Pernille Frahm (SF), 1999-03-04:
EBRD, den såkaldte Østbank, er ved at vikle sig ind i en ny skandalesag.
Sidste gang handlede det om et pompøst hovedsæde
i London, og denne gang er det mere alvorligt.
Nu handler det om atomsikkerhedskrav, der totalt tilsidesættes, om grov manipulation af ekspertrapporter, miljøaktivister, der forfølges, om en befolkning, der holdes hen i uvidenhed, og ikke mindst om brug af skattekroner til finansiering af to på forhånd forældede dødsensfarlige og overflødige atomkraftværker i Ukraine som et led i en snusket international studehandel om at få lukket resterne af Tjernobylværket, som det i øvrigt i dag tyder på at de ikke vil lukke under nogen omstændigheder alligevel.
Den 8. februar kunne dagbladet Politiken berette, at det er EU, G7, USA og atomkraftlobbyen, der håndfast forsøger at presse Ukraine ind i det omstridte atomprojekt mod deres vilje og mod al sund fornuft.
I et privat brev til Europas sorte får, premierminister Tony Blair, skriver den ukrainske præsident Leonid Kutjma, at vestlige partnere insisterer på færdiggørelsen af de to reaktorer i stedet for det ukrainske forslag om støtte til et gasfyret kraftværk.
Én ting er, at Tony Blair angiveligt elsker gensplejsede produkter.
Mere alvorligt er det, at han åbenbart også vil tvinge Ukraine til at færdigbygge to russisk konstruerede atomkraftmonstre, alene ud fra et geopolitisk spil vendt mod Rusland.
Blairs og atomkraftlobbyens plan er, at prisen for at lukke de rester af Tjernobylværket, der endnu ikke er nedsmeltet og indstøbt i beton, er, at to gamle russiske atomkrafttorsoer lappes sammen og sættes i drift. At Ukraine ikke er begejstret er forståeligt, men EU burde for længst have sat Blair og atomkraftlobbyen stolen for døren og skrottet deres syge plan sammen med Tjernobylværket.
Det såkaldte K2R4-projekt er nemlig ud fra både en økonomisk og miljømæssig synsvinkel gennemført tåbeligt.
Det var også det resultat, en uafhængig forskergruppe i Sussex kom frem til, men i stedet for at tage denne konklusion alvorligt, bestilte EBRD bare en ny rapport fra et amerikansk atomkraftfirma, Stone & Webster, der har interesse i Ukraine.
Underligt nok kom disse såkaldte eksperter til den stik modsatte konklusion.
Senere er der så kommet en rapport fra EIB, Den Europæiske Investeringsbank, der godt nok officielt støtter projektet, men som også klart afviser, at der er nogen som helst brug for K2R4-reaktorerne.
EBRD har i mellemtiden fået travlt.
Nu planlægger man at træffe den endelige beslutning i slutningen af marts eller begyndelsen af april, så dette emne ikke kommer op på EBRD's næste årskongres i London i april.
Økonomiminister Marianne Jelved har udtalt til dagbladet Politiken den 13. januar, at hun ikke kan eller skal følge den daglige proces i EBRD.
Jeg kan forstå, at ministeren føler sig fejlciteret her.
Det glæder jeg mig til at høre.
Det er ellers ikke SF's opfattelse, at ministeren har vanskeligheder med at blande sig i mangt og meget, når sagen kræver det, og derfor er det også påfaldende, at ministeren udviser så ringe interesse for EBRD og deres atomkraftprojekter.
Efter SF's opfattelse burde regeringen følge det østrigske eksempel og aktivt forsøge at forhindre EBRD's beslutning.
I første omgang handler det om at forhindre, at EBRD træffer en beslutning i denne måned.
Det burde ikke være umuligt, hvis der blev indgået alliancer med f.eks. den tyske udenrigsminister, den svenske og østrigske regering og med Ritt Bjerregaard, der som bekendt også er ansvarlig for atomsikkerhed, men det forudsætter selvfølgelig, at regeringen og dens repræsentant i EBRD får hænderne op af lommen. Lone Dybkjær har i dagbladet Politiken kraftigt kritiseret EBRD's beslutning, og dermed har hun også indirekte kritiseret regeringens påfaldende passivitet i denne sag.
For SF er sagen klar: Regeringen bør bruge alle lovlige midler for at få standset dette vanvittige reaktorprojekt.
Begrundelsen er dobbelt.
For det første vil der blive etableret en ny alvorlig miljøtrussel mod Europa. For det andet vil det være mere end uheldigt, hvis det, Europa har at tilbyde Øst- og Centraleuropa, er milliarder til miljøtruende atomkraftværker i stedet for at hjælpe til en bæredygtig udvikling.
Sagen er altså både principiel og konkret.
Nu må regeringen se at komme i arbejdstøjet.
Ud over denne konkrete sag er der også en større diskussion om, hvad vi overhovedet skal med Euratom.
Efter SF's opfattelse er der brug for, at Euratom ændrer politik og hjælper med at afvikle atomkraften i stedet for at fremme den.
På længere sigt bør Euratom nedlægges og erstattes af en organisation til fremme af den vedvarende energi og energibesparelser, og jeg skal på SF's vegne fremsætte følgende: