Frank Aaen (EL), 1998-01-27:
I denne debat siges der meget og i kommissionsberetningen står der meget om, hvordan det her skete.
Der står i virkeligheden meget lidt om, og vi har også hørt meget lidt om, hvorfor det skete.
Hele forløbet har vi også fået meget vel illustreret de sidste 8-10 dage, hvor man her på Christiansborg er utrolig fokuseret på den ene fodfejl.
Man interesserer sig mere for detaljen end for helheden, og man forstår ikke detaljen, hvis ikke man ser, hvad det er for et forløb, der faktisk pågik.
Derfor vil jeg godt bruge lidt tid på baggrunden for det, der skete i 1992 og 1993.
Den Danske Bank, som er hovedpersonen, etablerede sig på Færøerne i 1906.
Den blev hovedbank for Færøerne.
Datterbanken, Færøbanken, var størst.
Den Danske Bank var helt afgørende for den samlede færøske økonomi, for erhvervslivets og for landsstyrets kreditter.
I de år, hvor den færøske økonomi løb løbsk, pumpede Den Danske Bank et milliardbeløb ud i kreditter.
Op gennem 1980'erne mere end tredoblede banken sine udlån på Færøerne, og den var således helt tæt med til at skabe den krise, der indtrådte efter forbrugsfesten og de villige investeringer.
Færøbankens danske direktion udpeget af Den Danske Bank blev sigtet i sagerne med overbelåning. Banken var generelt set med til at hælde benzin på bålet, og de tjente utrolig mange gode penge i de år.
Den satsede, som en kapitalist jo gør, store summer på at få en pæn fortjeneste, men da satsningen viste sig at slå fejl, da tabene begyndte at melde sig, stak Den Danske Bank halen mellem benene og løb fra den milliardregning, den selv havde skabt.
Ja, på falderebet forstærkede banken i virkeligheden krisen deroppe ved at organisere en kapitalflugt.
Den Danske Bank tog lige på vej ud af døren de bedste kunder, de største indlånskonti med ned til København, således at kapitalmangelen i Færøbanken blev dramatisk forstærket på grund af Den Danske Banks organiserede kapitalflugt i slutningen af 1992, begyndelsen af 1993.
Vi ved også, at man prøvede at slippe ud, allerede før krisen var brudt ud, dengang kun bankens ledelse vidste, at man stod over for milliardtab.
Man forsøgte i 1990 at sælge den synkende skude til landsstyret.
Det skete ikke.
Man forsøgte igen i 1992, og i 1993, hvor det lykkedes, men da var der jo mere klarhed om sammenhængen, og derfor var det den luskede facon, vi har diskuteret i dag.
Det er jo interessant med det her kig ind bag den pæne facade, men det mest overraskende af det, som vi har set og fået beskrevet, er i virkeligheden, hvordan det lykkedes banken at få den danske stat til at medvirke så aktivt til at gennemføre snyderiet.
Uden danske myndigheders aktive medvirken var snyderiet jo aldrig blevet gennemført.
Det er veldokumenteret, det har vi været inde på tidligere i dag, og det, der er det afgørende spørgsmål, er, hvordan man i virkeligheden kunne have så mange embedsmænd til at arbejde direkte for Den Danske Banks interesser imod færingernes og imod den danske stats egentlige interesser i det her. Der er ikke nogen, der skal få os til at tro, at sådan et forløb bliver gennemført, uden at der er givet en politisk ordre på et eller andet tidspunkt.
Vi har faktisk så meget tillid til embedsstanden i Danmark, at vi tror på, at den i alt væsentligt gør, som politikerne siger, og det her er bestemt noget væsentligt.
Jeg tror, at den sammenhæng, vi skal se, er den kolossale finansielle krise i 1990'erne, hvor man i 1991 og 1992 havde en galoperende finanskrise i Danmark, som blev forstærket af valutauro og en generel usikkerhed om den finansielle sektor også i forbindelse med det danske nej ved afstemningen om Maastrichttraktaten.
Unibank var i kæmpemæssig krise, Den Danske Bank havde et underskud på næsten 2 mia. kr. i 1992, og Baltica og Hafnia var på samme tid i så stor krise, at Hafnia jo som bekendt ophørte med at eksistere i 1992.
Man lånte dem penge, og man organiserede det, der senere viste sig at være et meget berygtet og belastende aktiesalg.
Baltica havde de samme problemer og gik i 1992 i oktober ind i en såkaldt kontrolleret betalingsstandsning.
Det var situationen.
Der var i efteråret 1992 en reel fare for, at den danske finansielle sektor ville komme ud for et totalt kollaps, hvor det kunne komme til at gå som i Norge og Sverige, hvor staten måtte træde ind, men vi havde jo en liberalistisk regering i Danmark, som mente, at staten endelig ikke måtte gå ind, i hvert fald ikke, så det kunne ses.
den danske finanssektor, så det så ud, som om den havde klaret sig selv. Det var sådan, at Den Danske Bank på det tidspunkt blev sat på de internationale observationslister hos kreditinstitutterne ude i verden, som sagde, at det her er meget forunderligt, det er meget farligt, pas på med ikke at låne Den Danske Bank flere penge, og det var i den periode, Finanstilsynet pressede Den Danske Bank til at påtage sig denne store risiko, som blev så negativt vurderet udenlands. Vi ved, at Straarup har sagt: Vi blev presset til at overtage Hafnia.
Vi ved, at Knud Sørensen har sagt, at banken ikke optrådte som en bankverdenens Florence Nightingale
, selv om
det så sådan ud, men at banken skam tog sig betalt for sine ydelser.
Det spørgsmål, som vi aldrig har fået besvaret, er: Hvordan fik Den Danske Bank betaling for ydelsen i efteråret 1992, hvor den sikrede, at den danske finanssektor ikke brød totalt sammen?
Det er sådan set nok i virkeligheden det emne, vi har diskuteret i dag.
Der er ingen tvivl om, at skulle Den Danske Bank i efteråret 1992 have bogført endnu et milliardtab på Færøerne oven i risikoen med Baltica, oven i risikoen med Hafnia og oven i de tab, den havde i forvejen, så tror jeg, Den Danske Bank havde været meget tæt på at kollapse.
Derfor hjalp Finanstilsynet med at gemme tabet væk, derfor hjalp man med at sælge for 2 mia. kr. værdiløse Hafniaaktier, og derfor hjalp man med at lyve over for færingerne på den måde, som vi har fået det så udmærket beskrevet.
Her er det, vi må sige, at når noget sådant sker, må vi også gå ud fra, at der har været en politisk dagsorden, og selv om det er lidt uklart, hvor meget den nuværende regering i virkeligheden vidste, så er vi bekendt med, at Schlüter, finansminister Dyremose, økonomiminister Anders Fogh Rasmussen og industriminister Lundholt var fuldt informeret om, hvad det var, der var i gang.
Derfor er vi nødt til at få det efterspurgt, og det vil vi gøre videre i det her forløb, for at få afklaret, hvad det egentlig var, der skete, hvorfor, og hvem der havde ansvaret.
Lad mig så sige til sidst: Vi er jo nået et stykke ad vejen med hensyn til at afklare det danske ansvar for banksagen, og jeg synes ikke, vi her skal blande os i interne færøske forhold, men jeg kan ikke lade være med at sige, at det ville klæde det færøske landsstyre og Lagting, hvis der også deroppe blev gravet et spadestik dybere.
Hvem deroppe sov i timen?
Hvem var det, der tjente store beløb på kriseforløbet, skabte sig store formuer, mens den færøske befolkning blev gældsat?
Hvem havde den største interesse i, at bankkrisen blev løst, som den blev?
Det var virkningen af den model, der blev valgt.
Det var de rige, der slap, og det var de fattige, der kom til at betale, og derfor foregik der faktisk ud over Den Danske Banks snyd et regulært tyveri fra de fattige på Færøerne til de rige på Færøerne. Jeg synes faktisk også, det er en meget interessant historie, som vi trænger til at få beskrevet, men indtil videre kan vi love, at vi for vores vedkommende vil gå længere, end Grønborg gjorde i sin beretning, hvor han spurgte om sammenhængen mellem Færøbankkrisen, Baltica og Hafnia.
Han vidste, at der var denne teori om, at der er en sammenhæng, og så spurgte han direktøren for Den Danske Bank, chefen for Finanstilsynet, én mere fra Finanstilsynet og én fra Industriministeriet.
Alle de personer, der organiserede sammenhængen, spurgte han, og de svarede meget overraskende: Vi har da ikke gjort noget galt.
Det er ikke os, der har lavet en aftale.
Vi tager altså ikke sådan en undersøgelse for gode varer, hvor man spørger de anklagede, om de er skyldige.
Vi foretager en undersøgelse for at finde de skyldige i denne sag.