Bendt Bendtsen (KF), 2000-05-25:
Det forløbne år har på mange områder leveret tydelige eksempler på, hvor tæt vi er forbundet med hinanden, ikke kun i Europa, men også globalt.
For 1 år siden sluttede Kosovokrigen.
En storstilet NATO-indsats tvang Milosevic i knæ, efter at Balkan gennem et tiår havde været scenen for drab, voldtægt, etniske udrensninger og masser af mennesker på flugt.
Snart efter flyttede fokus sig mod Tjetjenien.
Den nye præsident, Vladimir Putin, er jo fortsat på de indre linjer, hvor han slap i Tjetjenien, med angreb på pressen og på de russiske regioners selvstyre.
Der er grund til at være på vagt.
Det nye århundrede har ikke lært meget af de forrige, og udviklingen viser, at der er et stigende behov for både fredsskabende og fredsbevarende aktioner og initiativer.
Som europæisk land er vi nødt til at tage et medansvar
for udviklingen ikke kun på vores eget kontinent, men også udenfor.
Senest har vi diskuteret udsendelse af danske
enheder til Libanon
Der er grænser for dansk formåen, men har vi ressourcerne og giver det mening, så skal vi være med.
Vi skylder os selv og vore partnere at gøre, hvad vi kan for at yde det nødvendige bidrag.
Danske soldater og danske politifolk har i lang tid ydet en stor, påskønnelsesværdig indsats under svære vilkår under fremmede himmelstrøg.
De har vist viljen til at gøre verden bedre.
Det siger vi konservative tak for.
Der er ingen tvivl om, at der er behov for at styrke den forsvarspolitiske dimension i Europa.
Tiden er også kommet til at få ophævet det forsvarspolitiske EU-forbehold.
EU-samarbejdet på det her område har udviklet sig i en helt anden retning end forudset og tjener ikke på noget område danske interesser.
Det samme gælder vores underlige forbehold over for Østrig.
Det er tæt på at være uhørt, hvad der er overgået østrigerne.
At lægge den nye regering for had, uden at den på noget område har ført en politik, der har givet anledning til kritik, er ødelæggende for det europæiske samarbejde.
Det østrigske Frihedsparti er indlysende nok ikke noget at samle på.
Partiets tidligere leder har sagt ting, som man kun kan fordømme.
Men det ændrer jo ikke ved den kendsgerning, at regeringen under kansler Schüssel er lovligt valgt på fuldt demokratisk vis.
Vi må simpelt hen ophæve sanktionerne.
I 1980'erne sad der kommunister i præsident Mitterrands første regering, uden at det halve Europa af den grund faldt sammen i gråd og krampetrækninger.
Hvis det er vores opgave at være på vagt over for totalitære bevægelser, så er det vel ligegyldigt, om de på papiret er venstre- eller højreorienterede. Spørgsmålet er derfor: Hvor vil regeringscheferne efterhånden sætte grænsen for, hvem der er inde i varmen, og hvem der er udenfor?
Regeringscheferne skal ikke blande sig i en lovligt valgt regerings dannelse, så længe den regering overholder enhver tænkelig spilleregel.
Aktionen mod Østrig er tåbelig, den er forfejlet, den bør afsluttes.
Og jeg har i dag noteret mig statsministerens ord her fra talerstolen om, at Danmark må sætte en kurs og gøre sig gældende.
Det er De Konservative enige i.
Folkeafstemningen om euroen den 28. september er af stor betydning for den kommende udvikling af vores velfærdssamfund.
Uanset hvad vi stemmer, ændrer den nuværende virkelighed sig.
Den fælles valuta blev en realitet i 1999.
Euroen er ikke som i 1992 et fjernt projekt, der måske en dag bliver til virkelighed; den er virkelighed.
Vi kan være med og få indflydelse, eller vi kan stå udenfor og lade de øvrige bestemme.
Vismændene gav i går deres bud på euroens økonomiske betydning for Danmark.
Dér er der tale om en snæver, fagøkonomisk betragtning, som ikke tager højde for den politiske betydning, et euromedlemskab vil have.
Fordelene ved euroen er iøjnefaldende for den enkelte, for erhvervslivet og dermed for samfundet som helhed.
Som medlemmer af euroen kan vi gøre os gældende i det Europa, som vi er en del af, og det er jo ikke kun økonomien, der står på spil, det er også danskernes indflydelse på deres egen fremtid.
Når nogle af vores vigtigste samhandelspartnere går over til EU's fælles valuta, er det for et lille land afgørende at være med i beslutningsprocessen.
Vi bliver under alle omstændigheder nødt til at indrette os efter virkelighedens verden, når euroen om halvandet år bliver gangbar mønt i Europa.
I det forløbne folketingsår har vi oplevet en udvikling
Det Konservative Folkeparti ønsker at bevare så tætte bånd til færingerne som overhovedet muligt, men vi respekterer også fuldt ud deres ønsker om større selvstyre og egentlig selvstændighed.
det er færingernes egen afgørelse; anderledes kan det ikke være.
Men naturligvis må ønsket om selvstændighed også indebære viljen til at blive selvstændig på det økonomiske område; anderledes kan det heller ikke være.
Vi kan hurtigt komme ind i en afgørende forhandlingsfase, og vi er rede til at træffe de beslutninger, der er nødvendige for at nå en tilfredsstillende løsning.
På den indenrigspolitiske banehalvdel har vi noteret os, at regeringen nu rejser land og rige rundt for at høre befolkningen ved såkaldte folkehøringer.
Det er en rigtig god idé at lytte til befolkningen, men det, der kan undre, er, at der skulle gå 7 år på ministertaburetterne, før regeringen egentlig opdagede det.
I 7 år har regeringen haft så travlt med at prale af kurver, der peger opad, og det har været uforståeligt for den, at befolkningen ikke faldt på halen og klappede over regeringens succes.
Og jeg kan godt løfte sløret for, hvorfor så mange danskere er skuffede over regeringen: År for år oplever danskerne at blive plukket mere og mere i skatter og afgifter uden at få nævneværdige velfærdsforbedringer til gengæld.
Danskerne kan jo se på regningerne for el, gas og varme, vi kan se på benzinpriserne, vi kan se på selvangivelsen, vi kan se på ejendomsvurderingerne, og vi kan konstatere, at hver eneste gang der bliver skruet på en skat eller afgift, så peger tallene på bundlinjen nemlig samme vej: færre penge til os, flere penge til skatteministeren.
Under denne regering er skattetrykket steget fra knap 48 pct. i 1998 til næsten 51 pct. i 1999.
Forklaringen er egentlig ganske enkel: Regeringen har, som socialdemokratiske regeringer jo har for vane, undladt at holde igen på de offentlige udgifter.
Det dokumenterer den faktisk selv.
Ifølge regeringens egen budgetredegørelse fra efteråret 1999 er de offentlige udgifter i faste priser steget med over 10 pct., siden regeringen kom til.
Det svarer faktisk til 50 milliarder nutidskroner - 50 milliarder ekstra kroner fra os danskere til regeringen, som så til gengæld forsikrer, at vi får meget, meget mere velfærd for pengene.
Men det er netop her, regeringen tager fejl. Forklaringen på den voldsomme skuffelse i den danske befolkning er, at der ikke rigtig er nogen, der sådan mærker de lovede store velfærdsforbedringer.
Regeringen har gennem årene med store armbevægelser lovet og lovet; især på kommunernes vegne har man lovet, og løfterne har været talrige: bedre behandling på sygehusene; øget omsorg for vores ældre; bedre integration af de udlændinge i Danmark, der er her.
Det er nogle af de områder, hvor realiteterne ikke har stået mål med armbevægelserne.
Én ting er, hvad regeringen har lovet.
Noget andet er så: Hvad er der reelt sket?
Fra De Konservatives side er vi gået i spidsen for en massiv satsning på sundhed.
Det lykkedes os faktisk ved efterårets finanslovforhandlinger at skaffe 495 mio. kr. til kræftområdet.
Det er vi glade for.
Og det lykkedes os også året før at presse regeringen til at indføre behandlingsgaranti for en række sygdomme.
Der er ingen tvivl om, at det er en linje, Det Konservative Folkeparti vil fortsætte også ved de kommende finanslovforhandlinger.
For mig og os konservative står det fuldstændig klart, at befolkningen ikke er det fjerneste i tvivl om, hvor de ekstra skattekroner skal bruges: De skal bruges på sundhed.
De skal bruges på uddannelse.
De skal bruges på omsorg for vores ældre.
Det er det, som står højest på listen.
Og det er netop det, der er regeringens problem.
Regeringen har jo ikke prioriteret.
Der er tværtimod sket det modsatte.
Udgifterne er stille og roligt steget på alle områder.
Satsningen på sundhed, socialvæsen og undervisning har jo været yderst begrænset, hvis vi f.eks. sammenligner med områderne miljø og energi.
Det er jo denne laden stå til, denne manglende evne til at foretage prioriteringer - sætte hælene i nogle steder og give lods andre steder - der er det afgørende problem ved regeringens politik.
Det er måske forkert at sige, at pengene fosser ud af statskassen, men det er da i hvert fald et faktum, at de siver ud mellem fingrene på finansministeren.
Det mest foruroligende er imidlertid ikke de skattestigninger, vi allerede har set
, langt værre er: Hvad kan vi forvente os de kommende år?
Indtil nu har regeringen haft højkonjunkturer i ryggen.
I de sidste 7 fede år, siden 1993, er der kommet 150.000 flere i arbejde.
Eksportmarkederne har haft gode tider.
Det har øget skattegrundlaget og reduceret udgifterne til arbejdsløshedsunderstøttelse.
Alligevel er skatterne steget kraftigt.
Medvindsgarantien er udløbet.
Selv under gunstige konjunkturer vil beskæftigelsen sandsynligvis falde, simpelt hen fordi der bliver færre mennesker i den erhvervsaktive alder.
Spørgsmålet er enkelt: Regeringen har været nødt til at sætte skatten op under en højkonjunktur.
Svaret er lige så enkelt: Nej, det stoler vi ikke på.
Selv regeringen er efterhånden ved at erkende, at personskatterne og erhvervsskatterne har nået smertegrænsen.
Derfor må vi vel forvente, at man med stadig stigende nidkærhed vil stramme skatterne på ejerboligen og privatbilen.
Fra konservativ side ønsker vi at gå en helt anden vej.
Vi mener ikke, at danskerne skal straffes for at eje deres egen bolig eller køre i deres egen bil.
Sådan foregår det åbenbart for øjeblikket.
For tredje år i træk kan landets 1,3 millioner boligejere se frem til et klækkeligt skattesmæk.
Siden pinsepakken fra 1998 er beskatningen af boligejerne steget til 9 mia. kr.
Det er faktisk 3 mia. kr. mere, end regeringen selv havde regnet med.
Det betyder nu, at boligejerne betaler mere til statskassen, end de får i fradrag for deres rentebetalinger.
Men kan vi mærke de her ekstra milliarder på vores velfærd?
Jeg tror nok, at der er mange, der kender til både ventelister, manglende behandlingsgarantier og overfyldte indfaldsveje.
De kan i hvert fald ikke mærke det.
Tilsvarende har danskernes biler i årevis skullet holde for, når der skulle penge i kassen.
I 1993, hvor Socialdemokraterne tog over, kom der 23 mia. kr. ind på
bilerne
I dag taler vi om 40 mia. kr.
I faste priser svarer det til en stigning på ca. 10 mia. kr.
Og når benzinprisen stiger, så klinger det ekstra i statens kasse.
Vi ønsker at få stoppet den tendens.
Regeringen udviser jo stor kreativitet i bestræbelserne på at opfinde nye skatter.
Senest så vi det i forbindelse med aftalen om voksen- og efteruddannelsen mellem regeringen og venstrefløjen.
Til lejligheden blev der oprettet endnu en fond, og det er virksomheder, der skal putte pengene i kassen, når den så bliver for slunken.
I sin stadig nye jagt på indtægter planlægger skatteministeren nu også at kaste sig over aktiebeskatningen.
Fra konservativ side erkender vi, at reglerne i dag er for ugennemskuelige, og der er behov for ændringer.
Vi er varme tilhængere af at udvikle den for svage danske aktiekultur. Det er sundt for erhvervslivet, at almindelige mennesker engagerer sig.
Det er til gavn for os alle sammen.
Vi vil godt kraftigt advare imod, at regeringen benytter lejligheden til at vride endnu flere penge ud af aktieejerne.
Det vil tværtimod svække danskernes lyst til at eje aktier.
Heller ikke med hensyn til landets erhvervsdrivende
har regeringen i det forløbne år haft meget at byde på.
Nye udgifter, forblommede ord og et par syltekrukker er, hvad det er blevet til.
Der var ét sted i erhvervsministerens erhvervsredegørelse, hvor man gik til den.
Jo, det er vejen!
Det store spørgsmål i skatte- og velfærdspolitikken i det kommende år er: Hvilken vej ønsker vi at vælge?
Hvilken retning skal vi gå i velfærdspolitikken, med skatterne og med retspolitikken, med uddannelsen af vores unge og med udviklingen af erhvervslivet?
Der er mange veje at gå.
Vi er nok nødt til at sige i dag, at på denne side af et valg kan der kun blive tale om lapperier.
Den ene vej er at fortsætte regeringens linje, dvs. lade de offentlige udgifter stige overalt, uden at man rigtig kan mærke de store forbedringer.
Samtidig må vi så acceptere, at skatterne stiger støt, og håbe på, at de gode konjunkturer fortsætter, så vi ikke får regningen sådan lige med det samme.
Den anden vej er den borgerlige vej.
Vi vil genskabe det borgerlige samfund, hvor det er mennesket og ikke staten, der står i centrum, hvor den fælles kasse administreres med respekt for dem, der betaler.
De høje personskatter er et problem
står i den sammenhæng en gradvis afvikling af mellemskatten.
Vi skal have den væk, så danskerne ikke i den grad oplever, at der er en strafafgift på det at gå på arbejde og tjene en løn.
Der skal bruges flere penge på vores sygehusvæsen og på vores ældrepleje.
Jeg kender jo godt svarene i dag fra Socialdemokratiet i den her sag.
Og de skal også nok få deres svar.
Men vi skal turde prioritere, så der bliver råd til at sænke, når skatten bliver for høj.
Og vi vil målrette indsatsen dér, hvor behovene er, og gøre op med alle de ordninger og de tilskud, som er mere til gavn for alle administratorerne, end de er for borgerne.