Bertel Haarder (V), 1999-05-27:
Det gør jeg, fordi jeg ikke orker at forsvare dobbeltmandater, selv om jeg godt kunne, men også fordi dette andet parlament dernede nu er ved at være et rigtigt parlament.
Det er blevet medlovgiver i de fleste sager.
Det er blevet omdrejningspunktet for åbenhed, kritik
og kontrol med finansadministrationen
, og nu er det også reelt blevet stedet, hvor kommissærer stilles til regnskab for administrative fejl og forsømmelser og i værste fald afskediges.
Parlamentet har sat sig i respekt.
Det samme kan man ikke sige om parlamentarikerne og slet ikke her i landet.
Vi fremstilles som vanekriminelle, småfuskere, som mest er optaget af at mele vores egen kage dernede i »diætparadiset«, som Børsen så smagfuldt beskriver det i dag.
Vores største tv-station har investeret enorme ressourcer for at finde selv de mindste hår i suppen.
De fandt måske et lille et forleden, men var det umagen værd?
Der var jo ingen personlig vinding.
For 3 timer siden kogte de igen suppe på noget aldeles ligegyldigt, som alene bidrog til at så mistro og til at nedsætte valgdeltagelsen.
Men det skyldes jo også, at Ministerrådet inklusive den danske regering havde for mange unødvendige rettelser til Parlamentets forslag.
Det var dårligt politisk håndværk, som forhåbentlig bliver samlet op til efteråret.
Men jeg vil nu vove en påstand, som uden tvivl er ilde hørt: Man kan godt være et anstændigt menneske og sidde i Parlamentet; men det er svært, hvis man skal tro visse medier. Det burde være lige så fint og agtet at sidde i Parlamentet, som det er at sidde i Folketinget.
Det er det i andre lande, men ikke i Danmark.
Og derfor er det så svært at få folketingsmedlemmer og toppolitikere til at stille op, og det på trods af de fyrstelige vilkår, der åbenbart lokker dernede.
Tænk også at få lov at sidde så mange timer i et fly og i lufthavne på farten fra det ene til det andet og overnatte i ensomme hotelværelser.
Det må da være tillokkende.
Agtelsen mangler og skader rekrutteringen af stærke kandidater og dermed den danske styrke i Parlamentet.
Nogle af medierne er destruktive i deres ensidige mistænkeliggørelse.
Derved mishandler de det spæde europæiske demokrati, men det gør vi også selv, vi politikere.
F.eks. dem, der har så travlt med at pudse egen glorie og udstille egen godhed på andres bekostning.
For det seriøse arbejde har jo ingen interesse.
Og så må vi profilere os på Parlamentets bekostning.
Parlamentet er jo så fjernt, så man tror gerne det værste.
Det er blevet yndlingsaversionen.
I dansk mytologi kommer det onde jo altid sydfra, tidligere var det Tyskland, nu er det EU og dettes Parlament, og det er altid de andre, der er skurkene, mens vi er de rene, der vil det gode.
Men undskyld, Danmark må jo have været med til at bestemme det meste, også lønniveauet i Kommissionen, som siger sparto til parlamentmedlemmernes, fordi det tog udgangspunkt i udenrigstjenesterne inklusive det danske. I halvandet hundrede år har vi lukket os om os selv kulturelt og politisk og dyrket vor egen godhed og renhed.
Lidenhedskomplekset har vi kompenseret for med forestillingen om Danmark som en åndelig og moralsk stormagt udvalgt af Herren til at dømme og fordømme især alt det dér sydpå og sydfra.
Men det er jo blot endnu en udgave af janteloven i lyslevende live.
Og Parlamentet er ikke det eneste offer.
Det er os selv, der er ofre, ofre for den fordummelse, der altid ligger i at bekræfte egne fordomme. Jeg kan se alle fejlene i dette sælsomme eksperiment, som Parlamentet er.
Jeg har været meget tæt på maskinrummet i huset dernede.
Men det er jo også et utrolig lovende eksperiment med lyse perspektiver for et åbent samarbejde mellem demokratiske nationer, som verden aldrig har set mage til.
Lad os dog bruge den mulighed og investere talenter og stridslyst i at præge det og bidrage til, at det vinder styrke.
Kritik er nødvendig, men uden agtelse og grundlæggende respekt for det politiske håndværk går det