Frank Jensen (S), 1997-12-03:
Jeg vil gerne starte med at takke ordførerne for den, synes
jeg, spændende debat, der har været her ved dagens første behandling. Jeg vil også gerne kvittere for den anerkendelse, som jeg synes, jeg har kunnet spore hos samtlige ordførere, af, at lovforslaget her er en klar forbedring i forhold til den proces, vi har været igennem siden december måned sidste år, hvor lovforslaget oprindelig blev fremsat af min forgænger.
Vi har været igennem en meget spændende - og vi må vel også kalde den utraditionel - proces i lovforslagets tilblivelse, idet regeringen jo - ved min forgænger - lagde et lovforslag frem med de ord, at det blev lagt frem til åben drøftelse og debat.
Regeringen ville gerne i tæt dialog med Folketinget om udformningen af det lovforslag, det skulle ende med, det endelige lovforslag, som Folketinget skulle stemme om.
Det har vi levet op til fra regeringen side, og jeg synes også, jeg må takke folketingsmedlemmerne for at have taget del i den proces, der har løbet hen over foråret og sommeren.
Jeg har også været glad for de bidrag, vi har fået uden for huset her.
Landsforeningen Sind og Pårørendeforeningen har bidraget aktivt i debatten over det ganske land, og jeg er sikker på, at også andre af Folketingets medlemmer end jeg selv har deltaget aktivt i debatten ude i landet om, hvordan vi kunne sikre, at psykiatriloven kan leve op til det ønske, vi har, om både at kunne sikre retssikkerhed og retssikkerhedsbestemmelser, når vi er nødt til at lave noget så indgribende som tvangsindlæggelse, tvangstilbageholdelse og tvangsbehandling af mennesker, der er syge, i den situation, hvor de bliver indlagt eller tvangstilbageholdt. ..... eller tvangstilbageholdt.
Det synes jeg vi har fået gode bidrag til, og jeg synes også, vi her har fået en lov, der tilsigter at give yderligere sikkerhed for, at også de psykisk syge og deres pårørende er i stand til at overskue og anvende de redskaber, som vi her har givet dem for at styrke retssikkerheden og overskueligheden i klageadgangen.
Det er klart, at også i dagens debat samler interessen sig om spørgsmålet om, hvordan vi kan bidrage til at reducere tvangsanvendelsen ved at give de psykisk syge nogle ordentlige fysiske og behandlingsmæssige forhold på de psykiatriske afdelinger, og i høj grad også om, hvordan vi kan sikre et bedre samspil mellem det psykiatriske sygehusvæsen og det sociale beredskab, der skal være uden for det psykiatriske sygehusvæsen, i kommunerne.
Når det drejer sig om de fysiske rammer, er det rigtigt, som hr. Peter Duetoft konstaterede, at her har vi ladet os inspirere af debatten og taget konsekvensen og fået en formålsbestemmelse ind i § 2.
Og vi har ikke blot indført en formålsbestemmelse; det har jo også været muligt for regeringen allerede i finansloven for indeværende år at udmønte målsætningen i en konkret aftale med Amtsrådsforeningen, der fører frem til, at der skal investeres 1 mia. kr. ekstra inden for psykiatrien over de næste 3 år, inklusive indeværende år frem til og med 1999.
Jeg er glad for, at vi allerede nu, hvor vi behandler lovforslaget, kan se, at der er handling bag ordene, når det drejer sig om at indfri målsætningen, at der bliver investeret, når det drejer sig om at sikre enestuer. Og jeg tror sådan set, alle i princippet er enige i, at målsætningen må være, at der er enestuer til alle, der er indlagt på et psykiatrisk sygehus, og jeg synes også, at der selv fra hr. Brian Mikkelsens side lå en anerkendelse af, at det, at vi her og nu og frem til og med 1999 investerer 3/4 mia. kr. i enestuer, er et stort skridt frem mod det mål. Sundhedsministeriet har undersøgt, hvad udmøntningen af psykiatripuljen på de 400 mio. kr. giver af nye enestuer, og vurderer det efter granskninger hos amtskommunerne til at være et sted mellem 600 og 800 nye psykiatriske enestuer på de psykiatriske hospitaler.
Det synes jeg er anerkendelsesværdigt.
Og her synes jeg, det tal, vi her kan se, viser, at der er godt gang i det.
Der rejses stilladser, og bygningshåndværkerne kommer i gang i de psykiatriske sengeafsnit, og der bliver både indrettet nye enestuer og foretaget moderniseringer af de eksisterende.
Men det er også rigtigt, at vi har en forpligtelse - det føler regeringen også - til at komme videre end det, vi har opnået her, og det er jo baggrunden for, at sundhedsministeren så sent som i går havde et møde med Amtsrådsforeningens formand, og at man her besluttede i et samspil mellem Sundhedsministeriet og Amtsrådsforeningen at etablere en såkaldt »ambulanceudrykningstjeneste«, der nu skal tage ud i de enkelte amter og redegøre for deres planer for udbygningen og moderniseringen samt søge at identificere eventuelle barrierer for en øgning af tempoet i udbygningen.
Og det er vores målsætning, at gruppens redegørelse skal indgå i de politiske overvejelser om forbedringer på de psykiatriske afdelinger, også med hensyn til, hvad der går ud over det, der er aftalt med Amtsrådsforeningen så sent som i april indeværende år.
For at der også her skal være tale om et momentum med hensyn til at holde fast i den positive proces, vi har gang i i samspil med amtskommunerne og Amtsrådsforeningen, har vi bestemt, at gruppens arbejde skal være tilendebragt den 1. marts 1998, så det kan indgå i overvejelserne i forbindelse med de kommende økonomiforhandlinger med Amtsrådsforeningen.
Alle her ved jo, at hvis det ikke foregår i tætte forhandlinger mellem den siddende regering og Amtsrådsforeningen, kan Amtsrådsforeningen og dermed amterne læne sig tilbage og vente på, at der i Folketinget bliver vedtaget en materiel paragraf, der forpligter amterne, for så kan Amtsrådsforeningen blot komme og bede om pengene ved kasse 1 hos staten.
Og regeringen ønsker at holde fast i momentum og nå frem til at opfylde målsætningen om, at der skal være enestuer til alle, men det skal foregå i dette samspil mellem Amtsrådsforeningen og regeringen, og resultaterne er da også til at tage og føle på.
Da jeg hørte Venstres ordfører i denne sag, havde jeg lidt af et problem med hensyn til, om jeg skulle replicere på selve ordførertalen fra fru Else Winther Andersen eller på hendes replik, for som det også blev konstateret af hr. Peter Duetoft, var der en vis divergens mellem, hvad der blev sagt i ordførertalen og i replikken, men det kan være, at det var, fordi ordførertalen er skrevet af en anden end den, der er den aktuelle ordfører for Venstre her i dag.
Og jeg mener, at vi må have modet til - og jeg ved, at sundhedsministeren og den øvrige regering deler den opfattelse - også under de kommende forhandlinger at arbejde på at nå frem til at opfylde målsætningen.
Det er i hvert fald den aktuelle regerings ønske.
Med hensyn til debatten i øvrigt skal jeg sige, at jeg er glad for, at der, som konstateret af samtlige ordførere, er enighed om, at vi nu må tage skridtet til at få et klagesystem, der er overskueligt, og som er imødekommende over for brugerne, over for de sindslidende og deres pårørende.
Det er klart, at vi i den debat har oplevet, at der er folk fra domstolssystemet, som mener, at her er der et skred i forhold til retssikkerheden, men det mener jeg ikke er tilfældet.
Og så er der appeladgang til domstolene for de mest vidtgående indgreb, nemlig tvangsindlæggelsen og tvangstilbageholdelsen og rekurs til Patientklagenævnet, når det drejer sig om de øvrige områder, hvor der kan klages.
Med den hurtige klagebehandling, som der er lagt op til, idet der er indlagt frister i lovgivningen, skulle det også gerne give de enkelte patienter og deres pårørende en bedre retssikkerhed og oplevelsen af et smidigt og enkelt system.
Jeg er også glad for at konstatere i dag, at vi gennem den proces, vi har haft, er nået til en fælles forståelse her i Folketinget af, at det er nødvendigt at sikre, at for de patienter, der udskrives, og som stadig væk har brug for behandling og brug for, at der er nogle ansvarspersoner uden for ansvarsmyndighederne, der tager hånd om dem, også når det drejer sig om mere socialt prægede aktiviteter, der ikke er målrettede mod egentlig sygdomsbehandling, men som skaber rammer og netværk omkring dem, skal vi nu tage skridt til at få placeret ansvaret i form af udskrivningsaftaler, dels
Når det drejer sig om de patienter, som ikke selv har en sygdomserkendelse og dermed ikke selv er i stand til at vurdere, om der er behov for, at der sker en opfølgning, når de kommer ud fra det lukkede sygehussystem, har vi nu valgt at bruge terminologien koordineringsplaner.
Og jeg er glad for, at vi forhåbentlig herigennem får fjernet den nervøsitet, der under førstebehandlingen i begyndelsen af indeværende år tydeligvis var over, om vi nu ville begynde at anvende tvang uden for det lukkede sygehussystem.
Det har aldrig været hensigten, og jeg er glad for, at vi nu i fællesskab har sikret fuldstændig klarhed og tryghed i patientorganisationerne og hos patienternes pårørende for, at det aldrig vil komme på tale at gennemtvinge tvangsmæssige foranstaltninger uden for det lukkede sygehussystem.
Så har der her været en debat om visse afdelingers forsøg med medicinfri behandling, og dér deler jeg flere af ordførernes skepsis - det vil jeg godt sige for mit eget vedkommende - men det er ikke ensbetydende med, at vi ikke skal arbejde videre med det, som også Folketingets partier har ønsket i den beretning, der er afgivet af Retsudvalget.
Og jeg er helt enig i og på linje med sundhedsministeren, som for ganske nylig, også i et brev til fru Anne Baastrup, erklærede, at nu måtte vi afvente resultaterne af undersøgelsen af muligheden for at etablere en forsøgsordning med medicinfri behandling og medicinfri afdelinger, for vi skal selvfølgelig have gransket hele denne sag, inden sådan noget bliver ført ud i virkeligheden.
Men som hr. Bjørn Elmquist var inde på, er det rigtigt ikke at kvæle denne spire, inden den overhovedet har fået lov at komme op over jordens overflade.
Og det er vigtigt, at vi også har evne og vilje til at udvikle psykiatrien, og det skal ikke blot ske forskningsmæssigt, men også ved, at der er vilje til at prøve nye veje både med hensyn til at reducere tvangsanvendelsen og med hensyn til at reducere medicinforbruget.
Og jeg synes, det var anerkendelsesværdigt, at hr. Brian Mikkelsen i dag gik så langt, som han gik, og det glæder mig, hvis der i Det Konservative Folkeparti er opbakning til den linje, som hr. Brian Mikkelsen anlægger i denne sag.
For det, at hr. Brian Mikkelsen har fået formandskabet i det såkaldte § 71-tilsyn, synes jeg ligesom har flyttet Det Konservative Folkeparti mange meter frem, og det er jeg da glad for.
Og man skal da anerkende det, når der kommer nye folk til, der vil forny partiets position på et område.
Så jeg er da glad for, at hr. Brian Mikkelsen synes, det her er et skridt i den rigtige retning, og at vi skal videre.
Og jeg synes da, man skal anerkende det, når folk betræder nye stier sammen med os andre.
Hr. Peter Duetoft stillede flere spørgsmål, både om de unge og om den skjulte tvang, som blev beskrevet, og de spørgsmål håber jeg vi kan vende tilbage til senere
, bl.a. i forbindelse med udvalgsbehandlingen.
For jeg er indstillet på, at vi i den proces, der nu ligger foran os, fortsat kan drøfte alle spørgsmål i den fordomsfrie tone, der har præget den proces, vi har været igennem i indeværende år.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at debatten i dag borger godt for, at vi i denne samling kan få vedtaget en ny lov om frihedsberøvelse og anden tvang i psykiatrien, og at den borger godt for, at vi kan få en meget bred aftale.
Og jeg synes, sagen fortjener en bred parlamentarisk tilslutning og en vedtagelse i indeværende samling.
Jeg er sikker på, at alle her i salen kan huske, at vi i foråret havde en meget lang og til tider følelsesladet debat om rituelle slagtninger.
Og anledningen var bl.a. et lovforslag fra Fremskridtspartiet, der ville medføre et forbud mod rituel slagtning uden forudgående bedøvelse. Det lovforslag, Fremskridtspartiet nu har fremsat, er næsten identisk med det forslag, vi diskuterede i foråret, idet man dog ønsker alle dyr omfattet af forbudet, hvorimod det forslag, der blev fremsat i sidste folketingssamling, alene omhandlede visse større dyr. Dengang bad jeg Det Dyreetiske Råd om en udtalelse om rituel slagtning, og rådet kom med en række anbefalinger.
Debatten i foråret endte med, at der ikke var flertal for Fremskridtspartiets lovforslag, bl.a. fordi jeg på regeringens vegne tilkendegav, at der var administrative muligheder for at ændre reglerne om slagtning og aflivning af dyr således, at anbefalingerne fra Det Dyreetiske Råd kunne blive udmøntet, og det blev de.
Ved rituel slagtning af fjerkræ uden forudgående bedøvelse skal hvert dyr således fremover fastholdes manuelt, når halssnittet lægges, og indtil døden er indtrådt.
Hermed er de gældende regler på alle punkter i overensstemmelse med anbefalingerne fra Det Dyreetiske Råd, og jeg er overbevist om, at vi med disse ændringer har fundet en god balance mellem hensynet til dyrenes velfærd og hensynet til religionsudøvelsen.
Regeringen kan ikke støtte Fremskridtspartiets lovforslag om et totalforbud mod slagtning af dyr uden forudgående bedøvelse og er derfor naturligvis heller ikke indstillet på at fremme dets vedtagelse.