Karen Hækkerup (S), 2005-04-28:
Nu er det jo spørgerens privilegium at stille spørgsmålene og ikke ministerens privilegium at stille spørgsmål den anden vej i salen.
Jeg kunne godt tænke mig at spørge ministeren: Tror ministeren, at man, hvis man indfører sundhedsrum, hvor hårdt belastede narkomaner kan indtage deres stoffer, kan opbygge en social og personlig kontakt til noget sundhedsfagligt personale, og tror ministeren, at den kontakt vil motivere narkomanerne yderligere til at gennemføre en afvænning med succes?
For det er jo det, der er målet med hele det her projekt.
Det ønskelige for alle narkomaner må være at blive afvænnet, men et skridt hen imod at blive afvænnet må være, at man dels har tillid til afvænningssystemet, dels har så meget kontakt til afvænningssystemet, som man overhovedet kan blive introduceret til.
Tror ministeren, at et liv i rendestenen er mere motiverende til at søge og gennemføre behandling end et værdigt liv?
Så kan man stille polemiske spørgsmål, og det har fru Karen Hækkerup så en ret til, og den benytter fru Karen Hækkerup sig også af.
For det er jo at forsøge at skabe et vrangbillede at sige, at enten går man ind for det her, eller også har man et menneskesyn, der hedder, at folk bare skal ligge i rendestenen, og at intet skal gøres for dem.
Det er jo ikke det, der er valget.
Valget er jo, at vi gør mere end det, vi allerede har gjort i forhold til at lave skadereduktion hos nogle af de mennesker, der er mest udsatte.
Jeg tror da også, at der ville være nogle positive elementer ved at lave fri heroin.
Det tror jeg da.
Det ville da være en lettelse for den narkoman, der er nødt til at prostituere sig og begå kriminalitet, at vedkommende slap for det.
Det ville det da være.
Men det rokker altså ikke ved, at det positive element skal vejes af mod nogle andre negative elementer, og vi vil ikke vige fra det, der er grundpillen i dansk narkotikapolitik, nemlig at vi ikke vil legalisere det.
Vi vil meget gerne være i dialog med fru Karen Hækkerup og alle andre om, hvordan vi så med den her holdningsmæssige ramme gør mest muligt for at skabe det mest værdige liv for de mennesker, der så alligevel er kommet ud i narkotikamisbrug.
Ministeren siger, at det er svært, og at det er en hård kamp.
Det tror jeg også det er.
Jeg tror sådan set, at dem, det er sværest for, dem, der kæmper mest, er de narkomaner, der er så hårdt belastet, at de ikke er i stand til med den sundhedstilstand, de har, at indgå i et afvænningsforløb.
Det forslag, vi lægger på bordet, er jo ikke et forslag om et sted, unge mennesker kan gå hen, når de skal i byen og more sig.
Der er tale om et helle til nogle af de mennesker i vores samfund, der har det allersværest, til nogle af de mennesker, som er vokset op med incest, som lever i prostitution, i vold, som har en kriminel hverdag, som er så sølle, at man må forbarme sig bare ved at tænke på, hvilket liv de har.
Gør det slet ikke indtryk på ministeren, at der faktisk ville være mulighed for at reducere de skader, de narkomaner pådrager sig, hvis man gav dem et helle og et fristed, hvor de kunne indtage deres stoffer?
Det forekommer da på mange måder at være en besnærende tanke.
Nu bruger fru Hækkerup selv udtrykket helle, og så er det jo relevant at spørge: Hvor stort er det helle?
Er det trappeopgangen til det?
Er det fortovet?
Er det stationen, den nærmeste, den næstnærmeste?
Det er jo det, vi mangler nogle svar på.
De svar kan ikke gives, for det vil være sådan, at hvis man kaster sig ud i det her, så glider det lidt længere i retning af legalisering.
Det vil vi ikke være med til.
Det skaber selvfølgelig en yderligere forpligtelse til, at vi så på anden vis sætter ind i forhold til at hjælpe de mennesker, og jeg er helt enig i den beskrivelse af de mennesker, som fru Karen Hækkerup gav.