Hanne Severinsen (V), 2005-05-03:
Jeg vil gerne takke for en særdeles grundig og interessant redegørelse.
Jeg er meget enig i ministerens konklusion: at Europarådet har vist sig at være en fornuftig langtidsinvestering.
Om 2 uger skal Europarådet have sit tredje topmøde.
De to første i 1990’erne handlede om, hvordan man håndterede Murens fald og fordoblingen af antallet af medlemslande i Europarådet.
I dag tæller det alle lande i Europa minus Hviderusland, altså 46 lande.
Samtidig samler EU nu over halvdelen af disse lande, nemlig 25 lande.
Hvordan skal vi håndtere det?
Hvad bliver Europarådets fremtidige rolle?
Det er én god grund til at holde topmøde i Warszawa.
Men Europarådet har også brug for et serviceeftersyn, og derfor bør topmødet blive stedet, hvor Europarådets rolle i den europæiske arkitektur bliver fastlagt.
Det skal ikke bare være en fotobegivenhed med de mange statsledere, selv om det sikkert kan se imponerende ud med 46.
Europarådets domstol er jo nok den mest kendte.
Her har alle Europarådets landes indbyggere mulighed for at klage, hvis alt andet er udtømt i deres nationale lovgivning.
Men domstolen har store problemer, for den er ved at sande til i sager.
Optagelsen af de mange nye medlemmer de sidste 15 år er sket med betingelser, fordi landene reelt ikke levede op til de demokratiske standarder ved optagelsen.
Rationalet var, at det er bedre med dem inde end ude, men det har bevirket, at det har været nødvendigt at bruge mange kræfter på at hjælpe med teknisk bistand og gode råd samt regelmæssige rapporter om både fremskridt og tilbageslag til gamle autoritære vaner.
Et land som Rusland er i den henseende et særligt problem.
Man kan sige, at deres nye system kan kaldes en slags cæsarisme, og det er farligt, hvis den form for autoritært regime breder sig.
Men samtidig har vi jo heldigvis også oplevet to fredelige revolutioner, rosenrevolutionen i Georgien og den orange revolution i Ukraine.
Vi kan kun håbe, at det er noget, der vil smitte i de andre tidligere sovjetrepublikker.
Det er ikke tilfældigt, at Ukraines og Georgiens nyvalgte præsidenter, da de holdt deres første store taler i de parlamentariske forsamlinger, takkede for den aldrig svigtende kritiske opmærksomhed og bad om assistance til at fastholde demokratiet.
Det er netop det, som Europarådet skal være dem, der hjælper til med i de kommende år.
Spørgsmålet bliver, om det bliver den russiske autoritarisme eller de to fredelige revolutioner, der kommer til at præge udviklingen i Armenien, Aserbajdsjan, Moldova og Hviderusland, som jo i dag desværre er et håbløst tilfælde og det eneste land, der ikke i dag er medlem af Europarådet.
Selv om Europarådet desværre ikke har direkte adgang til Hviderusland, udfoldes der mange bestræbelser på at opdyrke kontakter blandt demokratiske kræfter og på at hjælpe civilsamfundet over for regimets overgreb.
Europarådets monitorering foregår på mange måder.
Ministerkomiteen foretager tematiske sammenligninger af best practises og har desuden nedsat ekspertkomiteer, hvis mange forskelligartede mandater måske kunne trænge til et overordnet eftersyn, ligesom vi også kunne foretage et eftersyn af de konventioner, som kun få lande alligevel har tiltrådt.
Rusland, som irriteres over Europarådets aldrig svigtende opmærksomhed over for mangelen på reel pressefrihed i landet og også over omtalen af deres adfærd i Tjetjenien, har gjort sig til talsmand for, at vi skal have et Europaråd, hvor vi diskuterer mange nye områder, og hvor vi skal koncentrere os mere om sociale og kulturelle områder.
Danmark har – og det vil jeg tilslutte mig – gjort sig til talsmand for, at vi først og fremmest skal koncentrere os om Europarådets klassiske påvirkningsmuligheder på områderne demokrati, menneskeret og retssamfund.
Den diskussion kommer jo til at foregå på topmødet i Warszawa, og her mener jeg, at man selvfølgelig samtidig skal tage hensyn til, at der er lande, der ikke er medlemmer af EU.
Så er der selvfølgelig lande, der gerne vil have, at man breder samtaleemnerne lidt ud, men det må ikke give sig udslag i, at vi holder op med monitoreringen i de lande, hvor demokratiet ikke har det så godt.
Vi skal undgå duplikering, når det gælder EU, og jeg vil godt sige, at de planer, der er om at udvide centeret i Wien til et egentligt agentur for grundlæggende rettigheder, godt kan gå hen og blive en form for duplikering.
Det er også vigtigt, at OSCE og Europarådet finder deres rolle i forhold til hinanden.
Der er ingen tvivl om, at OSCE har langt flere midler til at foretage valgobservationer.
Her har Europarådet mere en politisk mission i de lande, der er under monitorering, og derfor er det også vigtigt, at vi kan samarbejde og finde ud af, hvor vi kan mest, og hvilke organisationer der skal tage sig af hvad.
Af de tre europæiske organisationer er det kun Europarådet, der geografisk set er en paneuropæisk organisation, og som derved bør anerkendes som en regional organisation i FN efter pagtens kapitel 8, og i den forbindelse har Europarådet i virkeligheden et eksportpotentiale.
Europarådets Parlamentariske Forsamling har et udvalg for eksterne forbindelser, som er i gang med at indlede dialog med lignende afrikanske, asiatiske og latinamerikanske organisationer.
I øjeblikket har de ikke parlamentariske dimensioner på samme måde som Europarådet, men vi kunne håbe, at hvis den model blev taget op andre steder på andre kontinenter, kunne den hjælpe med til at skabe gensidig påvirkning, normsætning, dialog og støtte i de geografiske enheder, der kan forebygge konflikter og udøve rettidig omhu over for hinandens problemer, sådan som Europarådet har virket, lige siden det blev dannet i 1949.