligt,
at regeringen ud over at bede om nogle økonomiske rapporter ikke i højere grad har bedt om nogle mediemæssige vurderinger.
Der var en høring her i Folketinget, som blev foranstaltet efter et vist pres fra oppositionens side, og det var jo karakteristisk, at disse mediefolk sagde, at de var ganske bekymrede for, om det kunne lade sig gøre at leve op til indholdet af public service-kravene på det økonomiske grundlag, der forelå.
Der var ikke noget med, at de sagde, at det ikke under nogen omstændigheder kunne lade sig gøre, for der er jo eksemplet fra Norge, hvor man mener, det i højere grad kan lade sig gøre, fordi Norge er i en anden situation end Danmark med hensyn til, hvordan konkurrencen er på området, hvordan reklamemulighederne er på området, og hvordan indtjeningsmulighederne er på området.
Jeg mener i virkeligheden, det er en meget stor fejl fra regeringens side, men jeg er selvfølgelig godt klar over, hvorfor man ikke har bedt om at få lavet noget sådant.
Det er selvfølgelig, fordi det kunne have forvirret billedet, selv hos kulturministeren, fordi det kunne jo være, de havde skrevet noget om, at der var større risici for ikke at kunne leve op til public service-kontrakten, end vi ellers har fået forelagt.
Man har bedt om to økonomiske rapporter, hvor der selvfølgelig tænkes økonomisk.
Sådan skal det være, og derfor er det heller ikke overraskende, at de når frem til den konklusion, at det nok kan lade sig gøre, for man kan jo næsten sige, at alting kan lade sig gøre, hvis man bare er lidt fleksibel med public service-bestemmelsen.
Det var den del, regeringen skulle have sørget for også var til stede.
Vi afviser naturligvis de to lovforslag.
Det, regeringen nu lægger op til med et meget snævert flertal sammen med Dansk Folkeparti, er reelt, at vi i fremtiden har DR som public service-station, mens TV 2 bliver en station, som mere og mere bliver tvunget ud på markedet i et slagsmål om reklamekronerne.
De bliver nødt til at tænke i retning af, hvem det er, som vil se deres udsendelser, og sige til nogle firmaer: I skal reklamere omkring disse udsendelser, som vi sender til et bestemt publikum.
Det er et publikum, som er købedygtigt, det er det, man kalder det yngre lag, og det er specielt kvinder, som i særlig grad lader sig påvirke af reklamer - ikke fordi de er mere påvirkelige, men fordi det erfaringsmæssigt fortrinsvis er dem, der køber ind, mens de lidt ældre, de helt unge og børnene er mindre påvirkelige, fordi det ikke er dem, der køber ind.