Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-11-27:
Det skal jeg gøre meget kort, for i virkeligheden var der ikke så frygtelig mange spørgsmål i denne runde, men en kvittering for den åbenhed, som jeg markerede.
Jeg vil gerne kvittere for den kvittering.
Det peger jo alt sammen i en meget konstruktiv retning
Så blot lige til fru Line Barfod, som spørger, om der findes en undersøgelse af befolkningens holdning og forventning til, hvad der egentlig er den aktuelle retstilstand: Det bliver jeg svar skyldig på.
Det ved jeg faktisk ikke om der gør.
Det er jeg måske tilbøjelig til at tro at der ikke gør.
Det er vel præcis derfor, vi har et parlament, som formodes at være i den dybe intensive dialog med den danske befolkning, og at vi her tager et ansvar for at fastlægge den linje, som vi mener der er grundlag for i befolkningen.
Det er jo også derfor, det er vigtigt, at der har været en forudgående bred debat både om den betænkning, det her hviler på, og i øvrigt i forbindelse med den høringsrunde, der har været i forbindelse med lovforslaget.
Nu skal vi ikke i gang med udvalgsarbejdet, men jeg synes, det forekommer at være meget fornuftigt med en teknisk gennemgang.
Det er rigtigt, men det var heller ikke det, jeg sagde.
Jeg sagde, at i de situationer, hvor man i den lovregulering har brug for at indhente et samtykke, vil det forhold, at det væv eller det biologiske materiale, man forsker på, kommer via den her kanal, hvor der er en formodning om et samtykke, jo ikke føre til, at man ikke indhenter samtykke - jeg tror også, at sætningen hænger sammen, når man ser den på skrift, selv om den nok blev noget kompliceret.
Det var det, jeg sagde.
Til fru Lene Garsdal om kunstig befrugtning: Lad os afklare det videre.
Hvis der er en usikkerhed omkring det, er det i hvert fald en, der kan afklares via nogle skriftlige svar.
Det er jeg slet ikke i tvivl om.
Jeg står måske også og foregriber begivenhedernes gang lidt, al den stund det jo er sådan, at vi har anmeldt, at lov om kunstig befrugtning vil optræde på Folketingets arbejdsprogram senere i denne samling, og det vil jo være naturligt, at vi håndterer det spørgsmål der, hvis der er usikkerhed om, hvorvidt udleveringsreglerne er reguleret godt nok. Ellers vil jeg bare kvittere for de faldne bemærkninger og måske lige på falderebet sige til fru Tove Videbæk
, at jeg tror nu nok, at der ressourcemæssigt er forskel på en situation, hvis man i de millioner af tilfælde, hvor det her opstår hvert år, hver gang skal indhente et skriftligt samtykke, og den situation, hvor det er en mere generel informationsforpligtelse, der bl.a. fører til, at den læge, der har det tætte patientforhold og har en sikker viden om sin patient, kan lægge til grund, hvad det er for en holdning, patienterne har givet udtryk for i den første samtale og også kan det anden gang, tredje gang, femte gang og tiende gang, der skal udtages biologisk materiale.
Lægen behøver derfor ikke hver gang at have samtykkeerklæringen op af skuffen og forklare den måske ældre patient, der risikerer at blive konfus: Nu skal du skrive under her, før jeg kan tage denne her blodprøve.
Hvorfor skal jeg nu dét, spørger patienten.
Jeg tror altså, at der i virkelighedens verden vil være ganske betydelig forskel på det ene system og det andet system.
Det er derfor, jeg bare stilfærdigt fremhæver, og det er ikke, fordi jeg hverken har kroner eller dollartegn i øjnene, at det jo også er en grundlæggende patientinteresse, at de sparsomme ressourcer, om end de ikke er så sparsomme, som de har været, så dog fortsat sparsomme ressourcer i sundhedsvæsenet anvendes målrettet på at give patientbehandling og ikke på at forvalte papirer og underskrifter.
Men det er et tema, som jeg føler mig helt tryg ved, at vi vender tilbage til.