Pia Christmas-Møller (KF), 2006-12-05:
Det er lidt ærgerligt, at hr. Villy Søvndal ikke er til stede, for allerede inden debatten gik i gang, havde jeg faktisk tænkt mig at starte med at sige følgende: Situationen i Irak er meget alvorlig og på en lang række områder utilfredsstillende.
Jeg har hørt statsministeren, udenrigsministeren, forsvarsministeren og mange andre sige det samme, men det har åbenbart været for døve ører, og når hr. Villy Søvndal ikke er til stede i salen lige nu, kan han ikke høre, at vi også fra konservativ side erkender, at der er store problemer i Irak.
Men når det er sagt, skal det også siges, at der er skabt en hel ny demokratisk ramme for udviklingen i Irak.
Det skal vold, terror og ekstremisme ikke have held til at skjule.
Irakerne har ved tre demokratiske valg trodset trusler og fare for tyranni fare for at bakke aktivt op om en demokratisk udvikling med en høj valgdeltagelse.
Et massivt flertal har positivt valgt demokratiet og vist de demokratiske metoder og visioner tillid, men fravalgt frygtens skruestik.
Ved det seneste valg omfattede den aktive deltagelse også sunnierne.
Via frie valg med omkring 70 pct.s valgdeltagelse har man fået en ny forfatning, en demokratisk valgt regering, et demokratisk valgt parlament og dermed en demokratisk valgt premierminister med et folkeligt mandat.
Der er frie medier og et frit erhvervsliv, og økonomien er i fremgang.
Det står i skærende kontrast til situationen under Saddam Hussein-regimet, hvor der ikke var nogen kommercielle tvog radiostationer og for den sags skyld heller ikke nogen uafhængige aviser.
Mens Saddam Hussein brugte sin magt til at udtørre marsken, så lokalbefolkningen, der ikke lystrede tyrannen, blev drevet ud i sult på grund af tørke, bliver der i dag med bl.a. dansk hjælp etableret overrislingsanlæg, og økonomien udvikler sig i den rigtige retning.
Fra et lavpunkt – ja, hør nu godt efter, for jeg erkender helt klart og tydeligt, at det er fra et meget, meget lavt punkt i 2003 – er der sket vækst frem til 2005, og man forventer en fortsat synlig og mærkbar vækst i 2006, når det gælder væksten i BNI pr. indbygger.
Når det gælder lønninger til borgerne, og når det gælder fald i inflationen, er udviklingen ligeledes positiv.
Der er stadig store problemer, ja, men udviklingen går i den rigtige retning.
Jeg er nødt til at sige, at det er oplysninger, som jeg har fra Verdensbanken, og de er altså i strid med de oplysninger, der i øvrigt har præget debatten i dag.
Men det ændrer ikke på, at det er den slags gode cirkler, der skal gøres meget større og selvkørende til gavn for den enkelte iraker og hans familie.
De er samtidig det allerbedste værn mod de antidemokratiske kræfter, der findes, det ved terroristerne også, og derfor gør de jo netop, hvad de kan, for at de spæde demokratiske processer ikke skal føre til synlige resultater, og når de gør, f.eks. i form af etablering af en ny skole, prøver de at brænde den af hurtigst muligt.
Vi skal hjælpe til med at genopføre skolen hurtigst muligt og vise i handling, at voldens kræfter ikke er de stærkeste.
At det virker, har vi set i Medina.
Det har skabt en bro af tillid mellem os og lokalbefolkningen, og den tillid indebærer, at de lokale nu selv henvender sig til os, fordi de oplever os som partnere i virkeliggørelsen af en fredelig vision, som giver en bedre fremtid.
Den lokale befolkning oplever på denne meget konkrete måde, at demokrati og fredelige overenskomster er et langt mere konstruktivt og brødgivende valg end militsernes vold, sult og død.
Det ved terroristerne selvfølgelig også godt, og derfor prøver de netop i denne fase af al kraft at destabilisere og destruere ethvert lille fremskridt.
Som det tidligere har været fremme i debatten, er det ikke tilfældigt, at mange læger er flygtet fra Irak, for uforholdsmæssigt mange læger er blevet dræbt, fordi de har været selvstændig skydeskive.
Sådan er det de steder, hvor brutaliteten og kynismen hersker I Al-Qurnah, hvor danskerne også opererer, ser det knap så positivt ud.
Billedet er altså nuanceret, og det vil man få et indblik i, når man ikke alene får sin viden via pressens forenklende prismer.
Selv havde jeg for et par uger siden for tredje gang lejlighed til at besøge Irak.
Hos premierminister al-Maliki og hans regering er der ingen tvivl.
Målet er hurtigst muligt selv at overtage ansvaret, hvilket ikke mindst premierminister al-Maliki understregede, men lige så klart fremgik det, at man fortsat har brug for hjælp.
Derfor havde al-Maliki lige præcis dagen før sendt en anmodning til FN om at forlænge mandatet med yderligere 1 år, hvilket i mellemtiden er imødekommet af – og nu skal hr. Villy Søvndal, hr. Helveg Petersen og hr. Holger K. Nielsen høre godt efter; fru Line Barfod er ikke til stede, så hun har måske svært ved at høre efter – et enstemmigt Sikkerhedsråd i FN.
Under vores møde gav al-Maliki udtryk for et optimistisk syn på, at 2007 skal blive året, hvor irakerne overtager det fulde ansvar for sikkerheden.
Jeg ved godt, at i den offentlige debat koketterer den hjemlige opposition gerne med, at ansvaret for sikkerheden i Irak mere er et ansvar for usikkerheden.
Jo, jeg har hørt det, men det er jo nemt nok at bruge kræfter på at lege med ord, når man forholder sig til virkelighedens problemer fra en godt sikret piedestal herinde.
Hvorfor vil venstrefløjen, Socialdemokratiet og De Radikale svigte en enstemmig opfordring fra FN's Sikkerhedsråd og en lige stærk appel fra irakernes demokratisk valgte ledere om international bistand?
Hvorfor er danske venstrefløjspolitikere så meget klogere end dem, der står midt i problemerne?
Svaret blæser i vinden.
I den sydlige del af Irak, hvor Danmark bidrager til indsatsen, har koalitionen overdraget ansvaret til irakerne i to provinser.
Endnu en er på vej, det vil ske her i december, mens Basraprovinsen først forventes at kunne overdrages i løbet af foråret, fordi der er større problemer i Basraprovinsen.
Når det sker, vil det selvfølgelig få konsekvenser for det danske bidrag; det siger sig selv.
Frem til i dag er den danske indsats justeret under indtryk af den konkrete udvikling og den samlede vurdering af fordelingen af arbejdsopgaverne inden for den internationale koalition, og sådan skal det selvfølgelig fortsat være.
Med det seneste mandat, som vi gav her i foråret, er der lagt op til en udstrakt fleksibilitet, som sikrer, at vægten på civilmilitære opgaver og deciderede genopbygningsaktiviteter kan øges i takt med de sikkerhedsmæssige muligheder.
Det er jo den vej, det hele skal udvikle sig.
Under besøget blev det tydeligt, at Irak har et massivt behov for at udvikle en finansiel infrastruktur.
Det har ikke præget debatten så meget herhjemme, men en af de erfaringer, jeg gjorde mig, var, at der faktisk på mange måder er penge nok til rådighed til genopbygning på centralt niveau i Bagdad.
Derfor drejer det sig ikke bare om at sende en stor check derned.
Man har brug for at få kanaler til at formidle disse midler ud til lokale projekter og medarbejdere.
Der er brug for hjælp til opbygning af et administrativt apparat, som kan formidle viden om alt fra god regeringsførelse og retssikkerhed til realistisk budgetlægning og sammenhæng mellem centrale og decentrale niveauer i en national økonomi.
Så simpel en ting set med vore øjne som at sikre, at folk får den løn, de er blevet lovet, er en udfordring i Irak, og pengene er der, i hvert fald i en vis udstrækning.
Sikkerheden i Irak må understøttes af forsoning og politiske løsninger, som inddrager alle parter og bøjer interessemodsætningerne mod hinanden.
Nabolandene må gøres aktivt interesserede i et stabilt Irak.
Nationale kompromiser om helt centrale stridspunkter vedrørende f.eks. olieressourcerne og føderalisme må til, når stabilitet skal forankres i en demokratisk sameksistens, som rummer både holdbarhed og fredelig fremdrift.
Men det kræver, at vi i det internationale samfund med FN i spidsen holder fokus, også når det er svært, når det stormer og det brager.
Det er vi i Det Konservative Folkeparti rede til.