Kirsten Jacobsen (FP), 1998-03-31:
Vi har det lettere i Fremskridtspartiet, end man har i Socialdemokratiet.
Hvis vi er med til at vedtage noget, vi synes er noget skidt, er vi ikke spor bange for at indrømme det, når det viser sig, at det er noget skidt. Det problem har man jo i Socialdemokratiet.
Nærmest et flertal kæmpede, kan jeg sige til hr. Ole Vagn Christensen, et helt år, og hvis Socialdemokratiet havde haft den fornuftige holdning, de nu giver udtryk for, og som de er blevet tvunget til, fordi denne sag er blevet kørt igennem alle medier og Socialdemokratiet er drejet 24 gange rundt på den samme tallerken, havde denne sag været løst for lang tid siden, og så havde de ikke stået i dag og skulle bøje nakken.
Jeg skal undlade at begynde at referere fra de forhandlinger, der tidligere har været her i salen om nøjagtig den samme sag; det ville være for pinligt.
Jeg tror ikke, det undrer hverken den nye arbejdsminister, regeringens andre medlemmer eller Socialdemokratiet, at vi i Fremskridtspartiet ikke er særlig imponeret af den løsningsmodel, som lovforslag nr. L 22 er udtryk for.
Det skyldes selvfølgelig, at da vi blev kaldt til møde af den tidligere arbejdsminister, fik vi udleveret et stykke papir udarbejdet i Arbejdsministeriets 2. kontor.
Papiret bar datoen 4. februar 1998 og havde som overskrift »Model til redning af Fisker-Kaj«, men man fandt ud af, at der ikke var nogen som helst redning.
Der var ingen redning overhovedet.
Den økonomiske ruin ville stadig væk være en kendsgerning.
Det eneste, man kunne tilbyde, var, at i stedet for kontanthjælp fremover kunne han komme ind i efterlønssystemet.
Særlig set i relation til alle de mange fine bemærkninger, som vi nu har hørt om, at sanktioner skal stå i et rimeligt forhold til de overtrædelser, man har begået, lyder det hult, og det gør det også i relation til de bemærkninger, der faldt både fra den tidligere arbejdsminister under behandlingen her i salen af beslutningsforslag nr. B 65, fra Socialdemokratiets ordfører, fra socialdemokrater og fra fagbevægelsen i almindelighed.
For os i Fremskridtspartiet er det soleklart, at der selvfølgelig ikke skal være forskel på, hvad man må lave, på, om man er lønmodtager, eller på, om man er selvstændig erhvervsdrivende.
Den parallelitet burde hele Folketinget kunne enes om.
Jeg vil gerne nævne nogle andre ting, som jeg synes man er nødt til at få ordnet i det her lovforslag.
Det er f.eks. problemerne med, hvad der overhovedet er selvstændig erhvervsvirksomhed set i relation til arbejdsmarkedslovgivningen - at den så ikke er i overensstemmelse med den definition, der er i skattelovgivningen, må regeringen tage en drøftelse af en anden gang - så vi i det mindste ved, hvad det er for noget.
Vi må også få en løsning på problemerne om invaliditetsydelse.
Det næste problem er vejledningspligten, og jeg ved godt, at både ministeren og Socialdemokratiet nu vil stå og skrige op om, at man har en vejledningspligt, og at det står i loven.
Men jeg vil gerne henlede både ministerens og Socialdemokratiets opmærksomhed på de svar, som den tidligere minister har givet om, at denne vejledningspligt ikke er en pligt til skriftlig vejledning.
Det er ikke en pligt, som står mål med den almindelige pligt, man har til vejledning efter forvaltningsloven, og det mener jeg den bør være.
Det kan være, vi skal have det afgjort ved lodtrækning, men det synes jeg måske er mindre heldigt.
Jeg vil gerne have, at arbejdsministeren nu bekræfter det, den tidligere arbejdsminister allerede har sagt, nemlig at den uoverensstemmelse, der er mellem den vejledning, som bruges af a-kasserne i forbindelse med invaliditetsydelse, og den, der rent faktisk står i loven, bliver ændret, så man i det mindste har det samme regelsæt; alt andet er for vanvittigt.
Jeg håber, at den nye arbejdsminister vil give nogle positive tilsagn om, at vi kan få en bredere drøftelse.
Jeg tror, det var hr. Aage Frandsen, der nævnede dem, der skulle have udgivet nogle bøger, og i Fremskridtspartiet er vi helt indstillet på, at selvfølgelig skal de have lov
til det.
Hvad enten det er den ene eller den anden form for virksomhed, er det selvfølgelig indtægten, der må være bestemmende, og det er størrelse af den, vi skal afgøre herinde; vi skal ikke bestemme, om folk må gøre det ene eller det andet.
Til at illustrere, hvor vanvittigt det her er, har jeg to sager fra Vejle Amt om to forskellige mennesker, som begge ejer en udlejningsejendom.
De er fuldstændig ens, men den ene vandt sin sag, og den anden tabte sin og skulle tilbagebetale 500.000 kr.