runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Frank Jensen (S), 1998-06-16:
Jeg skal svare på det konkrete spørgsmål fra fru Ester Larsen, der spurgte, hvad der står i aftalen mellem regeringen og Amtsrådsforeningen på psykiatriområdet.
Det, jeg refererede til, var afsnittet i aftalen, der knytter sig til børne- og ungdomspsykiatrien, hvoraf det fremgår af aftalen, at der er enighed om, at der ved udgangen af år 2005 skal være etableret ungdomspsykiatriske funktioner i alle amter.
Det var det, jeg konkret refererede til i forhold til aftalen, der blev indgået med Amtsrådsforeningen.
Hvordan de økonomiske rammer ser ud i forhold til den samlede udbygning af psykiatriområdet, kan jeg ikke udtale mig om, det har jeg ikke haft lejlighed til at studere, men det er klart, at de målsætninger, som ligger i aftalen fra sidste år, står da ved magt.
Om de realøkonomiske muligheder tror jeg enhver ved, at der er en vis overophedning i bygge- og anlægsbranchen i øjeblikket, og det kan medføre, at der kan ske nogle tidsforskubbelser, det kan jeg ikke sige noget om, men målsætningen om den kraftige udbygning på psykiatriområdet, der ligger i aftalen, står selvfølgelig ved magt.
Så spurgte fru Tove Fergo igen om udskrivningsaftaler og koordinationsplaner.
Som det fremgår af lovforslaget, er der tale om to forskellige typer af udskrivningsgrundlag.
Når en sådan koordinationsplan skal laves, kan man jo ikke få en aftale med patienten.
For at kunne lave en sådan koordinationsplan er det selvfølgelig nødvendigt at kunne udveksle oplysninger, der knytter sig til, hvad behovet er for den enkelte, så man kan lave et skræddersyet tilbud, der passer til den patients behov.
Når man har en patient, der ikke vedkender sig, at der overhovedet er et behandlingsbehov, kan man heller ikke få samtykke til, at oplysninger må overføres.
Her er det altså
myndigheden, der må vurdere nødvendigheden af de oplysningers overførsel.
Overskrider man det, kan de prøves, og de kan prøves ved indbringelse af den pågældende sag i Det Centrale Patientklagenævn netop for at sikre, at man også har en prøvelse her på det at overføre oplysninger, der knytter sig til den enkelte patient.
Så jeg tror, at fru Tove Fergo, hvis fru Tove Fergo vil de psykisk syge det bedst, må erkende, at det må være muligt for myndighederne at kunne overføre oplysninger, der gør, at man kan lave et behandlingstilbud, der er skræddersyet til den enkelte patient, hvor man ikke kan gennemtvinge det behandlingstilbud, fordi der ikke er nogen tvangsmæssige foranstaltninger uden for det lukkede sygehusvæsen, i det ambulante system.
Sådan er det, og det er også tilsigtet, at hvis der er brug for anvendelse af tvang og de tvangsmæssige foranstaltninger, skal det foregå inden for de retmæssige rammer, der i øvrigt ligger i lovforslaget om, at det foregår på et psykiatrisk sygehus.
Margrete Auken (SF), 1998-06-16:
Det er jo en vigtig klargøring det her, og dér må sundhedsministeren eventuelt rette mig, hvis jeg har misforstået det, men jeg husker, at da jeg sad og behandlede loven her, altså den gamle lov, i Sundhedsudvalget, kom der en række spørgsmål netop om mikroinsemination, som man jo ved meget, meget lidt om.
Man kommer med sådan en sædcelle, der ikke engang kan gå selv, og som skal køres frem i kørestol og skubbes ind.
Og vi hørte jo fra en række andre forskere, at det faktisk var lidt betænkeligt.
Så var der amter, der sagde, at den behandling ville de ikke tilbyde, og så kom ellers den daværende sundhedsminister med den store pind ned over fingrene på dem.
Og jeg vil godt spørge, om det faktisk er sådan, at amterne selv kan afgøre, om de vil bruge mikroinsemination.
Tove Fergo (V), 1998-06-16:
Jeg mener, at ministeren, forrige gang ministeren var oppe og svare, sagde, at man ikke kunne gennemføre koordinationsplaner eller udskrivningsaftaler tvangsmæssigt.
Man kan godt lave en koordinationsplan, vedtage, beslutte en koordinationsplan, udveksle de oplysninger, der er brug for, uden patientens accept, men man kan bare ikke gennemføre den med tvang, hvis patienten ikke vil være med.
Jeg er helt enig: Der er en gruppe patienter, som i allerhøjeste grad har brug for, der bliver taget hånd om dem.
Men hvad hjælper det så, hvis man alligevel ikke kan tvinge en behandling igennem i anden afdeling?
Altså når det kommer til stykket, kan de alligevel få lov at sejle deres egen sø, hvis de ikke vil være med til det.
Så kan man sidde og lave
noget bureaukrati, men man gennemfører ikke behandlingen, og det kommer meget bag på mig, at man så i virkeligheden ikke opfylder det store behov, som hedder, at der er nogle mennesker, som har brug for et socialpsykiatrisk efterværn.
Dorte Bennedsen (S), 1998-06-16:
Fru Margrete Auken stillede et spørgsmål til forslagsstillerne om, hvorfor vi ikke ønskede at tvinge amterne.
Jeg tror, spørgsmålet må bero på en misforståelse, for amterne har jo heller ikke pligt i dag.
De lægger selv kriterierne for, om de vil tilbyde denne behandling.
Det, vi ønsker, er at ophæve forbudet mod, at læger må deltage i dette her.
Det vil sige, at hvis amter ikke ønsker at gøre det, vil enlige kunne søge hen på private klinikker og få behandlingen.
Det her lægger fuldstændig parallelt op til, som reglerne er i dag, at det er amterne, der lægger kriterierne.
Jann Sjursen (KRF), 1998-06-16:
Det ændringsforslag, som fru Margrete Auken har stillet her i forbindelse med andenbehandlingen, ændrer ikke på vores stillingtagen som sådan.
Derfor fastholder vi vores grundlæggende synspunkt, at når vi skal tilbyde denne her form for kunstig befrugtning, også insemination, er det for os et spørgsmål om, at der reelt er tale om et parforhold, et ægteskab mellem en mand og en kvinde, og ikke bare et spørgsmål om, hvorvidt man nu er anonym som far eller man ikke er det. Så vi afviser fra Kristeligt Folkepartis side, fra hele folketingsgruppens side, det af fru Margrete Auken stillede ændringsforslag.
Vibeke Peschardt (RV), 1998-06-16:
Der er grund til at repetere, at man ved at beholde lov om kunstig befrugtning, som den er i øjeblikket, diskriminerer en bestemt gruppe ud, ikke bare fra offentlig sygehusbehandling, men også fra sygehusbehandling i det private system.
Det betyder, at læger på private klinikker ikke kan foretage insemination af enlige kvinder, og det mener jeg er diskriminerende over for den gruppe.
Samtidig er
det kriminaliserende over for de læger, der så måske gør det alligevel.
Endelig kan man sige, at det forhindrer jo ikke nogen i at rejse til Sverige eller et andet sted og få foretaget de her behandlinger.
Det forhindrer heller ikke, at man importerer særlige sets til at foretage de her ting selv.
Og det vil sige, at den lovgivning, der ligger nu, aldrig vil komme til at virke. Der vil blive født nøjagtig lige så mange børn, som der altid er blevet.
Til allersidst vil jeg sige om fru Margrete Aukens ændringsforslag her, at jeg synes, det er en klargørelse af hendes synspunkter i forhold til tidligere
Der er altså en chance for at gøre det her på en isoleret ting, og til næste år, når den oprindelige lovgivning skal tages op til revision, bliver der jo mulighed for at se på det her problem igen.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1998-06-16:
Jeg bad om, men fik ikke noget svar på den besynderlige form for logik, der ligger i at ville ophæve én diskrimination og så indføre en anden for præcis den samme gruppe.
Måske er det for at få lidt balance i det.
Margrete Auken (SF), 1998-06-16:
Jeg kan simpelt hen ikke få ind i knolden, hvorfor fru Yvonne Herløv Andersen er så optaget af, at der skal være så mange som muligt, der diskriminerer.
Det er, som om det er blevet en mærkesag, at man ikke vil kunne læse andre holdninger ud af det, vi siger, end at så må det være en anden lusket måde at indsmugle diskrimination i sagen på.
Jeg har i denne her samling hele vejen igennem - og det har de også, som jeg taler for - været optaget af barnets tarv, og det må fru Yvonne Herløv Andersen undskylde mig, det har altså været mit mål i denne her sag.
Det kan godt være, vi skal lande i generelt at ophæve donoranonymiteten, det kan godt være, af hensyn til barnet.
Det tyder nogle af de meldinger, vi har fået fra FN, på.
Det, vi har sagt indtil videre, er - fordi vi godt ville hjælpe præcis den gruppe, som fru Anne Baastrup taler om, fordi det er præcis den gruppe, det drejer sig om: Jamen hvis de kan komme her uden at skulle have en mand med, som så, hvad skal vi sige, uærligt skal sige, at han vil være far til barnet, så skal de kunne få lov til at få den hjælp.
Men vi vil stadig væk beskytte barnet først og fremmest.
Og det er ikke diskrimination, ligegyldigt hvor ivrig fru Yvonne Herløv Andersen er efter at få understreget det som diskrimination.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1998-06-16:
Da lovforslaget om kunstig befrugtning blev vedtaget, skete der jo det, som nogle gange sker, når man slipper demokratiet løs: det viste sig, at der var flertal på nogle områder, hvor man ikke havde forventet det, og dermed blev der udeladt en bestemt gruppe mennesker, som ikke længere kunne få lægehjælp.
Det er sådan set det, sagen drejer sig om.
Jeg synes, fru Anne Baastrup understregede meget godt, hvad det var for en speciel gruppe, vi hentyder til: dem, der har brug for det, men som er udelukket fra det.
De andre skal nok finde ud af at få hjælp på den ene eller den anden måde, men det var jo rarere, hvis det var ved lægens hjælp. Derfor understregede jeg jo også ved førstebehandlingen det principielle i, at vi har en sygehuslov, hvor der står, at der er fri og lige adgang.
Og det er der så ikke.
Var det så endda bare det, at man kunne gå hen og betale sig til en læges hjælp på en privatklinik, men det kan man heller ikke. Det har man heller ikke valgt man skulle kunne.
Men alle andre må, som det er sagt før, gerne hjælpe til. Så er der et ændringsforslag til behandling i dag, som har en meget besynderlig form for logik, idet fru Margrete Auken ønsker at ophæve den diskrimination, som jeg synes der ligger i, at man overhovedet har undtaget en ganske bestemt gruppe mennesker fra lægehjælp.
Det gør man så godt ved at indføre en anden type diskrimination, nemlig at det præcis på det her smalle område er et spørgsmål om at få oplyst, hvem faderen er.
Jeg kan godt forstå, hvis man forfølger det mål, som man vel tabte, da lov om kunstig befrugtning blev vedtaget, nemlig at få ophævet anonymiteten, men jeg synes, det er en diskrimination at indføre det på det her smalle område.
Poul Nødgaard (DF), 1998-06-16:
Lad mig sige det med det samme: Dansk Folkepartis folketingsgruppe havde gerne set, vi slet ikke skulle have behandlet dette lovforslag i dag, men det skal vi altså.
Jeg vil gerne indledningsvis meddele, at hele folketingsgruppen vil stemme imod forslaget, og vi vil også stemme imod det ændringsforslag, der er stillet af fru Margrete Auken fra SF og åbner op for nogle ting, som jeg synes virker temmelig uhyggelige.
Jeg fatter slet ikke det ændringsforslag, SF her har stillet, men det må SF selv redde sig ud af.
Jeg vil også gerne sige - hvad enten man kan lide at høre det eller ej - at det er jo ikke nogen ret at kunne få børn, og der er mange, der ikke kan få det.
Jeg kunne sådan set måske lidt drilsk sige, at der er også mange mænd, som lever sammen og ikke er i stand til at få børn.
Anne Baastrup (SF), 1998-06-16:
Under førstebehandlingen lykkedes det efter min bedste overbevisning for os at tale os lidt nærmere til hinanden.
Siden lovforslaget oprindelig blev vedtaget sidste år omkring denne tid på året, har der naturligvis været en offentlig debat, og i den forbindelse er det kommet klart frem, at det er muligt også for private i overensstemmelse med reglerne at købe sæd.
Den gruppe, som dette lovforslag vedrører, er den lille, afgrænsede gruppe, som af den ene eller anden grund har behov for lægehjælp, fordi de har et eller andet problem med deres underliv, så de kun kan blive gravide ved insemination.
Man kan anvende laboranter, man kan anvende dyrlæger, man kan inseminere sig selv, men der er den lillebitte, afgrænsede gruppe, som enten på grund af dårligt arbejdsmiljø eller fordi de fik en knallert, da de var 15 år, og kørte i kulde, eller af en anden grund har fået et problem med underlivet.
Det er den gruppe, et folketingsflertal i givet fald forhindrer i at få lægehjælp, og det synes jeg man skal gøre sig klart.
Margrete Auken (SF), 1998-06-16:
Nu siger jeg det, og jeg håber, det bliver sidste gang, jeg
skal sige det til fru Yvonne Herløv Andersen: Det er ikke diskrimination!
Vi vil sikre, at barnet på en eller anden måde har en far og ikke bare en klat, og dér er den primære interesse altså barnet.
Det er den svage part i det her og det, uanset hvad fru Yvonne Herløv Andersen prøver at pådutte mig og andre i denne her sag.
Henriette Kjær (KF), 1998-06-16:
Jeg har ikke mange bemærkninger til lovforslaget, for vi har jo haft en lang diskussion både her fra Folketingets talerstol og også i medierne.
Jeg har sympati for det langt hen ad vejen, men har besluttet mig for at stemme imod, da det betyder, at barnet først når det bliver 18 år kan få kendskab til sin far, og det synes jeg er for sent i livet.
Jeg taler i øvrigt også for resten af den konservative folketingsgruppe.
Vi kan ikke støtte dette ændringsforslag.
Preben Rudiengaard (V), 1998-06-16:
På vegne af en del af Venstres gruppe må jeg udtale, at vi stemmer imod forslaget, og det gør vi under henvisning til FN's børnekonvention fra 1989, hvor det anføres, at et barn har ret til også at kende sit fædrene ophav.
Vi mener på denne baggrund, at det er vigtigt, at et barn har denne mulighed, og derfor stemmer vi imod forslaget.
En del af os kan heller ikke acceptere det af fru Margrete Auken stillede ændringsforslag, idet man da først på et sent tidspunkt i livet vil få mulighed for at kende sit fædrene ophav, og det på et tidspunkt, hvor man er blevet gammel nok til at tage vare på sig selv.
Derfor mener vi, at vi af hensyn til barnets tarv ej heller kan stemme for dette forslag.
Anna-Marie Hansen (S), 1998-06-16:
De teknologiske muligheder for behandling af barnløshed udvides og ændres, og i takt med diskussionen om kriterierne for behandling og med loven om kunstig befrugtning fik vi, da forslaget blev vedtaget her i Folketinget, et flertal, der sikrede, at kriterierne for kunstig befrugtning bygger på barnets ret til en mor og en far i relation til behandling af barnløshed, så ufrivillig barnløshed bliver taget alvorligt, samtidig med at barnet som et forbrugsgode afvises.
Som en konsekvens af forplantningsteknologiens udvikling er der opstået en række etiske dilemmaer, først og fremmest om barnets tilblivelseshistorie, der kompliceres af, at barnet som følge af den lovbestemte donoranonymitet fratages retten til at få kendskab til 50 pct. af sit biologiske ophav.
I forbindelse med ændringsforslaget mener jeg, at det første skridt i den rigtige retning er taget til generelt at sikre børn, der bliver til via kunstig befrugtning, en mulighed for at få kendskab til deres biologiske ophav, og for det andet sikrer ændringsforslaget, at barnet vil kunne indhente oplysninger om sin genetiske far, hvis det skulle lykkes forslagsstillerne at ophæve § 3 i den nugældende lov, hvilket jeg absolut ikke håber.
Dorte Bennedsen (S), 1998-06-16:
Jeg havde desværre ikke mulighed for at være til stede ved førstebehandlingen af dette forslag, som jeg er medforslagsstiller til; men da jeg efterfølgende læste debatten i Folketingstidende, kom jeg meget hurtigt til den konklusion, at der næppe kan siges meget nyt om det spørgsmål, som dette forslag omhandler.
Jeg skal derfor blot meget kort redegøre for mine motiver for at medvirke ved fremsættelsen af forslaget.
Baggrunden er, at der ved behandlingen af det lovforslag om kunstig befrugtning, regeringen fremsatte i samlingen 1996-97, blev vedtaget et ændringsforslag, som forbyder læger at beskæftige sig med kunstig befrugtning af enlige.
Dermed er vi kommet i den for mig helt absurde situation, at det er lovligt for alle andre end læger at beskæftige sig med kunstig befrugtning og herunder insemination, skønt det er lægerne, som har den faglige ekspertise.
Jeg er meget overbevist om, at det nu eksisterende forbud for læger ikke fører til, at færre enlige får børn, men derimod driver de pågældende ud i et gråt område med de risici, det kan indebære.
Det indebærer kun, at læger, som selv ønsker at kunne give denne behandling, kan gøre det uden at bryde loven. Om ændringsforslaget uden for betænkningen fra fru Margrete Auken skal jeg blot meddele, at jeg agter at stemme
imod, da jeg ikke er tilhænger af at ophæve donoranonymiteten.
Margrete Auken (SF), 1998-06-16:
Jeg er da ked af argumentationen med, at det sker på et sent tidspunkt, altså som voksen.
Det vigtige ved det er, at man kan vide det fra starten.
Det er også det, der ligger i den svenske model, hvor man tilskynder til, at barnet får det at vide, og at det kan spore sin far, når det bliver voksent.
For mig har det også været afgørende, at barnet ligesom kan have en forestilling om, at dets far godt vil vedkende sig faderskabet.
Hvis jeg var barn i den situation, tror jeg, det ville betyde en kolossal stor forskel, om det var sådan en historie, der kunne fortælles om min far, eller om der ikke var noget som helst at fortælle, og det er grunden til, at jeg mener, at den svenske ordning er god.
Nu går diskussionen jo generelt på donoranonymiteten, og det kan jo godt være, når vi hører, hvad der sker på de sædbanker, som man åbenbart kan rekvirere fra pr. postordre,
at det er noget, vi bliver nødt til at kigge på på et eller andet tidspunkt.
Men jeg vil bare lige sige, at jeg er lidt overrasket over aldersargumentet, hvis det er sådan, at man først til den tid vil fortælle barnet, at det er blevet til på den måde.
Så er jeg ikke sikker på, det er nogen god idé.
Jann Sjursen (KRF), 1998-06-17:
Med hensyn til spørgsmålet om deltidsbeskæftigelse og hr. Poul Erik Dyrlunds spørgsmål vil jeg sige, at vi synes, det
er vigtigt, det er en lovgiven ret som sådan, så man ikke skal være afhængig af, om man kan aftale det i forbindelse med overenskomstforhandlinger.
Det er måske kun 15 pct., der ikke er dækket af overenskomsterne på de områder, hvor det er muligt, men de skal altså med.
Jeg kan bekræfte, at fra Kristeligt Folkepartis side er vi parat til at give en kompensationsordning til dem, der vælger nedsat arbejdstid, og det har vi også været tidligere.
Det er faktisk 5-6 år siden eller mere, at vi forelagde dette høje Ting et forslag, som gik ud på at give småbørnsforældre ret til deltidsarbejde og en kompensationsordning
, så det er sådan set ikke noget nyt synspunkt fra Kristeligt Folkepartis side. Angående hr. Jan Petersens betragtninger om generationsperspektivet synes jeg dog, vi nåede hinanden en kende nærmere, og jeg tror nok, vi kunne nå videre, hvis vi gik ned i substansen og prøvede at diskutere, hvor mange der egentlig forlader arbejdsstyrken, når de nærmer sig de 60 år, og hvor mange der eventuelt godt kunne blive længere på arbejdsmarkedet, fordi de ikke er reelt nedslidt.
Den diskussion kan vi tage, og jeg mener, der er behov for det, også i betragtning af det antal ledige, vi trods alt har i dag.
Det er klart, at indfører vi en model som Kristeligt Folkepartis, som man har gjort i Norge, giver det umiddelbart nogle problemer, lige så vel som det gav problemer med beskæftigelsen på vore sygehuse, da vi i 1993, hvor vi også havde regeringsansvar, i fællesskab forbedrede orlovsordningen.
Det gav nogle tilpasningsproblemer.
Vi må erkende, at det ikke er uproblematisk, men vi må løse de problemer og se tingene i et lidt længere perspektiv end bare, hvad der sker her og nu og i morgen.
Jan Petersen (S), 1998-06-17:
Jeg er enig med hr. Sjursen i, at det også er nødvendigt at have generationsperspektivet med, og det indgår også i regeringens ambitioner, at vi skal have en senere afgangsalder.
Der er ikke noget forslag om at ændre afgangsordningen, men via en række initiativer, som skal udmøntes i forskellige regier, vil man forsøge at få hævet afgangsalderen.
Men det rækker ikke.
Den skal meget højt op, der skal lægges mange år til, hvis vi skal have en stor volumen frem, der kan give rum til meget mindre arbejdstid for børnefamilierne.
Det faktum må hr. Sjursen forholde sig til, for hvis der bliver produceret mindre i Danmark af den grund, og vi skaber færre værdier, må hr. Sjursen kunne pege på, hvor der skal spares noget i den offentlige eller den private sektor, hvis regnestykket skal gå op.
Det er nødvendigt.
Det er godt med fine ord om familier, og jeg er helt med på det, men den effekt er vi nødt til at forholde os til.
Jeg må også minde om, at i Norge har man gennemført den ordning, hr. Sjursen formodentlig gerne vil have gennemført også i Danmark.
Men i Norge diskuterer de mig bekendt ikke længere børnefamilierne særlig meget, men hvordan de skal få besat de ledige stillinger på deres sygehuse.
Villy Søvndal (SF), 1998-06-17:
I SF opfatter vi kravet om mere tid som et af de helt centrale krav.
Det er faktisk spændende.
Jeg tror, det var i forgårs, der var en undersøgelse af, hvilke krav der prioriteres højest blandt LO's medlemmer, og det er lige præcis kravet om mere tid.
Det kan så udfyldes på forskellig måde.
Vores eget forslag går på at forbedre orlovsordningerne, lave dem mere fleksible osv.
Det, Enhedslisten nu foreslår, er ret til en ugentlig arbejdstidsnedsættelse for fuldtidsarbejdende forældre med børn under 7 år og med en lønkompensation, der er lig med de maksimale dagpenge.
Vi er principielt helt enige i forslagets sigte.
Vi synes, der er behov for mere tid.
Vi vil godt diskutere, om vi også skal hjælpe alle uanset lønforhold.
Vi så gerne, at de meget højt lønnede ikke får den fulde kompensation.
Det er jo præcis det, vi også laver i pinsepakken, hvor vi forsøger at lave en omfordeling til fordel for lavtlønsgrupperne.
Jeg antager, at det også er en klar forudsætning fra forslagsstillernes side, men jeg synes, at det glimrende kan indgå som et mere konkret eksempel på, hvordan de forslag, der ikke er særligt udmøntede fra regeringens side, kan udmøntes i mere konkret politik.
Jann Sjursen (KRF), 1998-06-17:
De to ting hænger faktisk meget, meget nøje sammen i Kristeligt Folkepartis opfattelse
af, hvad det drejer sig om i den politiske debat: der er sammenhæng mellem ideologi, overordnede visioner og overvejelser og det, man foretager sig helt konkret. Med hensyn til pinsepakken må jeg blot sige, at jeg tager det som en kæmpeindrømmelse fra regeringens side, at man i forhandlingerne om pinsepakken - også over for os - har fremlagt et forslag til, hvordan man kan modificere virkningen af det udhulede rentefradrag, bl.a. for børnefamilierne.
Det er dog et tegn på, at regeringen har erkendt, at der er noget galt.
Til hr. Jan Petersen vil jeg blot sige, at selvfølgelig er det en del af virkeligheden, at forældre er udearbejdende, når de også gerne vil være selvforsørgende; det er der ikke nogen selvmodsigelse i.
Det mener vi i Kristeligt Folkeparti, fordi vi har den opfattelse, at det er en samfundsmæssig opgave at give tilskud til børnepasning, og så skal pengene følge barnet.
Erhvervsfrekvensen er jo meget høj i børnefamilierne i dag, både for fædre og mødre.
En del af diskussionen om at have en arbejdsstyrke, der er stor nok i forhold til efterspørgslen af arbejdskraft, kunne jo gå på, om det er hensigtsmæssigt, at børnefamilierne i dag både har mulighed for først at tage børnepasningsorlov og senere også uddannelsesorlov, selv om forældrene måske har fået en lang uddannelse, og at kunne gå på efterløn, når de er 60 år.
Det kunne jo være, det var den grænse, man skulle se på, så man sikrede sig, at de år, man kan være aktiv på arbejdsmarkedet, også er tilstrækkelige til, at man kan betale de velfærdsgoder, man har fået del i.
Jeg synes, vi måske kunne se på det forhold i et generationsperspektiv som sådan.