Anne Baastrup (SF), 2002-04-19:
Før ligestillingsministeren blev ligestillingsminister, kunne man fra Folketingets talerstol høre den kommende minister for ligestilling sige: »Ligestillingen er ved at være total.
Dagsordenen er ved at være udtømt på ligestillingsområdet.«
Den nuværende minister fik ved samme lejlighed også sagt: »Vold mod kvinder har vel dybest set ikke noget med ligestilling at gøre.«
Det var med dette i baghovedet med noget blandede forventninger, vi i efteråret blev klar over, hvem der skulle være landets kommende ligestillingsminister.
Redegørelsen peger gentagne gange på områder, som dementerer, at ligestillingsdagsordenen skulle være ved at være udtømt, og det er en kilde til glæde at se, at redegørelsen anerkender vold mod kvinder som en ligestillingsproblematik.
Jeg anerkender og respekterer, at man som menneske kan vokse, at man kan blive klogere, at man med en øget grad af viden og information kan revurdere tidligere standpunkter.
Det er redegørelsen for så vidt et udtryk for, og jeg synes, det er flot, at ministeren har kunnet lade sig rokke i sine synspunkter fra foråret 2001 til foråret 2002.
Men ser man bag redegørelsens redelige påpegninger af en række virkeligt eksisterende ligestillingsproblemer og vender blikket mod den politik, som regeringen - herunder Ligestillingsministeriets eget ressortområde - i praksis udøver, så er der en himmelråbende forskel på redegørelsens påpegning af en række centrale opgaver, der skal løftes på ligestillingsområdet, og så muligheden for at løfte de opgaver på grundlag af den førte politik.
I redegørelsen peges der på, at ligestillingsdebatten skal føres blandt alle mennesker og ikke af eksperter.
For SF er ligestilling mellem mænd og kvinder afgørende, afgørende for demokratiet, afgørende for udviklingen af samfundet.
Skal vi sikre et rigt samfund også i fremtiden, er det helt nødvendigt, at alle mennesker får mulighed for at bruge deres ressourcer. Bevidstheden om, at man aflønnes i overensstemmelse med sin indsats og ikke sit køn, er ofte afgørende for ens arbejdsglæde.
Derfor skal vi have gennemsigtighed i løndannelsen og kønsopdelte lønstatistikker, for man kan jo ikke rejse ligelønssager, hvis man ikke har styr på, hvad mændene og kvinderne tjener.
Udnyttelsen af ens ressourcer sker kun, hvis der uanset køn er lige adgang for alle på arbejdsmarkedet og vel at mærke på alle niveauer.
Antallet af ledere af kvindekøn er gruopvækkende skævt, og hvordan tror man egentlig, karrieremulighederne er, hvis man som ung kvinde skal konkurrere om en stilling med en mand?
Først kæmper man imod Rip, Rap og Rup-effekten, det vil sige, at ledelsen ansætter den slags, man plejer at ansætte, og er lederen en mand, er det en mand, der får fortrinsretten.
Derefter skal man også kæmpe mod arbejdsgiverens frygt for en barselorlov.
SF ønsker reel frihed, også for mændene, til at få del i en barselorlov.
Den reelle frihed er der ikke, når man som ung mand skal slås med sin arbejdsgiver om at få lov til at tage barselorloven.
Svaret vil altid være: Jamen er der ikke en mor?
er du en rigtig mand, når du virkelig vil gå hjemme hos barnet?
Det vil sige, at den unge mand skal kæmpe mod en arbejdsgiver, og hvem er det så, der i sidste ende muligvis får retten til at tage orloven?
Det er ikke manden, så længe han ikke har retten til det.
SF ønsker en central barselsfond, som sikrer, at små arbejdsgivere ikke risikerer alvorlige økonomiske problemer, hvis en kvindelig ansat bliver gravid.
Reel ligestilling indebærer også gode daginstitutioner, hvor der er plads og rum til børnene, og en pasningsgaranti.
SF ønsker udvikling af forskningsmiljøet, der sikrer reelle muligheder for, at man kan få ligestilling også her.
Her er det nødvendigt med særlige initiativer, der bryder med de traditioner, vi kan se på de videregående uddannelser inden for forskningsmiljøet.
De overvejelser savner jeg i redegørelsen.
Ligestillingsrådet har i 1999 udarbejdet nogle forslag til det, men jeg kan ikke rigtig se, at man i redegørelsen har taget nogen af de initiativer op og videreudviklet dem.
SF har gennem flere år forsøgt at få sat vold mod kvinder på dagsordenen.
Det var en kamp at få Retsudvalget til overhovedet at forstå, at der er altså ikke megen forskel på vold i hjemmet og vold på gaden, det er faktisk værre at blive slået i sit hjem.
Det, vi nu mangler, er så at få politiet og retsvæsenet til at forstå, at det er altså vold i hjemmet, vi skal kalde det, og ikke husspektakler.
Vi har gang på gang foreslået ændringer af straffeloven, så det også bliver strafbart at importere kvinder til prostitution.
Nu kommer justitsministeren med det, men det er ikke nok.
Vi skal også have gadearbejdere, der kan tage kontakt med de kvinder, der er kommet til landet, som kender kvindernes grundsprog, som kan give dem vejledning i, hvordan de kan få hjælp og bistand fra det danske samfund, og som kan fortælle dem om det, vi også mangler at få gennemført, nemlig frit lejde, hvis man deltager i afdækningen af organiseret kriminalitet.
Det er blevet gennemført i en lang række lande, vi sædvanligvis sammenligner os med, men det er ikke blevet gennemført i Danmark.
Vi har fra SF's side gentagne gange foreslået det, men hver gang er vi stødt ind i en mur.
Redegørelsen berører også kvinder og mænd på samfundets bund, og det er en meget, meget vigtig og central diskussion at tage fat på.
Problemet er blot, at man ikke tager fat om det reelle problem.
Vi har på nuværende tidspunkt nogle kommuner, der er så trængte, at på trods af at de havde sat på den politiske dagsorden, at de skulle i gang med at bygge boliger, hører vi nu meldinger rundtomkring om, at de ikke har råd til det, fordi kommunerne skulle aflevere 1 mia. kr. til finansministeren, og fordi de har fået klar besked om fra finansministerens side, at det bliver nogle meget, meget alvorlige kommuneforhandlinger, man skal i gang med.
Hvad er det, der sker, når der ikke er boliger nok?
Et ægtepar bliver skilt, kvinden bliver boende i hjemmet, fordi det er hende, der får børnene, mens manden begynder at lede efter nogle kammerater, hvor han kan få et værelse at bo i.
Han lander på herberg, og han lander til sidst på bænken.
I går aftes kunne man se en mand, der havde droppet det hele og nu bor i Utterslev Mose, så derfor er det lidt mundsvejr at tage spørgsmålet om kvinder og mænd på samfundets bund op, medmindre man klart og målrettet sætter gang i boligbyggeriet.
Et interessant element i regeringens redegørelse er tankerne om en individuel tidsbank, hvor man skal udvikle modeller.
»Forskellige livsfaser giver forskellige arbejdstidsbehov«, står der i redegørelsen.
I nogle perioder har man tid til at arbejde mere, f.eks. mens man er ung og uforpligtet, eller når børnene er blevet store.
I andre perioder ville det være rart at kunne arbejde mindre, typisk når børnene er små, eller hvis man som ældre ønsker at trappe gradvist ned fra arbejdslivet. Regeringen ønsker at fremme mulighederne for en sådan fleksibel livsarbejdstid.
Det kunne stå, og det har stået i SF's arbejdsprogram, og det er herligt, at regeringen nu går i gang.
Men det, vi selvfølgelig skal have, er nogle konkrete modeller, der kan arbejdes videre med.
Finansministeren er jo arbejdsgiver for en meget stor del af den danske arbejdskraft, og vi forventer, at han kommer med nogle udspil allerede i år, så man kan tage det op i de kommende overenskomstforhandlinger. Et andet element, som er omtalt i redegørelsen, er spørgsmålet om sundhed.
Der er ingen tvivl om, at det for kvinder ofte er et problem med sundheden, men det, der er helt afgørende for at få bedre sundhed, er forebyggelse.
Arbejdstilsynet er minimeret, og Arbejdstilsynets muligheder for at holde øje med ensidigt, gentaget arbejde er forringede.
Arbejdsulykkebegrebet: Jeg har som SF's tidligere ordfører på arbejdsskadeområdet kæmpet siden midten af 1990'erne for at få fornyet arbejdsulykkebegrebet.
Hvem er det, der ikke får erstatning efter arbejdsskadeforsikringsloven?
Det er den pædagog, der render ud efter et barn, som er på vej over vejen.
Det burde hun kunne forvente, men hun får ikke erstatning, og beskæftigelsesministeren har taget det lovforslag af bordet.
Det er ikke at fremme sundheden, det er ikke at sikre kvinderne.
Så meget kan jeg sige.