Jørgen Estrup (RV), 1999-11-23:
Jeg tror, det er fremgået af den debat, vi havde tidligere, at der er almindelig opbakning i Folketinget til, at vores bistandsindsats skal have den bedst mulige kvalitet - jeg havde nær sagt lurmærket kvalitet.
Det, der skiller, er som bekendt - og det er ikke noget nyt, men det er blevet bekræftet i dag - opbakningen til det niveau, vi har i dag, at vi alle sammen går ind for den bedst mulige kvalitet.
Det vil vi gerne fortsat gøre, men jeg vil da også gerne understrege, at det selvfølgelig er under forudsætning af, at bistanden fungerer sådan, som vi alle ønsker det, at vi kan være sikre på, at vi virkelig får kvalitet for pengene.
Heldigvis har vi så en OECD-undersøgelse, som blåstempler vores bistandsindsats, men det er jo ikke noget, man skal hvile hovedet på, det er tværtimod noget, som bør inspirere til en fortsat forbedring.
Danish Design i denne forstand er også en god ting, og jeg synes også, man skal tænke på, at det er en politisk forsikring for bistandsindsatsen, at vi både udadtil, men så sandelig også hjemadtil kan skilte med, at kvaliteten er i top.
Den danske bistand skal tilpasse sig den internationale udvikling, der sker, og der er unægtelig sket ting, som er værd at bemærke, også ganske negative ting, ikke mindst det stadig faldende niveau for den internationale bistand og specielt bistanden til Afrika.
Men én ting kan måske være nyttig også for den danske diskussion, nemlig at det nu er blevet nogenlunde klart, at det ikke længere er et spørgsmål om handel eller bistand; internationalt er man nu også blevet klar over, at det er et både-og.
Dermed er vi også kommet længere i relation til den gamle debat om strukturtilpasningsprogrammer og Verdensbankens indsats.
Jeg synes, det er en lise nu at høre fra højeste sted i Verdensbanken, nemlig direktør Wolfensohn, direkte adspurgt sige, at Washington-konsensus er død.
Det tror jeg der er nogle tidligere verdensbankansatte der vil have svært ved at acceptere.
Men det er realiteten; det er langt bredere kriterier, der nu lægges til grund end blot de rent økonomiske, det er økonomi plus sociale og politiske hensyn og dermed en chance for at forankre bistanden. Dermed har vi jo også oplevet en udvikling
internationalt, som i høj grad er på linje med det, vi i mange år har doceret fra dansk side, doceret i den gode forstand, ikke som noget, vi påtvang andre, men som noget, vi mente burde vejlede os selv. Den danske model med vægt på fattigdomsmålsætningen og vægt på de tværgående hensyn i forhold til miljø og ikke mindst kvinders deltagelse er en model, som nu efterlignes mange steder, i hvert fald i skrift.
Men det er også nødvendigt, som vi har erkendt, at stille betingelser, og at sigtet er kapacitetsopbygning og ejerskab i udviklingslandene.
Det har vi forsøgt med sektorprogramstøtten, men det er jo unægtelig et instrument, som er ganske svært at anvende, og som kræver stadig udvikling.
Vi må også i den forbindelse sikre, at det, vi gør, kan koordineres og bliver koordineret på FN- og EU-niveau ud over, hvad vi selv gør bilateralt.
Kvaliteten i dansk bistand skal sikres og udvikles, og det kræver klare målsætninger.
Men det kræver også klare succeskriterier og en sikkerhed for, at vi følger op på succeskriterierne i form af evalueringer, uanset hvor svært det er, og uanset hvor svært det specielt er at finde den direkte virkning, altså det, man kalder impacten.
Vi går et godt stykke i den rigtige retning ved nu at udvikle et indikatorsystem, men jeg nærer ingen falske forhåbninger om, at vi pludselig skal kunne måle vores indsats.
Vi skal kunne sandsynliggøre og dokumentere, at vi faktisk kan følge op på de succeskriterier, vi har sat.
Det er også nødvendigt for at sikre kvaliteten i bistanden, at Danida løbende afsætter de nødvendige ressourcer til at sikre vores tilstedeværelse i de bilaterale, men så sandelig også i de multilaterale organisationer og følge op på den aktive multilateralisme.
Og endelig de to sidste ting, som jeg synes er nødvendige at nævne for at sikre kvaliteten af bistanden: Vi må modvirke, at uvedkommende hensyn får lov til at indvirke
på målsætningerne for bistanden.
Og endelig som det sidste er det en klar nødvendighed, at vi internt i forhold til NGO'ere, i forhold til andre dele af ressourcebasen koordinerer så godt som muligt og gør det i forhold til udenlandske donorer.