runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Frank Aaen (EL), 1999-04-15:
Nej, selvfølgelig kan et rederi ikke konkurrere med statskassen i Korea.
Men det, jeg mener der en god ting i sådan en debat her, er at få linet tingene op.
I stedet for det sædvanlige, at nogle af de bedste danskere er søreme dem, der sejler verden rundt med det danske flag - uh, hvor er vi stolte, og hjertet banker, når vi ser, hvordan disse skibe pløjer vandet - skulle vi prøve at kigge lidt mere på realiteterne.
Der foregår altså en ekstrem begunstigelse af erhvervet, det får penge på den ene og den anden og den tredje og den fjerde måde, det undtages fra den ene og den anden og den tredje og den fjerde lov.
Får vi så i virkeligheden noget, der står mål med de penge, erhvervet får?
Det er den debat, jeg synes er lidt vigtig at få, og det er derfor, jeg siger, at jeg ikke vil være med til, at man bare står her og hylder erhvervet.
Ja, det er heller ikke så rosenrødt, som det altid opgøres.
Vi tager et par spørgsmål efter denne forespørgselsdebat, så vi kan få nuanceret billedet en anelse.
Ja, nu kan man jo diskutere, hvad moral er.
Er det god moral, at når Folketinget tager en debat om en lovændring, tager landets største reder, A.P. Møller, lige bare for en ordens skyld og udflager seks skibe for at fortælle Folketinget, at det skal det lade være med, for ellers bliver der bare udflaget nogle flere? Man kan jo godt kalde det moral; jeg kalder det
en meget dårlig moral.
Klaus Hækkerup (S), 1999-04-15:
Lad mig først starte med at sige til fru Anni Svanholt, at det jo ikke passer, at vi ikke vil tage en debat.
Så sent som den 13. april har Enhedslisten fremsat beslutningsforslag nr. B 119 om forslag til folketingsbeslutning om mere og bedre hjemmehjælp.
Dér skal vi diskutere hjemmehjælp, konkret om hvad vi gør. Og så siger hr. Villy Søvndal, at nu står jeg bare og forsvarer de eksisterende tilstande, og han spørger: Vil regeringen overhovedet ikke videre? Jo, det er præcis derfor, vi har indgået en aftale om at forøge serviceniveauet med 1 pct. hvert af årene fremover; en stille og rolig udbygning, i takt med at Danmark har råd til det.
Det er det, vi vil.
Og selvfølgelig prioriteret sådan, som kommunerne kan det.
Og hvad så med hjemmehjælpen?
Er regeringen ligeglad med den
Og den viste faktisk, at vi har 40 kommuner i Danmark, der i det, man kalder benchmarking, er nede på 75 pct., og det vil sige 40 kommuner, der kunne forøge deres effektivitet med en tredjedel, uden at det kostede mere.
Værsgo, har vi sagt til de 40 kommuner, vær venlige at gå i gang med at forbedre jeres service, uden at det behøver at koste mere.
Indret jer ordentligt.
Sørg for, at personalet får en ordentlig uddannelse.
Det er jo det, vi vil videre med.
Gitte Seeberg (KF), 1999-04-15:
Den kommunale økonomi er som bekendt styret af en aftale mellem Kommunernes Landsforening og regeringen - og netop en aftale.
I ordet ligger, at der er tale om medvirken, dialog og også et vist element af frivillighed.
Det betyder, at det er regeringen og alene regeringen, der har ansvaret for de kommunale forhandlinger.
Det Konservative Folkeparti har altid respekteret kommuneaftalerne.
Vi har været mere eller mindre enige i indholdet, når der er opnået enighed mellem parterne.
Men når enigheden er opnået, så mener vi også, at den skal respekteres.
Dermed også sagt, at vi Konservative respekterer det kommunale selvstyre.
For det er jo netop dét, der er problemet i denne forespørgsel fra SF.
Partiet vil ikke acceptere retten til lokalt at prioritere opgaverne inden for de lovgivningsmæssige rammer, som vi i Folketinget udstikker.
Når det så er sagt, vil jeg også sige, at vi naturligvis ikke kan acceptere, at der er kommuner, der med børn og ældre som indsats spekulerer i økonomien.
Der er eksempler på nedskæringer i f.eks. hjemmehjælpen, som har vist sig ikke at være lovlige.
Det er selvfølgelig ikke acceptabelt.
Det Konservative Folkeparti er stærkt optaget af at sikre, at vore ældre medborgere får en anstændig alderdom.
De respektive tilsynsråd har været inde i sagerne og afgjort dem i forhold til den lovgivning, som vi i Folketinget har vedtaget for området.
Når vi, Folketinget, har udstukket de lovgivningsmæssige rammer for hjemmehjælpen, dagpasningstilbud osv., er det op til kommunerne at prioritere inden for den ramme, de selv sammen med regeringen har forhandlet sig frem til. Ansvaret for alt det her kan opdeles i flere dele.
En del af ansvaret ligger altså hos kommunerne, men regeringen bærer selvfølgelig også sin del af ansvaret. Det nytter nemlig ikke noget, at der fra den ene eller den anden minister stedse kommer nye krav til kommunerne.
Når der kommer nye krav til kommunerne, er det selvfølgelig også vigtigt, at der følger en pose penge med.
Vi har selvfølgelig også her i Folketinget en del af ansvaret.
Vi har nemlig ansvaret for at sikre, at lovgivningen giver kommunerne mulighed for at tilbyde borgerne mere fleksible ordninger.
Da frikommuneforsøget kørte fra 1985 til 1993, blev der godkendt 390 ideer som grundlag for forsøg, og over 200 af disse gav inspiration til ny lovgivning.
Det viser tydeligt, at der i mange kommuner landet over er en stærk vilje til at finde nye, bedre og i mange tilfælde billigere løsninger.
Vi konservative deltager gerne i at finde nye veje i den kommunale verden, men prioriteringen inden for den givne ramme er kommunernes, og ansvaret for den givne ramme er regeringens.
Vi finder ikke anledning til at kritisere den aftale, der blev indgået mellem regeringen og kommunerne sidste år.
Det var en stram kommuneaftale, og det bliver der sandsynligvis også behov for i år.
Det accepterer vi i Det Konservative Folkeparti, og som følge deraf kan vi heller ikke støtte det forslag til vedtagelse, som SF har fremsat.
Anni Svanholt (SF), 1999-04-15:
Fru Gitte Seeberg erkendte jo meget klart, at der er problemer, specielt forringelser på hjemmehjælpsområdet, og fru Gitte Seeberg sagde også, at det var klart uacceptabelt. Det fortjener faktisk ros, at De Konservative erkender de forhold, men det var svært at høre, hvordan Det Konservative Folkeparti vil gøre noget ved sagen, for jeg formoder, at man så også vil gøre noget ved sagen.
Man accepterede sådan set den økonomiske ramme, og at det var regeringen, der bestemte den.
Det er jo lidt uforståeligt her, for sagen er den, at det er klart nok, at kommunerne må prioritere konkret, men der er jo ikke meget ved at have retten til at prioritere inden for en alt, alt, alt for snæver ramme, og vi ved allerede i dag, at for 1999 var kommunerne nødt til at overskride.
Det var jo 1,4 pct. samlet set, og hvis der bliver lagt op til yderligere stramninger, er det simpelt hen uacceptabelt.
Hvad vil fru Gitte Seeberg gøre ved det?
Klaus Hækkerup (S), 1999-04-15:
Fru Gitte Seeberg henviser til frikommuneforsøgene og det beslutningsforslag, vi behandlede for 14 dage siden fra Venstre og De Konservative om at genoptage forsøgene.
Gitte Seeberg (KF), 1999-04-15:
Det bliver der så også taget hånd om, og det er der også taget hånd om i de konkrete tilfælde.
Ebbe Kalnæs (CD), 1999-04-15:
Da fru Gitte Seeberg i sit ordførerindlæg var inde på spørgsmålet om forsøg i kommunerne og på det forslag, som vi jo har førstebehandlet på området, vil jeg gerne spørge fru Gitte Seeberg, om en af ting, der er tænkt på, når man vil have nye frikommuneforsøg, ikke også hænger sammen med den stramme kommuneaftale, som jo helt klart havde tekst i sig, som forklarede, at man nu skulle give kommunerne større råderum til at løse deres opgaver inden for de her stramme rammer.
Er der i den sammenhæng også tænkt på, at det skal være endnu lettere at lave kommunale samarbejder over grænserne, altså at de små kommuner i højere grad skal have råderum til kommunale samarbejder?
Er der ikke en række områder, hvor de rent faktisk løbende skal have tilladelse og søge ministerier og embedsmænd osv., om de kan få lov til at lave tætte samarbejder? Som et eksempel kunne jeg nævne, at samarbejdet om ungdomsskoler og andet altså kræver en ret lang procedure.
Anni Svanholt (SF), 1999-04-15:
Konsekvensen af det svar, som fru Gitte Seeberg kom med, er da klart, at så vil De Konservative altså alligevel acceptere forringelser på hjemmehjælpen.
Det kan jo ikke være andet; det må vi konstatere her.
De Konservative prioriterer altså hjemmeværnet fremfor hjemmehjælp til de gamle.
Christian H. Hansen (DF), 1999-04-15:
Som noget af det første vil jeg gerne påpege, at det er regeringen og alene regeringen, der har ansvaret for de kommende kommunale forhandlinger, og dermed også regeringen, der har ansvar for, om kommunernes økonomi bliver af en sådan karakter, at man kan undgå nedskæringer og forringelser på børne- og ældreområdet.
Løfter fra regeringens side har der jo været mange af.
De har gået på flere ældreboliger, nedbringelse af ventelisterne på sygehusene, bedre pasningsorlov, lavere takster for børnepasning osv.; alt sammen noget som selvfølgelig skaber forventninger i befolkningen.
Jeg vil ikke spørge i dag, for jeg ved på forhånd, at vi ikke får noget svar, nok mest fordi man ikke kan svare på spørgsmålet.
Det er såmænd, som det plejer at være.
Alle, som har en smule kendskab til det kommunale system, ved, at langt størstedelen af i hvert fald en mellemstor eller en mindre kommunes udgifter ligger på de sociale områder og dermed også på områderne, der hedder vores ældre og vores børn.
Dansk Folkeparti er af den opfattelse, at der skal gøres
en ekstra indsats for de svageste i samfundet, og i Dansk Folkeparti er vi faktisk af den opfattelse, at kommunerne skal have så maksimal kompetence og så maksimalt et ansvarsområde som overhovedet muligt.
Men det betyder også, at kommunerne skal have den nødvendige ro omkring deres økonomi.
Det betyder også, at regeringen skal indse, at den ikke løser sine egne problemer ved at inddrage den kommunale likviditet, som det har været set i flere år.
Senest i dag har amterne meldt ud, at de har behov for 3 pct.
Kommunerne har i efterhånden mange år ikke haft det godt med deres økonomi, og som i mange af de forgangne år skal kommunerne så i gang med sparerunder.
Hvorfor skal de det?
Jo, det skal de, fordi regeringen på den anden side taler om bedre forhold på bl.a. børne- og ældreområdet, og så forventer borgerne, at der sker noget med det samme ude i kommunerne. De fleste kommuner gør, hvad de kan og mere til.
Men hvad hjælper det, når finansministerens sugerør i de kommunale kasser bliver større og større i diameter år efter år?
Så griber man til tiltag ude i kommunerne som besparelser
på bygningsvedligeholdelsen, og derude, hvor jeg selv kommer fra, nemlig landområderne, er det næsten jordveje, vi kører på. Men alt hænger jo sammen med rigets samlede økonomi.
Lad mig slå det fast én gang for alle: Det er regeringen, der forhandler aftalen om den kommunale økonomi.
Forespørgslen her i dag i sig selv er meget god, for det er meget interessant både at drøfte og at få svar på, hvad regeringen har tænkt sig at gøre med de utallige løfter, den har afgivet til den danske befolkning.
Så vil jeg til slut om SF's forslag til vedtagelse, som netop går ud på at sikre det nødvendige rum, sige, at det kan Dansk Folkeparti støtte.
Jeg vil ikke stå her og komme med tre eksempler, for hr. Klaus Hækkerup kan læse regeringens oplæg, og så kan han se, hvor meget af det der er opfyldt.
Det vil jeg ikke være bekendt over for Tingets medlemmer.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-04-15:
Jamen jeg vil bare fortsætte lidt med den konstatering af, som jeg sagde, at redere og erhvervsfolk jo ikke er engle.
Det synes jeg dog siger et eller andet om situationen.
Som andre har sagt, er der selvfølgelig brodne kar i lejren, men de går nok alligevel nedenom og hjem på et eller andet tidspunkt.
Det tror jeg faktisk de gør.
Henrik Svane (RV), 1999-04-15:
Da Det Radikale Venstres ordfører, fru Dorit Myltoft, ikke kan være i salen for øjeblikket, skal jeg fremføre følgende: Den offentlige service er i fokus for tiden, og det er især kommunernes ansvarsområde inden for børne- og ældreområdet, der er under kritik.
SF's bekymring for nedskæringer og forringelser er sympatisk, men som alt andet inden for den offentlige sektor er det et spørgsmål om at sikre balancen mellem et ordentligt serviceudbud og en sund økonomisk udvikling.
Først og fremmest er det vigtigt at slå fast, at
prioriteringer inden for børne- og ældreområdet er en kommunal opgave.
Det bliver vi nødt til at holde fast i, hvis der skal være mening med det kommunale selvstyre.
Der er forskelle på de enkelte kommuner, og derfor skal vi fra lovgiverside være forsigtige med at opstille alt for stramme regler for, hvordan kommuner løser deres opgaver.
Det nytter ikke noget, at vi i Folketinget udsteder gyldne løfter til befolkningen, som kommunerne efterfølgende skal betale for.
Vi skal respektere det kommunale selvstyre, og vi skal respektere, at den enkelte kommune finder løsningsmodeller, der netop passer til de lokale forhold.
Et godt eksempel på en kommune, der bevidst har valgt at prioritere ældreplejen højt, er Gudme på Fyn.
Her er serviceniveauet højt, og kommunen gør meget ud af at give de ældre indhold i tilværelsen gennem deltagelse i klub- og foreningsarbejde, ved aktivering på dagcenter samt gennem etablering af bofællesskaber og tryghedsboliger.
Samtidig er Gudme Kommunes udbud af plejehjemspladser så stort, at kommunen sælger ca. 35 pct. af pladserne til andre kommuner. Det Radikale Venstre er stærkt tilhænger af, at kommuner som Gudme fortsat skal have mulighed for at prioritere på denne måde.
Andre kommuner kan have behov for at prioritere anderledes, og der skal være plads til forskelligheder.
Dér, hvor vi ikke skal acceptere store forskelligheder mellem kommunerne, er på indtægtsgrundlaget.
Derfor søger vi netop at udjævne forskellene gennem udligningsordninger og bloktilskud, hvor udgiftsbehovet inden for børne- og ældreområdet også indgår som parameter.
De årlige aftaler mellem staten og kommunerne er en nødvendighed for at lægge en dæmper på væksten i det offentlige forbrug. Samtidig må det understreges, at der inden for rammerne af aftalen fra juni 1998 er afsat plads til en beskeden realvækst i kommunerne.
Ganske glædeligt har det vist sig, at kommunerne har overholdt aftalen, og at kun ganske få kommuner reelt har sparet på f.eks. hjemmehjælp, selv om avispolemikken kan efterlade et andet indtryk.
Derfor ser vi frem til tilsvarende konstruktive forhandlinger i 1999.
Kommunernes Landsforening har sat en spændende debat i gang om kommunernes fremtid, og i Det Radikale Venstre vil vi med stor interesse følge debatten, som vore folkevalgte i kommunerne også deltager aktivt i.
Det Radikale Venstre kan ikke tilslutte sig det af SF fremsatte forslag til vedtagelse.
Anni Svanholt (SF), 1999-04-15:
Hr. Klaus Hækkerup siger, at man altid er parat til en åben debat.
Ja, der tages mange debatter her i Folketinget, og det er også godt og vigtigt.
Men at tage en debat, som er med til at fastlægge retningslinjerne for den kommunale økonomi, er lige præcis det, som regeringen og regeringspartierne hele tiden og gang på gang viger tilbage for.
Og det er jo ejendommeligt.
Det er den kommunale økonomi og hele velfærdssamfundet og de oplevelser, som folk har i den forbindelse; det er jo det, man har ude i kommuner og amter, hvor man er tæt på tilbudene, hvor man oplever det.
Og det er da væsentligt for den opbakning, der skal være til et solidarisk velfærdssamfund. Jeg vil også gerne her minde hr. Klaus Hækkerup om, at det analysearbejde, der blev lavet i rapporten »Den kommunale økonomi år 2005« fra juni 1998, hvor man har lavet analyser på sektorområderne, jo faktisk fastslår: »Analyserne på sektorområderne, som er gengivet i de nævnte kapitler, viser, at det inden for de fleste udgiftsområder er muligt at imødekomme kendte behov, men på nogle områder kan man ikke både dække nye behov og reducere eksisterende ventetider inden for den gennemsnitlige vækstrate, der er opstillet.«
Villy Søvndal (SF), 1999-04-15:
Det udviklede sig så til et, kan man sige, ret voldsomt defensorat, altså forsvar, fra hr. Klaus Hækkerups side over for de eksisterende tilstande.
Jeg ved ikke, om man må spørge efter både ordførertalen og de efterfølgende bemærkninger: Er der den situation på de fundamentale velfærdsområder - på ældreområdet, på børneområdet, på området: udstødte, på sygehusområdet osv. - som regeringen gerne ser?
Er der slet ingen steder overhovedet, hvor man godt vil videre efter nu at have leveret et stort forsvar for alt det, der er?
Er det sådan, vi skal forstå hr. Klaus Hækkerup,
eller kunne vi bare få antydningen af, hvor regeringen måske synes der forekommer problemer, der var værd at kigge på?
Klaus Hækkerup (S), 1999-04-15:
Jeg ville bare lige spørge hr. Christian Hansen for en sikkerheds skyld, for jeg kan nemlig ikke se, hvad det er for utallige løfter til den danske befolkning, regeringen ikke har indfriet.
Jeg vil bare bede hr. Christian Hansen om at nævne tre af de utallige løfter, som regeringen ikke er i fuld gang med at gøre noget ved.
Hvad er det for tre områder, der ikke er indfriet?
Ebbe Kalnæs (CD), 1999-04-15:
Jeg vil gerne spørge hr. Klaus Hækkerup - når vi nu taler om den generelle udvikling - om der er brugt færre penge til service over for ældre og til pasning af børn, og om der er færre ansatte på de områder til at tage sig af de mennesker. Hvordan har udviklingen været i 1997, 1998 og 1999?
Har der været en nedgang i antallet af ansatte på de serviceområder, og er der samlet brugt færre penge på områderne?
Klaus Hækkerup (S), 1999-04-15:
Først til fru Anni Svanholt, der siger, at vi ikke vil tage en åben prioriteringsdebat: Det vil vi gerne.
Jeg synes faktisk, at Folketinget løbende har en åben prioriteringsdebat.
Der bliver jo konstant forelagt en mængde beslutningsforslag for os.
Inden for de næste 14 dage skal vi behandle et forslag fra Enhedslisten, hvor vi netop igen skal debattere prioriteringen af hjemmehjælpen, så at fremstille det, som om vi ikke vil tage nogen debat, er jo langt, langt ved siden af realiteterne.
Så siger fru Anni Svanholt, at hver anden kommune må gribe til fyringer ifølge Politiken.
Nu vil jeg godt sige, at Politiken er jo ikke noget sandhedsvidne på området her, men hvis vi går ud og undersøger tingene - og lad det også være et svar til hr. Villy Søvndal, der taler om forringelser i halvdelen af kommunerne til hjemmehjælpsområdet - fremgår det af de papirer, som hr. Villy Søvndal jo også har fået i Socialudvalget, at Kommunernes Landsforening kan oplyse, at der er 43 kommuner, som har reduceret deres udgiftsniveau på hjemmehjælpsområdet, altså ikke halvdelen af kommunerne.
Og for de 43 kommuner gælder det, at kommunens samlede ældreudgifter pr. ældre over 67 år ligger over landsgennemsnittet, at antal modtagere af varig hjemmehjælp pr. 100 ældre over 67 år i de pågældende kommuner lå betydeligt over landsgennemsnittet, og at antal tildelte timer af varig hjemmehjælp pr. modtager pr. uge i kommunen lå over landsgennemsnittet.
Og at der er 43 kommuner, der har valgt at se deres serviceniveau efter i sømmene, synes jeg altså ikke man kan kritisere dem for. Jeg vil godt sige til hr. Villy Søvndal, at for mig er det her ikke noget, man kan gøre op i statistik og ord.
Men at jeg går ud og siger, at de ældre, jeg møder, og de, jeg snakker med, er godt tilfredse, har vel ingen vægt i denne her debat. Men sådan forholder det sig faktisk. Det, jeg synes er centralt, er, at vi vurderer, og at kommunerne vurderer: Hvad er det konkrete behov, den ældre har?
Det er klart, at behovet er større, lige når den ældre er blevet udskrevet fra sygehus, end 1 uge eller 2 uger efter.
Det er klart, at behovet kan være større på andre tidspunkter.
Lad mig så endelig sige til hr. Ebbe Kalnæs, at jeg ikke kan se, der er brugt færre penge, eller der er færre ansatte.
Men det må man kunne i de oversigter, SF laver.
Jeg har bare aldrig haft lejlighed til at se dem.
Anni Svanholt (SF), 1999-04-15:
I de forløbne år har SF taget initiativ til en drøftelse i Folketinget af den kommunale økonomi, og gang på gang er vi blevet nedstemt med den begrundelse, at det er regeringen, der forhandler med de kommunale organisationer, og at det ville være uhensigtsmæssigt at melde forhandlingsstrategier ud på forhånd.
Når SF så igen i år stiller forespørgslen, er det, fordi vi er dybt bekymrede for udviklingen ude i kommunerne med de aftaler, som det er muligt at opnå med regeringen.
Når børns og ældres vilkår drøftes her i salen, hører vi ikke, hverken fra regeringens eller fra regeringspartiernes side, at de synes, at vilkårene for børn og ældre skal forringes, enten ved nedskæring af servicen eller øget brugerbetaling.
Nej, tværtimod; selvfølgelig skal ældre, der har behov, have den tilstrækkelige hjemmehjælp, plejehjemsplads m.v., og børnene skal selvfølgelig passes, også under rimelige forhold.
Alt dette siges på den ene side, mens man derefter på den anden side indgår økonomiske aftaler med kommunerne, som umuliggør det.
Det må være ret og rimeligt, at Folketinget medinddrages i drøftelserne om, hvilket niveau og hvilke rammer kommunerne skal have for at opfylde de politiske mål.
De sidste dages udmeldinger fra kommunerne er meget bekymrende for udviklingen af det danske velfærdssamfund. Mange kommuner er så pressede i dag, at de er tvunget til at finde løsninger, som i høj grad rører ved de grundlæggende værdier i vort samfund.
Det bærende element i velfærdssamfundet er, at vi solidarisk dækker udgifterne til børn, syge og ældre.
Det må der ikke ændres på.
SF mener derfor, at det må være et krav, at regeringen stilles til ansvar for Folketinget om, på hvilken måde den agter ved de kommunale forhandlinger at undgå forringelser på børne- og ældreområdet.
Rammerne for den kommunale økonomi er også et folketingsanliggende.
Besvarelse
Mogens Lykketoft (S), 1999-04-15:
Nu mener jeg, man til fru Anni Svanholts begrundelse for forespørgselsdebatten i dag jo nok kan sige, at de mere generelle retningslinjer for økonomien og de politiske prioriteringer ganske ofte er genstand for debat her i Folketinget, men vi har hvert år forhandlingerne med kommuner og amter
; forhandlinger, der ikke på det her tidspunkt er startet endnu, som indledes i slutningen af maj og begyndelsen af juni, og hvor det er svært, også fordi talgrundlaget langtfra er færdiggjort på denne her tid af året, at byde meget konkret på indhold.
Men det er klart, at der i de forhandlinger ligger nogle mål for den offentlige service, som der har gjort tidligere år, nogle rammer for økonomien, og det, der er opgaven, er altid så godt som muligt at forene det, der er ønskeligt, med det, der økonomisk er forsvarligt.
Aftalerne skal selvfølgelig også ses i sammenhæng med de resultater, der allerede er opnået, og de fremtidige prioriteringer, der er fastlagt, for der ligger jo - mere detaljeret med KL end med Amtsrådsforeningen - en ramme for en 4-års-periode, som man var enig om allerede sidste år.
Jeg synes, det er værd for bare i enkelte ord at imødegå det billede af forringelser, fru Anni Svanholt her anfører, at sige, at der altså siden 1992 er skaffet 180.000 flere børnepasningstilbud i danske kommuner.
Der er sket en udbygning også på ældreområdet.
Det kan være lidt sværere at gøre den op i tal, men så vidt vi kan se, er der i samme periode en vækst i reale størrelser på et par milliarder kroner og også en forøgelse af personaleindsatsen og samtidig en etablering af, bare frem til 1997, som vi har tal for, en 12-13.000 nye plejeboliger.
I øvrigt skal jeg henlede opmærksomheden på, at SF og regeringen ved finanslovaftalen for 1998 afsatte en pulje på 225 mio. kr. til forbedring af hjemmehjælpen.
Den er nu ved at blive udmøntet og vil forhåbentlig, sammen med de mere præcise retningslinjer, der nu er givet omkring hjemmehjælpen, medvirke til, at de bestemt uønskelige og også påviseligt ikkelovmedholdelige beskæringer, der nogle enkelte steder er sket på hjemmehjælpen, bliver rettet op.
Jeg er ikke i stand til på det her tidspunkt at bidrage så meget mere til opklaring af detaljerne i, hvad der kan blive resultatet af kommuneforhandlingerne, men det vil jo være, skal jo være, som altid, at et resultat efterfølgende skal godkendes i Folketingets Finansudvalg.