Pia Gjellerup (S), 2001-05-15:
Vi takker for fleksibiliteten.
Når der er krise i et samfund, bruges kræfterne på at løse dagens problemer.
Danmark har lagt en krise med massearbejdsløshed bag sig.
Nu har vi mulighed for at se på morgendagens problemer og udfordringer.
Det er vigtigt i politik at tænke langsigtet, det er det også i økonomi.
Det giver mulighed for målrettet at få diskuteret: Hvad er målene for samfundet, det samfund, som vi vil være glade for at leve i?
Det giver mulighed for at sætte målene op, det giver mulighed for at få hold på de midler, der skal bruges for at nå målene.
Der er ingen, der kan forudsige alt, hvad der vil ske gennem de næste 10 år.
Formålet er at give de overordnede mål for den ønskede udvikling og formulere
præcise og ambitiøse mål for regeringsarbejdet.
Erfaringerne viser, at det er en god måde at arbejde på.
Det giver mulighed for løbende at vurdere, hvor langt vi
og det giver også en bedre mulighed for at vurdere, om der er brug for korrektioner af den økonomiske politik undervejs.
Det er den metode, regeringen har fulgt siden 1993.
Vi satte os da ambitiøse mål, og vi har nået langt det meste med de korrektioner, vi har foretaget undervejs.
I 1993 var det altoverskyggende og vigtigste mål at få arbejdsløsheden kraftigt ned.
Det er sket, og det er vel at mærke ikke sket på bekostning af sunde, økonomiske balancer i øvrigt.
Tværtimod er balancerne samtidig blevet bedre, og vi investerer nu i fremtiden.
Det giver altså et godt udgangspunkt for at komme videre.
Regeringens visioner for udviklingen frem til 2010 handler ikke om økonomi, men om mennesker og værdier og om at kunne give et samfund videre, som vi vil være bekendt: et bæredygtigt samfund.
Vi vil holde fast i sikkerheden, kvaliteten og retfærdigheden i de forandringer, som det danske samfund kommer til at møde i de kommende år.
Markedet skal være menneskets tjener, ikke dets herre.
De vigtigste mål frem til 2010 er høj beskæftigelse og social samhørighed, udvikling af mere kvalitet i velfærden, et godt miljø, lavere gæld og fortsat stigning i velstanden.
En god økonomi er et middel til at nå de mål.
Lad mig knytte bemærkninger til punkterne hver for sig: Høj beskæftigelse er vigtig for den samlede økonomi og for muligheden for at få råd til velfærden, men høj beskæftigelse er også afgørende for kvalitet og udfoldelsesmuligheder for den enkelte og for den sociale samhørighed. Høj beskæftigelse løser imidlertid ikke alle sociale problemer.
I ethvert samfund rammes mennesker af sociale begivenheder, men der er blevet færre sociale problemer, og lav arbejdsløshed er bestemt et bedre udgangspunkt for at løse dem, end høj arbejdsløshed er det.
Sociale problemer bliver mere synlige i et samfund, hvor de fleste har fået det bedre.
Opgaven er derfor ikke at gemme problemerne bort, men derimod at komme videre med løsningen.
Her er der stadig meget at gøre.
Vi har år for år udviklet omfang og kvalitet i de offentlige velfærdsydelser.
Nu kunne det se ud, som om alle bekender sig til de samme mål for den offentlige sektor og dens udvikling.
Nogle kunne have fået det indtryk, at det nærmest er hip som hap, hvilket udgangspunkt eller hvilke politiske målsætninger der ligger til grund.
Det er forkert.
Der tegner sig derimod tydeligere og tydeligere konturerne af to forskellige velfærdsmodeller i det danske, politiske samfund: En model, der sigter mod et helt samfund, hvor der er lige muligheder, kvaliteter og retfærdighed.
En anden model, der vil føre til et delt samfund, hvor det er den enkeltes kræfter til at kæmpe om ressourcerne og færre ansatte, der er afgørende.
En - velfærdsmodellen - hvor regering og Folketing vedkender sig det politiske ansvar for prioritering og opgaveløsning for at kunne give alle lige muligheder.
En anden - markedsmodellen - hvor regering og Folketing skubber ansvaret fra sig, og hvor mulighederne er størst for dem med flest penge og muligheder for at stille krav.
En af vejene til markedet er mere eller mindre tvungen udlicitering.
En anden er under det velklingende navn »frit valg« at udstyre borgerne med en check, som kan indløses i den offentlige sektor eller i private virksomheder.
Hvad man har råd til at lægge til ved siden af afgør, om man kommer først eller sidst eller måske slet ikke kommer til.
For regeringen er lige muligheder og fællesskabet om løsning af opgaverne helt centrale værdier, som bidrager til samhørighed.
Derfor skal der være valgmuligheder, hvor det fremmer værdierne.
Derfor skal det være et nej til det såkaldte frie valg, når det betyder tilskud til de mest velfungerende grupper af befolkningen til at købe sig bedre og hurtigere behandling foran andre, der har et større behov.
Derfor skal vi stå op for den frie og lige adgang til det offentlige sygehusvæsen uden penge mellem patienten og behandlingen, uanset i hvilken iklædning pengene så gives: egenbetaling, forsikringsordning eller arbejdsgiverfinansiering.
Det politiske ansvar er mere besværligt og krævende.
Det er nemmere at overlade problemer og løsninger til markedet, for markedet kan ikke stilles til ansvar.
Vi vil dialogen med borgerne om indhold og omfang i ydelserne.
Vi vil dialogen med de folkevalgte i kommunalbestyrelser og amtsråd.
Vi vil dialogen med de ansatte om værdierne og om, hvordan arbejdet hele tiden kan tilrettelægges bedre og kvaliteten forbedres.
Den dialog, der er grundlaget for det samarbejde, der har ført til mange resultater i de sidste 8 år.
Regeringen fremlægger derfor om få uger en samlet strategi for sikring af bæredygtig udvikling.
Vi skal fortsætte med at afkoble sammenhængen mellem økonomisk vækst og belastning af miljøet.
Kravet til en sammenhængende strategi er, at den er bæredygtig for både økonomien, den sociale samhørighed og miljøet.
Det kræver også, at vi sætter pris på det forbrug, der belaster miljøet.
Det kan være fristende i en tid med overskud på de offentlige finanser at slappe af og sige, at nu må vi da have råd til skattelettelser, men nedbringelse af statsgælden er ikke kun et økonomisk spørgsmål, det er også et spørgsmål om tryghed, holdning til mennesker og fremtidige generationer.
Store årgange vil gå på pension de næste mange år.
De fleste vil være sunde og raske, og mange vil have en god økonomi, men der vil også være flere, der har brug for støtte og omsorg, og det ønsker regeringen at der bliver mulighed for at give.
Vi får råd til det, hvis vi bruger de næste år til at afdrage på den store statsgæld.
Når vores børn og børnebørn bliver voksne, skal de have samme muligheder, som vi har haft for at møde vanskelige tider.
De skal ikke begynde med en stor gæld.
Derfor skal kommende generationer have mulighed
Børnene skal ikke betale vores gæld.
Vi skal sikre den langsigtede bæredygtighed ved netop at angive, hvordan vi på vejen til fremtiden fastholder og udbygger et godt samfund gennem større velstand, produktion og beskæftigelse frem for gennem faldende offentligt og privat forbrug.
Regeringen fremlagde sidste år en strategi for den erhvervspolitiske udvikling, dk21, efterfulgt af redegørelsen for udvikling i hele Danmark.
I januar præsenterede regeringen den omfattende redegørelse for de offentlige investeringers bidrag til Danmarks fremtid.
Vi skal både i den private og den offentlige sektor videreudvikle og blive endnu bedre til at bruge de nye muligheder, som ny teknologi giver os, den nye informationsteknologi. Det er afgørende at leve op til målene på uddannelsesområdet om større kvalitet, flere med gode uddannelser og færre, der falder fra, inden de opnår en erhvervskompetence.
På den måde bliver der plads til en pæn fremgang i indkomster og privatforbrug frem til 2010.
Derfor kan og skal vi også fortsat bidrage betydeligt til afhjælpning af problemer i lande, hvor befolkningerne langt fra har udsigt til i en nærmere fremtid at se frem til et velstandsniveau som vores.
Vi har også et globalt ansvar.
Derfor skal udviklingsbistanden følge med stigningen i vores egen velstand.
Hvad er de vigtigste økonomiske rammer for at nå målene, og hvilken konkret politik skal der til?
Regeringen har givet en særlig prioritering til områder som flere i beskæftigelse, udvikling af kvalitet i velfærden, en stødpude over for pres på skattegrundlaget og justeringer, hvis det bliver nødvendigt.
Regeringen har med »En holdbar fremtid - Danmark 2010« fremlagt en sammenhængende strategi for, hvordan vi forholder os til de kommende års udvikling og udfordringer.
Men kan ikke basere en strategi på enkeltsager eller på overbud.
Vi har som mål, at beskæftigelsen stiger med 100.000 mennesker frem til 2010.
Det er ikke den umulige opgave, den indimellem gøres til.
Mange færre trækker sig nu tilbage tidligt end for blot få år siden.
En stor del af fremgangen i arbejdsstyrke og beskæftigelse vil komme, hvis vi holder fast i den lavere afgang, vi allerede har opnået.
Men derved opnås målet ikke alene.
Vi skal også udvikle det rummelige arbejdsmarked, indvandrere skal integreres bedre, og på virksomheder og arbejdspladser skal det sociale ansvar prioriteres højere.
Der skal sikres et bedre arbejdsmiljø og mindre nedslidning.
Vi skal åbne arbejdsmarkedet for dem, der ikke har haft mulighed for at være med endnu.
Vi har muligheden nu i en tid, hvor der er brug for mere arbejdskraft.
Arbejdsløse, de lidt ældre, mennesker med færre kræfter, indvandrere - der er brug for alle i de kommende år.
Vi kan altså opnå en større beskæftigelse, men den kan ikke stige i det tempo, vi har været vant til i 1990'erne.
Det er der simpelt hen ikke mennesker til.
En helt ny udfordring.
Når den samlede beskæftigelse ikke længere kan stige så hurtigt, ja, så kan det offentlige forbrug heller ikke vokse som hidtil.
Der skal også være plads til stigninger i den private beskæftigelse.
Men det at holde det offentlige forbrug
i en lidt lavere vækst er heller ikke en opgave, der skal gøres mere besværlig, end den er.
Vi havde en kraftig vækst i det offentlige forbrug i årene 1995-98.
Der var brug for det efter 1980'erne, og der var en stor og stigende efterspørgsel efter uddannelse, sundhed og pasning af børnene, en efterspørgsel, som det var helt afgørende for regeringen at møde, dels fordi det er væsentlige løsninger i sig selv, dels fordi det medvirkede til at skabe grundlaget for afskeden med den kolossale arbejdsløshed, vi overtog.
Siden 1998 er det offentlige forbrug vokset langsommere og i et tempo, der er foreneligt med det, vi regner med at kunne få plads til frem til 2010.
Den store opgave er at sikre stigende kvalitet for pengene.
Med den mere begrænsede vækst i ressourcerne skal vi blive endnu bedre til at bruge den nye teknologi, organisere os bedre og prioritere mere.
Vi vil prioritere den størst mulige vækst til sundhed, uddannelse, pasning og pleje før andre områder.
Her kan vi opretholde en vækst nogenlunde som den, vi har kendt i de senere år.
Til gengæld må vi prioritere nøjere og være noget mere tilbageholdende med initiativer på andre områder i den offentlige sektor, hvor opgaverne ikke behøver at være så personalekrævende fremover.
Det kan vi opnå med en konsekvent brug af ny teknologi, fokus på mere kvalitet i den offentlige service, moderne ledelse og inddragelse af medarbejderne, bl.a. i forbindelse med udbud. Regeringens nye initiativer til bedre anvendelse af IT og digitalisering af den offentlige forvaltning
bliver et vigtigt instrument for at nå dette mål.
Sådanne initiativer vil indebære, at vi får mere kvalitet og flere ydelser for den samme økonomiske og menneskelige indsats.
Men vi skal ikke gå efter den form for effektivitet, der blot sigter mod at gøre tingene billigere.
Så bliver, viser erfaringen, både kvaliteten og arbejdsmiljøet hurtigt ofret. For regeringen handler det om at gøre den offentlige sektor bedre.
Derfor vil vi lade gevinsterne ved effektiviseringer blive i den offentlige sektor, de skal bruges til højere kvalitet på de vigtigste velfærdsområder.
Det siges ofte, at effektiviseringer under alle omstændigheder er et gode.
Man skal selvfølgelig gøre sig bestræbelser for at nå dem, men man skal navnlig være klar over retningen, og man skal være klar over, hvad man vil bruge dem til.
Det har regeringen svaret på.
Hvad så med skattegrundlaget?
Det er der mange der siger, og dermed altså også grundlaget for den offentlige velfærd.
Som med så meget andet skal man heller ikke her overdrive problemet. Men der er grænser for, hvor høj skatten kan være, og derfor har regeringen også haft det som en særlig målsætning, at vi ikke har skullet øge skatterne i den forløbne periode, vi har holdt det samlede skattetryk i ro.
Derfor lægger regeringen heller ikke i det næste tiår op til stigende skat.
Vi har tilmed afsat en stødpude på ca. 1 pct. af vores bruttonationalprodukt, som over de kommende 10 år skal kunne opfange pres, som vi kommer ud for fra udlandet, eller som kan imødegå problemer med arbejdsudbudet.
F.eks. ved vi, at vi vil tabe afgiftsindtægter, skatteindtægter på ophævelsen af 24-timers-reglen i 2004.
Nogle har fået den opfattelse, at stødpuden jo bare kan bruges til at lave planlagte skattelettelser her og nu.
Det er bestemt ikke forsvarligt.
Vi kan jo ikke bruge de samme penge to gange, og vi vil stå over for nøjagtig de samme udfordringer, som netop stødpuden skal bruges til at møde.
Af disse grunde lægger regeringen heller ikke op til skattelettelser; vi vil holde den samlede skat i ro.
Når man har en klar strategi, som regeringen har med »Danmark 2010«, så skal man være parat til hele tiden at justere midlerne, hvis det bliver nødvendigt for at nå målene. Over en periode på 10 år vil der ske meget, som vi ikke kan forudsige, og som vi måske ikke engang kan ane.
Det kan være noget, der kommer til os udefra, det kan være forbruget, investeringerne eller arbejdsmarkedet, der udvikler sig uventet. Det kan være, at det, der sker, kun er positivt, det kan også være, at det er så småt, at det ikke er nødvendigt at gøre noget ved det, men hvis der sker noget større, som bringer den gode udvikling i fare, så skal man være klar til at reagere.
Det har denne regering vist at den kan og at den vil.
Hvis vi prøver at binde den økonomiske politik én gang for alle, når vi ingen resultater.
Det statiske samfund er en illusion.
Det er ikke fortidens beslutninger, der skal bestemme vejen.
Vi skal bruge dem som fundament og derpå skabe nutidens beslutninger for at nå vores mål for fremtiden.
Som i 1993 kan vi få brug for at igangsætte økonomien med en skattenedsættelse, der senere afvikles igen.
Som i 1998 kan vi få brug for at køle økonomien af med en skattestramning, der senere trappes ned igen.
Regeringen vil bruge »Danmark 2010« som det springbræt, der skal bringe samfundet godt ind i det 21. århundrede, som et samfund med høj beskæftigelse, med økonomisk stabilitet, lige muligheder for velfærd og et godt miljø, som et samfund, vi holder af, og som vi kan være bekendt at give videre til næste generation.