Klaus Kjær (DF), 2000-10-26:
I Dansk Folkeparti er vi enige i, at fattigdomsbekæmpelse er det overordnede mål for dansk udviklingspolitik.
Det er derfor grundlæggende vigtigt, at indsatsen målrettes effektivt mod netop bekæmpelse af fattigdom i udviklingslandene. Vi er også enige i, at mænds og kvinders lige deltagelse i denne udviklingsproces, respekten for menneskerettighederne og demokratiseringen har afgørende betydning for dette mål, og at udgangspunktet må være udviklingslandenes egne ressourcer og deres egne strategier for udvikling. For at målene skal nås, mener vi i Dansk Folkeparti, at det er særlig vigtigt, at udviklingsarbejdet tager sit udgangspunkt i det såkaldte civilsamfund ved deltagelse af lokale organisationer i civilsamfundet og lokale ngo'er frem for at påvirke udviklingslandene på et højere plan, hvor den direkte hjælp meget nemt kan komme til at drukne i bureaukrati, tomme ord og oven i købet regeringslederes direkte misbrug af den danske udviklingsbistand, som ellers skal komme den fattige del af befolkningen til gode. Det er vigtigt, at udviklingsbistanden er målrettet mod børn og unges uddannelse og sundhed, og at disse børn beskyttes mod overgreb og udnyttelse gennem bekæmpelse af børnearbejde.
På det bilaterale plan er det vigtigt, at vi koncentrerer os om enkelte lande, hvor lige netop Danmarks ekspertise med hensyn til udviklingsbistand kan komme
befolkningen direkte til gode.
Og jeg er meget glad for at høre ministeren sige i dag, at netop undervisning af børn og unge er områder, som man prioriterer meget højt, og at man allerede er i gang med at planlægge strategier herfor.
Med hensyn til de multilaterale samarbejdsmuligheder skal vi naturligvis deltage gennem samarbejde med anerkendte internationale organisationer som FN, Røde Kors, WHO osv.
Det multilaterale samarbejde er navnlig effektivt, når det drejer sig om at fremme demokratisering og respekt for menneskerettigheder samt bekæmpelse af korruption, magtmisbrug og organiseret kriminalitet. Udviklingsstrategien bør især koncentrere sig om disse områder, som jeg har nævnt, og i mindre grad lægge vægt på kultur og såkaldte bæredygtige miljøhensyn, som der i strategiplanen lægges op til.
Jeg synes, at disse to sidstnævnte områder har fået tildelt en lidt for fremtrædende plads i regeringens oplæg, »Danmarks udviklingspolitik, Partnerskab 2000«.
Det er særlig vigtigt, som der også lægges op til i regeringens oplæg, at der gøres en stor indsats med hensyn til at forebygge og bilægge voldelige konflikter, idet sådanne konflikter er ødelæggende, ikke alene for de ressourcer, som måtte være til stede i landet, men også for det videre udviklingsarbejde og opnåelsen af de mål, som søges gennem den målrettede indsats.
De økonomiske midler fra Danmark er i kroner og øre begrænset, om end vi anvender langt mere af bruttonationalindkomsten målt i procent end andre lande.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at Dansk Folkeparti foreslår, at udviklingsbistanden bringes på linje med andre landes andel af bruttonationalindkomsten.
Så meget desto mere er det derfor også vigtigt, at de midler, der afsættes til udviklingsarbejder, anvendes effektivt og målrettet til opfyldelse af strategiplanens mål om fattigdomsbekæmpelse.
Det er derfor også vigtigt, at den danske udviklingspolitik i højere grad baserer sig på frivilligt hjælpearbejde, herunder inddragelse af udviklingslandenes og Danmarks egne ngo'er.
I Dansk Folkeparti er vi tilhængere af, at bistanden gøres afhængig af udviklingen i modtagerlandet med hensyn til demokratiske rettigheder, menneskerettigheder og den private ejendomsret.
Der bør også lægges vægt på, om modtagerlande udvikler eller har atomvåben eller i øvrigt er krigsførende, og om magthaverne i landet driver landets egne borgere på flugt såvel internt som eksternt.
Efter Dansk Folkepartis mening bør en forkert udvikling i landet medføre fradrag i eller helt stoppe for bistanden.