Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-02-11:
Den politiske ordfører for CD, hr. Peter Duetoft, sagde i sit indlæg: Det kan ikke være et selvstændigt formål at grave dybe kløfter her i Folketinget.
Vi må overveje klogt, hvad det egentlig er for metoder, vi bringer i brug i en politisk debat.
Det har jeg sagt fra starten.
Jeg er glad for, at det bliver understreget.
Regeringen har sat sig en række mål.
Dem har vi ikke opgivet, men vi tager naturligvis også hensyn til de vilkår, hvorunder de mål skal nås.
Jeg synes i virkeligheden, det største problem, som jeg har sporet mange gange undervejs i debatten i dag, er at respektere, at hvis en regering som vor ikke tager hensyn til de forandrede vilkår, der er, så når vi i virkeligheden en værre situation end den, vi havde sat os.
Debatten har nogle gange skiftet karakter fra drilleri og personangreb og den slags til nogle gange også at blive politisk.
At Enhedslisten er sur over, at regeringen har lavet forlig om finansloven for 1999, er i og for sig meget forståeligt.
At Venstre er sur over, at Venstre tabte valget, og at regeringen lavede forlig om pinsepakken med venstrefløjen, er i og for sig også meget forståeligt.
I det hele taget er det meget forståeligt, at der er nogle, der er kede af det her i dag.
Bare de så ikke bliver yderligere kede af, at vi andre ikke er så kede af det, og det er jeg ret ked af at konstatere, at det tyder meget på.
Når jeg f.eks. lytter til fru Ulla Tørnæs' indlæg - hun lyder meget, meget ked af det.
Jeg har både snydt, og jeg har bedraget og begået løftebrud.
Man skulle nødig snavse hænderne til, så sender man hellere sine løjtnanter på banen, og så bruger man et af de politiske våben, der er allerfarligst at bruge: den konstante mistænkeliggørelse.
Jeg ved godt, det ikke er nyt.
Jeg ved godt, det startede på valgaftenen, som hr. Jacob Buksti sagde det før, for det er jo sandheden.
Da valget var afgjort, så lød det:
vælgerbedrag.
Og jeg skal ellers love for, at partiet Venstre kan man ikke anklage for mangel på konsekvens.
Venstres nye opfindelse er nu blevet til en mærkat, der skal klistres op, helst på min person, om mistænkeliggørelse, personangreb og troværdighed.
Jeg ser en lige linje fra noget, der engang blev kaldt uld i mund, til snubletråde, til famleri, til mangel på lederskab, til cykelhjelmen, til Rushdie, og hvad ved jeg.
Nu er det så noget helt andet, man har valgt, men konsekvensen er jo den samme, metoden er den samme,
målet er det samme.
Ærlig talt, hvorfor siger man ikke ligeud, hvad det reelt handler om?
Det er dog til at tage og føle på.
Venstre er uenig i en massiv del af den linje, regeringen står for, og det er fair nok.
Venstre deler ikke regeringens fordelingspolitiske holdning, og det er fair nok.
Venstre er ikke enig i regeringens grønne politiske linje hele vejen igennem
, og det er fair nok.
Venstre synes ikke, når samfundet et øjeblik skal dæmpe sit tempo for ikke at løbe af sporet, at vi så skal fordele den opgave, der skal bæres, ordentligt, solidarisk i såvel den offentlige som den private sektor.
Det er man ikke enig i, og det er fair nok.
Problemet er blot, at man ikke siger det åbent og direkte.
Jeg foretrækker en reel politisk dyst, en reel politisk diskussion.
Dér står vi, og dér står de.
Det er vores standpunkt, det er deres standpunkt.
Det er reelt.
Men den her mudderkastning, som har et helt andet formål, synes jeg ikke er fair.
Lad os i stedet diskutere åbent med åbenstående hjelm, som CD har gjort det i dag, som regeringspartierne har gjort det, som andre partier har gjort det, selv om det ikke var så mange.
At Enhedslisten synes, at vi fører en økonomisk politik, Enhedslisten ikke er enig i, er også fair, men lad være med at blande det sammen med personangreb.
Jeg synes ikke, det er smukt at se på, og jeg tror egentlig ikke, det er særlig respekteret.
Der har jo altid været diskussioner her i Folketinget, lige så lang tid Folketinget har været her, om, hvem regeringen skulle indgå forlig med: Skulle det være til højre side, eller skulle det være til venstre side af salen?
Og når vi indgik forlig til højre side, var de til venstre kede af det, og indgik vi forlig til venstre side, så var de til højre kede af det.
Sådan har det altid været.
Lad os diskutere vores partiers holdninger og regeringens strategi på det politiske grundlag, på det ordentlige grundlag, og lad os komme ud af det her med personræset og personangrebene, det tror jeg ikke fører nogen som helst steder hen.
Ja, man kan finde udtalelser og man kan finde målsætninger, som regeringen har sat sig, og også som partierne har formuleret valgkamp efter valgkamp, som ikke er nået endnu.
Det gælder os alle sammen.
Men jeg tillader mig nu alligevel her i min replik at konstatere, at det Danmark, vi har i dag, er et bedre Danmark
end det, vi overtog ansvaret for ledelsen af for 6 år siden.
Jeg synes også, jeg har lov til at konstatere, at meget, meget betydelige dele af det regeringsgrundlag, vi lagde frem efter valget, er gennemført.
Der er omdelt en dokumentation derfor - jeg skal ikke gå i detaljer -
og det er da ganske flot.
Vi er jo ikke mere end en fjerdedel henne i den samlede valgperiode, og hvis vi måler, hvor meget der er gennemført i forhold til regeringsgrundlaget, så er vi langt over en fjerdedel.
Jeg siger det med risiko og angst og bæven for at blive skældt ud for, at vi er på vej ind i en reformpause.
Det ville virkelig være at svigte, føler jeg, hvis en regering under Socialdemokratiets og De Radikales ledelse
ikke tog højde for kursen for det store danske skib, hvis der var en forhindring foran os, og det ved vi jo der er. Vi ved da godt, at den finansielle krise i Latinamerika, i Asien, i Rusland påvirker os.
Vi ved da også godt, at den økonomiske vækst i Europa påvirker os.
Sådan har det jo altid været.
Da der var oliekrise i 1970'erne, som hr. Peter Duetoft fremhævede, måtte en regering selvfølgelig justere, rette ind, og sådan vil det også være fremover. Når befolkningens sammensætning i vores samfund ændrer sig, jamen så må en regering da tage højde derfor.
Når der kommer stadig flere ældre og stadig færre yngre, og det er der jo i og for sig ikke noget forkert i, så må vi da indrette vores politik derefter.
Det forkerte ville være ikke at indrette sin politik derefter.
Det ville virkelig være at svigte alt det, vi står for.
Når globaliseringen kommer ind over os med fuld fart og teknologien ligeså, skal vi da satse på efteruddannelse, voksenuddannelse og dygtiggørelse af vore medarbejdere og ligeså seniorpolitik, så vi er sikre på, at der er hænder til at bære velfærden.
Et område, hvor der stadig er meget at gøre, er eksempelvis uddannelsesområdet.
Vi havde været lidt bedre stillet, hvis uddannelseskapaciteten på en række områder havde været større, da vi overtog regeringsansvaret i 1993.
Må jeg nævne et eksempel: de sindslidende.
Jeg havde frygtelig gerne set, at vi havde kunnet forøge uddannelsestakten for de psykiatriske specialer.
Det har vi ikke kunnet tilstrækkelig stærkt.
Vi håber, at vi over nogen tid kan gøre det, men der er meget at gøre her.
Der er sket noget, men der er meget at gøre.
Et andet eksempel er hele vores sundhedsområde og sygehusområde: Der er stadig meget at gøre, men der er dog sket en hel del.
Vi har tilført en række ressourcer, mere end i årene før - ikke alle årene, men ret mange af årene før - og der er sket forbedringer.
Tag hjerteområdet: Vi har fået nedbragt ventetiderne på hjerteområdet.
Og tag de livstruende sygdomme, som vi jo i fællesskab har løftet.
Jeg mener, at det er den form for fornuftigt samarbejde, jeg synes vi skal kendetegnes ved herinde i Folketinget, vil jeg sige til fru Pia Christmas Møller.
Og til allersidst: Lad os koncentrere os om det positive, fremadrettede samarbejde.
Og når Venstre med fremstrakt hånd beder os om at samarbejde, må jeg derfor sige: Ja, men det kræver jo ret stor selvkontrol, når man i dag har skullet tage imod alt det smuds, der er blevet kastet på os heroppefra.
Men vi samarbejder.