Poul Nielson (S), 1999-02-24:
Vi står nu over for de indledende forberedelser til FN's særlige generalforsamling, som finder sted den 5.-9. juni år 2000 under titlen: »Kvinder år 2000, Ligestilling, Udvikling og Fred i det Tyvende Århundrede«, populært kaldet Beijing plus fem.
Den særlige generalforsamling skal gøre status over, hvor langt vi er nået med gennemførelsen af de fremadrettede strategier fra Nairobi og Beijing, handlingsprogrammet »Platform for Action«, 5 år efter vedtagelsen. Der skal fokuseres på gode eksempler og erfaringer, barrierer for fremskridt og positiv særbehandling.
Men den særlige samling skal også se fremad.
Jeg har nedsat en Beijing plus fem-komité, som skal forestå den danske forberedelsesproces.
Den består af repræsentanter for Ligestillingsrådet, Det Internationale Ligestillingsudvalg, ministerierne og en række frivillige organisationer.
Komiteen indledte sit arbejde i december
, men forberedelsen er endnu i sin vorden.
Det gælder både nationalt og internationalt.
På mandag indleder
Kvindekommissionen sit årlige møde, som efter 2 uger forvandles til en forberedelseskomité for den særlige samling
Som led i forberedelsesprocessen har FN gentaget opfordringen fra Beijing om at udarbejde nationale handlingsplaner.
Danmarks nationale handlingsplan blev afleveret til FN som en af de første i midten af 1996.
Handlingsplanen er identisk med den regeringsredegørelse, vi drøftede her i Folketinget den 25. april 1996 om opfølgning på verdenskvindekonferencen i Beijing.
Regeringerne er desuden blevet bedt om at vurdere deres egen indsats og erfaringerne med gennemførelserne af handlingsprogrammet.
Generalsekretæren vil udarbejde en rapport til den særlige samling på grundlag af de indsendte nationale rapporter.
Jeg er ikke i tvivl om, at den vil vise, at der er sket fremskridt siden Beijing.
Det kan vi bl.a. konstatere i vores udviklingssamarbejde.
Men den vil også vise, at der er lang vej igen.
Vi må konstatere, at det tager tid, og at de fremskridt, der nås, ikke fastholdes uden en konstant indsats fra såvel vores som samarbejdslandenes side.
Kvinder diskrimineres fortsat verden over.
Skal vi se tilstrækkelig gode resultater af udviklingssamarbejdet, er det helt afgørende, at begge køn får mulighed for at deltage i udviklingen på lige fod.
Der er jo ikke tale om, at kvinder ikke deltager i udviklingsprocessen, så langt fra.
I mange lande arbejder kvinder jo faktisk betydelig mere end mænd.
Men kvinder udelukkes alt for ofte fra informationer og beslutninger, og derved fastholdes de i en underordnet rolle eller fastholdes direkte som undertrykte.
Begge køn skal også sikres lige adgang til uddannelse, sundhed og drikkevand.
Begge køn skal have mulighed for fuldt ud at deltage i de politiske beslutningsprocesser.
De skal begge være med til at sætte dagsordenen og til at foretage de nødvendige prioriteringer og ændringer.
En del af dette kræver i mange lande ændringer af lovgivningen, men også ændring af traditionelle opfattelser
Det er her, de egentlige vanskeligheder ligger.
Det er her, vi står over for kulturelle forskelle, der fremstår som udfordringer for universaliteten i de konklusioner, der kommer ud af FN-konferencerne.
Vores reaktion på dette må være, at ligestilling mellem kønnene er en del af den kerne af menneskerettigheder, som må opfattes som universelle, og som vi under alle omstændigheder ønsker at gøre universelle i praksis.
En af hovedkonklusionerne i Beijing-handlingsprogrammet er da også, at uden kvinders lige deltagelse i samfundet kan en bæredygtig økonomisk, social og demokratisk udvikling ikke sikres.
Men det er vigtigt at holde fast i, at det ikke bare er en økonomisk og en social nødvendighed at inddrage kvinderne i udviklingsprocessen.
Lad mig derfor gentage: Det er en menneskeret for kvinder at deltage i og have indflydelse på, hvilken vej udviklingen skal gå.
Det blev også fastslået ved menneskerettighedskonferencen i Wien i 1993 og gentaget i Beijing.
Som understreget i Beijing er mainstreaming, altså integration af kønsaspektet i alle former for politik, planlægning og aktiviteter, nødvendig, hvis målet om ligestilling skal nås.
Mainstreamingstrategien må imidlertid ikke usynliggøre kvindeproblematikken eller det faktum, at kvinder i den største del af verden er det underprivilegerede køn.
Mainstreaming må ikke betyde udvanding.
Mainstreamingstrategien betyder altså ikke, at vi skal eller vil undlade at gennemføre aktiviteter, der alene rettes mod kvinder.
Tværtimod afdækker en kønsanalyse ofte, at det præcis er det, der skal til.
Under en konference om den danske udviklingsstrategi i Harare sidste år, hvor en række af Danidas samarbejdslande fra Afrika deltog, understregede lokale kvinder, at der fortsat er behov for kvindespecifikke aktiviteter.
Der blev særligt peget på aktiviteter, der retter sig mod at forbedre kvinders adgang til og kontrol over økonomiske ressourcer.
Udgangspunktet for den danske regering vil under Beijing plus fem-processen være at søge at sikre, at handlingsprogrammet fra Beijing ikke genåbnes for forhandling.
Den fremadrettede linje, som er udstukket af Beijing og de øvrige internationale konferencer, skal fastholdes.
Beijing plus fem skal bygge på de resultater, der blev opnået i Beijing.
Regeringerne bør bekræfte deres vilje og forpligtelse til at gennemføre handlingsprogrammet.
De fremskridt, som blev opnået, skal vi holde fast i, og vi skal vogte os over for forsøg på at skrue udviklingen tilbage.
Hvis jeg så tidligt i processen som nu skal gøre et forsøg på at identificere, hvilke prioritetsområder vi særligt skal satse på under Beijing plus fem, vil udgangspunktet være en indkredsning af barriererne for fremskridt.
En af de væsentligste barrierer for fremskridt også på ligestillingsområdet er naturligvis fattigdommen.
Det er en kendt problemstilling for udviklingslandene, at kvinder i højere grad end mænd rammes af fattigdom, og der, hvor fattigdom kombineres med forskellige former for handicap, er der naturligvis behov for en særlig indsats. Ser vi på resten af verden, er feminiseringen af fattigdommen også blevet aktuel på en synlig måde i overgangsøkonomierne i Øst- og Centraleuropa og de tidligere sovjetrepublikker.
Kvinder er i højere grad ramt af de negative effekter af den økonomiske udvikling.
Arbejdsløsheden rammer dem mere end mænd.
For mange kvinder, der har bevaret deres job, gælder, at de i mange tilfælde har mistet den tidligere lette adgang i disse lande til offentlige børnepasningsordninger og lignende former for støtte.
En anden barriere er kvinders manglende indflydelse på beslutningsprocesser.
Det gælder både i det politiske liv, den offentlige administration og i det private erhvervsliv.
herunder hører også det voksende problem vedrørende handel med kvinder.
Siden Ligestillingsrådets konference om dette tema i januar har vi haft en konstruktiv og væsentlig debat.
Handel med kvinder er et globalt problem, og det er nødvendigt at samarbejde internationalt for at forebygge handelen og for effektivt at afsløre og retsforfølge mellemmænd og bagmænd.
Det samme gør sig gældende, hvis ofrene skal beskyttes og have mulighed for rehabilitering.
For så vidt angår de nationale aspekter, vil jeg overlade til justitsministeren og indenrigsministeren, at de drager konklusionerne af denne sag. Seksuel og reproduktiv sundhed og rettigheder vil sammen med kvinders menneskerettigheder også stå højt på den danske dagsorden.
Begge områder har traditionelt givet anledning til stor uenighed, og vi skal være særlig opmærksomme på forsøg
De fleste af de områder, jeg her har nævnt, hørte også til blandt de danske prioritetsområder i Beijing, og de er fortsat højaktuelle.
Blandt de instrumenter, vi vil arbejde for at få fastholdt og udviklet i den fremtidige internationale indsats for at fremme ligestillingen, vil jeg fremhæve nogle stykker: strukturelle reformer, også lovgivningsmæssigt, i landene, holdningsbearbejdning og opdyrkning af politisk vilje, oplysning om og uddannelse i menneskerettighedsspørgsmål, kønsspecifikke data - herunder kønsspecifikke indikatorer, såvel kvalitative som kvantitative, som en del af styrkelsen af statistisk beskrivelse af virkeligheden - støtte til demokratisering og inddragelse af det civile samfund, partnerskab mellem mænd og kvinder, særlige midlertidige initiativer, som fremmer kvinders ligestilling eller positiv særbehandling, og sidst - men ikke mindst - en fortsat indsats for udviklingen af kønsspecifikke strategier for fattigdomsreduktionen.
Alle disse instrumenter anvendes i dansk udviklingssamarbejde, og vi ved, de har stor betydning, men vi ved også, at de fortsat skal udvikles.
I år fejres 20-året for vedtagelsen af konventionen om afskaffelse af al diskrimination mod kvinder, Sedaukonventionen.
Den markerede for første gang, at krænkelse af kvinders menneskerettigheder ofte var af en anden karakter end andre menneskerettighedskrænkelser.
Den gjorde det klart, at særlige initiativer måtte iværksættes for at fjerne roden til vedvarende og systematiske former for overtrædelse af kvinders menneskerettigheder.
Vedtagelsen blev uden tvivl båret frem af ånden fra den første kvindekonference i Mexico i 1975.
Og det er regeringens håb, at en tilsvarende drivkraft, skabt af forberedelsesprocessen til »Beijing plus 5« vil bære forhandlingerne om en frivillig tillægsprotokol til kvindekonventionen frem mod en succesfuld afslutning.
Forhandlingerne går i gang igen nu på mandag, og protokollen har til formål at styrke gennemførelsen af konventionens hensigter.
Når det er nødvendigt at arbejde for en klagemulighed, er det desværre et tegn på, at intentionerne bag kvindekonventionen ikke er blevet opfyldt, og den danske regering arbejder for, at klagemuligheden bliver så omfattende og effektiv som mulig.
Det er vores håb, at forhandlingerne kan afsluttes i år, for det vil være et godt signal forud for »Beijing plus 5«.
Både i henseende til opfølgning på kvindekonventionen og Beijinghandlingsprogrammet kræves en fortsat og målrettet international indsats, og der skal ikke bestå tvivl om, at den danske regering vil medvirke hertil.
Der vil være brug for alle gode kræfter for at sikre lige muligheder for begge køn ved indgangen til det nye årtusinde og især for at sikre, at kvinders rettigheder er menneskerettigheder, også i virkelighedens verden.
Jeg ser frem til en konstruktiv debat.