runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ole Sohn (SF), 1999-10-14:
Kristeligt Folkeparti har med forespørgslen her spurgt arbejdsministeren om noget, som man vist kun kan besvare, hvis man har den rette tro, nemlig troen på, at lønmodtagernes rettigheder kan sikres uden samtidig at have retten til effektive, kollektive kampskridt.
Det var faktisk noget, som blev fastlagt allerede for 100 år siden, og derfor kunne det selvfølgelig være interessant at vide, hvordan Kristeligt Folkeparti de forestiller sig, at man kan opretholde lønmodtagernes
rettigheder uden samtidig at have kollektive kampskridtsmuligheder
Derfor kunne det også være interessant at høre, om Kristeligt Folkeparti kan nævne bare ét eksempel på, at lønmodtagere har kunnet sikre sig deres rettigheder uden at have retten til at organisere sig og samtidig have retten til om nødvendigt at bruge kollektive kampskridt for at sikre deres rettigheder.
Jeg kan ikke, og det kan FN's organisation
på arbejdsmarkedsområdet, ILO, heller ikke.
For det er ikke nogen tilfældighed, at det faktisk er en af de første ILO-konventioner, som omhandler selve retten til den kollektive organisering og retten til kollektive kampskridt.
Det er disse ILO-konventioner, som Danmark har tilsluttet sig, og det er dem, som Kristeligt Folkeparti reelt nu beder regeringen om at sætte sig ud over.
Man kan selvfølgelig sige, at Danmark på mange områder overopfylder disse konventioner, eller spørge, som man gør.
Man kan spørge, om man ikke kan begrænse den kollektive konfliktret på sundhedsområdet uden at komme i konflikt med ILO-konventioner.
Næ, det kan man ikke, og det er en myte, at den danske model overopfylder alle ILO-konventioner.
Det er jo også derfor, det flere gange er blevet påtalt over for regeringen, at man overtræder konventionerne, bl.a. om den kollektive konfliktret.
ILO har faktisk lige netop fastslået, at regeringsindgrebet i 1998 stred mod konventionen på grund af sammenkædningsreglerne, og i øjeblikket forbereder FTF og Dansk Sygeplejeråd en klage til ILO over regeringsindgrebet i netop sygeplejekonflikten.
Det krævede som bekendt en lang og opslidende storkonflikt i 1899, inden arbejdsgiverne herhjemme følte sig tvunget til at acceptere fagbevægelsens organisations- og konfliktret.
Inden da, ja, da var der gået 10-15 år med voldsomme klassekampe, hvis man må bruge det ord endnu, netop om spørgsmålet om organisationsretten.
Kristeligt Folkeparti taler om at undgå anvendelsen af kollektive kampskridt.
Men det undgås bedst, når parterne forhandler på et ligeværdigt grundlag.
Derfor bør arbejdsgiverne, her de offentlige arbejdsgivere,
udvise en reel forhandlingsvilje og fleksibilitet, så der kan nås et forhandlingsresultat i den her sag, som sygeplejerskerne har en reel mulighed for også at kunne få godkendt i baglandet.
Derfor håber jeg, at det er fremgået sådan rimelig klart af det, jeg indtil nu har sagt, at Socialistisk Folkeparti ikke ser sig i stand til at støtte det af Kristeligt Folkeparti fremsatte forslag til vedtagelse.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-10-14:
Hr. Ole Sohn har ved flere lejligheder i dag beskæftiget sig med den her tekst, der indgik i finanslovaftalen om arbejdstidstilrettelæggelsen.
Den diskussion skal jeg ikke blande mig i; det er egentlig slet ikke det, der er mit ærinde.
Men det kniber lidt med min hukommelse, vil jeg sige til hr. Ole Sohn, og derfor kan det være, at jeg kan få lidt hjælp.
Eller var det spørgsmålet om løn, ikke til den - undskyld udtrykket - almindelige sygeplejerske, men til en række ledere inden for sygeplejerskernes rækker? Det kan jeg ikke huske.
Men det kan jeg måske få lidt hjælp til.
Ole Sohn (SF), 1999-10-14:
Nu bestræber jeg mig jo altid på at være et venligt menneske, så i den udstrækning, det er mig muligt, vil jeg gerne hjælpe hr. Poul Erik Dyrlunds hukommelse. I den udstrækning, Socialistisk Folkeparti har beskæftiget sig med sygeplejekonflikten her fra Folketingets talerstol, har vi netop bevidst ikke forholdt os til de krav, hverken dem, arbejdsgiverne har stillet, eller dem, sygeplejerskerne har stillet, fordi vi faktisk ikke mener, at Folketinget skal blande sig i konflikterne.
Vi har helt overladt det til parterne selv at formulere deres krav og forsøge en forhandlingsløsning, og i den udstrækning, det ikke kan lade sig gøre, er det faktisk, vi mener, at vi skal holde fast i ILO-konventionen og hovedaftalens ret til at organisere sig og bruge kollektive kampskridt
Det synes jeg er det principielle.
Men jeg vil meget gerne tage en studiekreds eller en diskussion om sygeplejerskenes krav.
Jeg har dem ikke present her i hovedet, men hr. Dyrlund har ret i, der bl.a. var nogle afdelingsledere, som også skulle have mere i løn, men det vedkommer sådan set slet ikke sagen.
Det er jo det principielle, om der skal foretages indgreb i en overenskomstkonflikt eller ej, og det er det, vi har taget stilling til.
Derfor ville jeg også godt præcisere det lidt mere, at det er derfor, vi agter at stemme imod den.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-10-14:
Der er to muligheder nu.
Enten er jeg nødt til at konstatere, at hr. Ole Sohn har en lige så dårlig hukommelse som jeg.
Eller også bliver jeg nødt til at konstatere, at hr. Ole Sohn snakker udenom, og jeg tror, at det er det sidste, der er tilfældet.
Ole Sohn (SF), 1999-10-14:
Og jeg håber, at også ordføreren fra Socialdemokratiet respekterer, at vi netop ikke ønsker at gå ind og diskutere betimeligheden i, hvilke krav organisationerne stiller, for derved begynder vi jo at blande os, og det er faktisk det, jeg har taget afstand fra hele tiden.
Mogens Andreasen (DF), 1999-10-14:
Jeg synes, det er ganske udmærket, at Kristeligt Folkeparti rejser denne debat, og det er helt sikkert, at vi med konflikten på sygeplejeområdet stod med en situation, hvor det gik ud over en række mennesker på sygehusene.
Der skete en udvidelse af ventelisterne, som der stadig væk er et efterslæb på.
Jeg mener ikke, vi i fremtiden kan have en situation, hvor man simpelt hen sætter en masse syge mennesker i gabestokken.
Derfor synes jeg, det ville være ganske udmærket, at man fandt frem til inden de næste overenskomstforhandlinger med sygeplejerskerne mellem arbejdsgiverne og sygeplejen, at man får en ordning aftalt, således at man ikke har mulighed for i fremtiden af strejke på sygeplejeområdet, men at man så får en kompensation for at afgive denne ret.
Det er Dansk Folkepartis generelle opfattelse, at syge- og sundhedssektoren skal være effektiv og velfungerende, og at det offentlige skal stille de nødvendige ressourcer til rådighed for området.
Det betyder, at både bygninger og udstyr skal være moderne, og at de ansatte skal være veluddannede.
Derfor er det helt sikkert, at vi må få klaret det, sådan at sygeplejerskerne ikke i fremtiden har mulighed for at nedlægge arbejdet. Nu er det ikke sådan, at vi under konflikten var dybt uenige med sygeplejerskerne. Vi har jo måttet erkende, at de på nogle områder har haft et efterslæb, men vi mente også, at der på det tidspunkt ikke var mulighed for at yde nogen kompensation.
Det var der ikke tale om at der kunne skaffes noget flertal for her i Folketinget.
Vi anerkender den frie forhandlingsret.
Vi anerkender strejkeretten, som den er nu, men det, vi siger, er, at det er problematisk, når man på sygeplejeområdet kan nedlægge arbejde, der rammer syge og ældre borgere.
Vi skal, når vi kommer længere frem, sikre, at man på sygeplejeområdet får aftaler i stand, som giver anledning til, at der ikke kan strejkes.
Vi mener, at der i overenskomsten skal ske så store forbedringer for sygeplejerskerne, at de kan acceptere en sådan ordning.
Jeg har ikke ret meget mere tid, så jeg skal sige, at vi er så det eneste parti, der kan støtte Kristeligt Folkepartis forslag.
Vi mener, at der skal tages fat på de her problemer, og at problemerne skal løses for fremtiden.
Ebbe Kalnæs (CD), 1999-10-14:
Da CD's arbejdsmarkedspolitiske ordfører ikke kan være til stede i dag, skal jeg redegøre for CD's holdning.
Vi er tilfredse med, at Kristeligt Folkeparti har rejst en debat som den her.
Det er altid vigtigt at få opklaret, hvor vi står i forhold til hinanden.
Sagt på en anden måde: Det vil nok være klogt af arbejdsministeren at byde på kaffe.
Men så skal jeg understrege, at der er jo ingen parter i denne sag, det vil sige sygeplejerskerne, Amtsrådsforeningen, staten, syge, gamle osv., der rigtig opnår noget ved det her.
Derfor er det selvfølgelig væsentligt at få taget snakken.
Men jeg vil også sige, at vi ønsker ikke at gå bort fra den model, den 100-årige tradition, der er på det danske arbejdsmarked, som har givet os en masse fordele og en masse styrke.
Vi var med i et indgreb af de årsager, der dengang var oppe at vende.
Som vi ikke behøver at repetere, så støttede vi indgrebet og afviste ændringsforslaget, bl.a. fra Dansk Folkeparti, som gik ud på, at der ved lov og diktat fra Folketinget skulle laves trepartsforhandlinger om afskaffelse af strejkeretten.
Der er vi stadig af den opfattelse, at det skal man ikke lovgive om.
Vi ønskede selvfølgelig en grundig og en seriøs debat om det her væsentlige emne, og vi tror, det er vigtigt, at man prøver at nå nogle mål.
Men det er klart, det er et aftalespørgsmål mellem to parter
Det er klart, at det er jo det indbyrdes forhold, der afgør, om der kan tilbydes nogle vilkår, så man er villig til at ændre på de her ting.
Så vil jeg gerne understrege en anden ting, og det er, at der jo er tradition gennem en lang tid for, at vi griber ind på de her områder relativt hurtigt, fordi velfærdstabet er af en sådan art, at vi ikke kan tillade det.
Det giver selvfølgelig det problem, når vi har et frit aftalesystem, at de, der spiller ud på det her område, nemt dækker sig ind under, at Folketinget ordner det til sidst og bliver sorteper.
På samme måde kan venstrefløjen i Folketinget roligt køre derudad for fuldt drøn, for de er er klar over, at der er tradition på det her område.
Det er altid et skisma, men vi kan ikke se nogen anden løsning end at opfordre varmt til, at man får talt om de her ting, og at man måske får truffet nogle aftaler, der giver nogle gevinster,
Jeg skal så derfor meddele, at CD heller ikke kan stemme for det fremsatte forslag til vedtagelse.
Anders Samuelsen (RV), 1999-10-14:
Baggrunden for denne forespørgsel er jo som bekendt Folketingets indgreb i sygeplejerskekonflikten her i sommer. I lyset af dette indgreb kan jeg godt forstå, at man stiller sig selv det spørgsmål, om det i det hele taget bør tillades at strejke på et så væsentligt område, for en konflikt i sundhedssektoren kan jo have vidtrækkende samfundsmæssige konsekvenser og vil berøre mange mennesker. Som udgangspunkt vil jeg godt understrege kraftigt, at Det Radikale Venstre tager afstand fra, at man bruger strejkevåbenet som et middel.
Men er det så i sig selv grund nok til at afskaffe selve strejkeretten for i det tilfælde her visse grupper på arbejdsmarkedet?
For det første fordi vi er store tilhængere af det danske aftalesystem, og fordi det efter vores mening vil være at bryde med et af de mest grundlæggende principper i dette system, nemlig retten til at benytte sig af konfliktvåbenet i forbindelse med overenskomstforhandlinger.
Og hvad skulle vi egentlig også sætte i stedet for denne ret?
For det andet fordi vi fra Det Radikale Venstres side faktisk ikke ser et reelt behov for at begrænse strejkeretten for disse lønmodtagergrupper.
Selv med sommerens indgreb i baghovedet må vi jo nok indrømme, at strejker selv i sundhedssektoren mere hører til undtagelsen end til reglen, og godt for det.
Samtidig har vi stor tillid til, at både arbejdsgivere og lønmodtagere på sundhedsområdet i fremtiden vil leve fuldt op til deres ansvar.
Det har de vist i tidligere situationer, og vi har ikke grund til at tro, at det skulle være anderledes i eventuelle fremtidige forhandlinger på området.
For det tredje fordi Folketinget jo altid har en mulighed for at gribe ind og standse en konflikt, når det endelig brænder på og samfundsmæssige interesser er truet i forbindelse med en konflikt på et vitalt område, og det er det, som er det helt afgørende for Det Radikale Venstre.
Det er en ikke uvæsentlig pointe, for det giver sygeplejersker og andre ansatte i sundhedssektoren samme mulighed for at bruge strejkevåbenet, som andre lønmodtagere har, men også med det klare signal i baghovedet, at i hvert fald Det Radikale Venstre på forhånd klart har sagt, at når der bliver sat vitale interesser på spil, og det må man vurdere fra gang til gang, så forbeholder vi os retten til at gribe ind for at få stoppet konflikten.
Jette Gottlieb (EL), 1999-10-14:
Jeg synes, der var to uklarheder i det radikale indlæg.
På den ene side skal man fastholde, at f.eks. sygeplejersker har strejkeret, på den anden side må de ikke strejke, blev der sagt.
Den anden uklarhed efter min mening var: På den ene side skal man fastholde deres mulighed for at strejke, men med garanti for, at der bliver grebet ind.
Er det så et strejkevåben?
Er det så en kampmulighed, de pågældende grupper overhovedet har?
Der blev rent faktisk fra De Radikales side
her fra talerstolen udstedt en garanti for et indgreb.
Anders Samuelsen (RV), 1999-10-14:
Vi vil fra Det Radikale Venstres side fastholde, at det er en del af en arbejdsmarkedskamp, at man potentielt kan gribe til strejkevåbenet.
Men vi har på den anden side det synspunkt, at hvis man benytter strejkevåbenet på en sådan måde, at vitale samfundsmæssige interesser bliver sat på spil, så forbeholder vi os til gengæld retten til at gribe ind.
Det er ikke det samme, som at vi udsteder en garanti
for, at vi altid vil gribe ind
Det afhænger netop af den konkrete situation, og det er det, der er det helt afgørende.
Jette Gottlieb (EL), 1999-10-14:
Jamen er det ikke sådan, at alle offentligt ansatte udfører samfundsnødvendigt arbejde?
Ellers var de vel blevet bortrationaliseret eller fyret. Og er det ikke sådan, at hvis de udfører samfundsnyttigt arbejde, ja, så har De Radikale nu udstedt en garanti for, at så griber man ind i en konflikt?
Anders Samuelsen (RV), 1999-10-14:
Ja, det kan jo blive noget principielt ordkløveri, og det er da også o.k. Hvis hele det private arbejdsmarked går i konflikt og konflikter et halvt års tid i træk, så kommer man nok på et eller andet tidspunkt til den formening, at nu er der vitale samfundsmæssige interesser på spil.
Det gælder på samme måde
også for offentligt ansatte
Der er ikke nogen, der kan sige præcis, hvornår det er.
Det afhænger af det enkelte konkrete tilfælde, og det er det, vi tager udgangspunkt i, når vi fra Det Radikale Venstres side tager stilling til, hvorvidt vi skal benytte os af den mulighed, Folketinget har for at gribe ind over for en strejke.
Jette Gottlieb (EL), 1999-10-14:
Jeg må indrømme, at vi undrede os noget over den her forespørgsel, da vi så den.
Vores undren skyldtes, at det tilsyneladende er forespørgerens opfattelse, at man på samme tid kan sikre og begrænse retten til kollektive kampskridt - strejkeretten - men det kan man jo ikke.
Man udpeger de samfundsvigtige områder inden for sundhedssektoren som mål for en sådan begrænsning, som det jo må ende med, men det er aldrig i debatten blevet klart, hvor grænserne for den samfundsvigtige opgave går, som man mener man kan begrænse det inden for.
Selv om det har været nævnt i debatten, så er begrebet samfundsvigtig jo ikke blevet defineret fra forespørgerens side.
Men hvis vi nu prøver at se lidt på virkeligheden i sundhedssektoren og i den forbindelse på den konflikt, der var i foråret, ja, så er der jo nogle ting, der skinner i øjnene.
Generelt er lønmodtagere med ansvar for andres liv og helbred præget af et dybfølt ansvar over for deres arbejde
, og strejkevåbenet kommer jo kun på tale, hvis der absolut ikke er andre muligheder. Selv om arbejdsforholdene i store dele af sundhedssektoren er blevet strammet og forringet helt ud over grænserne i de senere år, ja, så forsøger sygeplejerskerne, medhjælperne, portørerne osv. at sikre patienterne en rimelig omsorg og behandling.
Det tror jeg i virkeligheden at mange herinde har været opmærksom på og er klar over.
At det ikke er en skrøne, kan man jo blandt andet se af det stigende antal arbejdsbetingede lidelser, man finder i sundhedssektoren.
Sundhedssektoren er det sted, hvor der sker mest udstødning fra arbejdsmarkedet.
Folk ryger ud af området med rygproblemer, med stress og alle mulige andre former for arbejdsbetingede lidelser.
Hvis nogen skulle have glemt det, så var det en central del af konflikten, at sygeplejerskerne også i den situation udviste en usædvanlig udstrakt ansvarlighed over for deres arbejde ved et omfattende nødberedskab. Ingen menneskers liv blev udsat for fare, og ingen livsnødvendige operationer blev udsat.
Faktisk gik nødberedskabet flere steder så vidt, at nødplanen indeholdt flere arbejdstimer end det, der lå i de normale vagtplaner.
Ja, så er vi jo sådan set ude i det groteske.
Derfor var der da heller ikke megen saglig begrundelse
, måske bortset fra behovet for at dække over eget ansvar for ventelisterne på sygehusområdet.
Den mulighed, der er, er nemlig at afsætte de nødvendige midler til at rette op på problemerne, midler til nedbringelse af ventelister og til at give de ansatte nogle anstændige løn- og arbejdsforhold.
På den måde kan man også begrænse det problem, at mange sygeplejersker søger over i de private vikarbureauer, hvilket medvirker til en helt unødvendig fordyrelse af arbejdet i sundhedssektoren.
Alt i alt ligger løsningen på det problem, som Kristeligt Folkeparti rejser, et helt andet sted.
Vibeke Peschardt (RV), 1999-10-14:
Der kan ikke vrides mange flere spændende ord ud af dette lovforslag, men jeg kan sige, at Det Radikale Venstre støtter det.
Jens Vibjerg (V), 1999-10-14:
Nej, der er ikke ligestilling, og den ulighed vil regeringen med det her forslag gøre endnu større.
Nu skal man som selvstændig, hvis man må gå fra sin virksomhed, selv hænge og svinge i nettet i 4 uger, inden man kan få af den forsikring, man selv har betalt til.
Hr. Poul Erik Dyrlund siger, at som selvstændig kan man holde op, når man vil.
Ja, men i de 80 pct. af tilfældene er man tvunget væk af andre.
Det er altså ufrivilligt ophør, og det er dem, man straffer.
Det er de 80 pct., der ufrivilligt må ophøre med deres virksomhed, man her straffer.
Det er altså dem, der ligger ned i forvejen, som man træder på.
Det er uanstændigt.
Og så er jeg da glad for hr. Ole Sohns forståelse for vores synspunkter, og det borger da for, at vi kan bremse regeringen i de værste uhyrligheder i det lovforslag her.
Lønmodtagere, der er på dagpenge, har såmænd ikke mere end det, der er nødvendigt til dagen og vejen.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-10-14:
Hr. Jens Vibjerg kom med to, man kalder det vel påstande.
Den ene var den her med, at ved at man nu lavede G-dagene om, så de blev ligestillede med arbejdsløshedsdagpenge, ville det forringe virksomhederne.
Synes hr. Jens Vibjerg, det er rimeligt, at statskassen i dag skal kompensere i en række tilfælde oven i den udbetalte G-dag fra arbejdsgiveren? Er det sådan, jeg skal forstå det her, at hr. Jens Vibjerg mener, at det er rimeligt, at man skal yde tilskud på den her måde til erhvervslivet?
For det må jo være det, der er tale om, når man taler om konkurrenceevnen. Så sagde hr. Jens Vibjerg også, at der var tale om mindre social sikring.
Det har jeg lidt svært ved at se i forhold til andre, og den diskussion har vi jo været inde på.
Ove Hygum (S), 1999-10-14:
Der er et, jeg ved ikke, om det er et ordsprog, men i hvert fald en sætning, der lyder: »Hvis manuskriptet er tyndt, så hæv stemmen.«
Når man lytter til Venstres påtagede sociale indignation, så synes jeg, Venstres ordfører skulle give os en forklaring på, hvor den sociale indignation bliver af, når man ser på Venstres finanslovforslag, hvor man i forhold til unge ledige lægger op til besparelser i størrelsesordenen 400 mio. kr., der især vil ramme unge forsørgere mellem 25 og 30 år.
Og lad mig så i øvrigt sige som et godt råd
: Regeringen har fremsat det her forslag som et led i de samlede økonomiske overvejelser forud for finanslovforhandlingerne, og jeg synes måske, man skal være lidt forsigtig med at tordne imod overvejelser om at få den samlede økonomi til at hænge sammen, hvis man senere ender med at måtte stemme for noget, der minder om det her.
Så vil jeg gerne kommentere rosen for dele af forslaget og eftersætningen: »Det er sjældent, der er grunde til at rose regeringen.«
Hvis jeg ikke tager meget fejl, er det et sted mellem 80 og 90 pct. af de love, der gennemføres her i Folketinget, som Venstre sammen med regeringen stemmer for.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-10-14:
Jeg vil ikke anfægte hr. Jens Vibjergs tal, at 80 pct. af de erhvervsdrivende holder uforskyldt op, men jeg skulle hilse og sige - men det har man aldrig nogen sinde haft forståelse for i Venstre - at der er en stor gruppe ledige, der også holder uforskyldt op på deres arbejde og løber ind i de her 5 ugers karantæne.
Det er bare meget, meget vanskeligt at konstatere, og det burde man tænke over i Venstre.
Der er i tusindvis af ledige, der igennem årene er blevet tvunget til uforskyldt at holde op, og så er hammeren faldet med 5 ugers karantæne.
Og det har aldrig nogen sinde været nok for Venstre.
Den ene gang efter den anden har man fremsat forslag om, at det skulle være endnu vanskeligere at få dagpenge, efter at man uforskyldt er blevet tvunget ud i en egen opsigelse, og hvor det mere eller mindre har været uforskyldt, skulle det være endnu vanskeligere at generhverve dagpengene.
I kan ikke være det bekendt!
Jette Gottlieb (EL), 1999-10-14:
Jeg synes, at den snak om ligestilling af forskellige parter med meget forskellige vilkår er ret forplumrende, men jeg glæder mig i meget høj grad til at citere fra hr. Jens Vibjergs ordførertale i dag, når Venstre nu fremlægger sin politik om afkortning af dagpengeperioden med et år, for der har vi jo præcis den samme situation: Mennesker, der fuldstændig uforskyldt er kastet ud i en social situation; de er måske gået fra hus og hjem; de er i en ulykkelig situation; de har mistet det arbejde, de holdt af osv., osv.
Men dér finder man det altså yderst rimeligt, man synes, det er i orden at afkorte en dagpengeperiode, et forsørgelsesgrundlag, som folk ikke har haft nogen mulighed for at skaffe sig på anden måde.
Jeg glæder mig til at citere fra den ordførertale med den indignation, der er blevet udvist i dag over for det her forslag.
Jens Vibjerg (V), 1999-10-14:
er der noget, regeringen er kendt for i alle kredse, så er det, at den opfinder den ene afgift efter den anden, den ene byrde efter den anden, som i den grad forringer vores konkurrenceevne og beskæftigelse, så man derfor må have folk på passiv forsørgelse.
Så til ministeren, der ligesom vil anfægte det omkring de unge forsørgere: Jeg skal ikke sige så meget om det, for jeg ved jo godt, at ministeren inderst inde godt ved, at de selvfølgelig er dækket ind på samme måde som sidst, da vi lavede unge-indsatsen, så de kommer ikke i klemme i de forslag, vi har lagt frem i vores finanslov.
Så siger ministeren også, at Venstre nok stemmer for 80 pct. af de lovforslag, der går igennem Folketinget.
Ja, det skal nok passe, men for mange af dem gælder det, at vi har måttet kæmpe med næb og kløer for at få dem til at blive nogenlunde anstændige, så vi kunne stemme for dem.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-10-14:
Jeg skal blot i første omgang spørge hr. Knud Erik Kirkegaard, om det også burde afholde lønmodtagerne fra at tage et stykke arbejde med risiko for at skulle forlade det igen på baggrund af en 5 ugers karantæneregel.
Hvor er forskellen, vil jeg spørge hr. Knud Erik Kirkegaard, der står her og siger, at det vil afholde folk fra at nedsætte sig som selvstændige erhvervsdrivende, at det er der en risiko for, og at tingene bliver mere besværlige.
Men det er jo det samme synspunkt, som gør sig gældende for lønmodtagerne, der står med en 5 ugers karantænerisiko, hvis man af en eller anden årsag foranlediget af én selv nødtvunget må holde op.
Jeg spørger hr. Knud Erik Kirkegaard:
Hvor er forskellen?