Kim Behnke (FP), 1999-01-19:
bliver kort, nemlig den salami, der betyder, at når virksomheder udviser det sociale ansvar, som vi jo i øvrigt fra Folketingets side beder dem om, at ville være villige til at gå ind og betale for en medarbejders behandling af en sygdom, ja, så er vores skattelovgivning i dag så absurd indrettet, at nok må virksomheden afholde udgiften som en driftsudgift og dermed med fradrag, men den lønmodtager, der modtager behandlingen, får en skatteregning oveni.
Der er oven i købet nogle virksomheder, som mener, at lige præcis behandlingen af enkelte eller flere medarbejdere er så vigtig, at de også er parate til at betale skatten, den skat, som medarbejderen bliver ekstra pålignet.
Der er noget galt, når det, at en virksomhed påtager sig et socialt ansvar, skattepolitisk bliver betragtet som noget, der skal gøres til genstand for ekstra skattebetaling.
CD har kæmpet en hård kamp for at få alkoholafvænning
som den første skive af salamien, og det skal CD bestemt have tak for.
Vi håber, at CD har politisk vilje og indflydelse til nu i de kommende år at skære nogle flere skiver af salamien.
Når nu alkoholafvænning bliver omfattet af denne her lovgivning, er jeg jo nødt til at stille spørgsmålet: Hvorfor så ikke også pillemisbrug?
Hvis der er en medarbejder, der har et pillemisbrug, hvorfor kan vedkommende så ikke få lov til at blive afvænnet fra det?
Eller hvad med den medarbejder, der har et narkotikamisbrug? Hvorfor skal medarbejderen ikke have lov til at kunne få arbejdsgiveren til at betale for at blive afvænnet?
Eller hvad med dem, der i antal jo er langt flere, nemlig de mange, mange hundreder tusinde danskere, som minut for minut ødelægger deres liv og skader samfundsøkonomien ved at afbrænde biomasse i form af tobak?
Flere og flere virksomheder indfører en rygepolitik, hvorefter man beslutter sig for, at der slet ikke må ryges eller kun må ryges under ganske særlige forhold på den virksomhed.
Det synes vi ikke er rimeligt.
Dér synes vi faktisk, det ville være rimeligt, hvis medarbejderne af deres arbejdsgiver kan få betalt for en tobaksafvænning. Og med de milliarder, det koster det danske samfund, at folk absolut skal afbrænde biomasse i tobaksform, så må vi sige, at det ville være en samfundsøkonomisk fordel, hvis man på virksomhederne, helst i store grupper, så der er et gruppepres, kunne få medarbejderne afvænnet fra tobaksrygning. For at vise, hvor absurd vores lovgivning er indrettet, er det sådan, at hvis en arbejdsgiver beslutter sig for, at en medarbejder skal have briller for at kunne sidde foran en computerskærm, så må virksomheden gerne betale for, at medarbejderen går til øjenlæge og får briller for at kunne udføre sit arbejde foran computerskærmen, og medarbejderen bliver ikke sat i skat af det.
Men er medarbejderen så uheldig, at grunden til, at vedkommende ikke kan se det, der er på computerskærmen, er, at vedkommende har en begyndende grå stær, ja, så må arbejdsgiveren altså ikke betale for, at den operation gennemføres, så vedkommende kan passe sit arbejde. Sådan er der så mange absurditeter i den her lovgivning, vi nu beskæftiger os med.
Vi forventer derfor fra Fremskridtspartiets side, at det her lovforslag nr. L 149 bliver det første af rigtig mange.
Vi vil, efterhånden som argumenterne tårner sig op, opleve, at det punkt, vi har som det næste på dagsordenen, nemlig at man giver helt slip og siger, at selvfølgelig skal arbejdsgivere, der vil påtage sig et socialt ansvar, have lov til at gøre det, og selvfølgelig skal de medarbejdere kunne modtage sygdomsbehandling af den ene og den anden art, uden at de af den grund skal have en ekstra skattebetaling, er rimeligt.
Så vi støtter naturligvis lovforslaget og glæder os til den mere principielle og omfattende debat under det næste