Per Stig Møller (KF), 2003-11-06:
Lad mig sige straks i betragtning af de to indlæg, vi har hørt, at det er alt for forsimplet at tale om, at det er de rige lande, der bærer ansvaret, eller at det er de rige lande, der missede muligheden, herunder den danske regering.
Det er en fuldstændig forkert fremstilling af forhandlingsforløbet, og det vil de, som har været derovre, jo også vide. Der er tale om, at alle missede muligheden, og at alle de grupper, der forhandlede, bærer ansvaret for, at forhandlingerne mislykkedes.
Jeg skal vende tilbage til det.
Jeg har min klare fornemmelse af, hvorfor det mislykkedes, men det er sandelig ikke kun en gruppe af rige lande, der er skyld i det.
Det er jo, som Kommissæren for Udenrigshandel, Pascal Lamy, sagde efter sammenbruddet i forhandlingerne i Cancún:
Vi kunne alle have vundet, i stedet for har vi alle sammen tabt.
Og det mener jeg faktisk er den rigtige og præcise beskrivelse af situationen.
For at finde ud af, hvordan vi kommer videre, må vi jo overveje, hvad der gik galt, og så må vi jo så også overveje, hvad vi i den situation kan gøre fra dansk side, og det er så det, denne debat skal dreje sig om.
Og jeg er glad for debatten.
Jeg synes, det er klogt, at den debat er blevet rejst.
Den underliggende præmis er, at vi fortsat ønsker en ambitiøs udviklingsrunde og et styrket WTO.
Vi ønsker ikke det multilaterale system erstattet af bilaterale aftaler eller af unilaterale skridt.
Men lad os først lige kaste blikket bagud for at være i stand til at se frem.
Hvorfor gik det så, som det gjorde?
Den umiddelbare forklaring er rent faktisk, at udviklingslandene ønskede mere af EU med hensyn til handel med landbrugsvarer, end disse ville give.
Så kan man selvfølgelig sige, at de skulle have givet mere.
På den anden side er der så EU og især andre industrilande, som ønskede mere med hensyn til Singaporeemnerne, som hr. Jørn Jespersen nævnte, som er investeringer, konkurrence, handelslettelser og åbenhed i offentlige indkøb, end udviklingslandene var indstillet på at give.
Men det var de ikke indstillet på, og derfor var den danske position i forhandlingerne, at her skulle vi være fleksible og maksimalt fleksible, når nu udviklingslandene ikke ønskede disse emner debatteret.
Men formanden for forsamlingen, den mexicanske præsident for forsamlingen, konkluderede på baggrund af uenighed omkring Singaporeemnerne, at kløften var for stor.
Forklaringen er imidlertid ikke fuldstændig gjort med Singaporesammenbruddet.
Der sporedes faktisk samtidig en manglende politisk vilje til at opnå resultater, og det er jo det alvorlige.
Rundt om bordet sad vigtige spillere, som var tilfredse med at holde tingene, som de var, og det var faktisk i høj grad G21-gruppen.
Der var ikke tilstrækkelig erkendelse af, at man gennem samarbejde kan opnå bedre fælles resultater.
Jeg efterlyste i min ministertale på Danmarks vegne viljen til samarbejde.
Uden vilje til samarbejde er det jo ikke muligt at opnå de nødvendige indrømmelser. Et andet forhold er jo, hvad vi må se i øjnene, WTO's særlige karakter.
WTO er en lille organisation med et svagt sekretariat.
WTO dækker meget bredt og er baseret på, at medlemslandene skal være enige om alt.
Samtidig bidrager WTO til at regulere den globale økonomi og løse fundamentale udenrigspolitiske spørgsmål.
Indimellem er der en kløft
mellem de gode intentioner og de realistiske muligheder.
Vi må også erkende, at forhandlingerne ikke var tilstrækkelig effektive.
Uden en central, formel forhandlingsstruktur kom forskellige landegrupper til at spille en meget stor rolle.
Flere af disse havde ikke interne beslutningsstrukturer, dvs. at disse landegrupper godt kunne enes om at sige nej, men de havde sværere ved at sige ja til alternative løsninger og foretrak derfor status quo.
De fleste delegationer troede faktisk, at der var mere tid, og de ventede med at spille ud, sådan som man altid gør under sådan nogle handelsforhandlinger.
Derfor mener jeg, at forhandlingerne med fordel kunne være fortsat.
Men hvor er vi så nu?
Doharunden må tilbage på sporet så hurtigt som muligt.
Samtidig nytter det jo ikke noget at få jasket tingene frem nu.
Der er altså brug for en tænkepause i alle grupperingerne, og det tages der jo også i alle grupperingerne, også i G21.
Uden ordentlig forberedelse er bestræbelserne dømt til at mislykkes næste gang igen. Det er besluttet, at næste ministermøde finder sted i Hongkong, men der er ikke fastsat tidspunkt herfor.
Det Senior Officials-møde, der skulle finde sted senest den 15. december, som er nævnt i forespørgslen, er fortsat usikkert.
Men der er i Genève indledt uformelle konsultationer om de fire centrale emner: landbrug, varehandel, bomuld, Singaporeemnerne.
Det vil sige, at processen er i gang igen.
Hvis medlemslandene nu udviser den nødvendige politiske vilje, kan Doharunden stadig afsluttes med et godt resultat.
Men jeg må indrømme, at en afslutning før 2005 tegner mindre realistisk i dag, bl.a. som følge af det kommende amerikanske præsidentvalg.
Det må stå klart, at udviklingslandene er og bliver omdrejningspunktet.
Herom tror jeg vi alle er enige.
Ikke mindst udviklingslandene skal kunne drage nytte af forhandlingsresultatet.
Doharunden er jo en udviklingsrunde.
Ellers får man dem jo ikke med.
Således må alle være indstillet på at vise fleksibilitet.
Det gælder også udviklingslandene og navnlig de bedst stillede udviklingslande.
Det er jo ikke sådan, at det er én stor homogen fattig gruppe.
Korea har f.eks. større indtægt pr. indbygger end Polen.
Men Korea er et udviklingsland.
En række lande har indikeret, at de nu vil fokusere på bilaterale og regionale aftaler.
Derfor er det ekstra vigtigt samtidig at fastholde det multilaterale spor, ikke mindst af hensyn til udviklingslandenes integration i den globale økonomi.
Hvad kan vi så gøre fra dansk side for at få Doharunden tilbage på sporet?
Det er jo hovedsagen i dag.
Her er fire emner centrale.
2. Forholdet til udviklingslandene.
3. Arbejdet i WTO.
4. Bilaterale aftaler.
EU's rolle: Danmark vil målrettet arbejde for, at EU er sig sit ansvar bevidst og går i spidsen for, at forhandlingerne reaktiveres.
Andre lande må også længere frem
på banen.
Det kan vi hjælpe til med.
På den ene side kan EU jo ikke alene drive runden frem, men på den anden side må EU ikke af den grund forfalde til passivitet.
Som udgangspunkt må EU's tilbud fra Cancún forblive på
bordet
Man må altså ikke trække det tilbage, fordi man ikke nåede frem.
Det betyder bl.a., at EU må tage konsekvensen og erkende, at Singaporeemnerne investering og konkurrence ikke er mulige i runderegi i denne omgang.
Der må i stedet arbejdes for, at emnerne forfølges på anden vis med de lande, som måtte være interesserede i dette.
Regeringen vil i overensstemmelse med Folketingets vedtagelse af 5. november 2002 arbejde for en langsigtet afvikling af den direkte landbrugsstøtte, arbejde for at udfase alle eksportsubsidier og prisstøtteordninger, arbejde for en afkobling af den samlede støtte for produktionen, arbejde for, at landdistriktspolitikken tillægges større betydning og målrettes indsatser, der støtter forbrugerhensyn, fødevaresikkerhed, fødevarekvalitet, miljø og dyrevelfærd.
Og vi vil arbejde for, at »Everything but Arms«-aftalen med de 48 fattigste lande åbner for alle landbrugsprodukter før 2009.
Konkret kan jeg henvise til, at fødevareministeren på et rådsmøde i september her i år, altså i 2003, fremlagde den danske strategi for liberalisering af markedet for sukker.
Strategien går kort fortalt ud på, at markedet for sukker skal liberaliseres fuldt ud over højst 5 år, når markedsordningen for sukker udløber i midten af 2006.
Hertil kommer ønsket om at ophæve de kvantitative begrænsninger i EBA-aftalen, så de mindst udviklede lande vil kunne eksportere sukker til EU uden begrænsninger af told fra 2006.
Fødevareministeren udtalte endvidere på rådsmødet i oktober 2003, at EU-Kommissionens meddelelse om bomuld skal anskues i et mere globalt perspektiv, og at man bør gå videre end det, Kommissionen foreslår.
Så Danmark er altså drivende kraft.
For det første har Danmark taget initiativ til, at de nordiske lande sammen gennemfører en række seminarer i Afrika.
Seminarerne skal sigte på generelt at øge forståelsen for forhandlingsemnerne og WTO og på at øge mulighederne for i praksis at sikre gevinster for de afrikanske lande af forhandlingerne.
Det andet initiativ vedrører styrkelse af den bilaterale dialog med udviklingslandene.
Danmark vil arbejde for, at ethvert EU-land tager ansvar for en intensiveret handelspolitisk dialog med et antal udviklingslande, som man har særlige forbindelser til, f.eks. gennem bistandsarbejde, og det vil for Danmark sige særlig arbejdet med programsamarbejdslandene.
Det tredje initiativ, vi vil tage, vedrører en vision
for de fattigste landes landbrug.
Mellemfolkeligt Samvirke har for nylig formuleret nogle meget interessante forslag herom.
Vi vil undersøge mulighederne for at arbejde videre med disse tanker med henblik på, at der internationalt etableres en fælles vision for de fattigste landes landbrug og deres integration i den internationale arbejdsdeling.
Lad mig nu sige et par ord om det tredje emne: arbejdet i WTO.
Som nævnt pegede Cancúnkonferencen på et behov for at se på WTO's forhandlinger og den måde, man strukturerer beslutningerne af forhandlingerne på.
Det er vigtigt, at en reformproces ikke bortleder ressourcer fra forhandlingspocessen, og at arbejdet ikke bruges til at afspore Dohaprocessen. Danmark vil gå aktivt ind i overvejelserne herom, bl.a. med henblik på at styrke WTO sekretariatet og styrke betjeningen af formanden i forbindelse med forhandlingerne.
Det gik ikke godt nok.
Vi bør også i første række i EU drøfte fordele ved princippet om, at intet er vedtaget, før alt er vedtaget.
Vi skal være åbne for at overveje nye forhandlingsformer, hvis man herigennem kan opnå bedre resultater.
Endelig et par ord om de bilaterale aftaler.
Efter Cancún har en række lande tilkendegivet, at de som alternativ til WTO i højere grad vil bruge bilaterale aftaler.
Men det kan medføre, at international handel i stigende grad bliver omfattet af en række forskellige regelsæt i stedet for ét regelsæt.
Hertil kommer så, at de forskellige bilaterale aftaler ikke vil være omfattet af WTO's system for bilæggelse af handelskonflikter, som jo ellers er det store gennembrud.
Denne udvikling rummer derfor åbenbare risici: dels kan det på det overordnede plan svække WTO og den multilaterale proces, dels kan det på det helt konkrete plan være til ulempe for små og mellemstore danske importører, der typisk har fordel af ensartede internationale regler, som jo så ikke vil være der.
Regeringen lægger derfor afgørende vægt på, at de bilaterale aftaler understøtter det multilaterale spor, og at de muligheder, som det handelspolitiske samarbejde giver, er udformet, så dansk eksport kan få nytte af dem.
Lad mig afslutningsvis sige, at vi i det globale handelspolitiske samarbejde gang på gang har set kriser afløst af fremskridt.
Det så vi senest under Uruguayrunden, hvor man opfattede det som håbløst og så fik gennembruddet.
Sådan må det også blive denne gang.
Verden har brug for en ambitiøs udviklingsrunde.
Verden har brug for at lære af fejltagelserne og fejlene i Cancún og Seattle, som jo heller var nogen succes.
Så vi har brug for at komme videre og analysere både systemet, behandlingsmetoden, og hvad vi kan gøre for, at det ikke gentages, så vi kan nå nogle afgørende og væsentlige fremskridt, som vi alle er interesserede i.
Og derfor tager regeringen denne række af nye initiativer, således at vi kan få en fremdrift, få nogle resultater hjem, og at det er succes i slutresultatet.