Henrik Sass Larsen (S), 2006-10-05:
Det er kontrasten, regeringen ikke forstår – kontrasten mellem det at have holdt den dyreste ferie nogen sinde med familien og have nydt den i fulde drag og det at komme hjem og aflevere ungerne i en nedslidt skole eller i en børnehave, hvor der mangler ansatte, hvor der er for lidt plads, hvor der tales om nedskæringer, og hvor der diskuteres, hvor kvaliteten skal sænkes.
Den kontrast bryder danskerne sig ikke om.
Når undersøgelser viser, at over 100.000 mennesker bliver syge af at ligge på hospitalet, bl.a. fordi der ikke bliver gjort nok rent, mens vi samtidig har tusinder af ledige, der ville kunne udfylde et rengøringsjob, er det også en kontrast, som danskerne ikke forstår.
Disse kontraster skyldes én eneste ting: regeringens økonomiske politik.
Fra begyndelsen af denne regerings tid har det været dens målsætning, at væksten i den offentlige service kun skal være meget beskeden.
Målet har været og er fortsat, at den andel, vi som samfund bruger til den fælles offentlige service, skal falde fra år til år.
Målet er at spare op til skattelettelser, og at der skal være mere privat og mindre fælles.
Statsministeren har sagt det, finansministeren har sagt det, beskæftigelsesministeren har sagt det, og senest har det konservative landsråd bekræftet det.
Skattelettelser skal gives inden næste valg, og der skal være et højt tempo i den private og et lavt tempo i den fælles, den offentlige vækst.
Med den strategi vil kontrasten mellem det private og det offentlige øges.
Apropos talen om økonomisk ansvarlighed: Hvorfor er det økonomisk ansvarligt at gennemføre en skattelettelse på, lad os sige 10 mia. kr. inden næste valg, når det er uansvarligt at bruge 3 mia. kr. på kommunerne her og nu?
Over for den politik står der en anden mulighed – en mulighed for som tommelfingerregel at give en ligelig andel til det offentlige og det private og at sørge for, at der er orden i velfærden, før man begynder at love skattelettelser.
For os er kursen klar: Vi Socialdemokrater vælger velfærd.
Før sommerferien indgik vi en bred aftale om velfærdsreformer.
Det er en aftale, som vi er glade for, en aftale, som rækker langt ud i fremtiden og sikrer en nænsom, men nødvendig udvidelse af arbejdslivet, og en aftale, som indeholder en lang række socialdemokratiske fingeraftryk.
Her er der især grund til at fremhæve Forebyggelsesfonden med 3 mia. kr., der skal bruges til at sikre et bedre arbejdsliv for os alle, og investeringer i erhvervsskolerne og de øvrige uddannelser, så alle unge kan gennemføre en ungdomsuddannelse.
Vi har med velfærdsaftalen sikret en langsigtet og økonomisk holdbar kurs for Danmark.
Socialdemokratiet påtager sig gerne et økonomisk ansvar, også selv om det ikke altid er lige populært.
Vi vil også gøre det fremover på både den korte og den lange bane, hvis der skulle være behov herfor, for i Socialdemokratiet er vi ambitiøse på vegne af fællesskabet.
Vi tror på, at et stærkt fællesskab også er midlet til at løse fremtidens udfordringer.
I Socialdemokratiet vil vi daginstitutioner med garanti for både pasning og udvikling.
Vi ved, at børnenes første leveår er særdeles afgørende for resten af deres liv, og vi ved, at dygtige pædagoger og medhjælpere og gode fysiske rammer giver trivsel til ungerne og tilfredse børnefamilier.
Det vil vi investere i, og derfor har vi forslag om bedre fysiske rammer, om bedre efteruddannelse af personalet, om gratis mad til de yngste børn og om konkret hjælp til udsatte børn.
I Socialdemokratiet vil vi skoler, som giver alle børn muligheder for at udnytte deres chancer i tilværelsen fuldt ud.
Børn er forskellige, og kunsten er at give barnet den bedst mulige udvikling, uanset hvilke talenter og interesser barnet har.
Desværre har det tilsyneladende lange udsigter med at få bugt med hele den negative sociale arv, men skolen er det sted, hvor vi mener man ubetinget bedst kan gøre det, og at det kan lade sig gøre, ses der til alt held beviser på dag efter dag i den danske folkeskole, hvor lærerne arbejder forskelligt, når de får plads, rammer og mulighed for det.
Derfor vil vi give skolen disse gode rammer, og derfor har vi forslag til en bedre folkeskole med vægten lagt på god efteruddannelse og forsøg med helhedsskoler og madordninger.
Også med hensyn til ungdomsuddannelserne har vi forslag om at give dem et kvalitetsløft, og det samme gælder for de videregående uddannelser.
I Socialdemokratiet vil vi en god ældrepleje, så de ældre ikke længere skal frygte at blive svigtet, når de bliver gamle.
Allerede i dag udføres der et stort og flot arbejde af de mange ansatte, men kvaliteten kan blive endnu bedre.
I Socialdemokratiet vil vi sygehuse, der ikke er plaget af ventelister, men som giver behandling i verdensklasse.
Vi vil også en meget bedre forebyggelsespolitik, end folk oplever i dag.
Det er faktisk helt urimeligt, at børn og unge i nogle tilfælde skal vente op imod 48 uger for at komme til en psykiatrisk forundersøgelse, når de har ondt i sindet.
Det er simpelt hen for ringe, og det er også uantageligt, som det er nævnt tidligere, at over 100.000 mennesker bliver syge af at komme på sygehuset, bl.a. fordi der ikke bliver gjort ordentligt rent.
Derfor har vi afsat midler til bl.a. bedre forebyggelse, en national hygiejneplan og igangsættelse af en behandlingsgaranti for mennesker med psykiske lidelser.
I Socialdemokratiet vil vi et bæredygtigt Danmark, hvor vækst og miljøbeskyttelse hænger sammen.
Det er muligt at få en stadig højere levestandard, uden at det går ud over vores fælles miljø.
Det er endda muligt at bruge investeringer i miljøet til at skabe arbejdspladser og dermed vækst for det danske samfund.
1990'ernes investeringer er et synligt bevis herpå.
Regeringens passivitet og nedskæringer på energiinvesteringerne i de sidste 5 år er et skammeligt eksempel på en uansvarlig politik.
Derfor vil vi afsætte midler til miljøinitiativer, og vi vil over 10 år afsætte 5 mia. kr. ekstra til forskning og udvikling af nye teknologier og produkter inden for energieffektivisering og VE-teknologi.
Nu er devisen fra borgerlig side altså, at alt det her er der ikke råd til.
I et samfund, hvor det offentlige forbrug i 2006 er på godt 400 mia. kr., og hvor det private forbrug er på knap 800 mia. kr., er det nu, hvis man skal tro VK-partierne, uansvarligt og vil føre os direkte til sammenbruddets rand, når Socialdemokratiet foreslår at bruge knap 3 mia. kr. mere på den offentlige service.
Vi har et statsoverskud på 80 mia. kr. i år og 60 mia. kr. til næste år.
Vi foreslår ikke, at statskassen åbnes på vid gab, blot at der bruges knap 3 mia. kr. ekstra på den kommunale service til næste år.
Det er der råd til, og vi har stadig mange ledige, 120.000, og mange deltidsbeskæftigede, som gerne vil arbejde mere.
Vi har en offentlig sektor, hvor nedslidningen er høj, og hvor mange går tidligt på pension.
Der er mennesker nok til, at vi både kan undgå nedslidning og forbedre velfærden.
Der er fremtid i fællesskabet, hvis vi vil.
Det kan gå to veje: mere privat eller mere fælles.
For os er valget klart, vi vælger velfærden.
Men der er også en fortid i fællesskabet, og for tiden foregår der en løjerlig debat i borgerlige kredse om det at være borgerlig.
Det er, som om de borgerlige helst ikke vil være ved, at de er borgerlige, og forvirringen lader til at være total.
Hvis man nu var ung VU'er og skulle på politisk grundkursus og på samme tid forholde sig til udsagn, såsom at borgerne i velfærdssamfundet er reduceret til tæmmede og lydige sociale dyr præget af en ynkelig slavenatur, og til udsagn, såsom at vi for længst har forladt tanken om, at den offentlige sektor begrænser den enkeltes udfoldelse – jeg vil nærmest påstå det modsatte; der er masser af eksempler på, at vi gennem den offentlige sektor skaber mere frihed –
ville man så ikke blive lidt forvirret, især fordi der er tale om udsagn fra en og samme mand skrevet og sagt med få års mellemrum?
Hvad skal de stakkels VU'ere og Venstrevælgere dog tænke?
Tænk nu, hvis de havde meldt sig ind på det grundlag, at de var overbeviste liberalister.
Her er der faktisk nogle, som ærlig talt kan føle sig dårligt behandlet.
Og så kan de måske tilmed på kursus 2 blive udsat for en ny borgerlig historiebog, hvor forfatterne hævder, at velfærdssamfundet faktisk er borgerligt, det er slet ikke socialdemokratisk.
Velfærdssamfundet er et socialdemokratiskradikalt projekt, som er opbygget på trods af Venstre.
Partiet Venstre har kæmpet imod velfærdsmodellen fra start til slut med historiske højdepunkter såsom statskuppet tilbage i 1920, hvor Venstre støttede kongens fjernelse af regeringen.
Venstre mente, at socialreformen fra 1933 var udtryk for en demoraliserende understøttelseslovgivning, og Venstre brugte også den tyske besættelse under anden verdenskrig til at rulle den tilbage.
Med indførelsen af folkepensionen i 1956, som Venstre helst havde stemt imod, begyndte Venstre at tale om, at formynderstaten ødelagde samfundet, og så sent som i 1998 førte Venstre i øvrigt valgkamp på, at velfærdsnarkomanien som al anden narkomani er vanedannende.
Så hvad skyldes mon omvendelsen, og er den nu også ægte og reel?
Ja, der sker jo det nu og her, at en yngre Venstremand kommer til at overtræde det liberalistiske brøleforbud og stikker en pind i hjulet på omvendelsesprocessen.
Men lad os da nu og her konstatere og kvittere for, at den socialdemokratiske samfundsmodel, velfærdssamfundet med reguleret markedsøkonomi og en stor fælles offentlig sektor, er den reelle vinder i kampen mellem kommunismen, fascismen, liberalismen og konservatismen.
Det konstaterer vi med stolthed og tilfredshed i Socialdemokratiet.
Men hvor efterlader det så borgerligheden henne?
Har man også her kapituleret endeligt og frasagt sig markedet, de frie kræfters spil, den stærkes ret, vind eller forsvind, tanken om at være sin egen lykkes smed, minimalstaten og alle de andre liberalistiske dyder?
Næppe helt inderst inde.
Men taktisk og på overfladen har man tilsyneladende kapituleret til fordel for det socialdemokratiske velfærdssamfund.
Hvad gør man så, hvad er så drivkraften?
Det er nu om dage en beskeden, men bevidst målsætning om at gøre det private lidt større end det offentlige år for år, at sørge for, at kvaliteten langsomt drænes i de offentlige serviceydelser og bliver erstattet af private løsninger.
Hertil indskrænker borgerlighedens projekt sig nu om dage, og her er man så gået på grund.
Ikke engang den dosis borgerlighed vil befolkningen have.
Statsministeren kan lige så godt erkende det.
Han har mandat til at være forvalter i det socialdemokratiske forsamlingshus og ikke en tøddel mere.
Men statsministeren og hans regering er ikke nogen god forvalter.
Viljen, visionen og kærligheden til projektet skal helst være til stede, gusten taktik bliver aldrig en troværdig erstatningsvare.
Og det er for gustent, og det er for skummelt, når man vinder et valg på at skære ned på ulandsbevillingerne for så 5 år efter at holde rørende taler om de fattige i Mali.
Og det er for gustent, og det er for skummelt, når man først massakrerer miljø- og energiområdet for så 5 år efter at holde rørende taler om det vigtige i at investere i energi og miljø.
Man kan designe sig til mangen en ny holdning, men man kan ikke snige sig uden om ansvaret for sine egne handlinger.
Her kunne man så begynde at forvalte de problemer, som man selv har skabt.
Hvorfor ikke indrømme, at man har lavet en kæmpe kommunalreform, der skal betales af nedskæringer i nogle år, indtil mulige gevinster viser sig?
Hvorfor ikke erkende, at udligningsreformen er indrettet sådan, at de rigtige tal var skjult til lige efter lovens vedtagelse, så pengene alligevel ikke kom til de trængte kommuner?
Hvorfor ikke tilstå, at væksten i økonomien til offentlig velfærd er lavere end nogen sinde?
Regeringen og Dansk Folkeparti ligger, som de har redt.
De har selv talt forventningerne til velfærden op, samtidig med at den skulle foregå ved en lav vækstramme og med skattelettelser.
Vi og andre fortalte, at det ikke kunne lade sig gøre.
Andre, og lad det i den her forbindelse være f.eks. Venstremanden, formanden for Kommunernes Landsforening, Erik Fabrin, formulerede det således: Den stramme udgiftspolitik er regeringens valg, men det er ikke lykkedes den at begrunde valget, så borgerne også synes, det er i orden, og regeringen kan ikke både stå for en stram udgiftspolitik og så samtidig dele milde gaver ud til befolkningen.
Citat slut
Nu kommer virkeligheden buldrende, og den lader regeringen til at være rigtig dårlig til at forvalte.
Først var der slet ikke nogen problemer, velfærden havde det godt, og de folk, som protesterede, tog bare fejl.
Så var der alligevel for mange, f.eks. Venstreborgmestre, der dog nok mente, at det var galt fat, og så havde man skam givet penge til al velfærden.
Så var det hele et komplot fra fagbevægelsens side garneret med ulækre alliancer.
Så var navngivne borgmestre at sammenligne med tvetungede imamer.
Og så var alle de, som strejkede, slet og ret socialister og sædvanlige professionelle ballademagere.
Regeringen er på hælene, oppositionen er i front, det er den politiske status ved Folketingets åbning oktober 2006.