Morten Homann (SF), 2003-01-24:
Jeg tror, der findes to former for politisk stillingtagen til det her spørgsmål om universitetsreformen.
Jeg tror, der findes dem, som slår bak og siger: Jamen der er ikke behov for nogen forandringer, vi har fundet den bedste af alle verdener med det eksisterende system, og det må vi hellere holde fast i.
Og så er der den anden tilgang, som handler om, at man må se på de ting, som fungerer, og de ting, som ikke fungerer, og så prøve at få lavet en fornuftig reform af universiteterne.
Jeg bekender mig klart til den sidste gruppe.
Jeg synes ikke, alting fungerer, som det skal på universiteterne, og derfor synes jeg også, at der er behov for en universitetsreform, og derfor er SF også gået ind til arbejdet med universitetsreformen med åbne ører og øjne og er villig til at finde en ordentlig løsning.
SF havde fire hovedmål med diskussionen omkring universitetsreformen: For det første at sikre, at den ledelse, som selvfølgelig skal foregå på universiteterne, foregår kvalificeret, og at man som leder har nogle ordentlige muligheder for at udføre sit arbejde. For det andet er der behov for at kigge på den indflydelse, man har som medarbejder og som studerende på universitetet, og hvordan man kan få udbygget den indflydelse og få gjort den så god som muligt.
For det tredje er der brug for at sikre forskningsfriheden og den akademiske uafhængighed, ikke mindst i en tid, hvor det stadig tættere samarbejde med omverdenen - uanset om det sker i forbindelse med den her reform eller ej - selvfølgelig rejser nogle konflikter, hvilket bl.a. Dandy-sagen har været et godt eksempel på.
Den fjerde pointe, som er vigtig for SF, er at give en fleksibilitet inden for de fælles rammer til, at man kan indrette sig forskelligt på de 12 meget forskellige danske universiteter.
Hvad er der så kommet ud af processen?
Der er kommet et forslag, som på nogle ganske væsentlige punkter går i den stik modsatte retning af det, SF vil.
Hvis man ser på medarbejder- og studenterindflydelsen, er det hævet over enhver tvivl - og det synes jeg kun vi har fået bekræftet af debatten her i dag - at den bliver indskrænket drastisk, ikke alene de steder, hvor man har en direkte indflydelse, f.eks. i det øverste organ på universitetet, hvor de interne repræsentanter fra at have et flertal går til at være i mindretal på deres egen institution, men altså også i kraft af, at man simpelt hen fjerner organer og fjerner opgaver fra de organer, hvor medarbejdere og studenter er repræsenteret.
Så medarbejderindflydelsen og studenterindflydelsen bliver indskrænket drastisk.
Det er i SF's øjne fuldstændig vanvittigt i en situation, hvor vi er enige om, at vi skal satse mere på uddannelse, hvor vi i SF virkelig ønsker at satse på viden og uddannelse, og hvor det er helt indlysende, at det, der er krumtappen, hvis man skal gøre det, er de ressourcer, som findes i medarbejdernes hoveder, og de ressourcer, som findes i de studerendes hoveder.
Hvis man fratager dem indflydelse, hvis man fratager dem medansvar, så vil man alt andet lige få dårligere uddannelse og dårligere forskning på de danske universiteter, og den udvikling vil SF ikke være med til.
Desuden bliver den akademiske frihed sat ganske voldsomt under pres.
Det gør den i hvert fald på to måder som minimum, for det første, fordi man vælger en konstruktion med en bestyrelse, som har eksternt flertal, og hvor man får skabt uklarhed om, hvor universitetets uafhængighed er henne.
Man kan forestille sig et flertal af de eksterne repræsentanter, som lader usaglige hensyn gælde i forhold til forskningen, men altså også, at forskningsstrategien ikke længere er universitetets egen, men også står til ansvar over for ministeren.
Den akademiske frihed sættes under pres på den måde.
Så kan vi diskutere, om visse af forligspartiernes ordførere vil indlede en retssag, såfremt det viser sig, at forskningsfriheden bliver sat under pres. Men det løser jo ikke det andet problem med hensyn til
forskningsfriheden, nemlig at det, man mener, når man bruger ordet forskningsfrihed - ordet forskningsfrihed er jo en vingummibamse, som man kan forme, som man vil - og det siger man ganske klart i lovforslaget, giver en indskrænkning i forhold til, hvad ordet forskningsfrihed egentlig betyder.
Forskningsfrihed betyder, at den enkelte forsker, når vedkommende ikke bliver sat til andre opgaver, kan få lov til at forske inden for den af bestyrelsen med eksternt flertal godkendte og i udviklingskontrakten med ministeren godkendte forskningsstrategi.
For det tredje er denne reformproces kastet ud med store ord om, at nu skulle universiteterne sættes fri og der skulle være fleksibilitet.
Men hvad er der kommet ud af det?
Der er kommet en one size-model, som skal passe til alle universiteter, selv så forskellige universiteter som IT-højskolen i København, som Danmarks Farmaceutiske Højskole og i den anden ende af spektret Aarhus Universitet og Københavns Universitet - meget, meget forskellige institutioner, som har meget, meget forskellige behov og meget, meget forskellige ønsker, men de skal passes ned i den samme størrelse ledelsesmodel.
Det er ikke fleksibelt, og det tror jeg vil give nogle uheldige konsekvenser for fremtiden.
Det er også derfor, det har været helt, helt entydigt
både i høringssvarene og når man har hørt de indlæg, der har været i den offentlige debat fra bl.a. studerende og medarbejdere, at man er bekymret over den udvikling, der sker, man er utilfreds med den indskrænkning, der sker i indflydelsen, man er utilfreds med den manglende fleksibilitet, man er utilfreds med, at den akademiske frihed og forskningsfriheden sættes under pres.
Det tegner et entydigt billede i retning af, at man vil få dårligere fungerende universiteter, dårligere forskning og dårligere uddannelse i fremtiden.
Der er valgt en model, som i virkeligheden er en meget gammeldags model for virksomhedsledelse.
Man tager en model, som var herskende i det private erhvervsliv før i tiden, og hælder den ned over en vidensorganisation, en moderne vidensorganisation, som har behov for helt andre ledelsesværktøjer og helt andre organisationsformer.
og de behov, man havde på et dampvæveri i midten af 1800-tallet. Jeg synes, denne her universitetslov giver mere end stof til eftertanke.
Jeg synes, den på de tre afgørende punkter, som jeg ridsede op, trækker i den helt forkerte retning.
Derfor står det også klart som konklusion, at SF under ingen omstændigheder kan tilslutte sig lovforslaget, som det ligger her, og vi ser med bekymring på universiteternes vegne, på forskningens vegne, på uddannelsens vegne frem til, at det her bliver gennemført.
Der er behov for en reform af universiteterne, men den her reform er ikke en del af kuren, den er en del af sygdommen.