Carsten Hansen (S), 2002-11-01:
Jeg må sige til fru Falcon, at det var et særdeles relevant spørgsmål, og det var rart at få konstateret, at Venstre ikke synes, det var helt ligegyldigt på trods af de voldsomme besparelser, hvor hver syvende medarbejder i Arbejdstilsynet, er fyret, og hver femte medarbejder ryger inden 2006, så det var da dejligt bekræftende.
Det kan jo være, at vi med det som udgangspunkt måske kan komme et lille stykke videre frem og væk fra den bevidstløse debat.
Så vil jeg godt sige til ministeren, at det måske er første gang i de 11 måneder, den nye regering har siddet, at vi har fået en lille smule kød på.
En lille smule kød på.
Nu er det jo også sådan, at ministeren via Arbejdsmiljørådet følger, hvad der sker i Strukturudvalget, og der er kommet en indstilling fra Prioriteringsudvalget.
Når det er sagt, vil jeg godt sige, at regeringen har et voldsomt stort ansvar med hensyn til både at leve op til effektmålene og i øvrigt også til de 14 andre indsatsområder.
Det er jo ikke sådan, at de andre er ligegyldige, fordi man prioriterer fire af dem.
Ministeren præsenterede her i sommer det med de fire indsatsområder, og vi kan blive ved med at gentage over for hinanden, at det er en af de største sejre i arbejdsmiljøets historie.
Jeg vil nok sige, at det er sådan en mild overdrivelse, men jeg er enig i, at det er fire ganske alvorlige områder.
Men det er et kæmpeansvar for en regering at udmønte og leve op til effektmålene, og set fra vores stol er det altså ikke nok, at man beder BAR'ene og Arbejdsmiljørådet om at melde tilbage og sætte fokus på.
Som hun sagde et vist sted, at uden penge gør det ondt.
Og uden penge ingen ressourcer og ingen indsatsområder.
Vi ved jo godt, at vi har mange forskellige typer virksomheder.
Vi anerkender fra vores side, at der er mange dygtige, ordentlige og gode virksomheder med et fantastisk godt samarbejde mellem medarbejdere og virksomhed.
Der er også dem, som måske er knap så gode, som ikke har fokus det rigtige sted.
Det er dem, om hvem vi plejer at sige, at de gerne vil, men ikke kan.
Så er der dem, som hverken vil eller kan, og det er trods alt ifølge den kategorisering, som Arbejdstilsynet selv laver, ca. en fjerdedel af samtlige
danske virksomheder
Det er der, hvor det er ganske alvorligt, og de betaler prisen.
Det er dem, der går i røg, støj og møg
, fordi vi ikke har forskning nok, fordi vi ikke har nok tilsynsressourcer, og fordi man nu i visse områder af landet stort set fuldstændig fjerner Arbejdstilsynet, og man får nogle mastodonter.
Jeg synes, man kaster hele arbejdsmiljøindsatsen op i luften, og vi ved ikke rigtig, hvad der kommer ned.
Det er nemlig for det første, at man har en viden om den indsats, man gør, og dér har denne regering altså sparet over en tredjedel på hele arbejdsmiljøområdet og forskningsområdet, for i hele AMI er en tredjedel af medarbejderne væk.
Det andet, vi snakker om, er, at der skal være en systematisk indsats.
Rådgivning og en systematisk indsats.
Det er her, man har sat BST på vågeblus, store dele af den offentlige sektor kom ikke med, og vi ved, at det er her, de virksomheder, som måske ikke helt kan, men gerne vil, henter store dele af deres rådgivning.
Det er væk.
Samtidig må vi konstatere, at forskningen ikke er der.
Så det sidste, som man kan kalde det tredje punkt,
det er det med den systematiske indsats, det med egenindsatsen ude på virksomhederne
Der har jeg et citat med fra en af de mange, mange seancer, vi har haft med beskæftigelsesministeren omkring det spørgsmål her, og det vidner lidt om den indgangsvinkel, der er hos de borgerlige partier til arbejdsmiljøet.
Ministeren siger, og det er et citat: »Det er jo ikke papir, det handler om, men at sikre, at arbejdsforholdene er i orden.
Det er det, virksomhederne skal koncentrere sig om, og det er netop den holdning, at bureaukratiske foranstaltninger såsom at netop APV er lig med lønmodtagerbeskyttelse, det er det, vi skal have gjort op med.«
Det vil altså sige, at arbejdspladsvurderinger, hvor medarbejdere og virksomheder taler sammen - nu lykkedes det
jo ikke at afskaffe APV'en, fordi det var et EU-direktiv, som ministeren ikke kunne komme af med - men altså det, at medarbejdere og virksomheder taler sammen systematisk og fortæller, hvordan arbejdsforholdene er, hvad man lægger vægt på, hvordan rengøringskonen oplever hverdagen, det er en bureaukratisk foranstaltning.
Så har man også samtidig fjernet en række af værktøjerne
til den systematiske tilgang, idet man nu siger, at på virksomheder med under fem ansatte kan man altså ikke have en sikkerhedsrepræsentant, for det er bureaukrati.
Det er rent bureaukrati, det er ikke nødvendigt.
Men det betyder faktisk, at man f.eks. inden for malerbranchen mister ca. 85 pct. af de medarbejdere, der er sikkerhedsrepræsentanter; det betyder, hvis man tager et kæmpestort område som metal, at man mister 25 pct., SiD nogenlunde tilsvarende.
Og det er her, man fra fagbevægelsens side sammen med de organiserede, de dygtige, ordentlige virksomheder i de sidste mange år har gjort en kæmpemæssig indsats for at løfte sikkerhedsarbejdet. Der forsvinder det.
Må jeg ikke sige her til slut - det løber af med en, når man bliver så optaget af det, undskyld - at vi ser selvfølgelig nogle muligheder, men vil også pege på, at hvis
Strukturudvalget nu ikke kommer med en enig indstilling, så er det her, vi beslutter det.