runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Elisabeth Arnold (RV), 2000-09-06:
Jeg har overhovedet ingen forklaringsproblemer i forbindelse med den tyske kommissærs forslag om folkeafstemning.
Den tyske forfatning åbner ingen mulighed for folkeafstemning.
Er det så ikke ubehageligt, at en tysk kommissær kommer og foreslår folkeafstemning om netop Polens optagelse i Den Europæiske Union, når der ikke har været forslag om Sveriges, Østrigs, Finlands, Grækenlands, Portugals, Spaniens optagelse, men netop Polen, når man tænker på den tyske fortid over for sine naboer?
Er det ikke bare lidt ubehageligt?
Charlotte Antonsen (V), 2000-09-06:
Ja tak, jeg vil gerne prøve én gang til, og det kan være, jeg selv skal levere svaret til hr. Thulesen Dahl.
Dansk Folkeparti har ikke haft indflydelse i Folketinget i de år, Dansk Folkeparti har eksisteret.
Hr. Thulesen Dahl kunne ikke komme med nogen eksempler på det.
Alligevel sidder Dansk Folkeparti her.
Det er, fuldstændig ligesom at Danmark naturligvis skal sidde med i Den Europæiske Centralbank, selv om man ikke kan påvise helt præcise ting, hvor man kan sige, at en dansk nationalbankdirektør måske ville have gjort det anderledes end de andre.
Hvis man sidder med, har man indflydelse.
I et demokrati har man indflydelse via det, man siger.
Det kan jeg forstå at jeg har, ellers havde hr. Thulesen Dahl vel svaret anderledes tidligere.
Så er der hele diskussionen om Jyllands-Posten
: Altså det, jeg efterhånden kan forstå, er, at hr. Thulesen Dahl har fortrudt det, som fru Pia Kjærsgaard har sagt i Jyllands-Posten, og det minder lidt om noget, vi har hørt før med, at »det, Pia mener, er«.
Altså jeg kan forstå, at fru Pia Kjærsgaard har villet forsøge at bringe lidt orden i nejsiden ved at tilslutte sig hr. Frank Dahlgaards ønske om at vente med en folkeafstemning, men det er hr. Thulesen Dahl så uenig i, og så får vi hele denne her lange forklaring med, at det, Pia mener, er.
Det, der er ejendommeligt her, er, at hr. Thulesen Dahl faktisk argumentatorisk er fuldstændig identisk med SF, hvorimod fru Pia Kjærsgaard forsøger at gøre det lidt lettere for befolkningen at overskue det ved at kaste sig i armene på hr. Frank Dahlgaard.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-09-06:
Først til den om Dansk Folkepartis indflydelse i Folketinget i forhold til indflydelsen i Den Europæiske Centralbank: Altså Dansk Folkeparti er jo valgt på et demokratisk mandat, vi får vores stemmer hos den danske befolkning, som stemmer ved folketingsvalget, og så er vi repræsenteret her i Folketinget.
I Den Europæiske Centralbank udpeger man en embedsmand, som sidder for en periode af 8 år, og som ifølge traktaten ikke må modtage nogen som helst rådgivning eller gode ideer eller må søge råd hos dem, der har udpeget vedkommende.
Hvis ikke fru Charlotte Antonsen kan se en væsentlig forskel på de to ting i forhold til et demokrati, så tror jeg altså, der er noget, fru Charlotte Antonsen lige skulle læse lidt mere på.
Altså der er da en forskel på for en periode på 8 år at udpege en embedsmand, som man overhovedet ikke må søge indflydelse på, og så et parti, der bliver valgt af vælgerne, som løbende er i dialog, i diskussion, bliver påvirket osv.
Jeg tror, den er meget enkel.
Nu bliver jeg nødt til at skære det så meget ud i pap.
Jeg troede egentlig ikke, det var nødvendigt, men fru Charlotte Antonsen stiller jo spørgsmålet flere gange.
Så til den der med Jyllands-Posten.
Nu tror jeg ikke, der kan koges meget mere på det citat.
Der er jo ikke behov for, at jeg siger, at det, Pia mener, er, al den stund fru Pia Kjærsgaard for lang tid siden under den debat her har været på talerstolen og sige præcis, hvad Dansk Folkepartis holdning er, og den holdning, fru Pia Kjærsgaard har givet udtryk for, er præcis den holdning, jeg har givet udtryk for.
Så der er sådan set ikke nogen grund til det.
Men jeg kan da godt forstå sådan ud fra en polemisk tankegang, at det da kan være meget sjovt.
Keld Albrechtsen (EL), 2000-09-06:
Når man hører både fru Elisabeth Arnold og fru Mimi Jakobsen i deres lyriske udredninger om freden i Europa, så skulle man nærmest tro, at hvis vi stemmer nej den 28. september 2000, så vil der kort tid derefter udbryde krig mellem Frankrig og Tyskland. Nu synes jeg altså, det er på tide, at man prøver at komme lidt ned på jorden og diskutere, hvad det her konkret handler om.
Vi har her i Norden uden at opbygge overstatslige unioner for 200-300 år siden lagt den skik på hylden, at vi afgjorde stridigheder på slagmarken.
Det behøver man altså ikke overstatslige unioner til.
Jeg vil godt spørge fru Elisabeth Arnold: Hvis det nu virkelig var fredens projekt dette her, hvorfor har man så ikke gjort noget for at få Ukraine med, dér, hvor fattigdommen er størst?
Hvorfor gør man ikke noget for de allerfattigeste lande i Europa, dér, hvor risikoen for, at krige og konflikter kan udbryde, er størst, for at få løst deres problemer?
Hvorfor koncentrerer man sig kun om at komme
ind i kernen sammen med Tyskland og Frankrig, der jo sagtens klarer sig?
Det er, som om man skulle sige ja af solidaritet
med regeringen i Paris og regeringen i Bonn.
Man lader jo de fattigste lande i stikken, og så synes
jeg bare, at jeg vil gøre den stilfærdige bemærkning, at så er det altså ikke på sin plads at tale om fredens projekt.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-09-06:
To ting og for det første med hensyn til det at kigge 50-100 år tilbage og kigge 50-100 år frem: Her er fru Elisabeth Arnold og jeg naturligvis fuldstændig uenige i, at en stærk, centralistisk, ensrettet union er svaret på at sikre freden om 50-100 år.
Jeg tror, at en langt løsere sammenslutning, hvor man respekterer nationalstaterne, hvor nationalstaterne indbyrdes selvfølgelig respekterer hinanden, er svaret med hensyn til de ganske drabelige konsekvenser, visse ting havde for 50 og flere år siden.
Vi har haft talrige diskussioner om EU-forhold her i Folketinget, hvor fru Elisabeth Arnold har spurgt mig, om jeg ville give karakterer til andre landes demokratier, fordi de ikke, som vi meget ofte har det her i Danmark, har folkeafstemninger.
Jeg har sagt, at det er en svær debat at gå ind i.
Jeg synes da, det er en god idé med folkeafstemninger, men hvert land må jo indrette sig, som det vil.
Nu har vi så en situation, hvor der i Tyskland er en, der spørger, om man kunne tænke sig en folkeafstemning.
Det er så om udvidelsen, men det kunne jo principielt også være om andre ting.
Og så er mit spørgsmål til fru Elisabeth Arnold, som åbenbart synes, det er i orden, at udenrigsministeren fra Danmark dér går ind og blander sig
: Er det en ny stil i Det Radikale Venstre?
Er det nu sådan, at vi skal gå ind og kvalitetsvurdere demokratiet i hvert enkelt land og finde ud af, at dér må de gerne have en folkeafstemning, men dér må de ikke, for dér har det nogle ubehagelige undertoner, osv. osv.?
Er det den nye stil med hensyn til de mange diskussioner, vi har haft om det her emne?
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-09-06:
Jo, men jeg skal bare lige prøve at få debatten tilbage på det spor, jeg i hvert fald spurgte til.
Jeg anerkender naturligvis, at man har også en anden dagsorden, som man forsøger at sælge, men det, jeg forsøgte at forholde mig til, og som jeg også forsøgte at få fru Arnold til at forholde sig til, er det faktum, at vi har haft talrige EU-debatter hernede i salen, hvor fru Elisabeth Arnold har spurgt mig, om jeg synes, det er forkert, at man i andre EU-lande ikke har folkeafstemninger, fordi jeg har givet udtryk for, at jeg synes, folkeafstemninger er en god ting, når det drejer sig om at afgive suverænitet. Så er fru Elisabeth Arnold hver eneste gang kommet med den løftede pegefinger og har sagt, at vi ikke herfra skal komme og give de øvrige lande karakter med hensyn til, hvordan de afgiver suverænitet, om de gør det med et parlamentsflertal eller ved en folkeafstemning.
Det har jeg måttet anerkende har været et synspunkt at have, og som fru Elisabeth Arnold har haft. Så ser jeg, at Danmark nu indholdsmæssigt blander sig i, hvorvidt tyskerne må afgøre en ting ved parlamentsflertal eller ved folkeafstemning.
Og så kan man have alle de der tanker om en speciel tysk afstemning, om den tidligere historie og sådan nogle ting - anerkendt - men jeg spørger bare stille og roligt, om det er udtryk for en ny linje i Det Radikale Venstre, at man går ind og siger, at man vil modsætte sig bestemte folkeafstemninger i andre lande om EU-forhold, for dem bryder man sig ikke om, og så vil man gerne have, at Danmarks udenrigsminister render rundt og giver karakterer til andre landes måde at vedtage EU-forhold på.
Det er vel ikke et unaturligt spørgsmål i forbindelse med de talrige debatter, vi har haft om de her ting?
Jeg er sikker på, at fru Elisabeth Arnold kan erindre alle de debatter, vi har haft om det her spørgsmål.
Keld Albrechtsen (EL), 2000-09-06:
Nu kan jeg så forstå på fru Elisabeth Arnold, at det, der skulle være euroens bidrag til freden, er at sikre, at der ikke opstår store spændinger mellem landene.
Der skal altså ikke opstå store forskelle i inflationen f.eks. Så må jeg spørge fru Elisabeth Arnold: Vil det sige, at det fredsbevarende element i euroen altså går ud på, at landene skal tvinges til at føre den samme økonomiske politik?
Jamen det er jo bare det, som vi fra nejsiden hele tiden har sagt vil blive konsekvensen af euroen, hvis den skal fungere.
Så bliver det jo ikke fredens projekt, så bliver det tvangens projekt.
Så vil man nemlig med magt, med unionsmagt, gennemtvinge, at Spanien, Irland og Finland, der i øjeblikket har for stor inflation, bliver tvunget til at skære ned i deres budgetter og de østeuropæiske ansøgerlande endnu mere, fordi de skal ind og opfylde disse betingelser.
Jeg tror ikke, at den slags overstatslig styring fører til fred.
Jeg tror tværtimod, det fører til, at man skaber en trykkoger, der på et eller andet tidspunkt kan eksplodere med meget ubehagelige følger for os alle sammen, og det kalder jeg ikke fred.
Elisabeth Arnold (RV), 2000-09-06:
Det er jo altid vanskeligt, hvis man prøver at tage freden ind i debatten, at føre bevis for, at manglende samarbejde med naturnødvendighed vil føre til krig.
Sådan er det naturligvis ikke.
Men det forhold, at man ikke skubber sine egne økonomiske problemer over på sine nærmeste handelspartnere, er en medvirkende årsag til stabilitet; det er en medvirken til den økonomiske stabilitet, som alt andet lige betyder bedre forhold for alle landene og deres naboer, og det er det, som den manglende devalueringsmulighed naturligvis er med til.
Når det gælder Irland, må jeg sige til hr. Keld
Albrechtsen, at Irland ikke kan revaluere, og at det ikke kan sætte sin rente voldsomt meget op, men Irland kan føre en økonomisk politik, som gør, at det afdæmper sin økonomi, som vi har gjort i Danmark, og som vi i øvrigt også gjorde med pinsepakken, ved at forhøje skatterne.
Så det kan man gøre, og det mener jeg også Irland bør gøre.
Det er de irske politikeres ansvar.
Det er deres nationalt valgte politikere, der skal gøre det.
Med hensyn til ansøgerlandene vil jeg blot sige, at de ikke skal opfylde ØMU-kriterierne for at blive medlemmer af EU.
De vil blive fuldgyldige medlemmer af EU og kan så senere opfylde ØMU-kriterierne, hvis det er det, de ønsker.
Og det er det, de ønsker.
Det har de selv givet udtryk for.
Så vil jeg blot sige til hr. Kristian Thulesen Dahl: Det er altså ikke Tyskland, der bliver kritiseret i denne her sammenhæng.
Det er Verheugen, kommissæren, der kom med forslaget om, at tyskerne burde stemme om udvidelsen med Polen.
Det er den enkelte persons præcisering af, hvad det er for et tema, han vil have en folkeafstemning om.
Det er ikke det tyske system.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-09-06:
Det er en højst ejendommelig argumentation, at det er en bestemt tysker, der har sagt et eller andet, og derfor er det i orden, at Danmark officielt reagerer. Jamen pointen i hele den argumentation, jeg har hørt fra fru Elisabeth Arnold ved talrige debatter her i salen om EU-forhold, er, at vi ikke skal blande os i de andre EU-landes måde at ratificere på, altså gennemføre EU-lovgivning eller gennemføre suverænitetsafgivelser på. Og når jeg har udtrykt, at jeg synes, der var flere lande, hvor det kunne være meget fornuftigt, hvis de havde folkeafstemninger om suverænitetsafgivelser, fordi jeg er meget stor tilhænger af folkeafstemninger,
så er jeg hver eneste gang blevet belært af fru Elisabeth Arnold om, at jeg ikke skulle komme rendende og give karakter til de andre lande om, hvordan de skulle gennemføre deres EU-lovgivning eller ratificere en ny traktat.
Så har vi en mand i Tyskland, som tillader sig at spørge: Kunne man dog ikke lave en folkeafstemning om et emne?
Så skal det officielle Danmark reagere, og det er endda en radikal udenrigsminister.
Og så tillader jeg mig at spørge fru Elisabeth Arnold: Hvori består sammenhængen mellem det, vi har hørt hernede gang efter gang under debat efter debat, og så det, at man nu forsøger at forsvare, at den danske udenrigsminister blander sig i et rent internt tysk anliggende?
Elisabeth Arnold (RV), 2000-09-06:
Jeg mener såmænd ikke, at den tyske kommissær er en helt tilfældig tysker.
Jeg mener faktisk, han er en ret prominent tysker, men jeg kan forstå, at det ikke betyder så meget for hr. Kristian Thulesen Dahl, om man er kommissær eller ej.
Men det er altså ikke en hr. hvem som helst. Og den tyske udenrigsminister tog afstand fra det forslag med næsten samme ordvalg som den danske udenrigsminister, og de blev formodentlig spurgt af den samme journalist.
Det kan jeg ikke se noget som helst mærkeligt i.
Lene Espersen (KF), 2000-09-06:
Det er jo et tveægget sværd for hr. Keld Albrechtsen at efterlyse ærlighed i EU-debatten.
Hvorfor siger Enhedslisten det ikke bare, som det er, at I vil ud af EU, I vil ud af det hele, I vil ikke være med i noget af det?
Det er da det rene svar at give i stedet for al denne her snak om, at med den næste klump bliver det så forfærdeligt osv. Det hører vi jo hver eneste gang fra Enhedslistens side, så hvorfor ikke bare tage det med?
I vil ikke med i euroen
, fordi I vil overhovedet ikke være med i noget, der har noget med EU at gøre, I vil en helt anden model internationalt osv., osv.
Årsagen til, at jeg egentlig tager ordet, er, at jeg mener faktisk ikke, at hr. Keld Albrechtsen gav statsministeren en retfærdig behandling omkring det samråd, der var.
Jeg synes faktisk, at statsministeren gav en ganske fremragende besvarelse af, hvordan de statsretlige og de folkeretlige aspekter er af en sag, hvis man skulle tilslutte sig f.eks. euroen, og jeg vil godt bede hr. Keld Albrechtsen bekræfte - hr. Keld Albrechtsen er jo nærmest en ekspert udi grundloven - at det rent faktisk forholder sig sådan, at et flertal i det danske Folketing statsretligt kan melde Danmark ud igen, sådan gælder statsretten.
Folkeretten er anderledes, og den ved vi, vi også er forpligtet i forhold til, men statsretligt holder den hele vejen igennem.
Elisabeth Arnold (RV), 2000-09-06:
Som kollega til hr. Keld Albrechtsen følte jeg mig lidt stødt over hr. Keld Albrechtsens beskrivelse af den gemmeleg eller den hemmeligholdelse, man havde om, hvad der foregik på regeringskonferencen.
Jeg står her med et fireenhalv sider langt dokument, som er forhandlingsgrundlaget for den danske regering bakket op af et solidt flertal i Folketinget, som er fra februar 2000, og som beskriver helt præcist, hvad målet er med forhandlingerne, hvad detaljerne er, hvad det er for ting, man gerne vil forhandle, og hvor langt man vil gå, og hvor langt man ikke vil gå.
Der er da ikke noget fortielse i det, det er et fuldt tilgængeligt dokument, der ligger på hjemmesiden, det er tilgængeligt i Folketingets Lovbutik osv.
Og så vil jeg så godt spørge i forbindelse med Nicetraktaten, for hr. Keld Albrechtsen snakker jo ikke meget om euroen, men snakker temmelig meget om Nicetraktaten: Hvorledes vil et dansk nej til euroen overhovedet påvirke regeringsforhandlingerne?
Keld Albrechtsen (EL), 2000-09-06:
Et dansk nej til euroen den 28. vil give den danske regering et utrolig stærkt mandat på regeringskonferencen, og det vil gå direkte ind i den debat, som nu er rejst i Tyskland, om der ikke skal indføres folkeafstemninger, således at det kæmpemæssige svælg, der er mellem den politiske elite i Frankfurt og Bruxelles og så den tyske befolkning, ikke bliver så stort, at det på et eller andet tidspunkt flyder over.
Jamen det er de overvejelser, man gør sig i Tyskland.
Hvis Danmark stemmer nej, så vil vi kunne gå ind på den regeringskonference og sige med stærk og klar røst og med sandsynlighed for opbakning i befolkningerne i meget store dele af Europa, at vi ikke vil have denne superstat, at vi ikke vil have denne harmonisering af velfærdsordningerne f.eks., som ligger i kortene.
Når jeg taler om fortielser, så kan jeg henvise til f.eks. økonomiministerens propagandapjece, hvor der står påstanden om, at et ja til euroen ikke vil være et skridt hen mod en forbundsstat, en indlysende forkert påstand, som fremføres i pjecen.
Det er deri, fortielsen ligger.
Man forsøger hele tiden at bortsnakke unionsudvikling, og når vi påpeger de konkrete forslag, der ligger på regeringskonferencen - jeg har f.eks. lige set de seneste fra det franske formandskab, som i realiteten er en indførelse af unionsborgerskabet ad bagdøren - ja, så fortier og bortforklarer man det og benægter den kendsgerning, at den danske regering jo har tænkt sig at indgå et kompromis i Nice om disse forslag, det ved vi jo godt, medmindre vi stemmer nej. Vores eneste mulighed for at forhindre et sådant kompromis, hvor den danske regering går under åg, er jo at stemme nej. Så stillede fru Lene Espersen mig et spørgsmål om det statsretlige.
Det er således med hensyn til det statsretlige, at det er EF-Domstolen, så længe vi er medlem af EU, der har forrang for dansk ret, og derfor kan Folketinget selvfølgelig godt vedtage en beslutning, men den kan ikke gennemføres, fordi domstolene er forpligtet af EF-Domstolens afgørelser, og derfor er det også statsretligt umuligt at komme ud af euroen, så længe vi er i EU.
Det ved statsministeren godt, derfor har han ikke lyst
til at besvare spørgsmålet om, hvad der sker, hvis EF-Domstolen underkender Folketingets beslutning om at træde ud.
Man har bare politisk fra et flertals side inklusive fru Lene Espersen besluttet, at det spørgsmål ikke skal besvares, men så enkelt er det.
Elisabeth Arnold (RV), 2000-09-06:
Oplægget til regeringskonferencen, som jeg viste før på fireenhalv side, som blev vedtaget her i Folketinget i februar år 2000, er det, der ligger til grund for den danske forhandlingsstrategi i regeringskonferencen.
Så vidt jeg husker, var Enhedslisten ikke bag det oplæg.
Enhedslisten stemte imod og tog på alle måder afstand fra det, og nu prøver hr. Keld Albrechtsen at bilde mig ind, at han vil bruge et nej til euroen til at gå ind og ændre på Danmarks forhandlingsstrategi i regeringskonferencen.
Har hr. Keld Albrechtsen talt med de partier, der står bag forhandlingsoplægget om det, eller er det noget, hr. Keld Albrechtsen har fundet på lige nu?
Keld Albrechtsen (EL), 2000-09-06:
Jamen det betyder jo, at der er et brutalt karaktertræk ved fru Elisabeth Arnolds natur, som jeg endnu ikke havde erkendt, og som jeg ikke håber har opbakning i regeringen.
For det, fru Elisabeth Arnold jo i virkeligheden siger nu, er, at I da godt kan stemme nej, men det er vi da ligeglade med.
Vi kører da bare de forhandlinger, vi skriver den traktat ud, vi laver ingen folkeafstemning om Nicetraktaten.
I har godt nok stemt nej og sagt, I ikke vil have den unionsudvikling, men hvad kan det bekymre en regering, hvad kan det bekymre et flertal i Folketinget, nej, vi kører da bare derudad.
Jamen sådan fortolkede jeg fru Elisabeth Arnolds svar, undskyld mig.
Jeg håber, statsministeren kan gå op senere og forklare, at regeringen selvfølgelig vil respektere også ånden i et dansk nej.
Men jeg håber vitterligt, at det ikke var den melding, fru Elisabeth Arnold ønskede at give, men at hun tværtimod vil komme herop og forsikre, at hun selvfølgelig vil tolke nejet ikke alene efter dets bogstav, men også i dets demokratiske ånd som en tilkendegivelse fra den danske befolkning om, at der trods alt må være en grænse.
Jamen jeg synes stadig væk ikke, at det er lykkedes fru Elisabeth Arnold at forklare, hvordan den euro skulle gavne freden.
Det, vi med sikkerhed ved, er, at den franske finansminister og den tyske finansminister har krævet, at de østeuropæiske ansøgerlande strengt skal overholde alle de konvergenskrav, alle de strenge krav, som er knyttet til euroen.
Det ved vi de ikke kan.
De skal sættes under tysk-fransk administration.
Hvad gavner det freden?
Det gavner i hvert fald ikke den sociale tryghed i de lande i Østeuropa, som fortvivlet forsøger at opfylde alle de krav, som EU i forvejen stiller, og så skal de belemres med den euro oveni.
Jeg vil spørge fru Elisabeth Arnold: Hvad er det konkrete bidrag til freden, som følger af denne euro-administration, som nu skal tvinges ned over hovedet på det østeuropæiske lande?
Jeg har simpelt hen ikke forstået, hvad man mener, når man taler om, at euroen skulle gavne freden.
Jeg må bare bede om, at man prøver at forklare det, for ellers bliver det - undskyld udtrykket - lyrisk og uden konkret indhold.
Klaus Hækkerup (S), 2000-09-06:
Jeg synes, det er meget svært at få en fornemmelse af, hvad der er konservativ politik i denne her debat.
Hr. Bendt Bendtsen siger, at man vil respektere et nej.
Så spørger vi: Hvor længe?
: Det kan han ikke sige noget om.
Så spørger vi: Tror han virkelig på, at renten vil falde, selv om neutrale økonomer i Nationalbanken siger, det afhænger af den politik, der føres i hvert enkelt medlemsland i ØMU'en?
Så siger han: Ja, jeg tror, den vil falde.
Det er, at han føler, at vi får indflydelse, medindflydelse.
Ikke et eksempel på, hvor vi vil få det, hvordan vi vil få det, eller at vi har sat noget over styr ved ikke at have det.
Endelig svarer han hr. Knud Erik Hansen, at konstruktionen euroen jo ligger færdig.
Må jeg så spørge hr. Bendt Bendtsen
: Hvad er den konservative analyse af grunden til, at euroen falder i kurs ikke bare over for dollaren, men over for en lange, lang, lang række andre valutaer?
Er det, fordi man i de andre lande ikke kender euroen?
Er det, fordi man i den internationale valutahandel ikke kender euroen.
Eller er det, fordi valutahandlere har dyb, dyb mistillid til konstruktionen?
Villy Søvndal (SF), 2000-09-06:
Det er klart, at når man er så sikker i sin argumentation, som hr. Bendt Bendtsen var, så må det jo skyldes nogle solide analyser.
Et af udsagnene var, at de, der stemmer nej, gør det af uvidenhed.
Det er jo en ganske interessant måde at dele befolkningen op på.
Altså de lidt smådumme og de meget følsomme stemmer nej, mens de meget kolde, men meget kloge stemmer ja.
Tænk at have så simpel en verdensopfattelse.
Det betyder vel, at Jyske Banks direktør, Anders Dam, som er erhvervsmand, er uvidende i hr. Bendt Bendtsens øjne, og derfor stemmer han, som han gør.
Det er, at nogle er forført af demagoger.
Jeg forstår ikke, da det jo har spredt sig i det omfang, at 30 pct. af de konservative kernevælgere er forført af demagoger.
Hvad vil Det Konservative Folkeparti stille op mod uvidenhed og demagoger?
Hvordan skal de bekæmpes?