Lissa Mathiasen (S), 2004-06-01:
Jeg spurgte egentlig, om det ikke bekymrer Dansk Folkeparti, at hvis vi kigger 20 år tilbage, har udviklingen siden dengang været, at den private sektor ikke i nævneværdig grad tager et socialt ansvar.
Undersøgelsen i Ugebrevet A4 har vist, at for 20 år siden var 15-25 pct. af beboerne i den private sektor socialt svage, men de er stort set væk i dag.
Bekymrer det ikke Dansk Folkeparti?
Og hvor skal de mennesker bo?
Jeg vil godt starte med på Socialdemokratiets vegne at sige tak til Enhedslisten for forslaget, ikke mindst på baggrund
af den, synes jeg, meget interessante analyse, som vi har set for ganske nylig i Ugebrevet A4.
Man kan sige, at den i den grad begrunder nødvendigheden af, at der tages nogle skridt, som er videre, bredere og langt mere konsekvente end tidligere.
Nu er det jo ikke første gang, vi diskuterer forslag af denne karakter.
Vi har diskuteret dem ganske mange gange, og jeg har fornemmelsen af, at hvis jeg ikke har lyttet helt forkert til det, der allerede er sagt, bliver det heller ikke sidste gang, vi kommer til at diskutere dem.
Med forslaget får vi ikke løst problemerne, for der er ikke flertal for det, men der er virkelig et behov for at løse problemerne.
Ugebrevet A4 har lavet en meget grundig analyse af, hvordan det egentlig er gået gennem årene, og hvordan udviklingen tegner sig.
Hvis vi kigger lidt på, hvad der er sket, og sammenholder det med analysen i A4, kan vi se, at for 20 år siden var 15-20 pct. af beboerne i det private etagebyggeri socialt svage, men de er stort set væk nu, og det vil sige, at de er blevet inkorporeret i den almene sektor.
På den baggrund siger det jo sig selv, at til trods for, at regeringen forsøger at lukke øjnene for det, er det en langt større problemstilling, som skal løses i den almene sektor set i forhold til, hvad man reelt kan gøre.
Vi har mange gange sagt, at vi gerne så, at man kunne tale sig til rette med udlejerne, men når det gælder private udlejere, har vi ikke kunnet finde en løsning.
Jeg tror, der er nogle her i salen, der kan erindre, at diverse boligministre har sagt, at vi er undervejs, og om end det går langsomt, tyder noget på, at der er en optøning på vej.
Men vi må konstatere, at det skridt fik vi aldrig udlejerne til at tage. Vi har også måttet konstatere, at det skridt, man derefter prøvede, nemlig at betale udlejerne for at acceptere at afgive en del af deres anvisningsret, heller ikke har virket.
Derfor kan man godt undre sig over, at regeringen i sin indsats over for ghettoproblemer prøver at gå ad den vej, for vi kender jo svaret.
Selv om det er nok så usmageligt, vil jeg godt skynde mig at sige, at end ikke penge er nok til at få en udlejer til at ville medvirke.
Set i den sammenhæng mener vi ikke, der er ret mange andre løsningsmodeller end at sige: I et samfund, hvor vi ikke ønsker at se nogle begrænsede grupper af mennesker stuvet sammen nogle få steder, må det være naturligt, at langt flere skal medvirke til at løse disse problemstillinger, og derfor har vi et ønske om, at den private sektor også kommer ind i billedet.
Vi har prøvet det, regeringen har også været fremme med forslag, men har heller ikke kunnet komme igennem med det, så derfor støtter vi principielt det forslag, vi behandler her.
I den forbindelse mener jeg, vi bliver nødt til at sige, at den almene sektor alene hverken kan eller skal løse problemerne - jeg lægger netop vægt på at sige hverken kan eller skal.
Hvis vi skal have et boligmarked, der fungerer, og hvor forskellige befolkningslag kan bo dør om dør, må det være naturligt at kræve en accept af, at der er en mulighed for at kunne sige, at også den private sektor må være parat til og være indstillet på at være med til at løse problemerne.
Det kan være svært, men jo flere der er med til at løfte, desto mindre er problemet for den enkelte.
Ikke mindst godt understøttet af Ugebrevet A4's undersøgelse synes jeg, det i den grad er påkrævet, at alle medvirker.
Det kommer ikke bag på os, men jeg vil godt sige, at det har i hvert fald bekræftet os i, at der er
overordentlig god grund til at trække på en bredere hammel, hvis problemet skal løses, og dermed er det altså også en tilkendegivelse af, at vi er positive over for beslutningsforslaget.