Tove Videbæk (KRF), 1999-03-05:
Der har været mange kommentarer på forskellige områder.
Jeg vil nøjes med her at komme med en kommentar til hr. Fransgaard vedrørende, at vi ikke skal have penge for at undlade at bruge en offentlig ydelse.
Det er bestemt heller ikke det, der er hensigten med vores forslag.
Tværtimod er hensigten, at pengene skal følge barnet, og hvad der er den rigtige vej, om det er skattefradrag eller tilskud, ja, det er jo et meget ideologisk bestemt spørgsmål.
Hensigten med det her beslutningsforslag er jo at give familier bedre mulighed for selv at vælge at passe deres yngste børn og give børn mere tid sammen med deres forældre, og forslaget vil som en konsekvens også kunne nedbringe ventelister til daginstitutionerne.
Familier, der ønsker at passe egne børn helt eller delvis, skal kunne få et tilskud, så de har en reel valgmulighed.
Denne ordning tager udgangspunkt i tilsvarende ordninger, der er gennemført i Finland for 11-12 år siden og i Norge sidste år.
Børneudvalget skriver i sin seneste rapport, at børnefamilierne er samfundets grundsten, og at deres trivsel er afgørende for, hvordan vi går fremtiden i møde.
Det er vi helt enige i.
Hjemmet er barnets naturlige miljø.
Her grundlægges dets livssyn og handlemåde.
Det er forældrenes ansvar og deres både ret og pligt at sørge for dette.
Derfor bør små børn også have så megen kontakt med forældrene som muligt.
De allerførste år for et barn er helt afgørende for personlighedsudviklingen, og vi har som forældre en forpligtelse til at give vores børn en tryg opvækst.
Det er altafgørende for, at de kan trives som mennesker, og det vil lære dem, at de også har ansvar for andre, og det vil udruste dem til at blive gode samfundsborgere.
Uanset hvor dygtige pædagoger og gode institutioner, vi har, kan de ikke erstatte en far og en mor og den tryghed og nærhed, de kan give.
Debatten om børne- og familiepolitik er i høj grad
en ideologisk debat.
Den handler om menneskesyn, om værdier, om forholdet mellem menneske og samfund, om familiepolitikken har en selvstændig værdi og plads, eller om den skal underordne sig alle andre politikområder.
I forbindelse med behandlingen af den børnefamiliepolitiske redegørelse sidste år sagde statsministeren, at vi har andre værdier end det, der kan måles i penge, og det er det, vi skal skabe bedre rammer for.
Hvad kan vi så gøre for at lette hverdagen for de hundredetusinder af familier, der ofte oplever, at det er svært at få arbejdsliv og familieliv til at hænge sammen, og hvor tid er en konstant mangelvare?
Jeg er meget enig i statsministerens flotte ord, men hvad har regeringen gjort siden den børnefamiliepolitiske redegørelse for at give børnefamilierne bedre rammer?
Vi efterlyser stadig en fleksibel børneorlovsordning.
En gruppe unge socialdemokrater sagde til regeringens børnefamiliepolitiske redegørelse: »Forventningerne til børnepakken var meget store, og pakkens mangel på konkrete initiativer på børneområdet var skuffende.
I efteråret skal forårets valgløfter på børneområdet indfries.«
Jeg er helt enig i den unge gruppes vurdering af den børnefamiliepolitiske redegørelse.
De faktiske forbedringer for børnefamilierne i den børnefamiliepolitiske redegørelse
var meget begrænsede.
Efteråret er nu gået, og valgløfterne på børneområdet er stadig ikke blevet indfriet.
Det virker stadig, som om familiepolitikken for regeringen kun er et appendiks til arbejdsmarkedspolitikken, og familien er reduceret til at være leverandør af arbejdskraft til arbejdsmarkedet.
Danske småbørnsfamilier arbejder alt for meget.
I 1990-91 var det 75 timer pr. uge, i 1997-98 var det 78 timer pr. uge.
Med dette forslag får småbørnsfamilierne en reel mulighed for at vælge at være mere tid sammen med deres børn.
En undersøgelse viser, at 83 pct. af småbørnsmødre har udtalt, at de ville ønske, at en eller begge forældre kunne gå ned i tid.
Skal vi give dem mulighed for det, eller skal vi fortsat betragte hinanden som arbejdsrobotter, der først og fremmest skal være med til at sikre statens indtægt, så vi fortsat kan købe alle de materielle ting, som reklamerne prøver at overbevise os om at vi absolut ikke kan undvære?
Hvad så med børnene?
Hvad mener de?
Socialforskningsinstituttet har netop offentliggjort et arbejdspapir om ansvar og værdier i børnefamilien.
Heri siger 34 pct. af de 13-årige børn, at de ville ønske, at forældrene enten begge var på deltid eller hjemme, 33 pct. ville ønske, at kun én var på fuldtid og én hjemme, og 32 pct. af dem har det fint med, at begge forældre er på fuldtid.
Undersøgerne siger, at spørgeundersøgelsen ikke er dækkende for de mindre børns ønsker vedrørende forældrenes arbejdstid, men undersøgelsen er en strømpil for, hvilke ønsker børn har til deres forældres arbejdstid, og det må antages, at jo mindre børnene er, i desto større omfang ønsker de at være sammen med deres forældre.
Forældre ønsker mere tid sammen med deres børn, og børn ønsker mere tid sammen med deres forældre.
Mere tid sammen i ugens løb vil også give mere afslappede weekender, og det handler om at lære at få mere kvalitet ind i familielivet.
Kristeligt Folkepartis politik tager udgangspunkt i det samfundssyn, at familien skal prioriteres, fordi et godt familieliv er udgangspunktet for et sundt samfunds- og arbejdsliv.
Vi ønsker ikke at bestemme over familierne, de skal selv vælge, men de skal have mulighed for det, og det vil de bl.a. få via denne børnepasningsydelse.
I øjeblikket er det sådan, at en væsentlig del af de offentlige tilskud til børnefamilierne gives som tilskud til offentlig pasning.
Således sender det offentlige i gennemsnit 4.200 kr. pr. måned i tilskud med hvert barn, der passes i offentlige daginstitutioner.
Det er mellem 40.000 og 80.000 kr. om året pr. barn.
Yderligere er der mulighed for at få kommunalt tilskud til den såkaldte fritvalgsordning til pasning af børn i en række kommuner.
En nabo, en onkel, en genbo eller en bedstemor
må gerne passe børnene på dette tilskud, men absolut ikke forældrene selv.
Det er da utroligt, at så snart det er forældrene, der gerne selv vil passe børnene, så smækkes kassen i.
Denne ydelse svarer til det gennemsnitlige kommunale tilskud til fritvalgsordningen i 1997.
Hvis forældrene blot nedsætter deres samlede arbejdstid med 10 timer pr. uge, kan de modtage 1.250 kr. pr. barn, og lavindkomstfamilierne vil yderligere kunne få 500 kr. oveni pr. måned. 18 mia. kr. betaler det offentlige hvert år til pasning af vore børn.
Det, vi ønsker med det her forslag, er, at en lille del af det kæmpebeløb, som det offentlige allerede betaler, bliver sendt med de børn, som forældrene vælger at passe selv helt eller delvis.
Endvidere vil der være børneinstitutioner, som man ikke behøver at bygge, eller man kan udsætte byggeriet af dem, og i de børneinstitutioner, som allerede eksisterer, vil der blive bedre plads og miljø til de børn, som er der.
Undersøgelser viser jo, at små børn, der bliver passet i institutioner, er mere syge end børn, der bliver passet hjemme.
Ved at nogle børn bliver taget ud af institutionerne, vil der opnås positive effekter også på sundhedsvæsenets regnskab.
Der vil være sparet lægebesøg, sparet medicin, sparet sygedage osv. Endvidere kan man også forestille sig en god effekt på børnene selv, og det er jo måske det allermest vigtige, således at man også vil have god effekt på socialvæsenets regnskab senere i børnenes opvækst, teenageår og ungdom.
Alt i alt mener vi, at vedtagelse af dette forslag kan have en lang række gode effekter på mange områder i samfundet.
Det er ikke Morten Korch-tænkning, selv om det er moderne i øjeblikket, eller romantik fra svundne dage, men det er politik med barnet og familien som udgangspunkt.
Børn er det bedste råstof, Danmark har, så lad os sammen gøre, hvad vi kan for at give dem den bedst mulige opvækst.