Peter Duetoft (CD), 2000-05-03:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til statsministeren og kulturministeren for oplæggene her i dag, og jeg vil gerne sige en speciel tak til statsministeren, fordi statsministeren spurgte, om jeg ville være med i delegationen til Holocaustkonferencen i Stockholm.
Så jeg har jo den belastning nok at være det eneste folketingsmedlem, der faktisk ved, hvad der foregik på den konference, fordi jeg jo selv var der.
Jeg må sige, at med al respekt for diskussionen om arkiver, og hvor vigtig den end kan være, så er det altså for meget i forhold til det, Holocaustkonferencen også handlede om.
Den handlede faktisk om meget andet end arkiver.
Det er da rigtigt, at det er en vigtig diskussion, hvor åbne vores arkiver skal være, og at vi skal huske vores historie og alt det her, men man må altså ikke glemme, at Holocaustkonferencens hovedbudskab også handlede om at være beredt og være forsigtig i dagen i dag.
Historien er virkelig, historien er vigtig, men historien er vigtigst
, hvis den får følger for i dag, og det, der var Holocaustkonferencens budskab, var, at bekæmpelsen af racisme, antisemitisme, intolerance osv. skulle speedes op.
Det er jo en kendsgerning, at der er manglende viden også i Danmark om de her ting.
Da vi i sin tid foreslog holocaustcentret, blev der i Undervisningsministeriet lavet en undersøgelse af skoleelevernes viden i dette land.
97 pct. af vore skoleelever fortalte, at de vidste, at der var blevet slået jøder ihjel under krigen.
Fint nok.
Det glædede
undervisningsministeren sig så meget over, at hun helt glemte at være for holocaustcentret.
Men kendsgerningen var, at gik man videre i spørgsmålene, så var der omkring en tredjedel af de unge mennesker, der mente, at Heinrich Himmler var en tysk menneskerettighedsforkæmper, og der var en tilsvarende procent, der ikke kunne svare på, hvad Auschwitz var.
Og havde man spurgt, hvad Krystalnatten var, eller spurgt, om der var diskrimination i Tyskland i 1933 og 1934, havde man garanteret fået resultater, der var endnu værre. Der er en manglende viden ikke mindst blandt unge mennesker om de fundamentale funktioner i holocaust, og derfor er det vigtigt, at man sætter ind med efteruddannelse for lærerne, bl.a. i Yad Vashem i Jerusalem, men også, at man sørger for, at man får modvirket Internetproblemerne. Jeg har tidligere i dag i en kort bemærkning nævnt, hvilket underligt stof man kan finde på Internettet.
Men man falder jo kun for påstandene om, at Auschwitz aldrig har eksisteret, hvis man ikke ved noget om det og aldrig er blevet vaccineret mod de synspunkter.
Kendsgerningen er derfor, at det, der måske var det vigtigste i Holocaustkonferencen, var undervisningsindsatsen og diskussionen om indsatsen omkring Internettet. Arkiverne er spændende at diskutere. Jeg har fuld tillid
til, at man har åbenhed, og jeg har da fra centret for holocaustforskning jo også hørt, at der altså er disse 70.000 sager, man kan tage fat på, så man har da godt nok et eller andet at lave.
Det var jo den endelige løsning, og det var den endelige konsekvens.
Det er måske nok så interessant for et demokrati i dag, hvordan et civiliseret europæisk samfund, et demokrati, kunne opleve fra først i 1920'erne og frem til 1933, at op til nogle og fyre procent af vælgerne støttede et parti, der på programmet havde udryddelse af en befolkningsgruppe.
Det viser sig jo al fald, at hvis man uden modsigelse tillader accept af partier, der render rundt med et diskriminerende, intolerant budskab, så er det farligt, for det fører til ligegyldighed, og det fører til, at man skal have prygelknaber.
Efter Holocaustkonferencen blev jeg skældt
Mekanismen var den samme, nemlig at udnævne én veldefineret gruppe til prygelknabe for alt i denne verden.
Jeg skal ikke gøre mig til dommer over, hvad nogle partier gør.
Jeg vil bare sige, at vi i det politiske system immer væk også har et ansvar for, at den sprogbrug og de metoder, vi bruger i det demokrati, vi kender i dag i Danmark, også er af en sådan karat, at det ikke fører til, at nogle - ikke her i Folketinget, men galninge ude i det danske samfund - mener, at det er legitimt at gøre hvad som helst over for de mennesker, der lever på en anden måde end vi.
Det er læren fra holocaust.
Det er læren fra den del af holocaust, der startede i 1923 og sluttede i 1933, og det var det, Holocaustkonferencen også handlede om.
Så lad være med at lade debatten drukne i arkivdiskussioner.
Det er synd både for ofrene og for Danmark.