Kim Behnke (FP), 1997-10-22:
Mange af de partier og folketingsmedlemmer, som normalt taler så varmt for det kommunale selvstyre, mener jo, at kommunerne sagtens kan forvalte både den ene og den anden regel, og derfor kan man spørge: Hvorfor skal der overhovedet være et folketingsvedtaget maksimumgebyr?
Men fornemmelsen er vel, at nogle kommuner vil være fristet til at have endog meget høje gebyrer, og derfor vil man gerne have et låg på.
Vi har den opfattelse, at hvis folk ikke betaler det, de skal betale, til tiden, skal de selvfølgelig betale den meromkostning, som den offentlige forvaltning har som følge af, at man ikke får sine ting ordnet, for ellers vil det jo være andre skatteborgere, der kommer til at lide under den ekstra administrative byrde, der er, når man skal sende rykkerskrivelser osv.
Der har efterhånden udviklet sig en tendens, hvor gebyrer og forskellige former for andre bidrag fra borgerne udgør en så væsentlig del af den offentlige finansiering, at det ligefrem er noget, der kan gøres til genstand for aftaler mellem regeringen og de kommunale foreninger.
Derfor er vi lidt bekymrede over, at når man sidder og lave sådan en aftale i Finansministeriet som den i sommer, kan man indregne et stort provenu som en del af en sådan aftale.
Det tyder faktisk på, at man fra foreningernes og finansministerens side har en forventning om, at folk ikke ændrer adfærd.
Vi vedtager simpelt hen et budget, hvor vi forventer en kriminel adfærd.
Det synes vi ikke er særlig sympatisk.
Vi synes, man burde erkende, at de systemer, vi har i dag, ikke er gode nok, og i den forbindelse har hr. Touborg fuldstændig ret: man burde tage hensyn til og sortere mellem dem, der er glemsomme, og dem, der forsøger at unddrage sig. Og dem, der forsøger at unddrage sig, mener vi ikke på nogen måde man skal holde hånden over.
De må gerne få gebyrer, der endog er meget højere end 250 kr.
Men er der ældre mennesker, hvor det er barnebarnet eller hjemmehjælpen, der åbner posten, og som ikke lige får set, hvad der ligger af breve fra kommunen, og som har svært ved at holde rede på det, der foregår, kan det ikke nytte noget, at vi straffer de arme mennesker ved nu at forhøje
gebyret
til 250 kr.
de bliver ikke bedre til at huske at få betalt girokortet af den grund.
Endelig vil jeg også sige, at princippet om, at gebyrerne ikke skal være højere end kostprisen, blev knæsat for nogle år siden, men lige siden har man sådan set ladet det stige ret betydeligt både på kørekort og alt muligt andet, så det tror jeg ikke er et princip, der håndhæves nogen som helst steder.
Vi har for nylig på skatteområdet, hvor en gebyrgrænse på 5.000 kr. faktisk blev misbrugt af en række skatteforvaltninger til at jagte folk, været nødsaget til fra Folketingets side at sige: Det var altså ikke meningen.
Og derfor bliver man her nødt til at starte med en erindringsskrivelse, og hvis folk så direkte forsøger at unddrage sig, må de for min skyld gerne betale de 5.000 kr., eller hvad der kunne blive tale om.
Fremskridtspartiets holdning til det her er, at vi synes, vi skal bruge udvalgsarbejdet til at diskutere, om de midler, vi bruger i øjeblikket, er de rigtige, om vi rammer dem, vi vil ramme, eller om de notoriske snydere er ligeglade, og den, det i virkeligheden kommer til at ramme, er den glemsomme pensionist fru Petersen, som ikke kan holde rede på de breve, der kommer fra kommunen.
Vi bør tage en diskussion om, hvorvidt det er de rigtige midler, vi benytter os af.
Jeg ved godt, at det er svært, fordi man har en aftale mellem staten og de kommunale foreninger, men kan man få et tilsvarende provenu hjem med en anden mekanisme, synes vi, det er værd at overveje.
Vi må se, hvilken udformning lovforslaget har, når vi engang når frem til tredjebehandlingen, og først på det tidspunkt vil vi tage stilling til forslaget.