Per Clausen (EL), 2005-03-17:
Jeg skylder i grunden kulturministeren megen tak.
Jeg var jo lidt bekymret for det her område, fordi min tilgang til det var, at jeg ville vurdere lovene ud fra deres indhold og ikke ud fra, at de var en del af nogle strukturændringer, som vi grundlæggende er imod i Enhedslisten.
Men jeg skylder faktisk kulturministeren tak, for da jeg så læste lovene igennem, var det ret nemt at vende tilbage til min gruppe og sige, at vi godt kunne stemme nej til det hele.
Det er jo godt, for det havde nok været lidt besværligt, hvis jeg skulle starte min tid herinde i Folketinget med at komme og sige, at det godt kan være, at vi er imod strukturreformen, men at kulturministeren er sådan et fornuftigt menneske, så han har fundet på en masse gode løsninger.
Så på den måde vil jeg godt takke kulturministeren for det, der er blevet fremlagt her.
Tak kan det jo somme tider skorte på, når man er blevet minister, så det skal komme, når der er anledning til det.
Vores udgangspunkt for at gå ind i diskussionen omkring kulturen er sådan set en opfattelse af, at det er meget vigtigt, at kulturelle oplevelser er noget, alle mennesker har adgang til.
De skal have adgang til at nyde det som tilhørere og som tilskuere, og de skal have mulighed for at deltage i en lang række forskellige kulturelle aktiviteter.
De skal være af høj kvalitet, og så skal man sikre, at kunstnerne får nogle gode udfoldelsesmuligheder.
Man skal også prøve at se på, hvad begrundelsen i grunden er for, at det offentlige går ind og blander sig i det her og giver penge til det.
Det er jo ikke, fordi det er sådan, at når kultur bliver forretning, så bliver det nødvendigvis noget skidt.
Tværtimod kan man jo se, at resultatet af kunst og underholdning, som er kommerciel, faktisk ofte har en meget høj kvalitet.
Og det er ikke bare, hvis det er et udtryk for, at det er private firmaer, der står bag det, det kan også være, hvis kommuner eller staten af den ene eller den anden grund laver et fremstød, hvor det med at sælge varer er sådan et vigtigt delelement.
Så kan man jo ganske ofte se, at der faktisk er kvalitet i tingene.
Det, som er problemet, er nok snarere, at det, som bliver begrænset, når man overlader det til privatøkonomiske interesser og andre hensyn, der ligger uden for kulturen, også selv om de så er kommunale eller statslige, er, at det, der kommer til at mangle, er mangfoldighed og fornyelse.
Man kan også se, at den frie adgang, altså muligheden for, at mennesker kan komme til at nyde det her, kommer til at lide skade, fordi det bliver dyrt at komme ind, og man ser også i nogle tilfælde, at i hvert fald de kunstnere, som ikke har megen medvind på cykelstierne, løber ind i nogle dårlige vilkår.
Der, hvor kulturen har en særlig vigtig rolle som det område, hvor provokationen blomstrer, og hvor der stilles ubehagelige spørgsmål, og hvor vi udfordres på vante forestillinger og fordomme, er det område, hvor den kommercielle kultur ikke kan løfte opgaven.
Og det er jo også dér, hvor det er meget vanskeligt at løfte opgaven, hvis den knyttes alt for meget sammen med erhvervsudvikling, turisme og muligheden for ligesom at promovere Danmark som et godt land.
Vi havde en lidt sjov episode i Nordjylland, hvor Aalborg Universitets pr-mand – det hedder han ikke, han hedder et eller andet med informationskonsulent, men det er jo pr, han bedriver –
blev bekymret, da man gav penge til at filme Nordkraft, fordi den jo gav et forkert indtryk af Aalborg.
Altså, den gav et meget realistisk indtryk af nogle dele af Aalborg, men det var ikke det, man skulle sælge Aalborg på.
Det er selvfølgelig et ekstremt udtryk, men er alligevel udtryk for nogle af de ting, der godt kan komme på banen, når forskellige andre hensyn spiller ind i forhold til kulturen.
Og derfor synes jeg såmænd, det er meget fornuftigt, når Venstres ordfører var inde på, at det ville være godt, hvis erhvervslivet gav flere penge til kunst og kultur i fremtiden, selv om det så er ærgerligt, at man ved det begrænser dem, der kan være medfinansierende fra det offentliges side ved at fjerne det ene af de tre niveauer.
Det er selvfølgelig ærgerligt, at man handler lidt i modsætning med det, man siger, men grundlæggende er det bare, fordi det ikke kan indfri behovene for mangfoldighed, at det ikke kan sikre, at man får udviklet vækstlagene, og at det ikke kan sikre den eksperimenterende kultur.
Det er måske netop i forhold til de her ting, mangfoldigheden, vækstlagene, den eksperimenterende kunst, at det faktisk er meget godt at have kludetæpper.
Nu er jeg jo opvokset i begyndelsen af 1960'erne, hvor der var orden og renlighed på værelserne, og derfor har jeg et godt og kærligt forhold til kludetæpper.
Kulturministeren er opvokset lidt senere, og der var måske for mange kludetæpper i hans barndom.
Det er bare ærgerligt, at det, ligesom statsministerens kedelige oplevelse ved rundkredspædagogik, hele tiden skal påvirke politikken i negativ retning.
Jeg synes, man skal få bearbejdet de der oplevelser fra barndommen, sådan at man i stedet for kan koncentrere sig om, at det måske faktisk er en god ting og en fordel at have flere niveauer, som kan gå ind og finansiere kunst og kultur, fordi det faktisk giver mulighed for, at man kan have forskellige vinkler på det.
Det er jo fint at lægge det ud til kommunerne, det er også fint at sige, at kommunerne og byrådspolitikerne nok skal tage sig af det, men det er også rigtigt, at når byrådspolitikere står over for nogle beslutninger omkring, om det skal være børnehaver eller børneteater, bøger i skolerne osv., så kan det jo godt være, at prioriteringen bliver en anden end den, som vi i grunden synes, man skulle sikre.
Så på en vis måde er centralisme faktisk en meget god idé, problemet er bare, at de her forslag laver centralisme på de forkerte niveauer og på den forkerte måde og decentraliserer faktisk også på den forkerte måde.
Nu er det jo ikke underligt, at det er blevet sådan, for problemet med det her er jo, at uanset hvordan vi diskuterer det, så har udgangspunktet for kommunalreformen jo aldrig været problemer inden for kunst- og kulturområdet.
Derfor er lovgivningen heller ikke på det her område præget af, at man har nogle meget vigtige og akutte problemer, som skal løses, for så ville man jo tage udgangspunkt i den kendsgerning, at det faktisk er sådan, at fordi kunst og kultur og de institutioner og aktiviteter, der findes der, er af stor mangfoldighed, må der faktisk af den grund også være flere områder, flere niveauer til at løse opgaverne på.
Og så ville man jo måske også være mere opmærksom på at sikre, at der faktisk kom nogle klare regler og rammer omkring den måde, kommunerne skal administrere det her på.
Det, som vi jo ser, er, at lovforslagene samlet set indebærer en centralisering af området, som på mange måder er i strid med den politiske udvikling, man tidligere har tilstræbt, hvor opgavevaretagelsen havde undergået en decentralisering, naturligvis med hensyn til, hvor det var ræsonnabelt, at områderne kunne bære.
Selvfølgelig kan man håbe på, at vi i Kulturudvalget og andre steder kan drøfte de her ting med ministeren, sådan at man kan få lidt mere styr på tingene, men på den anden side er det i hvert fald det, der er intentionen.
Så ser man også, at ting bliver centraliseret, ikke fordi det er fornuftigt, ikke fordi det er nationalt, for man ved godt, det er regionalt, men nu har man jo afskaffet det regionale niveau, så noget gør man så af samme grund statsligt, nationalt, til andet siger man så, at det må kommunerne klare i et samarbejde, uden at man dog har sikret sig, at det samarbejde bliver etableret, og uden at man har sikret sig, at der er nogen, der er forpligtet til at tage initiativet.
Det er ligesom det, man har snakket om, at regionerne jo godt kan tage initiativer til nye ting.
Det er behæftet med det afgørende problem, at hvis man ikke i forvejen ved, hvem der vil betale for noget om 3-4 år, så skal man ikke sætte det i værk.
Jeg tror, at hvis man skal have den sikkerhed for, at noget bliver til noget om 3-4 år, så er der stor risiko for, at man ikke sætter noget i værk.
Og desuden har man jo – det fremgik af debatten – i hvert fald ikke længere tænkt sig at have de mennesker, som har arbejdet med de her ting på et amtsligt plan, ansat i regionerne.
En enkelt ting, og det skal være min sidste bemærkning her, er jo sammensætningen af de her råd, der snakkes om skal nedsættes i kommunerne, eller som kommunerne kan nedsætte, hvis de kan finde ud af det.
Der er to problemer i det.
For det første er der det, som mange har påpeget, at kommunerne nok bliver nødt til at gå sammen om dem, hvis de vil lave dem.
Så kan de kulturelle udvalg i kommunerne jo bare gøre, som de synes, og så kan de lytte til den sagkundskab, de har behov for – synes de selv.
Det andet problem, synes jeg, er, at man ikke lægger op til, at når man laver sådan nogle råd, så er der nogle regler for, hvordan de skal sammensættes.
Den behøver ikke at være ringere end Folketingets, men én ting er i hvert fald sikker: Det åbner op for en betydelig grad af vilkårlighed.
Det vil jeg også godt, hvis kulturministeren vil love, at vi sådan set godt på en række områder kan bryde med de principper, der ligger bag hele den her reform – og det tror jeg i grunden ikke at kulturministeren hverken kan eller vil.