runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-04-24:
Så må der jo på en eller anden måde blive tale om en forskelsbehandling, men lad det nu ligge, til vi kommer til de sager.
Til fru Lise Hækkerup vil jeg godt sige, at jeg brugte måske et stærkt ord i denne sammenhæng, men det er for at understrege, hvor vigtig jeg synes, sagen er.
Det er ikke et spørgsmål om, at nu ordner vi det lige for nogle ganske få personer.
Det er et spørgsmål om et holdningsskift.
Det er et spørgsmål, om vi vil fortsætte de bestræbelser, vi hidtil har gjort, eller bryde med dem.
For Fremskridtspartiets vedkommende - i hvert fald for hr. Tom Behnkes vedkommende - vil man bryde med den hidtidige linje og ikke forfølge de bestræbelser, når der er tale om denne gruppe, som i øvrigt ikke er udelukket fra at få insemination.
Vi har bare opstillet nogle betingelser for, at de kan få det, og de betingelser understreger netop betydningen af, hvad det vil sige at have en familie, og at et barn har en far og en mor.
Tove Videbæk (KRF), 1998-04-24:
Det, fru Anne Baastrup sagde til mig nu, har jeg hørt
fru Anne Baastrup sige en del gange i dag, og alligevel holder jeg fast ved min indstilling og støtter hr. Preben Rudiengaard i, at det har mere at gøre med etik og moral og samvittighed end med de ting, der blev nævnt.
Frank Aaen (EL), 1998-04-24:
Der er ikke nogen fornuftige argumenter, er jeg nødt til at sige også efter at have hørt debatten, for, at enlige ikke skal have mulighed for at få børn, og det sker jo allerede i dag i stor udstrækning.
Det vil også ske fremover, uanset om dette lovforslag bliver vedtaget eller ikke, men forslaget muliggør, at alle kvinder, der ikke blive gravide ved naturmetoden, kan komme i behandling. Om nogle af de argumenter, der nogle gange bruges, vil vi sige - og det er det, der ligger i den eksisterende lov - at det er ikke samfundets opgave f.eks. at presse homoseksuelle til at leve i heteroseksuelle forhold bare for at kunne få børn.
Det kan ikke være en samfundsmæssig opgave.
Der er en lang række sundhedspolitiske argumenter for, at enlige og lesbiske skal have adgang til kunstig befrugtning, f.eks. spørgsmålet om udbredelse af aids.
Jeg synes også, man skal notere sig, at den nugældende lovgivning ikke forhindrer kunstig befrugtning af enlige, lesbiske kvinder.
Man kan ikke kontrollere, hvordan børn undfanges, og det betyder, at den manglende mulighed for lovlig kunstig befrugtning kriminaliserer en bestemt gruppe kvinder, og det giver nye muligheder for kvaksalveri, når uautoriserede personer overtager sædleverancer og insemination.
Det kan heller ikke udelukkes, at en række sundhedspersoner af moralske grunde vil gennemføre behandling i strid med loven.
Jeg synes ikke, man skal fremme en sådan udvikling, og det er i øvrigt forventeligt, at hvis loven ikke laves om, vil vi opleve en øget trafik af folk, der tager til udlandet for at få en behandling, som vi så det i sin tid, da det var ulovligt at få abort.
Der er altså kort sagt efter vores opfattelse mange gode grunde til at støtte dette forslag, og jeg kan oplyse, at det vil hele Enhedslistens gruppe gøre, når det kommer til afstemning.
Lone Møller (S), 1998-04-24:
Jeg vil godt understrege over for hr. Baadsgaard, at skiftet skete, dengang vi her i Folketinget vedtog § 3 i loven om kunstig befrugtning.
Skiftet skete på den måde, at vi unddrog en gruppe muligheden for at få lægelig medvirken til en anerkendt behandling, så skiftet skete dengang, men ikke nu.
Margrete Auken (SF), 1998-04-24:
Jeg vil godt spørge fru Henriette Kjær, om hun har bemærket, at debatten har ændret sig i forhold til sidste gang.
Altså sidste gang diskuterede vi stadig væk det dér, at barnet skal have mulighed for at kende sin far osv.
Vi forholdt os - også os, der var imod forslaget i den udgave - til, at barnet skulle kende sin far.
Det, der er sket i mellemtiden, skyldes den dér sædbankdiskussion.
Det er sådan en meget poetisk måde at omtale en far på, og det dér biologiske materiale er så i stigende grad blevet noget, man handler med.
Det vil altså sige, at fra at være diskussionen om far er det blevet noget, man handler med, og den diskussion, som både fru Vibeke Peschardt og fru Anne Baastrup nu tager, drejer sig ikke om, hvad skal vi sige, den lesbiskes mangel på en mand, for det kan hun få klaret pr. postordre.
Nu er det blevet til, at det kun drejer sig om dem, der altså ikke kan få lægen til at klare den dér postordreekspedition.
Det har ændret sig meget siden sidst, for efterhånden ser vi i stigende grad bort fra, at sæd altså kommer fra en mand.
Det er ikke det samme som at få et organ
, det er at få en far.
Vibeke Peschardt (RV), 1998-04-24:
Først til hr. Hans Peter Baadsgaard: Jeg har ikke læst Børnelovudvalgets betænkning, men jeg har set den omtalt i
aviserne
, og derfor er der i hvert fald én ting, jeg kan sige om den, nemlig at den, så vidt jeg husker, foreslår ophævelse af det, der hedder pater est-reglen, altså den regel, man har haft i dansk ret i mange, mange hundrede år, og som stammer helt fra romerretten.
Den går ud på, at den person, der som mand står anført på vielsesattesten, er far til barnet, uanset om det måske er naboen, postbudet eller måske en kunstig befrugtning. Sådan er det, og jeg synes faktisk, det er en praktisk og en ordentlig regel at have det på den måde.
Til fru Margrete Auken vil jeg sige: Det er diskrimination i forhold til behandlingssystemet at udelukke en bestemt gruppe kvinder, men jeg kvitterer for, at fru Margrete Auken mener, jeg har forstået, hvad hun sagde.
Jeg tror, jeg kan stille de spørgsmål til næsten samtlige ordførere, der er imod, og ikke få svar på dem.
Jeg vil så stille det spørgsmål, som jeg heller ikke fik besvaret af hr. Preben Rudiengaard før, til fru Henriette Kjær: Mener fru Henriette Kjær ikke, det er i strid med princippet om lige adgang til behandlinger i sygehusvæsenet, som er et princip, der står i sygehuslovens § 1, at man udelukker bestemte grupper, nemlig kvinder fra en behandling?
Jeg ved godt, der ikke er tale om nogen sygdom, men der er dog tale om en behandling.
Fru Henriette Kjær mener åbenbart, at det er Folketinget, der skal træffe beslutning om, hvorvidt f.eks. ægtefæller skal blive sammen.
Hvad med fædre eller mødre, der forsvinder fra deres børn og aldrig nogen sinde kommer tilbage?
Jeg mener, at skilsmisseraten i Danmark er temmelig høj, og at der er mange børn, der måske godt ved, hvem deres far og mor er, men på et senere tidspunkt i livet ikke har nogen som helst kontakt med dem.
Jeg synes, det er en meget formynderisk holdning, man her indtager.
Flemming Kofod-Svendsen (KRF), 1998-04-24:
Et spørgsmål til fru Yvonne Herløv Andersen, som spørger, hvem der bliver de næste, der skal diskrimineres, når det gælder behandling inden for det offentlige sygehusvæsen.
Er man som lesbisk syg, så man har krav på en behandling?
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1998-04-24:
Jeg tror ikke, hr. Kofod-Svendsen har fået med, at det også drejer sig om enlige kvinder.
For mig er det ikke nødvendigt, at det foregår i det offentlige sygehusvæsen, men man må heller ikke engang selv betale det og gå på en klinik og få en læges hjælp til det.
Så bliver der også talt om, hvorvidt man så kan modtage en pakke med posten, og jeg tror, fru Margrete Auken har set i ånden, at Landsforeningen af Bøsser og Lesbiske vil holde pakkefest.
Det er der jo ikke tale om.
Der er tale om, hvorvidt man kan få den sæd, der skal til, som er kontrolleret og i orden, så man ikke skal ud på det grå marked eller ind i Bjelkes Allé.
Det kan jeg ikke anbefale.
Henriette Kjær (KF), 1998-04-24:
Først til fru Yvonne Herløv Andersen: Lige adgang for syge mennesker.
Men jeg mener jo ikke, at enlige og lesbiske er syge.
Senere siger fru Vibeke Peschardt så, at der trods alt er tale om en behandling.
Men hvis vi raske mennesker
henvender os til sygehusvæsenet, kan vi jo ikke få behandling.
Der skal jo være en sygdom eller en behandlingsårsag, for at vi har ret til denne lige og frie adgang.
Jeg mener altså, at det er at køre debatten af sporet.
Så vil jeg spørge fru Yvonne Herløv Andersen om det dér med den moralske kvababbelse: Hvad ved fru Yvonne Herløv Andersen om det? Det siger lidt om debatniveauet, og hvis vi skal ned på det niveau, kan vi lige så godt stoppe her.
Fru Margrete Auken nævner problematikken med den sæd, man bare kan få pr. postordre fra sædbanken, og jeg er enig i, at det er et problem, som vi nok må se nærmere på, for det er jo et etisk spørgsmål.
Vi går ind i debatten her, fordi vi mener, den drejer sig om, hvorvidt et barn har ret til en far.
Men det er fuldstændig rigtigt, som fru Margrete Auken sagde, at den nu er drejet over til fri og lige adgang til behandling i det offentlige sygehusvæsen. Jeg synes godt, at vi i Folketinget må have lov til at have en etisk debat, og det har da ikke været noget, vi har stukket under stolen.
Hele diskussionen om loven om kunstig befrugtning har haft et etisk præg, hvor vi hver især har nogle holdninger, og det er derfor, vi stemmer på kryds og tværs også internt i partierne.
Vibeke Peschardt (RV), 1998-04-24:
Fru Henriette Kjær nævnte, at jeg har sagt behandling, og det er også rigtigt.
Det er det, jeg mener der står i sygehusloven.
Der bliver f.eks. foretaget aborter.
Der er jo ikke noget med, at enlige kvinder ikke kan få en abort, og de er jo ærlig talt ikke syge, de ønsker bare ikke at få et barn.
Et andet eksempel, som faktisk de fleste sygehuse tilbyder,
Det er i virkeligheden ikke engang en behandling, det er et tilbud.
Der er heller ikke nogen diskrimination.
Men der er en diskrimination i det tilbud, som sygehusvæsenet kommer med, når man siger, at det må de enlige kvinder ikke få.
Henriette Kjær (KF), 1998-04-24:
Det er fuldstændig forkert at blande abortspørgsmålet ind i denne diskussion.
Abortsamrådene tillader abort ud over 12. uge, hvis kvinden vil komme i en psykisk ustabil tilstand, eller der er nogle meget vægtige årsager.
Her drejer det sig om, at der slet ikke er noget endnu, men det er så det, man vil have, og på den måde bliver man en del af behandlersystemet og skal derfor ind i det.
Anne Baastrup (SF), 1998-04-24:
Fru Dora Rossen nævnte to ting.
For det første, at det offentlige ikke skal beskæftige sig med det her, og for det andet, at det ikke er nogen sygdom at være lesbisk eller enlig.
Til det første, hvorvidt det offentlige skal beskæftige sig med det: Fru Dora Rossen må forstå, at der er et forbud i loven imod, at en privatlæge fuldstændig uden for det offentlige - han har ganske vist fået finansieret sin uddannelse af det offentlige, men i øvrigt er han helt privat - foretager denne behandling.
Der er et forbud imod det.
Det er ikke nogen sygdom.
forbud imod det
Er fru Dora Rossen enig i, at kvinder, som har en syg æggeleder, men som kan få den blokket ud, få lagt et æg op og kan få et barn, må en læge ikke behandle, selv om kvinden selv betaler for det?
Har fru Dora Rossen egentlig forstået det problem?
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1998-04-24:
Det har været en god og meget bred debat.
Man kan sige, at det var forventeligt og alligevel overraskende godt på baggrund af, at det jo er en uændret fremsættelse fra sidste samling.
Det, forslagsstillerne ønsker, er jo at rette op på en klar diskrimination, som blev resultatet for en bestemt gruppe mennesker med vedtagelsen af den meget turbulente lov om kunstig befrugtning.
Resultatet, som jeg i realiteten troede var en bøf, var så en klar diskrimination af en ganske bestemt gruppe kvinder: de enlige og de lesbiske. Det var så første gang, at man i sygehuslovgivningen fratog en bestemt gruppe mennesker mulighed for lægehjælp.
De kunne altså ikke få behandling, heller ikke på en privatklinik og heller ikke ved at betale den selv.
I øvrigt havde man allerede i loven om kunstig befrugtning besluttet, at der skulle være en aldersgrænse. Der skulle altså være en grænse for, hvor gamle de kvinder måtte være, man ville behandle.
Det vil sige, at man alt i alt har fastholdt diskriminerende begreber som alder, civilstand og seksuel overbevisning, tre ting som i al almindelighed skurrer i ørerne på os, når det drejer sig om rettigheder for det enkelte menneske - menneskerettigheder.
Hvis det er for at sikre det barn, som bliver resultatet af inseminationen, en god opvækst, er der, som jeg sagde før, jo ikke noget belæg for at tro, at enlige eller lesbiske kvinder skulle være ringere forældre end andre.
Tværtimod foreligger der en amerikansk rapport på området, der fortæller, at det ikke passer.
Jeg tror heller ikke, det nødvendigvis er kernefamilien som sådan, der sikrer børn en god opvækst.
Det er gode, trygge forhold, gode, sociale forhold og først og fremmest et menneske, der elsker og støtter det barn, som skal vokse op. Danmark er jo kendt som et land, der ikke diskriminerer.
Vi diskriminerer ikke ud fra kriterierne køn, race eller seksuelt tilhørsforhold, og derfor er det så forbavsende for mig, at der alligevel var et flertal af de folkevalgte, der valgte at beslutte, at en bestemt gruppe kvinder ikke er egnede som mødre.
Det var jo det, man sagde.
På samme måde som ved den afstemning, der fandt sted om kunstig befrugtning, er CD's gruppe også i det her spørgsmål delt.
Sidste gang mener jeg, at der næsten var en klar afvisning fra gruppen.
Jeg skal sige, at det så er lykkedes denne gang at komme op på 50 pct., der er positive over for lovforslaget.
Dora Rossen (DF), 1998-04-24:
Jeg har lyttet med interesse.
Jeg må da indrømme, at der er kommet mange ting frem, og jeg kan da forstå, at man den 21. januar havde den sidste debat om forslaget her i salen.
I Dansk Folkeparti er vi da fuldt og helt klar over, at det her drejer sig om etik, og at det er en meget, meget personlig sag.
De synspunkter, jeg har læst mig til - jeg har prøvet at dykke ned i, hvad der er blevet sagt tidligere - vi tidligere har fremført, er ikke ændret, og der er ikke tilføjet nogle nye synsvinkler på sagen.
Vi mener stadig, at som udgangspunkt skal et barn både have en far og en mor, og at alt ikke skal være frit.
Man skal da for alt i verden prøve at undgå, at det bliver ret så ligegyldigt, om det nu er sådan eller sådan.
Jeg er enig med Kristeligt Folkeparti i, at det ikke er en menneskeret at få børn.
Vi tænker også på barnets tarv - det er blevet sagt af flere ordførere - og et barn har efter vores opfattelse reelt krav på både en far og en mor.
Det er barnets tarv, Dansk Folkeparti vælger. Vi ved da også, at det ikke altid kan lade sig gøre, at et barn både har en far og en mor, selv om det er det aller-, allerbedste, men derfra og så til at sige, at det er bedøvende ligegyldigt, er der et spring, som vi altså ikke er enige i.
Som sagt er holdningerne forskellige, og det har vi jo også hørt her i dag, og det er en følelsesmæssig sag, som Dansk Folkeparti ikke mener at det offentlige overhovedet skal beskæftige sig med.
Der er ingen grund til at uddybe det yderligere.
Som jeg sagde før, har spørgsmålet været debatteret mange gange, og netop på det seneste er der ikke tilføjet noget nyt. Men egentlig så har vi svært ved at forstå, at det hører under sygehusloven.
Der er ikke tale om nogen sygdom, og det taler vi ofte om ude i amterne.
Vi har jo den berømte IVF-klinik i Brædstrup, så vi har det lidt inde på livet.
Det er da i orden at hjælpe de barnløse, men jeg tænker altså på par og ikke på det, som lovforslaget går ud på.
Det forhold, at to lesbiske ikke kan få børn, fordi de af personlige grunde ikke vil underkaste sig de naturlige betingelser, der skal til for at få et barn, er da på ingen måde en sygdom.
Det, der sådan set også ligger i forslaget, er jo en fuldstændig ændring af vores familietradition og -mønstre, og vi går altså ind for familierne i centrum.
Dansk Folkeparti har igen valgt at lade sine folketingsmedlemmer stå frit i denne sag, men Dansk Folkepartis samlede folketingsgruppe er enig om at afvise lovforslaget.
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-04-24:
Fru Yvonne Herløv Andersen sagde, at der sker en diskrimination, hvis ikke vi får vedtaget det foreliggende lovforslag.
Derfor vil jeg spørge: Er der ikke lige adgang, men lige adgang på nogle betingelser?
Vi taler jo ikke om, at nogen er forment adgang til at få insemination, kunstig befrugtning, med lægelig medvirken, men at der er stillet nogle betingelser op.
Der var andre, der sagde, at vi har nedlagt forbud mod behandling.
Nej, det har vi ikke, men vi har sagt, at der er nogle betingelser for, at man kan få den behandling.
Det er da noget andet end at diskriminere.
Der er da så mange andre tilfælde i sygehusvæsenet, hvor der skal opfyldes nogle betingelser af den, der vil behandles.
Margrete Auken (SF), 1998-04-24:
Jeg er da glad for, at fru Vibeke Peschardt har hørt lidt af, hvad det er, denne debat har drejet sig om, og det er rigtigt, at for den gruppe i SF, som jeg repræsenterer, er spørgsmålet om donoranonymiteten fuldstændig afgørende. Det er, fordi vi mener, at manden ikke kun er leverandør af biologisk materiale, men faktisk er far, og det vil sige, at barnet skal have mulighed for - selvfølgelig med den retlige sikkerhed, som man også har i f.eks. den svenske lov, at faren ikke skal gøres arveligt ansvarlig osv. - at kunne finde sin far.
Hvis vi får det ind, er vi med på den, for de lesbiske, som jeg synes opfører sig ansvarligt i denne sammenhæng, sikrer jo, at far er der et eller andet sted.
Derfor bliver jeg altså ret desperat, når vi pludselig i en debat, der er så svær, får den til at handle om diskrimination i stedet for at handle om far.
I øvrigt undrer det mig, at Foreningen Far, som er en meget heftig og aktiv forening, er fuldstændig passiv her, hvor der ikke er nogen af dens medlemmer, der bliver trådt over tæerne.
Jeg synes, at det, som fortalerne nu gør i denne debat, er utrolig farligt, nemlig at de i den grad understreger, at uanset hvad vi andre siger, er det, fordi vi er imod de lesbiske.
Det er utrolig farligt.
Jeg vil godt her slå fast: Jeg mener ikke, at lesbiske er dårlige mødre.
Nogle af dem er det, men det er nogle af de heteroseksuelle også, og sådan er det.
Jeg har ikke sagt, at børn tager skade af at vokse op i et hjem, hvor der ikke er en far.
Det har jeg ikke sagt, og de fleste af dem, der har talt her, har ikke sagt det.
Man er ikke syg, fordi man er lesbisk.
Det er ikke en sygdom ikke at kunne lide mænd, det må vi ligesom holde fast ved, og lesbiske kan få børn.
De behøver ikke at gå i seng med mænd, det ved vi jo alle sammen godt herinde, og de metoder, de bruger, er alt andet lige mindre uforsvarlige end dem, vi andre har brugt.
Det er ikke en sygdom at være lesbisk.
Det, vi nu lige pludselig snakker om, er en gruppe, som jeg ikke ved hvor stor er.
Den gruppe skal have lægelig behandling, men de er altså gennemgående mere fertile end mange andre, for problemet med lukkede æggeledere og sådan noget optræder sjældnere hos lesbiske, så vidt jeg ved - så vidt jeg ved.
Jeg vil godt spørge sundhedsministeren: Hvor mange - altså af de lesbiske - er i den situation, at de skal have lægelig behandling og ikke kan klare det her selv?
Vibeke Peschardt (RV), 1998-04-24:
Det er en lang debat, det er en principiel debat, og jeg kunne egentlig fristes til straks at svare på de spørgsmål, som jeg synes jeg er blevet stillet heroppefra, specielt fra fru Margrete Auken, men jeg skal prøve at klargøre det her i mit indlæg.
Vi har altså, som jeg har sagt flere gange i dag,
en regel i sygehusloven, der siger, at alle har lige adgang til sundhedssystemet, alle har lige adgang til de ydelser, der bliver udbudt, og så er det ligegyldigt, om det er en nyreoperation, om det er en kunstig befrugtning, eller om det er noget som helst andet.
Jeg sagde en fejl: Kunstig befrugtning kan man altså ikke få, når man tilhører en bestemt gruppe, nemlig de enlige kvinder.
Nu har vi jo også her fra Folketingets side blandet os en del i homoseksuelles forhold i det hele taget, bl. a. rent retligt.
Det er jo sådan, at vi har lavet en lovgivning om registreret partnerskab.
Det betyder, at man lovgivningsmæssigt har givet mulighed for, at to personer af samme køn kan blive gift med hinanden, altså registreret som partnere, og at arveregler, pensionsregler osv. kommer til at gælde for dem.
Men lige på et eneste punkt sættes følelserne altså voldsomt i kog: De må ikke have lov til at få børn, hverken hvis de henvender sig til en privatklinik, eller hvis de henvender sig i det offentlige system, for, siger man, børn skal have både en far og en mor.
Det er - og jeg nævnte det også før - selvfølgelig ønskeligt, at de har det, men det er altså ikke noget, Folketinget på sigt kan bestemme, for folk finder faktisk ud af det.
Det, det her handler om, er, at man udelukker en bestemt gruppe fra en bestemt behandling.
Jeg vil gerne sige til fru Margrete Auken: Jeg har forstået fru Margrete Aukens argumentation sådan, at hvis man ophæver donoranonymiteten i lov om kunstig befrugtning, vil fru Margrete Auken også være med til at ophæve bestemmelsen i § 3.
Det er den sammenhæng, jeg kan få ud af det, fru Margrete Auken har sagt. Hr. Hans Peter Baadsgaard siger, at det her ikke er diskrimination, og at det handler om, at vi i sundhedssystemet stiller nogle betingelser for, at folk kan blive behandlet.
Så kunne jeg altså godt fristes til at spørge: Hvornår begynder vi at stille betingelser om, at folk skal holde op med at ryge for at få behandlet deres dårlige lunger?
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1998-04-24:
Jeg vil bare sige til hr. Baadsgaard som en opklaring, at det jo er første gang, Folketinget vælger, hvem man vil behandle på og ikke behandle på.
Det er også det, der er principielt.
Det er jo ude i amterne og specielt i forholdet mellem læge og patient - og hvis man ikke kan lide at sige patient, så siger jeg læge og den, der skal behandles, hvad enten det foregår på privatklinik eller i et offentligt sygehus - at betingelserne bliver opstillet, og betingelserne bliver opfyldt.
Det er jo ikke et individuelt skøn, og det er første gang, Folketinget vælger det.
Og så er der åbnet en ordentlig ladeport for, at man næste gang af andre årsager kan vælge fra.
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-04-24:
Fru Vibeke Peschardt sagde, at Folketinget ikke i længden kan bestemme, at børn skal have en far og en mor.
Nej, men vi kan tilrettelægge tingene sådan, at vi så vidt muligt sikrer barnet kendskab til dets far og mor og forhåbentlig også gennem forskellige foranstaltninger et rigt samkvem med både far og mor.
Tager fru Vibeke Peschardt og tager Det Radikale Venstre afstand fra de bestræbelser, vi i øvrigt lægger op til at vi skal have ind i børneloven, på at sikre et barn en far og en mor, og er det her så bare en isoleret undtagelse, eller er det en generel holdning hos fru Vibeke Peschardt, at det skal vi ikke blande os i?
Jeg synes altså, det er at forvride det lidt at tale om diskrimination.
Det er da korrekt, at der er en stor gruppe enlige kvinder og lesbiske kvinder, som skal opfylde nogle betingelser, hvis de vil have denne behandling.
De er selvfølgelig defineret som en gruppe, men vi har da ikke udvalgt dem, fordi de er sådan eller sådan.
Gruppen formeres i og med, at vi stiller nogle betingelser.
Man kan da af gode grunde ikke opstille betingelserne for andre end dem, der skal leve op til de betingelser.
Men det er jo ikke det samme, som at vi herfra har udvalgt nogle grupper eller personer, som ikke kan få en behandling. Vi har opstillet nogle betingelser for at få en behandling, og det er noget helt andet.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1998-04-24:
Det er en klar diskrimination, når man unuanceret og gruppevis udelukker bestemte mennesker fra behandling i sygehusvæsenet.
Der er jo ikke tale om et nuanceret skøn fra sag til sag.
Jeg synes også, vi helt har glemt alle de enlige kvinder, som jo heller ikke kan få adgang til lægehjælp.
Man udøver ikke et individuelt skøn.
Man siger: De to grupper, enlige kvinder og lesbiske kvinder, kan ikke længere få lægehjælp på sygehuse og heller ikke på en privatklinik til at få gennemført det her.
Det er et klart brud med § 1 i sygehusloven, hvor der står, at der er fri og lige adgang for alle.
Så det er en diskrimination.
Men i øvrigt er diskussionen jo mere interessant rent principielt, fordi det er et brud med § 1 i sygehusloven.