runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Peter Skaarup (DF), 2003-10-10:
Jeg mener ikke, at udenrigsministerens bemærkninger ændrer ved det faktum, at det typisk vil være et lille land, det går ud over, for de store lande er tit beskyttet på forskellig vis.
Det kan vi se i diskussionen om stabilitetspagten, hvor nogle af de store lande som f.eks. Frankrig ikke overholder de krav, som er stillet, men alligevel får lov til at gå fri.
Men hvis nu et lille land af en eller anden grund opfører sig som det, nogle vil kalde ikketolerant, kan man altså iværksætte sanktioner over for det land.
Det kan ramme et lille land, som af den ene eller den anden grund f.eks. har gennemført en udlændingepolitik, som andre lande ikke kan lide.
Så kan man altså iværksætte sanktioner, og det er det, der er problemet.
Det er fortsat problemet i den tekst, vi ser.
Så synes jeg ikke, jeg fik svar på spørgsmålet om nærhedsprincippet og det såkaldte lysegule kort, eller hvad
man nu kan kalde det, til Kommissionen, som vises, hvis nationale parlamenter ikke vil være med til den lovgivning, der skal gennemføres
Der er det altså muligt for Kommissionen at vende tilbage og sige: Vi fastholder det forslag.
Og da Kommissionen er det eneste organ, der kan fremsætte forslag, har vi et afgørende problem her.
Per Stig Møller (KF), 2003-10-10:
Jeg skal gøre en lang historie kort.
Østrigsagen var en stor fejltagelse, det var bl.a. hr. Peter Skaarup og jeg jo enige om, og jeg ser den som en selvbestaltet aktion.
Derfor måtte man jo skabe sikkerhed mod vilde statsministre. Artikel 58 er altså også en sikkerhed mod vilde statsministre, for de kan ikke længere selv begynde at foretage sig noget.
Det vil sige, at det er et meget, meget bredt forstået Europa, der skal være bange for udviklingen i et land, og så skal dette land høres.
Hvad Østrig hele tiden bad om, var: Kan I dog ikke høre os?
De fik ikke engang lov til at blive hørt.
Så man har lært af det, det er sådan set ikke nogen nydannelse, det er med i Nice.
Så må jeg sige, at hvis man groft agter at krænke den menneskelige værdighed, friheden, demokratiet, retsstaten, respekten for menneskerettighederne, retfærdigheden, ikkeforskelsbehandlingen, så har man altså også et problem med det land.
Og det er altså ikke noget, som man tilfældigvis kan finde på en aften.
Der er mange procedurer, man skal igennem, og det skal være et bredt Europa.
Den paragraf ville jeg egentlig meget gerne have haft i foråret 1933, ærligt og redeligt, hvis noget skulle gå så galt.
Den ville jeg meget gerne have haft, men den var der altså ikke.
Så om det religiøse til allersidst: Jeg synes ærlig talt, at det er en lidt mærkelig diskussion.
Den religiøse arv, hovedbestanddelen af den religiøse arv, er altså den kristne, men man kan da heller ikke komme uden om, at der på det kristne kontinent også har boet mennesker med en anden tro, der har indvirket på vores kulturelle arv i andre retninger end den kristne, og dem kan man ikke pludselig frakende muligheden og retten til også at eksistere i Europa. Vi har da f.eks. haft en meget stor jødisk indflydelse på vores kulturarv, og det er da også en religion, der har været i Europa.
Tove Videbæk (KRF), 2003-10-10:
Udenrigsministeren nævner, at hele Traktaten er gennemsyret af det kristne menneskesyn, af tolerance, af respekten for livet og mange andre kristne værdier, og at kristne værdier er underforstået i termen religiøse.
Men så er det, jeg ikke kan forstå, hvorfor det så ikke skal stå der.
Hvorfor må det godt gennemsyre hele Traktaten, men bare ikke nævnes ved navn?
Hvorfor skal navnet på værdigrundlaget holdes hemmeligt?
Hvorfor må det kristne værdigrundlag, som alligevel gennemsyrer hele Traktaten,
ikke nævnes med navn, så man ikke kan være i tvivl om, hvilket religiøst værdigrundlag det er, der gennemsyrer Traktaten?
Vil regeringen ikke støtte den række af europæiske lande, som allerede nu ønsker og arbejder for at få det indskrevet i Traktaten?
Regeringen behøver ikke engang at tage initiativ til det, de kan bare støtte de lande.
Peter Skaarup (DF), 2003-10-10:
Udenrigsministeren var inde på Østrigsanktionerne og siger, at dem kommer vi aldrig til at opleve fremover.
Det kan vi være tilfredse med, siger udenrigsministeren.
Ikke desto mindre erkender udenrigsministeren jo også, at der i konventets tekst i art. 58 står, hvordan man laver sanktioner.
Det kan godt være, at man ikke vil gøre det -
altså alene Det Europæiske Råd -
men man kan jo sagtens lave sanktioner, og det er sådan set vores pointe.
Vi synes ikke, det er rimeligt, at et land, som af nogle vil blive anklaget for ikke at være tolerant f.eks - i det ord kan der jo ligge mange ting - er der nogle, der mener at man nu kan lave sanktioner over for.
Det er det, der er problemet, og det er derfor, jeg forudser, at Østrigsanktionerne også bliver en del af debatten; hele debatten omkring dem vil også blive endevendt, fordi man kan lave sanktioner mod et genstridigt land.
Men må jeg ikke lige minde udenrigsministeren om - og det vil jeg godt bede udenrigsministeren bekræfte - at hvis Kommissionen oplever en sådan blokering, kan Kommissionen alligevel godt fremsætte forslaget.
De er ikke forpligtet til ikke at fremsætte det forslag til slut.
De kan alligevel godt fremsætte det, selv om det bliver blokeret, og så er vi jo lige vidt.
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-10:
Det er jo selvfølgelig sådan en rigtig spindoktorstunt, som statsministeren er ude i, for statsministeren har et problem, og så er løsningen for statsministeren at sige: Nu skal I fra nejsiden blive enige om, hvad det er, I vil; I skal i hvert fald komme med et konkret forslag.
Nej, men det beder vi heller ikke statsministeren om.
Det vil vi godt have os frabedt at statsministeren gør for os.
Men det ændrer jo ikke ved den ting, at når stemmerne er talt op på folkeafstemningsdagen og der er et klart og tydeligt nej, så hedder statsministeren altså stadig væk Anders Fogh Rasmussen.
Og det vil sige, at på den aften står statsministeren i den situation, at statsministeren skal vælge enten at forhandle det nej i forhold til EU med de konsekvenser, det må få - og jeg kan forstå, at det for statsministeren betyder udmeldelse, det vil sige at forhandle en udmeldelse - eller også må statsministeren sige, det vil jeg ikke, og så gå af.
Der er de to muligheder, og der kan statsministeren altså ikke komme rendende og bede nejpartierne om noget.
Det er det, vi spørger om.
Det er det, statsministeren skal svare på, og det er det, statsministeren ikke vil.
Og jeg forstår godt, hvorfor statsministeren ikke vil det.
Peter Skaarup (DF), 2003-10-10:
Jeg synes, det er meget tilfredsstillende, at Kristeligt Folkeparti også er optaget af en henvisning til kristendommen, som vil være helt oplagt som grundlag for den her forfatning.
Hvis man endelig skal have en forfatning, så var det da meget naturligt at vedkende sig den historie, som ligger til grund for de lande, der er omfattet af forfatningen.
Det er selvfølgelig også noget, der har været meget omdiskuteret i konventarbejdet, hvor bl.a. vi og også andre har argumenteret for, at man netop skulle komme med den henvisning i forfatningen.
Som det er mig bekendt, er der flere lande, der i forhandlingerne omkring det arbejde, der ligger for konventet, nu også gerne vil diskutere det, og der må man forvente, at der også bliver lagt et hårdt pres på den danske regering.
I den forbindelse vil jeg godt spørge fru Tove Videbæk, om fru Tove Videbæk ikke mener, at det er vigtigt, at man får undersøgt grundlaget for forfatningen set i forhold til den danske grundlov.
Der kan nemlig være en modsætning i, at forfatningen er religionsneutral via charteret, mens den danske grundlov jo klart taler om at favorisere kristendommen ved den henvisning, der er i grundloven.
Synes Kristeligt Folkeparti ikke, at vi skulle stå sammen her i Folketinget om at pålægge regeringen at undersøge det til fulde?
Tove Videbæk (KRF), 2003-10-10:
Til hr. Jesper Langballe: Jeg må bryde sammen og tilstå, at jeg er enig på det her område.
Jeg synes, det er kunstigt, at man i EU ikke vil erkende og gøre opmærksom på, at man bygger på et kristent grundlag.
Og den berøringsangst, som hr. Jesper Langballe omtaler, synes jeg også, vi har mærket her i salen i dag.
Hr. Larsen-Jensen taler om, at vi eventuelt ønsker en kristen union.
Det har vi bestemt aldrig nogen sinde sagt, det var vist noget, den katolske kirke havde sagt, men det har Kristeligt Folkeparti aldrig sagt.
Og vi har bestemt aldrig nogen sinde sagt, at mennesker i EU, som ikke er kristne, er andenrangsborgere.
I Kristeligt Folkeparti går vi i høj grad ind for religionsfrihed, ind for demokrati og respekt for andre meninger og andres tro.
Så vi vil bare understrege i EU-traktaten, at her i Europa er det altså det kristne værdigrundlag, vi arbejder ud fra, og derefter har vi selvfølgelig fuld religionsfrihed m.v.
Jesper Langballe (DF), 2003-10-10:
Ja, denne gang er det så et spørgsmål til fru Tove Videbæk.
Men lad mig lige sige for en ordens skyld, at vi bestemt ikke vil slås for og ikke har noget meget stærkt ønske om at få kristendommen skrevet ind i den rædselsfulde forfatning med en præambel med et værdisæt, som i virkeligheden er fuldstændig uforeneligt med kristendommen.
Men jeg vil gerne spørge fru Tove Videbæk, der hvor vi alligevel har en berøringsflade: Er fru Tove Videbæk enig med mig i, at det er en kunstighed uden lige, at EU ikke vil vedgå Europas fortid ved at gøre konstaterende opmærksom på i præamblen, at Europa rent historisk er bygget på kristendommen? Og en ting til.
Er det egentlig ikke påfaldende med den der pludselige angst, berøringsangst, for at få tingene blandet sammen, når man tænker på, at der i den danske grundlov står i § 4, at vi har en evangelisk-luthersk kirke?
Det kan man selvfølgelig ikke skrive i en europaforfatning, men det står jo i grundloven, og nu får vi altså en ny europæisk superstat.
Så havde det da været naturligt ud fra et jasynspunkt, at det også stod der.
Henrik Vestergaard (V), 2003-10-10:
Tak til hr. Søren Søndergaard.
Blot sådan en stille undren over forløbet af dagen.
Da Dansk Folkepartis repræsentant var på talerstolen, kunne jeg ikke undgå at bemærke, at Enhedslisten overhovedet ikke havde nogen som helst spørgsmål til Dansk Folkeparti.
Skal det tages som et udtryk for sådan en stor nejforbrødring, og vil det sige, at Enhedslisten sådan set er enig i Dansk Folkepartis nej, såvel begrundelserne for det, omfanget af det som i høj grad også konsekvenserne af det?
Eller er der to forskellige nej'er her?
Niels Helveg Petersen (RV), 2003-10-10:
Til fru Charlotte Antonsen: Det er det, der er.
Der er jo noget, vi er imod.
Det har jeg brugt min tale på at prøve at forklare.
Vi er faktisk imod den idé med at lave en sådan særlig option, der giver mulighed for opt in.
Det er vi imod.
Vi synes ikke, det er en god idé.
Det forvirrer, og det er meget klogere og meget bedre end det at have en ren afstemning, hvor man alene tager stilling til forbeholdene i deres nuværende form.
Derfor stemmer vi imod en vedtagelse, som indeholder den mulighed.
Skulle det, og så kommer jeg til svaret til hr. Kristian Thulesen Dahl, gå sådan, at der foreligger et traktatudkast med de danske forbehold intakte, og at man åbner en option for det videre forløb, vil vi også stemme ja.
Det, der så videre kan ske med andre afstemninger hen ad vejen, har vi ikke taget stilling til.
Charlotte Antonsen (V), 2003-10-10:
Det er lidt forvirrende, sagt til hr. Helveg Petersen.
Det lyder, som om ordføreren for Det Radikale Venstre ikke har ladet sig overbevise af sin egen tale.
Det er sådan set synd, for det, jeg i hvert fald hørte hr. Niels Helveg Petersen sige, var, at man sådan set agtede, som landet ligger nu, at stemme ja til traktaten, også selv om der i traktaten gives mulighed for, at danskerne får en option til, altså en mulighed for, at stemme om et reduceret dansk retligt forbehold.
Så forstår jeg simpelt hen ikke, hvorfor man ikke også kan stemme for dette forslag.
Man kan jo godt fremsætte sit eget vedtagelsesforslag og dermed tilkendegive, at man gerne havde set en anden politik.
Men hvis der ikke er noget i det forslag, vi har fremsat, som man er imod, hvorfor vil man så stemme imod?
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2003-10-10:
Der er opstået nye alliancer.
Det er jo ikke dårligt, det kan vi kun bifalde.
Jeg har et spørgsmål til hr. Niels Helveg Petersen i forhold til, hvor langt alliancen rækker.
Lad os forestille os, at der kommer en folkeafstemning om forfatningen med forbeholdene intakt og det så bliver bliver et ja - hvad jeg ikke tror, men lad os forestille os det.
Og så kommer regeringens og Socialdemokratiets forslag om justering af det retlige forbehold til afstemning samme dag eller efterfølgende - det ved vi jo ikke helt, det har de ikke forklaret noget om, så vidt jeg er orienteret - hvad vil Det Radikale Venstre så anbefale vælgerne at stemme til den afstemning om det med at bringe kompetencen til at beslutte, hvor vi skal afgive suverænitet fra befolkningen til Folketinget?
Det må jo, vil jeg tro, medføre, at man vil anbefale et nej.
Niels Helveg Petersen (RV), 2003-10-10:
Jamen det agter Det Radikale Venstre sandelig at stemme imod.
Vi synes, det er en dårlig idé, og det forslag, vi ønsker vedtaget i dag, er det, jeg har fremsat, og det er der kun teoretisk mulighed for, hvis vi stemmer imod.
Det er da klart noget, vi har drøftet hos os, men vi er da nået til den klare opfattelse, at det logiske selvfølgelig er at stemme imod det af regeringspartierne og Socialdemokratiet fremsatte forslag.
Charlotte Antonsen (V), 2003-10-10:
Hr. Niels Helveg Petersen bliver nødt til at opklare noget.
Det siger jo sig selv, at det forslag til vedtagelse, som hr. Helveg Petersen lige har fremsat, ikke har ret mange chancer for at gå igennem her, og derfor bliver jeg nødt til at spørge: Hvad agter Det Radikale Venstre at stemme til regeringens forslag til vedtagelse?
Det er jo det, der først vil komme til afstemning.
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-10:
Vi er fuldstændig lige så enige i Dansk Folkepartis flygtningepolitik, som partiet Venstre er enig i Det Radikale Venstres flygtningepolitik, og vores nej adskiller sig på flygtningeområdet præcis lige så meget fra Dansk Folkepartis nej, som jeg går ud fra at regeringens, Venstres ja adskiller sig fra Det Radikale Venstres ja.
I forhold til Dansk Folkeparti kan man sige, at når det gælder denne Unionstraktat, vi har diskuteret i dag, som i høj grad omfatter former og ikke indhold, deler vi nogle af de samme kritikpunkter.
Men hvis jeg skal sige noget kritisk om Dansk Folkeparti, vil jeg da gerne sige, at den melding, der kom fra Dansk Folkeparti om, at et nej til Unionstraktaten var lig med en udmeldelse af Unionen, var meget, meget ugennemtænkt.
Det var en meget, meget ugennemtænkt melding.
Skulle Danmark blive det eneste land, der siger nej,
har vi i stedet for at tage borgerne til indtægt for en afstemning, hvor man ikke ved, hvad de mener med det, sagt: Lad os i den situation få udskrevet et folketingsvalg, lad partierne fremlægge deres perspektiver, og lad så vælgerne tage stilling til det med et kryds på stemmesedlen.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2003-10-10:
Man kan jo blive helt opstemt, når man ser hr. Jesper Langballe stå og vifte med denne her, som var det Bibelen.
Hvad ville SF gøre, hvis den nu kom til afstemning.
Jeg skal lade være med at ødelægge statsministerens eksemplar.
Jeg har sådan set redegjort meget klart for, at SF har foretaget et valg.
Vi lægger os ikke fast på, hvad vi vil anbefale, før vi ser det endelige forslag.
Det kan da godt være, at det kommer til at ligne det her meget.
Det kan også være, at det kommer til at se anderledes ud.
Så til hr. Jesper Langballes bemærkning om, at SF har nogle mærkelige bindinger til sit bagland.
Ja, det kan man jo da i hvert fald sige at Dansk Folkeparti er totalt befriet for.
For der hylder man jo ikke den der form for medlemsdemokrati, at man tager en bred debat og sådan set også lytter til sine medlemmer, selv dem, der er uenige med en.
Endelig om nationalhymnen og om nationalmelodien: Jamen i SF har vi et fuldstændig afslappet forhold til det, lige så afslappet som vi har til det danske flag og den danske nationalsang.
Vi er overhovedet ikke på den der højstemte kurs med altid at have flaget og de røde roser foran os, når vi optræder over for offentligheden, som man hylder i Dansk Folkeparti.
Jesper Langballe (DF), 2003-10-10:
Men jeg vil stille det samme konkrete, enkle spørgsmål, som hr. Peter Skaarup nu har stillet tre gange.
Et er, at SF's folketingsgruppe har nogle mærkelige håndfæstninger fra baglandet, som gør det umuligt klart at tage stilling, men det må da i hvert fald være muligt, at fru Anne Grete Holmsgaard kan sige for sit eget vedkommende: Hvis det, der stod i denne her bog, uændret kom til folkeafstemning,
hvad ville fru Anne Grete Holmsgaard så anbefale folk at stemme til denne superstat med præsident, med udenrigsminister, hvor delstaternes rettigheder kan suspenderes, hvis de overtræder Unionens værdier, hvor udtrædelse kræver alle andre medlemslandes accept; en stat med nationalflag, nationalhymne og nationaldag osv.?
Hele denne superstat foreligger her i denne bog.
Hvad vil fru Anne Grete Holmsgaard i dag anbefale folk at stemme, hvis det her går uændret igennem
Det må være til at svare på.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2003-10-10:
Sagt til både hr. Thor Gunnar Kofoed og fru Charlotte Antonsen
: Er der andre ting, vi er utilfredse med?
Jamen der er da andre ting, vi godt kunne have ønsket os på en anden måde.
Men vi har altså valgt at sige, at der er noget, der er vigtigere for os end andet.
Og det er det, der fremgår af det forslag til vedtagelse, vi har præsenteret i dag.
Så spørger hr. Thor Gunnar Kofoed: Hvad nu, hvis SF ikke får de her ting igennem?
Så må jeg lige gentage: Vi har ikke sagt »krav«, men vi har sagt, at det her er vores råd, og det er vores ønsker, og det vil få betydning for vores endelige stillingtagen, hvad der sker undervejs i regeringskonferencen.
Har vi så en plan?
Ja, men den havde jeg godt nok ikke tænkt mig at stå og læse op af her i dag.
Så til hr. Søren Søndergaard: I det, hr. Søren Søndergaard læste op af, står der »forbedre«, der står faktisk ikke »forstørre«.
Men det er da fuldstændig rigtigt, at Enhedslisten og SF har en helt forskellig vurdering af det her.
For Enhedslisten er EU-modstander, og det er SF ikke. Så siger hr. Søren Søndergaard: Det er efter hans mening farligt, for hvis man leger med bjørnen, risikerer man at blive ædt af den.
Det er jo ganske rigtigt.
Hvis man sidder ude i en krog, risikerer man ikke at blive ædt af bjørnen, så risikerer man sådan set bare at blive overset og ikke få en jordisk mulighed for at få indflydelse.
Der har vi det altså lidt sjovere med at lege med bjørnen, også selv om den kan være farlig.
Vi mener, at vi er rimelig snedige selv.
Charlotte Antonsen (V), 2003-10-10:
Det plejer nu at være den russiske bjørn.
Jeg har aldrig hørt om bjørne i EU-sammenhæng, men det kan selvfølgelig blive noget nyt, hvis Enhedslisten også en dag melder sig på den side, hvor fru Anne Grete Holmsgaard er ved at bevæge over.
Fru Anne Grete Holmsgaard gør det her lidt vanskeligt, for vi har en debat om EU, vi har en debat om en forfatningstraktat, som har ligget på bordet et stykke tid.
Men det er jo ganske simpelt umuligt at få svar på det, vi spørger om.
Må jeg ikke godt gentage en gang til: Der står i SF's eget forslag til vedtagelse, at man er utilfreds med, at der ikke lægges op til, at alle kommissærer har stemmeret, samt at der ikke er flertalsafgørelse med hensyn til selskabsret og miljøafgifter.
Så spørger jeg igen for tredje gang: Er der andet i det traktatudkast, vi har liggende på bordet, som SF er imod?
Er der andre hjørner?
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2003-10-10:
Jeg skal bare lige spørge hr. Søndergaard, så jeg i hvert fald ikke er i tvivl om, hvad hr. Søndergaard mener på det punkt.
Er hr. Søndergaard enig i, at hvis der stemmes nej til forfatningen, så falder forfatningen?
Og hvis man skal give nogen som helst validitet til det traktatgrundlag, der ligger i dag, er forfatningstraktaten bare væk, og så eksisterer vi på det grundlag, vi kender i dag.
Det andet er en vurdering, som vi så kan have forskellig opfattelse af, hvordan Danmark bør så stille sig i det videre forløb.
Hr. Søndergaard har jo fuldstændig ret i, at uanset om det hedder et folketingsvalg eller ej, må partierne dér fremlægge over for vælgerne, hvad det er for et scenario, man så ønsker at gå videre med, også i forhold til om der er andre, der også stemmer nej eller ej.
Men i første omgang må det jo være sådan, at det traktatgrundlag, der er, er gældende, og at forfatningen dermed er faldet, hvis det bliver et nej i ét land.
Jesper Langballe (DF), 2003-10-10:
Er hr. Søren Søndergaard enig med mig i, at der er en usalig trang hos japartierne og har altid været det til, at man sådan skal botanisere i motiverne for et nej? Vi skal huske, at det afgørende ikke er, at vi siger nej her, men det afgørende er jo, at vi anbefaler befolkningen at gøre det.
Det, vi taler om, det, vi sigter hen mod, er en folkeafstemning.
Her er den trang til altid at skulle botanisere i motiverne og finde ud af, hvis nej det nu var.
Var det nu fru Pia Kjærsgaards eller var det hr. Søren Søndergaards?
Jamen et nej bliver befolkningens nej.
Det er også derfor, at det er så fuldstændig urimeligt, når regeringen lægger op til, at det er nejpartierne, der bagefter skal bestemme, hvad der skal ske med det nej, for det er jo deres nej.
Nej, det er ikke.
Og det er det, en statsminister og en regering har pligt til at håndtere bagefter.
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-10:
Jeg tror, jeg kan svare hr. Langballe og hr. Thulesen Dahl under et.
I Enhedslisten er vi fuldstændig enige i den opfattelse, for jeg tror ikke, man kan være andet end det her.
Jeg tror ikke engang, at statsministeren ville kunne drømme om at påstå andet end, at hvis bare et enkelt land - det behøver ikke at være Danmark, det kunne også være et andet land - siger nej til denne unionsforfatning, er den faldet, så eksisterer den ikke længere. Så må man jo gå videre derfra, hvor man hele tiden har stået.
Hvis der er nogen, der ønsker, at man skal gå i én retning, må de fremlægge det, og hvis andre ønsker en anden retning, må de fremlægge det.
Men unionsforfatningen er faldet, i det øjeblik bare ét land stemmer nej. Så er der spørgsmålet om, hvad konsekvensen er, hvis det er Danmark eller Danmark er blandt de lande, der stemmer nej.
Der er selvfølgelig stor forskel på, om det er en situation, hvor Danmark er det eneste land, der stemmer nej, eller der er en række lande, der stemmer nej.
Det er klart, at hvis der er en række lande, der stemmer nej, eksisterer der nok en mulighed for, at hele systemet kommer op til revision.
Hvis det derimod kun er Danmark, der stemmer nej, kan man jo risikere, at de andre bliver ved med at have gardinerne trukket ned for vinduerne og siger: Det går ufattelig godt, det er bare danskerne, og vi kan bare køre videre.
I den situation må Danmark selvfølgelig overveje, hvad vi så gør.
Her er det altså vores opfattelse, og det er så der, hvor vi adskiller os fra i hvert fald de meldinger, der kom fra fru Pia Kjærsgaard, at der må være et folketingsvalg, hvor partierne fremlægger deres holdninger, og hvor befolkningen så tager stilling på basis af den diskussion.
Netop i den situation er det helt urimeligt, at der er nogen, der stiller sig op og tager patent på, hvad nej'et er et udtryk for.
Man kan ikke tillade sig at sige, at nej'et er et udtryk for, at man vil helt ud af EU, eller at nej'et er et udtryk for, at man vil have fem nye undtagelser, eller at nej'et er et udtryk for, at man vil have ti nye undtagelser.
Hvem kan gå ind i hver enkelt vælgers hoved og træffe den beslutning?
Det er der ingen, der kan.
Den rigtige måde i den situation er at tage et folketingsvalg, hvor partierne kan fremlægge deres synspunkter, hvor vælgerne kan afgøre det, og hvor Folketinget derefter træffer en beslutning om Danmarks forhold til EU.
Hvis den beslutning indebærer afgivelse af suverænitet, er det klart, at det selvfølgelig igen kræver en ny folkeafstemning for at få den godkendt i befolkningen.