Jan Trøjborg (S), 2000-05-15:
Jeg siger tak til ordførerne for initiativet til denne forespørgsel.
Det giver jo ordførerne og ministeren lejlighed
Det er overskrifter og nyheder, som må få enhver til at spørge: Skal vi virkelig blive ved med at poste penge i Afrika?
Nytter det overhovedet noget?
Men det nemme svar er ikke det rigtige svar.
Vi må ikke glemme ofrene, og vi må ikke glemme mulighederne for indflydelse.
Vi skal ikke vende ryggen til.
Danmark har et ansvar, og Europa har et ansvar, men Danmark har ikke mindst et ansvar, ikke for de mange ugerninger, men for at hjælpe ofrene og først og fremmest for at hjælpe med at forandre disse lande.
Udvikling er jo netop forandring.
Hvis alt fungerede 100 pct., var der jo ikke behov for bistand.
Og det nytter.
Mange i denne sal har heldigvis oplevet det andet Afrika, det flittige, det nøjsomme og det trods alt optimistiske og muntre Afrika.
Trods mange vanskeligheder er der stadig væk grund til megen optimisme.
I Mozambique har vi set forsoning og fremgang efter mange års borgerkrig godt hjulpet på vej af danske midler og danske ildsjæle.
I Tanzania begynder vi at kunne se frugterne efter mange års indsats: en fredelig overgang fra etpartistyre og statsstyret økonomi til pluralisme og nogle fine vækstrater.
Jeg skal ikke trætte med flere positive eksempler
, men blot understrege, Danmark ikke har arbejdet forgæves igennem de mere end 40 år for at støtte udviklingslandenes bestræbelser for at bekæmpe fattigdom og skabe bedre livsvilkår for flere.
Men at vi oplever skuffelser og tilbageslag, er der ingen grund til at lægge skjul på.
Opgaven er i løbet af nogle få årtier at bringe hele kontinenter igennem en samfundsudvikling, som vi i Danmark og Europa har haft århundreder til at gennemløbe, og som bestemt heller ikke er gået stille af.
Desværre er realiteterne, at de rige landes overførsel til udviklingslandene er reduceret de seneste 10 år til et niveau på nu sølle 0,24 af BNI.
Det er lidt mere end sidste års tal på 0,23 pct., og det vil sige, at vi har stabiliseret os i overførslerne fra de rige til de fattige lande, men på et meget lavt niveau. Samtidig øges heldigvis de direkte udlandske investeringer ganske kraftigt, men det gælder for Afrikas Subsahara, at der ses en relativ tilbagegang.
Man kan læse på side 17 i analysedokumentet, at der er tale om en relativ tilbagegang fra en andel på 1,8 pct. af direkte udenlandske investeringer til 1 pct.
Samtidig er behovene i de fattigste områder i verden stadig kolossale.
1 milliard mennesker lever for mindre end 1 dollar om dagen.
Det er baggrunden for revisionen af den hidtidige strategi »En verden i udvikling«.
Startskuddet for revisionen af udviklingspolitikken gik i januar i år med offentliggørelsen af en synopsis for den nye strategi.
Regeringen har lagt vægt på at gennemføre en meget åben proces, og vi har fået mange gode bidrag.
Der har været afholdt en række offentlige møder i Danmark og i flere af vore programsamarbejdslande om udvalgte temaer i strategien.
Strategien er også blevet livligt debatteret på Udenrigsministeriets hjemmeside; det er meget glædeligt, at interessen for at deltage i debatten også på hjemmesiden har været så stor, som tilfældet er.
Vi har nu udarbejdet et udkast til et analysedokument, som blev offentliggjort den 27. april.
Det gennemgår en lang række centrale temaer i udviklingspolitikken, peger på problemstillinger, der kræver særlig opmærksomhed, og lægger op til en række strategiske valg.
Ud over de mange gode kommentarer til den ny strategi, som er kommet, dels på de afholdte møder, dels fra de mange, der har deltaget i debatten, er analysedokumentet udarbejdet på baggrund af en lang række detaljerede arbejdspapirer, som løbende er blevet offentliggjort.
Dokumentet vil i den kommende tid være udgangspunkt for den videre debat både herhjemme og også med vore partnere i programsamarbejdslandene.
Blandt andet vil jeg den 5.-6. juni være vært for en konference i Dar-es-Salaam med deltagelse af repræsentanter for vore samarbejdspartnere i alle de 13 afrikanske programsamarbejdslande.
Analysedokumentet vil samtidig udgøre udgangspunktet for udarbejdelse af selve den nye strategi, som vi har valgt at kalde Partnerskab 2000.
Hvad er så de foreløbige konklusioner?
For det første: De mest centrale principper i dansk udviklingspolitik vil blive fastholdt.
Fattigdomsorientering, tværgående hensyn til miljø, kønsaspekter samt fremme af demokratiseringen, en god regeringsførelse, respekt for menneskerettighederne vil vedblive at stå helt centralt i udviklingspolitikken.
Samtidig tegner der sig en række nye strategiske prioriteringer for Partnerskab 2000.
Lad mig begynde med partnerskabstanken.
At fokusere på partnerskab som det gennemgående og nødvendige grundlag for udvikling af samarbejde er ikke nyt, heller ikke for dansk bistand.
Det har imidlertid ofte været vanskeligt at gennemføre i praksis.
Målsætningen er, at dansk udviklingssamarbejde fremover skal baseres på en langt mere konkret og gensidig accepteret forståelse af, hvad et partnerskab indebærer.
Det fordrer en grundig dialog om bistandssamarbejdet, som sikrer, at der er fælles forståelse
af mål og virkemidler.
Frem for alt må der være tillid, åbenhed og respekt for såvel de gensidige forpligtelser som
de forskellige udgangspunkter, både når det gælder værdigrundlag og ressourcer. Målet er at bidrage til udviklingslandenes evne til selv at iværksætte og fastholde udviklingsprocessen.
Landene har meget forskellige forudsætninger.
Det må være klart, hvem der er de centrale partnere.
Danmark lægger vægt på, at samarbejdslandene selv giver høj prioritet til fattigdomsbekæmpelse, til en demokratisk samfundsudvikling og fører en fornuftig økonomisk politik.
Fattigdomsbekæmpelsen fastholdes som sagt som den overordnede målsætning for dansk udviklingspolitik.
For at bekæmpe fattigdom må der skabes vækst, en vækst, der giver beskæftigelse og indkomst til de fattige.
En sådan vækst skabes i dag kun ved et samspil mellem den offentlige og private sektor.
Det private erhvervsliv må nødvendigvis være lokomotivet for vækst i beskæftigelse og produktivitet. I analysedokumentet præsenteres nye bud på, hvordan dansk bistand kan medvirke til at støtte erhvervslivet i udviklingslandene uden at komme ind i konkurrenceforvridning og favorisering af enkelte firmaer frem for andre.
Vi har i processen haft en meget frugtbar dialog med erhvervslivet, myndigheder og NGO'er både i programsamarbejdslandene og herhjemme.
Udviklingsprocessen møder mange udfordringer.
Blandt de største er HIV- og aidsepidemien, som har fået et katastrofalt omfang især i Afrika.
De problemer, som sygdommens hærgen medfører, kan synes uløselige.
Men der kan gøres noget, især for de nye generationer.
Dansk bistand kan gøre en forskel, når det gælder forebyggelse, og når det gælder at modvirke epidemiens konsekvenser for børn og unge.
Det er vigtigt, at indsatsen ikke alene finder sted inden for sundhedssektoren, men at der sættes ind på tværs af sektorer.
Indsatsen mod HIV og aids er en nødvendig forudsætning for udviklingspolitiske fremskridt på længere sigt.
Der må også sættes ind med forebyggende arbejde i de lande, hvor aidstruslen endnu ikke har fået epidemisk karakter.
En anden strategisk prioritering i arbejdet med den nye strategi er forebyggelse og bilæggelse af væbnede konflikter.
Voldelige konflikter som dem, jeg nævnte indledningsvis, afføder ikke alene kolossale menneskelige, sociale og økonomiske omkostningerne, men forhindrer også landenes fortsatte bestræbelser på at opnå politisk, økonomisk og social udvikling.
De fleste voldelige konflikter i verden i dag er interne og foregår i udviklingslandene.
Støtte til udviklingslandenes opbygning af egen kapacitet og ressourcer til at håndtere konflikter gennem udvikling af institutioner og mekanismer udgør derfor et stadig mere centralt punkt på den internationale udviklingspolitiske dagsorden.
Danmark har på dette område i løbet af 1990'erne indhøstet nye erfaringer med nye typer af aktiviteter som f.eks. støtte til opbygning af regional kapacitet til at gennemføre fredsbevarende operationer og til mekanismer til fredelig konfliktløsning.
Det er vigtigt, at ulandsrammen fremover anvendes mere målrettet, aktivt og fleksibelt på dette område, igen et
område, hvor en dansk indsats ikke kan stå alene.
Det vil Danmark arbejde for, og jeg har med glæde noteret mig en positiv respons fra såvel Kommissionen som den høje repræsentant.
Det nylige EU-Afrikatopmøde i Cairo ville være en glimrende platform for den videre indsats.
I en globaliseret verden er der som nævnt mere end nogen sinde brug for effektive internationale organisationer, både globale og regionale, ikke mindst af hensyn til de svageste, som i denne sammenhæng er udviklingslandene.
Som hr. Per Stig Møller skrev i en artikel i påsken, er det internationale samfund i opbrud i disse år, og rollefordelingen mellem organisationerne er i støbeskeen.
Danmark må arbejde for en fair og hensyntagende økonomisk verdensorden kombineret med en international retsorden.
Med Partnerskab 2000 vil jeg også fremlægge nogle nye bud på, hvordan Danmark kan øve indflydelse på denne proces gennem vores samarbejde med de internationale organisationer.
Nøgleordene er fleksibilitet og gennemslagskraft.
De resterende danske midler vil så kunne anvendes mere fleksibelt dér, hvor vi fra dansk side mener at der er brug for en særlig indsats.
Vi skal arbejde med at definere vores målsætninger med den multilaterale bistand.
Hvad er det for opgaver, vi ønsker løst?
Et instrument hertil kunne være en tematisering eller i hvert fald en vis tematisering af en multilateral bistand, som vi har drøftet på et offentligt møde her på Christiansborg forleden.
De fleste udviklingslande lever med det paradoks, at staten på én gang er alt for svag og alt for stærk.
Løsningen består selvfølgelig i ikke at svække staten, men at styrke det, vi i fagsproget kalder civilsamfundet, og hvis der er noget, som Foreningsdanmark har helt oplagte forudsætninger for, må det netop være det at bidrage til at styrke almindelige menneskers mulighed for at øve indflydelse på samfundsudviklingen gennem organisering i en broget mosaik af fællesskaber.
De danske ngo'er må selvfølgelig stå centralt i vores bistand til udviklingslandene på dette område.
Men der er behov for at nytænke mål og midler i indsatsen, og den proces er vi i fuld gang med på baggrund af den såkaldte impact-analyse fra sidste år.
Jeg er glad for, at ngo'erne selv har engageret sig så aktivt og så stærkt i processen. Ngo'er i modtagerlandene skal i højere grad stå for processerne, herunder den praktiske projektgennemførelse.
Nye samarbejds- og finansieringsformer skal overvejes, herunder om pengene kan kanaliseres direkte til ngo'er i udviklingslandene.
De danske ngo'ers rolle skal være faciliterende, og der skal være mere fokus på den såkaldte fortalerfunktion. At ulandsorganisationerne måske nok har lidt ondt i den folkelige forankring herhjemme, er de heldigvis også selv meget opmærksomme på.
Det vil i den kommende tid være afgørende at drøfte dette både åbent og fordomsfrit, og jeg har noteret mig flere spændende udspil til en styrkelse af ngo'ernes folkelige rødder og imødeser de kommende ugers debat og spørgsmål. Spørgsmålet om landevalg drøftes naturligvis i tilknytning til arbejdet med revision af strategien.
Lad mig understrege, at det i forbindelse med revision af strategien er vores opgave at fastlægge overordnede principper for dansk udviklingspolitik, men selve valget af lande er en del af den løbende udviklingspolitiske proces.
Arbejdet med revisionen af den nye strategi fortsætter, og vi er allerede nået langt.
Det hidtidige arbejde vil i slutningen af denne måned udmønte sig i det første udkast til den nye strategi.
Der vil herefter blive afholdt yderligere to høringsmøder i juni i henholdsvis Danmark og Tanzania, derefter vil det endelige forslag til den nye strategi blive udarbejdet, og jeg forventer at forelægge den nye strategi for Folketinget her i efteråret 2000.
Forhandling