Lene Espersen (KF), 2003-01-16:
Med dette beslutningsforslag ønsker forslagsstillerne at forbedre velfærden for pattegrise ved at forhøje fravænningsalderen fra 3 til 4 uger.
Efter de gældende regler i bekendtgørelse om beskyttelse af svin må pattegrise ikke vænnes fra soen, før de er mindst 3 uger gamle, medmindre det ellers vil gå ud over moderdyrets eller pattegrisenes velfærd.
Som forslagsstillerne er inde på i bemærkningerne til B
, forholder det sig imidlertid sådan, at fravænningsalderen for pattegrise skal forhøjes som følge af et nyt direktiv fra Kommissionen, der pålægger Danmark og de andre EU-lande at gennemføre regler om en fravænningsalder på mindst 28 dage.
Justitsministeriet har derfor allerede udarbejdet et udkast til ændring af den gældende bekendtgørelse om beskyttelse af svin, bl.a. med henblik på at gennemføre denne bestemmelse i dansk ret.
Derudover skal andre direktivændringer gennemføres ved lovændringer, som vi har været inde på tidligere i dag ved førstebehandlingen for et øjeblik siden af lovforslag nr. L 116.
Udkast til ændringsbekendtgørelsen blev sendt i høring
samtidig med udkast til lovforslaget, og det er min hensigt, at ændringsbekendtgørelsen skal træde i kraft samtidig med lovens ikrafttræden.
I udkast til ændringsbekendtgørelse er det foreslået, at fravænningsalderen skal være mindst 28 dage, således som direktivet fastsætter.
Der er altså som udgangspunkt tale om en forhøjelse af fravænningsalderen fra 3 til 4 uger.
Kommissionens direktiv indeholder imidlertid også en mulighed for, at pattegrisene kan fravænnes 1 uge tidligere på visse nærmere betingelser.
Forslagsstillerne anfører i bemærkningerne til B 42, at der ikke bør gøres brug af denne undtagelse i Danmark.
det i henhold til direktivet, at nogle nærmere betingelser er opfyldt: for det første skal pattegrisene flyttes til specialiserede stalde, der skal tømmes, renses og desinficeres grundigt, inden et nyt hold pattegrise anbringes der.
For det andet skal disse stalde være adskilte fra stalde, hvor der holdes søer, for at minimere risikoen for overførsel af sygdomme til pattegrisene.
Svineproducenterne kan således kun fravænne pattegrise efter 3 uger
, hvis de opfylder disse nye betingelser.
For at vurdere, om der er behov for at tillade fravænning efter mindst 3 uger på de nævnte betingelser, er det nok nødvendigt at se lidt nærmere på den praksis og de videnskabelige undersøgelser, der foreligger i dag. Det nuværende krav om, at pattegrisene skal være mindst 3 uger gamle, før de fravænnes, medfører i praksis en noget højere gennemsnitlig fravænningsalder.
Landsudvalget for Svin har oplyst, at i Danmark er den gennemsnitlige fravænningsalder 30 dage ifølge produktionskontrollen.
Hvis fravænningsalderen forhøjes til mindst 4 uger, vil det i praksis medføre en gennemsnitlig fravænningsalder på omkring 33 dage, altså meget tæt på 5 uger.
Det skyldes efter det oplyste, at svineproduktionen i dag er tilrettelagt sådan, at pattegrise fra forskellige kuld og fødselstidspunkter fravænnes på en bestemt ugedag og samtidig flyttes over til en smågrisestald.
Pattegrisene fravænnes og samles således nærmest holdvis, hvor de yngste skal være mindst 3 uger gamle.
De ældste af pattegrisene vil derfor være 4 uger eller mere, når de fravænnes.
Jeg vil prøve at forklare det med et eksempel: Hvis svineproducenterne har haft fast fravænningsdag om onsdagen og nogle af pattegrisene er født en fredag,
Denne fremgangsmåde sikrer en mere rationel arbejdsgang
for svineproducenterne, og samtidig reduceres risikoen for smitte mellem forskellige aldersklasser af smågrise.
Desuden er det muligt at rengøre sektioner i farestalden, uden at det ødelægger klimaet for de pattegrise i farestalden, der ikke er fravænnet.
Det er imidlertid ikke kun smitterisikoen, der spiller ind i forbindelse med fravænning af pattegrisene; andre faktorer har også betydning for velfærden for pattegrise i forbindelse med fravænning.
Som eksempel kan nævnes, at ernæringen både før og efter fravænningen har betydning for dyrevelfærden, bl.a. for om grisene udvikler diarré.
Danmarks JordbrugsForskning har oplyst, at der kun er lavet få undersøgelser af fravænningsalderens indflydelse på smågrisenes velfærd
, og dokumentationen for betydningen af fravænning ved 4 uger i forhold til fravænning ved 3 uger er yderst sparsom.
Nogle af undersøgelserne har f.eks. vist, at grise, der blev fravænnet, når de var henholdsvis 3, 4, 5 og 6 uger, havde samme frekvens af diarré, men andre undersøgelser tyder på, at risikoen for fravænningsdiarré er større, hvis fravænningsalderen var mindre end 26,5 dage, end hvis den lå imellem 26,5 og 28,2 dage.
I den sammenhæng bør det også nævnes, at en øget fravænningsalder kan medføre dårligere velfærd for soen, især i de systemer, hvor soen ikke kan komme væk fra pattegrisene.
På den baggrund finder jeg, at det er dyrevelfærdsmæssigt forsvarligt, at der er mulighed for at fravænne pattegrisene allerede efter 3 uger, hvis de betingelser, der er nævnt i direktivet, er opfyldt.
Justitsministeriet har da også i udkast til bekendtgørelse om ændring af bekendtgørelse om beskyttelse af svin lagt op til, at direktivets undtagelsesmulighed gennemføres i dansk ret.
I øvrigt kan jeg også bemærke, at danske svineproducenters konkurrenceevne jo vil blive forringet i forhold til svineproducenterne i andre EU-lande, hvis vi i Danmark gennemfører en fravænningsalder på mindst 4 uger uden fravigelsesmuligheder. Da der på nuværende tidspunkt ikke foreligger noget entydigt videnskabeligt grundlag for at forhøje fravænningsalderen til 4 uger uden undtagelser, og da den gennemsnitlige fravænningsalder allerede i dag er helt oppe på 30 dage i praksis, ser jeg ikke nogen grund til at hindre svineproducenterne i at fortsætte med at fravænne pattegrisene efter mindst 3 uger på de nævnte betingelser.
På det foreliggende grundlag kan regeringen således ikke støtte beslutningsforslaget.
Først til hr. Kristen Touborg: Jeg skal se på det med de milde øjne, for jeg er klar over, at det, der driver hr. Kristen Touborg til at være så engageret, selvfølgelig er et ønske om, at vi forbedrer dyrenes velfærd, og at vores produktion af kød og andre produkter inden for landbrugsområdet foregår på en forsvarlig måde, og at vi hele tiden opper os for at gøre det bedre.
Det får mig så også til at svare på hr. Keld
Albrechtsens spørgsmål, om det her ligesom er den store finale, afslutningen, og så sker der ikke mere de næste mange år
Det håber jeg så sandelig ikke.
Jeg mener, at vi har en forpligtelse til altid og hele tiden at arbejde politisk de steder, hvor vi er, og se på, om vi kan gøre tingene bedre.
Jeg mener, at vi skal bruge vores EU-medlemskab og de debatter, der er i Rådet, til at arbejde for at forbedre velfærden yderligere.
Her er det lykkedes for os at få væsentlige forbedringer igennem, og det er jo ikke sidste gang, det her direktiv vil blive behandlet i Folketingssalen.
Der vil givetvis komme ændringer om nogle år.
Jeg er faktisk ret overbevist om, at den diskussion vil fortsætte.
Grunden til, at jeg egentlig er lidt optimistisk, er, at jeg fornemmer, om end jeg kan give både hr. Kristen Touborg og andre ret i, at det går noget langsomt i de øvrige EU-lande, at stemningen er ved at vende til fordel for dyrevelfærden og med knap så meget fokus på, at det hele skal dreje sig om indtjening og så lave omkostninger som overhovedet muligt. Det er, som om der er flere lande, der er begyndt at lytte til det, der er den helt generelle tone fra alle partier her i Folketinget.
Derfor tror jeg også på, at vi dyrevelfærdsmæssigt vil se forbedringer på EU-plan i årene, der kommer.
Jeg er mindst lige så utålmodig og meget sur over, at vi f.eks., for så vidt angår diskussionen om transport, bare må sidde med hænderne i skødet og afvente, at der sker noget fra Kommissionens side.
Det er stærkt utilfredsstillende. Jeg vil gerne gentage her, hvad jeg også sagde i det samråd, vi havde om sagen for en lille måneds tid siden:
gang jeg får en mulighed for at møde den ansvarlige kommissær, skal jeg i hvert fald nok sørge for på et oversat nordjysk at få forklaret ham, hvor utilfreds jeg er med situationen og med den manglende aktion fra Kommissionens side.
Det er simpelt hen urimeligt.
Men man kan altså ikke klandre regeringen for ikke at have gjort noget i denne sag.
Såvel fødevareministeren som mit eget ministerium har presset på for at få Kommissionen til bare at foretage sig noget, og det er dybt beklageligt, at der ikke er sket noget.
Det vil jeg sige.
Derudover vil jeg sige, at jeg ikke tager det her som et udtryk for, at dette er den endegyldige og fantastiske løsning på dyrevelfærdsproblemerne, men det er et direktiv, som trods alt bringer os et skridt videre.