Sonja Albrink (CD), 1998-06-04:
Fra flere forskellige sider har der jo nu i et godt stykke tid været efterlyst en opstramning af økonomien.
Man er bange for det, der hedder overophedning, og dermed også bange for, at opsvinget går i stå.
CD er som altid indstillet på at medvirke til de nødvendige tilpasninger, når der er behov for det, men den der dagsorden, med sættes regeringens oplæg, får langtfra CD til at juble.
Man har med stor nøjagtighed ramt netop de steder, som vi ikke bryder os om.
Nogle familier kan juble og sætte forbruget i vejret, medens andre må betale, ikke fordi de har opført sig særlig uansvarligt, men alene fordi regeringen har udvalgt netop dem til at betale for den forringede betalingsbalance. I forbindelse med indgreb er det jo altid et kildent spørgsmål, hvor hårdt der skal trædes på bremsen: Skal det være en katastrofeopbremsning, eller gør man klogest i at nøjes med at slippe speederen?
Det gør selvfølgelig indtryk
på mig, når vismænd og andre erfarne hoveder vedholdende fortæller, at den er gal med betalingsbalancen, og at man må gribe ind, hvis man vil fastholde opsvinget.
Efter de drøftelser, vi har haft i CD, må jeg sige, at vi er nået til den konklusion, at vi godt kan støtte en justering, men vi afviser en økonomisk katastrofeopbremsning.
Det vil være alt for hårdt og også bringe opsvinget i fare stik imod hensigten. Hvis man vil lette på gaspedalen, jamen så er CD til at tale med.
Det er jo ikke ligegyldigt for CD, hvordan justeringen er skruet sammen.
Det er også et spørgsmål om, hvem man rammer hvor meget osv. Udgangspunktet for at foretage et indgreb er behovet for at stramme op i økonomien, men regeringen vælger tilsyneladende at spille på flere strenge, når den samtidig foreslår skattelettelser.
Der er en ideologisk nisse, der følger med, idet regeringen, hver gang den prøver at stramme op, også foreslår en bevidst omfordeling.
Regeringens oplæg er jo faktisk udformet, så SF og Enhedslisten kan slikke sig om munden.
Der har også ligefrem været forhandlinger med SF og Enhedslisten, og ifølge oplysninger til Ritzau så kan man jo glæde sig over, at også Enhedslistens hovedbestyrelse ser ud til at ville støtte dette her.
Det er altså ikke et udspil, som regeringen på forhånd har villet drøfte hverken med CD eller de andre borgerlige partier.
Jeg synes, det er en lidt trist retning, regeringen har valgt, hvis den virkelig vil køre den her politik igennem sammen med venstrefløjen hen over hovedet på det borgerlige Danmark.
I CD har vi altid talt for samarbejde hen over midten af dansk politik, hvor det ikke altid skal være den ene halvdel af befolkningen, der styrer hen over hovederne på den anden halvdel, og derfor håber jeg da også, at regeringen er villig til at forhandle til borgerlig side.
Lad mig sige det klart med det samme: Der er mange ting i det samlede forslag, som CD vil have ændret på, hvis vi skal lægge stemmer til.
Én af de ting, som vi skal sikre, er, at erhvervslivet ikke pålægges nye byrder til skade for den konkurrenceevne, som netop skal være med til at sikre, at vi får det ønskede overskud på betalingsbalancen.
Det er at skyde sig selv i foden og straffe dem, der skal hente pengene hjem.
Vi skal senere i dag diskutere erhvervsskatter, men jeg vil gerne slå fast, at CD går efter, at det samlede indgreb skal være neutralt over for erhvervslivet; altså ikke flere byrder og heller ikke mere bøvl.
Det er opsparingen til pensionsalderen, det er regeringens planer mod boligejerne, det er forslagene om at forringe vilkårene for bilisterne, og til sidst er det så forslagene om skattelettelser til de lave indkomster.
For det første ønsker vi i CD ikke at medvirke til den straffeaktion mod pensionsopsparerne, som regeringen lægger op til.
Vi er imod udspillet, der fjerner incitamentet til at spare op på kapitalpension, blandt andet ved at man ikke længere kan trække sit pensionsindskud fra i topskatten.
Det betyder jo en død over kapitalpensionen som opsparingsform, og det beklager vi meget i CD. Der er mange måder at få folk til at spare op på i stedet for at forbruge, men der er ingen tvivl om, at regeringen har valgt det, vi kalder straffemetoden, frem for belønningsmetoden.
Hvordan forventer man, at befolkningen for fremtiden vil spare op til pension, hvis regeringen beskatter fordelen væk?
Regeringen vil blandt andet sætte lejeværdien op med 3 mia. kr. om året og så skjule det ved at give lejeværdien et nyt navn.
Der er forståelsesproblemer med begrebet lejeværdi, siger man. Ja, det tør antydes, men det bliver da ikke bedre af, at man nu forsøger at skjule det under et andet navn.
Det er et trick, som vi i CD må tage afstand fra. I CD mener vi ikke, der er nogen grund til at omdøbe en lejeværdi.
Vi vil hellere kalde en spade for en spade, og derfor fastholder vi i CD begrebet og ordet lejeværdi.
Der er ingen, der bør være i tvivl om, at vi i CD ønsker at få afskaffet lejeværdien på lang sigt.
Efter valget blev vi jo desværre nødt til at lægge vores musketered, som vi har sammen med Venstre og De Konservative, ned i skuffen for en tid.
Men CD har ikke glemt musketereden, og standardfradraget, som regeringen ønsker at fjerne, ønsker CD heller ikke at fjerne.
Vi mener heller ikke, at man skal pille ved noget, uden at man kompenserer boligejerne på en anden måde.
Oven i kommer så forslaget om den kraftige udhuling af rentefradraget.
Det vil få huspriserne til at falde, og det er ikke svært at genkalde sig den situation og det scenario, som vi havde omkring kartoffelkuren i 1987, og de konsekvenser, som det fik.
Vi ønsker for alt i verden ikke den situation gentaget, og i CD advarer vi kraftigt imod, at man genopliver den risiko for insolvente boligejere som følge af, at der kan komme nye tvangsauktioner.
I CD vil vi gerne være med til at kigge på tingene, men vi vil ikke være med til det på den måde, som regeringen har lagt an til her.
Hvis man ville have vist blot et minimalt hensyn til borgerne i egen bolig og især de yngre, der har købt hus i de sidste år, så kunne man i det mindste, som jeg også sagde før, have medtaget en kompensation i form af lavere lejeværdi eller måske en længere overgangsperiode.
Men nej, regeringen har ikke ønsket, at dette skulle med.
Tværtimod så bliver man som boligejer ramt ikke én gang, men fire gange.
Det tredje punkt, jeg vil tage op, er regeringens planer om at sætte bilpriserne i vejret.
Man vil øge afgiften på benzin og samtidig udhule befordringsfradraget.
Man har haft stor fantasi!
Bilpriserne er jo i forvejen meget hårde her i landet, og man kan vel let forudse, at på et tidspunkt så bliver det EU, som kommer og kigger på harmoniseringen af de danske bilafgifter, og så når vi jo ned på et andet niveau end det, vi har i dag.
Jeg tænker også på mobiliteten på arbejdsmarkedet.
Skal man skyde en hvid pil efter den og lade landdistrikterne, som ikke er overforsynet med muligheder for offentlig transport, være syndebukke?
Jeg føler ellers, at når vi taler om landdistrikterne, så står vi ret godt sammen partimæssigt herinde i Folketinget.
Vi kan som sagt ikke se sammenhængen mellem, at man ønsker, at der skal bo mennesker på landet i Danmark, og så straffer dem med øgede benzinafgifter og beskæring i befordringsfradraget.
Den anden effekt af de højere benzinafgifter er problemerne med grænsehandelen.
Her har vi jo en aftale om, at den skal ligge så tæt på Tyskland som overhovedet muligt.
Vi føler, at ved det, man nu gør, kan vi flytte grænsen helt op til Århus, som vi har haft det før, men o.k., så betaler man jo altså for den her fornøjelsestur, ved at man kører fra Århus og ned og tanker benzin på, for det kan ligefrem betale sig at køre helt deroppefra og ned til grænsen. Finansministeren sagde så sent som den 25. maj, da man miljøvurderede finansloven for i år, at da bilen er kommet for at blive, bør man satse på biler, som forurener mindre, i stedet for kun at begrænse bilkørsel.
Festen slutter heller ikke her.
Skatten på fri firmabil bliver også taget op af regeringens skuffe igen.
Et forslag, som CD tidligere har fået bremset, og vi mener stadig væk, at det skal gemmes langt væk og lægges ned i skuffen.
Det sidste punkt, jeg vil tage op, er regeringens ønske om at nedsætte bundskatten og øge bundfradrag for mellemskatten.
Den del af skatteforslaget har jo intet at gøre med, at man ønsker at dæmme op for forbruget.
Det er regeringens ønske om omfordeling og skattelettelser, der arbejdes for, og man må gøre sig klart, hvad det er af ønsker, man har med disse skattelettelser. I CD har vi et jobfradrag, der også giver skattelettelser til de lavtlønnede, og det er jo først og fremmest begrundet i, at det skaber nye job.
Vi ønsker i CD at genoplive alle de job især i servicesektoren, som enten ikke udføres længere eller bliver udført som sort arbejde,
simpelt hen fordi skatten er så høj, at det er for dyrt at betale.
Effekten af CD's jobfradrag er, at det bedre kan betale sig at gå på arbejde for de lavtlønnede frem for at være passiv på en overførselsindkomst, og det opfylder målet om at skabe arbejdspladser til mennesker, der ellers har svært ved at få fodfæste på et arbejdsmarked, hvor der bliver flere og flere højtlønnede job med højt videnindhold.
Regeringens opskrift batter ikke for dem med de laveste lønninger, hvis formålet også skal være at skabe nye job.
Det ligner jo skattelettelser for skattelettelsernes skyld.
Eller sagt med et andet ord: Omfordeling.
I hvert fald sammenlignet med et målrettet jobfradrag, som vismændene blandt mange andre har bakket meget stærkt op.
Hvis prisen for nedsat bundskat er de mærkbare forringelser for boligejere, for den personlige transport og for pensionsopsparingen, så tilråder vi i CD regeringen, at man lægge sine planer på hylden og nøjes med et indgreb, som bremser det forbrug, frem for at lave en forkromet skatteplan, hvor man rammer med spredehagl.
Som sagt: CD vil gerne medvirke til, at den pakke, der ligger på Folketingets bord, kommer til at se anderledes ud, og vi vil også gerne være med til de forhandlinger, som vi bliver indbudt til.
Vi vil gerne gå ind og prøve at sætte vores dagsorden, og vi vil også gerne være med til at presse regeringen til at få noget fornuftigt ud af det.
Så til slut vil jeg sige til skatteministeren, at jeg håber, regeringen er lige så samarbejdsvillig over for de borgerlige partier, som den har vist over for den modsatte side af dette parlament.