Helga Moos (V), 2003-04-24:
Jeg vil sige, at det ikke er helt urimeligt, at der kommer en forespørgsel om det her, for det er noget, som har trukket i langdrag.
Forespørgslen indeholder to elementer: en uvildig undersøgelse af det juridiske og politiske ansvar for opførelse af barmarksværkerne og så at sikre, at alle nødlidende barmarksværker fremover modtager støttemidler, der bringer varmeregningen ned på niveau med individuel oliefyring.
Lad os se på det sidste først.
Med de sidste 85 mio. kr. kan vi beregne, at økonomien nu er på plads.
Hvis vi går ind og ser på den langsigtede varmeregning, så er vi nu under de der 16.600 kr. eller på niveau med det for alle værkerne. Så skal vi jo også lægge mærke til, at der er nogle, som er helt nede på 10.500 kr.
Det er de færreste, der er så langt nede.
Hovedparten ligger mellem 15.000 kr. og 16.600 kr., men der er altså nogle, som har virkelig lave varmepriser.
Vi skal da ikke udelukke, at vi skal ind og undersøge dem en ekstra gang.
Men ellers må princippet altså være, at de, der har opført sig mindre hensigtsmæssigt, selv må betale, hvis de har opført sig mindre hensigtsmæssigt. Hvis de ikke har udgiftsført indekstillæggene, eller hvis de har haft for lave afskrivninger, eller hvis de har optaget for kort lån i forhold til den tid, hvor tingene kan stå, eller hvis de har haft for høje administrationsomkostninger eller driftsomkostninger, så er det noget, som folk selv har besluttet sig for, eller som folk selv ikke har gjort noget ved.
Der må vi altså sige, at vi nok skal stå for det, som er uforskyldt, det hæfter vi for, og det vedkender vi os vores ansvar for.
Men for det, som er selvforskyldt, er det altså sådan, at der må almindelige mennesker påtage sig ansvaret for det, de selv beslutter sig for. Så er det også værd at bemærke, at vi, når vi taler om oliereferencen 16.600 kr. for et hus på 130 kvadratmeter, så har vi et gennemsnit.
Der er mange almindelige forbrugere med oliefyr, der har en betydelig højere betaling.
Det her er et
gennemsnit.
Og så lige pludselig siger vi, at alle barmarksværker skal være under gennemsnittet.
Det vil sige, at vi i realiteten siger, at det skal være meget billigere med barmarksværker end med oliereferencen.
Det synes jeg da er tankevækkende.
Så vil jeg sige, at der med hensyn til spørgsmålet om ansvarsplacering er tre kritikpunkter.
Der er det, at Finansudvalgets aktstykke ikke i tilstrækkelig grad fik beskrevet usikkerheden om støttebehovet, som der står i Statsrevisoratets beretning.
Så er der det om, at ministeriet - og læg nu mærke til, hvad jeg siger - i 1990 ikke sørgede for at udarbejde en vejledning til kommunerne om beregning af følsomhedsanalyser og selskabsøkonomiske risici.
Læg mærke til, at der er vi tilbage til dengang, da vi var i regering, så lad være med at sige, at vi løber fra noget, og at det her er en kamp mellem to partier.
Og så kritiserer man, at der ikke var en klar opgavefordeling.
Med hensyn til barmarksværkerne mener jeg, at man først og fremmest skal klandre tiden og udviklingen.
Det gik jo godt indtil 1998.
Da lå 90 pct. af barmarksværkerne under oliereferencen.
Så stiger gassen, og elektriciteten stiger
ikke, og så går det galt.
Og så går vi altså ind og retter tingene op.
Men nu skal vi også til at slippe det løs.
Nu kommer
Man kunne jo også sagsøge nogle rådgivende ingeniørfirmaer for at have vejledt forkert.
Man kunne snakke med kommunerne.
Jeg synes, at vi, når vi først har fået den beregnede langsigtede varmepris på plads, er nået hovedparten af vejen.
Så vil jeg i øvrigt sige, at jeg har medfølelse med de mennesker, som har været kørt igennem den her turbulente tid.
Det har ikke været nemt.