Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2000-01-13:
Det er en vanskelig debat at samle op, også fordi den har handlet om meget andet end netop kulturspørgsmålet.
Som jeg vurderer indvandrerdebatten lige nu, kan den gå
to veje: Enten bruger vi en masse energi på at diskutere hvor mange, eller også bruger vi energien på det, der heldigvis også er blevet talt om i dag: Hvordan styrker vi sammenhængskraften i samfundet.
Hvordan sikrer vi, at vi rent faktisk har et samfund, som har den tilstrækkelige tyngde til at tage imod mennesker, der af forskellige grunde kommer og slår sig ned i vores samfund.
Et af de gennemgående spørgsmål har været: Hvad er dansk kultur for noget?
For mig er dansk kultur først og fremmest vores sprog, men det er også en særlig måde at udfolde demokrati på.
Det er vores tyrkertro på, at det kan lade sig gøre at tale sig til rette, og det er nogle værdier: Beskyttelse af mindretal, ligestilling af kønnene for at nævne nogle.
Vores frisind rækker længere end til Dybbøl Mølle.
Så har det også været diskuteret, om danskheden er truet.
Selv tror jeg ikke, at vores danskhed er truet.
Den er såmænd stærkere end nogen sinde.
Til gengæld er der god brug
for hele tiden at diskutere, hvad det vil sige at være dansk.
Hvordan skal den danske identitet se ud i fremtiden?
Som fru Tove Videbæk var inde på i sit indlæg: Hvis vi glemmer at fortælle hinanden, hvad det vil sige at være dansk, hvordan skulle de fremmede, som kommer hertil, så lære det danske samfund og den danske kultur at kende? I et demokratisk samfund er det vigtigt hele tiden at have den type debatter, og det er så også baggrunden for, at vi i Kulturministeriets regi har søsat en række forskellige initiativer med henblik på at diskutere den danske identitet.
Vi kalder det som sagt »Verdensborger i Danmark«.
Det er nemlig ikke et krisetegn at tale om det at være dansk, sådan som hr. Peter Skaarup var inde på i sit indlæg.
Jeg mener ikke, at fordi vi begynder at snakke om dansk identitet og dansk kultur, at det så på nogen måde er udtryk for en krise. Tværtimod, det er udtryk for, at vores demokrati fungerer.
Formålet med de initiativer, vi har sat i gang i Kulturministeriet, er først og fremmest at understøtte den debat, som vi også har haft her i dag, om hvad det er for værdier og omgangsformer, vi danskere og de fremmede som kommer hertil, vil bygge videre på, og hvilke nye vi
eventuelt ønsker, der skal komme til
Lad mig i den sammenhæng understrege vigtigheden af åbenhed.
Den største trussel mod et lands kultur er, at landet lukker sig om sig selv.
Lige så dumt er det selvfølgelig at lukke fuldstændig op og bilde sig selv og hinanden ind, at alt er lige godt.
Man kan sige det på den måde, at det er afgørende med en tænksom åbenhed, en reflekteret åbenhed, hvor vi alle sammen er med til at vurdere: Hvad er der i det nye, som vi godt kan bruge, og hvad vil vi helst undvære.
Lukkethed og snæversyn er en alvorlig trussel mod vores kultur, men så sandelig også mod den økonomiske vækst, som igen er forudsætningen for vores velfærd.
Vi kan ikke bare stå af internationaliseringsbølgen.
Vi kan ikke bare lukke verden ude.
Vi er dybt afhængige af vores omverden og borgernes evne til at tage verden til sig.
I stedet for at tage de fremmede til os og omvendt, oplever vi desværre en tendens til ghettoisering.
Spørgsmålet er: Hvad gør vi ved ghettoisering?
Hvad kan vi gøre for at sikre brobygningen i samfundet?
Brobygningen mellem de forskellige kulturer.
Hvordan sikrer vi større sammenhængskraft?
Hvordan sikrer vi, at alle, der bor i Danmark, har et minimum af fælles referenceramme, sådan som også nogle af ordførerne har været inde på.
Og hvordan sikrer vi samtidig, at der er plads til forskelligheden?
At vi ikke alle sammen skal ligne vikinger for at være rigtige danskere. Jeg tror, det er helt afgørende, at vi bliver bedre til at gå praktisk til værks i stedet for at puste problemerne op.
For selvfølgelig bliver jeg også vred og forarget, når jeg hører om den lille muslimske pige, som må gå rundt i våde underbukser, fordi hun ikke kan og må bade nøgen.
Hvorfor har hendes forældre ikke givet hende skiftetøj med, eller hvorfor fik hun ikke lov til at bade i lærerens baderum eller lidt før de andre børn eller ..., og man kunne fortsætte. Desuden drejer det her sig måske mere end noget andet om, at vi bliver bedre til at tale sammen.
Vi må komme de unge og de mennesker i møde, som kommer i klemme i kulturmødet.
Vi må hjælpe de fremmede med at indrette sig på de nye vilkår.
Vi må ikke vende dem ryggen.
Og til de ordførere, der i dag har sagt, at regeringen ikke vil have dialogen, så er det her i hvert fald fra regeringens side et forsøg på at lægge op til en dialog.
Og det forslag til vedtagelse, der er lagt frem fra regeringspartierne, er en bekræftelse på, at regeringen ønsker denne dialog.
Og vi ønsker mange bidrag til løsningerne, for der er ikke nogen, der sidder inde med løsningen.
Jeg har i dag fremlagt en række forskellige initiativer, som kan bidrage til dialogen og til det positive kulturmøde.
Nyttigt ville det selvfølgelig også være, hvis mange partier, herunder også gerne Dansk Folkeparti, slutter stærkt op om kulturpolitikken, støtten til den skabende kunst og til de institutioner, som er med til at værne om kulturarven, hvilket hr. Søren Hansen også var inde på i sit indlæg.
Lad os - for at bruge fru Margrete Aukens opfordring - bruge den kommende tid til at tale os op til hinanden snarere end at tale os fra hinanden.