runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1999-02-26:
SF fremsætter i dag efter flere års debat et forslag om lægelig ordineret heroin til de hårdest belastede narkomaner.
Forinden havde vi jo i Socialudvalgets regi en ganske glimrende høring om narkotika og de forskellige behandlingsmodeller, der har udviklet sig i de senere år.
På mødet var også behandlere fra de forsøg i Schweiz og Holland, der har behandlet og behandler narkomaner med heroin som substitutionsmedicin.
De gav en rigtig god og grundig orientering om de erfaringer, de havde fået under gennemførelserne af forsøget.
I alle tre tilfælde var det bærende, og det, der havde givet resultater, den psykosociale opfølgning, hvor narkomanen var kommet ind i et fast forløb, der havde forbedret helbredstilstanden, givet mulighed for fast bopæl og i nogle tilfælde også en form for resocialisering.
Det er altså ikke stoftypen, men det arbejde, der i dag mangler for narkomaner, der er blevet afvænnet, nemlig den psykosociale opfølgning, som er så utrolig vigtig at få gennemført.
En opfølgning, som vi ved skal være længerevarende, hvis ikke narkomanen skal falde tilbage i sit gamle misbrug.
Efter høringen stillede jeg sundhedsministeren et spørgsmål om netop de forskellige typer af substitutionsmedicin til behandling af narkotikamisbrugere.
Det er spørgsmål nr. S 334 stillet den 2. november 1998.
Jeg bad ministeren om at lade Statens Institut for Medicinsk Teknologivurdering foretage en vurdering af virkningen af de enkelte substituerende stoffer, herunder heroin, der anvendes til behandling af narkomaner i henholdsvis Schweiz, Holland og Danmark.
en sådan undersøgelse af de enkelte stoffers virkning, varighed, doseringsmængde, interaktion og ud over dette forskelle i virkning, når stoffet blev indtaget gennem munden, ved injektion, ved rygning eller på anden måde.
Jeg har fået oplyst, at den redegørelse forventelig vil være færdig i næste uge, og den jeg synes er nødvendig for at kunne tage stilling til spørgsmålet.
Jeg er klar over, at SF's forslag koncentrerer sig om en mindre gruppe hårdt belastede narkomaner, men så er jeg nødt til at påpege, at argumentationen for at indføre heroin som endnu et stof i behandlingen til forveksling ligner den, der blev brugt, da metadonen blev introduceret på området.
Afslutningsvis vil jeg sige, at vælger man at etablere forsøg, må det af etiske og medicinske grunde være et ja til også at fortsætte, for der er jo mennesker med i forsøget.
Man kan ikke lade folk stå på gaden.
Man kan ikke tale om egentlige forsøg.
Det, man gør, hvis man vedtager det, er, at så er det dét.
Så har vi endnu et stof i substitutionsbehandlingen.
Den anden måde at gøre det på er simpel hen uetisk. Jeg tror ikke, der er noget belæg for at tro, at vi hjælper den lille gruppe, der er SF's mål med forslaget.
Den hjælp, der skal til, vil jeg gentage, er en psykosocial støtte, udbygget behandlernet, udbygget i allerhøjeste grad også med døgntilbud.
Det mangler vi, og det kunne hjælpe de mennesker, der sidder på Maria Kirkeplads, som CD selvfølgelig også gerne vil hjælpe.
Birthe Skaarup (DF), 1999-02-26:
En af de sten, vi også kunne vende, er: Hvorfor bruger vi ikke den kontraktmæssige afvænningsmulighed, vi har.
Den bruges alt for lidt i amterne, og her har vi virkelig en mulighed for, når en narkoman er clean, at tilbyde den pågældende at komme på afvænning pr. kontrakt.
Det synes jeg også er noget af det, man kunne tage fat på.
Jeg har truffet forældre, der har været utrolig glade for, at den mulighed findes.
Den bruges bare alt for lidt rundtom i amterne.
Tove Videbæk (KRF), 1999-02-26:
Et æble om dagen holder lægen væk, sagde man i gamle dage.
Og i dag siger vi, at 600 g frugt og grønt om dagen hjælper og beskytter os mod forskellige sygdomme. Det siger Veterinær- og Fødevaredirektoratet, Sundhedsstyrelsen, Kræftens Bekæmpelse og FDB i øjeblikket i deres anbefalinger til den danske befolkning.
Men dette er naturligvis ikke tilstrækkeligt.
Vi må tage de seneste statistikker om middellevealderen i Danmark seriøst.
Vi må sætte ind og styrke forebyggelses-
Der skal satses på yderligere oplysning om sund kost, vigtigheden af motion og ikke mindst skadevirkningerne af bl.a. rygning.
I nogle amter har man allerede sat forskellige initiativer i gang og ansat forebyggelseskonsulenter.
Jeg synes, at Kommunehospitalet, som det er nu, gør en glimrende indsats for ældre og syge medborgere i Københavnsområdet.
Og husk så de anbefalinger, vi allerede får og får via tv-reklamerne, husk de 600 g frugt og grønt om dagen - og fisk, det er heller ikke så ringe endda!
Jette Gottlieb (EL), 1999-02-26:
Da vores ordfører, hr. Frank Aaen, ikke kan være til stede, vil jeg på hans vegne sige, at Enhedslisten tilslutter sig forslaget som en del af en såkaldt skadebegrænsende strategi, der iværksættes for at forbedre og menneskeliggøre særligt hårdt belastede narkomaners dagligdag.
Enhedslisten støtter en sådan herointildeling i helt specielle tilfælde, nemlig til de meget hårdt belastede narkomaner, for så vidt der også indgår aftaler om sociale, sundheds- og boligmæssige tilbud, som der er lagt op til i forslaget fra SF, ikke mindst med det formål at reducere de uhyggelige dødsrater blandt narkomanerne, der for tiden registreres i Danmark.
Men vores holdning er og har altid været, at forebyggelse og stoffri behandling bør være det, der satses på.
Ligeledes bør det være en forudsætning, at ethvert behandlingstilbud indeholder en massiv psykosocial opfølgning og efterbehandling, der kan minimere tilbagefaldsprocenterne.
Det skal stå meget klart, at Enhedslisten ikke ønsker at være fødselshjælper til noget, der kan udvikle sig til en ny metadonskandale.
Enhedslisten kan altså tilslutte sig forslaget.
Jørn Jespersen (SF), 1999-02-26:
Jeg skal bare sige til CD's ordfører, at det såmænd ikke så meget er det tværfaglige, vi har problemer med.
Det, der er vores frygt, er, at der på det her område sker det, som vi jo har set på en lang række andre områder, at når man beslutter at opprioritere et område, så siver ressourcerne af en eller anden besynderlig grund ofte til enten embedsapparatet eller til mere forskning i noget, som i forvejen er ganske godt belyst.
Derfor var vores pointe, at det, vi ønsker, er en helt konkret målrettet indsats derude i landet, hvor problemerne er.
Vi mener, at indsatsen skal ud dér, hvor patienterne er.
Lad mig bare tage to konkrete eksempler.
Vi ved, at der er en hel masse sygdomme, der er kostrelaterede.
Når disse patienter kommer i forbindelse med sundhedsvæsenet, så er der stort set kun én behandlingsmulighed i dag, nemlig medicin, på trods af at det foreligger helt velbeskrevet, at en ændring af kostvaner på en lang række områder har mindst lige så god virkning og i en lang række tilfælde en bedre virkning, en meget bredere virkning. Indsatsen er bare fraværende.
Vi har ikke det nødvendige apparat til at gå ind med en diætist-konsulentfunktion, og der kunne man da forestille sig, at vi i stedet for den evindelige satsen på medicin havde fire eftermiddage for disse patienter i et skolekøkken med undervisning i lækker, god, fedtfattig mad afsluttet med et glas rødvin.
Det tror jeg på alle måder var mere befordrende for livskvaliteten end mere forskning i noget, som er velbelyst.
Det andet eksempel er arbejdsmiljøet.
Vi ved, hvad det er for job, der skaber problemerne, som giver sygdom og dårlig livskvalitet.
Men indsatsen i det danske samfund mod dårligt arbejdsmiljø er forfærdende ringe.
Skulle vi ikke være enige om, at det er den indsats, herunder arbejdsgivernes ansvar for at tage hånd om det på deres egne virksomheder, der er brug for at opprioritere
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1999-02-26:
Den snak vil jeg meget gerne give tilsagn om, og den synes
jeg, vi skal tage i udvalget, for jeg synes, det er så væsentligt.
Der er ikke brug for forskning afskåret fra den praksis, der er.
Derfor var det også tanken, at Folkesundhedscentret ikke alene skulle styrke den, men også skulle få den koordineret gennem de lokale sundhedscentre.
Jeg siger tak, fordi jeg er lige så interesseret i det samarbejde.
Tom Behnke (FP), 1999-02-26:
Jeg kunne ikke lade være med at hæfte mig ved, at hr. Jørgen Winther sagde: Hvad nu hvis de, der har været narkomaner i 8 år, får lov til at komme med i forsøget og det viser sig, at det har positive resultater, skal man så sætte tidsgrænsen ned, så de, der har været det i 6 år, også skal være med?
Og hvad nu hvis det også har positive resultater, skal man så blive ved med at sætte tidsgrænsen ned?
Ja, det skal man vel.
Hvis en sådan ordning har en positiv effekt, bør man vel udvide ordningen, så den også får
en positiv effekt for flere.
Vel at mærke hvis man i ordet positiv lægger, at man får stabiliseret narkomanen, således at narkomanen kan komme over i en egentlig afvænning.
Men det kommer selvfølgelig an på, hvad man lægger i ordet positiv, men hvis noget er positivt, kan jeg ikke se, hvorfor man så skal begrænse det?
Hvis noget er positivt, bør man vel udvide det i stedet for.
Dér synes jeg ikke hr. Jørgen Winthers argumentation holdt vand.
Villy Søvndal (SF), 1999-02-26:
Jeg synes, hr. Jørgen Winther kom med et fredsommeligt indlæg - og det vil jeg godt kvittere for - og i øvrigt rejste nogle både relevante og væsentlige problemstillinger, Den ene var: Hvis nu vi bevæger os ind på det her område, kan vi så stoppe, vil vi så ikke komme ud på en glidebane, som ikke har nogen ende?
Jeg synes, debatten bærer præg af to myter.
Den ene myte er, at de her mennesker ikke får noget i forvejen, men det får de jo, og det vil også være hr. Jørgen Winther bekendt.
De får bare et stof, der hedder metadon.
De er altså ikke fri af stof.
Vi diskuterer ikke, om nogle, der er fri af stof, skal have stof.
Med hensyn til den anden myte synes jeg, hr. Jørgen Winther skal overveje det, at hr. Jørgen Winther som læge formentlig også uddeler morfin til stærkt smerteplagede patienter.
Har vi ikke kunnet styre dét?
Har dét betydet, at vi har forladt jomfrueligheden, og at stofferne af den grund siver rundt i samfundet?
For det kunne man jo formode, hvis hr. Jørgen Winther har ret i udsagnet om, at det her er en glidebane, som vi ikke kan standse.
Tove Videbæk (KRF), 1999-02-26:
Det er blevet nævnt her, at man ikke har kunnet nå de hårdest belastede narkomaner, men jeg synes, det er for nemt at slippe om ved det på den måde, for problemet er jo, at grunden til, at mange narkomaner ikke er nået via behandlingssystemet, er, at de ikke har kunnet komme ind i det.
Peter Ege, som er formand for Lægeforeningens Misbrugsudvalg, skriver netop i Politiken i dag, at narkomaner står på venteliste i op til 9 måneder. Så det er ikke, fordi man ikke har kunnet nå dem, og det er heller ikke, fordi man ikke har kunnet hjælpe dem, men man har simpelt hen ikke plads til dem.
Der er kapacitetsmangel, og der er i det nuværende behandlingssystem så mange hindringer for i det hele taget at komme ind på behandlingsstederne. Narkomanerne vil gerne, mange er motiverede, men der er ventelister, og der er hindringer i form af bureaukrati og alt muligt andet.
Så de ting kan vi i hvert fald tage fat på først.
Hr. Jørgen Winther sagde, at vi ikke havde fundet de vises sten, og det har vi måske heller ikke, men der er så mange andre sten, som vi kan vende, inden vi går til det her forsøg.
Jørgen Winther (V), 1999-02-26:
Først til hr. Villy Søvndal om, hvorvidt man kan styre det med henblik på smertebehandling
: Jeg vil tro, at lægerne i dag har nogenlunde godt styr på, hvordan migrænepatienter og leddegigtpatienter og andre patienter med kroniske smerter får smertebehandling.
For nogle år siden var der en hel del praktiserende læger, der gav disse patienter morfika, og det hjalp dem utrolig godt.
I dag har vi fået indskærpelser fra Sundhedsstyrelsen om, at det skal vi være meget tilbageholdende med, og det tror jeg så at sige alle læger, både vagtlæger og andre læger, også er.
Det vil sige, at migrænepatienten, der har sine tre migræneanfald om ugen, helst ikke skal have morfin, men må døje med smerterne, og at leddegigtpatienten også må døje med smerterne, hvis de er voldsomme og vedkommende ikke får disse morfindoser.
Så har vi narkomanerne, og det er også til hr. Tom Behnke, som var inde på, at hvis forsøget efter 8 år som narkoman er en succes, skal man også have det efter 6 år og så efter 4 år og 2 år, sådan som jeg forstår hr. Tom Behnke.
Og så vil jeg gerne spørge ham: Er det så sådan, at hvis det er en succes at få heroin, når man har været narkoman i bare ét år, skal vi så gå ned på et halvt år, eller har hr. Tom Behnke ikke nogen grænse for, hvornår vi kan begynde at give heroin til narkomanerne?
Men altså tak for responsen fra SF, især med henblik på det fælles problem, vi har, nemlig hvor vi skal stoppe, inden vi kommer til glidebanen.
For hvis det kun er de hårdest ramte og man kan holde det nede på 100-200, tror jeg, der er ret mange her i salen, der vil have sympati for det, men er det 8.000-10.000, tror jeg, langt de fleste vil være imod det, og det er den afgrænsning, vi i fællesskab skal prøve at finde ud af.
Men indtil videre er Venstre altså ret klart imod forslaget.
Tom Behnke (FP), 1999-02-26:
Hvis vi har et velfungerende behandlingssystem, hvor alle narkomaner, der ønsker det, kan komme i en god og kvalificeret behandling og blive afvænnet for deres misbrug, så er det min opfattelse med hensyn til hr. Jørgen Winthers spørgsmål, at der bør ikke være nogen tidsmæssig begrænsning for, hvor længe man skal have været narkoman for at kunne komme med i den ordning. Hvis det vel at mærke er således, at man først har gjort, hvad man kunne for at afvænne narkomanen, og det har vist sig, at det ikke har kunnet lade sig gøre, bør det ikke være sådan, at man fra Folketingets side siger, at der er en skæringsdato: at man skal have været narkoman i 4 år eller i 5 år eller i 6 år.
Det mener jeg er forkert.
Det er ikke årrækken, vi skal satse på, men behandlingsmetoderne. Og det er mere nogle kriterier for, hvad skal man have været igennem, inden man kan komme med i forsøgsordningen, end det er noget tidsmæssigt.
Tove Videbæk (KRF), 1999-02-26:
Hr. Villy Søvndal spørger mig, om jeg bøjer mig, hvis nu det viser sig under udvalgsarbejdet, at der også kom stoffri narkomaner ud af forsøget i Schweiz, og til det vil jeg også meget tydeligt og klart sige nej. I diskussionen i dag har vi været inde på, hvad det var i forsøget, der gjorde, at det hjalp - om det ikke var den psykosociale indsats, den meget store indsats, man gjorde for at skaffe uddannelse og bolig og alle de andre ting.
Derfor er jeg enig med Peter Ege, som siger i Jyllands-Posten i dag, at vi hellere skal bruge pengene på at satse på det psykosociale, på uddannelse, på behandling osv. Vi skal ikke gå ind i uddeling af heroin her i Danmark, før vi har vendt alle sten, før vi har prøvet alle de muligheder, der findes, også den nye mulighed for narkosebehandling, der lige er kommet til landet.
Jette Gottlieb (EL), 1999-02-26:
Enhedslisten synes, at det er et godt og gennemarbejdet forslag, som SF her er kommet med.
Vi mener, at en opprioritering er helt nødvendig. Den eneste grund til, at regeringen reelt afviser forslaget, er, at det ikke er regeringen selv, der er kommet med forslaget.
I stedet for nedsætter man så en referencegruppe.
Ja, så gik der tid med det, som man siger.
Men imens stiger antallet af selvmord blandt de unge.
Det er bekymrende.
Selvmordsfrekvensen i de danske fængsler er alt, alt for høj.
Med den modtagelse, som SF's forslag fik fra regeringen, må vi jo forudse, at regeringen efter sommerferien vil komme med noget, der til forveksling ligner SF's forslag, og det kan vi sådan set kun være tilfredse med.
Morten Helveg Petersen (RV), 1999-02-26:
Også fra radikal side skal jeg kvittere for, at vi får den her vigtige debat i dag.
Det er et vigtigt område, og Det Radikale Venstre er enige i intentionerne på en lang række af de områder, som er skitseret i beslutningsforslaget. For at styrke indsatsen mod selvmord og selvmordsforsøg offentliggjorde regeringen i august 1998 en handlingsplan, der skal forebygge selvmord og selvmordsforsøg, og i den forbindelse fremlagde de ansvarlige ministre en liste over, hvilke forebyggende initiativer der skulle sættes i værk for at udmønte målsætningerne i praksis.
Jeg finder det positivt, at en sådan liste er udarbejdet.
Det er utrolig vigtigt, at vi fra politisk hold kan arbejde med de typer af lister og opstille succeskriterier, og det er vigtigt, at vi får de debatter, således at vi overvåger, hvad der sker fra administrativt hold.
Regeringen vil inden for relativ kort tid fremlægge et forebyggelsesprogram, der fastsætter en række pejlemærker for fremtidens forebyggelsespolitik.
Selvmord og selvmordsforsøg bliver ganske sikkert et af de prioriterede områder
også i denne plan.
I den sammenhæng er det selvfølgelig vigtigt at kvittere for den store mængde frivilligt arbejde, der foregår inden for feltet.
Hvis der ikke var alt det frivillige arbejde, så ville statistikkerne utvivlsomt se endnu værre ud, end de gør.
I første omgang bliver den kommende opgave at prioritere og tilrettelægge handlingsplanens mange forslag.
Det er vigtigt for Det Radikale Venstre.
På den baggrund kan vi ikke støtte SF's forslag.
Birthe Skaarup (DF), 1999-02-26:
Selv om antallet af selvmord er faldende her i landet, må vi stadig væk se i øjnene, at mellem 2 og 3 personer hver dag tager deres eget liv.
Og kan der gøres noget i Danmark for at hindre, at ca. 900 danskere begår selvmord og ca. ti gange så mange forsøger at begå selvmord, så er der ingen tvivl om, at vi stadig væk har en mission at udføre.
Sundhedsstyrelsens forslag til handlingsplan vedrørende forebyggelse af selvmordsforsøg og selvmord her i landet, som blev offentliggjort her for nylig,
kan kun hilses velkommen.
Dansk Folkeparti finder, at planen er god, og den er brugbar.
Den handler både om forskning, undervisning og forebyggende arbejde, men også en del om sundhedsplanlægning.
Herunder vil jeg gerne fremhæve, at man skal særligt tage hensyn til gruppen af de sindslidende.
Men det handler også om nogle andre ting.
Det handler noget om de unge, som via et omfattende misbrug af ecstasy og amfetamin ender med at begå selvmord, og her må sættes ind.
Desuden ser vi desværre, at mange ældre i befolkningen også kaster sig ud i selvmord.
Hvorledes har SF tænkt sig at håndtere disse to sidstnævnte problemer?
Der skal ikke herske tvivl om, at også Dansk Folkeparti klart mener, at Sundhedsstyrelsens handlingsplan skal tages alvorligt.
Vi er positive over for forslaget og de forskellige områder, som påpeges i forslaget.
Jeg vil også sige, at der er da heldigvis nogle amter her i landet, der allerede er fremme med specifikke behandlingstilbud.
Men det er helt klart, at dér, hvor disse tilbud findes, skal der iværksættes initiativer over for de grupper i befolkningen, der har gavn af behandlings- og støttetilbud.
Vi har i Århus Amt et Center for Selvmordsforebyggelse - man har det ikke i så mange amter -
men jeg vil henstille til, at den referencegruppe, der skal nedsættes, også tager kontakt hertil.
Ingen kan da være i tvivl om, at såfremt man ikke inddrager de private grupper i det her arbejde, vil det falde til jorden.
Men ingen tvivl om, at naturligvis er det en vigtig opgave, at en offentlig informations- og holdningskampagne følges op i kølvandet af netop denne handlingsplan.
Men det må, synes vi, også tages op, hvad der kan iværksættes af forebyggelse ud fra, at det gøres tilgængeligt for alle.
Der er flere parter i denne sag, både de kommunale
myndigheder, amterne og staten.
Også vi ser gerne nogle økonomiske beregninger over, hvad det vil koste at iværksætte denne plan.
Har SF regnet ud, hvad det vil koste over en 5-årig periode?
For det er klart en opgave, der skal sættes i værk i samarbejde med netop de tre instanser, som er omtalt.
Ud fra dette er vi i Dansk Folkeparti positive.
Vi er positive over for handlingsplanen, som føres ud i livet i samarbejde med relevante faglige personer og også de personer, der netop har de gode resultater.
Og jeg synes, at vi i udvalgsarbejdet må tage op og se på, hvad vi kan få tilført af gode ting fra SF's forslag og så fra den plan, der kommer fra Sundhedsstyrelsen.
Tom Beck (KF), 1999-02-26:
Det Konservative Folkeparti er enige i, at selvmordsforebyggelse er en offentlig opgave, og at det er en opgave, hvor man i høj grad kan drage nytte af private organisationer, hvilket da også allerede sker i et vist omfang i dag.
Vi er også enige i, at regeringen bør sætte handling bag ordene i sit »Forslag til handlingsplan til forebyggelse af selvmord i Danmark«.
Vi er heller ikke uenige i, at indsatsen skal være decentral og altså gøres dér, hvor problemerne er.
Det er bl.a. her, de private organisationer i høj grad vil kunne komme ind. Vi synes ikke på alle punkter, at SF's forslag er den rigtige løsning.
Vi ser imidlertid gerne, at der foretages en udredning på landsplan af, hvilke behandlings- og støttetilbud der allerede findes til personer, som kan være selvmordstruede, så vi på den baggrund kan tage stilling til, hvad der eventuelt yderligere bør iværksættes på hvilket niveau, og hvor det skal ske.
Vi synes ikke om forslaget om at pålægge relevante faggrupper - hvem det nu er - at øge deres professionelle kompetence vedrørende selvmordsadfærd i form af lov eller andre centrale retningslinjer.
Hvem er det i øvrigt, som skal øge sin kompetence?
Hvordan?
Og hvem skal betale?
I forslaget vil SF pålægge nogle, og det er vel amter og kommuner bl.a., at tilbyde livsmodsundervisning og undervisning i mestring af eget liv.
Det er vel bl.a. på grund af offentlig omklamring og fratagelse af egenbestemmelse, at man måske ender med ikke at kunne mestre egen situation.
Vi er absolut ikke enige i, at en sådan undervisning skal indføres som noget selvstændigt og generelt fag.
Både folkeskolen og mange andre uddannelsesinstitutioner underviser på en række områder, som samlet er rettet mod at give vore unge den bedst mulige ballast til at mestre eget liv.
Vi er klar over, at offentlige informationskampagner kan have god effekt, desværre ofte kortvarigt.
Men netop nu i disse år, hvor man har konstateret, at antallet af selvmord er faldende, kunne man vel overveje at målrette midlerne på en anden måde, f.eks. til private, som det er omtalt, som kan yde en direkte mand til mand-indsats på det område.
Lad mig skynde mig at understrege, at jeg er klar over, at det også fremgår af SF's forslag, at man skal sende midler den vej.
Men på det foreliggende grundlag kan vi ikke stemme eller gå ind for forslaget.
Villy Søvndal (SF), 1999-02-26:
Jeg vil sige til fru Yvonne Herløv Andersen: Jeg ved ikke, om jeg fik sagt det tydeligt nok, men jeg synes, at også CD's ordfører holdt et klogt indlæg, og at det er helt fair, at man har brug for flere informationer og afventer en redegørelse.
Det er jo en del af klargøringen.
Så vil jeg sige til fru Tove Videbæk, der ikke tror på, at man kan fastholde både heroinbehandlingen og det endemål, der hedder stoffrihed: Nu får vi jo lejlighed til i udvalgsarbejdet at flytte tro til viden, om man så må sige.
Hvis nu min påstand er rigtig - altså at de schweiziske forsøg viser, at mennesker faktisk kan bevæge sig mod stoffrihed gennem et mindre forbrug - så antager jeg, at også fru Tove Videbæk vil bøje sig for det som en kendsgerning; måske ikke en af de behagelige, men i hvert fald en af de nødvendige. Så vil jeg sige, at jeg føler ikke et særskilt behov for at begynde at diskutere etik og moral, specielt ikke med Dansk Folkeparti.