Charlotte Antonsen (V), 1999-01-20:
Udenrigsministeren lagde vægt på NATO-vinklen.
Jeg vil lægge vægt på EU-vinklen.
Vi ønsker ikke, at befolkningen skal føle, at beslutninger i EU bliver lusket igennem, og der er især behov for en bramfri EU-debat i de sager, hvor vi ved, at folkeafstemninger vil komme.
Det gælder naturligvis de danske forbehold.
Det er en højaktuel debat, dels er EU's forsvarspolitik højaktuel på grund af konflikten i Kosovo, altså det virkelige Europa, vi lever i, og dels er forsvarspolitikken aktuel, fordi den er højt placeret på den politiske dagsorden i EU og jo også er med i Amsterdamtraktaten.
Det er åbenbart, at den verserende krig eller krise i Europa, i Kosovo, er under optrapning.
Det er altså ikke rigtigt, som nogle EU-modstandere påstår, at der ikke længere er en fjende, fordi Warszawapagten er blevet opløst og den kolde krig er slut.
Tværtimod er der nu flere og mere blodige konflikter, end vi så i den kolde krigs tid.
Det er godt, NATO er på banen i Kosovo.
Det, der bekymrer os i Venstre, er, om Europa også i alle andre fremtidige konflikter, store og små, i vores del af verden kan tillade sig at regne med, at amerikanske tropper altid vil stå til vores disposition. Er det ikke snarere situationen, at amerikanerne gerne ser, at vi selv overtager en større del af ansvaret for besværet ved udgifterne til Europas forsvar? Den anden grund til, at EU's forsvarspolitik er aktuel, er politisk.
Et stort flertal af lande i EU ønsker, at EU skal udfylde sin forsvarspolitiske rolle på den internationale scene.
Det blev man enige om i Amsterdam ved at styrke EU's forsvarsdimension, og ifølge det tyske arbejdsprogram for det næste halve år i EU, skal man sammen med Vestunionen tage fat på sammen at udarbejde en ordning for et udvidet samarbejde mellem EU og Vestunionen, altså ud over de ting, som udenrigsministeren allerede har nævnt man skal med en hr. eller fru FUSP.
Det nye, der er sket i denne situation, er, at et af de hidtil meget bagstræberiske lande, Storbritannien, overraskede positivt i begyndelse af december måned sidste år, fordi Storbritannien sammen med Frankrig fremlagde den britiske regerings erklæring, hvor man forpligter sig til at deltage i en fælleseuropæisk forsvarspolitik, idet man naturligvis understreger, at det skal ske samtidig med, at man bevarer solidariteten i forhold til NATO eller i respekt for NATO.
På den anden side sagde Frankrig, at man også var indstillet på et kompromis, og at man altså ikke fortsat vil sige, at det eneste saliggørende i denne sag er Vestunionen.
Det nye er, at Storbritannien så klart siger, at man ønsker et effektivt europæisk forsvar.
Denne ændring af den britiske position må gøre indtryk på den danske regering, og derfor vil jeg gerne helt konkret høre i dag: Er den danske regering enig i den erklæring, der er kommet fra fransk-britisk side, eller står vi nu alene tilbage?
Hidtil har situationen jo været, at vi har kunnet gemme os lidt bag briterne, men når briterne rykker, er spørgsmålet så: Vil vi være alene, eller vil vi rykke sammen med briterne?
Det er jo klart, at vi kan rykke i ord, men vi kan ikke rykke i gerning, før vi kommer af med det danske forbehold, og det må vi jo så have en folkeafstemning om på et givet tidspunkt.
Men er regeringen enig i den fransk-britiske erklæring?
Som det fremgår af det, jeg netop har sagt, har vi overordnet en helt anden situation, end da forbeholdet blev formuleret for 7 år siden.
Tiden er løbet fra forbeholdet, og dertil kommer, at det har vist sig, at forbeholdet har betydet, at vi faktisk bliver nødt til at sige nej til forslag og ideer, som vi egentlig selv synes er gode.
Vi har for nylig fået svar fra regeringen på, hvor vi hidtil har måttet takke nej fra dansk side på grund af det danske forsvarsforbehold.
Det drejer sig om syv fælles aktioner.
Jeg har ikke så meget tid tilbage, og derfor vil jeg ikke nævne dem alle syv, men blot sige, at nu må det snart være slut.
Det mest markante politiske eksempel, som vi har måttet sige nej til på grund af det danske forbehold, er minerydning i Kroatien.
Når det drejer sig om minerydning, bryster Danmark sig ellers af at være det fremmeste land på den internationale scene, men da vi fik mulighed for at deltage i et fælles europæisk projekt om at fjerne miner i Kroatien i november sidste år, måtte Danmark melde pas, selv om vi egentlig gerne ville deltage.
Venstre vil gerne betale med det danske forbehold, som betød, at vi måtte afstå fra at være med.
Venstre ønsker, at Danmark skal deltage helt og fuldt i EU-samarbejdet.
Vi har behov for en fælles forsvarspolitik i Europa, og der er ingen fornuft i til stadighed at være det eneste europæiske NATO-land, der kun er observatør i Vestunionen.