Karen Jespersen (V), 1997-11-06:
Jeg vil gerne begynde med at citere fra en forside fra Jyllands-Posten fra den 16. oktober i år, hvor overskriften lød: »Danmark er i top med hjælp til ældre«.
I artiklen stod der bl.a.: »Danmarks ældre får langt mere pleje og har betydelig bedre boligforhold end pensionister i både Norge og Sverige.
Det viser den hidtil mest omfattende undersøgelse af ældreomsorgen i Skandinavien.«
Det er ikke en subjektiv vurdering fra et regeringsmedlem, der er helt vild for at give et skønmaleri af dansk ældreomsorg.
Det er et anerkendt norsk socialforskningsinstitut, der har lavet den sammenligning.
Og det er vel at mærke Norge og Sverige, vi bliver sammenlignet med, lande, som man må gå ud fra er nogle af dem, der i øvrigt har en af de bedste former for ældreomsorg.
Det glædede mig at læse den vurdering, men det skal selvfølgelig ikke få mig til at hvile på nogen som helst laurbær, for det er jo fuldstændig rigtigt, at der er et serviceområde, der hedder hjælp til ældre, som ikke på alle måder fungerer et hundrede procent optimalt, og det er selvfølgelig vores opgave som politikere at sørge for, at det kommer til at fungere endnu bedre, end det allerede gør.
I undersøgelsen kunne man også læse, at vurderingen var, at en af grundene til, at dansk ældrepolitik fungerer godt, er, at der er en klart formuleret politik på området, som er blevet fastholdt over en årrække, og som har indebåret en stærk vilje til ændringer og moderniseringer.
Man kan sige, at den klart formulerede ældrepolitik går
ud på, at alderdom ikke er nogen sygdom, og på at holde op med at se på de ældre som én stor masse, der kun har det til fælles, at de har problemer, og at de skal hjælpes.
Man skal i stedet for se på de ældre som mennesker med mange ressourcer, som skal hjælpes til at leve et aktivt, selvstændigt liv, men samtidig selvfølgelig også som en gruppe af mennesker i samfundet, hvor der er relativt mange svagtstillede, der har brug for hjælp fra det offentlige.
Det er den politik, der blev knæsat med ældreboligloven i 1987.
Man må sige, at der siden er sket utrolig meget på hele ældreområdet, hvor standarden og kapaciteten - altså både antallet af ydelser og kvaliteten af ydelserne - er blevet væsentlig forbedret.
Da Nyrupregeringen kom til i 1993, var det en målsætning, at man skulle gøre en særlig indsats for de svage ældre, og det kom bl.a. til udtryk i den nye lovgivning i 1995, hvor der blev lavet særlige regler, der skulle tilskynde kommunerne til at bygge plejeboliger og moderne plejehjem til de svagt stillede ældre.
Det vil sige ældreboliger, hvor man samtidig fik den tryghed med personale døgnet rundt og anden form for hjælp og omsorg, som vi kender fra de traditionelle plejehjem.
Denne forbedring af loven ser ud til at have virket.
I hvert fald er det sådan, at antallet af plejeboliger og moderne plejehjem er øget ganske mærkbart i de senere år.
Fra 1993 til 1997 er antallet vokset fra 47.720 til 49.047 boliger, og hvis man ser på tilvæksten år for år, er den også klart højere i disse år, end den var, før Nyrupregeringen kom til, hvor der blev bygget betydelig færre plejehjemspladser om året, end det nu er tilfældet.
Det er jo en soleklar forudsætning for, at vi kan komme presset på plejehjemmene til livs, sådan at man får en plejehjemsplads stort set uden ventetid, når man har brug for den.
Jeg kan også sige, at når det gælder den allersvageste gruppe, de senildemente, er der også sket virkelig meget i de senere år, ikke mindst når vi ser på boliger til de senildemente.
Vi ved jo godt, at det er påkrævet med særlige former for boliger til de senildemente, for at de skal føle sig trygge og have optimale betingelser i hverdagen.
Hvis man undersøger, hvad det er, kommunerne gør på dette område, kan vi se, at af den samlede tilvækst af ældreboliger er det omkring en tredjedel, der nu er boliger målrettet til senildemente, hvor det i dag kun er omkring 7 pct. af den samlede ældreboligmasse, der henvender sig direkte til de senildemente.
på vores plejehjem og i vores plejeboliger.
For at sikre den bedst mulige og ensartede kvalitet i plejeboligerne er der i den ny servicelov, der jo er en af de love, der erstatter bistandsloven, vedtaget et skærpet kommunalt tilsyn med de tilbud, som bl.a. de ældre får, og det er understreget
, at det også gælder tilsyn med indholdet, altså ikke kun
de fysiske rammer og økonomien, men også med kvaliteten af de tilbud, som de ældre får
For at hjælpe kommunerne på vej har vi sat et projekt i gang under overskriften: Den gode pleje, hvor vi sammen med seks kommuner forsøger at få undersøgt, hvad det er for en pleje, som de ældre får i dag i dagens plejeboliger, og hvordan vi forbedrer den.
Hvordan sikrer vi den optimale pleje i plejeboligerne og på plejehjemmene?
Hvordan beskriver vi den, og hvordan tilpasses den de enkelte kommuners behov?
Jeg tror, det kan blive et meget vigtigt redskab for de enkelte kommuner til at få en bedre pleje og hjælp på de enkelte plejehjem og i de enkelte plejeboliger.
I det hele taget er der også på forskellige områder gjort en stor indsats for de senildemente.
Vi så i 1993, at der helt klart var et stigende antal senildemente alene af den grund, at der blev flere og flere ældre over 80 år, og her er andelen af senildemente højere end blandt andre ældre.
Det er selvfølgelig ikke overraskende, men det stiller også skærpede krav til vores indsats for senildemente.
Vi kan se, at indsatsen er blevet bedre takket være en række initiativer.
Noget af det, der er sat i værk, er for det første bedre oplysning om, hvad demens er.
Det er dels en indsats for at blive bedre til at diagnosticere demens, sådan at mennesker får den rette hjælp, ud fra hvad de rent faktisk fejler.
Der er mere information om demens, der er ved at blive lavet informationsnetværk om, hvad demens er, for at hjælpe dem, der arbejder med demente og pårørende til demente, sådan at de kan give den bedst mulige hjælp.
Vi kan se, at denne indsats faktisk har været meget vigtig og har medvirket til, at indsatsen for de måske allersvageste ældre rundt omkring i landet er blevet bedre og mere målrettet med det resultat, at demente faktisk har en bedre tilværelse i dag, end de havde for få år siden.
Når vi snakker om boliger til de ældre, er det vigtigt også at huske på det store flertal af ældre, som ikke har specielle plejebehov, men som har behov for en god bolig at være i.
Det kan jo også forebygge, at de senere hen får brug for at komme på et plejehjem, og derfor er der brug for, at der også bliver bygget gode, velegnede ældreboliger til den store gruppe folkepensionister.
Det er også et område, hvor der gøres en stor indsats ude omkring i kommunerne.
Regeringen har hjulpet til på den måde, at vi har gjort det billigere for kommunerne at bygge ældreboliger.
På et tidspunkt var det faktisk dyrere at bygge ældreboliger end at bygge andre almennyttige boliger, men nu er det kommet på niveau, sådan at der ikke er nogen barriere for kommunerne mod at bygge ældreboliger. Det ser også ud til at have hjulpet.
Man kan se, at antallet af almindelige ældreboliger er blevet fordoblet siden 1993, og der er fortsat en meget høj aktivitet ude i kommunerne, når det gælder om at bygge ældreboliger.
Der sker også det, at kvaliteten af de almindelige almennyttige boliger er sådan, at de i dag er langt mere egnede til ældre, end de har været før.
Når jeg siger, at den formulerede ældrepolitik handler om at hjælpe ældre til at have et selvstændigt liv, hvor de er selvhjulpne, handler det jo bl.a. om den overskrift, der hedder længst muligt i eget hjem.
Det var den overskrift, der var over ældreboligloven, der som sagt blev vedtaget i 1987, og hvor tanken er, at plejen så vidt muligt skal følge den ældre, og at de ældre ikke skal være tvunget til at flytte hen i en bestemt institution for at få den nødvendige pleje.
En af måderne at drage omsorg for, at politikken om længst muligt i eget hjem bliver praktiseret rigtigt, er selvfølgelig at sørge for, at der er plejeboliger nok.
En anden måde er at sørge for, at der er den tilstrækkelige hjælp i eget hjem, og der skal selvfølgelig en god hjemmehjælp til, men også en god døgnpleje.
De ældre skal også have
rigtig og præcis information om, hvad det er for en hjælp, de har ret til, sådan at de hele tiden kan vurdere, om de så får den hjælp, de rent faktisk er blevet lovet. Når man ser på en lang række af de undersøgelser, der er lavet om brugernes og befolkningens syn på hjemmehjælpen, er der gennemgående meget stor tilfredshed, når det gælder den personlige pleje, mens det varierer mere, når det gælder tilfredshed med rengøringen.
, når vi snakker om forbedring. Når vi ser på de ressourcer, der er blevet brugt på hjemmehjælpen, er det sådan, at de har været stigende over de sidste 10-15 år.
Der bliver brugt flere penge på hjemmehjælpen, også når man ser det i forhold til antallet af dem, der faktisk modtager hjemmehjælp.
Men det er en forkert antagelse, hvis man tror, at bare det at give flere penge til et område, og det gælder måske mere end noget andet sted hjemmehjælpen, er ensbetydende med, at man får en god og tilfredsstillende ordning.
Faktisk er der lavet flere analyser, der viser, at der ikke er nogen sammenhæng mellem brugernes tilfredshed og de penge, man bruger på hjemmehjælpen.
Det siger jo noget om, at dér, hvor der virkelig er brug for en indsats, når vi snakker hjemmehjælp, er, at vi bliver bedre til at bruge de penge, der er på området, på en målrettet indsats over for de ældre, sådan at pengene bliver brugt rigtigt, og de får den hjælp, de har behov for, og de får en ensartet og stabil hjælp.
For at sikre det har vi atter i 1995 gennemført en række ændringer.
Der er gennemført kravet om, at der skal træffes en skriftlig afgørelse, hver gang man får tildelt hjemmehjælp.
Der er indført ældreråd og klageråd, og det, vi nu er i gang med, var det, som forespørgeren, fru Pia Kjærsgaard, nævnte, et styringsprojekt, som har vakt utrolig interesse i kommunerne, hvor vi forsøger sammen med en række kommuner at opstille nogle modeller for, hvordan vi udnytter de ressourcer, der er på området, bedre til gavn for de ældre.
Jeg tror, at nogle af de initiativer faktisk kan være med til inden for de kommende år at fjerne nogle af de problemer, vi i dag kan se på hjemmehjælpsområdet. Men det er også vigtigt, at vi gør en indsats for at forebygge, at de ældre får nogle af de problemer, der gør dem afhængige af offentlig hjælp, og for at sikre det indførte vi i 1995 også reglen om forebyggende hjemmebesøg.
Det var så et initiativ, der nu er ved at blive udført i de forskellige kommuner, og som jeg også tror vi kan vente os meget af.
Jeg tror også, at det på andre områder er meget vigtigt at være opmærksom på mulighederne for at forebygge, og en af de vigtigste veje er måske at huske på de ressourcer, der er blandt de ældre selv, sådan som jeg også indledte med at sige.
Ved at aktivere de ældre til både at gøre en indsats for sig selv og for andre ældre kan vi faktisk se, at de kan holde sig friske og raske i mange flere år, end det ellers ville være tilfældet, og det kan måske hjælpe os med fortsat at få den karakteristik, at vi er det land, der ligger i top, når det gælder ældreomsorg.
Det vil i hvert fald være min målsætning, når jeg arbejder for ældrepolitik.
Forhandling