Jan Petersen (S), 2006-09-07:
Det går godt med økonomien i Danmark.
Ja, det går så godt, at finansministeren ved præsentationen af finansloven sagde, at vi ender med at eje hele verden.
Siden Saxo har vi ikke haft det bedre.
Der er ikke nogen eksempler på, at vi har haft det bedre.
Man får jo lyst til at forsætte lidt med historiske personligheder.
Valdemar den Store må være en ren dværg over for finansminister Thor Pedersen.
Socialdemokraterne vil bare sørge for, at velfærden for børn, unge og ældre er i orden, og at vi behandler vores svage ordentligt.
Vi mener, at det er vigtigere, at børn og unge har gode daginstitutioner og skoler, hvor de møder dygtige pædagoger og lærere med både tid og faglig styrke til at give dem en god start i livet.
Vi mener, det er vigtigere, at ældre mennesker med brug for hjælp og omsorg mærker, at de bor i et rigt land, der værdsætter sine ældre medborgere.
Vi mener, det er vigtigere, at vores svage grupper får stærkere muligheder og i virkeligheden kan mærke, at de lever i et samfund, der bygger på solidaritet.
Sådan er det ikke i VKO-flertallets Danmark.
Her er Velfærdsdanmark sat på skrump.
I går fremlagde Socialdemokraterne vores bud på ændringer i finansloven.
Det er et realistisk, det er et økonomisk forsvarligt, og det er ikke mindst et nødvendigt svar på, hvad der skal gøres i Danmark, hvor vi har en flot beskæftigelse, store overskud i staten, ingen gæld til udlandet og unikke muligheder for at være det førende velfærdssamfund, der investerer i sin egen fremtid.
Vi har tre prioriteringer i finanslovforhandlingerne her i efteråret, og jeg opfordrer regeringen til at tilrettelægge forhandlingerne, så vi også her kan vise befolkningen, at vi evner det samarbejdende folkestyre.
For det første skal der rettes op på kommunernes økonomi.
Kommunernes borgere skal ikke betale regningen for regeringens økonomiske politik – især regeringens kommunalreform med nedskæringer på velfærden.
For det andet skal der afsættes midler til at udbygge kvaliteten af velfærden.
Vi vil ikke acceptere de åbenlyse kvalitetsproblemer i velfærdssamfundet og slet ikke, at de gemmes i en syltekrukke under dække af en kvalitetsreform, som dybest set skal dække over, at der er problemer, som skal fjernes fra avisernes forsider og fra den politiske dagsorden.
Det er tydeligt, at når Dansk Folkeparti og regeringen taler om velfærd, så handler det om taktik.
Hos os kommer det fra hjertet.
For det tredje skal der afsættes midler til at fjerne de særregler, der skaber fattigdom for de mest udsatte.
Jeg taler her om mennesker på starthjælp eller introduktionsydelse, mennesker ramt af kontanthjælpsloftet og mennesker, der mister deres sygedagpenge uden at være raske.
Skatteminister Kristian Jensen sagde nok så ærligt i sommer: Nu kan vi ikke længere sige, at noget er den tidligere regerings skyld, for nu er det vores skyld, hvis noget ikke fungerer.
Til flertallets ordførere i Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti vil jeg sige: Det fungerer ikke i kommunerne, og det kommer ikke til at fungere i de nye kommuner her fra årsskiftet.
Og med skatteminister Kristian Jensens egne ord: Det er jeres skyld.
Et beskedent studium i de oplæg til besparelsesforslag, der er på bordet i de fleste kommunalbestyrelser eller sammenlægningsudvalg, viser, hvor slemt det står til.
Der er liggedage og lukkedage og afvisitering og lærerfri timer på dagsordenen.
Og bag de pæne teknokratiske ord gemmer sig jo et ærligt og forståeligt dansk ord: nedskæringer; færre pædagoger, kortere åbningstid i daginstitutionerne, færre lærere og kortere undervisningstid i folkeskolen, mindre pleje og dårligere rengøring hos vores ældre.
Hvad der så i øvrigt sker med indsatsen over for de svage grupper, for så vidt angår integration, fritid, kultur, forebyggende sundhed og alle de andre kommunale områder, er også det store spørgsmål, men vi vil se noget, og det vil være dramatisk mange steder.
Ikke fordi det vil ramme alle områder i alle kommuner og være lige slemt landet over, men i de fleste kommuner vil der være meget at komme efter.
Det er derfor, vi vil have åbnet kommuneaftalen.
Som borgere forventer vi jo en tidssvarende børnepasning, en tidssvarende folkeskole, en tidssvarende ældreomsorg, og vi må også insistere på, at svage grupper får reelle muligheder for et bedre liv.
Vi forventer at møde kvalitet, omsorg og engagement.
Men hvad møder vi?
Vi møder medarbejdere, der slider i det og gør en utrolig flot indsats på trods af alt for dårlige rammer for deres arbejde.
Det bør vi takke dem for, det skal de have tak for, men når det så er sagt, må vi også sige, at de har dårlige vilkår for at udføre deres arbejde, og derfor er det ikke uden grund, at vi også ser medarbejdere, der har svært ved at gøre det, så de fagligt kan stå inde for det.
Og det er slet ikke uden grund, at vi ser medarbejdere, der slides ned og får stress.
Det bliver værre i 2007.
Derfor må den regeringsdikterede kommuneaftale åbnes for nye forhandlinger om en bedre og en mere realistisk kommunaløkonomi.
Men ellers går det jo godt i Danmark, det tales der jo om alle vegne: De fleste tjener flere penge, de fleste kan købe mere ind, de fleste har det ganske godt.
Men de fleste kan ikke forstå, når vi nu som flest har det så godt – og statskassen i særdeleshed – hvorfor der så skal spares og spares så groft i mange kommuner; vi er jo rige.
Forklaringen kan kun være, at der spares op til skattelettelser.
Og formålet med skattelettelser er jo, som beskæftigelsesminister Claus Hjort Frederiksen sagde det til Børsen den 16. februar 2004: »Hvis stat, amter og kommuner ikke får flere penge, men økonomien fortsat vokser, vil den private sektor løbe fra den offentlige sektor.
Det tager tid, før effekten slår igennem.
Men efter 10 år vil den offentlige sektor kun være øget med 5 pct., mens den private er blevet 20 pct. større.
Så opstår et nyt Danmark.«
Vi får mindre velfærd, vi har fået skattelettelser, og der spares op til nye.
Det fastslås jo også i regeringsgrundlaget, at vi skal have skattelettelser i denne valgperiode.
Det bekræftes af hr. Peter Christensen, fru Charlotte Dyremose siger det ganske ofte, finansministeren har sagt det, erhvervsministeren mener det – han siger det ikke lige i øjeblikket – og flere siger også, at det ikke er noget, man taler om, det er noget, man gør, nemlig giver skattelettelser.
I det hele taget viser den seneste politiske debat jo meget klart, at VKO vil have det, men det, der egentlig foregår, er jo bare, at de skændes internt om, hvordan man skjuler det bedst.
Men det fører os så frem til, at valget i dansk politik er ganske enkelt: Skal vi have velfærd, eller skal vi have skattelettelser?
Og vi vælger velfærden.
Derfor omfatter vores finanslovforslag forskellige emner, der indeholder forbedringer af kvaliteten i den primære kommunale velfærd, daginstitutioner, skoler, ældreomsorg og andet.
Jeg vil gerne fremhæve, at det kun må være en begyndelse, for i 2007 er hovedopgaven at modvirke, at det bliver værre.
Derfor har vi i vores finanslovforslag ikke kun lagt en decideret klump ind på 1 mia. kr., men vi er også parate til andre indsatser for at få den kommunale økonomi på plads.
Vi håber også, at vi så i 2007 kan få startet på et egentligt kvalitativt løft, for vi vil ikke vente på regeringens syltekrukke.
Vi foreslår samtidig, at vi indleder et reelt opgør med den stigende ulighed.
Vi har mennesker, der lever i direkte fattigdom, fordi de skal leve af start- og introduktionsydelse; fordi de er ramt af kontanthjælpsloftet; eller fordi de mister deres sygedagpenge uden at være raske.
Vi afsætter penge til direkte at gøre op med den fattigdom, og vi vil det, fordi vi ikke vil have et samfund med fattigdom og stor ulighed.
Vi er ikke enige med socialministeren i, at ulighed er en dynamisk faktor, og heller ikke i den gentagelse af Venstres standpunkt om stigende ulighed som en god ting, som hr. Peter Christensen mener i en af morgenaviserne, hvor han vil græde tørre tårer over stigende ulighed.
Man kan da som minimum mande sig op til at gøre noget ved den.
Her er tre konkrete steder, hvor det kan ske.
Men jeg vil godt rose hr. Peter Christensen.
Jeg synes, det er troværdigt og godt, at han som drengen i »Kejserens nye klæder« siger sandheden.
Venstres dagsorden er reelt stigende ulighed, man vil nemlig ikke bekæmpe den, og det er ikke nok i kampen mod den stigende ulighed bare at gøre det, der er muligt inden for satspuljens rammer
Vi vil her især kæmpe for et reelt løft for børnene og de unge, der har brug for psykiatrisk behandling.
Derfor vil vi have en behandlingsgaranti, og vi vil have sikkerhed for en ordentlig behandling, efter at den egentlige psykiatriske behandling er foretaget.
Der er andre væsentlige emner på dagsordenen ved satspuljeforhandlingerne, og vi går konstruktivt ind i drøftelserne om dem, men de rummer ikke, de rækker ikke til en anstændig social indsats, det skal også stå klart.
Derfor vil jeg gentage: Et opgør helt konkrete steder med stigende ulighed er nødvendigt.
Det gælder også et opgør med den idé, regeringen har, når den viser sit sande ansigt ved at stjæle lejernes penge i Landsbyggefonden for at bruge dem til nybyggeri.
Vi er ikke enige: De midler må lånes i statskassen.
Vi ønsker, at lejernes penge skal bruges til at forbedre de boliger, de betaler husleje til, og vi ønsker lavere huslejer.
Det handler helt konkret om at gøre noget ved uligheden, og når man stjæler lejernes penge, så gør man det modsatte, noget, ikke mindst Dansk Folkeparti må vedkende sig.
Så mens vi venter på en ny regering efter næste valg, er Socialdemokraterne naturligvis i arbejdstøjet.
Jeg gentager det for at være sikker på, at budskabet er modtaget.
Det vellykkede resultat af velfærdsforhandlingerne har udløst et beskedent håb om, at regeringen måske vil bredere løsninger, end vi ellers har set siden regeringsskiftet.
Og regeringen ved fra velfærdsforhandlingerne, at det er muligt at skabe fælles resultater med Socialdemokraterne, men det kræver selvfølgelig indrømmelser – indrømmelser, der er reelle – og det gælder også, når vi går ind i finanslovforhandlingerne.
Ved velfærdsforhandlingerne blev vi enige, fordi Socialdemokraterne fik indrømmelser.
Vi forlangte og fik indrømmelser, som er udtryk for, hvad vi gerne vil.
Lad mig fremhæve nogle enkelte: Der er en kraftig indsats mod nedslidning på arbejdsmarkedet, og der er en forbedring af Arbejdstilsynet.
Det har været påkrævet længe, nu kan det ske.
Der er en lempelse af modregning i efterløn for lavtlønnede; en god, men vigtig sag.
Investeringer i uddannelse og forskning får vi nu for alvor taget fat i, det har vi trængt til længe.
Flere voksenlærlinge og en mere dynamisk arbejdsmarkedspolitik
; der kan vi ikke få for lidt, der skal der meget til, og der har vi startet på noget fornuftigt, der passer meget godt til vores beskæftigelsessituation.
Der er sat ressourcer af til indsatser for læseog stavesvage, og vi har fået en efterløn, der gør den sikker i fremtiden, men også tager højde for, at vi lever længere og bliver sundere.
Velfærdsaftalen er skrevet ind i finanslovforslaget, og i vores finanslovudspil har vi givet vores bud på, hvordan den skal gennemføres i praksis i 2007.
Men vi vil gerne videre i finanslovforhandlingerne.
Det må være muligt at skabe en flerårig aftale om politiet med de partier, der bærer politikredsreformen.
Jeg håber, regeringen reelt er enig i dette.
Det fortjener dansk politi, og det fortjener vi sådan set, vi, der bar den store, men omfattende politireform igennem.
Jeg håber også, at regeringen har den ambition, og jeg håber, der viser sig andre muligheder, også efterhånden som de politiske forhandlinger i efteråret kommer i gang.
Vores finanslovforslag indeholder selvfølgelig også forslag, der skal sikre en række andre nødvendige initiativer.
Lad mig nævne naturgenopretning, stærkere indsatser i forskning i vedvarende energi og, ikke at forglemme, at Danmarks internationale engagement fortjener et løft; det skal tilbage på hovedsporet.
Det er selvfølgelig forslaget om, at ulandsbistanden skal hæves med 1,5 mia. kr.
Vi har i vores finanslovforslag anvist finansiering.
Jeg vil så her ved afslutningen af min tale takke finansministeren – takke ham for et finanslovforslag, der er det mest indviklede
nogen sinde.
Kommunalreformen og omkostningsreformen gør, at dette års finanslovforslag er det mest uigennemskuelige, jeg har set i min tid som folketingsmedlem.
Jeg tænker især på den del af finansloven, der vedrører de amtslige og kommunale opgaver, som staten overtager.
Og finansministeren gør det ikke nemmere, når han skifter tal og beregningsmetoder hele tiden i den offentlige diskussion.
Så derfor må jeg tage et forbehold, der er mere omfattende end tidligere, for, hvad vi måtte opdage af interessante forhold, når Finansudvalget kommer i dybden med udvalgsarbejdet.
Men den overordnede kendsgerning er tydelig: Det grundlag, regeringen og Dansk Folkeparti har givet kommunerne, for at de kan sikre en god lokal velfærd i daginstitutioner, skoler, hos de ældre og over for de svage grupper, holder ikke.
Det er mest af alt en uholdbar ideologisk omgang fra en svunden tid, hvor kun en svækkelse af velfærden og solidariteten i det danske samfund kan være dagsordenen.
Det er nedskæringer i velfærd og opsparing til skattelettelser, der er på dagsordenen hos flertallet.
Vores dagsorden er danskernes velfærd.
Det er vigtigere end at eje hele verden.