Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-02-11:
Man kunne næsten føle sig fristet til at sige til hr. Frank
Aaen: Vi kan jo lige så godt stemme om det med det samme.
Jeg forstår simpelt hen ikke meningen med denne forespørgsel i dag, jeg ved ikke, hvad der er formålet.
Jeg kan godt forstå, at det, man ikke selv har været med i, synes man ikke er så godt; men det er jo ikke et nyt standpunkt.
Det tror jeg der vil være et bredt flertal for
her i Folketinget.
Jeg kan i øvrigt, må jeg sige til hr. Frank Aaen
, slet ikke genkende argumentationen.
Det er ikke det mest objektive indlæg, jeg har hørt i Folketinget.
Jeg har også læst, hvad der er blevet sagt fra den anden side af salen, elektronikbreve og andet, herunder også Venstres formands bemærkninger om de såkaldte løftebrud, som også hr. Frank Aaen er så optaget af.
Det er sådan lidt til den ene side og sådan lidt til den anden side, og selvfølgelig føler Venstre sig snydt for regeringsmagten.
Den var jo hjemme, som hr. Anders Fogh Rasmussens forgænger så malende udtrykte det på Ekstra Bladets forside dagen før valget.
Men i modsætning til, hvad Enhedslisten giver udtryk for, og i modsætning til, hvad Venstre gav udtryk for i marts sidste år, har vi faktisk ikke rørt efterlønnen.
Vi har sikret den på en måde, så samfundsøkonomien kan honorere forventningerne og nedslidte lønmodtageres behov.
Det er, når alt kommer til alt, regeringens og regeringschefens opgave, og jeg er til enhver tid - til enhver tid - parat til at diskutere de ting, vi kan se i bakspejlet, herunder hvem der sagde hvad om efterløn og hvornår, eller et hvilket som helst andet tema.
Men jeg vil også til enhver tid stå ved, at opgaven med at sikre Danmarks fremtid, sikre Danmarks velfærdssamfund, er en opgave, som ikke løses ved alene at se i bakspejlet.
Den løses ved at se fremad, ved at styre uden om de forhindringer, der ligger foran os, og det drejede finanslovaftalen for 1999 sig i virkeligheden også om.
Det er en fornuftig aftale, det er en ansvarlig aftale, og den er en logisk konsekvens af kommuneaftaler og pinsepakken. Af alle disse forskellige grunde synes jeg ikke, det tjener noget som helst formål - ikke for mig at se i hvert fald - at gå ind i den form for personlig demagogi og de personangreb, som jeg hører forskellige bidrage til, og dermed heller ikke i det, der ligger i den forespørgsel, der i dag er blevet præsenteret.
Regeringen har med efterlønsindgrebet gjort det, vi har lovet.
Vi har sikret efterlønnen, og vi har ikke mindst sikret, at skatteyderne også i næste århundrede har råd til at betale den, og at velfærdssamfundet får bedre muligheder i fremtiden, ved at folk, der kan, bliver lidt længere på arbejdsmarkedet.
De programmer, regeringspartierne hver især gik til valg på,
Sådan har regeringen arbejdet, siden den kom til i 1993, og i lighed med det forrige regeringsgrundlag er regeringen i gang med og godt på vej til at opfylde de mål, som er beskrevet i det nuværende regeringsgrundlag.
Mange af målene er faktisk allerede nået her mindre end 1 år efter valget; vi er nået meget langt.
Men to afgørende spørgsmål bestemmer selvsagt tempoet
for, hvor hurtigt regeringen kan nå sine mål, og det ene er den parlamentariske situation.
Det er kendt for enhver, at vi som bekendt ikke selv har 90 mandater at råde over. Der skal, som det er enhver anden mindretalsregerings arbejdsvilkår, søges et flertal fra gang til gang blandt de partier, der er i Folketinget.
Arbejdsvilkårene i Folketinget er nu engang, som vælgerne har besluttet det, sådan er det. Det andet, der bestemmer udviklingen i gennemførelsen af regeringsgrundlaget, er økonomien.
Det at have orden i økonomien er ikke et mål i sig selv, det er et middel, og hvorfor taler regeringen og jeg ofte om økonomien?
Ja, det gør vi jo ikke, fordi det er noget, vi har sat os for, fordi det skal være selve vores eksistensberettigelse.
Det gør vi, fordi vi udmærket godt ved, hvem der bliver ramt hårdest, hvis økonomien ikke er i orden.
Det er de svageste, det er de bageste, og det er dem, som kom sidst i arbejde og ryger
først ud
Men de mange hundredtusinde almindelige lønmodtagere får det at mærke kort tid efter, og derfor sagde vi fra starten i 1993
: Aldrig mere en økonomisk udvikling under socialdemokratisk-radikal ledelse, som bringer samfundet til afgrundens rand; aldrig mere en økonomisk udvikling under vores ledelse, som giver risiko for, at samfundet igen gennemgår en kartoffelkur, hvor alting sættes i stå.
Det er klart, at der er blevet givet, og der er blevet taget undervejs.
Sådan er det nu engang, og det er der heller ikke noget nyt i.
Men gennem 6 år har vi lagt afgørende vægt
på at styrke beskæftigelsen og bekæmpe arbejdsløsheden, og igen: Når vi kæmper så hårdt for, at arbejdsløsheden fortsat skal ned, og når vi kæmper så hårdt for at få skabt job og beskæftigelse i Danmark, er det ikke for økonomiens skyld, men for menneskers skyld, og fordi beskæftigelse og job er det bedste grundlag for selvværd og for velfærd.
Faktisk er denne helt grundlæggende målsætning opfyldt over al forventning.
Siden vi begyndte i 1993, er det gået stærkere, end vi selv havde forudset, end vi selv havde turdet håbe, end vi selv havde bygget op som grundlag for vore beslutninger.
Vi har i dag den laveste arbejdsløshed, vi
har haft i 20 år,
vi har i dag fået 140.000 mennesker i arbejde i den private og endnu et stort antal mennesker i arbejde i den offentlige sektor.
Arbejdsløsheden for de unge er den laveste, vi har kunnet måle siden 1979, den er reduceret fra godt 60.000 til 20.000, og langtidsledigheden er ligeledes reduceret.
Men alt dette kom ikke af sig selv.
Det kom, fordi vi kunne forhandle, og det kom, fordi vi gennemførte arbejdsmarkedsreform l og 2 og en skattereform, gjorde en uddannelsesindsats og førte en ansvarlig økonomisk politik.
Vi har fra starten sagt, at pengene skal være der, før vi kan bruge dem, og vi har fra starten sagt, at vi vil bruge pengene, når de er der, til at nedbringe gælden i vort samfund og højne kvaliteten i vort samfund.
Siden vi begyndte, er mange, mange resultater nået.
Flere børn kan passes i dag, end det var tilfældet før, 140 børnepasningstilbud er blevet realiseret, fripladsgrænserne er blevet forhøjet for at tage hensyn til de laveste indkomster, og sygehusene har fået tilført flere ressourcer; det ved hr. Frank Aaen, og det ved enhver.
Uddannelsesindsatsen er blevet forstærket, og vi har sikret en lidt bedre ældreomsorg, som i øvrigt er bedre end det rygte, vi somme tider hører.
Jeg har hæftet mig meget ved, at Kommunernes Landsforening netop har offentliggjort en analyse, som viser, at det ikke er blevet så forfærdelig ringere i forhold til årene før - pænt sagt.
På en række felter er det faktisk lykkedes at realisere nogle små fremskridt, men på andre felter har der været enkelte kommuner, som har gennemført nogle indskrænkninger.
Børnefamiliernes vilkår, hjemmehjælpen, ældreomsorgen, sygehusene og folkeskolen er jo ikke emner, hvor nogen partier egentlig er uenige, når det gælder forbedringer; sådan opfatter jeg det.
Det er ikke et ansvar, vi har alene her i Tinget, men et ansvar, vi skal dele med kommunerne, og et ansvar, vi skal dele med hver eneste institution i Danmark, med arbejdsmarkedets parter og egentlig med hver enkelt af os.
Så langt, så godt.
Der er stadig meget at gøre, men vi har et bedre Danmark nu, end vi havde for 6 år siden, og regeringen nægter at sætte de resultater over styr, som er blevet skabt, ved at lade sig trække ind i en overbudspolitik, som Danmark ikke har brug for.
Regeringen siger i stedet: Nu gælder det det næste store træk, og det forudsætter, at vi kan styre velfærdssamfundet sikkert uden om de forhindringer og farer, der lurer i horisonten.
Når den økonomiske fremgang i landene i Europa bliver lavere, og når der er krise i Asien og Latinamerika, så må vi selvfølgelig tage hensyn hertil.
Det må en ansvarlig regering gøre, og det er præcis det, vi tager højde for.
Når der er for megen fart på den danske økonomi, for store private forbrugsstigninger og for store offentlige forbrugsstigninger, må vi selvfølgelig tage højde herfor.
Det er det, en ansvarlig regering gør, det har vi altid gjort, og det vil vi altid gøre.
Forudsætningen for, at vi kan nå alt det, vi gerne vil, er jo, at samfundsøkonomien kan holdes på sporet.
Det har været vores ledetråd indtil nu, og det er det fortsat.
Partierne til højre i salen syntes ikke om pinsepakken - den var de jo heller ikke med i - og partierne til venstre i salen syntes ikke om finanslovaftalen, for den var de jo ikke med i.
Men regeringen har ført den samme konsekvente politik hele vejen igennem - også i 1998 - nemlig at sikre velfærdssamfundet, sikre, at det er de bredeste skuldre, der bærer mest, og sikre den solidariske velfærd.
Det er fundamentet.
Finanslovaftalen for 1999 har givet en klar, solidarisk linje i fortsættelse af den politik, vi har ført.
Vi har fået forbedret erhvervsskolernes forhold, og vi har fået gennemført en arbejdsmarkedsreform, som ikke er et teknisk ønske i sig selv, men er bestemt af vort overordnede mål om at få mennesker i arbejde hurtigere end før for deres egen skyld og for samfundets fremtids skyld.
boligstøtten.
Hvis vi ikke havde foretaget ændringer af boligstøtten, så ville en lang, lang række pensionister komme i vanskeligheder i løbet af 5 eller 10 år, og vi har gjort det på en solidarisk måde ved at tage hensyn til, at fremtidens pensionister for nogens vedkommende har lidt bedre formueforhold end tidligere. Vi har gennemført ændringer i medicintilskuddene fra samfundet, og vi har fastholdt, at det skal være solidarisk og menneskeligt og ordentligt.
Og det har vi gjort ved at lade være med at give så mange direkte tilskud til medicinen som før, men at give det til menneskers forbrug.
Jo større medicinforbrug man har, jo større tilskud fra samfundet; også solidarisk og ordentligt, så der tages hensyn til det enkelte menneske.
Og vi har gennemført ændringer i efterlønnen, men igen også her på en solidarisk og ordentlig måde.
Hvis man har meget ved siden af, og vi nu engang skal have økonomi og mennesker til at hænge sammen, så får man lidt mindre oveni fra samfundets side.
Der er blevet fremført kritik fra begge sider af salen
ikke med lige stor vægt, og der er andre, der har lagt megen vægt på at holde sagligheden og lade være at begive sig ind i drilleriet, ikke mindst CD, hvad jeg takker for; men når jeg ser på det andet billede, så må jeg sige, at den største kritik af regeringen i virkeligheden er, at regeringen nægter at bruge de samme penge to gange
Sådan opfatter jeg det.
At regeringen nægter at lukke øjnene i passivitet, hvis der er forhindringer foran os, som vi meget let kunne støde ind i som samfund, men ikke vil støde ind i gennem aktiv handling.
Politik er at ville, politik er ikke at se passivt på.
Et samfund er ikke en damper på automatpilot.
Et samfund skal ledes af en regering, der påtager sig et ansvar sammen med et flertal af partier, og som tør.
Vi sætter os klare mål, ja, det gør en regering, det gør et parti.
Mål som vi vil nå.
Vi løber ikke fra noget.
Det gør en ansvarlig regering ikke.
Vi kan nå de mål, vi har sat, hvis vi styrer samfundsudviklingen på en ansvarlig måde, hvis vi fastholder den gode beskæftigelsesfremgang, hvis vi fastholder vores ansvar for, at der er balance i økonomien, så kan vi nå varige forbedringer på alle de områder, vi gerne vil nå det: sygehusene, ældreforhold, hjemmehjælpere, skoler, børnenes forhold osv.
Men vi nægter at bidrage til en overbudspolitik, der kan lune lidt til at begynde med, men hvor det hurtigt bliver meget, meget koldt også for de svageste, og måske især de svageste grupper i vores land.
Jeg har læst i avisen, at der er flere vedtagelser på vej, forslag til vedtagelser her i dag.
Jeg synes ikke, at de, jeg har hørt om, signalerer andet end overbudspolitik, som der ikke er økonomisk dækning for.
Den økonomiske fremgang skal bruges til at forbedre tilværelsen for de svageste i vores land, ikke til at dele ud med rund hånd til de mest velstillede.
Regeringen lægger afgørende vægt på en fortsat sund økonomisk udvikling.
Vi ved jo, at når det går galt i økonomien, så rammes de svageste.
Vi vedstår, at ansvarlige reformer ikke betyder, at alle hver gang får mere i lommerne.
Det, der er foreslået, synes jeg ikke hænger sammen.
Den bro ville falde ned, hvis nogen forsøgte at gå på den.
Pengene skal være der, før vi kan bruge dem.
Befolkningen kan derimod trygt regne med, at regeringen fortsat vil vide at gennemføre målrettede serviceforbedringer i det tempo, der kan skaffes finansiering herfor, og i den virkelighed, som vi lægger vægt på at arbejde i. Luftkasteller er dyre at vedligeholde.