Margrethe Vestager (RV), 2001-05-02:
Der spørges meget relevant og jo, tror jeg, med en fælles bekymring til de foreløbige erfaringer med den nye læreruddannelse i forhold til folkeskolens behov for lærere i de forskellige fag.
Efter læreruddannelsesloven fra 1997 skal hver lærerstuderende som bekendt vælge fire linjefag i stedet for som tidligere to.
Det, som var baggrunden for den beslutning, var jo at styrke den enkelte lærers samlede faglige kvalifikationer, og samtidig var det hensigten i god ro og orden, men i hvert fald at arbejde henimod at lærere i fremtiden kommer til at undervise i deres linjefag.
På nuværende tidspunkt har vi ikke en sikker opgørelse
over, hvilke fag de studerende har valgt, og det hænger sammen med, at linjefagene læses på mange forskellige måder på de enkelte seminarier, som jo hver for sig laver en studieordning, der udmønter læreruddannelsesloven.
Når det samtidig er muligt at vælge fag om undervejs i uddannelsen, bliver det svært at give et præcist billede af valgene.
Derfor har vi besluttet at vente med at foretage den endelige opgørelse til den første årgang efter den nye uddannelse har afsluttet sin uddannelse, dvs. sommeren 2002.
En foreløbig opgørelse tyder på, at 70-75 pct. vælger dansk, og 30-35 pct. vælger matematik.
Nogle få procent vælger begge dele.
Til sammenligning kan jeg oplyse, at tallene under den tidligere uddannelse var ca. 35-40 pct. for linjefaget dansk og 15-20 pct. for matematik.
Selvfølgelig skal man lægge til, at både dansk og matematik var obligatoriske på uddannelsens første del i gamle dage, om end man jo så også må lægge til, at det var i et ret beskedent omfang.
Derfor synes jeg også, der er grund til at glæde sig navnlig over de mange matematikvalg, for det tyder forholdsvis godt i forhold til at styrke matematikundervisningen og dermed også hele interessen for det naturligevidenskabelige område i de kommende år.
Hvad de øvrige fag angår, har vi prøvet at sammenligne de seneste årgange på den gamle uddannelse med den nye uddannelse, og de foreløbige tal tyder ikke på, at der er sket store forskydninger i de studerendes valg af fag.
Der er dog én meget markant undtalelse, som også har været fremme i pressen, og som Folketingets Uddannelsesudvalg tidligere har spurgt til, nemlig faget hjemkundskab.
Det synes pludselig at være blevet endog overordentlig populært.
Det kan måske skyldes blandingen af teoretisk viden og praktisk kunnen i forhold til en jo i øvrigt fagligt og teoretisk forholdsvis krævende uddannelse, men skyldes måske også den store opmærksomhed, der i det hele taget vises fødevareområdet.
Desværre må man jo sige, at tilstrømningen til faget ikke modsvares af et tilsvarende stort behov i folkeskolen.
Her har faget et beskedent timetal og er et af de mindre fag.
Som bekendt skal de studerendes linjefag vælges sådan, at de dækker mindst to af hovedområderne humaniora, naturvidenskab og de praktiske og musiske fag.
Det giver den bredde, som var et af målene med reformen i 1997.
Loven giver ministeren mulighed for at ændre på dette, hvis det, som det står, er begrundet i folkeskolens behov.
Det står i lovens § 2, stk. 2. Jeg synes ikke, der er noget, der peger i den retning nu, og derfor har jeg heller ingen planer om at gribe mere regulerende ind over for de studerendes valg, end loven gør i forvejen.
Slet ikke på nuværende tidspunkt og på det spinkle grundlag vi har i forhold til en enkelt årgang.
Min konklusion på første del af forespørgslen er, at loven virker efter hensigten, at loven og uddannelsen tilgodeser folkeskolens behov, men at vi skal følge udviklingen meget nøje og selvfølgelig også tage ting og drøftelser op undervejs, men også give seminarierne tid og rum til at folde uddannelsen ud på en fornuftig måde.
Jeg vender mig derefter til den anden del af forespørgslen, der, som der står, handler om: problemerne med at fastholde de nye og yngre lærere i folkeskolen.
Allerede under lovbehandlingen i 1997 var man opmærksom på det forhold, og det indgår derfor som et særligt punkt i forligsteksten, at det skal overvejes at udstikke nærmere retningslinjer for det, man kunne kalde en indslusningsordning for nyuddannede lærere.
Vi vil tage den her opgave op til efteråret og indkalde alle relevante parter til en drøftelse.
Det vil sige repræsentanter for KL, Børne- og Kulturchefforeningen, skolelederne, seminarierne, lærerforeningen og andre.
Men det er klart, at det først og fremmest er et kommunalt ansvar.
Det er skoleledelsen, der må sørge for, at nye lærere modtages godt, og at de så at sige indskoles i skolens lærergruppe, at de får et skema, de kan magte, og ikke et af den slags, der vist i jargonen går under navnet restskema.
Fra uddannelsens side kan vi prøve at give et tilbud om kontakt tilbage til uddannelsesstedet eller til et andet seminarium.
I nogle tilfælde kunne det forme sig som en fortsættelse af det samarbejde, der er etableret i forbindelse med praktikken, men det skal selvfølgelig omfatte alle skoler.
Men det er som sagt først og fremmest en kommunal
opgave, og det tror jeg også er meget vel erkendt, og det er dermed kommunerne, som skal være med til at løfte det som en del af deres personalepolitiske ansvar.
Som sagt drøfter jeg det meget gerne med KL, dels for at følge processen, dels jo også for at kunne inspirere, om det skulle være nødvendigt.
Endelig spørges der til lærermangelen.
Der blev i begrundelsen henvist til Undervisningsministeriets egne prognoser, og jeg synes, at man, hvis man læser dem, så alligevel får sådan et lidt mere roligt overblik over problemerne, end når man forholder sig til mediernes måde at beskrive problemet på.
Jeg synes, det er vigtigt, at vi giver os tid til at tænke os ordentligt om, og at vi i fællesskab med f.eks. KL og seminarierne ser på, hvad vi kan gøre ved det.
Men selvfølgelig må vi erkende, at det er et problem.
Og der er stor forskel på, hvordan problemet ser ud generelt og statistisk, og på, hvordan det opleves på den skole, hvor man rent faktisk står og mangler en eller to lærere med de deraf følgende problemer.
Selvfølgelig er det lidt trivielt at vende tilbage og sige, at her spiller kommunerne igen en hovedrolle.
Men folkeskolen er nu engang en fælles skole med en lokal forankring, og det plejer kommunerne også at huske os på, hvis vi skulle glemme det.
Men forudsætningen er jo så også, at man gør det til virkelighed.
For det første at give nye lærere en bedre start, jævnfør det, som jeg omtalte for et øjeblik siden, men for det andet også at gøre en indsats for at holde ældre erfarne lærere lidt længere i jobbet end de måske havde tænkt sig. Dybest set handler det om at gøre folkeskolen til en bedre arbejdsplads, hvilket kan ske gennem en bevidst personalepolitik, der f.eks. kan indeholde en større grad af medindflydelse, men også af fleksibilitet i hverdagen.
Jo, det kunne de måske godt.
Problemet er, at ungdomsårgangene er faldende, og at vi allerede i sommeren 2000 havde ubesatte pladser.
Dertil kommer, at vi også har brug for unge på mange andre uddannelser.
Jeg kan blot nævne sygeplejersker og ingeniører, som også er omgærdet af de samme hensyn. Men det er meget vigtigt at gøre en indsats i forhold til at få flere til at gennemføre.
Faktisk har det traditionelt ligget meget højt og meget flot på læreruddannelsen med undtagelse af et markant fald på 1998-årgangen.
Ifølge seminarierektorerne skyldes dette fald formentlig, at det har været svært at få den nye læreruddannelse til for alvor at løfte sig, og rektorerne drøfter derfor, om faldet er en engangsforeteelse, men også hvad man skal gøre for at forhindre, at det bliver noget, vi ser flere gange.
Endelig har mange efterlyst en alternativ læreruddannelse.
Der har været talt om både omskoling af kandidater fra universitetet, af ingeniører, korrespondenter, pædagoger, håndværkere osv. Det er klart, at ingen af dem har den samme kombination af faglig og pædagogisk kunnen, der er lærerens særkende.
Det giver jo sig selv, for det er seminarieuddannelsens opgave.
Men det er jo lige så klart, at de på hver deres felter har styrker, som vi kan overveje, hvordan vi kan bruge og nyttiggøre i forhold til skolen.
Når det f.eks. drejer sig om cand.mag.'er eller pædagoger
, er det nærliggende at godskrive, give merit, for de kompetencer, de har erhvervet sig i forhold til deres oprindelige uddannelse.
Og kombineret med en særlig uddannelse på eksempelvis 1 eller 2 år i forhold til de kompetencer, de så ikke har i forhold til læreruddannelsen, tror jeg, at det er muligt at give en samlet undervisningskompetence i folkeskolen.
Når jeg forestiller mig et sådant omfang, så skyldes det, at dem, vi taler om, i flere tilfælde allerede har brugt en årrække på at uddanne sig, og derfor er det næppe realistisk at forestille sig en tilbygning eller en overbygning af længere varighed, hvis tilbudet stadig væk skal være attraktivt.
Jeg tror ikke, vi kan tale om mere end 1 eller højst 2 år.
Men med den udbygning af efter- og videreuddannelsessystemet, vi er i gang med, vil der også være gode muligheder for, at den enkelte hen ad vejen udvider sin faglige kompetence og dermed bliver til endnu større gavn for skolen.
Det vil imidlertid betyde, at de pågældende normalt vil få to linjefag, hvor læreruddannelsen opererer med fire.
En anden model, som jeg også mener vi bør overveje, er at åbne mulighed for, at de, der allerede arbejder som lærere uden at have gennemført læreruddannelsen, får mulighed for at uddanne sig til lærere, samtidig med at de fortsætter deres arbejde i skolen.
Jeg er meget parat til at drøfte spørgsmålet, og jeg er grundlæggende åben over for alternative veje ind i folkeskolen.
Det, som er det afgørende, er, at vi selvfølgelig giver dem det afsæt i solide kvalifikationer, der er brug for, både for at de kan møde folkeskolen med tillid, men også for at folkeskolen, børn, forældre og kommende kolleger kan møde dem med tillid. Men som sagt tidligere behøver vi ikke at handle panisk eller under pres.
Vi har tid til at lave et ordentligt stykke arbejde og lave nogle uddannelser, som vil være til gavn for den enkelte og for folkeskolen, og dermed kan vi også yde vores bidrag til, at en lærermangel kan håndteres.
Forhandling