Tove Videbæk (KRF), 2001-05-07:
At give heroin til heroinnarkomaner er efter min og Kristeligt Folkepartis opfattelse kapitulation, det er helt konkret at svigte dem.
Det er at sige til dem: Du er håbløs, og det er håbløst at hjælpe dig, så derfor får du det her i stedet for.
Men ligesom SF vil Kristeligt Folkeparti også meget gerne hjælpe de hårdt belastede.
Men hvorfor man så i SF tyer til denne nødløsning, før alle andre gode muligheder er forsøgt, forstår jeg ikke.
Det her må da være en sidste udvej.
Men før man tager den sidste udvej, må man dog have prøvet de udveje, der ligger indimellem, og jeg mener ikke, de er afprøvet.
Vi ved, at der er misbrugskonsulenter, der siger, at der hver uge er en kø af narkomaner, der tigger og beder om at komme i stoffri behandling, men der er ikke plads nok.
Således er der en misbrugskonsulent ude fra virkeligheden - ikke fra myternes verden, vil jeg sige til hr. Villy Søvndal, men fra virkeligheden - som siger: Samtidig skal vi høre på diverse smarte og dyre, men totalt opgivende og misbrugsunderstøttende ideer om fixerum, injicerbar metadon, men nu også forsøg med fri heroin.
Det er simpelt hen en uanstændig falliterklæring at ville bruge heroin som led i narkobehandling.
Man ville jo aldrig bare overveje at give alkoholikerne gratis snaps.
Det er en misbrugskonsulent ude fra virkeligheden, der siger sådan.
Skal vi bare overhøre deres ønsker og sige til dem, hvad vi mener er det bedste for dem?
Skal de slet ikke have noget at sige selv?
Der er rigtig mange af dem, der ønsker stoffri behandling.
Og der er oprustet de senere år, det har hjulpet, flere er kommet ud af misbruget, men vi har brug for langt flere døgnbehandlingspladser.
B 123 er fremkommet på baggrund af såkaldt gode resultater i Schweiz.
For mig er det ubegribeligt, at man kan blive ved med at kalde det gode resultater, når man helt konkret og uimodsagt også ved, at der ikke foreligger et eneste bevis for, at dette forsøg har givet bedre resultater end en hvilken som helst anden behandling med intens psykosocial indsats.
Sundhedsstyrelsen udtaler jo også om forsøget, at selve undersøgelsen af rapporten er værdiløs ud fra en videnskabelig synsvinkel, og Sundhedsstyrelsen siger også, at de meget lempelige optagelseskriterier, som er i det schweiziske system, hvor man altså bare skulle være 20 år for at være med osv., ville gøre, at 80 pct. af Københavns stofmisbrugere kunne komme med i sådan et forsøg.
Og så vil man endda i B 123 nedsætte alderen til 18 år. Når man så stadig væk siger de mest udsatte, så begriber jeg ikke, at vi i Danmark har nogle af de mest udsatte, som kun er 18 år.
Hvor mange behandlinger har de været igennem?
Hvor mange behandlingsinstitutioner har vi i det hele taget for unge under 18 år?
Jeg synes, det er uhyggeligt, at det skal være så lempelige kriterier.
Men det vil selvfølgelig komme an på, hvad definitionen af »mest udsatte« er.
Der er også mange andre ting vedrørende det schweiziske forsøg, som Sundhedsstyrelsen går ind på, f.eks.
Så fastholdelsen i behandling er bedre i København, end den er i Schweiz. Rapporten viser ikke på noget tidspunkt, at den her behandling er bedre end anden behandling.
Det, som jeg har hæftet mig meget ved, er den meget massive psykosociale behandling, som er i det schweiziske forsøg.
Der står, at behandlingsstederne var åbne mindst tre gange daglig, klienterne var velkomne hele tiden, de kunne snakke med læger osv., det var en intens psykosocial behandling.
Hvis vi begyndte med det i Danmark på de almindelige behandlingssteder ved metadonbehandling osv., så skulle vi bare se resultater.
Men det får vi helt uden heroinen.