Ulla Tørnæs (V), 2000-05-25:
Mangelen på visionære reformer i det danske velfærdssamfund skyldes ene og alene, at vi har en regering, der er groet fast.
Syvårskrisen har for alvor meldt sig, og regeringen lider af metaltræthed, en metaltræthed, der førte til, at regeringen i et forsøg på at vende de dårlige meningsmålinger i panik pludselig måtte udarbejde et såkaldt nyt regeringsgrundlag.
Forventningerne var tårnhøje.
Nu, tænkte vi, nu må de komme, de store, visionære tanker for det danske samfund i det 21. århundrede.
Men selv det såkaldte nye regeringsgrundlag, der jo i virkeligheden blot var en gentagelse af tidligere publikationer fra regeringen, er blottet for enhver form for visionære tanker om, hvad regeringen vil med det danske samfund i det 21. århundrede.
Hvad er så grunden til, at vi for øjeblikket oplever en regering, som er bange for sin egen skygge og reelt kun har ét mål, nemlig at få lov at blive siddende?
Jo, inderst inde ved vi godt, at regeringens manglende vilje til forandring og udvikling af velfærdssamfundet skyldes løftebruddene, hvor indførelsen af pinsepakken og reformen af efterlønnen står mejslet i vælgernes bevidsthed som det største vælgerbedrag, der nogen sinde er begået af en dansk regering.
Regeringen må sande, at det er med troværdigheden som med uskylden: Har man
først mistet den, kan man vanskeligt få den tilbage
I stedet for at bruge tiden fornuftigt, ja, så foranlediges man nærmest til at tro, at regeringen i øjeblikket er mere optaget af at skjule de mange forskellige politiske skandalesager, der skyder op som paddehatte.
Hver dag sin skandale: Combus, Amanda, den lemfældige omgang med kreditkortene hos KUC, rod i fødevarekontrollen, og nu senest: vanskeligheder med at overholde lovgivningen.
Alle er de eksempler på dårlig politisk moral, dårlig politisk ledelse, og alle leder de tankerne tilbage til det lange synderegister af tidligere socialdemokratiske skandalesager, der prægede debatten i moralens årti halvfemserne.
Hvem husker ikke Ungbo, kursusejendommen Solhavegård, Lejerbos fiflen med lejernes penge eller AOF's dokumentfalskneri og senest afsløringerne af de utrolige forhold i Arbejdernes Ligkistemagasin?
Lad mig minde om, at det var den regering, der i sin tid udråbte 1990'erne til moralens årti.
Men hvordan er det så gået?
Hvor blev den socialdemokratiske moral af?
Tag nu og indse, at der er brug for nogle rigtige mandfolk i regeringen.
Der er brug for nogle mandfolk, der tør påtage sig det politiske ansvar, som en ministeropgave indebærer.
Der er brug for nogle mandfolk, der tør stå til ansvar for regeringens handlinger eller måske mangel på samme.
Der er ikke brug for flere ministre, der tørrer kritikken af på embedsmændene.
Der er ikke brug for flere ministre, der blot henviser til, at man har givet Folketinget de oplysninger, som styrelsen eller direktoratet har videregivet til ministeren.
Der er ikke brug for flere ministre, der tror, at de ikke har noget ansvar, bare fordi de ikke ved, hvad der foregår i deres ministerium.
Styrelser, direktorater og andre ministerielle kontorer hører naturligvis under ministerens ansvar.
Det er ministerens ansvar, at AF fungerer, lige så vel som det er ministerens ansvar, at fødevarekontrollen fungerer, og at der er styr på økonomien.
Skatteskruen strammes i disse år.
Det er der ikke længere nogen der sætter spørgsmålstegn ved, måske lige bortset fra skatteministeren.
Der er bred enighed om, at det danske skattetryk har nået en smertegrænse.
Spørg bare den almindelige dansker, der kan mærke det på sin egen økonomi, og som ikke giver noget for skatteministerens fiflende beregninger, hvor facit er givet på forhånd.
Det danske skattetryk kvæler alt for mange initiativer.
Det danske skattetryk betyder, at det for alt for mange mennesker ikke kan betale sig at yde en indsats.
Det danske skattetryk gør det vanskeligt at spare op og umuliggør stort set etablering af egen virksomhed.
Denne udvikling skal standses.
Men hver gang regeringen kritiseres for at have strammet skatteskruen, henvises der til, at skattetrykket ikke er steget, siden regeringen trådte til.
Det er unægtelig en sandhed med modifikationer, for skattetrykket er i virkeligheden et dårligt mål for skattebyrden.
Når man måler skattetrykket i forhold til BNP, bliver skattetrykket lavere, desto større andel de indirekte skatter og afgifter udgør af den samlede beskatning.
Ved fifleri holder regeringen skattetrykket
kunstigt nede.
Det sker ved, at regeringen har skiftet indkomstskatter ud med grønne afgifter, grønne afgifter, der med rette har fået betegnelsen røde skatter.
Ja, i dag udgør de grønne afgifter 15 pct. af statens samlede skatteindtægter mod 10 pct. i 1992.
Det betyder, at skatteministeren på den måde kan fifle sig til et lavere skattetryk. Men virkeligheden er jo en helt anden.
Ikke færre end 92 gange er skatten steget under den nuværende regering.
92 gange har regeringen valgt den nemmeste løsning, nemlig at flå danskerne og lade skatterne stige endnu en gang.
Statens skatteindtægter har aldrig været højere. Den nuværende regering får ikke færre end 134 mio. kr. mere i kassen i år, end den borgerlige regering gjorde i 1992.
Jo, vi har rekord i skattetryk, en rekord, vi har fået en kraftig påmindelse om de seneste uger.
De seneste uger er den årlige hilsen fra Told og Skat dumpet ind ad boligejernes brevsprække.
Boligejerne er på den ene side blevet rigere, i hvert fald på papiret, på den anden side bliver de nu plukket endnu mere i skat.
Skatteministeren tager med et snuptag 3,8 mia. kr. ekstra til statskassen fra boligejerne i år og til næste år.
3,8 mia. kr. er såmænd kun en lille del af den ekstraregning, som regeringen med pinsepakken har sendt til boligejerne.
3,8 mia. kr. er danskernes boligudgift uvarslet steget med.
Det er skrappe sager.
Ikke nok med, at skatteministeren har sendt en ekstraregning til boligejerne i form af Told og Skats hilsen, men oven i dette har regeringen med indførelsen af ejendomsværdiskatten gennemført en række helt urimelige og uretfærdige skatteforhøjelser.
Det rammer i særdeleshed pensionisterne.
En lang række pensionister med beskedne indtægter har fået et ordentligt skattesmæk med indførelsen af ejendomsværdiskatten.
Beregninger viser, at pensionister, der bor i egen bolig, risikerer en stigning i ejendomsværdiskatten på op til 200 pct.
Det er fuldstændig urimeligt.
Ejendomsværdiskattens ekstra regning kommer, på trods af at skatteministeren under behandlingen af pinsepakken i Folketinget klart understregede, at lejeværdien og den nye ejendomsværdiskat blot var to sider af samme sag. I Venstre har vi lovet vælgerne, at en ny regering efter næste folketingsvalg vil stoppe stigningen i skatter og afgifter.
Med Venstres skattestop får boligejerne i fremtiden en garanti mod at få ubehagelige overraskelser ind ad brevsprækken.
Venstres skattestop vil medføre et loft over det kronebeløb, som boligejerne betaler i ejendomsværdiskat.
Det betyder, at værdistigninger på fast ejendom ikke automatisk udløser en ekstra skat.
Det er fuldstændig urimeligt, når vi oplever, at f.eks. unge nyetablerede familier tvinges til at flytte, blot fordi ejendomsvurderingerne stiger.
oveni kommer jo forringelserne af fradragsværdien.
Selv om staten aldrig tidligere har haft så store skatteindtægter som i øjeblikket, oplever vi desværre flere og flere eksempler på, at borgerne ikke får den velfærdsservice, de har krav på.
Hvad er de øgede skatteindtægter så brugt til?
Det kan man med rette spørge, og svaret fortoner sig i det uvisse.
I hvert fald er det en kendsgerning, at tilfredsheden med den offentlige service ikke er steget proportionalt med udgifterne, måske tværtimod.
Den udvikling skal ændres.
I Venstre ønsker vi en modernisering af den offentlige sektor.
I Venstre vil vi søge nye mål for det danske velfærdssamfund.
Vi vil give borgerne øget valgfrihed af offentlig service, for ved at give borgerne valgmuligheder vil man styrke kvaliteten af den offentlige service.
Vi ved jo, at borgerne selv ønsker at vælge og tilrettelægge hverdagen ud fra personlige og individuelle ønsker og krav.
Tiden er ganske enkelt løbet fra de ensrettede socialdemokratiske løsningsmodeller.
Folk ønsker valgfrihed.
Gennem udbud og udlicitering vil vi sikre, at skattekronerne anvendes bedst muligt og mest effektivt og dermed sikrer mest mulig service for pengene.
Under overskriften »Velfærd og valgfrihed« vil vi i Venstre sætte nye mål for det danske velfærdssamfund.
De syge skal behandles, de skal ikke på venteliste, og derfor skal patienterne have frihed til selv at vælge hospital, også et privathospital.
Det skal ikke være pengepungen, der afgør, om man kan behandles frem for at havne på en venteliste.
Også de ældre skal have en ordentlig pleje, og derfor skal vi give dem frihed til selv at vælge hjemmehjælp og plejehjem.
Børnene skal have den tryggest mulige opvækst, og derfor vil vi give familierne større frihed til selv at tilrettelægge familieliv og arbejdsliv.
Familierne skal have frihed til selv at vælge børnepasning, børnene skal lære noget i skolen, og i det hele taget skal Danmark i front, når det gælder uddannelse, forskning og viden.
Vi skal styrke det faglige niveau i hele uddannelsessystemet, og især skal en styrkelse af de faglige færdigheder i folkeskolen have høj prioritet.
Vi vil ikke acceptere, at danske skoleelever ikke ligger i top, når vi sammenligner med andre lande, og derfor har Venstre under de igangværende forhandlinger om folkeskolen netop lagt stor vægt på, at de faglige færdigheder i folkeskolen styrkes ved bl.a. at øge timetallet i dansk og matematik.
Det skal være attraktivt at oprette og drive
selvstændig virksomhed, og derfor vil vi have en gennemgribende regelforenkling og afbureaukratisering af det danske samfund. Det administrative bøvl, som virksomhederne stadig må slås med, skal begrænses.
Folkeafstemningen den 28. september om dansk deltagelse i den fælles valuta euroen
er absolut den vigtigste beslutning, der træffes i denne samling.
Vi mener bestemt, der er en række økonomiske og praktiske fordele ved at deltage i euroen, men det vigtigste argument er politisk: Er vi med i Europa, eller er vi ikke med? Vi ønsker at være med, hvor de beslutninger, som Danmark under alle omstændigheder må indrette sig efter, træffes.
Et ja den 28. september betyder, at Danmarks Nationalbank kommer med ved det bord, hvor beslutningerne bliver truffet.
Et nej betyder derimod, at Danmark fortsat skal sidde ude i venteværelset og afvente, hvad de andre lande beslutter, og når de så har truffet deres beslutninger, og døren går op, kan Danmark blot indrette sig efter dem.
Afstemningen den 28. september handler altså om Danmarks politiske indflydelse på udviklingen i Europa.
Et ja til euroen vil sikre Danmark en plads ved det bord, hvor beslutningerne træffes, hvorimod et nej til euroen vil placere Danmark på et sidespor og gøre Danmark til et B-medlem af EU, men det ønsker Venstre ikke.
Derimod er vi i Venstre glade for, at statsministeren ikke vil rokke ved den fastkurspolitik, vi fastlagde under den borgerlige regering for mere end 17 år siden.
Det er vi meget tilfredse med.
Udviklingen har vist, at det er NATO, der fortsat vil udgøre hovedfundamentet for Europas militære sikkerhed, men samtidig er EU på vej til at udvikle et fælles krisestyringsinstrument, der skal kunne reagere hurtigere på kriser i EU's nærområde.
I Venstre finder vi det absurd, at Danmark fremover ikke kan bidrage til den krisestyring, såfremt dette foregår i EU-regi.
Udviklingen er efter Venstres opfattelse løbet fra det danske forsvarsforbehold.
Det er helt absurd, at forsvarsforbeholdet nu rent faktisk vil hindre os i at bidrage til en styrkelse af fred og sikkerhed i verden, på trods af at Danmarks indsats nyder stor international respekt.
Vi har med vort forbehold ingen mulighed for at videreføre den indsats i internationale brændpunkter, som Danmark ellers er blevet internationalt berømmet for.
En afvikling af de øvrige forbehold er således fortsat Venstres mål, og jo før dette sker, desto bedre.
Men som nævnt handler det i første omgang om folkeafstemningen den 28. september.
Vi ser i Venstre frem til en god og saglig debat hen over sommeren.
Når vi mødes igen til Folketingets åbning, vil Venstre fortsat udgøre et klart alternativ til den siddende regering; det skal ingen være i tvivl om.
Men vi vil i lighed med tidligere år række hånden frem til et bredt samarbejde, og så længe regeringen er indstillet på at imødekomme os, er jeg sikker på, vi vil kunne opnå resultater.
Der er såmænd nok at tage fat på.