Henriette Kjær (KF), 1998-01-21:
Forebyggelse er som udgangspunkt altid godt.
Ved at forebygge kan man undgå mange ulykker, og der er ingen tvivl om, at der er taget mange gode forebyggelsesinitiativer.
Men problemet er jo selvfølgelig, at man ikke kan være helt sikker på, hvordan og om forebyggelses- og oplysningskampagner virker, for det kan være svært at fremskaffe videnskabelig dokumentation for det.
Derfor er argumenterne for eller imod, eksempelvis oplysningskampagner som middel til at forebygge, baseret på gæt, håb og holdninger.
Men om oplysningskampagner virker, og hvordan vi forebygger bedst muligt, får vi forhåbentlig mere at vide.
Nu har Københavns Universitet fået sin første professor i forebyggelse og sundhedskommunikation, Lars Iversen,
Når vi får mere dokumentation for, hvordan forebyggelse virker, bliver det meget lettere for os politikere at målrette indsatsen, og forhåbentlig bliver vi mere villige til at satse på forebyggende foranstaltninger, når der ligger nogle håndgribelige beviser på, at det virker, og især hvad det er, der virker.
Jeg tror dog, uanset hvad, at oplysningskampagners berettigelse først og fremmest er at skabe opmærksomhed om sundhedsproblemer og sprede viden til befolkningen.
I den forbindelse er det vigtigt at være opmærksom på, at viden og positive holdninger ikke automatisk fører til adfærdsændringer.
Mange vaner er så indgroede, at de ikke bare kan ændres ved, at man får at vide, at dette eller hint er usundt eller uhensigtsmæssigt.
Eksempelvis ved de fleste rygere, at rygning er sundhedsskadeligt; alligevel ryger de.
Så det viser jo, at oplysning og viden ikke gør det alene, i hvert tilfælde ikke for dem, der allerede er faldet i.
Men det positive ved oplysningskampagner er, at en kampagne sætter sundheden på dagsordenen og er med til at legitimere at tale om f.eks. alkoholproblemer på arbejdspladsen.
Det kan hjælpe mange, der har gået rundt og tumlet med et problem alene, fordi det har været et tabuemne.
Men uanset hvad, oplysningskampagner kan ikke stå alene.
Det er derfor vigtigt, at der fortsat forskes i vore sygdomme og adfærd, så det bliver lettere at komme sygdomme og lidelser i forkøbet.
I 1970'erne indførte Verdenssundhedsorganisationen WHO en målsætning, »Sundhed for alle i år 2000«.
Danmark tilsluttede sig i 1984 det sundhedspolitiske program for den europæiske region.
Umiddelbart kom jeg til at tænke på, at sådan et program nok mest var for østeuropæiske gadebørn og polske landarbejdere.
Men som vi kan læse ud af ministerens redegørelse, ligger den danske gennemsnitlige middellevetid under den svenske.
Og det bliver endnu værre, når man læser i DIKE's rapport »Danskernes sundhed mod år 2000«, som blev tilstillet Folketingets Sundhedsudvalg i maj 1997.
Her kan man se, at vi ligger helt i bund, når man sammenligner os med de øvrige OECD-lande.
Og udviklingen går helt modsat i de andre lande.
Hos os går det ned ad bakke, og i de øvrige lande højner man middellevetiden.
Det kan vi simpelt hen ikke sidde overhørig.
Der skal derfor sættes ind på flere områder i sundhedsmæssig sammenhæng, også på forebyggelsesområdet.
I redegørelsen nævnes det, at vi har et stigende antal dødsfald som følge af brystkræft.
Fra 1985 til 1995 er dødsfaldene steget med 16 pct. Vi har i Det Konservative Folkeparti sammen med Venstre, Fremskridtspartiet, CD og Dansk Folkeparti fremsat beslutningsforslag om frivillig mammografi for kvinder mellem 50 og 69 år.
Dette forslag blev afvist af ministeren, og det er nu op til hvert enkelt amt, om man vil give kvinderne dette forebyggende tilbud.
Det er utrolig ærgerligt, at ministeren ikke vil være med til at indføre et landsdækkende screeningprogram for kvinder i den aldersgruppe
, når ministeren selv i sin redegørelse taler om den negative udvikling i dødsfald som følge af brystkræft.
Man ved fra undersøgelser, at man kan reducere dødeligheden som følge af brystkræft med 29 pct. ved at screene.
Senest har kræftlæge Karsten Rose udtalt, at han mener, man kan reducere dødeligheden med op til 40 pct.
I øvrigt er der et klart behov for en omlægning af kræftcentrenes struktur.
Vi har alt for mange; dermed bliver kvaliteten ikke så god, som den kunne være, hvis man samlede centrene og udviklede en højere ekspertise.
Det gælder ikke kun inden for brystkræft, men inden for flere af de sygdomsområder, der er årsag til, at danskerne ikke lever så længe som andre.
Her skal virkelig gøres en indsats, og jeg håber, ministeren vil komme med nogle initiativer til, hvordan vi kan forbedre kvaliteten i den behandling, vi tilbyder.
Som noget helt andet, men stadig i tråd med WHO's målsætning om sundhed for alle, har de danske sundhedsmyndigheder udbudt et vaccinationsprogram, der skal udrydde visse børnesygdomme eller i hvert tilfælde forhindre, at børnene bliver syge.
Man kan tage imod tilbudet eller lade være.
Men fakta er, at hvis 95 pct. af de danske forældre slutter op om vaccinationsprogrammet, kan man spare utallige hospitalsindlæggelser, 40.000 årlige besøg hos den praktiserende læge og 38.000 årlige fraværsdage for mødre.
Og det er da værd at tage med. Man er ikke helt oppe på en tilslutningsprocent på 95 endnu, men vi nærmer os, og jeg synes helt ærligt, at det er godt, hvis vi kan forhindre, at småbørn dør af kighoste. Det siger noget om, at WHO's målsætning om et sundere liv og et længere liv er særdeles vedkommende også set med danske øjne.
Derfor skal vi tage WHO's målsætning alvorligt.
I ministerens redegørelse er der et afsnit, der hedder
»Social ulighed i sundhed«.
Det er ikke særlig rart, når vi skal arbejde for, at alle befolkningsgrupper er sunde og raske, og den polarisering, der nævnes, hvor op mod 20 pct. af befolkningen har både dårlige levevilkår og sundhedsforhold, skal vi gøre alt for at rette op på.
Jeg finder det uhyggeligt og uværdigt, at vi ikke kan hjælpe alkoholramte familier bedre, end vi faktisk gør i dag.
Der er meget lidt støtte at få for den voksne alkoholmisbruger til at blive hjulpet ud af sit misbrug.
Men endnu værre er det for de helt uskyldige børn, der lever i en sådan familie. De går jo for lud og koldt vand; de bliver alt for tidligt voksne, og det kan ikke undre nogen, hvis de får et problematisk liv som voksne og bliver direkte syge af det omsorgssvigt, de har oplevet som børn. Her er det virkelig tvingende nødvendigt med et bedre samspil mellem socialforvaltning, sundhedsplejerske, skole og praktiserende læge.
Vi kan ikke være bekendt at lade disse børn i stikken.
Det er derfor glædeligt, at regeringen i sin redegørelse lægger op til at styrke indsatsen på dette område.
Regeringen agter også at sætte ind på ernæringsområdet i de kommende år.
Det er godt og nødvendigt, for vi bliver simpelt hen for fede og får følgesygdomme med vores overvægt.
Men ernæring er andet end at spise fedtfattigt. Kostforplejningen i det offentlige skal have en højere status,
skriver regeringen i sin redegørelse, og det er vi helt enige i i Det Konservative Folkeparti. Den mad, der serveres på vores institutioner, skal være sund, lækker og indbydende og helst økologisk. For at forebygge osteoporose skal der sættes ind allerede i barndommen og ungdommen.
Det er vigtigt, at vi får folk til at spise mørkegrønne grønsager og dyrke motion.
Den motion, vi får som børn og unge, er jo med til at bygge vores knogler op, og selv om musklerne bliver slappe, når vi stopper med at dyrke motion, har vi trods alt styrket knoglerne for resten af livet.
Så vi ser frem til Sundhedsstyrelsens informationsindsats og sundhedsministerens opprioritering af området.
Jeg synes faktisk, at regeringen og Folketinget gør et hæderligt stykke forebyggelsesarbejde.
Vi kan altid gøre det bedre, og vi kan gøre mere, end vi gør.
Derfor skal vi også have store ambitioner med hensyn til forebyggelsesindsatsen.
Men det er vigtigt at slå fast, at vi også selv har et ansvar.
Som voksne er vi forbilleder for vores børn.
De arver jo vores livsstil, så al forebyggelse bør starte i hjemmet.
Lav noget sund mad, lad være med at ryge, når du er gravid, og lad i øvrigt være med at ryge børnene ind i hovedet, når de er kommet ud af maven.
Sørg for, at børnene får en ordentlig nattesøvn, børst deres tænder, og alt det dér.
Det er helt banalt, men det betyder uendelig meget.
Vi skal selv være os vores ansvar bevidst.
Vi kender trods alt vores krops behov bedre end nogen andre, og vi må derfor heller ikke slippe ansvaret for os selv.