Niels Helveg Petersen (RV), 1999-02-09:
Jeg hilser denne mulighed for at diskutere opspillet til NATO-topmødet i Washington i april i år meget velkommen.
Dette topmøde markerer NATO's 50-års-jubilæum, og topmødet har en omfattende dagsorden, hvor det strategiske koncept indgår som et blandt flere elementer.
Det strategiske koncept bliver ikke det eneste offentligt tilgængeligt dokument, som vedtages på topmødet.
Der bliver tale om et kortfattet og forhåbentlig let tilgængeligt dokument, som vil præsentere NATO's bidrag til skabelse og sikring af fred og stabilitet også i fremtiden, og jeg forventer, at betydningen af et stadig tættere samarbejde mellem NATO og EU og mellem NATO og OSCE vil blive understreget.
Det er i et tæt, løbende samspil mellem disse organisationer, at kimen til et mere fredeligt og stabilt Europa ligger.
Topmødet som helhed vil komme til at handle om det nye NATO.
Det forhold, at Polen, Tjekkiet og Ungarn i Washington for første gang deltager i et møde på politisk niveau som fuldgyldige medlemmer,
er i sig selv udtryk for et nyt NATO - et NATO, der aktivt bidrager til at skabe et stabilt, helt og udelt Europa.
Gennem NATO er der siden Murens fald skabt en række tætte samarbejdsrelationer på tværs af de tidligere skillelinjer i Europa.
Det er bl.a. sket gennem partnersamarbejdet med mere end 25 central- og østeuropæiske lande, skabelse af særlige samarbejdsfora for Rusland og Ukraine og ikke mindst gennem den fortsatte udvidelsesproces.
Ikke kun Polen, Tjekkiet og Ungarn står umiddelbart foran optagelse, men det er også fastslået, at flere lande på længere sigt vil følge efter.
Ikke mindst Danmarks indsats har betydet, at medlemsperspektivet er fastholdt for de ansøgerlande, der ikke kom med i første omgang.
På Madrid-topmødet i juli 1997 udtalte NATO-landenes stats- og regeringschefer, at alliancen i de kommende år forventer at invitere flere lande, som har viljen og evnen til at påtage sig ansvaret for og forpligtelserne af et medlemskab.
I Madrid blev det samtidig besluttet at gennemgå
udvidelsesprocessen allerede på Washington-topmødet
Der vil næppe blive udstedt yderligere invitationer allerede til april, men der vil alligevel være gode muligheder for at træffe beslutninger på topmødet om en række foranstaltninger, som kan sikre en effektiv fortsættelse af udvidelsesprocessen.
Fra bl.a. dansk side er der stillet forslag om en særlig pakke af aktiviteter for ansøgerlandene med henblik på at give disse lande bedre muligheder for at forberede et fremtidigt medlemskab; det gælder også for de baltiske lande.
Jeg er overbevist om, at netop de baltiske lande vil vide at drage nytte af sådanne muligheder og dermed fortsætte processen hen mod et stadig tættere forhold til NATO, og Danmark vil fortsætte med at støtte de baltiske lande i disse bestræbelser med NATO-medlemskab som målsætning.
Også partnersamarbejdet med central- og østeuropæiske lande vil blive udbygget i de kommende år; bl.a. ventes et oprindelig dansk forslag om at skabe et politisk-militært rammedokument for partnerlandenes inddragelse i NATO-ledede PfP-operationer at blive vedtaget på andendagen, hvor NATO og partnerlandene i EAPC - Det Euro-Atlantiske Partnerskabsråd - vil drøfte partnersamarbejdets fremtid.
Herigennem skabes mulighed for yderligere inddragelse af partnerlandene i planlægning og gennemførelse af sådanne operationer, og fredsstøttende operationer uden for NATO's område vil i fremtiden efter al sandsynlighed foregå med aktiv inddragelse af partnerlande.
Det har vi allerede set i den NATO-ledede SFOR-operation i Bosnien.
Disse og andre initiativer vil indgå i en samlet PfP-pakke, som forhåbentlig ligeledes vil blive vedtaget på topmødets EAPC-del.
Det er vigtigt, at PfP-samarbejdet forbliver ambitiøst og relevant både for lande, der har udsigt til egentligt medlemskab af NATO, og for lande, der ønsker en løsere tilknytning til alliancen.
En PfP-pakke fra topmødet kan bidrage til dette.
NATO's beslutning om at opdatere det strategiske koncept blev truffet på Madrid-topmødet i 1997, og det nuværende koncept er fra 1991.
De mange begivenheder efter Berlinmurens fald viste allerede i 1991, at de kunstige mure ned igennem Europa kunne brydes ned, men andre konflikter brød ud, og endnu flere ulmede.
Borgerkrigen i det daværende Jugoslavien satte Balkanområdet i brand, og Kaukasusområdet blev ramt.
Et nyt Europa var på godt og ondt under dannelse.
Den strategi, som NATO lagde frem i november 1991, afspejlede netop denne udvikling.
Det væsentligste hovedpunkt i strategien var, at NATO nu ikke længere betragtede et massivt og omfattende angreb østfra på alliancen som sandsynligt.
Den direkte militære trussel var forsvindende lille.
Man talte i stedet om nye risici på grund af politisk, økonomisk og militær ustabilitet i NATO's nærområder, og for første gang blev strategien også offentliggjort - i sig selv et vigtigt signal om nye tider i Europa.
NATO's hovedopgaver skulle med strategiens egne ord være: For det første at udgøre et grundlag for stabil sikkerhed i Europa; for det andet at tjene som transatlantisk forum; for det tredje at afskrække og forsvare imod enhver trussel og for det fjerde at opretholde den strategiske balance i Europa.
Disse kernefunktioner har siden været vigtige omdrejningspunkter for NATO's virke, men tiden er nu kommet, hvor strategien trænger til at blive opdateret.
Godt nok er centrale dele af strategien stadig gyldige - det gælder NATO's hovedopgave, det kollektive forsvar, og betydningen af de transatlantiske bånd, og det gælder også de nukleare dele af strategien - men andre dele er helt åbenlyst forældede, og her må en helt ny tekst skrives.
F.eks. er Rusland slet ikke nævnt i strategien - i 1991 talte man stadig om Sovjetunionen - og omtale af NATO's vidtforgrenede samarbejdsprogram med de central- og østeuropæiske partnerlande og mange andre nye initiativer siden da mangler i sagens natur også.
Alt det nye NATO skal med andre ord sættes ind i en ny sammenhæng.
NATO's kernefunktion vil fortsat være det kollektive forsvar af alliancens medlemslande; denne gensidigt forpligtende sikkerhedsgaranti er alliancens egentlige fundament.
Samtlige allierede prioriterer denne forbindelse højt, og for Danmarks vedkommende er den noget grundlæggende for vort NATO-engagement. Derudover skal strategien naturligvis identificere de risici, som alliancen står over for ved tærsklen til det 21. århundrede.
Lykkeligvis kan det konstateres, at Danmark og de øvrige landes sikkerhedspolitiske placering i dag er væsentlig gunstigere end for 10 år siden.
I dag er der ingen direkte militær trussel rettet mod NATO, og derfor bør NATO tilpasse sine kernefunktioner, sine hovedopgaver.
Alene strategiens omtale af opretholdelse af den strategiske balance i Europa lyder som noget fra en fjern tid.
Bare at tale om strategisk balance i Europa ville
forudsætte, at man fortsat opfattede Europa som delt mellem to modsat rettede poler; men sådan ser jeg slet ikke Europa af i dag, og det gør mine kolleger i NATO-kredsen heller ikke.
At de tidligere Warszawapagtlande Polen, Tjekkiet og Ungarn optages i NATO inden længe, at NATO holdes åben for andre europæiske demokratier uanset deres geografiske placering, og at NATO har etableret et tæt samarbejde med de central- og østeuropæiske lande i PfP, EAPC, NATO/Rusland-Rådet og NATO/Ukraine-Kommissionen, viser, at der er sat punktum for den tidligere opdeling af Europa.
Men de nye konflikter, som fulgte med afslutningen af den kolde krig, har stillet NATO over for nye risici, som man må forholde sig til.
Det drejer sig bl.a. om spredning af masseødelæggelsesvåben, og det problem har desværre fået fornyet aktualitet med Indien og Pakistans atomprøvesprængninger i maj sidste år.
Derudover drejer det sig først og fremmest om de potentielle konflikter uden for selve NATO's område, der knytter sig til spørgsmål om grænser og minoriteter og om politisk, økonomisk og social usikkerhed.
NATO vil også i fremtiden komme til at stå over for udfordringer af denne type, og i forbindelse med håndteringen af sådanne kriser vil NATO's opgaver kunne spænde vidt, lige fra nødhjælp til indsættelse af kamptropper.
At NATO også skulle kunne løse sådanne opgaver stod ikke klart
, da den eksisterende strategi blev lavet for godt 7 år siden, men at NATO siden med succes har gjort det viser, hvor meget verden - og NATO - har ændret sig i den mellemliggende periode.
Det skal selvfølgelig afspejles i den nye strategi.
Effektiv indretning til løsning af nye opgaver kræver smidiggørelse af NATO's strukturer, og en ny, slanket kommandostruktur indgår som et element heri.
Mobile, multinationale værnsfælles indsatsstyrker - i NATO-jargon CJTF - er en anden vigtig nydannelse, som øger alliancens muligheder for at varetage krisestyringsopgaver uden for NATO's eget område.
Danmark støtter naturligvis fuldt ud, at NATO's evne til at løse krisestyringsopgaver styrkes yderligere, og at betydningen af de nye opgaver reflekteres i det strategiske koncept på passende måde.
Alliancens engagement i samarbejde med lokale og internationale organisationer samt andre lande kan være den afgørende forskel mellem krig og fred, mellem anarki og orden.
Det er i hvert fald en af mine egne konklusioner efter de tragiske begivenheder i det tidligere Jugoslavien.
Her anvendes militære aktiver til støtte for civile og politiske formål, og vi skal vide at drage nytte af de erfaringer, vi har fået.
Men NATO hverken kan eller skal påtage sig rollen som global politibetjent.
Det er FN's opgave, og NATO spiller en meget vigtig rolle i at støtte FN i denne funktion.
Derfor vil en del af grundlaget for NATO's løsning af krisestyringsopgaver uden for sit eget område være en tilstrækkelig international legitimitet, typisk i form af et mandat fra FN eller OSCE.
Spørgsmålet må håndteres fleksibelt på grundlag af en konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde, men NATO-landene bør ikke frasige sig muligheden for at hjælpe andre, f.eks. ud fra humanitære grunde, sådan som vi har set det i Kosovo.
NATO og Danmark har behov for fleksibelt at kunne vurdere hver enkelt situation.
Det må være tilfældet, både hvad angår spørgsmålet om det legale grundlag for ikke-artikel 5-operationer, og hvad angår spørgsmålet om, i hvilket geografisk område NATO skal kunne agere.
Dette vil også skulle afspejles i den nye strategi.
Det vil også være nødvendigt at se på rollefordelingen
mellem Europa og USA.
Jeg forventer, at den europæiske profil i NATO vil blive styrket i de kommende år, og det er en helt naturlig udvikling efter afslutningen af den kolde krig.
Både udviklingen af den europæiske sikkerheds- og forsvarsidentitet ESDI inden for rammerne af NATO og det fransk-britiske forslag om en europæisk forsvarsdimension peger i retning af, at Europa i højere grad end tidligere vil kunne løse krisestyringsopgaver, altså såkaldte ikke-artikel 5-opgaver.
Danmark støtter naturligvis en sådan udvikling, som må finde sted i forståelse med vore atlantiske partnere, for udviklingen af en europæisk profil må selvsagt ikke ske på bekostning af NATO.
Alt i alt forventer jeg, at vi på topmødet i Washington kan vedtage en strategi, der giver ret godt grundlag for NATO's fortsatte bidrag til sikkerhed og stabilitet i det euroatlantiske område.
De hidtidige drøftelser har vist, at vi med den eksisterende strategi som et springbræt har gode muligheder for at nå frem til en strategi, der kan bære NATO vel ind i det 21. århundrede.