Niels Helveg Petersen (RV), 2004-02-17:
Lad mig starte med at sige tak til hr. Aage Frandsen for beslutningsforslaget og for det grundlovsudkast, som hr. Aage Frandsen og SF har udarbejdet, og som jo repræsenterer et grundigt stykke arbejde for at vise, hvorledes et forslag skulle se ud, hvis SF skulle præge det med sine ideer.
Som hr. Aage Frandsen vil jeg glæde mig over, at Socialdemokratiet er at finde blandt dem, der nu ønsker at give forfatningsdiskussionen et skub fremad.
Lad mig så sige til både hr. Aage Frandsen og til det socialdemokratiske forslag, at jeg ikke her vil bruge min tid på at gå i detaljer med at kommentere enkeltheder, men prøve på med sådan bredere strøg at gøre rede for Det Radikale Venstres syn på forfatningsspørgsmålet.
Lad mig, inden jeg gør det, sige, at Det Radikale Venstre jo har valgt ikke at fremlægge sit forslag.
Det skyldes, at vi ønsker at have mulighed for at gå det igennem i lyset af den offentlige debat, og vi har fundet, at et forslag om et konvent på nuværende tidspunkt var det, der kunne supplere diskussionen om en grundlovsændring.
Vi havde virkelig gode erfaringer med Det Europæiske Konvent.
Man må sige, at det var imponerende, at det kunne lade sig gøre for 28 landes repræsentanter i løbet af 16-17 måneder at producere et i virkeligheden meget læseværdigt og godt forfatningsudkast, et forfatningsudkast, som jeg ikke vil have den mindste betænkelighed ved at anbefale over for den danske befolkning, hvis landene skulle vedtage det.
Et konvent har den store fordel, at det arbejder i fuld offentlighed.
Det gjorde Det Europæiske Konvent.
Alt foregik i fuld offentlighed, alle papirer var offentligt tilgængelige, debatterne var offentlige, pressen havde fuld adgang.
Det var en proces, vi kan lære noget af, og jeg synes, det er rart at se, at der jo altså så ofte har været den opfattelse i den danske EU-debat, at vi aldrig kunne lære noget af Europa.
Her er et eksempel på, at man kan lære noget af en åben og fordomsfri tilgang til forfatningsproblemer.
Lad mig sige til indledning, at Det Radikale Venstre ikke er i tvivl om, at Danmark har brug for at få en ny grundlov.
Ikke her og nu, det er ikke en hasteopgave, men vi har brug for at sætte en proces i gang, der kan føre frem til en ny og moderniseret grundlov.
For det første, fordi den nuværende grundlov er svær at forstå.
Nu kan man sige, at en del juridiske tekster altid vil være vanskelige at forstå, og det har jeg fuld forståelse for.
Jeg har såmænd også forståelse for det, som hr. Krarup
og andre har sagt, at vi altså ikke kan skrive alting på en måde, så at alle kan forstå det umiddelbart.
Men jeg vil til gengæld påstå, at den danske grundlov i dag er skrevet på en sådan måde, at man helt unødigt forhindrer mennesker i at tilegne sig, hvad der egentlig er meningen.
Dette forståelighedsproblem anser jeg for at være
af betydning.
Jeg synes, det gør noget, at det er så vanskeligt at forstå både sproget og især den grundlæggende tankegang, der ligger bag.
Vi har været inde i en lidt omfattende diskussion i dag om, hvad der egentlig er forlægget til den danske grundlov.
Det forekommer mig, at der efterhånden er ved at være
almindelige enighed om, at det er den belgiske grundlov af 1830.
Den danske grundlov bærer jo i utrolig grad præg af netop at være skrevet på dette tidspunkt i den europæiske historie og den danske historie.
Det, der er vanskeligt at forstå i grundloven, er ikke kun visse sproglige mærkværdigheder, dem kan man nok komme uden om, men selve tankegangen.
Den danske grundlov kan jo bedst betegnes som et folkestyre i forklædning.
Der står ingen steder, at det er et folkestyre.
Der står ikke, at det er regeringen og Folketinget, der træffer en række vigtige afgørelser ved landets ledelse.
Det er kongen, der gør det.
Både kongehuset og befolkningen især er modne nok til her i vore dage at forstå til bunds, hvordan virkeligheden ser ud, at det er regeringen med ansvar over for Folketinget, der træffer de afgørende beslutninger for landets ledelse, og det bør også fremgå af forfatningen.
Derudover er der en ting, jeg gerne vil fremhæve her, fordi det ikke har været så meget fremme i debatten.
Der er jo en lang række ting i vores forfatning, som vi i dag anser for at være gældende, men som ikke står i grundloven, og det er jo meget vanskeligt, vil jeg sige, for den læge læser at sætte sig ind i, hvad forfatningen egentlig mener, når der er en række bestemmelser eller regler af grundlovsrang, som ikke står i grundloven.
Lad mig nævne nogle af dem.
Det mest indlysende er jo, at Højesterets prøvelsesret ikke står i grundloven.
Højesteret har tiltaget sig prøvelsesretten.
De kredsede om den i 1920 og senere, men slog fast med Tvinddommen, at Højesteret havde en ret til at vurdere loves grundlovsmæssighed og forkastede her en lov.
Ikke alene havde de denne ret til at gøre det, men de var også klar til at gøre det, hvis de ville.
Men det står faktisk ikke i forfatningen.
Der står heller ikke i forfatningen, at anklagemyndigheden i princippet er uafhængig af statsmagten.
Det anerkendes i almindelighed, at det er sådan, men det står der ikke, og det bør selvfølgelig stå der.
Der står heller ikke i forfatningen, at det følger forudsætningsvis og er en sædvane, at Finansudvalget på Folketingets vegne kan give tilslutning til bevillinger.
Sådan ved vi godt det er, men det er altså ikke noget, man får at vide, når man læser grundloven.
Endelig, og det er jo blevet et meget centralt problem i de senere år, står det ikke i forfatningen, at regeringen forud for at give tilslutning til beslutninger af større rækkevidde inden for EU skal møde frem for Folketingets Markedsudvalg eller Europaudvalget, som det hedder nu, for at fremlægge et forhandlingsoplæg.
Det er altså virkelig væsentlige, vigtige bestemmelser om dette demokratis funktion, som er underforstået, i hvert fald ikke skrevet ned, og som gør det svært at få et overblik over, hvad vores forfatning egentlig er for noget.
Og jeg vil sige, at disse bestemmelser, der er nævnt her, vel må siges at have - nogle af dem helt klart, andre mest sandsynligt - forfatningsrang.
Et andet hovedargument for at ændre forfatningen er frihedsrettighederne.
Det har været nævnt flere gange i diskussionen, det har været et godt, stort tema, at det danske katalog af frihedsrettigheder i grundloven er ret så tilfældigt og sporadisk og i hvert fald overhalet af en udvikling, der har fundet sted inden for de sidste 50 år.
Det er jo sådan, at man må sige, at hvis man vil vide noget om, hvad der er ens beskyttelse i forhold til magthaverne, er det altså ikke i den danske grundlov, man skal gå hen og slå op, for der får man ikke særlig god besked.
Man får bedre besked ved at gå hen og læse den europæiske menneskerettighedskonvention.
Jeg synes, at det er utilfredsstillende, hvis det er sådan, at meget vigtige bestemmelser for borgerens retsstilling i forhold til samfundet ikke fremgår af vores forfatning, men at man skal løbe alle mulige andre steder hen og læse.
Dette tema har jo været et dominerende tema, og jeg vil kun slå fast for min del, at jeg finder, at en af de væsentlige årsager til at gå i kast med en nyskrivning af grundloven er at placere frihedsrettighederne stærkere, tydeligere i den samlede forfatning.
Så vil jeg også pege på, at der er en række forældede bestemmelser i den nuværende grundlov.
Til dem hører så klart bestemmelser om tronfølge, dernæst også bestemmelserne om Rigsretten.
Jeg er enig med de retslærde, der har påpeget, at de opgaver, som Rigsretten har, jo med stor fordel kunne henlægges til Højesteret.
Så vil jeg pege på behovet for nogle nydannelser.
Må jeg pege f.eks. på bopælskriteriet for stemmeret.
Denne bopælbestemmelse giver os jo anledning til meget store vanskeligheder, for verden har udviklet sig på en sådan måde, at mennesker i større og større omfang i kortere eller længere tid opholder sig uden for landets grænser, og dermed skal man tage stilling til, om de nu teknisk er inden for rammerne eller uden for rammerne for at have bopæl i riget.
Jeg mener, at en moderne bestemmelse på dette område svarende til, hvad jeg mener at vide en række andre lande har, simpelt hen er at sløjfe bopælskriteriet og sige, at man har stemmeret i Danmark, hvis man er dansk statsborger og myndig. Jeg har også lyst til at pege på, at det f.eks. ikke er fastslået i den danske grundlov, at ministre har en sandhedsforpligtelse over for Folketinget.
Nu er det ikke klogt af ministre ikke at leve op til sandhedskravet, men det fremgår faktisk ikke af bestemmelserne, og de er ikke forpligtet til at svare heller. I det hele taget er ministrenes ansvar i så henseende mangelfuldt beskrevet.
Jeg vil også, og her deler jeg aldeles synspunkter, som hr. Aage Frandsen også har været inde på, pege på behovet for en vis forsinkelse i lovgivningsarbejdet.
Jeg har den opfattelse, at vi ofte laver for meget lovgivning for hurtigt.
At det i virkeligheden er for let at lave love og for let at lave love om.
Hr. Aage Frandsen var initiativtager til et meget fortjenstfuldt initiativ for nogle år siden, der har bragt mere orden på vedtagelser i forbindelse med finansloven og den ledsagelovgivning, der er i forbindelse med finansloven.
Men jeg mener, man skal gå et skridt videre og sige, at der i virkeligheden ved enhver ordentlig lovgivningsproces bør være en rimelig tid mellem fremsættelse af lovforslag og den endelige vedtagelse.
For masser af lovgivning vil dette her kun være en fordel, og det vil være et vigtigt hensyn at tage til dem, der skal administrere loven og rette sig efter den.
Det er borgere, det er kommuner, det er virksomheder, det er advokater, revisorer osv. Og lidt tid til at se på lovgivningens virkninger, inden det vedtages, ville være en fordel.
Jeg vil også som en nydannelse pege på, hvad der er indeholdt i det forslag, som jeg har udarbejdet: folkeligt initiativ til folkeafstemninger.
Det er i øvrigt i al ubemærkethed noget, der er indeholdt i konventets udspil.
I konventets udspil står der, at en million europæiske borgere under visse forudsætninger kan kræve afholdt folkeafstemning.
Det er jo en interessant bestemmelse, og det er såmænd ikke langtfra, at det blev vedtaget her i december.
Jeg håber, at det er en bestemmelse, der vil overleve det videre forløb, og vil gerne her komplimentere konventet for, at en sådan bestemmelse fandt sin vej ind i det europæiske forfatningsudkast.
Jeg vil slutte med, ligesom hr. Aage Frandsen, at glæde mig over behandlingen her i dag.
Jeg synes, at det åbner for, at vi på en, synes jeg, tænksom måde kan give os til at - med fru Birthe Rønn Hornbechs yndlingsudtryk i sagen - samle til forråd, samle nogle erfaringer og synspunkter sammen om forfatningsproblemerne, således at vi kan bære sagen videre.
Lad mig så slutte med den betragtning, at en ting er jeg ikke det mindste i tvivl om: Hvis der foran den danske befolkning ligger et nyt grundlovsudkast, uanset indholdet vil jeg sige, så vil der blive en så stor diskussion, at jeg ikke er det mindste i tvivl om, at der vil blive massiv deltagelse i en folkeafstemning.
Dette med noget, der ikke kan bære, det er, ligesom om det ligger i luften, at folk ikke engang vil gå hen og stemme om det.
Da vi stemte om euroen, var der 90 pct., der deltog, så 40-procents-kravet om jastemmer bliver ikke et spørgsmål om, at der ikke når mere end 80 pct. frem at stemme.
Det er et spørgsmål om, om der vil være flertal i den danske befolkning.
Det er det, vi skal diskutere med befolkningen, men der vil være masser af interesse for en diskussion om et forfatningsudkast.
En sådan diskussion har i sig selv en stor værdi, fordi en diskussion om forfatningen tvinger en til at tænke principielt og diskutere principielt, og det er med til at tilføre den demokratiske diskussion nogle vitaminer. Jeg har i øvrigt det grundsyn, at det er godt for enhver generation at gå igennem en forfatningsdebat med sig selv, besinde sig på, hvilke demokratiske værdier det er, vi ønsker skal være bærende i vort samfund.
Hvad af det, vi har, kan fortsætte?
Hvad er der af nyt, vi skal tilføje?
En sådan demokratisk debat har en egenværdi, der er med til at give vitaminer til folkestyret.