Henrik Sass Larsen (S), 2005-09-06:
Det går godt med økonomien i Danmark, og det skyldes, at vi har båret os klogt ad ikke mindst i 1990'erne.
Det var dengang, hvor det var et hårdt arbejde at være finansminister, hvor alle de centrale nøgletal i starten af 1990'erne pegede i den forkerte retning, og det var dengang, det blev bevist, at med en omhyggelig, klog og målrettet investeringsstrategi kunne det lade sig gøre at vende udviklingen.
Dansk økonomi var en inM055S49805080KAJE.FM.FM Page 5010 Thursday, November 10, 2005 10:44 AM ternational succes ved overdragelsen af regeringsmagten i 2001.
Og det går stadig godt for dansk økonomi, men hvad er egentlig den langsigtede strategi, der sigtes efter?
Hvad er det for initiativer, der tages i nutiden, og som skal bringe os fortsat fremgang i fremtiden?
Hvad er projektet for den del af befolkningen, som stadig i dag og i alt for højt tal er sat uden for uddannelse og arbejdsmarkedet?
Det har vi svært ved at få øje på både i regeringsgrundlaget og i dette finanslovforslag.
Initiativløshed lader til at være blevet en dyd for regeringen, og det vil vi godt advare imod, for der er stadig store udfordringer.
Der er dele af den centrale velfærd, sundheden, børnepasningen, ældreplejen, sygehusene og folkeskolen, som er utilstrækkelige, og hvor der er behov for et løft.
Der mangler investeringer til at sikre Danmark det bedst mulige afsæt i globaliseringens barske fremtid, navnlig i forskning og uddannelse.
Men ikke mindst mangler der initiativer til at satse, investere og samle for alle dem, som ikke nåede med på det sidste opsving, og som i dag er sat uden for arbejdsfællesskabet og uddannelsesfællesskabet i Danmark.
Her er der behov for initiativer, her er der behov for et nyt projekt.
I den kraftanstrengelse, det var at bringe dansk økonomi på fode igen, blev der desværre ikke plads til alle.
Vi fik ikke alle med, alle dem, som ikke har klaret sig så godt, dem, som har svært ved at få en uddannelse, svært ved at få et job eller svært ved at få livet til at hænge sammen.
Dem blev der kun i ringe grad plads til på vores arbejdspladser, og dem blev der kun i ringe grad plads til at give uddannelse.
Antallet af mennesker, der modtager førtidspension, kontanthjælp, sygedagpenge og dagpenge er et signal til os alle sammen om, at her er der en opgave, der mangler at blive løst, for dem skal der være en plads til i fællesskabet.
Derfor skal vi nu i gunstige tider tegne det nye projekt.
Vi vil bede de danskere, som har det godt økonomisk, som har job, som får uddannelse, om at lukke arbejdspladserne op og give mulighed og plads for alle dem, som i dag står udenfor.
Vi vil bede om solidaritet og tolerance over for dem, som måske som udgangspunkt ikke har de fornødne kvalifikationer; over for dem, som ikke har klaret sig så godt på livets glade landevej; over for dem, som har en anden etnisk baggrund.
Og så er det endda en god forretning.
Ikke at solidaritet skal gøres op i modydelser.
Man kan udmærket give uden at få noget igen, det er såmænd en rar følelse.
Men en succesfuld gennemførelse af denne strategi giver også økonomisk råderum i fremtiden, både ved, at alle de, der bliver lukket ind i varmen, bidrager til værdiskabelsen i både den private og den offentlige sektor, og ved, at udgifter for fællesskabet til overførsler falder.
På sigt kan vi skabe et stort økonomisk råderum, som kommer os alle til gode i form af enten bedre velfærdsservice, skatte- og afgiftslettelser eller rum til investeringer – præcis den samme øvelse, der med succes blev foretaget i 1990'erne.
Hvorfor ikke gentage den?
Hvorfor ikke tage nogen initiativer her og nu?
Initiativer er der vitterlig ikke mange af i regeringens finanslov.
Efter at have hørt statsministeren tale om, at Danmark skal være verdens bedste uddannelsesland, er det med en vis forbløffelse, at man kan konstatere, at regeringens finanslovforslag samlet set på uddannelsesområdet indeholder et samlet løft på bare 10 mio. kr. næste år.
Og hvad bliver det til med de skinner?
Nu har vi hængt ude på sporene i alt for meget tid hele sommeren.
Hvorfor tager det så lang tid med den her regering, den her tid til handlingregering?
Det er derfor, vi i vores finanslovforslag foretager massive investeringer i uddannelse.
Vi ved, hvad der skal til for at undgå, at op imod 25 pct. af en ungdomsårgang ikke får en uddannelse ud over folkeskolen.
Og det er indlysende fornuftigt at starte her for at bryde den kedelige statistik.
En investering her og nu, en uddannelsesgaranti til alle unge mennesker, kommer tifoldigt igen, fordi uddannelse er den løftestang, der sikrer beskæftigelse og succes for den enkelte.
Der skal være en læreplads til den unge, der vil være tømrer eller elektriker.
Det er derfor, vi afsætter midler til voksenuddannelse, så de mennesker, som skal ind i arbejdsfællesskabet igen, har de bedst mulige chancer for at bide sig fast.
Det er derfor, vi foreslår 5.000 voksenlærlinge, så folk får mulighed for at få en faglært uddannelse på anstændige vilkår.
Det er derfor, vi foreslår at afsætte midler M055S49805080KAJE.FM.FM Page 5011
Thursday, November 10, 2005 10:44 AM
til de mange voksne, som har læse- og stavevanskeligheder, så de kan erhverve sig disse færdigheder og dermed også få en bedre chance på arbejdsmarkedet.
Og det er derfor, vi foreslår at styrke kampen for et bedre arbejdsmiljø, så vi undgår al for megen nedslidning.
Kort sagt: Vi er parat til et nyt, stort træk.
Turen er kommet til dem, som ikke kom med i det første opsving.
En gruppe, der ikke kom med i det første opsving, er førtidspensionisterne på den gamle ordning.
At der i dag eksisterer urimeligt store forskelle i indkomst mellem førtidspensionister er selvfølgelig uacceptabelt.
Derfor foreslår vi, at tiden er inde til at rette op på den skævhed.
Vi foreslår, at alle dem, der er på den gamle ordning, får ligestillede økonomiske vilkår med dem, som er på den nye ordning.
For 140.000 førtidspensionister betyder det i gennemsnit 10.000 kr. mere om året.
For 44.000 førtidspensionister betyder det i gennemsnit 36.000 kr. mere om året.
Vi håber, at Folketingets partier vil bakke op om vores forslag.
For langt de fleste danskere går det heldigvis godt økonomisk.
De har arbejde, de knokler derudad, holder af deres familie, deres hjem og deres bil – måske knap så meget af den kollektive trafik for tiden – og så holder de af velfærdssamfundet.
De har krav på og forventninger til, at den centrale velfærdsservice er i top, men det er der nogle steder, den ikke er.
På folkeskoleområdet er der som sagt brug for et kvalitetsløft her og nu, og for vores ældre er der stadig mange eksempler på, at der er for lidt tid i hjemmeplejen.
Derfor foreslår vi, at vi skal bruge 0,5 mia. kr. ekstra på mere tid i hjemmeplejen.
Angående vores børn er der en efterspørgsel efter bedre kvalitet i børnehaver og vuggestuer, og det har vi imødekommet i vores oplæg ved at sikre flere ansatte de steder, hvor der virkelig er behov for flere hænder til en stor social indsats.
Så mener vi, at tiden er inde til, at alle børn i vuggestuer og børnehaver får et gratis, sundt måltid mad.
Når jeg siger »alle« så udtrykkeligt, er det for at erindre det flertal i Folketinget, som har besluttet, at man kan indføre brugerbetaling på mad i vuggestuer og børnehaver, om, at den ordning medfører, at det barn, hvis forældre ikke evner at betale til madordningen, faktisk kan sidde og stirre på de andre børn, der får deres sunde måltid mad.
Måtte de pågældende, som har fundet på det forslag, skamme sig!
Vores forslag medfører, at alle forældre slipper for at smøre madpakker om morgenen, og det er en håndsrækning, som vil resultere i et lettelsens suk hos mange travle børnefamilier.
Kort sagt: Den centrale velfærd skal være i orden.
Den forsikring skylder vi at give alle de hårdtarbejdende danskere, som hver dag flittigt bidrager til fællesskabet gennem deres arbejde, og vi indbyder til en alliance mellem de hårdtarbejdende danskere og dem, der står uden for arbejdsmarkedet, om et projekt, hvor vi åbner døren for dem, som er uden for, og samtidig sikrer, at velfærden er i top.
Har vi nu råd?
Kan det lade sig gøre, og er det nu ansvarligt?
Ja, det er det, hvis vi bærer os klogt ad ligesom i 1990'erne, og det er derfor, vi er gået forrest og har fremlagt konkrete ideer til velfærdsreformer af pension og efterløn.
Vi tør, hvor andre tier, og disse reformer giver netop mulighed for med nænsom hånd at sikre velfærden og sørge for, at vi ikke skal spare os til fremtiden, men i stedet kan investere os til fremtiden.
Vi foreslår en række engangsløft, hvor vi vil bruge 2 mia. kr. på at løfte social- og sundhedsområdet; vi vil bruge 3 mia. kr. på arbejdsmarkeds-, integrations- og boliginitiativer m.m., og vi vil bruge 2 mia. kr. på forskning og uddannelse.
Såfremt disse engangsløft foretages, vil vores velfærdsreformer skabe råderum til, at vi kan holde en realvækst i det offentlige forbrug på 1 pct. i denne valgperiode, og denne kurs vil sikre, at vi kan afvikle gælden som forudsat i 2010-planen.
Kommer investeringerne i arbejde, uddannelse og forskning hurtigt i gang, vil afkastet endda blive endnu større og det økonomiske råderum ligeledes.
Men kunne vi ikke bare spare os til det, høvle af på gælden og få bragt renteudgifterne ned i en fart?
Det kunne vi godt, men prisen ville være, at vi ikke fik investeret i mennesker her og nu og først kunne komme i gang med det om lang tid, og det ville faktisk være både en dårlig forretning og en tarvelig strategi over for de mennesker, som det ville berøre.
Der er et andet sted, hvor vi også gerne vil bruge nogle flere penge, og hvor vi faktisk mener at det er en æressag.
Det kan vel bedst illustreres med en lille beretning fra en tidligere udenrigsminister, som på et tidspunkt var i Mogadishu, og som kunne berette følgende.
Jeg citerer: »På vores rundtur mellem de forskellige klaners dele af byen fik vi et gribende indtryk af den nød og elendighed, borgerkrigen havde påM055S49805080KAJE.FM.FM Page 5012 Thursday, November 10, 2005 10:44 AM ført den civile befolkning.
Særlig gribende var mødet med børnene i nogle opsamlingslejre, Red Barnet havde oprettet.
Der sad de i hundredvis, de små levende skeletter, som vi kendte dem fra billederne.
Nogle lå apatisk på jorden under halvtagene af blik og ventede tydeligvis på at dø.
De var kommet for sent frem.
Andre trængtes om de store tønder rundt på pladsen, hvor den særlige majsgrød blev øst op til dem i deres små skåle, som de hver især blev udstyret med, når de ankom til lejrene.
Der blev holdt øje med deres vægt, for når de nåede op på 80 pct. af normalvægten, måtte de ikke få mere mad her.
Den skulle reserveres til de helt elendige, som der kom stadig flere af hver dag.
Så måtte de finde andre steder hen, måske et af de bespisningssteder, andre nødhjælpsorganisationer drev rundt i byen.
Tænk at skulle sende de børn væk.
« Vi har skam nok i livet til ikke at lade os hylde af rockstjerner, når vi skærer ned på Danmarks bidrag til verdens fattigste.
Vi har i det hele taget et andet syn på den sag, som for resten hænger fint sammen med den måde, hvorpå vi opbyggede et stærkt velfærdssamfund.
Og til dem, som i dag ønsker at være mere socialdemokratiske end Socialdemokraterne: Prøv at lytte til følgende formaning fra starten af sidste århundrede.
Den lyder: »Du være den Fattiges Værner,/du være de Riges Ris./Da får du ej Ordner og Stjerner,/men bævende Læbers Pris.«
Det vil såmænd også være den eneste belønning, vi vil få fra verdens fattigste, hvis vi yder et anstændigt bidrag til dem, og vi afsætter med glæde 1,5 mia. kr. mere næste år til verdens fattigste.
For resten: Den udenrigsminister, jeg citerede, var Uffe Ellemann-Jensen.