Holger K. Nielsen (SF), 2001-05-31:
Ja, det her er jo den sidste afslutningsdebat, vi har før folketingsvalget, og der er derfor god anledning til, at vi vurderer regeringen i hele valgperioden.
Det startede meget skidt med et tæt samarbejde om den økonomiske politik, om finanslov med de borgerlige partier.
Det brændte regeringen så fingrene så meget på, at den siden hen har erkendt, at det har været nødvendigt at få et tæt samarbejde med venstrefløjen.
Vi har i perioden fået et tættere samarbejde mellem regeringen og venstrefløjen om den økonomiske politik, og jeg håber på, at det kan fortsætte også til efteråret.
Med andre ord, der er ingen grund til, at der skal udskrives et hurtigt valg, som Venstre og andre har lagt op til igennem længere tid.
Der er stadig arbejde at gøre her i Folketinget, der er problemer, der skal løses ude omkring i samfundet.
Derfor synes jeg, at vi skal gå i gang med det, og vi ser fra SF's side frem til at også kunne få et samarbejde med regeringen om finansloven her til efteråret.
Det betyder jo, at vi står med et meget klart mønster i dansk politik med et samarbejde mellem regeringen og så venstrefløjspartierne om den økonomiske politik og på den anden side V og K, der har et tæt samarbejde med det yderste højre.
Dansk Folkeparti arbejder tæt sammen med Venstre og De Konservative.
Det får vælgerne så at forholde sig til: Vil man have en borgerlig regering støttet af det yderste højre, eller vil man fortsætte den udvikling, vi har set i de seneste år, hvor der er skabt et stadig tættere og godt samarbejde mellem venstrefløjen og den nuværende regering.
Jeg tror, at vælgerne i den sidste ende vil kunne se, at det er uholdbart med en V-K-regering støttet af den yderste højrefløj på enhver mulig måde.
Men jeg vil også sige her i dag, at det så også er nødvendigt, at den nuværende regering, at det nuværende flertal på velfærdspolitikken specielt gør en forskel, for det er dér, mange mennesker er kommet i tvivl.
Siden 1993 har vi jo på mange måder oplevet en bemærkelsesværdig positiv udvikling i dansk økonomi.
Alle de økonomiske nøgletal står fint: den offentlige gæld, betalingsbalancen, arbejdsløshedstallet er faldet betragteligt, og det vil sige, at hvis man ser på den rene økonomiske udvikling, er denne her regering jo ret beset en af de mest succesfyldte i efterkrigstiden, når man ser på, hvad der faktisk er opnået.
Men det, som mange mennesker alligevel siger til sig selv, er: Når det går så godt med dansk økonomi, når det går så godt med alle nøgletallene, når det går så godt med produktionen, hvordan kan det så være, at der stadig væk er så mange huller i vores velfærdssamfund? Mange mennesker føler en utryghed i forhold til fremtiden: Kan jeg få mine børn passet på en ordentlig måde; kan mine børn få en ordentlig folkeskole; kan jeg selv få en ordentlig sygehusbehandling, hvis jeg får behov for det; kan jeg få en ordentlig alderdom; kan jeg blive passet ordentligt?
I betragtning af de store vanskeligheder, problemer, der er på en række af de her kerneområder, er det afgørende nødvendigt, at regeringen får initiativet i velfærdspolitikken.
Der har været nogle meningsmålinger, som har vist, at vælgerne er ved sådan at få lidt mere tillid til de borgerlige, når det drejer sig om velfærdspolitikken.
Jeg tror ikke, det kan fastholdes.
Men hvis den fastholdes, er det en katastrofe, og derfor må regeringen i praksis vise, at det er på velfærdspolitikken, man gør en forskel i forhold til den yderste højrefløj og de borgerlige partier.
Det er også derfor, jeg er meget tilfreds med, at vi i dag har fået en debat omkring det såkaldte forsikringssamfund, for det er en ganske, ganske afgørende debat, en principiel diskussion om det danske samfunds fremtidige udvikling.
For det er jo fuldstændig korrekt, at vi langsomt, men sikkert ser en udvikling, hvor der i stadig større udstrækning kommer penge ind i forholdet mellem borgerne og den offentlige sektor, hvor stadig flere grupper sikrer sig, hytter deres egne skind i forhold til at blive behandlet på sygehuset, i forhold til deres børns skolegang, i forhold til deres pension, i forhold til alle mulige velfærdsydelser.
Det er jo indlysende nok, at hvis den udvikling fortsætter, vil man komme et stort skridt nærmere en amerikanisering, ikke direkte en amerikansk model, selvfølgelig ikke, men en model, der i høj grad ligner den amerikanske og den britiske mere end den model, vi kender her i Danmark.
Der er afgørende nødvendigt, at man får den offentlige sektor til at fungere, at man siger til de forældre, der flytter deres børn væk fra folkeskolen
, fordi
de ikke mener, at den er god nok: I skal ikke flytte jeres børn fra folkeskolen, I skal lade dem blive i folkeskolen, men vi vil så også sikre, at I bliver tilfredse med den.
Og omkring sygehusbehandlingen: Vi vil så sikre, at I kan få den behandling, som I i dag forsikrer jer i forhold til.
Det er derfor, at der i virkeligheden er tale om en meget stor indsats, vi skal gøre i fællesskab for i praksis at undgå, at denne udvikling fortsætter.
For den breder sig mere og mere, og der kan være gode argumenter for det, men vi skal fjerne grundlaget for, at de argumenter kan fremføres.
Derfor vil jeg godt igen nævne den plan, jeg tidligere har nævnt om en ambitiøs indsats omkring folkesygdomme, operation af hofte, ryg, knæ, grå stær, alle de operationer, som giver ventelister for mange mennesker, og som er en meget væsentlig årsag til, at Trehøje Kommune, forskellige fagforbund, forskellige virksomheder laver deres private forsikringsordninger.
Men det er også nødvendigt at tage fat på andre velfærdsområder, på ældreområdet, hvor der er nogle helt, helt konkrete ting omkring plejehjemspladser, omkring ældreboliger, men hvor jeg også tror, at man er nødt til at tænke lidt nyt omkring plejehjem, måske overveje at gå tilbage til de gamle alderdomshjem, hvor plejehjemmet ikke bare bliver et hjem for meget dårlige ældre, men hvor velfungerende ældre, som har behov for mere social kontakt, kan være sammen og få en ordentlig pasning.
Og jo også, at vi kommer væk fra denne tankegang om, at vi har en ældrebyrde.
Det er sådan et udtryk, teknokraterne elsker.
Og de tænker økonomisk.
Men de ældre er da ikke nogen byrde, de er da også en ressource for vores samfund.
Jeg tror, vi meget mere offensivt skal ind på tankegangen om, hvordan vi kan bruge de ressourcer, de ældre har.
Der er flere og flere, der trækker sig tidligt ud af arbejdsmarkedet; den udvikling er der.
Men så bliver det jo en opgave at sikre, at de mennesker kan bruges på en ordentlig måde, f.eks. at vores børn kan få nogle bedsteforældre - i gåseøjne - som de kan blive passet af, som de kan få historier af, at man får en kontakt mellem de ældre også på daginstitutionerne, at man i det civile samfund, som man kalder det, opbygger nogle former, hvor vi kan bruge de ældre på en ordentlig måde, også i forhold til skolerne, alle de erfaringer, de har, som de kan give videre til vores børn.
Det vil sige, at vi skal tænke ældrepolitik ikke bare som et spørgsmål om plejehjemspladser og plejehjemsbyggeri, men også tænke på, hvordan vi kan bruge alle de ressourcer, mange ældre mennesker har.
Og også, at vi i den offentlige sektor kommer væk fra den ofte lidt formynderiske tendens, der er, hvor det bliver meget svært for mange ældre mennesker, når de skal på de offentlige kontorer, hvor de ofte føler sådan en arrogant holdning, hvis de skal have nogle briller, hvis de skal have noget hjælp.
Vi er nødt til at få en tankegang ind i hele den offentlige sektor, hvor vi behandler dem med værdighed, med menneskelighed.
Det tror jeg, vi skal arbejde meget mere med, i stedet for at vi teknokratiserer debatten til udelukkende at dreje sig om penge til plejehjemsbyggeri.
Det er også spørgsmålet om en arbejdsmarkedspolitik, hvor de arbejdsløse behandles som mennesker og ikke som tal i en beregning fra Finansministeriet.
Vi skal også betragte de arbejdsløse som en ressource i stedet for at betragte dem som en brugt tallerken, som bare skal smides væk eller stuves til side, for der er, som jeg har sagt tidligere i dag, sket en meget bemærkelsesværdig udvikling i arbejdsløshedstallet.
Det er faldet ganske betragteligt.
Men tillad mig alligevel at sige, at der jo stadig væk er omkring 160.000-170.000 registrerede arbejdsløse, at der er flere hundredtusinde mennesker, der er sat uden for arbejdsmarkedet på andre ordninger.
Jeg kan huske dengang i 1970'erne, da arbejdsløsheden
første gang - første gang i mange år i hvert fald - røg op over 100.000, da var der en kæmpeoverskrift i aviserne: Arbejdsløsheden er over 100.000.
Da arbejdsløsheden var oppe på 125.000, stod der 30.000 mennesker herude og protesterede.
Da var det en katastrofe.
Da gav det store overskrifter, at arbejdsløsheden var på 130.000.
I dag har vi en arbejdsløshed på 160.000, og det betragtes som en stor succes.
Prøv lige at tænke på, at det har noget at gøre med, at vi i vores hoveder har vænnet os til, at arbejdsløsheden sådan naturligt ligger oppe på en 160.000, 200.000, 300.000.
Men vi i SF nægter at acceptere en naturlig arbejdsløshed.
Så længe der er 160.000 registrerede, der er uden for arbejdsmarkedet, så længe der er flere hundrede tusinde, der er uden for arbejdsmarkedet på andre ordninger, så er der en opgave, der skal løses. Og det er ikke bare et spørgsmål om aktivering, et spørgsmål om nogle tal, det er også et spørgsmål om, at vi aktivt går ind med en efteruddannelsesindsats, at vi aktivt går ind med at skabe job i den private sektor, i den offentlige sektor.
Vi har i samfundet sådan en smid væk-mentalitet.
Vi køber stadig mere engangsemballage, flere engangsskeer og -gafler, som vi bare smider væk.
Det bliver ofte kritiseret.
Men denne smid væk-mentalitet har vi også i forhold til mennesker.
Det er nemt for virksomhederne.
Der er ikke meget socialt ansvar i forhold til de arbejdsløse i virksomhederne.
Derfor ligger der en kæmpeopgave for både den offentlige sektor og den private sektor i forhold til at få skabt ordentlige vilkår, at få brugt de mange ressourcer, der i dag er sat uden for arbejdsmarkedet, og at vi i vores arbejdsmarkedspolitik sætter meget mere damp på at betragte de mennesker, der er uden for, som en ressource i stedet for et problem.
Moderne velfærdspolitik er også, hvad vi kan kalde tid
til livet, tid til et liv, der ikke udelukkende er defineret af lønarbejde, men hvor fri tid får en hel selvstændig betydning som et velfærdsgode.
Tid til livet er ikke mindst vigtig for børnefamilierne, som i mange tilfælde lever ekstremt stresset.
Derfor er det også vigtigt, at der nu er et flertal for en udvidelse af barselorloven.
Vi mener også, at det er vigtigt i et ligestillingsperspektiv.
Der er faktisk en tendens til, at stadig flere mænd tager fri for at kunne passe deres børn, og der er kommet en stadig stigende forståelse for, at det er vigtigt, det også er et velfærdsgode, et gode at få den mulighed. Der er adskillige, som er ligesom lidt bekymrede for, om en udvidet barselorlov kan få negative konsekvenser for ligestillingen.
Det skal den ikke have.
Den skal bruges som et middel til, at børnene får bedre opvækstvilkår, men også som et aktivt instrument til at skabe større ligestilling i det danske samfund.
I Norge har man faktisk set en udvikling, hvor mændene i stadig stigende grad påtager sig det ansvar.
Vi ved, at det også er sådan i Danmark.
SiD-formanden sagde det meget smukt her for nylig i et interview, hvor han sagde: Jeg siger til alle mine medlemmer, at de går glip af fantastisk mange oplevelser, hvis ikke de tager den her barselorlov.
Han siger: Jeg gjorde det selv.
Jeg glemmer det aldrig, siger han.
Og alle os, der har prøvet det, ved det jo også godt.
Så derfor ligger der, synes jeg, en meget vigtig opgave i at skabe incitamenter til, at det også bliver brugt aktivt ligestillingsmæssigt, så mændene også får del i barselorloven, og at det er en forudsætning for, at den bliver udvidet.
Boligbyggeriet skal udvides.
Det er en afgørende forudsætning for, at vi får løst nogle af de hjemløseproblemer, der er, og for, at vi får løst nogle af de forudsætninger, der skaber fremmedfrygten.
Når vi ser mange mennesker, der udtrykker fremmedfjendske holdninger, har det jo ofte noget at gøre med nogle boligproblemer.
Hvorfor kan jeg ikke få en bolig, når flygtningene kan, siger de så.
Vores svar til dem skal være: Vores svar til dem skal være: Kammerat, du kan godt få en bolig, du skal have en bolig, men flygtninge skal også have en bolig.
Vi har råd til i vores samfund, vi er så rigt et samfund, at vi godt kan skabe, vi skal skabe boliger
både til dig og til de flygtninge, der også har behov for det.
De kommuner, som i dag har svært ved at løse den her opgave, skal selvfølgelig kritiseres, når det er relevant, men vi skal også give rammer for, at de kan komme i gang med boligbyggeri, så de kan løse de her opgaver.
Miljøpolitik er vigtigt.
Det har ikke været nævnt så meget i dag, men vi lægger i SF vægt på fortsat at presse på omkring en grøn udvikling i det danske samfund.
Globale miljøproblemer er der jo.
Der er en drivhuseffekt.
Klimaet ændrer sig.
Der er en række negative ting, som udvikler sig, og det er, som om vi betragter det som en Titanic, hvor Titanic er på vej ned, og vi gider ikke rigtig beskæftige os med det.
Det er uholdbart.
Derfor skal vi også tage et ansvar for det.
Det er vigtigt, vi går i spidsen.
Det er vigtigt, vi ratificerede Kyoto-aftalen for nylig.
Det er vigtigt, og det er vigtigt, vi her i landet er i front med alle de her ting.
Trafikpolitikken: Der mangler stadig væk, synes jeg, nogle perspektiver fra regeringens side.
Vi skal væk fra alle de her asfaltforlig, men vi presser fra SF's side på og vil gøre en yderligere indsats også her til efteråret.
Landbrugspolitik, omstilling til økologisk landbrug.
Vi skal væk fra en landbrugsproduktion, der er for meget præget af industri, og hvor man ikke tager hensyn til miljøet.
Opgør med kemikaos.
Alle de kemiske stoffer, der skaber allergi, og som vi i virkeligheden ikke har overblik over, hvor der er mulighed for, at man, uden at det er undersøgt ordentligt, kan fylde alle mulige kemiske stoffer i produkterne.
Opgør med kemikaos.
Opgør med en fødevarepolitik, der forurener.
En skattepolitik, der i højere grad lægger vægt på miljøet.
Internationalt er det også vigtigt, at vi i Danmark presser på.
Jeg vil godt rose regeringen for dens mellemøstenpolitik.
Det var et vigtigt signal, der blev givet i går, da Arafat var i Danmark, og hvor der kom et helt klart signal fra den danske statsminister om, at man vil støtte udsendelse af observatører, at man vil støtte en indsats fra EU omkring Mellemøsten.
Vi kan diskutere meget, hvad EU skal bruges til.
I SF er vi helt klart tilhængere af, at EU får en stærkere rolle udenrigspolitisk, at man spiller en stærkere rolle på det punkt, og at man bør kunne gøre det i Mellemøsten.
Det har vi sagt ved adskillige lejligheder, og det står vi ved, og derfor er det et fantastisk vigtigt signal, der blev givet til palæstinenserne i går.
Jeg tror, det betyder noget i Mellemøsten, at det signal bliver givet, at vi er villige til at støtte udsendelse af observatører, at vi får fortalt befolkningen i Palæstina, at der også i Vesten er lande, der ikke udelukkende er på Israels side.
Hvis Europa skal spille en rolle i Mellemøsten, er det en afgørende forudsætning, at vi ikke siger det samme, som USA gør, for hvis vi siger det samme som USA, hvorfor skal vi så være der?
USA's meget tætte alliance med Israel er et af hovedproblemerne omkring mellemøstenkonflikten, hvor Israel i realiteten jo har fået lov til at fortsætte en ulovlig bosættelsespolitik, som alle erkender er et af hovedproblemerne.
Derfor håber jeg meget på, at den udvikling kan fortsætte, og at Danmark fortsat vil spille en offensiv rolle i Mellemøsten.
På NATO-mødet forleden i Budapest skete der også noget meget vigtigt, da de europæiske lande for første gang udtrykker sig kritisk i forhold til missilforsvarsprojektet.
Det kan skyldes ændringerne i det amerikanske senat, hvor der nu er demokratisk flertal, og hvor der nu er en mulighed for at få stoppet projektet.
Jeg kunne godt ønske mig, at den danske regering måske var lidt mere offensiv her.
Det er i høj grad os, der sidder med nøglen vedrørende Thuleradaren.
Nu er der åbnet for, at vi kan ytre os i forhold os til de amerikanske planer.
Det har en række europæiske lande gjort, og jeg mener, at det nu er tid til, at den danske regering i langt højere grad melder ud på det.
Som det fremgik af den høring, vi havde her i Folketinget for ca. 1 måned siden, vil det give voldsomme sikkerhedspolitiske effekter, hvis USA gennemfører deres NMD-projekt, med en ny oprustning andre steder i verden, Kina, Indien, Pakistan.
Det vil sige en ny bølge af oprustning i en tid, hvor vi har brug for det modsatte, hvor vi har brug for nedrustning.
Derfor ligger der et stort ansvar på den danske regerings skuldre her.
Og efter NATO-mødet forleden bør der nu være mulighed for, at vi kan melde meget mere aktivt ud.
Som sagt, det blev bedre og bedre med årene i denne her valgperiode.
Vi håber på, at vi kan fortsætte samarbejdet her til efteråret, med henblik på at der kan skabes et meget stærkt solidarisk alternativ til de borgerliges usolidariske politik støttet af den yderste højrefløj.