Pia Christmas-Møller (KF), 1999-11-03:
Den har, som alt for mange andre, intet perspektiv og ingen reel politisk funktion, når man altså bortser fra den kendsgerning, at Enhedslisten til enhver tid har brug for at profilere sig selv og sine folk.
Sagen er jo, at Folketinget havde en lang og grundig debat om den danske forhandlingsstrategi op til WTO-mødet i tide, nemlig den 11. maj.
Her blev et massivt flertal enige om hovedpunkterne til den danske forhandlingsstrategi, som kun de tre tilstedeværende medlemmer af Enhedslisten stemte imod.
Nu forsøger Enhedslisten sig så med en ny debat, hvis formål ikke kan være andet end et forsøg på at slå en kile ind imellem Danmark og EU.
Det vil ikke lykkes, og det vil Enhedslisten erfare, når debatten er bragt til ende.
Men det er ikke særlig frugtbart, og det er synd, fordi det spilder god tid, der ellers kunne være blevet brugt på debatter om væsentlige fremadrettede spørgsmål, som kunne pege frem mod løsninger af reelle problemer.
Og der er nok at tage fat på.
Lad mig her kort resumere Det Konservative Folkepartis holdninger, som de også kom til udtryk under debatten i forbindelse med vedtagelsen i maj.
Mødet i Seattle har til formål at fastlægge dagsordenen for de kommende forhandlinger.
Det vil altså sige, at man skal ikke her føre egentlige forhandlinger, som skal føre til nye WTO-aftaler.
Det, det handler om, er: Hvad skal dagsordenen gå ud på?
Og her er det efter konservativ opfattelse vigtigt at få inddraget både hensynet til forbrugerne og hensynet til miljøet, ligesom det også er centralt at få arbejdstagerrettigheder inddraget i forhandlingerne.
Det er naturligvis et problem, at mange udviklingslande tøver netop på området omhandlende arbejdsmiljø og arbejdstagerrettigheder.
Men ønsker man fri og fair handelspolitik, hører det med i billedet, både af hensyn til arbejdstagerne i ulandene, og også af hensyn til en rimelig konkurrencesituation.
Vi kommer heller ikke uden om at erkende, at EU's massive landbrugsstøtte er en torn i øjet på langt de fleste lande uden for EU-området.
Og dertil kommer jo så også, at vi ikke i længden selv har råd til at opretholde den massive statsstøtte.
EU-Kommissionen har taget fat på problemet, og det samme gjorde EU-topmødet i Berlin i år.
Men der må mere fart på, og EU-landene må indse, at vi ikke får en ny, holdbar WTO-aftale, medmindre EU's nuværende landbrugsstøtte, der jo altså er lig med statsstøtte, drastisk reduceres.
Så ønsker vi også fra konservativ side, at tvistbilæggelsessystemet bliver strammet op.
Der er mange ønsker, men de er alle sammen drøftet godt og grundigt i maj måned i tide forud for regeringens arbejde med at koordinere synspunkterne med EU.
Det Konservative Folkeparti kan støtte udenrigsministerens position forud for mødet i Seattle sidst på måneden; det skal der ikke herske nogen som helst tvivl om.
Og vi støtter den dagsorden, som er fremsat af Socialdemokratiet tidligere; det skal der heller ikke herske nogen tvivl om.
Jeg vil gerne afslutningsvis sige, at det ærgrer mig, at vi så tit her i Folketingssalen spilder hinandens tid, at vi ikke tager fat på nogle af de meget store spørgsmål, som globaliseringen stiller os over for, tager fat på nogle af de meget komplicerede sammenhænge, som vi skal have politiske svar på.
Hvorfor bruger vi ikke tiden på det i stedet for at konfirmere hinanden i et forløb, der allerede er kørt igennem?
Det er efter min bedste mening spild af tid.
Det er ærgerligt, at Enhedslisten ikke vil prøve at være lidt mere tilbageholdende med anvendelsen af forespørgselsinstrumentet.
Det er ikke kun Enhedslisten, der er også andre partier, som misbruger det instrument.
Og jeg synes, det er på tide, at vi er nogle stykker, der prøver at gøre oprør mod det, så vi kan bruge forespørgselsdebatter til nogle dybdeborende analyser af aktuelle, fremadrettede samfundsproblemstillinger, som vi kan gøre noget ved.
Det er det, det handler om.
Nu er det ikke så meget, hvad det er for mål, vi skal gå efter.
Dem har vi fastlagt.
Nu handler det om at få dem omsat til virkelighed, og det er det, vores forhandlere - og her særlig regeringen, naturligvis - må tage sig af.
Så må vi andre tage fat på nye formuleringer af nye politiske mål på andre, nok så vigtige sagsområder.