runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Kim Andersen (V), 2003-12-04:
Til hr. Erik Mortensen vil jeg gerne sige, at jeg synes, der er sund fornuft og logik i, at vi viderefører den nuværende ordning i 1 år og bruger tiden til at finde den rigtige danske løsning til at kunne opfylde EU's kvotedirektiv fra den 1. januar 2005.
Til fru Anne Grete Holmsgaard vil jeg gerne sige, at jeg synes, det er forkert på nuværende tidspunkt fra vores side
at lægge os fast på bestemte principper omkring den danske opfyldelse af EU's kvotedirektiv
Foreløbig har vi fastlagt vores klimastrategi, »Mest miljø for pengene«, og en lang række andre principielle kriterier.
Nu skal vi derudfra have fastlagt en kvotepolitik, så vi kan leve op til vores klimaforpligtelser og princippet om mest miljø for pengene. Det skal vi bruge den kommende tid til, og så skal vi have en bred politisk drøftelse, som ministeren har bebudet.
Derfor vil det være forkert og afsporende for den proces og debat, om jeg her i dag på Venstres vegne lagde os fast på helt bestemte principper.
Line Barfod (EL), 2003-12-04:
Dette er en svær debat, en etisk debat.
Det etiske aspekt er jo, hvordan man betragter liv og retten til liv.
Det svære er, hvordan man bedst muligt støtter forældre i en sorg, krisesituation, hvor kvindens graviditet afbrydes i ugerne efter 22. svangerskabsuge og før 28. uge.
Enhedslistens bekymring i forhold til dette forslag er, at der vil komme et hårdt pres på lægerne for at skulle behandle børn født fra 22. uge, såfremt de viser bare det mindste livstegn. Vi har stor forståelse for mennesker i den sorg, som
følger med det, at graviditeten afbrydes alt, alt for tidligt.
Af de høringssvar, der er kommet, kan vi se, at flere er bekymrede for barnets tarv og presset for at få behandlet så tidligt fødte børn.
Vi er noget nervøse for konsekvenserne af dette lovforslag for de kvinder, der får foretaget en sen provokeret abort, hvilket jo i nogle tilfælde kan være helt frem til 24. uge.
Men omvendt: For at hjælpe de 150-200 forældrepar, der er tale om her,
er det klart, at det er vigtigt, at de får ret til eksempelvis barseldagpenge og retten til at begrave det alt for tidligt fødte barn, men måske kunne vi tildele dem de rettigheder på en anden måde end ved en ændring, der kan risikere at rykke ved samfundets opfattelse af liv og død.
Derfor vil vi først tage stilling til lovforslaget, når vi har haft et grundigt udvalgsarbejde. Vi vil gerne have belyst de ting, som endnu ikke er ordentligt belyst, f.eks. hvordan vi sikrer de kvinder, der får foretaget en sen provokeret abort.
Vi skal have undersøgt, om vi kan sikre kvinders og mænds ret til at vælge, om de vil have orlov til at bearbejde en sorg, hvad enten man kalder den afbrudte graviditet for en abort eller en dødfødsel, sådan som Dansk Kvindesamfund også foreslår i deres høringssvar.
Vi vil også gerne se på, om vi kunne sikre, at de kvinder og mænd, der måtte ønske det, får retten til at få registreret faderskabet, uanset hvornår graviditeten afbrydes, sådan som andre har foreslået.
Så der er flere ting, vi ønsker at få belyst under udvalgsarbejdet.
Margrethe Vestager (RV), 2003-12-04:
Da Det Radikale Venstres ordfører på området ikke kan være til stede, skal jeg fremføre følgende: Det foreslås i lovforslaget, at den hidtidige tidsgrænse mellem spontan abort og dødfødsel nedsættes fra 28. til 22. svangerskabsuge. Et barn, der kommer til verden med livstegn, betegnes altid som et levendefødt barn, uanset hvilken svangerskabsuge det er født i.
Dette lovforslag vedrører alene fødsler, hvor barnet eller fosteret ingen livstegn viser.
Ændringen foreslås hovedsagelig af to grunde.
For det andet oplever mange forældrepar, at de gennem graviditeten har fulgt et levende foster på ultralydsskærmen og dermed fået skærpet opmærksomheden på den kommende fødsel af et levende barn. Lovændringen har dermed både psykologiske, statistiske og økonomiske konsekvenser.
For det første vil forældre til dødfødte børn, der er født før 28. uge, opleve, at samfundet tager deres tab og deres sorg alvorligt.
Barnet skal registreres og begraves, og der kan fastsættes faderskab, hvis det ønskes.
For det andet vil den ændrede grænse mellem abort og dødfødsel medføre, at det årlige antal dødfødte børn vil stige i et antal modsvarende et tilsvarende fald i antallet
af sene, spontane aborter
Det drejer sig om ca. 200.
For det tredje giver et dødfødt barn ret til barselorlov
i 14 uger til kvinden og 2 uger til manden.
En spontan abort giver kun ret til sygedagpenge, hvis kvindens helbred tilsiger det.
Måske er det samlet set det, der gør, at vi med det her lovforslag i meget videre udstrækning kan vise samfundets medfølelse med de forældre, som oplever denne situation.
Det Radikale Venstre kan støtte forslaget, dels fordi vi selv synes, det er et udmærket forslag, dels fordi det også følger en generel tendens i flere lande.
Anne Baastrup (SF), 2003-12-04:
Som de tidligere ordførere har nævnt, handler lovforslaget om at ændre den tidsmæssige grænse mellem en spontan abort og dødfødsel fra udgangen af 28. uge til udgangen af 22. uge.
For forældre, der udsættes for spontan abort, har det ikke sjældent stor betydning, at ulykken af hospitalet og i øvrigt betragtes som en dødfødsel og ikke en abort.
Det understreges i et par af høringssvarene, at dette lovforslag naturligvis ikke har nogen betydning for adgangen til at få provokeret abort på det sene tidspunkt, men som debatten også har vist, er der delte holdninger.
Det Etiske Råd har tilsluttet sig forslaget og finder, at det kan være en støtte til forældrene, og at der ikke er en nødvendig forbindelse mellem grænsen for dødfødsel og det tidspunkt, hvor fosteret er levedygtigt uden for kvindens krop.
På tilsvarende linje ligger Dansk Kvindesamfund, som tilføjer, at det jo også kan presse til en behandling af de ekstremt tidligt fødte børn.
Ved siden af har vi så Landsforeningen til støtte ved Spædbørnsdød, der vil have grænsen ned til 16-18 uger.
Det er en svær sag at tage stilling til, men SF støtter som udgangspunkt lovforslaget, fordi vi kan se fordelene ved en nedsættelse, og vi er enige med Det Etiske Råd i, at der ikke behøver at være en forbindelse med muligheden for provokeret abort.
Men vi skal bruge udvalgsarbejdet til at overveje, om der nødvendigvis i selve loven skal være en tidsmæssig grænse; det har der jo ikke været tidligere.
Vi skal også under udvalgsarbejdet nøje overveje den reelle betydning, det
eventuelt kunne få for de ulykkelige sene aborter, som de krydsende grænser jo kan give.
Vi skal også overveje, om udviklingen af lægeteknologien kan betyde, at vi kan komme til at presse til behandling af ekstremt for tidligt fødte børn.
Det her er et alvorligt lovforslag, og som udgangspunkt støtter SF det, men vi bliver nødt til i udvalget grundigt at overveje ting, som de forskellige høringssvar har givet anledning til.
Lissa Mathiasen (S), 2003-12-04:
Da vi havde debatten i 1999 - den refererede jeg faktisk også lidt til i min ordførertale - gik man ind fra den daværende justitsministers side og bad om Sundhedsstyrelsens vurdering netop vedrørende det spørgsmål, vi har oppe til debat her i dag, og man anbefalede også dengang, at grænsen for, hvornår vi taler om en spontan abort/dødfødsel, burde flyttes fra 28. uge til 22. uge.
Det er jo faktisk også det, vi behandler her i dag.
Dengang var vi enige om, at det havde med abortlovgivningen at gøre.
Vi var godt klar over, at redegørelsen fra arbejdsgruppen under Sundhedsstyrelsen lå der, men hver ting til sin tid.
Vi tog så abortlovgivningen i 1999 og har fået lagt nogle grænser.
I dag har vi diskussionen omkring ligsyn og obduktion, og det er den debat, som vi også godt vil tage.
Det er det medmenneskelige hensyn vi mener man er nødt til at vise over for de mennesker, som noget sådant måtte ramme, for det er jo rent faktisk det, der er tale om, når vi taler om de der ganske få, helt ekstreme situationer.
Jeg synes, hr. Jann Sjursen burde anerkende, at det her altså ikke er en debat som den, vi havde under L 76 i 1999.
Det var en debat om, hvordan vores abortlovgivning skulle se ud.
Det er ikke det, vi overhovedet har til diskussion her i dag.
Den debat bliver overhovedet ikke rejst her, for vi har en lovgivning.
Tværtimod bliver det slået fast, at den ikke er berørt her og ikke bliver berørt.
Det, det her forslag drejer sig om, er en grænsedragning mellem, hvornår det er en spontan abort, og hvornår det er en dødfødsel.
Og derfor forstår jeg slet ikke, at hr. Jann Sjursen i den forbindelse siger, at det her er et spørgsmål om at give fostret liv.
Uanset om det sker i den 23. uge eller i den 28. uge, føles det for forældrene lige sorgfuldt, lige smertefuldt, lige svært at forstå, at den glæde, der har været, pludselig brister, men endnu sværere bliver det for de forældre at forstå, når samfundet, omverdenen, lovgivningen siger: I har ikke fået et dødfødt barn; nej, nej, det er bare en spontan abort.
Det er faktisk lige nøjagtig det, det her forslag går
Men det er det, det her forslag går ud på, og intet andet.
Og det tror jeg at hr. Jann Sjursen også respekterer.
Men nu vil jeg da godt henvise til, at når den ikke er ældre, synes jeg egentlig ikke, at vi skal det, og jeg vil sige, at vi fagligt set i hvert fald ikke har noget belæg for, at der er noget behov for at tage det her op.
Jeg synes, at det på en eller anden måde er lidt urimeligt få den debat ind, som slet ikke har noget at gøre med den her sag.
Jann Sjursen (KD), 2003-12-04:
Formelt set har denne her tidsgrænse selvfølgelig intet med vores abortlovgivning at gøre.
Det er da rigtigt.
Men man kan jo ikke se tingene helt isoleret fra hinanden.
Det gør fru Lissa Mathiasen jo heller ikke, men henviser til L 76 og muligheden for at få en meget sen provokeret abort, også udover den 28. svangerskabsuge, i dag, hvis det skulle være tilfældet.
Som vi jo diskuterede meget dengang, kunne det også give adgang til at få foretaget sent provokeret abort, hvis der alene var tale om et handicap hos fostret.
Det er jo ikke bare sådan helt, hvad jeg vil kalde ekstreme tilfælde, når man også taler om handicappede børn i denne her sammenhæng. Men alligevel mener jeg, netop også på baggrund af den drøftelse, vi havde sidst, at med henblik på logikken og ud fra, at det ikke bare er forældrehensyn, vi diskuterer her, men at det også er hensynet til, hvornår vi egentlig vil give fostrets liv status netop af liv, og også et liv, der er værd at leve, at det jo er den diskussion, som jeg dybest set efterlyser, og som fru Lissa Mathiasen så ikke vil gå ind i, fordi fru Lissa Mathiasen alene tager hensynet til forældrene som det afgørende her.
Men er der ikke en diskussion, der i virkeligheden vedrører fostret, som implicit rejses med det her lovforslag?
Lissa Mathiasen (S), 2003-12-04:
Jeg forstår meget vel hr. Jann Sjursens spørgsmål.
Men jeg synes bare, man blander tingene sammen i en sammenhæng, hvori de ikke bør blandes.
I dag har vi en diskussion om, hvor grænsedragningen skal være mellem en spontan abort og en dødfødsel.
Den er ved 28. uge, og den bliver foreslået sat ned til ved 22. uge.
Det er det, debatten handler om i dag,
plus de, skal vi sige, forbedringer, der følger af, at man sætter den ned til de 22 uger, hvor man altså får de 6 ugers mulighed for barselorlov m.v. Så langt, så godt.
Det, hr. Jann Sjursen spørger om, har intet med det her forslag at gøre.
Det har noget at gøre med spørgsmål om svangerskabsafbrydelse.
Og der er det sådan, at vi i dag har en regel, der hedder, at op til 12. uge har man ret til provokeret abort.
Men vi har tilsvarende, og det er jo netop det, vi lavede med L 76 i 1999, som jeg henviste til i min tale, netop sagt, at efter den 12. uge er det en lægelig og en i den grad lægefaglig vurdering af, om det skal være muligt at kunne få foretaget en provokeret abort.
Det betyder også, at vi i dag har muligheden for at kunne give et menneske, og her taler vi altså om ekstremt få og ekstreme situationer, hvor det kan være et spørgsmål om liv eller død for en kvinde, muligheden for at få en provokeret abort også efter uge 28.
Det var faktisk det, jeg spurgte ind til hos fru Irene Simonsen.
I dag er der altså ingen øvre grænse, der stopper ved uge 28.
Der er ingen øvre grænse.
Den har intet med det her at gøre.
Jann Sjursen (KD), 2003-12-04:
Jeg er meget enig med fru Lissa Mathiasen i alle de positive hensyn, der er til forældrene, også i forhold til hvornår de mærker liv osv. og den respekt, som vi også fra samfundets side bør udvise forældrene i diskussionen om grænsen mellem spontan abort og dødfødsel.
Det forstår jeg ikke, for vi oplever jo altså her det lidt paradoksale, må man nok sige, at vi på den ene side gerne vil respektere og anerkende, især når det gælder forældrene, når de får et dødfødt barn helt ned til efter udgangen af den 22. svangerskabsuge, og på den anden side vil der fortsat være mulighed for at få foretaget provokeret abort efter den grænse.
Jeg er med på, at Socialdemokratiet har den holdning, de har, men om det nu også er klogt, at man kan overskride grænsen også efter udgangen af 22. svangerskabsuge for så vidt angår at få provokeret abort, burde dog i det mindste være noget, man havde overvejet hos Socialdemokraterne.
Er det trods alt ikke lidt ulogisk?
Irene Simonsen (V), 2003-12-04:
Til hr. Jann Sjursen kan jeg sige, at jeg også har bemærket det, der stod omkring de 24 uger, men samtidig har jeg også mærket mig, at der i nogle af høringssvarene spørges: Hvorfor ikke gå til 18 uger, som er grænsen for spontan abort?
Og derfor er det jo sådan, at vi skal tage en beslutning om et eller andet tidspunkt, og der har jeg lænet mig op ad det.
Jeg siger ikke, at det er det absolut eneste og rigtige, for det eneste og rigtige svar findes ikke i sådanne sager her.
Der må vi simpelt hen gå ind og læne os op ad nogen og sige, hvor det så er, vi tror på, at vi havner mest rigtigt.
Jeg synes, jeg her har givet et godt svar, der hedder, at jeg læner mig op ad de 22 uger, fordi jeg dér siger, at vi så er sikret et stykke ud i fremtiden, men samtidig siger jeg, at jeg ikke er sikker på, at det ikke skal ændres længere ude i fremtiden igen, fordi der er ting, der flytter sig i vores samfund, heldigvis også i forhold til det her.
Jann Sjursen (KD), 2003-12-04:
Jamen det er jo netop kun et spørgsmål om lægevidenskab.
Der er jo f.eks. høringsparter, som jeg rent videnskabeligt ikke har nogen anledning til at sætte spørgsmålstegn ved, der siger, at det for så vidt ville være mere logisk med en 24-ugers-grænse, fordi det er fra da af, man i hvert fald i dag regner med, at man med fornuft kan iværksætte en behandling af et foster for f.eks. at få det til at overleve. Der er jo også kvalificerede høringsparter, der i deres svar i den høringsrunde, der har været, rent faktisk argumenterer for en anden grænse end lige præcis i 22. uge.
Så jeg synes ikke helt, fru Irene Simonsen kan bruge lægevidenskaben som et skjold for at gå ind i det her, som så i virkeligheden bliver en mere etisk præget debat om, hvornår man synes, skæringen rigtigt set skal være.
Jeg erkender, det ikke er noget enkelt spørgsmål, så det er ikke bare for at drive gæk med fru Irene Simonsen, men for at få en kvalificeret debat om et tema, som jeg ikke synes er særlig velbelyst i lovforslaget, men som flere høringsparter rent faktisk går seriøst ind i.
Irene Simonsen (V), 2003-12-04:
Jeg vil allerførst starte med at give hr. Jann Sjursen ret.
Når man sidder med lovforslag af den her karakter, så er det virkelig noget, der giver anledning til, at man skal tænke sig dybt om, og der berøres også mange følelser i det her.
Men der berøres altså også noget videnskab på området, og da jeg ikke har den lægefaglige ekspertise, er jeg nødt til at støtte mig til, hvad den siger.
Det er det, jeg forholder mig til nu.
Men jeg vil jo ikke udelukke, at man i fremtiden igen en gang skal rykke på det her.
Men som det er nu, støtter jeg mig til det, lægevidenskaben siger.
Jann Sjursen (KD), 2003-12-04:
Der ligger jo også et udvalgsarbejde bag det her lovforslag, så de spørgsmål, jeg rejser, er sådan set måske også i virkeligheden mere af etisk karakter i forhold til, hvad der er godt på det her område. Jeg skal sige med det samme, at vi endnu ikke har gjort vores endelige stilling op fra Kristendemokraternes side, for vi synes faktisk, det er svært med de forskellige implikationer, der er i lovforslaget, også i forhold til anden lovgivning, og ikke mindst i forhold til lov om svangerskabsafbrydelse.
Det er der, jeg gerne vil have fru Irene Simonsen til at forholde sig til den kendsgerning, som også bekræftes med det spørgsmål, som fru Lissa Mathiasen i og for sig stiller, at
man jo står i et krydsfelt.
På den ene side kan man altså nu på en hospitalsgang opleve, at man kan foretage provokeret abort på et foster, som ellers i anden sammenhæng ville blive erklæret dødfødt, hvis det bliver det som følge af en almindelig fødsel. Det er den problemstilling, jeg godt vil have fru Irene Simonsen til at forholde sig til, og som Lægeforeningen og Jordemoderforeningen og andre i deres høringssvar rent faktisk går ind og problematiserer.
Kim Andersen (V), 2003-12-04:
Jeg synes, det var uhyre interessant at høre hr. Svend Aukens indlæg om sine erfaringer fra Kina, og jeg tror også, man må sige, at netop Kina jo er et land, der i størrelse har det format, som hr. Auken ønsker at have på Danmarks vegne i energipolitikken.
Men når jeg tager ordet, er det for at sætte et par enkelte kendsgerninger på plads og i relation.
Jeg vil gerne sige til hr. Auken her fra talerstolen, som jeg har sagt i så mange andre sammenhænge, og som vi åbenbart har behov for at blive ved med at sige: Venstre går ikke ind for en afvikling af vindkraften.
Lad mig gentage: Venstre går ikke ind for en afvikling af vindkraften.
Der er ikke noget i den politik, vi har ført, og i de forlig, vi står bag, som berettiger hr. Auken til at komme med den påstand.
Effekten fra vindkraften er i dag større, end den var sidste år og forrige år.
Det er rigtigt, at der er blevet færre møller til forskønnelse af landskabet, fordi vi har forlænget en skrotningsordning, men produktionen fra disse møller er i år større, end den var sidste år.
Det er kendsgerningerne.
Det synes jeg hr. Auken burde anerkende.
Jann Sjursen (KD), 2003-12-04:
Indledningsvist vil jeg godt sige tak til ministeren for opsamlingen her og også - på trods af uenighed - for den positive måde, der blev samlet op på.
Jeg vil så godt understrege med hensyn til det eksempel, jeg omtalte her vedrørende hospitalsgangen og de to hospitalsstuer, at jeg er fuldstændig enig med ministeren i, at på begge hospitalsstuer har vi dybt ulykkelige forældre, som står i en vanskelig situation, men vi står jo så også - og det var det, jeg sådan set prøvede at pege på med mit eksempel - med to forskellige måder at behandle det pågældende foster eller menneske, som jeg vil kalde det, på.
Det er her, den etiske debat kommer ind, og jeg er glad for, at ministeren anerkender, at der er en etisk problemstilling her, som man også bør tage på sig i forbindelse med behandlingen af det her lovforslag.
Det kan godt være, man ikke kan få løst alle ender på det, men det har i hvert fald været det ærinde, vi har haft i den her debat, at sige, at den debat må man også tage alvorligt, og man kan ikke, lige så vel som flere høringsparter jo altså også peger på, lukke øjnene for, at vi også i denne her sammenhæng, når vi lovgiver på ét området, bliver nødt til at betænke: Kan eller skal det have indflydelse på lovgivningen på andre områder?
Der deler vandene sig så, o.k., det anerkender jeg, men vores opfattelse er stadig væk den - og det er jeg da sådan set glad for at andre partier også anerkender at der i hvert fald kan være grund til måske at overveje en ekstra gang - om det også får indflydelse på diskussionen omkring lov om svangerskabsafbrydelse.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2003-12-04:
Nu kan vi vel alle sammen den kunst at holde en ordførertale på et antal minutter uden at få sagt noget, men jeg synes nok, hr. Kim Andersen benyttede sig lige lovlig flittigt af den.
Hr. Kim Andersens første kritik var, at det var meget detaljeret.
O.k., det kan man jo godt sige: Vi vil ikke gå så meget i detaljer.
Men det skal jo da ikke, navnlig ikke ved en første behandling, afholde en fra at sige noget om principperne.
Så jeg vil godt spørge hr. Kim Andersen: Er Venstre positiv eller i det mindste bare åben over for den mulighed, der ligger i kvotedirektivet, for at skævdele kvoter, sådan at man prioriterer renere teknologier?
Det er jo helt klart, at den del af kvotedirektivet netop er kommet med, fordi man her kan se en mulighed for, at man får en dynamo eller en dynamisk udvikling, en motivation til hele tiden at sikre renere og renere teknologier.
Jeg forlanger ikke, at hr. Kim Andersen skal gå i detaljer, men er hr. Kim Andersen enten positiv eller åben over for den fremgangsmåde?
Erik Mortensen (S), 2003-12-04:
Nu fik jeg i første omgang ikke noget direkte svar på mit spørgsmål om, hvad regeringen og dermed formentlig også Venstre mener i L 8, regeringens eget kvoteforslag, med den harmoniske overgang.
For mig står en harmonisk overgang som noget herfra og deropimod.
Som regeringens forslag er udformet, ser jeg det stadig væk som værende fra ét niveau, og så springer man
lige pludselig i 2005 op til et langt højere niveau.
For vi kender jo godt udgangspunktet for satserne, bødeforlæggene, når vi kommer på EU-niveau.
Alt andet lige står ordet harmoni for mig som værende noget, der går jævnt glidende op imod noget andet.
Jeg vil gerne høre, om Venstres ordfører er enig i den udlægning af det ord.
Kim Andersen (V), 2003-12-04:
Venstre kan ikke støtte det beslutningsforslag, der her er til behandling.
Det er et meget detaljeret og præcist beslutningsforslag, som det ikke ville være hensigtsmæssigt at vedtage på nuværende tidspunkt.
Folketinget har et forslag
fra regeringen til behandling om forlængelse af den nuværende kvoteordning frem til årsskiftet 2005.
Det er der fornuft i.
Det andet her er kissejav uden reelt formål, og uden at det vil give reelle resultater, forbedringer, som jeg antager det er forudsat fra forslagsstillernes side.
I Venstre står vi bag vores klimamål, men vi har også sagt, at det skal ske på en omkostningseffektiv måde.
Det er fortsat vores holdning, og det er det, vi skal bruge den kommende tid til at få skruet rigtigt sammen.
Det er det, ministeren har bebudet at der vil komme et forslag om først i det nye år, som vi alle vil få mulighed for at formulere os omkring.
Det ser vi frem til, og så synes vi, vi skal give det nye forslag, som regeringen har bebudet, en ordentlig chance og god tid til at blive rigtigt udformet og blive implementeret i forhold til kvotedirektivet.
Bendt Bendtsen (KF), 2003-12-04:
Jeg tror, jeg tilkendegav heroppefra, første gang jeg var på talerstolen, at Danmark skal opfylde sin internationale klimaforpligtelse.
Jeg sagde også, at vi havde påtaget os en stor forpligtelse.
Det er også vigtigt, at vi opfylder miljøkravene så omkostningseffektivt som muligt.
Men jeg sagde også, at vi ikke har taget stilling til, hvordan de forskellige instrumenter passer sammen på nuværende tidspunkt, og hvordan kvoteordningerne helt præcist skal udformes.
Jeg har tilkendegivet, at når vi fremsætter vores forslag her i det nye år, sender vi det i høring, og så tager vi en dialog med alle partierne i Folketinget om denne sag.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2003-12-04:
Vi er meget vel klar over, at ministeren både er erhvervsminister, økonomiminister og energiminister, men det gør mig meget urolig, når ministeren i en energisag kun taler, som om han var erhvervsminister.
Det lyder for mig, som om regeringen i virkeligheden synes, at man bare skal melde sig ind i de uartiges klub: Der er også nogle andre, der slækker på det her, så lad os gøre det.
Er det virkelig ambitionsniveauet, eller har ministeren stadig en gnist af ambition om, at det her land skal være fremragende på det her område af hensyn til økonomien, af hensyn til miljøet, af hensyn til beskæftigelsen, af hensyn til eksporten?
Eller er ministeren faldet helt hen i tungsindig novemberdepression, hvor han tænker: Herregud, vi er så små, der er ikke nogen, der opdager det, hvis vi sidder i de uartiges klub?
Er det ambitionsniveauet?