Mogens Lykketoft (S), 1999-04-15:
Jeg skal sige tak for, at et flertal i Folketinget som ved de mange tidligere lejligheder, hvor vi har haft en tilsvarende debat, holder fast i, at det må være regeringens ansvar - også med respekt for de holdninger i Folketinget, vi kender - at føre de her forhandlinger med de kommunale organisationer.
Jeg synes også, det er værd hele tiden at holde fast i, at det, vi taler om, ikke er nedskæringer, men det, at budgetterne i nogle situationer måske stiger mindre, end mange forventer med hensyn til en udvidelse af den offentlige service.
Summen af stigningen i indsatsen i amterne og kommunerne i denne regerings funktionstid er vel i størrelsesordenen i hvert fald 15 pct. realt i indsatsen og 40.000 nye medarbejdere, og det kan man jo ikke fremstille som et nedskæringsfelttog.
Jeg mener heller ikke, at man uden videre kan bruge hr. Frank Aaens argumentation, at når kommunerne har haft en meget høj vækstrate i nogle år, er dét et argument imod, at de kan klare sig med en lavere i de følgende år.
Man kunne jo godt argumentere omvendt.
Det kunne jo godt tænkes - og sådan har det jo også forholdt sig - at noget af den højere vækst, som vi har accepteret er indgået i kommuneforhandlingerne i de foregående år, har været en indhentning af nogle serviceefterslæb, som vi var enige om skulle indhentes.
Hr. Villy Søvndal spurgte, om der efter regeringens mening slet ikke er nogen problemer. Selvfølgelig er der det.
Et hvilket som helst samfund vil have problemer, der endnu ikke er løst, og vi har også en regering i det her land, som er optaget af at få løst de problemer, der endnu ikke er løst godt nok.
Det, jeg anfægter, er bare den holdning, at der er en nedskruning af den samlede velfærdsindsats undervejs i det her samfund.
Og så er der jo i en debat som denne altid to holdninger repræsenterende to yderpunkter i debatten.
Den ene holdning, som vel især forespørgerne har været fortalere for i dag, er en holdning, der går ud på, at man alene kan måle velfærdssamfundets kvalitet på, om udgifterne stiger.
Det andet yderpunkt i diskussionen er, at man kan klare hele det behov for øget kvalitet, der er, ved at bruge pengene bedre.
Jeg tror, ingen af synspunkterne er rigtige.
Der er områder og opgaver, der skal have flere penge, men der er også i den offentlige sektor på alle niveauer, selv om man har gjort det rimelig godt på forhånd, hele tiden mulighed for at vinde ressourcer og løse opgaver bedre ved bedre organisation, ved bedre brug af de talenter, man har i medarbejderstaben, og ved at lære af dem, der har fundet på at gøre det på en ny og bedre måde.
Og det samlede resultat, som vi er interesserede i at præstere i form af bedre service i vores velfærdssamfund, skal også fremkomme på den måde.
Jeg har i øvrigt ikke så mange konkrete bemærkninger at gøre til debatten for mit vedkommende, men den sammenfattende, principielle betragtning, som jeg i hvert fald også i år går til kommuneforhandlingerne med, kan være den, at den forhandlingsmodel, vi har, har da sine svagheder, men jeg tror, vi er enige med de kommunale organisationer om, at det er den absolut mindst ringe model til i en økonomi som den danske, hvor borgernes ønsker til samfundet er sådan, at vi skal slæbe halvdelen af indtægterne ind over de offentlige kasser i skatter og afgifter, og hvor vi har en meget høj udgift til service, i et sådant samfund er vi bedre tjent med, også for at opretholde det størst mulige lokale selvstyre, at den accept af, at der er nogle samlede økonomiske rammer, at der er en sammenhængende økonomisk politik, som man skal spille efter, at den accept opnås ad forhandlingsvejen, frem for ved at regeringen søger på forhånd i dette Folketing at få et flertal for en ganske bestemt måde at løse den opgave på.