Jann Sjursen (KRF), 1999-05-27:
Hvad skal vi gøre ved konflikten på Balkan?
Det har været et gennemgående tema eller et gennemgående spørgsmål i denne her debat. Efter Kristeligt Folkepartis opfattelse hjælper det ikke, at vi forsøger at besvare dette spørgsmål med, hvad vi har gjort eller burde have gjort.
Det er for sent nu.
Det hjælper heller ikke de fordrevne kosovoalbanere, der er offer for Milosevics etniske udrensning, at vi ikke har gjort nok for de forfulgte kurdere, tibetanere, og hvem man ellers kunne nævne.
Verdenssamfundet har længe forsøgt sig med det gode i forhold til Milosevic, og når Kristeligt Folkeparti utvetydigt bakker op om NATO's militære aktioner i Serbien, så skyldes det ene og alene, at de diplomatiske og politiske forhandlingsmuligheder var udtømte.
Der var ingen anden udvej i forhold til de klare advarsler, Milosevic havde fået, end at gøre holdning til handling, at effektuere truslerne om bomber.
Det er imidlertid vigtigt at fastslå, at det ikke var NATO's bomber, der udløste den etniske udrensning i Kosovo.
Det var det ikke.
Den var i gang.
Netop for at yde kosvoalbanerne den nødvendige beskyttelse må NATO være parat til at sætte landtropper ind.
Forhåbentlig kan det blive som en del af en egentlig fredsbevarende styrke, men det kan også blive med henblik på at skabe fred.
Militære initiativer er dog ikke nok.
Danmark må internationalt arbejde for at få bragt serberne til forhandlingsbordet, og det med både Rusland og FN i en central rolle.
Der bliver nemlig ikke nogen varig fred, uden at disse to parter er med.
Krig er ensbetydende med flygtninge, og ikke mindst NATO-landene har et ansvar for de mange flygtninge, der søger tryghed og sikkerhed i nærområdet.
Særlig Albanien og Makedonien er under stort pres.
Det vil jeg gerne kvittere for ved denne lejlighed
Over 200 mio. kr. er der blevet bevilget til den humanitære indsats i nærområdet, og det er også her, at den største indsats skal ligge.
Men uanset velvilje fra Kosovos nabolande og de flygtende kosovoalbaneres ønske om snarligt at kunne vende hjem igen, så må Danmark på UNHCR's anmodning tage imod flygtninge, og det har vi også gjort.
Regeringen gav i første omgang tilsagn om, at Danmark ville modtage op til 1.500 flygtninge.
Det blev senere til 3.000, og efter lidt tøven, vil jeg nok sige, fra regeringens side, så tror og håber jeg, at regeringen vil være parat til at give endnu flere opholdstilladelser om nødvendigt, og hvis UNHCR anmoder om det.
Hidtil er udgifterne til de kosovoalbanske flygtninge blevet finansieret inden for Danidarammen, nemlig ved de penge, som er afsat til humanitære indsatser.
Det kan nok knibe med, tror jeg, at disse midler vil strække, og så må der efter Kristeligt Folkepartis opfattelse tillægsbevillinger til.
Vi vil ikke være med til at tage Danidapenge fra andre projekter og til andre formål end det, de er øremærket til nu.
Vi vil ikke være med til at tage penge fra verdens fattigste.
For det, der er helt centralt for os, er, at vi ikke glemmer Afrika og verdens fattigste nødlidende midt i strømmen af billeder af fordrevne og nødlidende mennesker fra Kosovo.
Derfor synes jeg også, det er vigtigt at se tingene i større perspektiv, også at se på, hvordan andre lande gebærder sig i forhold til den hjælp, som andre mennesker i verden trænger til end netop de fordrevne kosovoalbanere.
Jeg synes, det er væsentligt at påpege, også over for allierede og mere konkret over for USA, at det er et ekstremt dårligt signal, det land sender, når det lever uanfægtet med en gæld til FN-systemet på over 8 mia. kr. og samtidig villigt lader pengene rulle til bomber.
Jeg mener, det er stærkt kritisabelt, at checkhæftet kommer hurtigt op af lommen, når det gælder om bevillinger til bomber, mens det ofte bliver i lommen, når det gælder om at bevilge penge til et FN-system og til en indsats, der i et længerevarende perspektiv i virkeligheden kunne sikre mere udvikling, mere fred og stabilitet i denne verden.
Fra Kristeligt Folkepartis side mener vi, at vi også fra dansk side skal turde påtale den slags ting, også over for nære allierede. Spørgsmålet om Afrika og den gældsfælde, som mange af de afrikanske lande, udviklingslande i verden i det hele taget, er havnet i, trænger sig på.
Her kan vi ikke bare sætte kikkerten for det blinde øje og lade stå til.
Det gør vi heller ikke fra dansk side.
Jeg vil godt sige, at det er vigtigt, at den danske regering forstærker presset over for EU og over for de store lande for at få dem til at være med til at bidrage til gældslettelse for verdens fattigste.
Jeg er i den forbindelse enig med Enhedslistens ordfører, der tidligere i debatten her var inde på, at det helt rigtige at bruge år 2000 til i forhold til udviklingslandene faktisk er en fuldstændig gældseftergivelse, sådan som der også peges på i Jubilee 2000-initiativet.
En eftergivelse af de fattige landes gæld, en gæld, som de alligevel aldrig vil kunne tilbagebetale, er helt nødvendig, hvis vi skal være med til at skabe en ny verdensorden, hvis vi vil være med til at skabe en ny verdensorden, der er bedre end den gamle.
En stadig vigtig aktør på den internationale scene er Den Europæiske Union.
Den såkaldte vismandsrapport, der førte til Kommissionens afgang, afslørede en ramponeret forvaltningskultur i EU.
Det er helt afgørende for EU's fremtid, at der nu bliver ryddet op.
Det er ikke nok med en ny Kommission, men en ny Kommission er forudsætningen.
Danmark må gå foran ved ikke at genudnævne Ritt Bjerregaard som kommissær, ikke på grund af Ritt Bjerregaard som person, heller ikke på grund af hendes bedrifter, men det vil være totalt uacceptabelt for befolkningen i EU, hvis mange af kommissærerne bliver gengangere.
Regeringen burde derfor efter Kristeligt Folkepartis opfattelse for længst have fastslået, at Danmark stiller med en ny kommissær.
At undlade at give dette signal er det samme som at signalere, at det er i orden også for de andre medlemslande at genudnævne deres kommissærer, og det er det ikke.
Vi vil fra Kristeligt Folkepartis side ikke have en genbrugskommission, men en ny Kommission.
Til gengæld, når det gælder regeringens og især statsministerens holdning i dag til debatten om de fire danske EU-forbehold, vil jeg sige, at vi er glade for de meldinger, der er kommet i debatten her.
Statsministeren balancerede særligt i de bemærkninger, han gjorde omkring debatten om EU-forbeholdet, mellem det krav, der fra nogles side rejses om en folkeafstemning her og nu og så på den anden side de, der for tid og evighed, tror jeg statsministeren sagde, vil udelukke, at det danske folk igen skal høres.
Vi er i Kristeligt Folkeparti enige med statsministeren og regeringen i, at det vigtige nu er at lægge vægt på processen og ikke falde i den grøft, hvor man siger: Vi vil aldrig mere spørge befolkningen om de fire danske forbehold, de skal stå fast i tid og evighed, og på den anden side heller ikke falde i den grøft, hvor man siger: Nu skal vi bare have dem afviklet her og nu.
Det er en fej strategi,
begge disse veje
Nu er det ikke bare et spørgsmål om strategi, det er et spørgsmål om at få genopbygget tilliden i befolkningen til os, der er repræsenteret her i den lovgivende forsamling, og som altså har ansvaret for at forstærke Danmarks position i EU-debatten, ikke bare i EU som sådan, men også i virkeligheden i forhold til at forstærke EU-debattens forankring i den danske befolkning.
Så her ligger vi på linje med de meldinger, som statsministeren er kommet med i dag om balancepunktet.
Kristeligt Folkeparti var med i finanslovforliget.
Det var vi, bl.a. fordi der her blev taget hul på en række nødvendige, langtrækkende reformer, især på arbejdsmarkedsområdet.
Den nye efterlønsmodel er nu faldet på plads, men det har da ikke været uden debat.
Det er forståeligt, når en ordning, der har fungeret i næsten 20 år, pludselig bliver beskåret, og måske også forståeligt, når der måske har været udstukket lige lovlig vide garantier på området. Men det var og er et nødvendigt indgreb.
Den nuværende - eller den gamle, bliver det jo så - efterlønsmodel var ikke holdbar på længere sigt.
Vi havde fra Kristeligt Folkepartis side fremlagt et forslag om, at efterlønsalderen gradvis skulle sættes op til 62 år med et kvartal om året indtil år 2006.
Det havde været et mere enkelt forslag end det, der rent faktisk blev resultatet.
Vi er imidlertid godt tilfredse med, at vi nu har fået en ordning og en efterlønsordning, som betyder, at flere vil vælge at blive lidt længere på arbejdsmarkedet.
Det er der brug for, hvis de offentlige udgifter skal holdes på et forsvarligt niveau.
Kristeligt Folkeparti lægger i den nuværende økonomiske situation afgørende vægt på, at statens penge først og fremmest går til dem, der har mest brug for dem.
Når vi gik ind for efterlønsreformen, var det ikke for at ramme dem, der er nedslidte fysisk eller psykisk efter mange år på arbejdsmarkedet, for det er jo netop dem, der skal have lov til at puste ud, når de kommer op i 60-års-alderen eller før, og det er ikke dem, som har masser af kræfter og energi til at gøre en indsats i nogle år endnu.
Nu er tiden så kommet til at se på førtidspensionen.
Vi ser gerne, at der snart bliver gennemført en førtidspensionsreform.
Som det er i dag, er der mange, der oplever ansøgningsproceduren som ydmygende, og de føler sig mistænkeliggjort.
Desuden mener vi også, at vi skal gøre en ekstra indsats for at få endnu flere fleksjob eller skånejob.
Der er mange danskere, som ikke kan klare et job på normale vilkår, men som alligevel gerne vil gøre en indsats på en arbejdsplads og kan gøre det.
Jeg håber derfor så, at regeringen for alvor vil tage fat på en førtidspensionsreform i næste folketingssamling, sådan som det også har været regeringens agt, i hvert fald at dømme efter regeringsgrundlaget.
Lad mig her nævne, at loftet over jordskatterne blev sænket til gavn ikke mindst for landbruget.
Jeg synes også, vi har opnået gode resultater i forhold til højskolerne, og vi er også fra Kristeligt Folkepartis side glade for, at det lykkedes at få afsat en pulje til abortforebyggende tiltag.
Nu venter vi så blot på, at regeringen kommer med sin handlingsplan
vedrørende nedbringelse af det høje aborttal
Vi har ventet, og vi venter næsten med længsel på den, for den skulle faktisk være fremlagt den 1. november i denne samling.
Vi er også tilfredse med det forlig, det er lykkedes at indgå med regeringen og en række andre forligspartier omkring en ny elreform.
Vi mener, at vi med elreformen har fået kombineret miljø og marked på en sådan måde, at Danmark endnu engang kan blive foregangsland udi det europæiske, hvad angår energi- og miljøpolitik.
For nylig greb Folketinget så ind i sygeplejerskekonflikten.
Forud for indgrebet var gået flere uger med politiske rumlerier.
Kristeligt Folkeparti var faktisk det første parti, der opfordrede regeringen til at gribe ind for at stoppe konflikten.
Vi erkender, at sygeplejerskerne har et lønefterslæb, at deres arbejdsforhold kan være belastende, og at der er problemer med rekrutteringen inden for faget.
Jeg vil også godt sige, at sygeplejerskerne ikke har gjort noget ulovligt, i hvert fald ikke før indgrebet, eller noget urimeligt for den sags skyld, for strejke er jo et fuldt lovligt konfliktvåben.
De tanker, der var afgørende for Kristeligt Folkepartis ønsker om et indgreb, var af en anden karakter.
Skal det være muligt at konflikte på områder, der rammer uskyldige mennesker, områder, som er vigtige for samfundet, og hvor konflikten får konsekvenser for syge, som har brug for behandling?
Jeg ved da godt, at et nødvendigt beredskab blev opretholdt, så akutte lidelser kunne behandles.
Men alligevel kan det ikke afvises, at mennesker på venteliste dør tidligere, eller får deres helbred alvorligt forringet, når der strejkes inden for sygehusvæsenet.
Strejke var engang et nyttigt våben i kampen mod arbejdsgiverne.
Jeg er på det nærmeste ved at sige, at det hører faktisk fortiden til.
En ny måde at løse arbejdsstridigheder på, især på særlig følsomme områder for samfundet, ville blive til glæde for alle parter i en konflikt, og det kunne måske ske via et voldgiftssystem.
Det, synes vi fra Kristeligt Folkepartis side er en debat, som er nødvendig at tage, også i kølvandet på dette års sygeplejerskekonflikt.
Mens der fortsat er fokus på børnefamilierne i den offentlige debat, så er regeringen, synes jeg, på det område forholdsvis tavs.
Når vi også i afslutningsdebatten i dag har stillet spørgsmål, ikke mindst til Socialdemokratiet herom, så er det ikke, fordi vi fra Kristeligt Folkepartis side mener, at børnefamilierne skal forgyldes og sættes op på en piedestal.
Børnene er den base, som vi skal bygge fremtidens samfund på, og derfor er det vigtigt, at vi giver det enkelte barn de bedste muligheder for at udvikle sig.
Og vi må arbejde frem imod, at de muligheder findes i familierne, og de bør være deres trygge ramme om børnenes hverdag.
Det er også baggrunden for, at vi i denne her folketingssamling har fremlagt tre beslutningsforslag, som vil kunne forbedre børnefamiliernes vilkår og give mulighed for at få børnefamiliernes arbejdsliv og familieliv til at hænge sammen.
Vi håber, at regeringen snart spiller ud på det område og i hvert fald som minimum på det område, der vedrører mere fleksible orlovsordninger, for det har sandelig ligget i pipelinen længe. Jeg vil godt nævne forsvarsforliget, som er kommet i hus.
Et forlig, som vi fra Kristeligt Folkepartis side også er tilfredse med, fordi det danske forsvar nu bliver effektiviseret og omstillet til i højere grad at kunne udføre de internationale opgaver, det desværre nok også fremover bliver nødvendigt at Danmark yder bidrag til, fordi verden jo desværre ikke er blevet mere fredelig i de senere år.
Det er en nødvendig omstilling, der er lagt op til med forsvarsforliget, og det er en omstilling, som betyder, at vi får en ny struktur, som kan klare nye tider og nye opgaver.
Det indgår derfor også i forliget, at der skal nedlægges seks kaserner, og hvor smerteligt det end kan være for de lokalsamfund, det går ud over, så bliver vi nødt til at se i øjnene, at det ikke er holdbart at opretholde så mange kaserner i et land af Danmarks størrelse og med det behov, forsvaret har i dag.
Jeg vil godt benytte anledningen omkring forsvarsforliget til også at takke regeringen for det samarbejde, vi har haft på det område, men altså også på andre områder i det forgangne år.
Med vort forslag om en værdikommission, som har været til endelig afstemning i dag, har vi fra Kristeligt Folkeparti forsøgt at sætte fokus på de fælles værdier.
Og jeg tror, at en af grundene til, at vores fornemmelse for betydningen af det fælles liv er blevet svagere, faktisk er, at vi ikke mere har et så veldefineret fælles værdigrundlag. Vi forstår i dag i langt højere grad os selv som enkeltindivider i stedet for som medlemmer af et fællesskab.
Det er en ulykke for vores samfund, at det i virkeligheden i så høj grad er blevet individualiseret.
Singlekulturen er over os.
Stadig flere danskere bor alene.
Stadig flere danskere vælger bevidst at tage ansvaret alene for dem selv og deres eget liv uden at være afhængig af andre eller forpligtet af et ansvar for medmennesket.
Men vi har alle sammen et dybt behov for fællesskab.
Politisk er udfordringen at skabe gode rammer for fællesskabet.
Derfor er det så vigtigt at give familien gode muligheder for at udfolde sig.
Det er den fælles udfordring for Folketingets partier, og det vil det også være i den kommende folketingssamling.