Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-03-25:
Må jeg ikke først og fremmest rette en tak til ordførerne fra Venstre, Det Konservative Folkeparti, Dansk Folkeparti og Det Radikale Venstre, for det, jeg lyttede mig frem til, er en opbakning til lovforslaget, for så vidt angår de sidste, nemlig Det Radikale Venstre, naturligvis med den modifikation, at der skal foretages kørsler, man skal sætte sig ind i det, men altså en principiel opbakning til den måde, sagen her er håndteret på.
Jeg har siddet og lyttet til debatten nu
snart i lang tid og egentlig også overvejet ved flere lejligheder, om man skulle tage ordet, for sjældent har jeg hørt så megen hyklerisk tale.
Når man lytter til det, der bliver sagt, så får man indtrykket af, at ordet udligningsreform er sådan et meget veldefineret begreb, man kan slå op i et leksikon eller en ordbog eller et eller andet opslagsværk, og så kan man få en meget præcis definition på, hvad det er, hvordan effekten er.
For hvis ikke man kan det, bliver det jo også vanskeligt at statuere løftebrud.
Altså hvad er det præcis for en berettiget forventning, den enkelte kommune kunne have til udligningsmekanismerne den 1. januar 2004?
Det svar
det blæser jo i vinden, fordi, som hr. Arne Toft også i en af sine egne korte bemærkninger bekræftede det, så har forventningerne nok peget mange forskellige steder hen.
Det, der er helt afgørende her, er jo, at en udligningsmekanisme pr. definition og i sagens natur må være et nulsumsspil.
Hvis nogen skal have noget mere, skal andre give noget mere, og det vil sige, at effekten i forhold til hele den kommunale sektor under ét pr. definition er nul.
Det er også derfor, at i forhold til en vurdering af, om hele den kommunale sektor eller hele den kommunale sektor under ét har overholdt aftaler med regeringen om, at skatterne holdes i ro, eller om andre ting, er denne diskussion her ikke relevant.
Men i forhold til spillet under ét er spørgsmålet omkring en udligningsreform i den forstand irrelevant, for der kommer i sagens natur ikke en bøjet femøre mere ind i den kommunale sektor af, at man fordeler ressourcerne anderledes mellem kommunerne.
Og det er jo hele essensen i det her.
Med det her lovforslag, som jeg glæder mig over at der er flertal bag, lever regeringen op til det, vi har stillet i udsigt, nemlig en indfasning af en udligningsreform i to faser.
Den første fase indeholder en række justeringer i kommunernes finansiering, som får virkning allerede fra 2004.
Den anden fase, den egentlige omkalfatring af udligningssystemet, koordineres med de forslag, som kommer fra Strukturkommissionen.
Og jeg kan til fulde bekræfte den udlægning af tidsfølgeplanen, som fru Marianne Jelved ræsonnerede sig frem til.
Lovforslaget indeholder forskellige elementer.
Jeg skal ikke gå dybt i dem, for de har jo bl.a. været fremstillet af regeringspartiernes ordførere.
Men det første element, der er til at få øje på, det er, at der med dette forslag tilføres flere midler til de vanskeligt stillede kommuner.
Det er decideret usandt, når flere ordførere her fra talerstolen har påstået det modsatte.
Dette forslag betyder, at der målrettes, afsættes en større pulje end nogen sinde før til de vanskeligt stillede kommuner.
Og det klinger simpelt hen hult, når hr. Arne Toft, specielt med hr. Arne Tofts fortid in mente, skoser regeringen for, at vi her gør en målrettet indsats, som langt overgår den, vi har set tidligere.
Langt overgår den.
Jeg noterede mig, at hr. Arne Toft i sin daværende egenskab af formand for Det Skæve Danmark i august 2001 udsendte en pressemeddelelse, hvor hr. Arne Toft sagde, og jeg citerer ordret: »For os at se
kunne Indenrigsministeriet lige så godt have ydet tilskud til kommuner med mange rødhårede.«
Det var en karaktergivning af den måde, som den daværende regering håndterede udfordringen med de vanskeligt stillede kommuner på.
Det står i skærende kontrast til formanden for Det Skæve Danmarks reaktion på den måde, den nye regering håndterede samme problemstilling på i august sidste år, hvor formanden for Det Skæve Danmark, Flemming Eskildsen, til Ritzaus Bureau den 21. august udtaler: »Vi har været tilfredse med særordningen i år.«
Så ligner det altså ikke noget at stille sig herop og nærmest sådan tegne et billede af, at under den daværende tidligere socialdemokratiske regering, som har ansvaret for det udligningsregime, vi lever med nu, var det nærmest paradisiske tilstande.
Når den gamle regering lagde en halvtredser på bordet i forhold til de skæve kommuner, lægger denne regering nu 94 kr. på bordet.
Hvor den daværende regering havde en definition af de skæve kommuner og de svage kommuner og de vanskeligt stillede kommuner, der betød, at de penge blev spredt ud, giver vi dem nu mere målrettet, og lovforslaget her lægger op til at forfølge den linje, der blev lagt sidste år.
I 2002, det var dengang med de paradisiske tilstande, hvor hr. Arne Toft var formand for Det Skæve Danmark, var der 13 kommuner, der modtog et særtilskud på over 500 kr. pr. indbygger.
I indeværende år er dette tal steget til 44.
Jeg trækker bare de her ting frem, for man kan jo komme med al sin retorik, men på bundlinjen har denne regering lagt en linje, hvor vi i den grad har forsøgt at rette op på den udsultning af de vanskeligt stillede kommuner, som den gamle regering har taget ansvaret for.
Det er sådan set i forlængelse af den linje, at vi nu fremlægger forslaget her, som betyder, at vi nu har en særlig ressource på ½ mia. kr.
Det er mere, end tilfældet var sidste år.
Så bliver der sagt, at vi stjæler.
Vi stjæler ikke noget som helst.
Altså må jeg ikke lige erindre om, at det, kritikken her går på, er, at vi ikke udligner mere.
Det er det, jeg kan forstå kritikken går på, nemlig at det ikke er nok, at vi tilvejebringer ½ mia. kr. målrettet mod de vanskeligt stillede kommuner; det skulle egentlig være mere. Pr. definition er en udligningsreform jo udtryk for, at man flytter penge, og derfor er det da helt oplagt, at den halve milliard kroner, der tilvejebringes som en slags mulighed for at målrette en saltvandsindsprøjtning i forhold til de vanskeligt stillede kommuner, finansieres af kommunerne selv.
Sådan må det jo være.
Havde vi gjort det, sådan som jeg kan forstå man gerne vil have det, skulle det jo være endnu mere.
Nu tager vi og tørrer et meget tyndt lag smør, vil jeg sige - det kan være, at man i kommunerne ville foretrække margarine, det medgiver jeg så - men et meget tyndt lag margarine eller smør af alle kommuner for at lave en smørkrukke, således at vi har mulighed for at smøre et tykt lag ud dér, hvor det virkelig batter.
Det er det, vi gør, og det gør vi åbent, vi gør det ikke i det skjulte, hvilket står i skærende kontrast til sidst, man kiggede på de her udligningsting, hvor Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre, CD, SF og Enhedslisten sad bag lukkede døre og aftalte en mekanisme, og så kom man ned i Folketingssalen med et forslag, og så var det bare sådan.
Vi fremlægger det her helt åbent til diskussion.
Spørgsmålet om, hvilke ressourcer der så i øvrigt er i den kommunale sektor, er jo, som flere af regeringsordførerne har været inde på, et spørgsmål, der afklares ved økonomiforhandlingerne.
Derfor kan man ikke statuere, at vi tager noget fra nogen.
Jeg gør i øvrigt opmærksom på, at den midlertidige forhøjelse af puljen til de vanskeligt stillede kommuner, som blev aftalt sidste år, netop blev aftalt for år 2003.
Det vil sige, at der ikke var nogen aftale om, at staten skulle finansiere det videre end 2003.
Det er altså det ene element.
Det andet element er, at vi nu skaber en mekanisme, således at vi kan lade den midlertidige refusionsordning i forbindelse med grundtakstreformen afløse af en ordning, hvor kommunerne modtager et fast årligt tilskud.
Det betyder, at der i højere grad bliver sammenhæng mellem ansvar og finansiering, og det betyder sådan set, at intentionerne bag grundtakstreformen, som jo et bredt flertal i Folketinget står bag, nu kan virke i praksis.
For det tredje betyder lovforslaget, at en række midlertidige ordninger, som efter de gældende regler udløber med udgangen af 2003, videreføres for de kommende år.
Dermed har vi altså, kan man sige, taget første fase af en helt nødvendig omlægning af udligningssystemet.
Så er vi også blevet bebrejdet i debatten her, at vi ikke tager, kan man sige, skridt to allerede nu, selv om ingen præcis er i stand til at fortælle os, hvor skridt to skulle gå hen.
Men det er altså regeringens opfattelse, at det er uklogt at tage et skridt ud i det uvisse, at det ville være spild af ressourcer at gennemføre en udligningsreform på et tidspunkt, hvor både de kommunale opgaver og den kommunale struktur muligvis står foran omfattende ændringer.
Det er sådan set
baggrunden for, at vi tager det her i to tempi: et betydeligt skridt frem nu for meget målrettet at løse nogle problemer, som jeg erkender eksisterer, problemer, som den tidligere regering har efterladt en række kommuner i, og så en anden fase, som vi er i stand til at konkretisere på det tidspunkt, hvor vi konkluderer på Strukturkommissionens arbejde, hvor vi ved, hvad det er for en opgavefordeling, vi skal have fremadrettet i det her samfund, imellem hvilke aktører disse opgaver skal fordeles.
Det er man jo, præcis med de argumenter, som fru Marianne Jelved gjorde gældende, nødt til at have en viden om. Jeg er glad for at kunne konstatere, at der er opbakning til den linje.
Jeg stiller mig naturligvis til rådighed for det videre arbejde i Folketingets Kommunaludvalg og svarer på alle de spørgsmål, der skal besvares i den forbindelse, for at det flertal, der antydningsvis manifesterede sig her i debatten i dag, også kan manifestere sig, når vi rammer tredjebehandlingen.