Villy Søvndal (SF), 1999-05-11:
Der er jo en uhyggelig aktualitet i forespørgslen, som vi har i dag, om beslutningerne på NATO-topmødet i Washington, om planerne om et øget EU-forsvarspolitisk samarbejde.
Alt sammen sat i perspektiv af katastrofen og krigen i Eksjugoslavien.
Hvis man skærer igennem al teknikken og den mere forventelige retorik i de dokumenter, der er blevet vedtaget på NATO-topmødet, indeholder det efter SF's opfattelse tre substantielle ændringer, som ganske vist har været undervejs i et stykke tid, men som blev konfirmeret på topmødet. Det drejer sig om en udvidelse af alliancens operationssfære, dér, hvor der i teksten står: fremme sikkerhed, velfærd og demokratiet i hele det euroatlantiske område.
For det andet drejer det sig om muligheden for at gå i krig uden et egentlig FN-mandat, selv om det bliver fastslået, at et FN-mandat er klart at foretrække.
Og så for det tredje drejer det sig om at give grønt lys til at gå videre med et tættere EU-sikkerheds- og forsvarspolitisk samarbejde. Jeg har med meget stor interesse læst udenrigsministerens beroligende kronik i Jyllands-Posten, dateret den 4. maj 1999, hvor udenrigsministeren siger: »Der foretages ikke en specifik afgrænsning, men det naturlige fokus vil være det euroatlantiske områdes sikkerhed og stabilitet.« Jeg synes, at udenrigsministeren fortjener ros for sin åbenhjertighed.
Der er fra nu af ingen afgrænsning.
Der er noget, der er naturligt, men der er netop ingen afgrænsning.
En anden stor ændring drejer sig om FN's rolle.
Det var i øvrigt ønsket fra senator Roth fra NATO-parlamentarikernes forsamling, at man ikke længere var undergivet det, han betegnede som kunstige begrænsninger forstået som FN-mandater i NATO's operationsmuligheder.
Topmødet betyder altså på de to afgørende lakmusprøver, at vi er på vej fra den orden, som FN som konfliktløser fik tildelt efter den anden verdenskrig med Folkeforbundets fallit, til en situation med øget selvtægt.
Er regeringen kommet så langt, at den synes, succeskriterierne opfyldes i den her aktion?
Hvis ikke man synes det, er det så ikke for tidligt at gøre det til konklusionerne, hvor man er lige midt i en konflikt, som vi har svært ved at se opfylder succeskriterierne?
Vi er faktisk af den stik modsatte opfattelse: at afkoblingen af verdenssamfundet på alle måder ikke alene har været med til at forstærke problemerne på Balkan, men også har gjort det sværere både at finde løsninger og svar, der hjælper dem, der betaler prisen for de fatale fejlbeslutninger.
Jeg vil for SF's vedkommende sige, at vi har jo bevæget os - det tror jeg alle partier har - fra den fælles glæde over Murens fald til en situation, hvor modsætningerne er større end på noget tidspunkt efter den kolde krigs ophør.
Derfor er der ikke behov for nye forsvarsmæssige opbygninger i Europa, tværtimod.
Det er ikke nye
forsvarsopbygninger, der løser de stigende modsætningsforhold.
Tværtimod er EU's chance netop at være en ikkemilitær organisation, der kan spille en stabiliserende rolle, som EU ikke ville kunne spille, hvis man tildeler EU den nye militære dimension.
For os er den diskussion, der hedder institutionerne, ikke afgørende.
Det er af både udenrigsministeren og statsministeren tidligere blevet gjort til et afgørende punkt, om det ligger i WEU eller EU.
Det er ikke den institutionelle ramme, der er afgørende for SF.
Det er det substantielle indhold, nemlig diskussionen om, hvorvidt EU i stigende grad i stedet for økonomisk sikkerhedspolitik skal føre militær sikkerhedspolitik.
Det er dér, vandene skiller.
Det er også derfor, at diskussionen om forsvarsforbeholdet er uendelig aktuelt.
Den klares ikke ved at tage en diskussion om den institutionelle ramme.
Det var det substantielle, der var det afgørende ved det danske forbehold. Jeg skal derfor fra SF's side foreslå følgende:
Forslag til vedtagelse
»Idet Folketinget konstaterer, at der i Europa er behov for en ny, ikkemilitær sikkerhedspolitik, opfordrer Folketinget regeringen til at modarbejde alle forslag om en militarisering af EU-samarbejdet.«