runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-11-03:
Jeg kan sige, at regeringen ikke har planer om at søge traktaten ændret på dette punkt.
Det er vores opfattelse, at miljøgarantien virker.
Den virker i den forstand, at vi i sidste uge, i tirsdags, da Kommissionen traf sin afgørelse, så, at der blev givet medhold i fem miljøgarantisager, og der blev givet afslag på to, og vi fik bekræftet, at vi kan opretholde den danske godkendelsesordning vedrørende kreosot.
Og med hensyn til kreosot henviser Kommissionen direkte til forsigtighedsprincippet, hvad jeg synes er udmærket.
Det er positivt.
I forhold til madsminkedirektivet og miljøgarantien vil jeg sige tre ting.
For det første: Vi vil nu gå i gang med at skaffe os allierede i Europa på regeringsniveau, på politisk niveau i øvrigt, mellem forbrugerorganisationerne, så godt vi overhovedet kan, mellem organisationer i øvrigt i hele Europa.
Det er på det generelle miljøområde, vi skal sikre bedre generelle regler.
For det andet: Vi vil, og det synes jeg fødevareministeren på udmærket vis har formidlet i disse dage, sige til danskerne, at heldigvis har detailhandelen og organisationerne, der har ansvaret for fødevarer i Danmark, nu sagt tydeligt i går i enighed til fødevareministeren, at der ikke kommer disse produkter på danske hylder i detailhandelen.
Det synes jeg er et umådelig positivt budskab til den danske befolkning.
Det kan vi gøre, og det har vi besluttet os for.
Jeg vil gerne i dag give udtryk for en stor anerkendelse af brancheorganisationerne, som sammen med fødevareministeren er nået dertil.
Det er jo ikke noget, fødevareministeren kan bestemme, men det er noget, organisationerne har besluttet, og det synes jeg fortjener stor respekt.
Det tredje og sidste, jeg blot vil nævne: Regeringen har jo også besluttet at anlægge en retssag mod Kommissionen
, fordi vi er uenige i Kommissionens afgørelse i madsminkesagen.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-11-03:
»Vil statsministeren i dag erkende, at regeringens påstand om, at den reviderede miljøgaranti indebar en forbedring, var forkert, og at det var forkert, når regeringen påstod, at det var en forbedring for Danmark, at de nye regler tvinger Kommissionen til at afgøre sagerne inden for en tidsfrist på seks måneder?«
Skriftlig begrundelse
Forud for folkeafstemningen om Amsterdamtraktaten hævdede
regeringen, at den reviderede miljøgaranti i Amsterdamtraktatens artikel 95 var en forbedring.
Især hævdede regeringen, at den ny regel om Kommissionens pligt til at afgøre en sag inden for en tidsfrist på seks måneder var en forbedring.
Enhedslisten gjorde dengang regeringen opmærksom på, at dette var en fejlvurdering, fordi denne regel jo fremtvinger negative afgørelser.
Desværre er der ved EU-folkeafstemninger i Danmark skabt den tradition, at regeringer giver løfter, som ikke kan indfries, og at unionsmodstanderne forinden advarer imod dette og desværre siden hen viser sig at få ret.
Det er faktisk ikke særlig morsomt.
Ove Hygum (S), 1999-11-03:
Orientering af offentligheden om ny lovgivning, nye bekendtgørelser osv. sker altid ved offentliggørelse af de nye bestemmelser i Lovtidende.
Det er et krav, som skal være opfyldt, for at bestemmelserne kan træde i kraft.
Den nye positivliste har således været offentliggjort i Lovtidende, men jeg skal gerne beklage, at det skete ret sent.
Nu ved jeg godt, at Lovtidende ikke læses af hele befolkningen hver eneste dag, men det er altså det officielle organ for meddelelser om nye love og regler.
For brugernes vedkommende - og jeg går ud fra, at der menes de uddannelsessøgende - er det sådan, at hvis de har indleveret deres ansøgninger til enten uddannelsesstedet, arbejdsløshedskassen eller arbejdsformidlingen inden den 1. november, så kan de opnå orlov efter de hidtidige regler.
Det betyder, at uddannelsessøgende, der f.eks. har planlagt at deltage i et kursus, der starter lige efter nytår, og som er gået i gang med at indhente de fornødne stempler og underskrifter på en orlovsansøgning, kan regne med at få den planlagte orlov efter de gamle regler.
For uddannelsesinstitutionernes vedkommende mener jeg, at de uddannelsessøgendes forsørgelsesgrundlag i princippet bør være uvedkommende, når de planlægger deres kursusudbud.
Uddannelsesinstitutionerne bør udbyde det, der hører til inden for deres område, og som de er gode til.
De bør ikke først og fremmest interessere sig for, hvordan de uddannelsessøgende kan få finansieret uddannelsesforløbet.
De bør heller ikke skrive i deres kursuskataloger, om der kan opnås orlov til deres uddannelser, særlig da disse oplysninger ret ofte viser sig at være forkerte.
Der er i øvrigt mange uddannelsesinstitutioner, der har en meget lang planlægningshorisont.
Det er ikke usædvanligt, at der planlægges mindst 1 år frem i tiden, og jeg mener ikke, at regeringen kan være bundet af så lange planlægningsforløb. Hvis regeringen mener, at der er behov for at ændre på et regelsæt, så har regeringen både ret og pligt til at gøre det.
Jette Gottlieb (EL), 1999-11-03:
Nu er der jo, som ministeren også gør rede for, forskel på, hvordan befolkningen alment orienteres, og hvordan de, der er direkte involveret, bliver orienteret.
Jeg vil godt spørge ministeren, om han er vidende om, at det har givet anledning til meget store besværligheder for nogle af kursusudbyderne, ikke fordi de i sig selv skal blande sig i, om kursusdeltagernes forsørgelsesgrundlag er i orden, men fordi det fører til, at de pågældende kursusdeltagere rent faktisk afskæres fra at deltage.
Ove Hygum (S), 1999-11-03:
Jeg er bekendt med, at enhver ændring og også denne medfører problemstillinger.
Jeg har modtaget en række henvendelser, ligesom jeg er sikker på, at også fru Jette Gottlieb har modtaget en række henvendelser fra uddannelsesinstitutioner og faglige organisationer.
Jeg vil med henvisning til det, jeg nævnte i mit første svar med hensyn til de overgangsregler, som jeg beskrev, ikke kommentere sagen yderligere.
Jette Gottlieb (EL), 1999-11-03:
Nu har der jo været forskellige eksperimenter inden for det her område, og jeg vil gerne spørge, om ministeren har inddraget de erfaringer, der blev indhøstet fra det regionale arbejdsmarkedsråd i Århus på det tidspunkt, hvor de besluttede og fik opbakning til at ophæve positivlisten, hvad de fik lov at dispensere fra i et sådant omfang, at der rent faktisk blev mulighed for at deltage i andre uddannelsestyper under uddannelsesorlov, end der rent faktisk var opført på positivlisten.
Er de erfaringer blevet inddraget i de her ændringer af bekendtgørelsen, som jo stadig skal ses i lyset af den overordnede politik fra regeringens side, som ligger i de overordnede planer for voksen- og efteruddannelse som helhed?
Ove Hygum (S), 1999-11-03:
Jeg har ikke yderligere kommentarer til spørgsmålet om baggrunden for, hvorfor regeringen har foretaget denne her ændring af positivlisten.
Jeg kan henvise til, at det er en aftale fra 1998, at positivlisten skal erhvervsrettes, og de erfaringer, der findes i ministeriet med hensyn til det konkrete projekt i Århus, er selvfølgelig også indgået i ministeriets overvejelser forud for ændringen af positivlisten.
Jette Gottlieb (EL), 1999-11-03:
Så vil jeg spørge ministeren, om han kan oplyse, hvor lang rækkevidde denne aftale har, for jeg vil sige, at det vil da lægge nogle ganske alvorlige bindinger på voksen- og efteruddannelsesforhandlingerne, hvis der ligger sådan en aftale, som rækker langt ud i fremtiden.
Ove Hygum (S), 1999-11-03:
Vi har med forligspartierne bag arbejdsmarkedsreformen og arbejdsmarkedets parter drøftet behovet for en klarere erhvervsretning af uddannelsesaktiviteterne og vil naturligvis, ifald der skal ændres på området her, også tage en drøftelse med forligspartierne og gerne også andre partier om samme emne.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-03:
»Kan ministeren bekræfte, at den danske velfærdsmodel ikke kan opretholdes, såfremt kronen erstattes med EU's euro?«
Skriftlig begrundelse
De økonomiske vismænd skrev allerede for syv år siden, at det absolut ikke kan afvises, at EU med tiden vil blande sig i medlemslandenes skatteregler, arbejdsmarkedsregler og sociallovgivning.
På vismandssprog blev det udtrykt således
Statens tidligere forligsmand, økonomen Mette Koefoed Bjørnsen, skriver i forordet til den nye debatbog »Euro eller krone - fordele og ulemper ved euroen« det samme.
Hun skriver i forordet til bogen: »euroens politiske bagside er først og fremmest nødvendigheden af, at der - som en følgevirkning - sker en harmonisering af eurolandenes skattepolitik, arbejdsmarkedspolitik og socialpolitik«.
Og hun fortsætter: »Dermed griber EU regulerende ind i det danske velfærdssamfund«.
De fleste mennesker i Danmark, som overhovedet er klar over, at det er på tale, at man skal afskaffe den danske krone og nedlægge den danske Nationalbank og indføre euroen, har den opfattelse, at det er en praktisk, teknisk sag, som gør det lettere.
Så slipper man for at veksle og have udgifter til det, når man skal rejse til Tyskland og Frankrig, og det er da egentlig meget smart.
Men der er en række økonomer og folk, det er svært at komme uden om, som påpeger, at det at udskifte sin nationale valuta med en fælles valuta i en monetær og økonomisk union har langt mere vidtrækkende konsekvenser og vil gribe ind i den måde, landene indretter deres velfærdssamfund på, det sociale, det arbejdsmarkedsmæssige, det skattemæssige, det pensionsmæssige.
De økonomiske vismænd påpegede allerede for 7 år siden i deres rapport, at man kunne forestille sig en social union med harmonisering, både for så vidt angår finansieringen af ydelserne og ydelsernes størrelse.
Og senest har kommissionsformanden i EU, Romano Prodi, direkte ønsket, at man får retningslinjer i det mindste på det sociale og det skattemæssige område.
På den baggrund er det jo rimeligt at spørge ministeren, om hun vil erkende, at en indtræden i euroen betyder, at vi ikke kan opretholde den danske måde at indrette vores velfærdssamfund på.
Marianne Jelved (RV), 1999-11-03:
Nej, det kan jeg ikke bekræfte.
Tværtimod vil den fælles valuta og medlemskabet af den give os bedre muligheder for at finansiere vores velfærdssamfund.
Jeg har flere gange svaret på den type spørgsmål fra hr. Frank Dahlgaard.
Jeg skal gerne gentage, hvad der adskillige gange er sagt både her i salen og i skriftlige besvarelser af de spørgsmål, som hr. Frank Dahlgaard har stillet ikke mindst i det sidste halve år. Der er slet ikke i Maastrichttraktaten, der jo er den traktat, der indeholder reglerne for den fælles valuta, regler eller anvisninger på eller i det hele taget lagt op til, at en fælles valuta forudsætter et samarbejde vedrørende fordelingspolitikken, som jo er, kan man sige, en grundstamme i velfærdssamfundet. Tværtimod slås det netop fast i Edinburghkonklusionerne fra december 1992, at fordelingspolitikken er og bliver et nationalt anliggende, og jeg kan betro hr. Frank Dahlgaard, at dette er de 15 regeringer i EU fuldstændig enige om også i dag.
På skatteområdet har der allerede på grund af globaliseringen, den teknologiske udvikling, den mere og mere åbne verden, fordi der bliver flere og flere demokratier og også som et resultat af det indre marked, vist sig et behov for, at vi øger koordineringen med henblik på minimumsregler for kapitalbeskatning.
En sådan diskriminerende skattekonkurrence kan presse selskabsbeskatningen uhensigtsmæssigt langt ned og udhule skatteprovenuet.
Det er ikke et problem, der er opstået den 1. januar 1999, hvor den fælles valuta er trådt i kraft.
Det er et problem, der har været kendt i meget lang tid, og som diskuteres langt uden for EU's kredse, fordi det er et globalt problem.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-03:
Jeg erkender da, at det er en fuldstændig naturlig ting, at der må ske en harmonisering eller fastsættes nogle regler
om selskabsbeskatning og vel også beskatning af renteafkast, kapitalafkast
Det har ikke noget specielt med den fælles mønt at gøre.
Men når fremtrædende samfundsdebattører og økonomer påpeger, at det, at man går med i en fælles valuta, nødvendigvis vil trække en masse harmoniseringer med sig på det sociale område, på det arbejdsmarkedsmæssige område, på pensionsområdet og på skatteområdet, så kan ministeren vel ikke bare tale forbi og snakke om lidt harmonisering på selskabsskatteområdet.
Og i samme bog gør den danske skatteekspert, professor Gunnar Thorlund Jepsen, rede for, hvordan dette, at man indfører en fælles valuta, euroen, sammen med det forhold, at man har åbnet for grænserne og ikke længere vil have den nationale grænsekontrol, vil betyde en harmonisering af lønningerne, af skatterne, af renten og hele vejen igennem.
Ministeren må jo forholde sig til det.
Og det er jo ikke mærkeligt, at der er folketingsmedlemmer - og herunder undertegnede - som i stigende omfang stiller en række spørgsmål, for det er jo ikke bare en praktisk teknisk foranstaltning, at man ønsker at have andre penge.
Det trækker meget mere med sig.
Vil ministeren ikke erkende det?
Keld Albrechtsen (EL), 1999-11-03:
Jeg vil gerne bede ministeren give os et tilsagn om, at eventuelle nye EU-regler om harmonisering af sociallovgivning, arbejdsmarkedslovgivning, skattelovgivning - og det må man jo forvente vil blive et tema på regeringskonferencen - at sådanne regler om flertalsafgørelser på de områder ikke vil blive indført i Danmark uden om en folkeafstemning.
Når jeg spørger, så er det, fordi det jo er områder, som i hvert fald efter Edinburghafgørelsens ånd er omfattet af den danske undtagelse.
Men regeringen har jo samtidig sagt, at den er indstillet på at køre regeringskonferencen og en ny traktat uden en folkeafstemning.
Og dér synes jeg, man hurtigt kan komme ud i, at så bliver der gennemført en social harmonisering ad bagdøren uden om en folkeafstemning og faktisk i reel modstrid med den danske undtagelse.
Og det er jo ganske elementære demokratispørgsmål, det her, så jeg håber, jeg bare stilfærdigt kan få et tilsagn fra ministerens side om, at sådan vil det naturligvis ikke komme til at gå.
Marianne Jelved (RV), 1999-11-03:
Jeg kan forstå på hr. Frank Dahlgaard, at der er kommet en bog, om hvilken hr. Frank Dahlgaard gerne vil have at jeg besvarer nogle spørgsmål.
Og det er jo en stor opgave at gøre det i onsdagsspørgetiden - at svare på en hel bog.
Det ved jeg ikke om mine evner rækker til.
Men jeg kan oplyse for hr. Frank Dahlgaard - og det tror
jeg ikke kommer uventet - at økonomer og samfundsdebattører, som er den kategori, hr. Frank Dahlgaard henviser til,
er meget uenige i disse spørgsmål.
Og det er min opfattelse, at hvis økonomer alene skulle have skabt den fælles valuta, så havde vi aldrig nogen sinde fået en fælles valuta, for de ville aldrig have været i stand til at blive enige.
Det er derfor, vi har politikere, og det er derfor, jeg med stor glæde kan sige, at en fælles valuta er et decideret politisk projekt.
Det er ikke bare et spørgsmål om teknik.
Deri tror jeg at spørgeren og jeg er enig.
Så er spørgsmålet: Hvor langt rækker den politik, og hvad vil der ske i fremtiden på arbejdsmarkedsområdet og med socialpolitikken osv. som en konsekvens af en fælles valuta?
Der er nogle, der mener, at der vil ske en harmonisering.
Man kan som økonom eller som politiker have en opfattelse af, at det må være nødvendigt, eller at det vil være en konsekvens.
Men jeg har endnu ikke nogen steder set belæg for, at det skulle være nødvendigt.
Og med de relativt mange år, jeg har deltaget i forberedelsen af og diskussionen om Maastrichttraktatens indhold med hensyn til den fælles valuta og forberedelsen omkring den, har harmonisering af arbejdsmarkedspolitik, skattepolitik og socialpolitik, altså de tre områder, ikke i de kredse, jeg har deltaget i, og det er ministerkredse, været bragt frem som nødvendige konsekvenser af den fælles valuta.
Til hr. Keld Albrechtsens spørgsmål om en folkeafstemning efter regeringskonferencen: Det er ikke regeringens vurdering, at regeringskonferencen omfatter en række temaer, som hr. Keld Albrechtsen nævnte.
Hvis der skal være folkeafstemning efter regeringskonferencen, så vil der selvfølgelig skulle holdes en folkeafstemning, hvis regeringskonferencens resultat tilsiger det jf. grundloven.
Andet kan jeg af gode grunde ikke svare i dag.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-03:
Jeg er glad for, at ministeren siger så klart her i Folketinget, at euroen og ØMU'en er et decideret politisk projekt.
Nu har jeg ikke tingene præsent, men jeg mener sådan svagt at kunne erindre, at ministeren har sagt andet, hvis vi går et år eller to tilbage.
Dengang var det ren økonomi.
Nu er det ren politik, eller i hvert fald er det et decideret politisk projekt.
Det er ikke nogen økonomisk nødvendighed.
Så siger ministeren i sit svar, at der er forskellige opfattelser blandt økonomerne.
De økonomer, jeg har læst om, og det er mange, siger alle sammen i et eller andet omfang, at en fælles EU-valuta vil betyde og nødvendigvis trække noget harmonisering med sig på socialområdet, arbejdsmarkedsområdet, skatteområdet og pensionsområdet. Jeg kan f.eks. nævne den tyske økonom professor dr. Wilhelm Hankel, som ikke er en hvem-som-helst, men chef for centralbanken i den tyske delstat Hessen, som har sagt - og jeg citerer fra en bog, der kom her i december 1998 ...
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-11-03:
Jeg kan mærke på hr. Keld Albrechtsen, at han godt er klar over, vi er uden for § 20-spørgsmålet her i dag.
Hvis der er spørgsmål af specifik karakter for miljøgarantien, besvarer jeg det naturligvis gerne, også gerne skriftligt, og det er måske den bedste vej til at undgå, at vi sådan drejer ordene alt for voldsomt.
Så jeg besvarer gerne et skriftligt spørgsmål, også om miljøgarantien.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-11-03:
Jeg vil bare gerne spørge ministeren igen: Kan vi få et tilsagn om, at hvis traktatens bestemmelser på de områder, som er berørt af undtagelsen, dvs. harmonisering af social-, arbejdsmarkeds- og skattepolitik, bliver ændret, så kan det kun ske ved befolkningens deltagelse i form af en folkeafstemning?
For ellers ville det være fifleri med undtagelsen.
For det andet vil jeg sige, at der jo er to muligheder.
Enten laver man disse harmoniseringsbestemmelser inden for euroen, det vil sige, så Danmark har undtagelser - de lande, der ikke er med, er heller ikke med i harmoniseringen - eller også bliver det en del af den generelle traktat.
Og i begge tilfælde - det er bare det, jeg gerne vil have et tilsagn om - skal den danske befolkning selvfølgelig have mulighed for at tage stilling til, om vi ønsker at være med, eller om vi ønsker at stå udenfor.
Marianne Jelved (RV), 1999-11-03:
Jeg vil komme hr. Frank Dahlgaard så langt i møde som til at sige, at der er økonomer, der siger og mener, at fælles valuta vil trække mere harmonisering med sig.
Jeg skal gøre opmærksom på, at vi allerede i dag ifølge
det indre marked har visse regelsæt omkring arbejdsmarkedspolitik.
Der er f.eks. en fælles regel som, så vidt jeg husker, går ud på, at man ikke må have længere arbejde end maksimalt 48 timer om ugen.
Der er regler om børnearbejde, om ligestilling, om orlovsordninger, og det er jo en følge af det indre marked.
Den fælles valuta er i mine øjne en, kan man sige, fortsættelse af det indre marked.
Så den type regelsæt inden for de rammer, vi kender i dag, anerkender jeg er der.
Så det er ikke dem, jeg sætter spørgsmålstegn ved.
Når jeg opponerer på den måde, jeg gør, så er det, fordi der skabes en forestilling om, at nu skal folkepensionen være den samme - at alle andre lande i EU kan bestemme over den danske folkepension, om vi skal have sådan en.
Og til det svarer jeg: Det er helt ude af billedet
Og jeg har mødt masser af økonomer, som er enige i det.
Og så kunne man jo konstatere, at blandt dem, der var fædrene til konstruktionen af den fælles valuta, var jo også en del økonomer.
De forudså altså ikke den type behov, for at vi kunne have en fælles valuta.
I givet fald
ville det have været indarbejdet i traktaten.
Til hr. Keld Albrechtsen: Det er meget komplicerede spørgsmål, der bliver stillet.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-03:
Ministeren siger, at der ikke står noget i Maastrichttraktaten eller Amsterdamtraktaten om disse ting.
Nej, men vismændene siger jo bl.a. helt tilbage i 1992 i deres rapport, at traktaten ændres, efterhånden som der er behov for det.
Og så siger de, at på længere sigt kan man forestille sig en meget vidtstrakt harmonisering på det sociale område og på arbejdsmarkedsområdet både med hensyn til finansiering af ydelserne og med hensyn til ydelserne i sig selv, altså ydelsernes størrelse.
Og det må vel også omfatte folkepensionen.
Vil ministeren her i dag give et tilsagn om, at der under ingen omstændigheder, selv om Danmark skulle komme med i euroen, skal pilles ved den danske folkepension som følge af, at vi er med i euroen?
Og når ministeren siger, at hun ikke har oplevet nede i EU, at man har talt om disse ting, jamen, så spørger jeg: Har ministeren ikke i hvert fald læst i medierne, da den nye kommissionsformand Prodi kom til og talte til Parlamentet dernede, det såkaldte Parlament, den 4. maj i år, at så talte han om behovet for en harmonisering af skatterne og af socialpolitikken, og at der skulle udstikkes retningslinjer for socialpolitikken, og at socialpolitikken i højere grad skulle finansieres direkte ved forsikringsordninger og ikke over skatterne?
Marianne Jelved (RV), 1999-11-03:
Jeg er fuldstændig enig i, at traktater ændres, efterhånden som der er brug for at ændre dem.
Det er jo også sket, siden Kul- og Stålunionen så dagens lys i 1950'erne.
Heller ikke i 1950'erne kunne man forudse, at Muren ville falde i 1989, og at vi kunne udvide med nye demokratier i Øst- og Centraleuropa.
Ingen af os kan jo se fremtiden så klart, før vi har passeret den, om man så må sige. Jeg kan bare understrege endnu en gang, at med hele ideen med den fælles valuta og den måde, det er konstrueret på, har man centraliseret den del af de økonomiske instrumenter, pengepolitikken.
Man har sagt og fastholdt, at finanspolitik, strukturpolitik, herunder arbejdsmarkedspolitik osv., er nationale anliggender.
Det er slået fast, at fordelingspolitik er og bliver et nationalt anliggende.
Og jeg har intet grundlag for at sige, at det vil blive anderledes, eller at der er behov for det.
Og jeg kan betro hr. Frank Dahlgaard, at jeg har beskæftiget mig med disse spørgsmål mindst lige så indgående og længe, som hr. Frank Dahlgaard har. Til hr. Keld Albrechtsen: Hvis situationen er, som jeg beskrev den før, så mener jeg helt afgjort, at der må være en folkeafstemning, for ellers konflikter det med det forbehold, medmindre det forbehold er afskaffet inden da.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-03:
Og så vil jeg spørge, om ministeren afviser alle de kyndige folk, som siger, at der vil ske en vidtstrakt harmonisering på området,
senest Mads Øvlisen fra Novo Nordisk, som i JydskeVestkysten søndag den 24. oktober siger, at skal euroen være holdbar, så vil der skulle ske en vidtstrakt harmonisering af landenes økonomiske politik
Jamen det kan man da ikke bare overse.
Marianne Jelved (RV), 1999-11-03:
Jeg garanterer, at dem, der beslutter og bestemmer over folkepensionen, er de medlemmer, der er valgt til at sidde i det danske Folketing, og ingen andre.
Jeg kan sige omkring den økonomiske harmonisering, for at bruge de ord, at der foregår en økonomisk koordinering, fordi der er fastlagt nogle rammer, inden for hvilke landene, der er med, under normale omstændigheder skal holde sig.
Det gør Danmark også, Danmark er også forpligtet, selv om vi ikke er med i den faste valuta, til at holde os inden for de rammer og arbejde efter den fælles målsætning.
Mere af det, hr. Frank Dahlgaard sagde, kan jeg ikke bekræfte.
Hermed sluttede spørgsmålet.