Niels Helveg Petersen (RV), 1999-06-16:
Jeg vil gerne takke for indlæggene i dag og for den helt store tilslutning, som der er her blandt Folketingets partier til forslaget om en dansk indsats i Kosovo.
Luftoperationerne blev indledt for 12 uger siden.
Det, der skete ved den beslutning, var, at vi valgte at lægge et militært pres bag bestræbelserne for at finde en politisk løsning.
Forhandlingerne var brudt sammen.
Den etniske udrensning var indledt.
Det internationale samfund opstillede en række krav til Milosevic som betingelse for at ophøre med luftoperationerne.
Jeg synes, vi skal have på det rene, at da Rambouilletforhandlingerne brød sammen, var der allerede i henhold til UNHCR 360.000 flygtninge.
Den etniske udrensning var i fuld gang.
I den første uge efter sammenbruddet af forhandlingerne blev der yderligere 160.000 flygtninge og fordrevne i en kampagne, som var tydeligt veltilrettelagt, og som kun havde ventet på et sammenbrud.
Vi ved også, at dagen efter forhandlingssammenbruddet måtte den norske formand for OSCE nødtvungent træffe den beslutning at trække KVM'erne ud, disse ubevæbnede, civile OSCE-medarbejdere, som havde gjort et udmærket arbejde.
Han var nødt til at trække dem ud på grund af deres sikkerhedssituation, en beslutning, som han jo måtte træffe med stor betænkelighed, men var nødt til at træffe.
Deraf mener jeg man kan se, at det ikke var bombardementerne, det var ikke luftangrebene, der startede
den etniske udrensning.
Den var godt i gang, og den var vel planlagt.
På det punkt synes jeg ikke at hr. Søren Søndergaard skal have held til at omskrive historien.
Til sidst valgte hr. Milosevic så at gå ind på de krav, der var stillet op.
Med et mandat fra FN's Sikkerhedsråd er der nu omsider udsigt til en fredsløsning.
Vi er nået dertil, kun fordi NATO og EU og G 8-kredsen stod sammen.
Vi har ikke til sinds at glemme, hvorfor vi holdt Milosevic fast på opfyldelsen af kravene.
Mennesker drevet på flugt og gennet ind i togvogne bragte uhyggelige minder frem om ugerninger, som vi troede hørte fortiden til. Begivenhederne i Kosovo var med til at knæsætte et grundlæggende princip: regeringer har ikke ret til at gemme sig bag landegrænser og påstået suverænitet, når der begås uhyrlige overgreb mod civilbefolkningen; etnisk udrensning vil ikke blive tolereret.
NATO-styrken er nu i gang med at indfri det løfte, der blev givet for 12 uger siden: at sikre, at Kosovos indbyggere, albanere og andre kan leve fredeligt.
KFOR-styrkens indsættelse sker på baggrund af en militærteknisk aftale indgået med Forbundsrepublikken Jugoslavien.
Vi må være forberedt på, at det bliver en vanskelig opgave.
Der har været de første sammenstød mellem serbere og kosovoalbanere, og KFOR-styrkerne har også været nødt til at gøre brug af deres ret til selvforsvar.
Det vil næppe være sidste gang.
Det afgørende er, at der også i den næste fase er en politisk vilje til at stå distancen.
Det humanitære sigte med indsatsen er uændret.
Derfor er også KFOR-styrken jo kun én blandt mange aktører bag den internationale tilstedeværelse i Kosovo.
Både FN og FN's humanitære organisationer, ikke mindst UNHCR, OSCE og EU er tildelt vigtige roller i hele det genopbygningsarbejde, der nu forestår.
Danmark har vedholdende støttet NATO's indsats på det vestlige Balkan.
Vore fly, skibe og opklaringsenheden i Albanien har ydet en væsentlig indsats.
Jeg vil gerne takke for den brede støtte bag den danske indsats her i Folketinget og for den udbredte støtte i befolkningen til den linje, der er lagt, og jeg vil endelig også gerne takke alle dem, der har gjort en stor indsats for, at vi er kommet så vidt.
Med Folketingets samtykke til dansk deltagelse vil der være tale om en konsekvent videreførelse af det danske engagement for at tilvejebringe en løsning på konflikten i Kosovo.
Det er en dag, jeg har set frem til.
Milosevic ville det anderledes.
Derfor har indsatsen i de seneste uger været helt nødvendig.
Det er kun første skridt på vejen.
Med pagten er der skabt en sådan langsigtet ramme for samarbejdet mellem det internationale samfund og landene i regionen for at sikre stabilitet, sikkerhed, demokratisering, økonomisk udvikling og genopbygning.
Vi har nu mulighed for at lægge et fundament for et demokratisk Balkan.
Vi må tilvejebringe grundlaget for varig fred i regionen.
Det bliver ikke let og heller ikke nogen billig opgave.
Men jeg er overbevist om, at vi ikke har råd til at lade være.
Og så et par bemærkninger til nogle af de spørgsmål, der har været rejst fra ordførerne.
Først kan jeg ikke lade være
Men det er sådan min egen lille konstatering.
Hr. Keld Albrechtsen og hr. Søndergaard har gjort meget ud af UCK i denne her sammenhæng.
Må jeg gøre opmærksom på, at UCK har været med til at undertegne Rambouilletaftalen, som er grundlaget, og vedstår deres underskrift på denne aftale.
Det er jo helt fundamentalt.
UCK er ikke blevet tvunget til at indgå en aftale.
De har fundet det i deres egen interesse, deres folks interesse at gøre det.
Og deres premierminister Thaci, som var i byen i går, lægger jo ikke skjul på, at UCK har undertegnet og vedstår denne underskrift.
De er en del af aftalen. Hvad demilitariseringen angår, er der detaljeret gjort rede for i Rambouilletaftalen - og det er fortsat det, der er gældende - hvorledes demilitariseringen skal foregå skridt for skridt, hvilke våbentyper den omfatter, og hvornår den
skal være gennemført.
Lad mig føje til, at jeg tror, ja, jeg vil da håbe, at UCK kunne få en vigtig politisk rolle som et led i en ny politisk struktur i Kosovo.
Det er der bestemt kræfter i UCK der gerne ser.
Jeg ved ikke, hvilke synspunkter der ender med at sejre i UCK, men vi kan da se kræfter i UCK, som ønsker, at de skal spille en fredelig rolle i genopbygningen af Kosovo. I øvrigt er det jo sådan, som det fremgår af aftalen, og det kan hr. Keld Albrechtsen gøre sig bekendt med, at NATO-styrken har et mandat fra FN til at anvende alle nødvendige midler for at nå de opstillede mål.
Det gælder i alle faser, og det er en del af FN-mandatet.
Det er ikke skjult.
Det står udtrykkeligt også i forslaget til folketingsbeslutning, og det gælder selvfølgelig også det danske bidrag: alle nødvendige midler for at nå de opstillede mål, også for at beskytte serbere, også for at gennemføre demilitarisering. Hr. Søvndal var inde på specielt serbernes holdning og forhold i forbindelse med fredsaftalen og hele genopbygningsindsatsen.
I stabilitetspagten, som jo blev indgået her for ganske få dage siden, er Serbien nævnt som mulig modtager af hjælp; men der stilles betingelser.
For det første den helt klare betingelse, at serberne nu også lever op til det, de har skrevet under på, og det er jo ikke noget, de ellers har været kendt for.
Det er betingelse nummer 1.
Betingelse nummer 2 er selvfølgelig, at de gennemfører en demokratisering af deres eget land, for hensigten er jo at skabe demokrati og stabilitet på Balkan.
Der bliver ikke stabilitet på Balkan, hvis vi ikke får et demokratisk Serbien, og derfor er det helt rimeligt at stille den betingelse, for at også FRY kan modtage bistand til genopbygning, at der sker en demokratisering af landet.
Hvilket parlament ville i øvrigt bevilge penge til et Serbien, hvor alt fortsatte, som det var?
Jeg tror ikke, det ville være nemt for mange parlamenter at træffe den beslutning, men hvis demokratiseringen går i gang, åbner der sig selvfølgelig også muligheder for, at Serbien kan få del i den bistand, der er nødvendig for genopbygningen.
Jeg tvivler ikke på, som det er blevet sagt af hr. Søren Søndergaard, at SF og Enhedslisten er enige om at være imod etnisk udrensning; det har jeg aldrig tvivlet på.
Men vi kan bare konstatere, at SF og Enhedslisten ikke var klar til at lægge et militært pres for at opnå de mål, vi havde sat os; dér ligger forskellen.
I øvrigt må jeg sige til Enhedslisten, at det beslutningsforslag, som jeg jo kender, og som ikke er direkte til behandling i dag, synes jeg virkelig er ret afslørende.
Jeg må ærlig talt opfatte det beslutningsforslag som et forsøg på at opstille et alibi for ikke at stemme for det forslag, vi behandler her.
Jeg synes, Enhedslisten og dermed hr. Søren Søndergaard og hr. Keld Albrechtsen har et meget specielt grundproblem i denne sag.
De vil jo tydeligvis gerne være kosovoalbanernes venner og UCK's venner og fortalere, men de vil ikke gå ind for midlerne.
Det må selvfølgelig gøre ondt i hr. Søndergaards sjæl at se, at NATO-styrkerne faktisk bliver budt hjertelig velkommen af kosovolbanerne.
Det er jo sandheden, og derfor er det svært for hr. Søndergaard at spille den rolle som kosovoalbanernes og UCK's bedste ven, når hr. Søndergaard ikke vil de midler, der skal til, for at vi kan sikre en anstændig tilbagevenden for de fordrevne.