Ole Vig Jensen (RV), 1998-01-16:
Jeg vil gerne indlede med at takke alle ordførere for en meget god og engageret debat på baggrund af regeringens redegørelse om folkehøjskolerne og vilkårene for deres fremtid.
Jeg tror, man kan sige, at det har været en god dag for folkehøjskolerne, også når debatten bølgede noget frem og tilbage mellem ordførerne.
Men netop fordi redegørelsen havde til formål at indlede en samtale eller en debat om folkehøjskolerne, synes jeg, det har været nyttigt, at der er brugt denne tid her i Folketinget.
Så kan man i øvrigt glæde sig over, at debatten jo ikke bare foregår her i Tinget, men at der er en levende og livlig debat i offentligheden og i højskoleverdenen selv om, hvad der er højskolernes fremtidige opgaver og deres placering i vort samfund.
Når det drejer sig om folkehøjskoler, er det jo ikke ualmindeligt, at der udtrykkes ganske stor sympati over for det, vi ofte kalder de frie skolers flagskib, og sådan har det også været i dag. Men når man i øvrigt lytter til den debat, der har løbet i nogen tid, kommer man også en gang imellem til at tænke på den gamle talemåde »Den, man elsker, tugter man«.
For folkehøjskolerne hører til arvesølvet, men arvesølvet skal jo også pudses, hvis man en gang imellem skal kunne se det ædle metal, og det synes jeg jeg kan lytte mig frem til at der er vilje til. På skoleområdet og på oplysningsområdet i Danmark mener jeg vi kan sige at Danmark er et foregangsland, fordi vi praktiserer et frihedssyn, hvor der skal være muligheder for alle og plads til alle.
Det har i denne sammenhæng medført oprettelsen af de frie skoler - skoler, der er til rådighed såvel for børn som for unge og voksne.
Vi har altså en næsten 150 år lang tradition for, at staten er med til at finansiere folkehøjskolen, uden at staten blander sig i værdi- og idégrundlaget, og jeg forstår på debatten her i dag, at dette frihedssyn skal vi værne om.
Det havde jeg i øvrigt også forventet, men det var sådan set rart at blive bekræftet i sin antagelse.
Når man lytter til debatten i øvrigt - det har jo også været et tema undervejs i dag - så spørges der også, om højskolerne ikke trænger til at blive støvet lidt af, og nogle spørger, om der ikke er for mange skoler.
Det er utvivlsomt rigtigt, at der kan findes eksempler
Sådan er de faktiske forhold for folkehøjskolerne.
Siden 1970 - jeg tror, det allerede er nævnt - er 79 skoler kommet til, og i den samme periode er 54 skoler blevet lukket.
Så folkehøjskolerne kender de barske betingelser: Højskoler åbner, og højskoler lukker.
Og denne virkelighed skal vi ikke gribe ind i, for den giver også plads til den fornyelse - den nødvendige og stadige fornyelse - der skal ske i højskoleverdenen, men vi skal selvfølgelig sørge for at skabe sådanne rimelige eksistensvilkår, at de levedygtige skoler kan fortsætte.
Jeg forsøgte i redegørelsen at formulere syv spørgsmål, som jeg syntes det var ønskeligt at få en afklaring af, og derfor har det også været dejligt, at mange ordførere har forholdt sig til de pågældende spørgsmål, som jo så, hvad angår svarene, også kan komme til at indgå i det udvalgsarbejde, vi efterfølgende vil sætte i gang.
Jeg vil gerne give mit bud på nogle svar på spørgsmålene, og jeg vil forsøge at gøre det rimeligt kort:
Med hensyn til det første spørgsmål, om, hvor speciel en højskole kan være, mener jeg, at højskolen ikke skal være en snæver fagskole, men skal - som mange ordførere har understreget - være en bred, almen skole, som henvender sig til alle voksne.
Og i en sådan skole skal mindst halvdelen af undervisningen anvendes til folkelig oplysning med udgangspunkt i historiske, poetiske, samfundsmæssige og erkendelsesmæssige emner og fag.
Med hensyn til det andet spørgsmål, om eleverne fortsat skal bo på højskolerne, og om, hvor store skolerne kan være, er det min holdning, at ideen om en kostskole ikke må opgives, for det er næsten nerven i højskoletraditionen, og derfor bør det også fortsat være sådan, at et betydeligt flertal af eleverne skal bo på skolen, og desuden bør alle kurser gennemføres med et flertal af kostelever.
Og jeg går ind for, at højskoler netop skal have et fællesskabspræg - nogle går endda så langt som til at sige et »hjemligt« præg - og derfor foretrækker jeg også, at der sættes et loft over, hvor stor en højskole må være.
I redegørelsen har jeg brugt tallet 200 årselever, og det står jeg gerne ved.
Med hensyn til det tredje spørgsmål, om korte kurser er rigtig højskole, er det min holdning, at vi skal fastholde også de korte højskoleforløb.
Det er nødvendigt for at give også etablerede voksne mulighed for at deltage i et højskolekursus, og det kan efter min mening forsvares, hvis det almene og folkeoplysende element forstærkes - som også flere ordførere har understreget - og her taler vi jo om et område, hvor det først og fremmest er højskolen selv, der må søge at leve op til denne opgave og denne forpligtelse.
I det fjerde spørgsmål spørges der, om der skal flere 30-60-årige på højskole.
Jeg mener, at svaret er ja.
Mange i den erhvervsaktive del af befolkningen har eller får vanskeligheder med at omstille sig til de nye krav, der stilles, til de nye kvalifikationer, som arbejdslivet kræver, og et højskoleophold er en god mulighed for at få ny energi og mod til at møde det nye og til at se sammenhænge, som man måske ikke hidtil har haft øje for.
Så vi må sørge for, at også denne aldersgruppe får mulighed for at få del i højskolens tilbud, og så må vi nærmere drøfte, hvordan og på hvilke vilkår.
Med hensyn til det femte spørgsmål, om, hvor langt et langt højskolekursus skal være, finder jeg, at enhver højskole skal fastholdes på et eller to lange forløb pr. år.
Antallet og længden kan drøftes, men kravet om det lange forløb mener jeg bestemt ikke vi skal give køb på.
Som udgangspunkt for en sådan drøftelse vil jeg foreslå enten mindst ét kursus på mindst 3 måneder, altså 12 uger, eller mindst to kurser på mindst 2 måneder, altså 8 uger.
Det vil bedre kunne imødekomme den form for fleksibilitet, som i øvrigt kendetegner det moderne samfund.
Det sjette spørgsmål handler om det internationale aspekt, om højskolerne skal være mere internationalt orienterede i deres arbejde.
Den internationale dimension kan og skal vi ikke lægge hindringer i vejen for, heller ikke på en dansk folkehøjskole, og derfor må også højskolernes vilkår indrette sig på denne nye realitet.
Allerede nu har vi en lovgivning, som giver mulighed for, at næsten halvdelen af eleverne kan være udlændinge
, men vi har også en bestemmelse, som siger, at undervisningen skal tilrettelægges efter det danske flertal af elever.
Den sidste bestemmelse bør vi måske bløde lidt op på, og det kunne ske ved, at udenlandske elever i et begrænset omfang kan optræde på særhold. Men vi må sørge for, at internationaliseringen på skolerne får en sådan karakter, at både de danske og de udenlandske elever opnår en større forståelse
både for deres egen folkelige baggrund og for andres.
I det lys kan folkehøjskolerne måske være med til at fremme det, man lidt højtideligt kunne kalde den folkelige sameksistens i den nye verdensorden, som så synligt er under udvikling.
Det syvende spørgsmål drejer sig om, hvorvidt folkehøjskolerne skal være eller have muligheder for at være en del af et kompetencesystem.
Det er i øvrigt en debat, som højskolens egne folk er meget optagede af, og som de - sådan som jeg har lyttet mig til det - er lige så engagerede i og med lige så brogede synspunkter som dem, vi har lyttet til i dag.
Men om kompetencespørgsmålet vil jeg sige, at der kun bør ske indførelse af et kompetencesystem under forudsætning af, at det ikke medfører indgreb i skolernes frihed: friheden til at fastlægge skolens idégrundlag, friheden til at bestemme undervisningens indhold og form og friheden til at ansætte lærere og selvfølgelig også det, at eleverne kommer frivilligt.
Desuden finder jeg det uforeneligt med folkehøjskolernes tradition, hvis deltagelse i et formelt kompetencesystem indebærer, at eleverne på en folkehøjskole skal aflægge prøver og eksamener i tilslutning til et ophold på en folkehøjskole.
Det er min opfattelse, ja, det er såmænd også min erfaring, at et højskolekursus giver en værdifuld uformel kompetence, som kan have stor betydning for den enkeltes fremtid og vedkommendes tilværelse.
Men ved at tilpasse denne form for uformel kompetence til den formelle kompetences målemetoder, går netop de værdifulde elementer i den danske højskoletradition tabt.
Jeg sagde i min indledning, at højskolerne er de frie skolers flagskib.
Men det er jo altså ikke nok at være et flagskib, hvis der ikke er vind i sejlene, og hvordan kan det så sikres?
Ja, jeg har forstået på denne debat i dag, at folkehøjskolerne må indstille sig på en skarpere profilering af værdier og holdninger til demokrati og folkestyre og folkelig oplysning, ja, man kan sige til meningen med det hele - det er højskolens egen opgave - og at Folketinget gerne vil være med til at ændre vilkårene for de danske folkehøjskoler, så de også kan få rimelige arbejdsvilkår i fremtiden, samt at der er tilslutning til, at der nu nedsættes et udvalg, der snarest går i gang med at drøfte højskolernes fremtidige vilkår. Til spørgsmålet om udvalgsarbejdet kan jeg sige, at det er min agt, at udvalget skal sammensættes tilpas bredt både med folk fra højskoleverdenen og folk uden for højskolen for også dér at sikre den dialog, som gør, at vi forhåbentlig kan få et materiale, som vi efterfølgende i Folketinget kan anvende til en justeret fornyet lovgivning.
Jeg vil afstå fra at gå ind i kommentarer til de enkelte ordførere.
Det er fristende, men det tager lang tid, hvis det skal gøres seriøst, og det har de krav på.
Jeg afstår fra det, fordi jeg synes, at tonen hele vejen igennem har fulgt pænt op på det, der også var redegørelsens formål: at pejle sig frem mod, hvad der kan være højskolernes muligheder og vilkår i fremtiden.
Jeg har hæftet mig ved, at næste sag på dagsordenen handler om en aftale om beskyttelse af, som det hedder, Afrikansk-Eurasiske Migrerende vandfugle.
Det er givetvis vigtigt.
Det skal jeg ikke blande mig i.
Her er formentlig tale om værgeløse eksistenser.
Det lover godt for en skoleform, der midlertidigt har nogle vanskeligheder at kæmpe med.