Svend Auken (S), 2000-11-30:
Da de fleste spørgsmål vist overvejende er rettet til mig, svarer jeg på vegne af både statsministeren og mig selv.
Vi havde en meget livlig debat tidligere i dag, inden Venstres korps af medhjælpende ordførere blev sendt på forlænget frokostpause.
I den forbindelse blev der rejst en lang række spørgsmål, som de pågældende altså ikke er interesseret i at høre svarene på.
Men jeg håber, at hr. Schmidt vil formidle svarene, ligesom fru Henriette Kjær - som vist heller ikke er her - vil formidle det videre til sit korps af medhjælpende ordførere.
Jeg vil først sige, at jeg synes, det her var en nyttig debat for Folketinget, for det gav os i regeringen lejlighed til at give en opdatering i forhold til de mange debatter, vi har haft tidligere, hvor jeg både i Miljøudvalget og i Folketingets Europaudvalg har gjort danske synspunkter gældende i forbindelse med miljøindpasning i udvidelsesforhandlingerne med Central- og Østeuropa. Der er intet nyt i dette.
Det er noget, Kommissionen har arbejdet med i mange år i et i øvrigt tæt samarbejde med medlemslandene.
Det er noget, Danmark har rejst.
Alt dette er kendt stof, som har været gennemtygget i Folketinget, har været drøftet indgående med de politiske partier.
Det nye er, at man pludselig nu, måske af indenrigspolitiske grunde, vil lave dette, som hidtil har været et klart samarbejdsområde, til et konfrontationsområde.
Jeg er nødt til at sige, at det billede ligger så langt fra virkeligheden, som man næsten kan forestille sig.
Når man deltager i møder med de central- og østeuropæiske kollegaer, er det største problem, man har som dansker, at man undertiden bliver flov over, hvor mange pæne ord der bliver sagt om os og vores indsats.
Man bliver næsten flov over det.
Og der er en helt, helt anden atmosfære af fællesskab, erkendelse af fælles problemer, ønsker om at gøre udvidelsesprocessen til en positiv proces til gavn for miljøet end det, der afspejles i ordførernes indlæg her i dag.
Glem ikke, at udvidelsesforhandlingerne er Centraleuropas enestående chance for at løfte dets miljø. Hvordan er det gået andre steder end i ansøgerlandene, efter at de kommunistiske diktaturer er ophørt med hensyn til miljøet?
Ja, der er man gået fra en situation, som var alvorlig, til en situation, der i dag er katastrofal.
Ser vi på situationen i Ukraine, ser vi på situationen i Georgien, i alle de centralasiatiske republikker og i Rusland, så er situationen grotesk forværret i forhold til, hvad forholdene var under kommunismen.
Der er altså ingen sikkerhed for, at det, at man afskaffer et kommunistisk diktatur - som jeg selvfølgelig er varm tilhænger af at man får afskaffet så hurtigt som muligt - automatisk fører til forbedret miljø.
Tværtimod er det gået den modsatte vej.
Et af formålene i den danske miljøbistand er, at vi nu ikke danner nye skel i Europa mellem dem, der bliver medlem af EU, altså de tidligere kommunistiske lande, der bliver medlem af EU, og så dem, der står udenfor.
Det er et af vores vigtigste formål overhovedet.
Men det, der er chancen for de centraleuropæiske lande, er deres mulighed for at komme med i EU.
Derved får de adgang til støtte, men derved bliver de også underkastet et pres, som er godt for deres befolkninger og godt for dem selv.
Det er i hvert fald, hvad de selv siger omkring processen. Jeg tror, der er mange misforståelser omkring det her, og derfor er det udmærket, at vi får diskussionen, men jeg synes, at hvis vi mener det samme og har den samme positive indgang til det her, skal vi lade polemikken hvile.
Det er klart, hvis vi mener noget forskelligt, så er det også et nyttigt resultat af forhandlingerne.
Hvis man mener, at ansøgerlandene skal have så lange overgangsordninger, som de selv ønsker det, så skal man sige det, for så er vi ovre i en reel uenighed os imellem.
Jeg mener, det ville være dårligt for de pågældende lande, for deres muligheder, men det ville også være dårligt for Danmark.
Meget af den forurening, der foregår i disse lande, påvirker selvfølgelig os.
Dertil er det naturligvis også en belastning for danske virksomheder, hvis man permanent eller i hvert fald i årtier frem må acceptere lande med langt lavere miljøstandarder og med det resultat, at virksomheder i stedet for at forbedre deres miljø i Danmark flytter til de pågældende lande for at slippe for miljøkravene med det resultat, at man eksporterer job ud af Danmark.
Der er blevet stillet nogle konkrete spørgsmål, som jeg vil svare på, før jeg går over til forslaget til vedtagelse.
Jeg tror, det var hr. Jørn Jespersen, der spurgte, om det ville være rigtigt at dreje Den Europæiske Investeringsbank, så den blev mere orienteret i retning af at finansiere miljøinvesteringsprojekter i Østeuropa.
Jeg vil gerne sige, at det synspunkt er jeg helt enig i.
Den proces er i gang, og EIB er en vigtigt samarbejdspartner bl.a. for os. Hr. Albrechtsen
spurgte om Ignalina, om vi gjorde en indsats dér.
Danmark er førende, når det drejer sig om at anvise alternativer til Ignalina, hvad også den litauiske regering har anerkendt, og vi har også spillet en stor rolle i hvert fald i forberedelsen af beslutningen om at lukke reaktor I permanent i Ignalina.
Dette her er naturligvis en måde at sikre, at der sker en hurtig udvidelse, og ikke et forsøg på at bremse; det er selvfølgelig noget frygteligt vrøvl.
optages i EU under opfyldelse af Københavnskriterierne,
så er det en selvfølge, går jeg ud fra, for alle partier, og der vil jeg selvfølgelig undre mig meget, hvis det er det, man er uenig i.
Den anden pind handler om at inddrage kandidatlandene i EU's arbejde med at udarbejde væsentlige strategier og politikker på miljøområdet.
Det er noget, som det svenske formandskab har gjort til en vigtig opgave for sig, og hvor vi har et glimrende samarbejde.
Er man imod det?
Har man noget imod, at vi nu udvikler nogle strategier, som også kommer til at omfatte de nye medlemsstater, og at vi så allerede i udarbejdelsen inddrager dem?
Jamen det er vel det, vi alle sammen ønsker, at den fortsatte reformering af disse samfund - det gælder i øvrigt ikke kun på miljøområdet - bliver opretholdt.
Dernæst tales der om at bidrage til at styrke den bilaterale Øststøtte: Det går jeg ud fra at vi er enige om.
Jeg ved godt, at man har foreslået betydelige besparelser på bistandsområdet, men hvis det også omfatter Østlandene, ville jeg meget gerne høre det.
Så er der spørgsmålet om kandidatlandenes gennemførelse
af EU's lovgivning
: Jamen det er jo et krav i forvejen.
Det er jo ikke, om jeg så må sige, en del af mandatet: Der skal ske en transformering, som det hedder, ind i lovgivningen, men det er jo ikke ensbetydende med, at det skal gennemføres fra dag 1. Det, forhandlingerne drejer sig om, er, jo netop, hvor lange overgangsordninger der skal være for hvert enkelt område, og der er det da selvfølgelig i vores og deres interesse, at de bliver så korte som muligt, sådan at de får forbedret deres miljø og vi får de fordele, jeg omtalte før, for vores vedkommende.
Men forudsætningen for at kunne stille det krav - eller fremsætte det ønske - er naturligvis, at man er parat til at rykke ud med økonomisk støtte.
Så er der spørgsmålet om internationale konventioner og integration i sektorpolitikkerne - alt sammen helt klare, danske synspunkter, som partierne hidtil har været tilhængere af.
Når det drejer sig om at prioritere de store natur- og miljømæssige værdier, er en af de store chancer ved at få dem med i vores europæiske union jo netop, at der er så store naturværdier i disse områder, som vi på denne måde kan bevare.
Og endelig opbygningen af det civile samfund, styrkelse af forskningen, miljøorganisationerne osv.: Det går jeg ud fra som givet at vi er tilhængere af.
Jeg synes, at fru Henriette Kjær endda sagde, at Århuskonventionen var et godt redskab i så henseende.
Glem i øvrigt ikke, at i forbindelse med opgøret med kommunismen var det miljøbevægelserne, der var toneangivende i en lang række lande.
Så vidt jeg husker, var hr. Landsbergis, den tidligere præsident i Litauen, formand for miljøbevægelsen i Litauen; da var det miljøbevægelserne. Skal vi nu, hvor de er sluppet af med kommunismens diktatur, i den situation sige, at vi vil ikke hjælpe til?
Kort sagt: Der er ikke et eneste synspunkt, der ikke er redegjort for mange gange i Folketingets Miljøudvalg og i Folketingets Europaudvalg, og som har været fuldstændig indarbejdet i dansk politik på området.
Alligevel siger man i dag, at man vil stemme nej.
Det skylder man altså en forklaring på til dette Ting med en konkret henvisning til: Hvor er det, der er sket en ændring i forhold til tidligere? Det sidste spørgsmål er så selvfølgelig: Hvorfor vedtager vi den så?
Hvad er så formålet?