Pia Kjærsgaard (DF), 2001-10-04:
Jeg vil da godt starte min ordførertale med at tage tråden op og sige, at det jo ikke er særlig tit, for ikke at sige, at det nogen sinde er sket, at jeg finder anledning til at yde statsministeren anerkendelse.
Men jeg finder faktisk, at det her fra dette sted er på sin plads at anerkende, at statsministeren ikke har skabt tvivl om, hvad der er ret og vrang i terrorsituationen. Danmark står bag USA hele vejen i en aktion mod de ansvarlige for terrorangrebet mod New York og Washington, sagde statsministeren.
De to små ord »hele vejen« er de vigtigste, for de betyder, at der ikke ude i verden findes nogen som helst tvivl om, at Danmark er at finde ved USA's side, og at Danmark dermed har givet et fast håndslag tværs over Atlanten.
Danmarks officielle holdning betyder ikke alene noget for vores forhold til USA, men er også en klar besked til andre om, hvor Danmark befinder sig.
Og Dansk Folkeparti er enig: Danmark er med USA og mod alle terrorister og de lande, der huser dem.
Med tilkendegivelsen fra statsministeren synes der at være klarhed over, at Danmark endelig ikke har valgt at være vægelsindet, ikke har valgt at foragte USA, sådan som det beklageligvis praktiseres så mange andre steder.
Det har været nævnt, at den 11. september blev indledningen til en kamp mellem civilisationerne.
Deri er jeg ikke enig, for en kamp mellem civilisationer ville jo betinge, at der var tale om to civilisationer, og det er ikke tilfældet.
Der er kun én civilisation, og det er vores.
Vores modstandere kan ikke påberåbe sig at tilhøre en civilisation, for en civiliseret verden ville aldrig kunne gennemføre et angreb, der rummer så meget had, så megen vildskab, så megen djævelskab. Dermed betragter jeg den 11. september som et angreb på selve civilisationen.
På den civilisation, som ordentlige mennesker har bygget op gennem årtier og århundreder, og som er grundet på et tillidsfuldt samarbejde mellem ordentlige lande, og som bygger på retsind og frihed.
De andre vil indføre vildskaben, det primitive, det barbariske, det middelalderlige.
De har ikke tålmodighed til at vente på Paradis i himlen, men vil med stål, had og mord indføre det her på Jorden i et tusindårsrige.
Men folk, der vil indføre tusindårsrige og paradisiske tilstande, bør man ikke række så meget som en lillefinger.
De vil nedbryde civilisationen, og de vil nedbryde den med alle tænkelige midler, med had og med en ondskab, som verden ikke har kendt mage til.
Denne ondskab er ikke, som vi tidligere så f.eks. med det tredje rige, let genkendelig og dermed let at forholde sig til.
Den er ikke uniformeret med SS-tegn og dødningehoveder, den er ikke begrænset til et enkelt land, den er overalt midt iblandt os.
Og ondskaben er ikke engang nødvendigvis udrustet med sort hovedbeklædning og patriarkskæg.
Næ, de personer, der myrdede løs i New York, var jo ikke fattige og forarmede ulandsrevolutionærer.
Det var veluddannede, imødekommende og tilsyneladende velintegrerede muslimer med rene straffeattester.
Nogle af dem familiefædre.
Nogle af dem beskrives som ideelle indvandrere.
Men hver og én viste sig at være dæmoner på bestillingsarbejde.
Lad mig i den forbindelse slå fast, at jeg værdsætter, at også i en del muslimske lande arbejder regeringer for at holde fast i det civiliserede samfund med et verdsligt styre, som fortvivlet forsøger at holde sharia stangen.
Der tales nu om mere kontrol med indvandringen for at kunne forebygge fremtidig terror.
Det er en rigtig diskussion.
I den forbindelse er det min holdning, at statsministeren i sin åbningstale varslede stramninger på mange felter og verbalt gjorde bod på en årelang naiv eftergivenhed over for indvandringen - bare ærgerligt altså, at det skete med mange års forsinkelse.
Spørgsmålet er nu, hvor meget handling der kommer bag ordene.
Jeg synes, at det har været umådeligt svært efterfølgende, også i forbindelse med de tv-interview, hvor statsministeren mere direkte er blevet konfronteret med, hvad der skulle ske, at få et helt konkret svar.
En meget vital del af Danmarks sikkerhed nævnte statsministeren dog ikke.
Det er uholdbart, at Schengenaftalen stadig er i kraft, og at fremmede landes statsborgere uhindret kan passere de danske grænser.
Jeg havde faktisk håbet på, at begivenhederne den 11. september ville have givet anledning til, at regeringen foretog dette skridt.
Som bl.a. Københavns politidirektør, Hanne Bech Hansen, i et notat til Folketingets Europaudvalg, udtrykte det: Det må antages, at den grænseoverskridende, grove kriminalitet vil stige i den kommende tid, bl.a. efter ophævelsen af grænsekontrollen ved de indre grænser. Jeg kan her meddele, at jeg derfor på mit partis vegne snarest vil fremsætte beslutningsforslag om, at Schengenaftalen sættes ud af kraft. Samtidig er det naturligvis en skuffelse, at regeringen ikke har nogen planer om at standse masseindvandringen i denne for Danmark helt uoverskuelige situation.
Folk strømmer stadig væk til, ingen aner, hvem de er, om de har deltaget i terroraktioner eller på anden måde er kriminelle, for nylig aktualiseret med beretningen om den tidligere irakiske hærchef, som angiveligt med mange tusinde liv på samvittigheden nyder ophold i Danmark.
En skandale er i disse dage ved at blive oprullet.
Medierne - og det er medierne, der gengiver det her, det er desværre ikke regeringen, der har udvist omhu omkring de her ting - opruller den ene skandale efter den anden.
Jeg kan godt garantere, at det vil blive fulgt op fra Dansk Folkepartis side.
For os er det allervæsentligste at få standset massetilstrømningen.
Det danske folk kan ikke være tjent med, at der igen i år kommer yderligere 20.000-25.000 til.
En del af forklaringen på tragedien i New York og den amerikanske efterretningstjenestes uvidenhed om aktionen er også den naivitet og ønsketænkning, som den multikulturelle ideologi har plantet og spredt i Vesten, og som bandlyser al skepsis som racisme.
Men de ideologiske signaler til oprøret med civilisationen har været der hele tiden, ordet jihad kendte vi alle også før 11. september, men de, der fortvivlet advarede, blev hånet og hetzet imod.
Heldigvis begynder selv de politisk korrekte broderskaber nu at fokusere på indvandringen som et ægte problem.
Det er velgørende, at man har set mennesker, som i den grad har forsvaret godhedsindustrien og den falske humanisme, nu være på barrikaderne og sige, at det, der er foregået i en årrække, vist nok er forkert.
Der var et godt eksempel.
Haderslevs biskop, Niels Henrik Arendt, har eksempelvis for nylig gjort sig til talsmand for at begrænse indvandringen, hvor han siger, at indvandringen vil forandre Danmark på en måde, som han ikke vil bryde mig om.
Medens vi er i fuld gang med at integrere 5 personer, så kommer der 500 nye ind.
Vi når slet ikke at reagere på de første, før de næste kommer, og vi kan ikke overkomme det.
Jamen det er jo rigtigt.
Og vi, der taler med folk, der beskæftiger sig med det her, ikke politikerne, men med dem, der sidder ude omkring i kommunerne, dem, der arbejder med det her, dem, der faktisk gør en indsats ifølge alle de pålæg, der bliver lagt herindefra, ved, at de siger: Det nytter ikke noget, integrationen duer ikke, så længe der kommer så mange, for vi kan ikke kapere det.
Lige som vi føler, at der er noget, der er ved at gå i hak, kommer der en hel masse nye, der skal tages hensyn til, og så kan vi ikke følge op på det, vi er i færd med at følge op på.
Så lad være
med den snak om, at det alene er integration, vi orker ikke at høre om det længere.
Det er ikke alene integration, der er svaret på, hvad vi gør ved det her.
Det er bestemt også, at vi standser den tilstrømning, som vi har været bebyrdet med i
årevis
Også i Danmark arbejder flere muslimske organisationer åbenlyst på at indføre sharia.
Også i Danmark opererer muslimske terrornetværk til trods for regeringens påstande om det modsatte.
Har vi ikke set statsministeren fortvivlet stå
i tv og sige, at der er ikke noget om noget som helst, hvorefter den ene skandale efter den anden bliver oprullet, og danskerne måbende ser til? Allerede i november 1997, for 4 år siden - det var lige efter, at 60 vestlige turister var blevet myrdet i den egyptiske by Luxor - rettede jeg henvendelse til såvel statsministeren som justitsministeren for at spørge om, hvilke forholdsregler politiet og politiets efterretningstjeneste havde taget for at sikre, at Danmark ikke er udklækningsanstalt for terroraktioner.
Ligeledes ønskede jeg oplysning om, hvor mange herboede asylanter, der var eftersøgt for international terror.
Jeg stillede spørgsmålet dengang på baggrund af, at Egyptens præsident, Husni Mubarak, rettede et uhørt skarpt angreb på den danske regering, idet han sagde: »Enkelte europæiske lande som Danmark og England giver nøglepersoner fra disse barbariske terrorgrupper asyl«, og Mubarak fortsatte: »Det er forargeligt, at disse lande via deres asyllove yder beskyttelse til massemordere, som dermed i ro og mag fra deres vesteuropæiske baser kan forberede deres brutale aktioner.«
Statsministeren kommenterede aldrig nogen sinde Mubaraks angreb, og svarene på mine spørgsmål til regeringen var intetsigende.
Det samme har været tilfældet, når jeg og flere af mine partifæller gang på gang har bedt regeringen om svar på lignende henvendelser, når vi har tryglet om, at den fanatiske islamisme som et mindstemål blev taget alvorligt.
Intet blev iværksat, intet blev gjort, for
emnet måtte i det politiske korrektheds navn ikke berøres.
Er det set i det lys urimeligt, at det spørgsmål stilles?
Kunne tusinder af menneskeliv i New York have været reddet, hvis Vesten allede for 4 år siden havde taget den egyptiske præsident alvorligt, hvis man allerede efter angrebet i Luxor og efter de snesevis af bestialske selvmordsaktioner på israelsk jord, der fulgte efter, med samme indædte vilje, som det nu sker, havde erklæret en verdensomfattende krig mod fanatismen?
Ingen vil være i stand til at svare på det spørgsmål, og bagklogskab kan vi jo ikke bruge til noget som helst.
Lad os derfor alene midt i sorgen over tragedien glæde os over, at der nu ikke længere er nogen vaklen i geledderne.
Regeringen kan derfor i denne sag, forudsat regeringen står urokkelig fast på sine hidtidige meldinger, og der er intet, der siger mig på nuværende tidspunkt, at det skulle være anderledes, forvente hundrede procent loyal opbakning fra Dansk Folkeparti.
Jeg vil godt lige også kort kommentere en ting, som også har været oppe i debatten i forhold til terroraktionen, og hvor det tragiske terrorangreb på USA har ført til, at nogle politikere har brugt situationen til en fornyet debat om det danske forsvarsforbehold.
Det er ikke rimeligt, at det bliver gjort, og slet ikke på dette grundlag.
Jeg har også lagt mærke til, at flere danskere nu synes villige til at ofre forbeholdet mod Danmarks deltagelse for sikkerhedens skyld.
Det er der måske ikke noget at sige til lige nu, for terroren mod World Trade Center i New York var en så modbydelig ugerning, at mange er villige til at gå meget langt for at komme dæmonerne til livs. Hvis terroren varsler en verden, hvor mere af den slags kan ske, kræver det en energisk forsvarsindsats fra de vestlige landes side, og da terrorens netværk er rullet ind over os med indvandringen, kræver det en massiv visitering af indvandrergrupper for at optrevle terrormiljøer.
Af de mest ivrige unionstilhængere har økonomiminister Marianne Jelved jo været i spidsen og fisket i rørt vande om, at nu må vi kappe forbeholdet.
Det kan desværre ikke undre.
Jeg synes, at hvis man er mere besindig, og det er vi da nogle stykker der er, så må man stoppe op og overveje, om det generelt er en god idé, at Danmark slipper tøjlerne i vores egen forsvars- og sikkerhedspolitik.
Spørgsmålet er, hvordan Europa bedst forsvarer sig imod nye fjender.
Groft sagt så står valget mellem nationalstaterne eller Unionen.
Til slut nogle kommentarer til elementer i åbningstalen, hvor regeringen bestemt ikke skal forvente nogen opbakning fra Dansk Folkeparti, for selv om statsministeren forsøgte at bryste sig med regeringens indsatser på omsorgsområdet, herunder alt det, som han stillede i udsigt, så tror jeg ikke, at det vil lykkes for statsministeren at bilde befolkningen det ind, for det passer ikke.
Regeringen har nemlig på en række områder gjort almindelige danskeres livsvilkår og livskvalitet dårligere, end de var, da den tiltrådte i 1993.
Omsorgsområdet er et ganske specielt og særligt problem, og først og fremmest er hjemmehjælpen katastrofal.
De ansatte er magtesløse.
Hver og én af dem har den bedste intention om hver evig eneste dag at gøre arbejdet anstændigt.
De vil meget gerne kunne yde den omsorg og pleje, som de ældre fortjener, men har ingen mulighed for at yde den, fordi de er pressede.
Det er uacceptabelt.
Så meget desto mere har vi andre grund til at være dagens hjemmehjælpere evigt taknemmelige.
Det arbejde, de yder til en foragtelig løn, er enestående.
Således er mere end 10.000 plejehjemspladser blevet nedlagt, siden Socialdemokratiet og De Radikale fik regeringsmagten.
Det rammer især den meget store gruppe ældre, som er for friske til at være på plejehjem, men som på den anden side bare er almindelig utrygge ved at være alene.
Socialdemokratiet og andre partier er begyndt at snakke om problemerne for de ældre, og det er jo altid noget.
Nu lyder der andre toner.
Regeringen overtog sådan et nogenlunde rimeligt sygehusvæsen.
I dag er det altså sygehusene, der er blevet syge, og Danmark er dumpet langt ned på verdensranglisten.
Eksperter skønner, at der skal tilføres mindst 10 mia. kr., bare for at vi igen kan være sundhedsvæsenet bekendt.
Det er fuldstændig urimeligt, at vi danskere, som betaler mere end halvdelen af vores løn i skat, fortsat skal finde os i, at der ikke sørges ordentligt for os, hvis vi bliver syge.
Det er jo grotesk.
Det er jo absurd.
Enhver, som føler noget for det danske velfærdssamfund, må uvægerlig føle sig meget, meget fortørnet over den måde, hvorpå ældre og svage behandles.
Pensionisterne har tillidsfuldt betalt deres skat i hele deres erhvervsaktive alder.
Og de har derfor krav på de ydelser, der begrunder den høje skattebetaling.
Det er ordentlige mennesker, vi taler om.
Og når regeringen så let gang på gang forringer deres vilkår, hænger det sammen med, at det netop er ordentlige mennesker fra generationer, der har selvrespekten i behold, og som derfor ikke er vant til og ikke bryder sig om at klage og protestere.
Så bare vent, til vi andre kommer i den alder: Så vil tingene se anderledes ud, hvis der ikke er rettet op på forholdene.
Det må vi så være med til at gøre.
Vi må så i anstændighedens navn være de ældres talsmænd, dem, der ikke har lyst til at protestere, dem, der ikke magter det.
Og det vil vi fortsat være.