Villy Søvndal (SF), 2004-11-25:
Vi diskuterer forlængelse i en situation, der hele tiden forværres.
Hver gang vi har haft debat om Irakspørgsmålet her i Folketinget, kan man sige, at situationen var værre, end den var sidst, vi diskuterede den.
I dag diskuterer vi den så halvandet år efter, at Bush erklærede krigen for afsluttet, mission completed, som han sagde.
Vi står i dag i en situation med undtagelsestilstand, altså uindskrænket magt til regeringen; vi står i en situation med krigsforbrydelser, krigsforbrydelser af alvorlig art begået af oprørerne, men også begået af besættelsesstyrkerne; vi står med 100.000 dræbte, en situation, som jeg tror for enhver, der kan sætte sig ind i forholdene, betyder masseproduktion af terrorister.
Mennesker, der har mistet en far, en mor, en datter, en søn, en nabo, en nær slægtning synes formentlig, det er svært at forstå de pæne hensigtserklæringer om, at det er hjælp, de er udsat for.
Vi står i en situation, hvor sikkerhedssituationen dag for dag forværres, hvor de interne modsætningsforhold i Irak forøges, med stadig mere omfattende militære svar i form af bombardementer, sidst af Falluja, i øjeblikket syd for Bagdad, et vanvid, hvor det er svært at fastholde billedet af en klinisk retfærdig krig, der rammer de onde og skåner de gode.
Sådan er situationen ikke.
Det rammer i flæng, og det rammer specielt civilbefolkningen hårdt.
Vi står med hårdhændede razziaer, der i sig selv er med til at forøge modstanden mod dem, der er kommet til udefra.
Det fastslås jo til dels i den efterretningsrapport, som dannede baggrund også for førstebehandlingen af forslaget her.
Jeg skal bare gentage, at der taler man om modstandsgrupperinger, der har stigende lokal opbakning i befolkningen.
Man taler om guerillakrig.
Læser man den lækkede CIA-rapport fra sidste uge, kan man selv se en overskrift, der hedder »Modstanden vokser dag for dag«.
Derfor er det bare et fuldstændig umuligt billede, som nogle af ordførerne har forsøgt at fastholde af, at det var små spredte grupperinger, man var oppe imod.
Det er i stadig stigende grad en egentlig kamp mod store dele af den irakiske befolkning, man står over for.
Det ene er at fortsætte med det, der indtil nu ikke har virket, altså endnu mere hårdhændede bombardementer af byer for at nedkæmpe modstanden, endnu flere hårdhændede razziaer, endnu flere skud ind i folkemængder i et håb om, at det kan blødgøre.
Hvis det kunne det, så tror jeg man havde klaret problemerne i Tjetjenien fra russisk side.
Groznyj er jo en hovedstad, der i dag ligger ned.
Hvis man kunne det, så tror jeg, israelerne havde nedkæmpet den palæstinensiske intifada, for man har ikke sparet på krudtet.
Derfor er det vel først og fremmest nu tid til at overveje her halvandet år efter, at Bush erklærede: mission completed, om det, man er i færd med, har sandsynlighed for at få den ønskede virkning.
Hvis man ikke mener det, så tror jeg, at den tunge vej er at sige undskyld, sige undskyld for alle de opdigtede begrundelser for at gå ind i en krig, der var grundløs.
Der var ingen masseødelæggelsesvåben, det er ikke noget, vi tror, det er noget vi ved; der var ingen internationale terrorforbindelser; det er ikke noget, vi tror, det er noget vi ved; der var ingen forsøg på at få materiale fra Niger til at fremstille atomvåben med, det er ikke noget, vi tror, det er noget vi ved; der var ingen lovlig begrundelse for krigen, som Kofi Annan sagde på BBC for nylig, det er ikke noget, vi tror, det er noget vi ved.
Når man laver så fatale fejl, så er der for at løse situationen op behov for, at man siger undskyld, først og fremmest undskyld til den irakiske befolkning, der har lidt utrolig meget på opdigtet spin om en krig, der var ulovlig.
Danmark bidrager som bekendt – oprindelig som krigsførende, senere som besættelsesmagt – til det billede, hvor vi synker stadig dybere ned i det irakiske sand.
Under udvalgsarbejdet, det er jo andenbehandlingen, vi har i dag, kan man se, synes jeg, nogle interessante ting, jeg godt vil fremdrage.
Den ene er, at stadig flere lande er på vej ud eller har trukket sig ud: Polen, Portugal, Ungarn, Thailand, Tjekkiet, New Zealand, Filippinerne, Spanien, Den Demokratiske Dominikanske Republik, Honduras og Nicaragua.
Der er et enkelt af spørgsmålene, som er interessant, nemlig hvor mange soldater Norge bidrager med, for Norge er jo også opført i beslutningsforslaget som et af de lande, der bidrager.
Hvis man læser forslagets side 3, første spalte, er Norge nævnt.
Jeg var i Norge i juni måned og kunne ikke få det til at passe med, at Norge mig bekendt havde meldt, at de ville trække sig ud den 1. juli.
Men jeg har forstået det sådan, at amerikanerne indtrængende har bedt Norge om at blive med så mange, dvs. 11, at de kunne optræde på en liste.
Det er den type af spin, vi står over for i forhold til noget så alvorligt som en krig af den type, jeg har beskrevet.
Den anden ting, der står klart under udvalgsarbejdet, er jo, at USA og Danmark står skulder ved skulder, også helt fast og urokkeligt.
Også når det gælder den situation, hvor FN's generalsekretær Kofi Annan anmoder om, at man overvejer nogle ting.
Det gør man ikke.
Man følger fra dansk side fuldstændig i hælene på den amerikanske administration.
Regeringen og Dansk Folkeparti har også i dag affejet enhver kritik.
Det er jo en absurd måde at diskutere en alvorlig situation på.
Man forsøger at fjerne enhver kritik af en militær aktion, der på alle måder er løbet ind i større vanskeligheder, end jeg tror nogen havde forestillet sig.
Socialdemokraterne har under deres ordførertale sagt, at de vil støtte den fortsatte militære tilstedeværelse.
Jeg synes, at dét er interessant at spørge lidt til, for jeg forstår godt Socialdemokraternes dilemma på den måde, at Socialdemokraterne jo ikke har noget ansvar for, at krigen oprindelig startede.
Men jeg synes alligevel, at man skal have meget stærk tiltro til den danske statsminister, og så stærk tiltro har jeg ikke til ham, medmindre man har det, man har aftalt, meget tydeligt skrevet ned.
Man skal altså have en tro på, at man kan påvirke den danske statsminister i spørgsmålet om Irak, men jeg tror desværre, at han er uden for terapeutisk rækkevidde.
Hvis nogen er i tvivl, så synes jeg, at jeg vil henvise til debatten på korte spørgsmål i går, for der var statsministeren jo fuldstændig afvisende.
Der havde statsministeren som sædvanlig den facon, at hvis nogen ytrede kritik, så var man enten tilhænger af Saddam Hussein, eller også holdt man med terroristerne.
Når han optræder sådan i en debat, betyder det efter min opfattelse, at Socialdemokraternes forsøg på at række hånden frem og få indflydelse blev slået tilbage i går.
Den mulighed eksisterer ikke.
Derfor er det en blankocheck, man udskriver.
Hvis man så endelig kunne påvirke den danske statsminister, hvad jeg altså ikke tror er muligt, så vil det næste punkt være et problem, nemlig at man skulle forestille sig, at Danmark går ud og påvirker USA.
Det kan jeg virkelig ikke forestille mig.
Jeg kan slet ikke forestille mig, at den nuværende danske regering på noget punkt ville være kritisk over for amerikanernes fremfærd i Irak.
Derfor vil jeg på SF's vegne sige, at vi er meget uforstående over for – for nu at sige det pænt – at man fra socialdemokratisk side vælger at fortsætte også i en situation, hvor vi ser en stribe lande trække sig ud, hvilket jeg omtalte før.
Virkningen er jo, at man i virkeligheden kommer til at støtte Bushregeringen; i virkeligheden støtter man den linje, Bushregeringen fører, der er en konfrontationskurs i forhold til FN.
Jeg skal til slut sige, at vi også støtter forslaget om afstemning ved navneopråb, som kommer til afstemning senere.
Det gør vi, fordi det jo ikke er en hvilken som helst situation, vi står i.
Det er ikke ofte, at Folketinget vælger at gå i krig, heldigvis.
Det er en alvorlig sag med 100.000 dræbte og med 400.000 truede irakiske børn, det dobbelte antal fra før krigen startede.
Netop fordi spørgsmålet er så alvorligt, ønsker vi, at hvert enkelt folketingsmedlem tager stilling til, om man ønsker at fortsætte støtten til det, der foregår.