Morten Helveg Petersen (RV), 2004-12-15:
Lad os starte med at opsummere Det Radikale Venstres principielle holdning til finansloven.
For det første: Regeringens og Dansk Folkepartis finanslov er et valgoplæg.
Regeringens og Dansk Folkepartis finanslov svarer bevidst ikke på, hvordan de store udfordringer i dansk økonomi håndteres.
For det andet: Regeringen har ikke svaret på, hvordan der skaffes 60.000 ekstra arbejdspladser
, selv om dette er betingelsen for, at regeringens økonomiske politik kan hænge sammen.
For det tredje: Regeringen diskuterer ikke fremtidens velfærdssamfund.
I stedet er regeringens prognoser nu på tredje år de mest optimistiske blandt fagøkonomer, og for tredje år i træk er der desværre tegn på, at regeringen tager fejl.
For det fjerde: Regeringen siger et og gør noget andet.
Regeringen taler om miljø, uddannelse, forskning, udvikling, ulandsbistand og meget mere, men i virkelighedens verden fører man blokpolitik med Dansk Folkeparti, skærer i miljøet, sparer over 100.000 ugers voksenuddannelse væk, prioriterer ikke forskning og udvikling og sparer på ulandsbistanden.
For det femte: Regeringen taler om bredt samarbejde, men realiteten er, at det er Dansk Folkeparti, der bestemmer.
For det sjette: Der er brug for en ny kurs.
Det Radikale Venstre foreslår reformer på skatte-, velfærds-, arbejdsmarkeds- og miljøområdet, og at ulandsbistanden og vores internationale arbejde prioriteres højt, her og nu når vi bliver medlem af FN’s Sikkerhedsråd.
Når historien skal skrives om denne finanslov, tror jeg, at man vil beskæftige sig med i hvert fald tre ting: For det første, at en regering vel næppe nogen sinde før i den grad har sagt én ting og så gjort noget andet.
For det andet vil finansloven formentlig blive udlagt som kulminationen af blokpolitik.
Dansk Folkeparti sad allerede for bordenden, stort set inden forhandlingerne overhovedet var begyndt.
For det tredje, at Det Konservative Folkeparti kastede håndklædet i ringen med denne finanslov.
Det Konservative Folkeparti har hidtil haft selvstændige standpunkter til skat, miljø, velfærdsreformer og endda bredt samarbejde, men ikke på et eneste punkt har det påvirket resultatet af finanslovforhandlingerne.
Andre partier får allernådigst lov til at medvirke, når det lige måtte passe i regeringens kram.
Det er ikke ægte bredt samarbejde.
Statsministeren og Venstre taler udadtil om at fjerne EU’s landbrugsstøtte.
På Venstres hjemmeside står der endda, at Venstre ønsker ikke blot at omlægge landbrugsstøtten; nej, den skal helt væk.
Hvad gør man?
Man sænker skatten for landbruget herhjemme.
Man taler udadtil om liberalisering, og indadtil, herhjemme, giver man støttekroner.
Regeringen udlagde miljøet som et område, der skulle styrkes ved præsentationen af finansloven.
Virkeligheden viste sig at være en anden.
Der blev sparet på området – igen.
På ulandsområdet taler statsministeren og regeringen varmt om Afrika og flere penge til miljøbistanden, men der spares hvert år på ulandsbistanden og på miljøbistanden.
Danmark står som bekendt over for at skulle være medlem af FN’s Sikkerhedsråd, og tænk, hvis Danmark i den periode kunne gå foran med et godt eksempel, bekæmpe fattigdom i den tredje verden og indfri FN’s tusindårsmålsætninger.
I stedet er der de sædvanlige besparelser.
Statsministeren taler om behovet for mere uddannelse; Danmark skal leve af viden.
Vi er helt enige, men i praksis er der skåret mere end 100.000 kursustimer for voksne væk.
Man taler om forskning og udvikling.
Vi er helt enige i vigtigheden af disse ting, og alligevel ser vi, hvordan bevillingernes andel af bruttonationalindkomsten er faldende.
Statsministeren taler om konsekvens og rettidig omhu.
I praksis får kirkeministeren lov til at fortsætte, selv om Rigsrevisionen har sagt, at hendes dispositioner var ulovlige, og selv om hun er sat under administration.
I enhver anden parlamentarisk situation havde det haft konsekvenser.
Senest har finansministeren overgået alle andre i forsøget på at tale konjunkturerne op.
Som den eneste mener finansministeren, at ledigheden til næste år vil falde til 155.000, og vi oplevede alle sammen i torsdags, hvordan selv paven måtte inddrages, når man skulle begrunde den form for prognosearbejde.
Kigger man på, hvad stort set alle andre uafhængige økonomer har fundet frem til, står det klart, at finanspolitikken er uholdbar.
Regeringen skylder at svare på, hvordan man vil skaffe 60.000 ekstra arbejdspladser.
Det er påkrævet for at holde liv i 2010-planen, og når man har spurgt finansministeren – senest i torsdags – er der kommet lange svar uden reelt indhold.
Igen i dag har finansministeren mulighed for at svare, og det håber jeg at finansministeren vil benytte sig af.
Jeg frygter lidt for, at vi igen bliver spist af med skønmalerier, med jubeloptimisme, med at vi bare skal være glade, og om ikke andet måske om, at paven også har været taget i ed denne gang.
Det Radikale Venstre har fremlagt et konkret, gennemarbejdet skatteforslag, der kan skabe op mod 50.000 ekstra arbejdspladser.
Vi mener, at regeringen burde tage imod det her tilbud med kyshånd i stedet for at lade sig støbe i skattestoppets beton.
På velfærdsområdet står det nu klart, at regeringen ikke tør eller vil noget som helst.
Som finansministeren sagde om Velfærdskommissionen: Jeg vil ikke alene spørge, om kæden er hoppet af for Velfærdskommissionen; spørgsmålet er, om der overhovedet er nogen kæde.
Finansministerens forhold til uafhængige økonomer svarer efterhånden mest til Draculas forhold til hvidløg.
Finansministeren anklager vismændene for ikke at være redelige, men vismændenes vurdering adskiller sig jo netop også fra finansministerens ved at fokusere på, at der skal skaffes mindst 60.000 arbejdspladser, for at den økonomiske politik hænger sammen.
Det er ikke så rart og bekvemt, når man helst vil tale om, hvor godt det går.
Tilbage står, at der ikke kan ændres på noget som helst på velfærdsområdet før et valg.
Det nye er vel, at statsministeren heller ikke vil ændre på noget efter et valg, for det er han ikke gået til valg på, så det bider sig selv i halen.
Det betyder vel, at vi, hvis den nuværende regering måtte fortsætte, skal helt hen til næste folketingsvalg igen, før partiet Venstre tør tage fat på dette utrolig centrale område.
Det er det samme Venstre, som gik til valg på sloganet »Tid til forandring«, og det er jo næsten helt morsomt i dag.
Hvad gør Det Konservative Folkeparti?
Det så vi udstillet i den forgangne uge.
Vi andre, ikke mindst Det Radikale Venstre, har i øvrigt store forhåbninger til Det Konservative Folkeparti, fordi vi synes, at det må være rigtigt at trække Venstre i den rigtige retning i regeringssamarbejdet.
Skattestoppet blev ellers med finanslovaftalen brudt, ganske vist på et lille felt, men ikke desto mindre brudt, og det var vel også derfor, den konservative skatteordfører sagde til Jyllands-Posten, at den afgiftsforhøjelse, som bryder skattestoppet, netop viser, at det er muligt at gennemføre fornuftige og nødvendige tiltag inden for skattestoppets rammer.
Ordføreren fortsatte med at sige, at man derfor nu ville presse på for en omlægning af bilafgifterne og af aktieavancebeskatningen.
På den baggrund håbede vi på, at De Konservative kunne og ville gøre noget, men vi håbede forgæves.
Sandheden er, at De Konservative har lagt sig pladask på maven for Venstres skattestop.
Vi havde forhåbninger om, at De Konservatives nye profil og nye grønne farve på miljøområdet ville medføre et regulært forsøg på at bryde ud af Venstres skygge, men heller ikke denne gang skete der noget i forbindelse med finansloven.
Og vi havde håbet på, at De Konservative ville tage deres eget slogan fra september, »Mod til at skabe sammenhæng«, som det hedder, så alvorligt, at det også blev til handling.
Der var i hvert fald ikke særlig meget bredt samarbejde over det forløb.
På den baggrund er Venstres slogan »Så ved du, det bli’r til noget« næsten en udsøgt fornærmelse af regeringspartneren, Det Konservative Folkeparti.
For tilbage står, at De Konservative taler om miljø, taler om skat og taler om velfærd, uden at det bliver til noget.
Jeg forstår godt, hvis statsministeren er særdeles godt tilfreds med sin vicestatsminister og med Det Konservative Folkeparti, for der er ingen ballade, ingen uenighed og kun borgerlige stemmer, der arbejder, som et godt slogan hed engang.
Borgerlige stemmer, der arbejder for partiet Venstre vel at mærke.
Hverken statsministeren eller finansministeren kan tale opsvinget i gang.
Hver eneste gang finansministeren har været på talerstolen i forbindelse med finanslovene, har man skudt over målet.
Prognoserne har været for optimistiske, og derfor er der behov for en økonomisk politik, som ser virkeligheden i øjnene, og som tør komme med et bud på de løsninger og de reformer, der skal til for at fremtidssikre Danmark.
Vi er kommet med et bud i Det Radikale Venstre.
Vi vil styrke Danmark til fremtiden ved at investere i forskning, i udvikling og i uddannelse, og vi vil investere i Danmarks miljø.
Vi har senest i dag været med til at fremlægge et fælles forslag, hvori det foreslås, at der investeres i alle disse centrale områder.
Det er et eksempel på, at der er en anden vej end den kurs, som regeringen er slået ind på.
Vores udspil er udtryk for en ny linje, en anden kurs, hvor det internationale prioriteres højt, og hvor vi ikke gør Danmark mindre, end det er.
En kurs, hvor vi bekæmper fattigdom i den tredje verden, også selv om det måtte være mere bekvemt at love guld og grønne skove i en dansk valgkamp.