Henrik Dam Kristensen (S), 2001-02-28:
Jeg vil gerne starte med at takke det endog store flertal, som har tilkendegivet støtte her ved førstebehandlingen.
Det er rigtigt, som flere af ordførerne har været inde på, at lovforslaget er både stort og også på visse strækninger kompliceret.
Men jeg synes, det er vigtigt at fastholde, at hovedprincipperne i loven faktisk er rimelig enkle og noget, som vi i øvrigt kender til i vores hverdag.
For det centrale er rent faktisk, at den myndighed, som har ansvaret for, at der bliver taget fat på et problem og dermed sætter initiativer i gang, også skal stå for finansieringen.
Det er jo et velkendt princip, som jeg tror vi er mange der hylder, når det gælder vores sygehuse, folkeskole, ældrepleje, ja, mange andre steder i samfundet.
Reglerne for, hvor meget service der skal være, og hvem der skal have den, findes i serviceloven.
De regler bliver ikke ændret med det lovforslag, som vi har diskuteret her i dag.
Jeg vil gerne understrege, at behandlingen af narkomaner, støtte til hårdt belastede familier, hjælp til handicappede eller alle de andre ting, som vi alle, tror jeg næsten, er enige om også spiller en afgørende rolle for vores velfærdssamfund, ikke bliver ændret med lovforslaget.
Deres rettigheder ligger nogle helt andre steder.
De ligger i serviceloven.
Den er grundigt beskrevet.
Der er mange bekendtgørelser og vejledninger.
Jeg tør næsten vove den påstand, at det sammenlagt fylder flere meter, og der bliver ikke ændret et komma i dem på grund af lovforslaget her.
Det, vi skal tage stilling til med forslaget, er ikke, hvordan vi behandler hverken narkomaner eller truede børn.
Det er alene et spørgsmål om, hvor finansieringen skal ligge, som vi har til diskussion.
Som jeg sagde før, bliver hovedreglen altså, at finansieringen skal ligge hos den myndighed, som har ansvaret for at tage fat på problemerne, og den skal dermed også iværksætte initiativerne.
Undtagelsen fra den hovedregel om, at finansieringen skal følge opgaven, er også en hensyntagen til de små kommuner.
Vi sikrer faktisk med lovforslaget, at der kommer
et loft over, hvor store udgifter en kommune kan have i en enkelt sag.
Hvis vi ikke gjorde det, havde vi set mange kommuner have problemer, og jeg tror, at vi i fremtiden ville komme til at se endnu flere, ikke mindst små kommuner, have problemer, og som ville have tilbøjelighed til, når de støder på disse ofte meget tragiske sociale problemer, at komme ud af dem med kun en eneste taber, nemlig den familie, det barn, vi taler om.
Nu er vi med til at give en sikkerhed, også økonomisk sikkerhed, for både kommunerne og amterne på noget så vigtigt som det socialpolitiske område.
Det synes jeg ikke er så dårligt endda.
Jeg synes, vi har forsøgt at sikre os.
Jeg synes også godt, jeg vil sige til den skeptiske del af Folketinget, at det her er stort.
Det er mange
milliarder kroner, som vi flytter rundt med.
Men som forslagsstiller kan jeg sige, at der er de bedste intentioner bag det, men der kan godt undervejs, efterhånden som loven skal implementeres osv., opstå utilsigtede virkninger.
Og der vil jeg gerne endnu en gang klart sige, at skulle vi undervejs med hele det apparat, vi har stillet op, se nogle utilsigtede effekter, så vil regeringen være den første til at se på det og til at tage det op.
Jeg er glad ved, at vi har sikret nogle instrumenter, som følger udviklingen på dette meget vigtige område. Jeg behøver ikke at gentage det, som både Socialdemokratiets ordfører og Venstres ordfører sagde om de socialpolitiske forbedringer, der ligger i lovforslaget, handleplaner og visitering osv. osv., men bare endnu en gang fastslå, at der ud over finansieringen, der er det grundlæggende i lovforslaget her, også er sikret en socialpolitisk udvikling, som jeg godt mener vi kan være bekendt.
Jeg skal endnu en gang takke for bemærkningerne og give tilsagn om, at vi fra Socialministeriets side vil medvirke til både et godt og et grundigt udvalgsarbejde.