Henriette Kjær (KF), 1999-01-21:
Det er jo en uhyre svær debat, vi nu er i gang med, og jeg har virkelig overvejet spørgsmålet meget nøje, ligesom vi op til flere gange i den konservative folketingsgruppe har diskuteret problemstillingen. Og det er en enig gruppe, der kan indstille
Kristeligt Folkepartis beslutningsforslag til vedtagelse.
Hvis dette konstateres efter 12. svangerskabs uge må det være meget hårdt at bære på et foster, som man ved ikke vil være levedygtigt ved fødslen. Men hvis fosteret er levedygtigt, ser jeg ingen grund til abort.
Så er det et helt andet beredskab, vi skal sætte ind med.
For det første må der gøres en større indsats for at hjælpe den familie eller kommende mor, der åbenbart er kommet så langt ud, at de kun ser én udvej, nemlig abort.
Der må gives kvalificeret hjælp og støtte til familien eller kvinden alene.
Er det ikke nok, og ønsker kvinden på ingen måde at leve med barnet, må man sørge for en bortadoption.
Kvinden skal ved en sen abort alligevel igennem en fødsel.
Det kan være svært at fastsætte en bestemt uge som værende den øvre grænse for en sen abort.
for, hvor grænsen skal gå.
Og vi føler os måske mere tiltrukket af de regler, der gælder i Norge og Sverige, end af det, som Kristeligt Folkeparti foreslår: en grænse, der skal fastsættes hvert år.
Men det er noget af det, vi ønsker at drøfte i udvalget.
Desuden kan man diskutere muligheden for dispensation, men hvis man indfører en dispensationsbestemmelse, kan det være svært at se forskellen på loven i dag og den ændring, vi nu ønsker.
For i dag er reglerne jo også udformet på en sådan måde, at ønsker man en abort ud over 12. svangerskabsuge, skal det drøftes i de amtslige abortsamråd.
Og giver de tilladelsen til en abort på et senere tidspunkt, er det vel en form for dispensation.
Jeg mener altså, at levedygtighed må være kriteriet.
At barnet er handicappet, mongol eller andet, er sagen uvedkommende. Efter konservativ opfattelse er et liv et liv, og alle liv skal være velkomne til denne verden og behandles med respekt.
Der kan derfor kun være ganske få tvivlstilfælde, hvor man lægefagligt kan være i tvivl om barnets levedygtighed.
Men her må lægens vurdering samt kvindens og hendes families være afgørende for udfaldet.
Det her drejer sig om, at vi behandler både det ufødte barn, den gravide kvinde og hendes eventuelle familie samt det sundhedspersonale, der skal medvirke til indgrebene, med respekt.
En masse forhold og følelser skal gå op i en højere enhed.
Og fostre, der har vokset sig levedygtige, mener jeg vi skylder de bedste betingelser for et liv.
De kvinder, der i dag får foretaget sene aborter, hvor barnet ved en for tidlig fødsel ville have overlevet, får efter min bedste overbevisning ikke en ordentlig behandling.
For hvad har vi egentlig tilbudt kvinden, før vi træffer beslutningen, eller før hun træffer beslutningen?
Og hvad tilbyder vi hende efter den sene abort?
Stort set ingenting.
Sundhedspersonalet står i dag med et etisk problem, hvis de opdager, at en kvinde er længere henne i svangerskabet end først antaget, og at de dermed har med et levedygtigt foster at gøre.
Jeg mener derfor, at vi bør ændre abortloven og indføre et levedygtighedskriterium, der skal gælde ved de sene aborter efter den 12. svangerskabsuge.