Frank Jensen (S), 2000-02-03:
Jeg vil gerne starte med at takke ordførerne for den positive modtagelse specielt af det, der har været det tilsigtede mål med at lave den straffuldbyrdelseslov, som forelægges for Folketinget her i dag: at få lovreguleret frem for administrative forordninger og bekendtgørelser.
Og det er jo ud fra, som også fru Dorte Bennedsen var inde på, en demokratitænkning den rigtige måde at gøre det på, også når vi taler om et så fundamentalt område i vores samfund som måden, hvorpå vi udmønter de straffe, der afsiges af vores domstole, når vi taler om straffuldbyrdelsen.
Også ud fra en retssikkerhedsmæssig vinkel er det rigtigt, at det reguleres gennem lovgivning, også sådan at Folketinget har mulighed for i fremtiden at vende tilbage til de regler, der er fastsat af Tinget selv.
Fru Dorte Bennedsen sagde indledningsvis, at det var en glædelig dag i dag, fordi vi får en straffuldbyrdelseslov til behandling i Folketinget.
Det er en holdning, som jeg kan tilslutte mig.
Jeg synes også, det er en glædelig dag, og det har det også været for mange af dem, der har været involveret i den lange proces, ikke mindst Straffelovrådet, som jo har gjort et meget grundigt forarbejde til, at vi i dag kan førstebehandle en meget omfangsrig og meget grundigt udarbejdet lovgivning på dette område.
Fru Dorte Bennedsen sagde, at lakmusprøven på retssikkerhed er, om vi også taler om retssikkerhed, når vi taler om dem, vi ikke kan lide.
Det er, synes jeg selv, en meget god måde at prøve sin egen retssikkerhedsfølelse af på.
Jeg har også mærket mig under debatten i dag, at når det yderste højre har ordet, så taler man om slaphed de steder, hvor der er en styrkelse af retssikkerheden.
Jeg synes, man skal tænke sig meget godt om, når man taler om slaphed, når vi diskuterer retspolitikken.
Det er jo blevet sådan et slangudtryk i den retspolitiske debat, at nogle er slappere og nogle er strammere, og jeg synes, det er for simpelt at gøre det til en debat, om man er til den ene eller den anden side.
Jeg tror, vi skal finde frem til de udmærkede udtryk om det, som er omfattet af retssikkerhedsbegrebet.
Jeg skal så kommentere nogle af de indvendinger, der har været imod enkelte dele af lovforslaget.
Den udvidede adgang til domstolsprøvelse har flere ordførere og også hr. Helge Adam Møller været inde på at vi burde tage ud af lovforslaget og på den måde også spare nogle penge.
Jeg synes, at man skal erindre, at forslaget her lægger op til en enkel adgang til domstolsprøvelse af en række særlig indgribende afgørelser vedrørende de indsatte.
Derimod bliver der ikke udvidet adgang til domstolsprøvelse af bl.a. afgørelser, der er begrundede i hensynet til at opretholde orden og sikkerhed i kriminalforsorgens institutioner, fordi der her ofte er tale om skønsmæssige og skønsprægede afgørelser, der træffes ud fra et indgående kendskab til miljøet i institutionerne, et kendskab, som domstolene ikke har i samme omfang som kriminalforsorgen.
Men der, hvor vi taler om afgørende indgreb over for den enkelte indsatte, mener jeg, det er rigtigt, at vi har den domstolsprøvelse, som er med til at styrke den indsattes retssikkerhed. Der er fundet, synes jeg, en rimelig balance mellem hensynet til de indsattes muligheder for at få de mest indgribende afgørelser behandlet ved en uafhængig instans og hensynet til en fornuftig udnyttelse af domstolenes sagkundskab og ressourcer.
Det andet spørgsmål, der er indgået i flere af ordførernes indlæg, er spørgsmålet om prøveløsladelse af livstidsdømte.
Det er jo en mulighed, der ikke i dag eksisterer i lovgivningen.
Her må den livstidsdømte alene basere sin fremtid på en forventning om på et tidspunkt at kunne blive benådet af den til enhver tid siddende minister efter indstilling fra ministeren til dronningen.
Selv om vi her lægger op til, at der skal være en pligt til overvejelse efter 12 år, og at spørgsmålet om frihedsberøvelses varighed efter 14 år skal forelægges for domstolene, så er det afgørende for mig at få sagt både til hr. Helge Adam Møller og til de øvrige ordførere og i høj grad til hr. Ole M. Nielsen fra Kristeligt Folkeparti, at der jo ikke med lovforslaget her lægges op til en ændring af praksis.
Så kan man spørge: Hvad er praksis i dag?
Og praksis, som hr. Helge Adam Møller var inde på, er en gennemsnitstid på 16 år.
Man kan jo se over tid, at den har forandret sig, men der lægges ikke med lovforslaget op til nogen praksisændring af åremålet for livstidsdømte, men der lægges op til, at der er pligt til en domstolsprøvelse, og at der er pligt til at overveje det efter 12 år.
Jeg er da indstillet på undervejs i lovbehandlingen nærmere at vurdere antallet af år, hvorefter der skal være en domstolskontrol, men jeg mener til gengæld, at ud fra en almindelig retspolitisk, retssikkerhedsmæssig holdning til det, så er det rigtigst, at det ligger hos domstolene og ikke hos den til enhver tid siddende justitsminister.
Jeg er glad for tilslutningen til, at vi afskaffer hæftestraffene, og derfor vil jeg ikke bruge flere kommentarer på det.
Så har der været en lang række indlæg, der har knyttet sig til den debat, som vi også har haft mellem regeringspartierne i forbindelse med udarbejdelsen af lovforslaget, om også i sager om fuldbyrdelse at begrænse adgangen til partsaktindsigt efter forvaltningslovens bestemmelser.
Straffelovrådets flertal foreslog i en udtalelse fra december 1996 en ændring af forvaltningsloven
med henblik på at begrænse adgangen til partsaktindsigt i sager om valg af afsoningsinstitution, sager om overførsel til en anden institution eller afdeling og sager om udelukkelse fra fællesskabet.
Det har jo været en debat, som vi også i regeringen har taget på baggrund af indstillingen fra Straffelovrådets flertal i 1996.
Baggrunden for det er kendt, men vores konklusion i regeringspartierne har været, at der ikke på nuværende tidspunkt bør gennemføres en begrænsning af adgangen til aktindsigt i disse sager.
Det hænger jo sammen med, som også flere ordførere har været inde på, at der er principielle betænkeligheder ved det, som det også blev udtrykt af de beneficerede advokater og af Advokatsamfundet.
Frem for at køre videre ad den vej, når vi vidste, at vi ville få en meget, meget principiel debat med Advokatsamfundet i Danmark, har vi valgt at gå en anden vej, og den kunne vi gå umiddelbart.
Vi har nu fået etableret særlige fængselsafsnit i Statsfængslet i Horsens og i Nyborg Statsfængsel, der gør det muligt at isolere folk med tilknytning til rockermiljøet, som udgør denne negativt stærke fangetype, og alt har vist, at siden vi har fået etableret de to afdelinger, ja, så har vi fået en kraftig forbedring af klimaet i de øvrige dele af fængslet og en reduktion af problemerne med negativt stærke indsatte.
De sikkerhedsmæssige problemer, som er baggrunden for forslaget om at begrænse adgangen til aktindsigt, er altså ikke længere til stede i samme omfang, som før vi fik de to særskilte fængselsafsnit i Horsens og i Nyborg.
Hertil kommer - og det er jeg ked af at alene den radikale ordfører var opmærksom på, men jeg er glad for, at så fru Elisabeth Arnold var opmærksom på det - at vi her med straffuldbyrdelsesloven angriber problemet med at skaffe grundlag for at gribe ind over for de negativt stærkes adfærd fra en anden vinkel.
Lovforslaget indeholder nemlig en bestemmelse, der sikrer, at det fremover vil blive lettere at anbringe eller overføre negativt stærke indsatte til en lukket institution.
Sådan som lovforslaget er formuleret, kan både anbringelse i og overførsel til en lukket anstalt ske, hvis det må anses for nødvendigt for at forebygge overgreb på medindsatte, personale eller andre i institutionen.
Som det fremgår af lovforslagets bemærkninger, indebærer disse bestemmelser, at kravet om dokumentation for den indsattes negativitet og negative virksomhed lempes.
Anbringelse i eller overførsel til en lukket institution vil kunne ske alene med henvisning til f.eks. den negativt stærke indsattes fremtræden under afsoningen kombineret med institutionskendskab til et eventuelt gruppetilhørsforhold og det forhold, at der er risiko for, at der af denne gruppe vil blive begået overgreb mod f.eks. medindsatte.
Jeg er naturligvis indstillet på løbende at følge den sikkerhedsmæssige situation i fængslerne og i lyset heraf tage Straffelovrådets forslag op til overvejelse igen.
Samfundet har et stort ansvar for at beskytte både de ansatte og de øvrige indsatte mod overgreb fra de stærke fanger, og jeg vil derfor løbende følge udviklingen og være opmærksom
på, om der er behov for tiltag på dette område.
De ordførere i dag, der fuldstændig har set stort på den principielle betænkelighed, som er næret af en række retssikkerhedsmæssige eksperter uden for dette hus, kommer for nemt om ved det ved blot at tale om slaphed.
Her har vi fundet, synes jeg, en måde at løse det på uden at sætte vigtige retssikkerhedsmæssige principper over styr, og jeg håber, at vi under den videre behandling af lovforslaget kan enes om, at det dog er vigtigere at løse de konkrete problemer frem for at gøre vold på væsentlige principper.
Hr. Helge Adam Møller var inde på et spørgsmål, som knytter sig til, at Det Konservative Folkeparti gerne vil have en yderligere paragraf ind i loven, nemlig om flugt fra et fængsel skal være forbundet med ekstra straf; her blev der vist ikke sondret mellem åbent og lukket fængsel.
Jeg skal sige, at man skal erindre, at selv om der ikke er tale om, at flugt i sig selv i dag giver mulighed for at forlænge straffen, så er det forbundet med en række sanktioner, som opleves af de indsatte som straf.
Der kan ske overførsel fra åbent til lukket fængsel, hvis man bortgår fra et åbent fængsel, der kan gives karantæne med hensyn til udgang, som kan komme helt op på et år, der kan ske enerumsanbringelse, og det skal indgå i vurderingen af egnethed til prøveløsladelse, hvis man er bortgået fra fængslet, eller hvis man er flygtet.
At det får konsekvenser, tror jeg enhver, der har beskæftiget sig med kriminalforsorgen som medlem af Folketingets Retsudvalg, ved.
Enhver, der blot har været medlem i kortere tid og været på besøg i vore fængsler, ved, at sådan er det. Som jeg hørte hr. Tom Behnkes indlæg, kunne man godt forfalde til at tro, at mulighed for prøveløsladelse var en ret, alle indsatte havde.
Det er jo ikke tilfældet; der er en konkret personvurdering, der er en konkret vurdering af, om den enkelte indsatte er egnet til prøveløsladelse, og sådan som udviklingen har været i kriminalforsorgen, er antallet af afslag på prøveløsladelser stærkt stigende.
til frihedsberøvelse igennem lovgivningen her i Folketinget.
Vi er nu gået fra, at der blev givet afslag på 8 pct. af de ansøgninger, der kom til kriminalforsorgen, til, at vi nu er oppe på, at der gives afslag på 18 pct. Så det er altså snart en femtedel, der ikke bliver prøveløsladt, og som må sidde tiden ud eller i hvert fald længere tid end det, som prøveløsladelsen kunne have givet mulighed for.
Fru Anne Baastrup var inde på mange spændende aspekter, som knytter sig til de alternative institutioner, der også er i kriminalforsorgen, bl.a. personlige oplevelser fra kriminalforsorgens pension i Skejby, hvor man driver en institution efter fortyndingsprincippet.
Jeg håber med de ord her at have rettet nogle misforståelser, både når de knytter sig til prøveløsladelsen for livstidsdømte, når de knytter sig til aktindsigtspørgsmålet, og når de knytter sig til domstolsprøvelsen.
Jeg håber med de ord at bidrage til, at vi fortsat kan have en god dialog om lovforslaget mellem de partier, som sædvanen tro står bag større reformer på politiske og lovgivningsmæssigt vigtige områder i vores samfund, og jeg synes, jeg hos den konservative ordfører, hos CD's ordfører, hos SF's ordfører, selvfølgelig også hos regeringspartiernes ordførere og da muligvis også hos hr. Søren Søndergaard fra Enhedslisten så muligheder for at kunne få et bredt forlig om en straffuldbyrdelseslov.
Med de ord ser jeg frem til den videre udvalgsbehandling.
Efter beslutningsforslaget fra Dansk Folkeparti pålægges det regeringen at fremsætte lovforslag, hvorefter det bliver muligt at retsforfølge personer med tilhørsforhold til visse politiske, autonome, multietniske eller lignende grupperinger og gadebander, der virker ved eller udøver vold, hærværk eller lignende.
Efter bemærkningerne til forslaget skal straffen for at have tilhørsforhold til en sådan gruppe eller gadebande være bøde, hæfte eller fængsel op til 2 år.
Allerede når man læser selve beslutningsforslaget, begynder alarmklokkerne at ringe, og det bliver værre endnu, når man kommer til bemærkningerne til forslaget.
Her kan man bl.a. læse, at begrebet tilhørsforhold skal fortolkes meget bredt og forstås som enhver form for omgang med andre fra en af de opremsede grupper eller medløberi i forhold til disse grupper.
Trods ordlyden i selve beslutningsforslaget, som taler om grupperinger eller gadebander, der virker ved eller udøver vold, hærværk eller lignende, er det efter bemærkningerne ikke et krav, at kriminaliteten kan tilregnes gruppen som sådan, nej, det er tilstrækkeligt, at enkeltpersoner med tilknytning til gruppen ikke viger tilbage for anvendelse af vold og hærværk. Også selve udtrykket gruppering skal forstås bredt.
Det omfatter alle løse, uformelle, ustrukturerede autonome samlinger af personer.
Forslaget indebærer således, at det bliver strafbart for enhver på nogen måde at omgås personer, som er med i en gruppe, klike, eller hvad der nu kan være tale om, selv om det er andre i gruppen, der har vold eller hærværk på samvittigheden.
Det kan man da kalde at skyde med spredehagl.
Jeg bryder mig bestemt heller ikke om, at man i forslaget sidestiller multietniske grupper med f.eks. gadebander.
Her stikker Dansk Folkepartis holdning til etniske minoriteter endnu en gang sit grimme ansigt frem.
Det synes jeg taler for sig selv. Man er vel ikke suspekt, blot fordi man har en anden etnisk baggrund end dansk. Jeg er naturligvis helt enig i, at vi skal gribe ind over for de kriminelle gadebander og deltagere i demonstrationer og lign., som begår vold mod politiet og hærværk mod forretninger, f.eks. dem, vi så på Nørrebro i begyndelsen af november måned sidste år, men den vej, som Dansk Folkeparti med sit forslag ønsker vi skal gå, er jeg fundamentalt uenig i. Vi skal gå efter dem, der begår volden og hærværket, og dem, der som deltagere i optøjer og uroligheder medvirker til lovovertrædelser.
Jeg har flere gange tidligere haft lejlighed til at redegøre for straffelovens regler om medvirken og senest ved førstebehandlingen den 10. december 1998 af det konservative beslutningsforslag nr. B 51 om straf for kollektiv deltagelse i lovovertrædelser, og jeg skal ikke her i dag gentage det, jeg sagde dengang.
Essensen er, at de gældende regler om medvirken efter regeringens opfattelse er tilstrækkelige til en effektiv retshåndhævelse med hensyn til bandekriminalitet, og anklagemyndigheden ønsker heller ikke ændringer på dette område.
Dertil kommer, at det også er et helt grundlæggende retsprincip, at straffebestemmelser skal formuleres så klart, at man har rimelig mulighed for på forhånd at vide, hvad der er strafbart.
Den brede pensel, som Dansk Folkeparti bruger til at beskrive rækkevidden af den ønskede straffebestemmelse, lader meget tilbage at ønske i denne henseende.
Blot at tage revl og krat med i definitionen og så overlade det til politiet og domstolene at trække en fornuftig grænse mellem det lovlige og det strafbare går altså ikke.
Regeringen kan derfor ikke støtte Dansk Folkepartis beslutningsforslag.