Tom Behnke (FRI), 1999-11-26:
Sjældent har et beslutningsforslag modtaget så mange positive ord.
Ja, alle ordførere var meget positive over for forslaget, men konkluderede så alligevel alle som én, at man ikke lige kunne støtte forslaget, som det lå her.
Det er lidt ærgerligt.
Jeg har fremsat forslaget tidligere, første gang var i 1992, anden gang var i 1994 og så nu her i 1999.
Vi har valgt at fremsætte det med jævne mellemrum, fordi debatten jo kører videre, udviklingen kører videre.
Vi har set en række gode tiltag på området, hvor der er blevet gjort mere og mere for, at narkomanerne får en kvalificeret behandling.
Vi har også syntes, at det skulle man lige nå og se resultaterne af.
Det er dér, de stadig væk halter.
På stort set alle andre områder, når vi taler om behandling af narkomaner, fungerer det rimelig fornuftigt i dag.
Det eneste, der mangler, er flere penge, og det er finansieringen.
Vi fik vedtaget en række forslag, mere konkret tre forslag, tilbage i 1994, og det var vi meget tilfredse med.
Det ene var, at vi fik indført den italienske behandlingsmodel i Danmark, altså døgnbehandling over en langt længere periode, end man hidtil havde gjort i Danmark.
Det andet var, at kriminelle narkomaner får den valgmulighed at gå i behandling i stedet for at komme i fængsel, fordi man på den måde fjerner årsagen til kriminaliteten og ikke bare udsætter det. Det tredje forslag var, at vi skulle have nedsat et narkotikaråd, og det fik vi også.
Så vi er meget tilfredse med det, vi har opnået på området omkring behandlingen af narkomaner, men vi mangler stadig væk finansieringen.
Så er der ikke flere penge på den konto, der hedder behandling af narkomaner, og så henviser man narkomanerne til deres usle liv på gaden, fordi der ikke er flere penge.
Hvis man havde den samme holdning i den øvrige sundhedssektor over for andre borgere, der kommer til skade eller bliver syge og skal på hospitalet: Der er ikke flere penge i år.
Det brækkede ben dér, det må du gå hjem med, og så må du vente seks måneder, og så kan det godt være, vi har tid og råd til at gøre noget ved det -
det ville man aldrig nogen sinde acceptere.
Det ville man aldrig acceptere.
Men over for narkomanerne accepterer man det desværre i stor stil.
Det, vi også ser, er, at valget af behandlingsmetoder ikke altid er det, som narkomanen selv ønsker.
Det er heller ikke altid det, som narkomanen har behov for.
Det kunne vi rette op på med det her forslag. Vi ved jo også, at som det er i dag, er det amterne og kommunerne, der står for opgaven.
Det er amterne, der koordinerer det.
Vi ved også, at på den måde, det bliver finansieret, er det jo socialministeren, der har det overordnede ansvar for at føre tilsyn med, at amterne og kommunerne nu også lever op til lovens bogstav.
Det gør ministeren bare ikke i tilstrækkelig grad i dag.
Hvis det var sådan, at amterne og kommunerne fuldt ud levede op til loven, eller at socialministeren i tilfælde af svigt med det samme tog fat og sagde, at det vil vi ikke finde os i, det skal der laves om på, så ville der ikke være noget problem.
Men problemet er der, og derfor skal der findes en løsning på problemet.
Mit forslag om, at der skal være frit valg, og at finansieringen kommer fra staten, er et meget gennemtænkt forslag.
Det er ikke noget, vi tilfældigvis har fundet på.
Det er gennemtænkt, og vi har tænkt over det hver eneste gang, vi har fremsat det.
Vi har også justeret bemærkningerne
lidt, eftersom udviklingen ændrer sig.
Men det, det vil gøre, er først og fremmest, at det vil højne kvaliteten i behandlingen af narkomanerne, fordi narkomaner selvfølgelig ligesom alle andre mennesker taler sammen om: Hvor er der gode behandlingsmuligheder, hvor får man en god behandling, hvor kan man blive afvænnet? Det gør narkomanerne; det ved vi de gør.
Derfor vil det alt andet lige højne kvaliteten, fordi det vil være de steder, hvor de har den bedste kvalitet og de bedste resultater, at narkomanerne søger hen, og det vil én gang for alle fjerne ventelisterne på det her område.
Og det er det, vi synes, der er så utrolig vigtigt.
Socialministeren sagde, at narkomanerne ved ikke, hvor de skal gå hen, hvis de skal i behandling.
Der tror jeg socialministeren tager gruelig fejl.
Narkomanerne er nok de mennesker her i samfundet, der ved mest om det her område.
Jeg tror helt afgjort, at det er dem, der ved mest om: Hvor er der en god behandling, hvordan er de forskellige behandlingsmetoder?
De ved godt, hvad det er de har brug for, de ved godt, hvad det er de gerne vil have, og de ved godt, hvad det er der skal til, for at de kan blive stoffri igen.
Så siger ministeren, at der er en risiko for, at de så springer fra behandling til behandling.
Det tror jeg ikke på.
Men lad os nu antage, der var den risiko, så er det stadig væk min opfattelse, at det er bedre for en narkoman at være i behandling i en uge eller en måned eller et halvt år, end at narkomanen slet ikke kommer i behandling, både for narkomanens skyld, men sandelig også for det øvrige samfunds skyld.
Ministeren siger, som mange andre også sagde, at det giver mulighed for kassetænkning, at kommunerne og amterne vil skubbe problemet fra sig, vel vidende, at hvis narkomanen så til sidst vælger at gå i en egentlig døgnbehandling, så er det staten, der betaler.
Det er muligt, men problemet er jo ikke anderledes, end vi har det i forhold til i dag, hvor kommunerne og amterne ved, at hvis man fastholder narkomanen i at være narkoman, så er narkomanen tvunget til at begå omfattende berigelseskriminalitet for at skaffe penge til sine stoffer med det resultat, at narkomanen på et tidspunkt havner i fængsel.
Fængslerne er statsligt finansieret her i landet, så kommunerne og amterne ville altså allerede i dag kunne kassetænke i, at i så lang tid, de lader narkomanerne være narkomaner, er det alligevel staten, der har udgiften.
Se, så er min pointe bare, at for mig at se er det bedre, at narkomanerne kommer i behandling, end at de kommer i fængsel.
Og derfor, hvis det argument holder, så holder argumentet også allerede i dag.
Men jeg tror som sagt ikke på det.
Ministeren sagde også, at forslaget vil dræne andre områder for penge.
Nej, det vil det jo ikke.
Det er selve afvænningen, der bliver en statsfinansieret opgave.
Så snakkede ministeren om visiteringen, at det var vigtigt, at der skete en visitering.
Det er jeg ikke uenig i, når vi ser på den samlede løsning af narkomanens samlede problemer.
Men når vi taler om selve afvænningen, så kunne man ikke forestille sig på nogen måder, på noget tidspunkt
at hvis man brækkede benet eller blev involveret i et færdselsuheld, at man så først skulle op på kommunekontoret og tale med en sagsbehandler om, hvad sagsbehandleren nu synes der var den rigtige lægelige behandling.
Det kunne man ikke forestille sig.
Det bør man heller ikke kunne forestille sig, når vi taler om narkomaner.
Jeg er enig i den samlede løsningsmodel, men selve behandlingen, afvænningen af narkomanen, er ikke en opgave, som embedsmænd i en kommune skal sidde og tage sig af; det skal være folk, som er professionelt uddannede til at afvænne narkomaner.
Endelig nævnte ministeren, at der tidligere har været nedsat en følgegruppe.
Den vil blive nedsat igen.
Jeg håber ikke, at det bliver som sidst, at det kun er nogle partier, der får lov til at være med i den følgegruppe.
Jeg håber, at ministeren tager alle med i den følgegruppe, i hvert fald skal jeg hermed gerne stille mig til rådighed for at følge området meget nøje; det har jeg en stærk interesse i.
Hos ordførerne var det gennemgående - og hr. Jens Heimburger var vel den, der sagde det mest præcist - at man er meget enig i, at der skal ske nogle forbedringer, men det skal ikke ske ved at vedtage det her forslag.
Og så sad jeg og lyttede meget til: Hvad skal vi så gøre?
Det svarede hr. Jens Heimburger ikke på.
Det var der ingen andre ordførere der svarede på.
Hvad skal vi gøre?
Vi har et problem, som alle erkender.
Når jeg er ude og holder foredrag og deltager i paneldebatter ude omkring, så er ordførerne, når man diskuterer det her emne, meget hurtige til at sige: Ja, vi skal have fundet en løsning på det.
Og når jeg kommer med mit forslag om, at man kunne overveje at flytte finansieringen på denne her måde, så er man, når man sidder derude blandt pårørende, tidligere narkomaner osv., ikke sen til at sige: Jamen det er en god idé.
Men når vi så kommer ned i Folketingssalen, er det ikke nogen god idé alligevel.
Men der savner jeg, at de, der er imod at gøre det på den her måde, kommer med forslag til, hvordan vi så gør det. Jeg har svært ved at se, at der er andre løsningsmodeller end lige præcis den her, når vi taler om finansieringen, men jeg hører det gerne.
Men jeg hørte det ikke i dag.
Hr. Villy Søvndal sagde, at der er en risiko for, at der vil komme kvaksalvere på banen.
Nej, det vil der ikke.
Det fremgår klart og tydeligt af forslaget, at amterne stadig væk vil have rollen, opgaven og pligten til at føre tilsynet med de behandlingsinstitutioner, der er, hvad enten de er private eller offentlige.
Så derfor: Kvaksalverne vil blive sorteret fra med det samme.
I øvrigt ved narkomanerne jo også godt, hvem der er kvaksalvere, og hvem der ikke er.
Når de har valgt at gå i behandling, vælger de ikke at gå til en kvaksalver, så vælger
de at gå i en ordentlig behandling
Til fru Tove Videbæk vil jeg slutte af med at sige: Selv om vi kan se, at der er ventelister, så kan vi også se, at der desværre på en række institutioner er ledige pladser, og det siger jo meget godt og meget mere end så meget andet noget om, hvad problemet er.
Kapaciteten til behandlingen er der, men kommunerne og amterne vil ikke afsætte de nødvendige midler.
Det er beklageligt.
Jeg håber, at vi under udvalgsbehandlingen måske kan komme lidt dybere ned i det her, måske høre nogle bud på, hvad man ellers vil gøre for at løse problemet.
Vi ser frem til, at der i hvert fald kommer en løsning; ellers genfremsætter vi forslaget.