Pia Christmas-Møller (KF), 2006-01-27:
Det Konservative Folkeparti kan helt og fuldt slutte op bag den afbalancerede linje, der var i udenrigsministerens besvarelse af forespørgslen.
Udviklingen af en palæstinensisk stat er først og fremmest palæstinensernes eget ansvar.
Det er omdrejningspunktet.
At det internationale samfund selvfølgelig også må bidrage aktivt, er selvindlysende.
Danmarks bistand til den palæstinensiske befolkning ligger i faste rammer, men med stigende bevillinger.
Alene fra i år og frem til 2009 er der afsat ca. 500 mio. kr. til det palæstinensiske folk.
Målet er fortsat entydigt at fremme vilkårene både socialt og økonomisk for den palæstinensiske befolkning samt at bidrage til en demokratisk udvikling i området på samme måde, som det er målet for regeringens arabiske initiativ.
Men man kan naturligvis ikke se bort fra, at forudsætningerne undervejs kan ændre sig på en måde, som vi ikke er herrer over.
Derfor kan vi heller ikke i dag se bort fra de seneste dages begivenheder.
Valget i Palæstina i onsdags indvarsler måske en dramatisk ændring af den hidtidige kurs, selv om det endnu er for tidligt at bedømme det fulde omfang.
Hamas fremstår under alle omstændigheder som valgets klare vinder med 76 pladser i et palæstinensisk parlament med i alt 132 medlemmer, mens Fatah må nøjes med 43 pladser.
Hamas har altså flertal alene, men det ændrer ikke ved, at Hamas fortsat er opført på både EU’s og USA’s terrorliste, selv om organisationen nu gør klar til at danne regering.
Fatah meddelte i aftes, at man ikke vil indgå i en koalitionsregering.
Spændende bliver det selvfølgelig at følge, hvorvidt den regering, der måtte komme som resultatet af det palæstinensiske valg, vil følge den linje, som Hamas som terrororganisation har lagt, eller om den vil følge det politiske spor, man kunne håbe på.
For sagen er jo, at det palæstinensiske folk ikke har krydset af ved Hamas på valgdagen; man har krydset af ved en partidannelse, som kalder sig Forandring og reform.
Og er der en forskel?
Vi ved det ikke endnu.
Men vi har da muligheden for at givet håbet en chance.
Det må stå klart, at vi fortsat ikke kan bidrage med danske udviklingsmidler til den ekstremistiske islamiske Hamasorganisation, så længe organisationen står bag den kurs, der førte til optagelsen på EU’s terrorliste.
Det siger sig selv.
Dagen før valget erklærede bevægelsens leder således, at der intet var at forhandle om i forbindelse med Israel.
Han begrundede det egentlig ikke, men anførte den overordnede betragtning, at Israel skal fjernes fra landkortet.
Så budskabet var jo helt klart og enkelt.
Han gentog samme synspunkt i går efter valgsejren.
Israel er og bliver fortsat Hamas’ ultimative fjende.
Er det også tilfældet for den nye regering i Palæstina?
Vi ved det ikke.
Det er Det Konservative Folkepartis opfattelse, at vejen til fremgang på det palæstinensiske selvstyreområde er en fred baseret på en tostatsløsning, hvor palæstinensernes ret til deres egen stat indgår som et ufravigeligt element på linje med Israels tilsvarende ret.
Uden vilje til fred og gensidig respekt er der intet håb forude.
Selve valghandlingen forleden forløb gennemgående i fred og ro, og en valgdeltagelse på 77 pct. er i sig selv positiv, selv om resultatet indvarsler en dyster og usikker tid eller det, der er værre.
Det må vi, i det omfang vi kan, bidrage aktivt til at forhindre.
Verdenssamfundet har et afgørende medansvar for at skabe økonomiske rammer, der kan føre til en bæredygtig palæstinensisk stat.
Danmark skal her fortsat yde sit væsentlige bidrag sammen med bl.a. EU.
Men palæstinenserne har en forpligtelse til selv at påtage sig et hovedansvar, ikke mindst hvad angår opretholdelse af lov og orden i det nuværende selvstyreområde.
Uden stabile indre forhold bliver vejen til en bedre fremtid svær at finde.
Valgresultatet kan blive afgørende for fredsudsigterne.
I dag kan vi kun håbe det bedste, selv om frygten for det værste lurer under overfladen.
Der skal ikke være nogen tvivl om, at det for Det Konservative Folkeparti er afgørende, at vi får køreplanen for fred op på sporet igen, og ifølge køreplanen for fred må begge parter naturligvis give sig.
Der må forhandlinger til, og begge parter må bøje sig.
Der er ingen tvivl om, at også israelerne har et ansvar for, at der kommer fred i området.
Men når jeg taler om, at udgangspunktet for opbygning af en palæstinensisk stat først og fremmest må bygge på palæstinensernes eget ansvar, så hænger det jo sammen med, at der, hvor de rent faktisk har råderum og råderet, må de rydde op i korruption, sørge for sikkerhed og give deres bidrag til, at de aftaler, de har indgået, også bliver overholdt.
Så de har en forpligtelse, lige så vel som israelerne har en forpligtelse, til at efterleve de aftaler og de internationale forpligtelser, som de er en del af og omfattet af.
Sådan må det være.
Det er gensidigt, når der skal skabes fred mellem Israel og Palæstina.