Vibeke Peschardt (RV), 1999-11-12:
Der er indimellem sager på et folketingsmedlems bord, der vokser og vokser i omfang.
Og sådan en sag står vi med i dag.
Det afgiftsforslag, som vi behandler her, er sommeren igennem vokset med henvendelser fra interessenterne, eller skal vi kalde dem lobbyisterne, og de har alle sammen fortalt i hvert fald mig, men sikkert også alle andre ordførere, hvor frygteligt verden vil udvikle sig, hvis lovforslaget her bliver gennemført.
Jeg deler ikke den frygt.
For det første synes jeg, at forslaget er rimelig moderat, og der er jo allerede taget ting ud af det i forhold til, hvad det kunne have været.
Og for det andet bliver loven revideret efter en 2-års-periode, og så får vi efter den i virkeligheden meget korte tid syn for sagn: Var der virkelig så stor grund til bekymring? Hvis vi ser på den miljømæssige side, og det er den, der optager sindene i dag, så må vi sige, at denne afgiftssag er, synes vi, en lille spydspids.
Som et lille land er Danmark blandt de første, der eksempelvis har forbudt ftalater i legetøj til børn under 3 år - det fremgår af handlingsplanen - og nu følger vi det altså op med afgifter på et begrænset udsnit af ftalatholdige produkter og pvc.
Det er et lille skridt i den rigtige retning, og jeg tror ikke, det afgiftsforslag her rent praktisk flytter så forfærdelig meget, men det har til gengæld en meget, meget vigtig signaleffekt til de producenter, der i denne omgang bliver fritaget for afgifter, og for ftalatholdige varer er det en temmelig stor del.
Men signalet og signalværdien fejler ikke noget: Der skal tænkes i renere teknologi og gerne med statens medvirken.
Det er ambitiøst, det ved jeg godt, men det er det eneste håb for en miljømæssigt bedre indrettet verden, vi har, at vi investerer i den renere teknologi, og for Danmark tror jeg, det betyder enormt, at vi er først fremme her.
Jeg plejer at bruge et billede på den renere teknologi, og jeg tager det fra min kommune.
Dér er man i øjeblikket ved at rense en gammel gasværksgrund fra 1909 op.
I 1909 byggede man et gasværk, og dengang syntes man selvfølgelig, at det var en fuldstændig revolution, at man slap for brændekomfurer og alt muligt andet.
I dag, knap 100 år efter,
bruger vi ikke længere gas, men renere teknologi.
Til gengæld står vi med et stort og meget kostbart problem, der handler om, at den gasværksgrund skal renses op; den skal renses for fenol, og den ligger desværre i tæt forbindelse med et vandindvindingsområde.
Jeg plejer at sige det også på den måde, at fortidens teknologi bliver fremtidens miljøproblemer, og det gælder også det her område.
Vi ved det, vi har bare ikke forskning
nok endnu til at kunne bevise det hundrede procent.
Og der er jo flere ordførere, der her i dag har sagt: Hvis bare I kan bevise, at det er farligt, jamen så er vi med på hvad som helst, herunder også afgifter.
Det afgiftsforslag, vi står med her, støtter vi.
Vi mener, det er miljøpolitik, og vi ser det selvfølgelig gerne fulgt op af yderligere relevant forskning, der så kan overbevise de negativt indstillede.
Alle undersøgelser viser det.
Forbrugerne vil ikke have noget, som de tror de bliver syge af, og de vil heller ikke have noget, som skader miljøet, og det forstår vi jo egentlig alle sammen.
De, der fremstiller produkterne, og som mener, at fare og frygt overdrives til skade for produktionen,
burde i stedet for vende sig positivt mod den renere teknologi, der selvfølgelig skal understøttes mest muligt.
Det er den eneste vej frem.
Til sidst en bemærkning om det der med EU, som har været fremme flere gange, og om den rapport, som skal komme om et halvt år.
Til det vil jeg bare sige: Jeg synes, det er fremragende, at Danmark på egen hånd driver denne her sag og gør det nu og gør det lige op til, at EU skal komme med sin rapport.
Det har nemlig betydning internationalt, at man kan se, at Danmark gør noget.
På den måde kommer Danmark til at spille en rolle også dér.