Kim Behnke (FRI), 1999-12-16:
Men ikke desto mindre vil jeg tage udfordringen og gå ud fra den påstand, som desværre er fremført - også i flere dagblade - at skattedebatten er død i Danmark, fordi den danske befolkning ikke længere tror på, at skatterne bliver sat ned.
Han skrev i 1960 en bog, der hedder »Parkinsons Anden Lov«, og i indledningen til den bog har Parkinson en lille anekdote, der lyder som følger: »En umådelig rig mand fik foretaget en umådelig vanskelig operation hos en umådelig berømt kirurg. 10 dage senere spørger kirurgen, hvordan det går med patienten, og svaret er: »Det går godt.«
Jeg går ind og fortæller ham, hvad operationen koster.
Det skal nok få ham på bedre tanker.
Patienten falder dog noget til ro under denne behandling og skynder sig at regne efter bag på temperaturkurven.
»Deres honorar på 4000 dollar« sagde han til slut, »er præcis det, jeg selv får lov til at beholde af de sidste 44.500 dollar af min indtægt.
Så for at betale Dem uden at savne penge, bliver jeg nødt til at tjene 44.500 dollar mere end i fjor.
Det er ikke så let.«
»De ved jo, hvordan det ligger« sagde kirurgen.
»Jeg er nødt til at tage så meget af Dem, for jeg skal jo også betale skat.«
»Det forstår jeg,« sagde patienten, »men ikke desto mindre sluger deres honorar 44.500 dollar af min teoretiske indtægt.
Det er dog noget.
Turde jeg spørge, hvor meget af de 4000 dollar, De får lov til at beholde?«
Nu var det kirurgens tur til at kradse ned og regne.
Facit blev, at han reelt kun havde 800 dollar tilbage, når skatten var betalt.
»Tillad mig at påpege,« sagde patienten, »at jeg skal altså tjene 44.500 dollar for at skaffe Dem en disponibel indtægt på bare 800 dollar.
Resten tager det offentlige.
Finder De ærlig talt, at denne transaktion er fordelagtig for nogen af os?«
»Oprigtig talt nej« medgav kirurgen.
Ingen ved nøglehullet, ingen skatteinspektører under sengen, ingen båndoptagere, ingenting.
Er vi nu helt sikre på, at det her bliver mellem os?«
»Hvad er det, De vil foreslå?«
»Kom lidt nærmere« sagde patienten.
»Hvad nu, hvis De får en kasse whisky af mig, og jeg så ikke får nogen regning?«
»Ah, det er for lidt« sagde kirurgen, »men hvad nu, hvis vi siger to kasser whisky?«
»Okay« sagde patienten, »men så skal jeg låne deres lystyacht i de sidste 3 uger af september måned.«
»Okay« sagde kirurgen, »så er det en aftale.«
»Bravo.
Jeg har læst Parkinsons Lov og indset, at overdreven beskatning har gjort
det hele meningsløst.«
»De vrøvler, min kære ven.
Parkinsons Lov har intet med beskatning at gøre.
Den handler om, at der ansættes alt for meget personale, hvilket dette hospital i øvrigt frembyder flere interessante eksempler på.
Se nu bare ovre hos patologerne.
De er, som alle andre læger,
bagefter deres tid.«
»De taler om Parkinsons Første Lov.
Jeg hentyder til hans Anden Lov.«
»Jeg må indrømme, jeg har aldrig hørt om den.
Den Anden Lov, siger De?«
»Ja, Den Anden Lov angår beskatning.
Den angår også Dem.
Hør så her, og hør godt efter.
Udgifterne stiger, indtil de dækker indtægterne.
Altså, udgifterne stiger, indtil de dækker indtægterne.
Denne Parkinsons Anden Lov fremgår, ligesom den første, af hverdagens erfaringer.
Den erkendes som selvindlysende, så snart den er fremsat, og den er lige så klar, som den enkel.
« Det er en knap så almindelig fastslået kendsgerning, at loven gælder for såvel staten som for individer.
Uanset statens indtægt og størrelse vil der altid være et pres for at få dem brugt.
Dersom vi andre skulle overføre den offentlige finanspolitiks metoder på vores privatøkonomi, måtte vi se bort fra, hvad vore indtægter beløber sig til og kun overveje, hvad vi havde lyst til at bruge.
Vi kunne så vælge bil nr. 2, at bygge et hus, at få en motorbåd forud for den lystyacht, vi selvfølgelig allerede havde, at få et landsted og en god lang ferie på Bermuda.
Alt dette, ville vi sige til os selv, var påkrævet, absolut nødvendigt.
Der vil så kun stå tilbage at indrette vore indtægter, så de dækker disse absolut nødvendige ting, og det eneste, vi kunne forsvare at spare på, var skatten. Hvis på den anden side det offentlige skulle til at anlægge den privatøkonomiske metode for sine udgifter, måtte det begynde med at gøre et overslag over, hvor meget der reelt kunne forventes at få ind, og når det så var opgjort, vidste man, hvor meget man havde at disponere over.
En regering, der gik til sagen ud fra dette helt nye synspunkt, ville afstedkomme revolution i den offentlige finanspolitik og denne bogs fornemste formål er at antyde, at det er ved at være på tide.«
Det skrev Parkinson i 1960.
I 1960 udkom bogen også på dansk, og man fik daværende finansminister Viggo Kampmann til at skrive forordet i bogen den 31. januar 1960.
Han skriver i sin lange anbefaling af bogen, og jeg citerer: »I øvrigt optræder den danske regering og særlig den danske finansminister så revolutionerende som nævnt i begyndelsen af bogens første kapitel.
Men da det ikke er meget kendt herhjemme, kan man vel ikke bebrejde Parkinson, at rygtet herom ikke er nået over til ham, bl.a. af den grund at skattetrykket herhjemme jo aldrig kunne komme over 30 pct.
Men efter bogens teori er vi alligevel på fortabelsens vej.
Nu har vi jo ikke noget imperium at miste, og måske synes nogen derfor, at bogen ikke har meget at sige danske læsere.
Det vil være en stor misforståelse.
Egentlig burde den være udkommet før jul, således at mange ville kunne have nået at studere den inden selvangivelsens måned og derved erfaret, hvor lav beskatningen er i Danmark sammenlignet med andre lande.« Sådan skrev finansministeren i 1960.
Her hævdes det hårdnakket, at danskerne ikke længere interesserer sig for skatten, for folk er jo ligeglade med, om skatten er så høj.
Min påstand er, at det ikke er tilfældet.
Det, der til gengæld er tilfældet, er, at danskerne har opgivet at få skatterne sat ned ved hjælp af stemmesedlen. I stedet har danskerne fundet ud af, at det er meget nemmere at få skatterne sat ned lørdag formiddag med en trailer.
Det er den måde, danskerne regulerer deres skattebetaling på i vore dage.
Danskerne tager ud og deltager i sort arbejde, vennetjenester og tuskhandler i stor stil, og det er i sig selv udtryk for, at danskerne i allerhøjeste grad interesserer sig for skatternes størrelse, men har erkendt, at via stemmesedlen når man ikke ret langt.
Har man lyttet til en debat som den, vi har haft i går
og har i dag,
ved man, at så vil end ikke et regeringsskifte betyde, at skatterne vil komme til at falde, fordi en ny VK-regering blot vil have som sin fornemste og mest ambitiøse plan at lade være med at få skatterne til at stige, og det er jo noget helt andet end at komme med forslag om at få skatterne til at falde.
Og kigger man på de afstemninger, der fandt sted i går, og den afstemning, der skal være senere i dag, vil det være sådan, at de partier, der i dag erklærer, at de skulle være et alternativ til den siddende regering, stemmer altså for, at danskerne næste år skal betale 17 mia. kr. mere i skat, fordelt på 17 skatter og afgifter, der enten er nye eller forhøjede.
Vælgerne tror derfor ikke længere på den mulighed, at skattelettelser kommer gennem beslutninger i denne sal, vælgerne har taget sagen i deres egen hånd.
Der er jo også grund til at have mistro til politikerne, for i en periode af dansk økonomisk politik, hvor det ved enhver given lejlighed bliver hævdet, at der er højkonjunktur, og at det går rigtig godt for dansk økonomi, må vælgerne med undren se, at man ikke benytter den anledning, at der er højkonjunktur, til at få nedhøvlet den kæmpestore statsgæld, som blev etableret i de tider, hvor man hævdede, at der ikke var råd til det, fordi der skulle udbetales dagpenge osv. osv.
Det overskud, regeringen præsenterer danskerne for på finansloven for år 2000, er alt for lille.
Bevares, numerisk er det opgjort til 19 mia. kr., men renser man det for engangsindtægter, er der en sølle forbedring på bare 1,5 mia. kr., og det vidner om, at de besparelser, som man hævder bliver gennemført på driften, er alt for små og alt for ubetydelige.
Det, der jo samtidig sker, er, at skatterne numerisk stiger næste år.
Bevares, vi kan godt bruge resten af aftenen på at lave procentregning, men det er unødvendigt, for kendsgerningen er, at regeringen opsuger det økonomiske råderum, der er opstået hos befolkningen, og det er jo ikke nogen nyhed, selv om der er nogle, der har forsøgt at fremstille det sådan.
Allerede da regeringen fremlagde sin plan »År 2005«, fremgik det jo klart og tydeligt, at de stigninger i det økonomiske råderum, der er forventninger om i dansk økonomi, planlægges opsuget - dels af stigende velfærd, dels af flere offentlige ansatte, men sidst, men ikke mindst, fordi man også forventer, at en lille smule skal gå til at høvle af på gælden.
Og man må sige, at det kun er en lille smule, der går
til at høvle af på gælden, for de udgiftsstigninger, man præsenterer, er langt større end gældsnedbringelsen
Værst går det ud over dansk erhvervsliv.
Dansk erhvervsliv vil næste år blive malket for yderligere 4-5 mia. kr., og efter vores vurdering er det en helt forfejlet politik.
Tværtimod burde man gøre alt, hvad man kan for at sikre, at dansk erhvervsliv har sul på kroppen og har en god økonomi at stå imod med, hvis uheldet skulle være ude, og der kommer økonomisk afmatning og lavkonjunkturer.
Ellers vil der nemlig ske det, at med bare den mindste tilbagegang i økonomien vil dansk erhvervsliv være nødsaget til at afskedige folk i et ganske betydeligt omfang. Vi ved fra de beklageligvis onde år, vi har været igennem med meget høj ledighed, at noget af det, der sker hurtigst, er, at man afskediger folk, og de folk, der bliver afskediget, skal altså forsørges af det offentlige.
Og da vi har spændt udgifterne helt op til at dække alle indtægterne, vil vi blive bragt i den ganske kedelige situation, at vi vil være nødsaget - ja, vi vil være tvunget - til at lade skattetrykket stige yderligere i det omfang, der bliver stigende ledighed. Hvad vil vi så i Frihed 2000?
Vil vi bare øge udgifterne?
Nej, det vil vi bestemt ikke.
Bevares, vi har forslag om, at der på visse udvalgte områder sker udgiftsstigninger, men modsat måske mange andre står vi gerne ved, at de øgede udgifter skal finansieres gennem besparelser.
Ikke besparelser, hvor man kører en tur med det, der på dansk hedder grønthøsteren, og sparer 1 pct. eller 1½ pct. eller 1,2 pct. hele vejen rundt.
Det synes vi nemlig er en forkert måde at gøre det på.
Tværtimod burde det være sådan, at man fra politisk side påtager sig det ansvar at udpege områder og sige, at på disse områder tør vi godt spare noget mere, for vi har opdaget, at det er unødvendigt at afholde så store udgifter.
Vi mener nemlig i Frihed 2000, at den offentlige sektor skal være mindre, ja, den skal være meget mindre. Vi mener ikke, at den offentlige sektor har den størrelse, den nu engang skal have, for at citere et konservativt landsråd for år tilbage.
Den offentlige sektor bør være mindre, for ved at have en mindre offentlig sektor kan vi tilbyde den danske befolkning, at den skal betale en lavere skat.
Vi kan måske oven i købet opleve, at befolkningen betaler den skat med glæde, fordi den er lavere og mere retfærdig, frem for at de bruger hver weekend på at slippe billigere i skat med traileren på landevejene.
Som titlen på en anden god bog, der kom i midten af 1980'erne, antyder, kan man faktisk få »Mere velfærd gennem lavere skatter«.
Der er en tendens til at tro på, at blot man opkræver skatter og sætter den offentlige maskine i gang, udløser det automatisk velfærd for befolkningen, men det er desværre ikke tilfældet.
Man lover, at disse servicejob skal afhjælpe problemerne med hjemmehjælp og skal afhjælpe problemerne med psykisk syge, der ikke bliver behandlet ordentligt; man lover, at man vil aflaste de medarbejdere, der er slidt ned osv., og i det hele taget kan man undre sig over, at disse servicejob ikke for længst er blevet indført i betragtning af alle disse lovord, der bliver brugt.
Men kendsgerningen vil blive den, at disse servicejob udelukkende bliver omfattet af Parkinsons Første Lov, nemlig den, der siger, at antallet af medarbejdere i den offentlige sektor automatisk stiger og stiger, mens finansieringen bliver omfattet af Parkinsons Anden Lov, nemlig den, der siger, at udgifterne stiger, indtil de dækker alle indtægterne. I samme takt som udgifterne stiger, vil befolkningen, fagforbundene, de enkelte medarbejdergrupper nemlig betragte de ordninger, der er indført,
som nærmest grundlovssikrede rettigheder.
De, der skulle være i tvivl om lødigheden af dette argument, kan vel nok huske, at de orlovsordninger, der er blevet indført i Danmark, var aldeles midlertidige og noget, man bare lige ville indføre for at tage toppen af ledigheden.
Den daværende arbejdsminister brugte ordene, at man bare ville røre i ledighedsgryden ved hjælp af orlovsordningerne - altså underforstået at der var nogle ledige, som skulle prøve den fornøjelse at være på arbejde, mens der var nogle i arbejde, der skulle have lidt orlov. I dag er orlovsordningerne noget, man betragter som velerhvervede rettigheder, og ethvert politisk forsøg på at neddrosle dem bliver mødt med protester.
Hvis regeringen skulle være i tvivl om, at folk hurtigt vænner sig til mere velfærd og betragter det som en grundlovssikret rettighed, kan jeg minde regeringen om den debat, der var for præcis 1 år siden.
På det tidspunkt forsøgte man at røre ved efterlønnen, der jo også i sin tid blot blev indført med ét eneste formål: de unge skulle have en chance på arbejdsmarkedet, mens de gamle og nedslidte skulle have muligheden for at trække sig tilbage fra arbejdsmarkedet.
I en tid, hvor man gør sig alverdens overvejelser om, hvordan man kan få de ældre til at blive på arbejdsmarkedet - man opretter seniorjob og særlige ordninger - burde man jo sætte spejlet op og kigge bagud og spørge: Hvorfor var det egentlig, vi indførte efterlønsordningen?
Men efter det ramaskrig, der rejste sig for et års tid siden, er der jo ingen, der nogen sinde tror på, at der bliver justeret mere ved den ordning, uanset at den for længst har udtjent sit formål.
Kigger vi så i stedet lidt ud i fremtiden, hvad er det så, vi opnår ved at oprette disse servicejob og i det hele taget udvide den offentlige sektor?
Jo, vi gør det, at vi suger arbejdskraft ind i den offentlige sektor og væk fra arbejdsmarkedet, så arbejdskraften ikke er tilgængelig for den private sektor, og de problemer, man har oplevet på arbejdsmarkedet med at rekruttere elever rundtomkring i virksomhederne, kan man komme til at opleve på ganske mange områder.
I dag er det sådan, at en lang række større koncerner
som f.eks. FDB og Dansk Supermarked simpelt hen har måttet aftale, at selv om de er store konkurrenter, søger de ikke om butikselever på de samme tidspunkter, fordi de må erkende, at hvis de udøver konkurrence med hinanden, får de ikke andet ud af det end tabte annoncekroner.
Dansk Industri advarer i dag og gør opmærksom på, at der meget vel kan blive problemer med væksten i dansk økonomi.
Dansk Industri forventer, at vi næste år kun får en vækst på 1,7 pct., og Dansk Industri angiver som den væsentligste årsag hertil, at der bliver mangel på kvalificeret arbejdskraft.
I den situation burde Folketinget påtage sig ansvaret
for at sikre arbejdskraft til det private erhvervsliv, frem for at der gennem servicejob og andre ordninger ansættes endnu flere i den offentlige sektor.
Den offentlige sektor har nemlig den tendens, at når den først er vokset, er det næsten umuligt at gøre den mindre igen.
Det skyldes, at der i dansk politik har indsneget sig en særlig sætning, nemlig at forslag om at reducere udgifterne som udgangspunkt betragtes som urealistiske, ja, endda komplet urealistiske.
De bliver først realistiske i det øjeblik, et flertal er tømret sammen.
Kigger vi på det forslag til finanslov, vi nu skal stemme om, er der altså indbudgetteret for 4,4 mia. kr. nye udgifter på nye områder, som aldrig har været på finansloven før.
Om 1 år eller om 2 år, når en repræsentant for Frihed 2000 eller andre i Folketinget foreslår, om man dog ikke kunne spare på de områder, vil de pågældende blive mødt med det argument, at det er fuldstændig urealistisk, og man glemmer, at bare 1 eller 2 år tidligere fandtes de udgifter slet ikke på finansloven.
Dengang var der ikke noget, der hed klubtilbud på finansloven, dengang var der ikke særlig integrationsydelse på finansloven, og dengang var der heller ikke afsat så store beløb til aktivering, som tilfældet er i dag.
Der er det paradoksale ved netop udgifterne til aktivering, at jo mere det er lykkedes at bringe ledigheden ned, jo større er udgifterne på aktiveringsområdet.
En fuldstændig absurditet, der vidner om, at de mange, man har fået ansat på aktiveringsfabrikken, er mere optaget af at bevare deres egen stilling end at sørge for at få nedlagt det kontor, de er ansat på, fordi det ikke længere tjener noget formål.
Og hvad så med ulandene?
Ja, det punkt har også været til debat både i dag og i går.
Bevares, Folketinget har vedtaget, at Danmark skal yde 1 pct. af vores bruttonationalindkomst, men når en flok tilfældige embedsmænd i EU sætter sig ned og får den idé, at man skal ændre beregningsgrundlaget for BNI, udløser det altså en merudgift på 1,4 mia. kr., uden at der er nogen, der protesterer.
Tilbage er der så at tage stilling til den samlede finanslov, og her er jeg blevet inspireret af Berlingske Tidende i dag.
Der er nemlig regionalvalg i et lille område i Rusland, der hedder Uljanovsk, og spidskandidaten fra det leninistiske parti, Aleksandr Kruglikov, siger klart, at målet er at lave et socialistisk velfærdsstatssystem efter den danske model.
Det ønsker vi ikke i Frihed 2000.
Vi ønsker derimod et dansk velfærdssamfund, og derfor indstiller vi finansloven til forkastelse.