Line Barfod (EL), 2005-03-10:
De børn, vi snakker om, er ikke dem, hvor forældrene af en eller anden grund vælger, at deres børn skal have noget andet mad end den, der bliver serveret.
De børn, vi snakker om, er dem, der ikke har råd til at være med i ordningen.
Da sagde ministeren på et tidspunkt, at hvis der var nogle forældre, der virkelig ikke havde råd, skulle det sociale system træde til.
Betyder det, at regeringen vil fremsætte nogle forslag om, at man kan få særlige tilskud til mad, eller vil man, som det også har været fremme i debatten her, udvide fripladsreglerne til også at omfatte madordningerne, så vi altså får en generel hævning af brugerbetalingen, som man bare ikke har lyst til at sige er en hævning af brugerbetalingen, fordi man i stedet deler det op i madordninger og noget andet, men dog med den tilføjelse, at fripladsen så også gælder for madordningen?
Eller hvad er det, ministeren forestiller sig det sociale system skal træde til med for at sikre de familier, der ikke har råd til at betale for maden?
Derfor har jeg den antagelse, at hvis der er familier, der ikke har råd til at betale de, tyder det på, trods alt beskedne beløb, der vil være forbundet med en sådan madordning i en institution, så vil de have et indkomstniveau, der også med de eksisterende regler gør dem berettigede til at få hjælp socialt fra kommunerne til at få råd til at betale for deres børns mad.
For jeg antager, at det vil være så lavt et niveau, at det faktisk ikke er dyrere for forældrene at koble sig på en madordning i daginstitutioner, end det vil være at betale for det, det koster at købe ind til madpakker.
Jeg tror, det vil kunne holdes på et rimelig beskedent niveau.
Men jeg synes som sagt, at vi skal få de ting undersøgt noget nærmere under udvalgsbehandlingen og se, om der er nogle problemer i det, som vi i fællesskab kan løse med det udgangspunkt, at det som sagt er forældrenes ansvar at betale for børnenes mad.
Ministeren mente, at jeg måtte være kommet i en tidsmaskine fra det 15. århundrede.
Nogle gange har jeg indtryk af, at det er regeringen, der er kommet i en tidsmaskine fra en tidsalder, hvor der var kolossale forskelle, og hvor det, man i første omgang gjorde, var at tilgodese de rigeste i samfundet.
Det virker sådan med hensyn til nogle af de her forslag.
Men jeg vil gerne spørge ministeren, hvad det er, ministeren forestiller sig i praksis, når det her forslag skal føres ud i livet, hvis ministeren mener, at det er fuldstændig urealistisk overhovedet at forestille sig, at der opstår en situation, hvor nogle børn er med i en madordning, der er betalt for, og nogle børn ikke er med.
Hvis det ikke er det, ministeren har lagt op til, hvad er det så, ministeren forestiller sig der kommer til at ske i virkeligheden ude i institutionerne?
Hvis det er sådan, at vi får nogle priser, som virkelig for alvor afholder nogle fra at betale for maden, kan jeg godt dele den bekymring.
Jeg forstår den godt.
Jeg sagde også, at vi nu må dykke mere ned i det, men det er da klart, at jeg ikke kan afvise, at der er forældre, der om ikke andet så ikke vil betale for sådan en ordning, og som foretrækker, at deres børn skal have madpakke med hjemmefra i stedet for den mad, som serveres.
Det kan være, at de af forskellige grunde synes, at det ikke er den rigtige mad, institutionen serverer, at de selv kan gøre det bedre osv.
Det kan jeg jo ikke afvise.
Så jeg kan ikke stå her og sige, at den situation, at nogle børn ikke er koblet på madordningen, ikke vil opstå.
Da jeg gik i skole – og sådan er det da nok stadig væk – var der også nogle børn, som ikke var med i mælkeordningen i skolen.
Sådan er det jo.
Men det allerbedste vil jo være, at den gode madordning er for alle børnene og ikke kun for dem, hvis forældre har råd til at betale.
Vi risikerer altså og specielt i Københavns Kommune med de mange nedskæringer, der løbende er dér, at der bliver så høj en brugerbetaling mange steder og så dårlige vilkår, at vi får den opdeling mellem forskellige institutioner, som ordførerne under en tidligere debat var bange for at få.
Der er tale om en genfremsættelse af et tidligere lovforslag, og man kan sige, at det på mange måder var de samme elementer, som ikke så overraskende var indeholdt i debatten i dag.
Som sagt var der en generel opbakning til, at der serveres sund mad i daginstitutionerne.
Der er klart en udvikling her i landet i retning af, at børnene og de unge ikke får tilstrækkelig sund mad, at de spiser og drikker for meget, som er for sukkerholdigt, og at der dermed også er en tendens til et stigende antal overvægtige børn og unge.
Det er synd for den enkelte.
Det går ud over trivselen og kvaliteten i vedkommendes liv.
Det er også et samfundsøkonomisk problem, så det er et problem, vi også kommer til at arbejde med ud fra mange forskellige vinkler, herunder at vi fremsætter et forslag som det her, der skal forbedre mulighederne for madordninger i børneinstitutionerne.
Der er så delte meninger om, om forældrene skal betale for madordningerne ud over den almindelige daginstitutionsbetaling, og om det er de enkelte forældre, der bestemmer, om deres børn skal være omfattet af madordningerne, eller om de generelt skal omfatte alle børn.
Jeg kunne måske nok savne, at nogle af kritikerne havde sat lidt mere fokus på, at der med lovforslaget også bliver fjernet nogle af de barrierer, som forældrene har oplevet at der er med hensyn til at få etableret nogle velfungerende forældrebetalte madordninger.
Til de bekymringer, der er fremhævet her i dag, vil jeg starte med at sige, at fru Line Barfod nærmest beskriver det her forslag, som om det var dets formål, at der skulle ende med at sidde nogle få børn – de fattige børn – som ikke kunne få mad, der skulle se på, at alle de rige børn spiste den gode mad.
Ja, faktisk spurgte fru Line Barfod, i fuldt alvor må jeg gå ud fra, om det var sådan, at det skulle indeholdes i de pædagogiske udviklingsplaner, at man sådan skulle lære, hvorfor der er fattige børn, der skal se på, at de andre spiser.
Når man hører fru Line Barfod fremstille virkeligheden på den måde, er det lige før, man tror, at fru Line Barfod er kommet flyvende hertil i en tidsmaskine fra det 15. århundrede og er landet midt i Folketingssalen her i dag uden overhovedet at vide, hvad det er for et samfund, der er uden for dørene.
Det forholder sig jo ikke sådan i verden, som fru Line Barfod beskriver det.
Jeg noterede mig, at både Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre delte den samme bekymring, men lagde op til en drøftelse under udvalgsbehandlingen af, om man kunne finde en løsning.
Jeg vil da godt sige, at det da også er noget, jeg har tænkt over, når jeg har vurderet den her tanke og forslaget.
Er det nu sådan, at det kan få en social slagside, som ikke er acceptabel?
Men det skal afbalanceres af, at det i hvert fald i regeringen er udgangspunktet, at forældrene altså har ansvaret for, at børnene får noget ordentlig mad, og jo mere vi lader det offentlige gå ind og betale for f.eks. børnenes mad, jo mere fjerner vi også ansvaret.
Jeg synes, at det er en rigtig tankegang, at vi gør, hvad vi kan for at stimulere fornuftige madordninger i daginstitutionerne og også meget gerne i skolerne, men at de er baseret på det grundvilkår, at det er forældrene, der finansierer den mad, børnene skal have.
Det er jo også sådan, det er, når der ikke er madordninger.
Så betaler forældrene selv for madpakken og for den mad, børnene i øvrigt spiser, så det er jo ikke sådan, at vi pålægger forældrene nogle omkostninger ved at sige, at de selv skal betale.
Den balance må der være i det.
Er der børn, som virkelig er i den situation, at forældrene ikke kan betale, kan jeg ikke se andet, end at det i første omgang vel egentlig må være et spørgsmål om, at de sociale myndigheder vurderer, at der her altså er en familie, som simpelt hen ikke har penge til at sørge for maden til deres børn, og så må man med de ordninger, der i øvrigt er, hjælpe den pågældende familie til at få råd til at sørge for, at deres børn får mad.
Men jeg synes da, at vi skal interessere os for det under udvalgsbehandlingen og måske også prøve at komme tættere på nogle vurderinger af, hvad det er for nogle priser, der kunne komme på tale her.
Der har jo været forsøgsordninger, hvilket også den konservative ordfører var inde på, hvor det for mig at se tyder på, at det trods alt er meget begrænsede omkostninger, der er forbundet med det her.
Et er, at man inkluderer lønudgifter, men samtidig er der også tale om, at man ofte kan købe mere rationelt ind og lave maden mere rationelt, når det er storkøb, det drejer sig om, og derfor er det også noget, der kan gøre det billigere end det, forældrene selv skulle betale, hvis de selv skulle købe maden og smøre madpakken derhjemme.
Men jeg synes, at vi under udvalgsarbejdet skulle prøve at komme lidt tættere på, hvad det egentlig er for nogle omkostninger, der kunne komme på tale her.
Udgangspunktet for regeringen er, at forældrene må have ansvaret og også betale for børnenes madordninger, men jeg takker for den konstruktive tone, jeg synes der var i indlæggene fra både Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre.
Så vil jeg også lige strejfe det spørgsmål, der har været oppe nogle gange, om kommunerne, der har mulighed for at nedlægge nogle ordninger på basis af det her, det vil sige køre eksisterende gratisordninger ind under den her ordning.
Der er vi i den samme situation som i så mange andre sammenhænge, at vi hele tiden må spørge, hvad vi mener med et kommunalt nærdemokrati, hvad vi mener med selvstyre i kommunerne.
Har vi tillid til, at kommunerne træffer fornuftige beslutninger her, eller er vi bange for, at kommunerne ikke kan håndtere sådan nogle problemstillinger på en fornuftig måde, sådan at vi må træffe beslutningerne i stedet for?
Vi har i regeringen altså valgt at sige, at der her er et område, hvor kommunerne fornuftigt kan træffe beslutningerne, men også – og det var et forslag, som kom ind under, tror jeg, andenbehandlingen af forslaget sidste gang – at kommunerne skal fastsætte et maksimumsbeløb for forældrenes betaling til madordninger.
Men tak for debatten.
Jeg ser frem til en konstruktiv udvalgsbehandling.