Anne Baastrup (SF), 2000-11-10:
I 1960'erne kæmpede man for ytringsfriheden.
Noget af det, der var en følge deraf, var, at billedpornoen, den skriftlige porno, blev frigivet under en radikalt ledet regering af en konservativ justitsminister.
om at begrænse censur.
Det lykkedes, og derfor tror jeg i og for sig også, at forskellen på den danske måde at fortolke billedpornoens muligheder på og så den norske og den islandske grundlæggende er, at det var en dansk kamp, der blev vundet, det var ønsket om at undgå censur.
Hr. Frank Dahlgaard slog bare ud med armene og antydede, at fru Karen Rønde havde misforstået det hele, og at hun blot stillede spørgsmål, som ikke burde besvares.
Og det er netop dem, der skal og bør besvares, før man overhovedet kan gå ind og behandle denne her forespørgsel seriøst. Det er fuldstændig korrekt, at frigivelsen af billedpornoen har medført forandringer i det offentlige rum. Det er da irriterende at komme ind i en kiosk eller på en tankstation med små børn, hvor der er billeder af kvinder med
meget, meget store bryster lige i øjenhøjde med børnene
Men mener hr. Frank Dahlgaard, at man skal kunne lovgive omkring dét, hvis det er sådan, at man i befolkningen rent faktisk ikke tager det så alvorligt? Sagen er den, at hvis det var sådan, at Dansk Handel & Service ville tage deres interne retningslinjer alvorligt, hvis det var sådan, at politiet følte sig foranlediget til at tage politivedtægten alvorligt, ville det jo forudsætte, at der rent faktisk var folk, der var sure.
Nu er jeg jo lidt usikker på, hvad det er, hr. Frank Dahlgaards parti, fremtidige parti, rent faktisk skal være, men altså jeg går ud fra, at hr. Frank Dahlgaard på et eller andet plan stadig væk er konservativ, stadig væk går ind for, at forbrugersamfundet fungerer, og at forbrugerne skal styre markedet. Så forstår jeg simpelt hen ikke, hvorfor hr. Frank Dahlgaard ikke i stedet for siger: Vi vil have en folkelig forbrugerbevægelse, der siger, at vi ikke vil finde os i, at pornografien er i børnehøjde.
Og som en af de tidligere ordførere sagde: Salget er jo i voksenhøjde, for man må jo ikke sælge til børnene.
Så jeg forstår grundlæggende ikke, hvad det er, hr. Frank Dahlgaard ønsker.
Gider du at fjerne det?
Så har vi så også et problem omkring Internettet: Er det
halvdelen af den danske befolkning, der hjemme har adgang til Internettet, og som har pc, og hvor man sådan hen ad vejen må regne med, at de kan få adgang til Internettet?
Hvordan vil hr. Frank Dahlgaard sikre i den globale verden, vi har nu, at man kan forbyde elementer af pornoen, der er på Internettet?
Hvordan kan det teknisk lade sig gøre?
Jeg kan godt følge hr. Frank Dahlgaard, hvis hr. Frank Dahlgaard siger, at på biblioteker, skolebiblioteker og hvad ved jeg, skal vi forhindre det.
Men bliver det så ikke enormt interessant, når ungerne kommer hjem og surfer rundt?
Så skal de jo finde de ting, som man ikke kan se henne i skolen eller på biblioteket.
Mener hr. Frank Dahlgaard ikke, at man derved fratager læreren, bibliotekaren muligheden for at tage en samtale med, som fru Tove Videbæk sagde det, de svage børn også? Er det det liv, vores børn skal have, at vi hele tiden skal lægge nogle forbud ned i stedet for at sikre, at de får samtalen, at forældrene træder i karakter; at de voksne, der omgås børnene, træder i karakter og siger: Det er ikke det liv, du skal have, at sidde og surfe rundt på nettet.
Det er ikke det liv, du skal have, at sidde efter kl. 12 og se fjernsyn på de dér ukodede tv-kanaler, hvor der angiveligt er billedporno.
Det er ikke det liv, vi vil give vores børn.
Vi vil give vores børn et andet liv.
Forudsætningen for, at vi kan komme i dialog med børnene, er, at vi siger til dem: Det er ikke dér, du skal være.
Vi kan jo ikke lave de dér afgrænsninger af vores egen internetadgang.
Vi kan selvfølgelig lade være med selv at gå ind på dem, men ikke desto mindre må vi jo hele tiden sige: Hvad er det for en verden, vi kan gå ind og regulere?
Og så må vi udvise en højere grad af civilcourage, og holde fast i, at vi har vores eget forældreansvar, sikre, at vores børn har et ordentligt børneliv, som fru Tove Videbæk ganske rigtigt påpegede det.
Forudsætningen for, at de kan gå i dialog med børnene, er, at børnene rejser spørgsmålet: Hvordan kan det være, at man på Internettet kan gå ind og se sådan noget dér?
Så kan man som lærer, så kan man som socialpædagog gå ind og sige: Nu skal vi lige tage en snak om det.
Det udelukker vi jo, hvis det blot er noget, som man gør i det skjulte.
Så jeg tror, at samtale fremmer forståelsen også for, hvad det er for et liv vi gerne vil have at børnene skal have.
Det ville være rart, hvis hr. Frank Dahlgaard gad at besvare spørgsmål.
Hvordan vil hr. Frank Dahlgaard lave begrænsninger på Internettet?
Hvordan vil hr. Frank Dahlgaard afgrænse, hvad det er, man må have i kiosker?
Hvordan vil hr. Frank Dahlgaard afgrænse, hvad det er for en type af pornografi, man må have?
Er »Idioterne« en pornografisk film, ja eller nej?
Og hvem er det, der skal stille sig op og komme med de her afgrænsninger?
Det svar har jeg ikke fået.
Er det hr. Frank Dahlgaard, der nedsætter sig som selvstyrende gruppe og så i øvrigt regulerer, hvad det er, vi andre må se?
: Mener hr. Frank Dahlgaard ikke, at vi lever i et kapitalistisk samfund, hvor det er markedet, der styrer?
Tror hr. Frank Dahlgaard, hvis der var den her folkebevægelse mod billedporno,
at så ville der simpelt hen ikke være salg i det, og så ville de ikke være på tankstationer osv.?