Marianne Jelved (RV), 2002-10-03:
Da Det Radikale Venstre måtte aflevere regeringsansvaret, afleverede vi også et Danmark på vej: en sund økonomi, et åbent, humanistisk, socialt ansvarligt og internationalt solidarisk land.
Det billede af Danmark er under stort pres.
I Det Radikale Venstre vil vi med alle kræfter arbejde for at genskabe det høje internationale engagement og pege på de opgaver og den rolle, Danmark kan have i det internationale samarbejde.
Danmarks indflydelse internationalt afhænger jo af, hvad vi selv gør, og hvordan vi viser, at vi bidrager til at løse opgaverne.
Verdenssamfundet står over for store problemer og opgaver: fattigdom, stigende ulighed, massiv træghed hos de rige lande, klima- og miljøproblemer, sundhedsproblemer, gældsproblemer, demokrati- og menneskerettighedsproblemer og store problemer i Mellemøsten og i Irak.
Det vedkommer os alle sammen, for vores vilkår i Danmark er afhængige af verden omkring os.
Danmark har en meget stor opgave som formandsland i EU.
Det Radikale Venstre støtter klart regeringen i arbejdet for, at udvidelsen af EU kommer på plads i december.
Det er en mærkesag, vi har arbejdet med og for siden 1993.
Og vi håber, at formandskabet bliver en succes.
Det er vigtigt for borgerne i hele Europa, at det sker, og det er det bedste grundlag for en stabil udvikling for os alle sammen.
Det er vigtigt for Danmark, at opgaven kan løftes, og her er det typisk, at Dansk Folkeparti intet ansvar tager. NATO står også over for en stor udvidelse.
Det er også et meget stort historisk skridt.
EU og NATO er klare eksempler på, hvordan verdenssamfundet sten for sten bygger det internationale retssamfund op.
Det er Det Radikale Venstres politiske mål, at det sker, og at den udvikling fortsætter, for også stater er gensidigt afhængige af hinanden, og der er brug for fælles regler for, hvordan vi opfører os over for hinanden, og hvordan vi løser fælles problemer og opgaver.
Alternativet er jungleloven, hvor den største og den stærkeste vinder. Men regler er ikke nok.
Jeg skal bare her nævne Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, Straffedomstolen, WTO, vi har FN's Sikkerhedsråd, og vi har EU med sine institutioner.
Men det er dér, hvor det sker, at den politiske og demokratiske kamp skal foregå, og der skal Danmark deltage helt og fuldt.
Vi - de partier, der tror på, at det nytter - skal arbejde for, at Danmark kan ophæve alle forbeholdene.
De er en hæmsko for os, og jeg beklager regeringens noget defensive holdning; den bekymrer os i virkeligheden temmelig meget.
Jeg er ikke i tvivl om, at der er brug for mere internationalt samarbejde, end vi har i dag.
Der er brug for mere politik på tværs af grænserne, der er brug for flere regler og institutioner til at håndhæve dem.
Johannesburgtopmødet om bæredygtig udvikling blev ikke den succes, vi tror det kunne være blevet, hvis der havde været lagt en større politisk styrke og forberedelse bag. Der er mange hule ord i det globale samfund, og der er først og fremmest alt for lidt handling.
Men der er sat nogle internationale mål for udvikling og for løsning af de store problemer for de fattige lande, og vi har Kyotoaftalen, og de mål vil Det Radikale Venstre holde fast i, og vi vil fremsætte konkrete forslag her i salen til, hvordan vi følger op og løser opgaven.
Også her kan Danmark ved sit eksempel vise, hvordan det kan gøres.
Vi skal have kravet om bæredygtighed ind som forudsætning for vores politiske løsninger.
Vi skal prøve at udvikle nogle kriterier for, hvordan bæredygtighed kan indarbejdes i det daglige arbejde.
Det er ikke så nemt, som det lyder, men der er jo ikke nogen, der kan forhindre os i at have høje ambitioner.
Der er mange farer i verden, der kan gøre mange mennesker pessimistiske, f.eks. i Mellemøsten.
Men vi skal blive ved med at presse på, og vi støtter regeringen i de bestræbelser, der allerede er taget på det område.
Det er presset og det stadige pres, der er vejen til løsninger. Gennem EU kan vi gøre langt mere, end vi kan alene, og EU skal blive ved med at bidrage til reelle handlinger for at få en holdbar løsning i Mellemøsten. Når det gælder Irak, er Saddam Hussein en brutal undertrykker af sit eget folk og en reel trussel mod sikkerheden.
Alligevel vil jeg og Det Radikale Venstre advare imod, at der fra amerikansk side iværksættes en landmilitær aktion.
For Danmark og EU skal holde fast i, at FN's Sikkerhedsråd skal leve op til det ansvar, FN-Pagten pålægger Sikkerhedsrådet. Sikkerhedsrådet skal bruge de midler, som det har, og USA skal holdes fast på det samme grundlag.
USA bekræfter med sin opfattelse på en lang række områder - jeg kan bare nævne et par stykker som eksempel: landbrug, stål og Kyoto og Johannesburg - hvor vigtigt det er, at der skabes internationale regler og institutioner.
Derfor er vejen frem, når der er uenighed, en åbenhjertig og ærlig dialog.
EU skal kunne tale med én stemme også i forhold til USA, og EU skal være en handlekraftig institution på den udenrigs- og sikkerhedspolitiske scene.
I Det Radikale Venstre er vi overbeviste om, at der gennem et internationalt retssamfund kan skabes en bedre reguleret og dermed en mere forudsigelig, retfærdig, rimelig og sikker verden for alle verdens borgere.
Danmark kan gå forrest og være et godt eksempel, og Det Radikale Venstre vil presse den danske regering til at lægge en langt stærkere linje, end den indtil nu har vist vilje til.
Uligheder, undertrykkelse, fattigdom, flygtninge, miljøproblemer løses ikke ved at råstramme den danske udlændingelov eller ved at skære hårdt i den danske ulandsbistand og i midlerne til miljø-, freds- og stabilitetsarbejde.
Det Radikale Venstres mål er velkendte og stadig gældende. Vi ønsker desuden en fortsat modernisering af det danske forsvar, som den tidligere general Hvidt forbilledligt stod i spidsen for at udmønte.
Det Radikale Venstre ønsker at styrke forsvarets muligheder for at løse internationale opgaver stadig væk på forbilledlig vis.
Vi beklager, at regeringens politik virker snæversynet.
Det er ikke, fordi vi tror, den gerne vil det, men sådan virker det.
Vi skal styrke den opfattelse, at vi ikke er os selv nok i Danmark, at vi har brug for det gensidige samarbejde i verdenssamfundet. Så siger statsministeren i sin åbningstale, at det er i Danmarks interesse at føre en mere offensiv og udfarende politik.
Og hvad er så en mere offensiv og udfarende politik?
Nu kan det selvfølgelig være mere end det, der kan stå i en regeringstale.
Men det, der står bagefter, er, at regeringen vil tage aktivt del i regeringskonferencen.
Det er jeg faktisk glad for at regeringen vil.
Der står også, at regeringen vil gå ind for et mere effektivt EU.
Det er jeg også glad for.
Regeringen vil også give nationalstaterne større indflydelse.
Det er jeg meget interesseret i at høre uddybet på rette tidspunkt og sted.
Regeringen ønsker også en bedre beskrivelse af arbejdsdelingen mellem EU og medlemslandene.
Vi ved, at det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område, asylområdet og euroen er tre områder, som kommer til at vægte utrolig meget i det europæiske samarbejde i de kommende år.
Og jeg tror, at regeringen inderst inde også er enig med Det Radikale Venstre i, at det er vigtigt, at EU er handlekraftig på den globale scene.
Derfor så jeg gerne, at regeringen havde en strategi for, hvordan vi løser problemet, helst inden regeringskonferencen kommer rigtig i gang, ellers forudser jeg virkelig kaotiske forhold, når vi skal stemme efter en regeringskonference.
Det vil jeg gerne helt stilfærdigt tale med regeringen om også uden for denne sal.
Statsministeren siger i sin åbningstale, at det er afgørende, at vi får mest mulig kvalitet for pengene.
Det står mange steder.
Det kan jeg ikke rigtig forestille mig at nogen kan være imod.
Men jeg synes, det bliver interessant at prøve at få at vide, hvordan kvalitet og velfærd måles, for det kan jo ikke måles alene på tykkelsen af glasuren, der deles ud over det ganske velfærdssamfund.
Jeg fatter f.eks. ikke, at regeringen er gået med til gratis influenzavaccine af alle over en bestemt alder.
Hvad er det egentlig for en gammeldags og formynderisk tankegang, og hvad er det for et udtryk for mangel på vilje til en ærlig prioritering?
Det Radikale Venstre gik til valg på, at den offentlige sektor skal moderniseres for at give bedre muligheder for at løse de offentlige kerneopgaver.
Regeringen har valgt at markedsgøre store dele af opgaverne.
Jeg er ikke i tvivl om, at hensigten kan være ædel nok, men jeg tror ikke på, at det øger kvaliteten at give den svage gamle valgfrihed mellem en offentligt og en privat ansat hjemmehjælp.
På hvilket grundlag skal den gamle egentlig vælge, og hvad er det for et bureaukrati, det fører med sig?
Hvad koster det ikke i
kommunerne
Socialministerens bekendtgørelse i denne anledning er næsten værdig til Cirkusrevyen.
Vi ved, at på det almindelige marked hænger kvalitet normalt sammen med prisen, der igen kan være afhængig af efterspørgsel og udbud.
Men den offentlige sektor er jo netop ikke et frit marked.
Efterspørgslen er meget større end udbuddet, og der er ikke fri prissætning i form af brugerbetaling.
Og jeg tror faktisk ikke engang, at regeringen har hemmelige planer om dét.
Sådan som regeringen indretter det, må alle opgaver udbydes i målelig form.
Men kvalitet kan ikke bare måles i minutter og sekunder, i karaktergennemsnit i skolers output, som regeringen kalder det.
Kvaliteten i de bløde kerneopgaver afhænger helt og holdent af det, der f.eks. sker i mødet mellem hjemmehjælperen og den gamle, og den handler også om tid til rådighed.
Men regeringen er ved at skabe et »som om-marked«.
Vi følger det spændt i Det Radikale Venstre, og imens vil vi udvikle nogle bedre ideer og løsninger.
Men der er et stigende pres af forventninger til de offentlige ydelser og opgaver, og jeg hører ofte, at nu har man betalt så meget i skat, så har man også ret til - og så kommer der en lang række ting.
Det har jo aldrig været meningen, at man havde trækningsret proportionalt med skatten.
Vi har brug for en både principiel og konkret diskussion om, hvilke opgaver samfundet skal finansiere, og hvad borgerne selv skal klare.
Og det skulle undre mig, om ikke Venstre - i hvert fald inde i sig selv - synes, det lyder
meget fornuftigt.
Lad mig give et eksempel: Vi har boligsikring til familier med lave indkomster; vi har en lidt mere generøs boligydelse til pensionister, nemlig borgere, der enten har en bestemt alder eller er pensionister i øvrigt.
Og det vil sige, at pensionister med en indkomst mage til en børnefamilies får en større boligstøtte end børnefamilien.
Der er en slags rabat.
Hvis vi nu afskaffede boligydelsen og lavede boligsikring, der gjaldt for alle indkomster, der var ens, og hvis vi tog alle de andre rabatter, der er på grund af alder, og vi samlede alle de penge i en pose og gav dem oven i pensionstillægget, så ville vi lave en ægte social prioritering, der gjorde livet for de pensionister, der har de laveste indkomster, mere frit og mindre formynderisk, fordi de ville være mindre afhængige af at skulle søge ydelser hos det offentlige.
Man skulle tro, at det radikale forslag kunne skabe flertal her i Folketinget, og det vil vi afprøve på et givet tidspunkt.
Vi tror, det er vigtigt, at vi får klarhed over, hvorfor vi skal have en offentlig sektor.
Vi tror ikke, at man bare kan privatisere alle ting.
Vi har ikke noget imod konkurrence og udlicitering, overhovedet ikke, men vi tror, at tiden er inde til at prøve at vurdere, om det nu er rigtige måder, vi gør det på overalt.
Vi er faktisk meget opsat på at prøve at skabe en offentlig sektor, hvor de medarbejdere, der er i den og skal være der i de kommende år, oplever det lige så attraktivt som at komme i de mest moderne private virksomheder; hvor vi deler den offentlige sektor op i mindre enheder i kommunerne; hvor man får større ansvar, større frihed; hvor der bliver brug for ens selvstændighed, kreativitet osv. i opgaveløsningen.
Dansk Industri havde en visionsdag her for nylig, og den beskrivelse, de har i deres visionspapir om fremtidens virksomhed, er Det Radikale Venstres vision om den offentlige sektor i år 2020.
I denne sammenhæng skal jeg sige, at vi ikke kan stemme for de forslag til vedtagelse, der er fremsat af Socialdemokratiet og Enhedslisten.
Vi stemmer imod dem begge, men til gengæld vil vi gerne rejse en forespørgselsdebat om balancen mellem det offentlige sygehusvæsen og det private sygehusvæsen. Vi skal jo ikke glemme, at det offentlige sygehusvæsen er den del af sygehussektoren, som har ansvaret for uddannelse og forskning inden for det område, og derfor er vi nødt til også at drøfte en balance i disse forhold.
Så undrer det mig, at statsministeren overhovedet ikke kom ind på den internationale konjunktur, som jo bestemt ikke ser for god ud.
Jeg er lidt usikker over for, om den målsætning, som jeg har været meget glad for at regeringen har valgt at holde - målene i det, vi kalder »Danmark 2010« - stadig væk gælder.
Det er, fordi statsministeren udtrykker sig på en måde i sin åbningstale, som kan aflæses på flere forskellige måder.
Sparede renteudgifter, siger statsministeren i sin åbningstale, skal bruges til at finansiere udgifter til flere ældre og til sænkning af skatten.
Så derfor er der skabt lidt usikkerhed. Vi har altså ikke helt tillid til regeringens metoder
til fornyelse af velfærdssamfundet.
Vi tror, at der er for meget illusionsmageri i det, og det skaber mange problemer og meget bureaukrati.
Vi vil holde regeringen fast på dens valgløfter, herunder ventelisteproblemstillingen, som jo genbruges i tale efter tale.
Hvad er regeringens succeskriterium?
Vi vil gerne hjælpe regeringen med at følge det meget nøje.
Vi mener også, at de ventelister skal ned.
Men det er svært at hjælpe regeringen her, fordi vi ikke kender regeringens succeskriterium. Er ventelisterne faldet?
Hvor meget skal de falde, for at det er en succes?
Eller er det sådan en typisk rumlesag?
Vi er også lidt skuffede over den halvhjertede tilgang, der er fra regeringens side til hele skattediskussionen.
Men vi anerkender, at statsministeren nu har sagt de ord, der er vigtige at sige, her fra talerstolen i tirsdags. Uanset alle de forsøg, der gøres for at mistænkeliggøre Det Radikale Venstres forslag, er det fuldt finansieret, og det er fremlagt sammen med vores finanslovforslag; der er fuldt gennemførte nettolettelser til borgerne, også dem, der bor i hus, kører i bil og er medlem af en fagforening.
Fornyelse har jeg været inde på i forbindelse med markedskræfterne i den offentlige sektor.
Reform i ental - hvad tænker statsministeren på?
Winston Churchill har sagt mange kloge ord, han har bl.a. sagt: En del mennesker skifter parti på grund af deres overbevisning, andre skifter overbevisning på grund af deres parti.
Jeg når ikke at komme ind på miljø og kultur, så det vil jeg lade hvile.
Jeg vil slutte med statsministerens kritik af folkeskolen.
Den er jeg faktisk alvorlig ked af, for i virkeligheden kritiserer statsministeren både lærere, forældre og elever, der i et godt samvirke arbejder for at leve op til lovens krav om, at hvert barn skal have udfordringer og nå det, vi kalder de klare mål; det, som er sat i gang under den tidligere regering og gjort færdigt under den nuværende regering - i skøn samdrægtighed i øvrigt.
Skolen er den vigtigste fælles kulturinstitution, vi har.
Den er for alle børn.
Og det skal de gøre ved at blive meget dygtige børn i de fag, som Folketinget har besluttet der skal undervises i i folkeskolen; og det skal de ved at gennemgå en alsidig personlig udvikling, hvor de opdrages til at være aktive, selvstændige borgere i et demokrati.
Jeg kender ingen i dette land, der er uenig i, at det kræver dygtige børn og unge.
Men nogle børn har faktisk vanskelige vilkår, og alle undersøgelser, også den seneste OECD-undersøgelse, som vi kalder PISA-undersøgelsen, viser, at de børn, der klarer sig godt, har en særlig social baggrund, og de børn, der klarer sig dårligt, har en modsat social baggrund.
Det er hovedproblemet.
Derfor er det vigtigt, at regeringen sætter dagsordenen om at bryde den negative sociale arv.
Som jeg sagde til hr. Holger K. Nielsen tidligere, er der sat en lang række ting i gang.
Vi støtter regeringen i dette arbejde, og vi vil gerne være med til også gennem lovgivning at ændre på det, men meget tyder på, at vi er nødt til at tænke den negative sociale arv-problemstilling ind i stort set alle områder.
Det er ikke et enkelt snuptag, vi bare kan gøre.
Jeg beder i virkeligheden også regeringen om at prøve at se på de forskningsresultater, der allerede nu ligger på bordet, bl.a. i Socialforskningsinstituttet.
Vi er parate, og vi bidrager som sagt gerne, og vi går gerne i forhandling med regeringen på de områder, hvor vi ikke har meget store skillelinjer.
Det ved begge parter godt hvor er.