Jann Sjursen (KRF), 2003-05-14:
Jeg vil godt indledningsvis sige tak til ministeren for besvarelsen og selvfølgelig også til ordførerne for debatten.
Der opstod jo lidt forskellige alliancer undervejs i debatten, og den sidste var, jeg ved ikke, om den var overraskende, men den var i hvert fald bemærkelsesværdig.
Til ministeren vil jeg indledningsvis sige, at det selvfølgelig er svært ikke at tro, at regeringen, som ministeren sagde, aktivt vil støtte intentionerne bag Kristeligt Folkepartis beslutningsforslag.
Vores beslutningsforslag bygger jo på, at regeringen selv har truffet beslutning om, efter at jeg selv har rejst spørgsmålet flere gange, først over for daværende statsminister Poul Nyrup Rasmussen, at der skulle oprettes det, jeg dengang kaldte mindedag for holocaust- og folkedrabsofre, hvorefter regeringen så selv traf beslutning om, at der skulle etableres en Auschwitzdag den 27. januar, som første gang blev officielt markeret i år.
Når det alligevel er svært at tro regeringen, er det, fordi der var nul tilsagn fra ministeren i den tale, der blev holdt her i dag, hverken af økonomisk karakter, i hvert fald ikke håndgribeligt, eller i forhold til, hvad regeringen sigter til, at der konkret skal ske i forbindelse med Auschwitzdagen.
Jeg kan godt have forståelse for ministerens synspunkt
om, at man skal undgå alt for faste rammer, og at Kristeligt Folkepartis beslutningsforslag måske kan føles som en eller anden fast model for, hvordan det skal foregå.
Det er fair nok at tage den debat, men i så fald er det da vigtigt at få nogle bidrag ikke mindst fra regeringen, der selv har institutionaliseret Auschwitzdagen, til, hvad man så vil.
Vores beslutningsforslag er jo i virkeligheden et forsøg på at komme videre i den debat og sikre, at Auschwitzdagen bliver mere end en officiel markering på Københavns Rådhus, eller hvor det nu måtte finde sted næste år, og sikre, at der bliver en reel folkelig deltagelse i dagen, sådan som nogle af vore elementer i beslutningsforslaget også sigter mod.
Derfor må jeg sige, at jeg synes, regeringens
stillingtagen til beslutningsforslaget og i det hele taget regeringens ønsker for Auschwitzdagen er dybt skuffende, for der er mange mennesker, der har været interesseret i det, der foregik også ved dette års Auschwitzdag.
Mange venter sådan set bare på, at regeringen klargør ikke kun de økonomiske rammer for de fremtidige Auschwitzdage, men også, hvad man rent faktisk har tænkt sig.
Jeg vil godt erindre om det, der fremgik af Stockholmerklæringen fra 2000, nemlig at der er fundamentale spørgsmål, vi må stille os som samfund.
Det er dels, hvad vi kan lære af holocaust, dels hvordan vi kan undgå både et holocaust og andre folkedrab fremover.
Der var altså et klart bredt sigte i forbindelse med Stockholmerklæringen og de forpligtelser, som landene, inklusive Danmark, påtog sig.
Politikere og andre aktører påtog sig i den forbindelse den forpligtelse gennem uddannelse, gennem erindring og gennem forskning at sikre at tilvejebringe det rigtige grundlag, så vi lærte af historien; det, der i sin tid førte til de såkaldte Stockholmpenge.
Jeg synes, det er utroligt, når man tænker på, hvad der er sket i de andre nordiske lande, at regeringen ikke vil være med til at tilvejebringe et bedre økonomisk grundlag for Auschwitzdagene fremover.
Sidste år lykkedes det ved sådan en
panikbevilling, vil jeg godt kalde det, ved at få 300.000 kr.
fra Demokratifonden at sikre midler til afholdelse af dette års Auschwitzdag.
Men det er jo ikke nogen god løsning, og det er jo heller ikke ligefrem midler, der gør, at man for alvor kan leve op til de forpligtelser, som regeringen påtog sig i Stockholm.
Man må så sige, at med de udsigter, der er i øjeblikket, er der i høj grad udsigt til mindre udgifter.
Der er sådan set ikke afsat noget fast beløb endnu, og det er i virkeligheden hele problemet.
Ordførerne fra Dansk Folkeparti og Enhedslisten har rejst en debat om, hvorvidt der overhovedet skal institutionaliseres noget på dette område.
Jeg mener, at ordføreren fra ikke mindst Dansk Folkeparti går fuldstændig galt i byen med hensyn til, at det skulle være et selvgodhedens projekt.
Jeg mener faktisk, at de projekter, der har været iværksat, også i forbindelse med den første Auschwitzdag her i Danmark i år, og ikke mindst selve markeringen på Københavns Rådhus, bar præg af det, som hr. Søren Krarup sagde her senest, nemlig selverkendelse.
Det er erkendelsen af, at mennesket ikke er fuldkomment, og at det faktisk er mennesker, der står bag de onde gerninger, der historisk er blevet gjort af diktatorer osv. Den selverkendelse var i høj grad tilstedeværende også i de vidnesbyrd, som blev aflagt på Københavns Rådhus den 27. januar i år.
Jeg er sådan set helt enig i, at det afgørende for en sådan dag ikke er institutionen Auschwitzdag, men det er de folkelige aktiviteter, som bliver knyttet til dagen.
Derfor er hovedtyngden i vores beslutningsforslag også, at det mere skal være disse aktiviteter, der bærer dagen, end det skal være en officiel markering, uanset hvor fornuftig og god den også kan være.
Det er de folkelige aktiviteter, ellers kan vi sådan set lige så godt pakke sammen, så skulle den dag aldrig have været oprettet, så er det at stikke blår i øjnene på de mange mennesker, som ser nogle perspektiver i dagen, ikke mindst i undervisningsmæssig øjemed.
Det er her, at det altså er nødvendigt, hvis vi skal komme vide, at sikre et økonomisk fundament.
Det er altså fuldstændig perspektivløst, at ministeren stort set ikke kan sige andet, end at regeringen støtter intentionerne bag Kristeligt Folkepartis beslutningsforslag.
Jeg vil godt understrege, at vi fra Kristeligt Folkepartis side lægger utrolig stor vægt på bredden i temaer, der kan indgå i en markering af Auschwitzdagen.
Det skal ikke kun være det jødiske holocaust, selv om jeg synes, at det er naturligt for Danmark med den historie, vi har, og med de jøder, der måtte flygte fra Danmark under Anden Verdenskrig, men det skal have et bredere sigte.
Jeg kunne også ønske, at f.eks. Dansk Center for Holocaust- og Folkedrabsstudier fik mulighed for at have det bredere sigte, men det kræver rent faktisk økonomiske rammer, for at man får udvidet sigtet til, at dets virksomhed - uden at vi skal tage en debat om DCHF her i dag - for alvor kommer til at omfatte politiske massedrab, sådan som der faktisk stod i den gamle lov.
Navnet for dagen kan også diskuteres.
Som jeg sagde i sin tid, da jeg rejste spørgsmålet over for daværende statsminister Poul Nyrup Rasmussen, havde jeg selv tænkt, at det kunne hedde noget i retning af en mindedag for holocaust- og folkedrabsofre.
Nu blev det så Auschwitzdag efter regeringens beslutning.
Det kan vi selvfølgelig godt fortsætte debatten om, men det tror jeg sådan set er svært at ændre.
Så er det mere at sikre, at dagen får den fornødne bredde, som det er mit indtryk at Folketinget i virkeligheden også ønsker at den skal have.
Jeg vil godt her afslutningsvis sige, at jeg synes, det i virkeligheden er et såre beskedent beslutningsforslag, Kristeligt Folkeparti kommer med, også i økonomisk henseende.
Det er beskedent, når vi sammenligner med, hvad andre lande, der har påtaget sig forpligtelserne fra Stockholm, rent faktisk har gjort, ikke mindst hvis man ser på, hvad vores søsterlande i Norge og Sverige har gjort.
I Sverige afsætter man årlig 40 mio. kr. til oplysning
om holocaust og andre folkedrab, og de penge, vi har afsat i Danmark, som altså ikke ensidigt går til det - det kan man vel tilnærmelsesvis sige, da det vedrører DCHF - er 4,5 mio. kr. i 2003.
Det er meget beskedent i forhold til det behov, der rent faktisk er.
Først og fremmest er den manglende finansiering medvirkende til, at vi ikke kan få bredt perspektiverne for Auschwitzdagen ud til også at blive virkelig folkeligt forankret i bred forstand, også geografisk, i forhold til de mange aktiviteter, der efterspørges ikke mindst på uddannelsesområdet, og som udenrigsministeren lagde så stor vægt på i forbindelse med en markering på Københavns Rådhus den 27. januar. Lad mig slutte med at citere udenrigsministeren i den sammenhæng, for jeg mener, at det, som udenrigsministeren sagde, men som der altså ikke er blevet fulgt op på fra regeringens side, er helt rigtigt.
Udenrigsministeren sagde ved den lejlighed: Vi vil med Auschwitzdagen således ikke blot mindes ofrene for det 20. århundredes tragedier, men øge vores bevidsthed og viden herom.
Vi vil sikre os, at de nye generationer gennem undervisning i skolerne bliver oplyst herom og lærer, at vejen til at undgå fortidens grusomme fejl ligger i respekten for hvert enkelt menneske, i tolerance og i viljen til at forstå den anden og det anderledes.
Det er derfor vores hensigt i et bredt anlagt samarbejde med berørte myndigheder og organisationer at fremme undervisning i og formidle oplysning om holocaust, folkedrab og politiske massemord i skolerne og gymnasierne, på læreanstalterne og i forbindelse med den almindelige folkeoplysning.
Dette er den første officielle danske Auschwitzdag.
Det er vores håb, at dagen de følgende år vil blive markeret overalt i landets undervisningsinstitutioner og i forskellige byer på skift.
Således sagde udenrigsministeren den 27. januar i år.
Jeg savner helt og aldeles, at undervisningsministeren i dag besvarer de udfordringer, som udenrigsministeren på Auschwitzdagen i år lagde op til at man ville tage fat på fra regeringens side.