runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2002-11-18:
Jeg skal sige til hr. Bjarne Laustsen, at jeg ikke er helt sikker på, at han hørte den sidste del af min ordførertale, fordi lige præcis dér anerkendte jeg den forbedring og beklagede blot, at den socialdemokratiske regering ikke havde fundet på det selv, men skulle have en borgerlig regering til magten, før det blev indført.
Så jo, det er jeg klar over ligger i forliget.
Så vil jeg sige til hr. Bent Bøgsted, der spørger, om det er rimeligt, at et par på mindsteløn får mindre end et par på overførsel.
Nej, det da ved gud det ikke er, det er da dybt urimeligt.
Selvfølgelig skal der da ikke være en forskel
Det er det, jeg siger.
Jeg håber, at fagforeningen bliver så stærk, at mindstelønnen kommer op.
Bjarne Laustsen (S), 2002-11-18:
Jeg håber ikke, det har forbigået Enhedslistens opmærksomhed, at det med sanktionerne faktisk er blevet mildnet ret kraftigt.
For vi har tre typer sanktioner: 1 uge for nogle ting, 5 uger for noget andet og 52 uger for noget tredje.
Der har ikke været logik, der har ikke været sammenhæng, og derfor har vi ønsket at få en sanering af det.
Det har vi også forsøgt i den tidligere regering gennem Landsarbejdsrådet, men arbejdsgiverne blokerede for det.
Nu har vi fået en mulighed, og vi har fået fjernet 52-ugers-sanktionen.
Dernæst har vi gjort det, at vi har lavet en harmonisering, vi har fælles 1. gangs sanktion på 3 uger.
Det kunne selvfølgelig også have været 2, og vi kunne også have bibeholdt den på de 5 uger for selvforskyldt ledighed, som den er i dag.
Det er der faktisk ret mange der har taget positivt imod.
Arbejdsløshedskassernes Samvirke har også anbefalet, at vi fandt en anden form for sanktion her, og det har vi altså fået med det her.
Det håber jeg ikke er forbigået Enhedslistens opmærksomhed.
Bent Bøgsted (DF), 2002-11-18:
Fru Pernille Rosenkrantz-Theil taler om ægtepar på kontanthjælp, der går ned i ydelse, og det er da også rigtig nok.
I den forbindelse bliver det nævnt, at de går 1.000 kr. ned for et par.
Det er ikke helt korrekt, for vi skal lige trække skatten fra først; der betaler staten selvfølgelig noget af den nedgang, de får.
Det her er 1.000 kr. før skat, så det er vel alt i alt 600 kr., de kommer til at gå ned.
Men er det ikke rimeligt, at et par, hvor begge arbejder på mindstelønnen, får lige så meget til sig selv som et par, hvor begge er på kontanthjælp?
Som det er i dag, har et par på kontanthjælp mere til sig selv end dem, der er på mindstelønnen.
Synes fru Pernille Rosenkrantz-Theil ikke, det er rimeligt, at ægtepar på mindsteløn har lige så meget som kontanthjælpsparret?
Ole Sohn (SF), 2002-11-18:
Til hr. Jens Vibjerg: Min pointe var, at hvis man laver en handlingsplan inden for det offentlige, så vil den ikke kunne føre frem til et ordinært job.
Det er jo derfor, man ser så stor rotation.
Det er jo derfor, at folk ikke har lyst til at komme ind til det offentlige i aktivering, fordi man skal ud igen for at gøre plads til en anden.
Prøv at tænke på, hvad der ville ske inden for amter og kommuner, hvis man fjernede alle offentlige jobtræningspladser.
Så ville der være mangel på arbejdskraft; så ville man være nødt til at ansætte folk i ordinære stillinger.
Og derfor kan man ikke bruge en offentlig aktivering med det perspektiv, at den skal ende med en ordinær stilling.
Det var jo det, der skulle være ideen med jobtræning.
Det har man så valgt ikke at gøre heri, men her kunne man gøre det.
Jeg vil gerne sige til hr. Bjarne Laustsen og dermed også til hr. Ole Vagn Christensen, at selvfølgelig skal det kunne svare sig at forsikre sig, men det må da aldrig nogen sinde blive et argument for, at man så skal tage ydelser fra folk, som i forvejen har lidt.
Hvis det virkelig er et problem økonomisk set, så burde man jo arbejde for fra Socialdemokratiets side at hæve satserne for dagpenge.
Det sidste, om jeg har hørt, at folk har klaget over, at de har fået for meget aktivering?
Nej, det har jeg ikke, men jeg har ved den søde grød ofte hørt - og det har vi alle sammen - folk klage over, at de har fået for dårlig aktivering.
Og det er jo det, vi gerne skulle ud over.
Anders Samuelsen (RV), 2002-11-18:
Problemstillingen har jo indtil nu været, at såfremt man tog et arbejde, som ikke gav en løn, som var over et meget højt niveau, ville det faktisk være det samme som at anerkende, at man bragte sig selv i en situation, hvor det ikke kunne betale sig.
Den problemstilling skal vi have løst.
Enhedslisten har så deres bud, og det er at indføre borgerløn.
Det går vi ikke ind for i Det Radikale Venstre.
Det er at indføre borgerløn, hvis man ikke bliver modregnet,
hvis der ikke er en gensidig forsørgerpligt
Hvis man ikke har det, er det det samme som at indføre borgerløn, og det går vi ikke ind for i Det Radikale Venstre.
Det er ganske simpelt.
Det går Enhedslisten tilsyneladende ind for, det gør vi ikke, og derfor skilles vandene.
Derfor bliver vi nødt til at tage den indfaldsvinkel, som vi gør i denne her arbejdsmarkedsreform, nemlig at vi sikrer, at det i højere grad kan betale sig at tage et arbejde.
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2002-11-18:
Vi er jo helt enige i, at det er et kæmpeproblem, at man er blevet modregnet, altså at det ikke har kunnet betale sig for den ene ægtefælle at komme i arbejde.
Enhedslisten ser det da også lige nøjagtig på det punkt som et skridt i den rigtige retning, at vi går ind og siger, at man selv kan beholde en del af de penge, man tjener.
, det er vi enige om.
Det er ikke helt rigtigt, når hr. Anders Samuelsen siger, at Enhedslisten ikke har nogen bud.
Vores forslag har jo været, at man delte det op og så på hver af ægtefællerne som individer: Hvis den ene ægtefælle fik arbejde, ville det ikke blive modregnet i den andens ydelse.
En kombination af det forslag, som regeringen har lagt frem, og det forslag, som vi har lagt frem, ville måske i virkeligheden være den bedste løsning, for så ville det for alvor kunne betale sig at komme i arbejde.
Så her er der ikke nogen tvivl om, at der har været en for skæv vægtning.
Prisen for at få et arbejde har ganske enkelt været for stor.
Det, der efterlader mig med nogle spørgsmål, er, om De Radikale mener, at det er den arbejdsløse, der er doven og derfor ikke giver en hånd til at sikre, at vi også i fremtiden har råd til velfærdssamfundet. Vi er jo enige om, at der er et problem med den demografiske udvikling.
Jeg er bare ikke helt sikker på, at vi er enige om løsningen.
Jeg tror nemlig ikke, at grunden til, at den arbejdsløse er arbejdsløs, er dovenskab, og det vil sige, at det at tage penge fra den arbejdsløse ikke vil betyde flere hænder til arbejdsmarkedet.
Som det er i dag, må de ikke afslå et job, for så får de fjernet deres kontanthjælp.
Anders Samuelsen (RV), 2002-11-18:
Jeg takker for spørgsmålet, fordi det i ekstrem grad illustrerer, hvor det er, Enhedslisten går galt i byen.
Enhedslisten har den forfejlede tro, at socialpolitik drejer sig om, hvad vi kan skrabe sammen fra i dag til i morgen i forhold til bestemte grupper.
Det Radikale Venstre har en noget anden tilgang.
Vi har også den vinkel på det, som Enhedslisten her peger på, men vi er også ret bevidste om, at hvis vi ikke løser den demokratiske udfordring, som vi står over for, står vi for alvor med et socialpolitisk problem, som er af helt andre dimensioner end det, vi taler om her.
Vi taler altså om, at der er nogen, fordi vores system har været skruet forkert sammen, som simpelt hen har fået en for høj ydelse.
Sådan er det set fra Det Radikale Venstres synspunkt.
Det står vi fuldstændig ved.
Vi er overhovedet ikke kede af at skulle indrømme det. Men den socialpolitiske udfordring, der hedder, hvordan vi skaffer arbejdskraft nok, har vi givet et bud på.
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2002-11-18:
Ja, hvad hjertet er fuldt af!
Jeg er glad for, at hr. Anders Samuelsen kommer ind på noget skattepolitik, for der er vi jo begge to ordførere.
Jeg ved ikke meget om arbejdsmarkedspolitik og ej heller om socialpolitikken, ikke desto mindre er der noget, der skurrer en lillebitte smule i mine ører, og det er, at hr. Anders Samuelsen i samme tale siger noget om, at Det Radiale Venstre gerne vil føre en anstændig socialpolitik og samtidig i modsætning til Socialdemokraterne - det skal hr. Anders Samuelsen roses for - med åben pande erkender, at man gafler pengene fra de allerfattigste i vores samfund og giver dem til skattelettelser for dem, der er i arbejde.
For mig at se
er det ikke en anstændig socialpolitik; det er en helt anden slags prioritering end en anstændig socialpolitik.
Jeg vil gerne høre, hvordan det hænger sammen.
Hr. Anders Samuelsen stiller det op, som om man enten kan vælge at føre det, jeg kalder en anstændig socialpolitik, hvor man sikrer de fattigste i samfundet, eller man kan gennemføre denne reform.
Ole Sohn (SF), 2002-11-18:
Det at forsikre sig og at være sammen i fællesskaber er det, der har været fundamentet og grundlaget for hele det her samfunds opbygning.
Men gør man det til et mantra, at man skal være organiseret, selv om forholdene økonomisk set ikke kan svare sig, kan det altså aldrig være nogen vindersag.
Vi vil altid være i den situation, at man kan finde eksempler på, at folk vil få mere i offentlig ydelse eller for den sags skyld i dagpenge inden for forsikringssystemet, end de vil, hvis de bliver sat ud til et dårligere betalt arbejde.
Men det har da aldrig været et problem tidligere.
Og så længe man ikke kan komme med eksempler på, at arbejdsgivere ikke kan få folk til at bestille noget eller skaffe beskæftigelse, så kan jeg simpelt hen ikke se, det er et problem, at man skal bruge en ydelse som argument for, at det, som samfundet har sat som eksistensminimum, er for højt. Det har jeg alligevel aldrig hørt.
Jeg kan heller ikke se, hvad der er det nye, der er sket i Socialdemokratiets holdning, fra vi var i juli måned og så til nu.
Jeg må jo altså lede længe efter svaret.
Det blæser i vinden, men på et eller andet tidspunkt dukker det vel op.
Bjarne Laustsen (S), 2002-11-18:
Jeg skal bare lige høre hr. Ole Sohn, om SF tror, at der er nogen her i dette land, der reagerer på økonomiske incitamenter.
Der findes jo altså eksempler på, at når det gælder en familie, der vælger at stå uden for, sammenlignet med en familie, der er organiseret - vi ved alle sammen, hvad kontingenterne er - så er der overhovedet intet økonomisk incitament for den familie, der får kontanthjælp i dag, i nogen situationer til at gå ind og forsikre sig, til at være medlem af en organisation, til at støtte op omkring de kollektive aftaler osv.
Den vælger at stå uden for.
Og det er selvfølgelig ikke bare understøttelse, men det er også boligstøtte, det er også fripladsgrænse osv.
, osv.
Det er et sammensurium af mange ting.
Men jeg tror, at folk kigger lidt på, om det kan svare sig.
Det, der selvfølgelig er interessant, er, at hvis man ikke forstår de her ting her, jamen så kan det jo ikke lade sig gøre at ændre på tingene.
Men jeg har forstået det sådan, at SF synes, det er en god idé at være organiseret og forsikre sig mod arbejdsløshed, og så er der et problem, så vidt jeg kan se.
Anders Samuelsen (RV), 2002-11-18:
et medansvar for.
Pointen er stadig væk, og det vil jeg bare fastholde, at Det Radikale Venstre har givet et bud på, hvordan vi sikrer, at vi får et øget arbejdsudbud.
Et af elementerne er, at vi har råd til og får råd til at sætte skatten ned, evt. ved omlægninger eller også ved deciderede besparelser.
En del af besparelserne havde vi forudsat i vores skatteudspil skulle findes ved en arbejdsmarkedsreform.
Nu er arbejdsmarkedsreformen lavet, og vi benytter os af de midler, som er fundet, til at sikre, at vi kan sætte skatten ned på arbejde, så vi kan få løst de demografiske udfordringer.
Hvis den aftale ikke var sat ind, var det jo ikke et spørgsmål om, at der ville blive ført nogle penge tilbage til den ledige eller til kontanthjælpsmodtageren.
Så var det spørgsmålet om, at de penge var blevet brugt til at finansiere skattestoppet til gavn for folk med store boliger i Nordsjælland.
Vi foretrækker, at pengene bliver reserveret til at sætte skatten ned på arbejde for alle og dermed, at man får den maksimale effekt i forhold til et øget arbejdsudbud, så vi sikrer, at vi også har råd til et velfærdssamfund om 8 og 10 år.
Karen J. Klint (S), 2002-11-18:
Ved behandlingen af L 126 før sommerferien forsøgte vi at få ministeren til at indføre en evalueringsdato eller -frist i lovteksten.
Det var ikke nødvendigt, sagde ministeren, for hvis loven virker forkert, kan vi jo altid tage den op.
Jeg sagde under anden behandling, at loven nok ville blive dømt ulovlig meget hurtigt.
Så vi har jo begge to haft lidt ret i det her, for vi står jo allerede nu i dag kort tid efter og evaluerer det hastearbejde, der var omkring L 126, hvor vi jo ikke var særlig gode til at lave den lovkvalitet, vi alle sammen gerne vil bryste os af.
Det, der så sker nu, er, at vi har fået genopfrisket, at samlevende ikke har en gensidig forsørgelsespligt.
Det er der kun gifte personer der har.
Men det vil ministeren så ikke grundlæggende lave om ved at sikre, at begge i et parforhold får en sagsbehandling som enkeltforsørgende set i forhold til størrelsen på en ydelse.
Nej, nu rettes teksten bare
, så det ikke alene er modtageren af starthjælp, der bærer nedsættelsen.
Det er de samme penge, der er i spil, så er det bare kontanthjælpsmodtageren, der går længere ned, netop for at leve op til, at der står i grundloven, at man skal hjælpe folk, sådan at de ikke kommer i nød.
I grundloven står der også, at når man modtager offentlig hjælp, må man underkaste sig de forpligtelser, loven påbyder. Det synes jeg er tydelig tale og fair nok, og det går vi også ind for, noget for noget, og at alle har pligt til størst mulig selvforsørgelse.
Så er vi tilbage til det, der også står i grundloven, at man har ret til hjælp, når man ikke kan forsørge sig og sine, men ingen må omkomme af nød, og det sidste er jo godt nok.
Hvem er »sine«? Når en kontanthjælpsmodtager er forsøger og samlevende med en forsørger på starthjælp, så reduceres kontanthjælpen nu.
Men hvad med antallet af børn i husstanden?
Der står noget om et forsørgertillæg til højst to børn pr. husstand.
Nu har vi jo lige defineret dem som to voksne, der ikke har gensidig forsørgelsespligt over for hinanden.
Hvad så med definitionen af ordet husstand?
Hvor mange børn må der være, hvis man lever sammen på den måde her?
Er det barn nummer tre, der udløser en fælles forsørgelsespligt, eller hvad gør vi i forhold til grundloven her?
Da lovforslaget jo haster, har jeg også stillet spørgsmålene til ministeren på skrift, så vi er sikre på at få en parallel behandling.
Dette får også konsekvens for integrationsloven.
Det skal vi nok lige have dyrket lidt, for hvad betyder det i praksis?
Dér stiller vi også nogle spørgsmål under udvalgsarbejdet.
Vi stiller, som jeg har sagt tidligere, også spørgsmål
Pia Kristensen (DF), 2002-11-18:
Fru Grete Schødts kom ind på personer, der havde optjent ATP, og personer, der ikke havde.
Jamen i Dansk Folkeparti synes vi også, det ville være ønskværdigt, hvis dem med lidt ATP var med i ordningen, men sådan skal det bare ikke være nu.
Jeg vil spørge fru Grete Schødts, hvem hun mener, der er dårligt stillet, når vi ser på økonomi.
Er det den person, der har et ATP-tillæg, eller er det personen uden?
Det kan vel ikke være så svært at svare på.
Og når fru Hansen, der har gået hjemme, ikke har optjent ATP,
Birthe Rønn Hornbech (V), 2002-11-18:
Jeg synes ikke, det klæder hr. Kamal Qureshi at blande tingene sammen.
Det klæder slet ikke hr. Kamal Qureshi nu i dag at stå og slå sig for brystet og være så forbistret bagklog.
For der sidder masser af kloge mennesker i SF, der kunne have opdaget det her.
Men det var jo også en rent politisk tale om, hvor niveauet skal lægges. Men lad mig så sige, at det ikke er et spørgsmål om niveauet.
Hovedfejlen er, at man har overset, at samlevende ikke forsørger hinanden, ikke har gensidig forsørgelsespligt, og der må staten træde ind efter ordlyden.
Og husk så lige, at der også står i grundloven, at man så i øvrigt kan stille betingelser til de borgere.
Så vil jeg sige, at i virkeligheden er det her jo ikke en forsørgelseslov.
Det handler jo om at få de folk i arbejde, få dem integreret, hvilket, så vidt jeg ved, er noget, som SF har været meget varm fortaler for.
Og så vil jeg bede hr. Kamal Qureshi, der jo kender det danske sundhedsvæsen indefra, om at komme herop og fortælle, hvilket land i verden der har større ydelser og større særydelser og lettere adgang til at komme på hospitalet uden at skulle betale for det?
Det skulle hr. Kamal Qureshi nævne, før han begynder at tale om internationale konventioner.
Grete Schødts (S), 2002-11-18:
Herigennem får økonomisk trængte pensionister en håndsrækning til at betale mindre, når de går på apoteket og skal købe deres dyre medicin, eller hvis de skal til fysioterapeuten, kiropraktoren eller tandlægen, hvis det er nødvendigt, kort sagt når helbredet svigter, og hvor det er pengepungen, som kan blive afgørende for, om man har råd til behandlingen.
Der er blevet gennemført ens regelsæt for pensionister, uanset hvor i landet de bor. Vi fik ikke fodterapeuterne med, vi fik ikke tilskud til briller med, og vi fik ikke tandbehandling til proteser med, og vi fik ikke diætkosten med.
Her ydes der stadig væk ikke sygesikringstilskud til behandlingerne.
Disse fire områder skal der søges om i kommunen som et personligt tillæg, og det skal der for så vidt fortsat.
Det skaber mange problemer for den enkelte pensionist, som har økonomiske problemer.
Der er stor forskel på, hvilken hjælp pensionisterne er berettiget til, alt efter hvor i landet de bor, og rådighedsbeløbsbegrebet er også meget forskelligt.
Vi er enige i hensigten om at udvide tilskuddet under helbredstillægget til også at omfatte hjælp til briller, tandproteser og fodterapeutbehandling.
Men diætkosten er som sagt ikke kommet med, og det finder vi simpelt hen må være en fejl.
Det har vi diskuteret før her i Folketinget, og jeg mener også, at vi var ret enige om, at det skulle der findes en løsning på.
Hvis det ikke er en fejl, så vil jeg allerede nu varsle, at det stiller vi i Socialdemokratiet et ændringsforslag om, og det er også det, vi fremsætter i forhold til finansloven.
Løser vi nu hele problemfeltet?
Pensionisterne skal fortsat søge om et personligt tillæg, og det er op til den enkelte kommune, om de vil imødekomme ansøgningen og i hvilken størrelsesorden.
Der bliver ikke ensartede regler, uanset hvor i landet man bor.
Vi skaber altså en forventning, men indfrier efter min forventning ikke målsætningen.
Den eneste fællesnævner er, at hvis formuegrænsen ligger under 53.100 kr., så kan reglerne om helbredstillægget tages i anvendelse. I bemærkningerne til lovforslaget synes jeg faktisk, der er lidt af en anstødssten.
Mennesker, der har tandproblemer, et dårligt syn eller for den sags skyld nogle fødder, der trænger til en ordentlig behandling hos en fysioterapeut, kan rent faktisk ikke vælge deres egen leverandør, eller kan de?
Jeg mener ikke, det fremgår tydeligt nok af bemærkningerne, men jeg går ud fra, at vi med den prisaftale, kommunen indgår med leverandøren, får en gennemsnitspris, og så kan man frit vælge at betale den difference, hvis en sådan skulle forekomme.
Men det spørgsmål vil jeg godt have svar på, for det skal selvfølgelig ikke være afhængigt af, hvem kommunen har lavet en prisaftale med.
Og jeg mener sådan set også, at det er i regeringens egen interesse, at borgerne også har et frit valg her. Jeg synes, forslaget virker lidt rodet.
Vi vil under udvalgsarbejdet stille nogle opklarende spørgsmål, så vi får belyst, om det her initiativ overhovedet får nogen som helst betydning for den enkelte.
Så i dag vil jeg nøjes med at tilkendegive, at vi oversender lovforslaget til anden behandling.
Eva Kjer Hansen (V), 2002-11-18:
I Venstre er vi glade for, at der nu med dette lovforslag kommer nogle klare regler, der sikrer de økonomisk dårligere stillede pensionister hjælp til tandproteser, briller og fodbehandling.
Efter at have konstateret et fald i kommunernes udgifter til personlige tillæg blev der som bekendt sat en undersøgelse i værk i foråret.
Undersøgelsen om kommunernes praksis for tildeling af personlige tillæg viste, at kommunerne havde strammet op i tildelingen af tillæggene, og at der i øvrigt var store forskelle fra kommune til kommune i administrationen af reglerne. Vi fandt det derfor oplagt at tage initiativ til at sikre økonomisk hjælp til nogle bestemte ydelser, som kan være meget omkostningskrævende for den enkelte pensionist.
Det betyder, at pensionisten fremover kan få dækket op til 85 pct. af udgiften til tandproteser, briller eller fodbehandling, selvfølgelig under forudsætning af, at der er et fagligt dokumenteret behov for den pågældende ydelse, og under forudsætning af, at pensionisten har en likvid formue under 53.100 kr. og med en aftrapning afhængig af den personlige tillægsprocent.
Dermed er denne ordning akkurat ligesom helbredstillægget en imødekommelse i forhold til de pensionister, der har begrænsede indtægter og begrænset formue ud over pensionen.
Jeg ønsker at understrege, at pensionisten naturligvis skal have og får valgfrihed med hensyn til valg af leverandør.
Den udgift, kommunen måtte have til den pågældende ydelse, kan pensionisten bruge hos den leverandør, pensionisten selv vælger.
Dette gælder også, selv om en kommune måtte have indgået en prisaftale med en eller måske flere leverandører, hvilket jeg i øvrigt ville finde oplagt at gøre.
Jan Petersen (S), 2002-11-18:
Må jeg til fru Birthe Rønn Hornbech sige, at jeg sådan normalt er rimelig velorienteret om, hvad der sker i den socialdemokratiske folketingsgruppe, og at det for politiforligets vedkommende ikke vedrører det her. Det, jeg forholder mig til, er, om der er en undtagelse fra effektiviseringskravene fra regeringens side, for så vidt angår politiforliget.
Er der sket en skærpelse f.eks. af produktivitetskravet til politiet og til forsvaret efter regeringsskiftet?
Må jeg så spørge ministeren om regeringens forhold til forlig: Er det sådan, at regeringen respekterer de forlig, som dele af regeringen var forpligtet af, før man dannede regering?
I det tilfælde skal jeg da bekræfte, at sådan har det været før.
Partier påberåbte sig ikke modstand imod forlig, som de ikke var med i, inden de kom i regering, men de accepterede forligene.
Det gør man åbenbart anderledes nu, men er regeringen villig til at respektere forlig, hvor kun et af regeringspartierne er med?
Det er det, der mangler svar på, og ikke det andet.
Birthe Rønn Hornbech (V), 2002-11-18:
Nu skal jeg jo ikke tale på ministerens vegne, men jeg vil da bare spørge hr. Jan Petersen med hensyn til politiforliget, om hr. Jan Petersen er helt uvidende om, hvad der foregår i den socialdemokratiske gruppe i øvrigt.
Det kunne man godt få indtryk af en gang imellem, når man læser aviser.
Men konkret med hensyn til politiforliget: Er hr. Jan Petersen helt ukendt med, at forligspartierne mødes jævnlig, og at det ikke er ret længe siden, at man igen har mødtes, og at det ikke ligefrem var besparelser på politiets budgetter, som Socialdemokratiet efterlyste?
Jan Petersen (S), 2002-11-18:
Det hører til almindelig høflighed at svare på spørgsmål, så det gør jeg.
På det første spørgsmål er svaret ja.
På det andet spørgsmål er svaret nej. Så vil jeg gerne lige spørge ministeren om en enkelt ting.
Når det nu er så magtpåliggende at få sendt signalet,
hvorfor omfatter det signal, regeringen og Dansk Folkeparti vil sende, så ikke forsvaret og politiet?
Det er jo også et meget stort område, der er fritaget for netop det sædvanlige produktivitetskrav.
Så kunne jeg endelig tillade mig at spørge mere principielt: Er ministeren og regeringen enige eller uenige i det synspunkt, som også hr. Niels Helveg Petersen fremførte, at der er tale om et forlig?
Er ministeren og regeringen enige i det, som hr. Jann Sjursen fremførte, nemlig at det her ikke er statsvirksomheder, vi har med at gøre, det er partier, som er uden for staten?
Mener Venstre, som jo repræsenteres af ministeren, at det her er noget, staten skal blande sig i?