Lone Møller (S), 2000-01-19:
At forebygge er bedre end at helbrede siger et gammelt ordsprog.
Der er formentlig ikke noget, der er mere sandt, og der er ingen tvivl om, at regeringens tværgående forebyggelsesprogram til forbedring af folkesundheden, som er blevet til i samarbejde med ikke mindre end 10 ministerier, har været medvirkende til, at forebyggelse står højt på den politiske dagsorden.
Sundhedsprogrammets overordnede mål er at forøge danskernes middellevetid og gode leveår samt at reducere den sociale ulighed i sundhed.
Men den sociale ulighed i sundhed rammer langt bredere.
Noget tyder på, at man groft sagt kan sige: Jo højere uddannelse, desto mere sundhed, men fordelingen af den sociale ulighed i sundhed er ikke så entydig.
Der er betydelige forskelle i sundhed mellem f.eks. jobgrupper inden for samme socialgruppe.
Det er ofte hævdet i debatten, at vi ikke skal blande os i folks private sundhedsvaner.
Det ønsker vi bestemt heller ikke i Socialdemokratiet.
Men for det første skal sundhed ikke være forbeholdt de velstillede.
Skal vi mindske den sociale ulighed i sundhed, stiller det nye og store krav til en skræddersyet forebyggelse og et samarbejde på tværs af sektorer og faggrupper.
Der tales meget om middellevetid.
Middellevetid er simpelt hen at sidestille med, at vi i Danmark dør alt for tidligt.
Og ikke nok med, at vi dør, vi dør også efter langvarige kroniske sygdomme gennem ganske mange år. Danmarks middellevetid i forhold til svenskernes er yderst relevant, men i forhold til den enkelte danskers liv opleves middellevetid ofte som en helt fiktiv og ligegyldig størrelse.
Der er sådan en bred opfattelse af: Hertil er mit liv, og: Jeg dør kun én gang.
Middellevetiden kan derfor ikke være et mål i sig selv, men den er en målestok for vores livskvalitet og for vores velvære.
Programmet indeholder i alt 17 mål.
Målene er valgt ud fra, at der skal være tale om væsentlige sundhedsproblemer.
På flere af ministeriernes områder, f.eks. det ydre miljø, fødevaresikkerhed, det by- og boligsociale arbejde, selvmordsforebyggelse og narkotikaforebyggelse, foreligger der allerede omfattende planer og programmer for indsatser af betydning for folkesundheden.
Ved programmets offentliggørelse indbød regeringen alle amter og kommuner og offentlige og private institutioner og ikke mindst borgerne til en debat om programmet om folkesundhed i Danmark.
Og jeg må sige, at debatten har været bred og omfattende efter de mange indlæg i medier, møder og konferencer hen over sommeren.
Der har også været tvetydige meldinger: En stor del af befolkningen synes enten, at det da er meget godt med den sundhed, men de lever sundt nok selv, eller også går de til modstand.
De vil leve deres eget liv og ikke være brikker i en ministers middellevetidsprojekt.
Det hævdes ofte, og undersøgelser har også vist, at danskere på europæisk plan er et af de mest oplyste folk,
hvad sundhed angår
Af en undersøgelse foretaget af Tobaksskaderådet fremgår det, at en meget stor andel af rygere mener, at rygning i gennemsnit koster nogle få måneder af deres liv.
Men faktum er, at rygerne mister mindst 8-9 år.
Mange mener også, at forebyggelsesbudskaberne er mere krævende, end de virkelig er.
Faktum er, at voksne kun behøver at bevæge sig en halv time daglig for i væsentlig grad at forbedre deres helbred.
Det må være den til enhver tid siddende sundhedsministers pligt at sørge for at oplyse befolkningen om risici.
Og det må være enhver politikers opgave at skabe bedre rammer for den enkeltes sundhed i skoler, på arbejdspladser og ikke mindst i lokalsamfundet.
Store ændringer i livsstil og levevilkår sker i langt højere grad som følge af de påvirkninger, vi får i dagligdagen.
Folkesundhedsprogrammet bygger på sundhedsvaner, som i meget høj grad udvikler sig i forhold til de netværk, som vi har.
Vi kender arbejdspladser, hvor arbejdsulykkerne er det kvarte af, hvad de er på en tilsvarende arbejdsplads.
På nogle arbejdspladser er man en kylling, hvis man ikke en gang imellem tager ordentligt fat, på andre arbejdspladser er man en idiot, hvis ikke man bruger det rigtige løfteværktøj.
Og det allernærmeste værktøj afgør, hvad vi synes er normalt og fornuftigt og tegner vore holdninger til sikkerhed og sundhed. Jeg har igennem sommeren fået mange henvendelser fra mennesker, der mener, at vi bruger alt for meget tid på livsstilssygdomme.
Man kan også blive helt rundtosset af alle de bud, der daglig dukker op om, hvad det er, der lige er det allervigtigste at forebygge.
Alle bud er selvfølgelig vigtige, men det er nødvendigt at samle kræfterne om at sætte massivt ind på områder, vi allerede har fået afdækket, og hvor problemerne af flere eksperter faktisk har fået betegnelsen epidemier.
Livsstilssygdomme udgør i dag den største trussel mod sundheden.
Det betyder, at bestræbelserne på at forbedre danskernes sundhedstilstand i fremtiden ikke blot kræver stillingtagen til nye behandlingsformer og teknologier, det kræver også et solidt træk i retning af livsstilsændringer med fokus på indsatsen over for de faktorer, som vi ved har væsentlig betydning for sundheden. Med fare for at blive opfattet som sundhedskommissær og angriber af den personlige frihed
så blot et par enkelte kendsgerninger: Når vi nu ved, at der i alt dør 13.000 danskere årlig af rygning, når vi ved, at kvindelige rygere dør som fluer, at danske kvinder ryger mest af alle i hele verden, og at de nyeste beregninger viser, at formentlig 6.000 kvinder vil dø af rygning, at af alle elever i 9. klasse ryger hver syvende dreng og hver fjerde pige, og hvis ikke der bliver sat massivt ind, vil vi i løbet af en årrække opleve, at 250.000 dør af rygning, ja, så må det efter min mening have første prioritet.
Et andet og stort og påtrængende problem er den globale fedmeepidemi, som også har ramt Danmark.
På 10 år er antallet af overvægtige danskere vokset eksplosivt.
Hvis udviklingen fortsætter, vil det betyde, at langt flere end i dag kommer til at lide af sygdomme som aldersdiabetes, hjerte- karsygdomme, galdevejslidelser, slidgigt og visse kræftformer.
WHO betragter fedme som et af de største problemer for folkesundheden.
Man kan få mennesker til at tabe sig, men kun mellem 5 og 10 pct. opnår et vægttab på lang sigt; derfor skal der satses meget stærkere på at forebygge overvægt.
Praktiserende læger må tage problemet alvorligt og gribe
ind, når overvægtsproblemer dukker op i konsultationen. Samtidig er de enkelte praktiserende læger nødt til at alliere sig med diætister, der kan rådgive om ordentlig ernæring, for det er lægerne ikke uddannet til.
Fysisk aktivitet skal gøres lettere, skoler skal have mulighed for at tilbyde børnene at spise sundt og dyrke motion.
Og sidst, men ikke mindst, at vi får rettet op på uligheden i sundhed og målretter tilbud til de 20 pct. af befolkningen, som har svære trivsels- og sundhedsproblemer, og som alle undersøgelser i dag viser vi ikke har nået med de initiativer, vi hidtil har iværksat.