Anne Baastrup (SF), 2006-11-08:
Dette lovforslag er en samling af mange forskellige ting.
For det første har vi diskuteret en hel del om nedsættelse af ventetiden til 1 måned og frit valg-garanti efter 1 måned, og ordudvekslingen mellem fru Lone Møller og den konservative ordfører viste jo i al sin gru, hvor indholdsløs denne ventetidsgaranti i virkeligheden er.
Forleden kunne vi høre, at på Fyn, hvor man har en ventetidsgaranti for rygbehandling på 2 måneder, er der i virkeligheden en ventetid på 1½ år og i øvrigt ikke nogen mulighed for, at man kan blive behandlet tidligere, så ventetid er i virkeligheden et vidt begreb.
Det er også interessant, at den konservative ordfører siger, at vi ikke er helt klar over den interne ventetid, samtidig med at vi som sundhedsudvalgsmedlemmer får stribevis af henvendelser fra folk, der beskriver, hvordan deres situation som kræftpatient har været.
Først kommer man ind efter de 2 måneder, som ventetiden er i dag, så skal man vente på den ene og den anden og den tredje undersøgelse, og angsten for at nå at dø, inden den interne venteliste i de enkelte elementer er væk, er stor.
Pårørende fortæller også bagefter, hvilke problemer de har oplevet deres slægtninge være udsat for i forløbet.
Derfor synes jeg, vi i udvalgsbehandlingen skal se nøje på, hvilke forbedringer ventetidens nedsættelse rent faktisk giver de danske borgere.
Hvis det ikke reelt betyder, at folk med alvorlige lidelser og livstruende sygdomme får en hurtigere behandling i systemet, måske tværtimod, synes jeg, vi mildt sagt handler i blinde.
Den nationale elektroniske patientjournal er naturligvis en god idé, ingen tvivl om det.
En hurtig og effektiv elektronisk baseret behandling vil sikre, at de oplysninger, som lægen har, virkelig er oplysninger, der er nødvendige for den aktuelle behandling.
Men lovforslaget springer meget smukt over, hvordan vi kan sikre it-sikkerheden.
Venstres ordfører sagde: Jeg er politiker, jeg er ikke tekniker.
Vi bliver nødt til at stille nogle krav til it-folkene, så de ikke kun har én overskrift for deres arbejde, nemlig effektivisering.
De skal også gøre sig etiske overvejelser i forbindelse med, hvad det i virkeligheden er, de er i gang med.
Det er ikke teknologiforskrækkelse, jeg kommer frem med her, det er et forsøg på at sikre, at vi får etableret et system, som vi også kan leve med om 10 og 20 år – er system med en grundsubstans, som vi rent faktisk kan være bekendt at præsentere den enkelte borger for.
Hvis en kvinde får en provokeret abort, behøver man så at vide det 20 år efter?
Er der ikke nogle ting, man kan få lov til at beholde for sig selv?
Skal vi ikke sikre, at patienterne i højere grad kan få beskyttet de oplysninger, som de gerne vil have ingen andre ser?
Jeg forstår fuldstændig ministerens forsøg på at afgrænse, hvilke ansatte der rent faktisk skal have adgang til disse oplysninger.
Men efter de henvendelser, vi har fået fra forskellige lønmodtagergrupper, synes jeg, vi nøje skal overveje: Skal vi på en eller anden måde konkretisere, i hvilke situationer man skal have adgang til den elektroniske patientjournal, så det ikke bliver overskriften på ens uddannelse, der er afgørende?
Jeg tror, vi i højere grad skal væk fra kun at se på faget og ikke på indholdet.
Vi har fået mange henvendelser fra mennesker, der er bekymrede for, at de hele tiden skal skifte medicin, og vi bliver nødt til at tage deres bekymringer alvorligt.
Jeg har godt nok læst de faglige udsagn, der går på, at der ingen problemer er, men når man står med mange forskellige typer medicin, som man skal tage i løbet af en dag, og de får nye pakninger, kan man som ældre medborger, der ikke har helt styr på, hvad det er for en type medicin, man helt konkret får, godt blive bange for, at man tager noget forkert.