Villy Søvndal (SF), 2002-05-28:
Når debatten om de hårdest ramte narkomaner, som jo egentlig startede for 4 år siden, til sin tid skal skrives, tror jeg, at man vil huske den som en debat, der på to afgørende områder rykkede debatten.
Det ene er, at vi kom væk fra den der rene symboldebat, der ikke har forholdt sig til det indholdsmæssige, skældsordsdebatten.
Jeg ser, at selv hr. Jørgen Winther fra Venstre i Dagens Medicin er citeret for at sige, at hvis det kan dokumenteres, at heroin har de virkninger, at nogle bliver afvænnet, så ville han på et tidspunkt være tilhænger af det.
Det vil jeg godt kvittere for, for det synes jeg er ganske langt i forhold til, hvor debatten startede i sin tid.
I stedet for en debat på skældsord, hvor jeg husker starten på debatten med overskrifter som »Skal vi være statspushere?« og »Skal vi have statsheroin?«, er vi nu kommet til det reelle i debatten, nemlig hvordan hjælper vi bedst nogle mennesker, der har en ekstrem høj dødelighed. Det her område er jo kendetegnet ved, at Danmark har den næsthøjeste europæiske dødelighed, som i øvrigt er vokset i takt med, at vi har brugt straf og stress.
Hvis man kigger på kurven over dødelighed, er den direkte lineær i forhold til politiets indsats på det her område.
Det synes jeg bør vække til nogen eftertanke hist og her.
Vi driver med den danske narkodebat mennesker ud i en for tidlig død.
Det er det ene hovedproblem. Den andet ting, som jeg synes den her debat har hjulpet med til, har været at sikre, at det altid gav lidt penge til misbrugsbehandlingen.
Det er jo ikke rigtigt, som det blev påstået på et tidspunkt i debatten, at vi havde en meget lavt udbygget behandlingsindsats.
Det er også fint.
Hvad er det så, vi er blevet klogere på, siden debatten startede for 4 år siden?
Det er vel specielt to ting.
Den ene er, at det schweiziske forsøg meget klart siger, at hvis man gennemfører et forsøg med udlevering af heroin til den hårdest ramte gruppe af stofmisbrugere, så får de et bedre helbred.
Det synes jeg godt er til at forstå.
Hvis man ikke skal ud og indtage urene stoffer; hvis man ikke skal prostituere sig for at skaffe penge til de stoffer, man skal have; hvis ikke man skal leve det dybt uværdige liv på Istedgade, hvor man sprøjter med vand, der er hevet op af rendestenen og blandet med alle mulige andre ting
; hvis man sikrer, at de mennesker i stedet for får et rent stof, så sikrer man også, at de får en bedre helbredsmæssig tilstand og ikke dør så tidligt. Det andet, man kan konkludere af det schweiziske forsøg, er, at deres sociale forhold forbedres markant.
Det synes jeg også godt man kan forstå.
Når hele ens liv ikke skal bruges på den kriminelle yderbane, kan man bedre fastholde et ordentligt forhold til venner, til familie, til naboer osv. Så vi hjælper de mennesker igennem til de sociale forhold, der også skal bære dem videre i det her liv, i stedet for at fastholde dem i den ekstreme isolation, det er at være stofmisbruger.
Det tredje, vi ser i det schweiziske forsøg, er, at de i forhold til arbejde og uddannelse klarer sig klart bedre, end de gjorde før.
Vi ser også - det har været en af indvendingerne imod det, og derfor vil jeg godt nævne det allerede nu -
at for mange er det her en vej til afvænning.
Det synes jeg også godt man kan forstå.
Når ens liv ikke længere er fuldstændig kaos, så kan man også begynde at overveje et liv, der betyder, at man reetablerer rammerne omkring et liv, også et stoffrit liv.
Derfor kan man også for dem, det er meget vigtigt for, betragte det her som en vej til at nå helt ud af stofferne.
En sidegevinst i de schweiziske forsøg er, at kriminaliteten styrtdykker.
Det synes jeg ikke er det stærkeste argument.
Jeg synes, at det er et vigtigt argument, men jeg synes, at man skal fastholde fokus på stofmisbrugeren i denne her diskussion.
Anklagen mod de schweiziske forsøg har så været, at det kunne man sagtens sige, men det var ikke videnskabeligt veldokumenteret.
Så kom de hollandske forsøg, og der tror
jeg, at alle måtte tilstå, selv de, der var meget hårde kritikere af et sådant forsøg, at det her var så veldokumenteret, som et forsøg overhovedet kunne blive. Men hvad var det så, man dokumenterede i de hollandske forsøg?
Det var, at to tredjedele, 66 pct., fik det bedre med den her behandling.
To ud af tre fik det bedre; fik det bedre
helbredsmæssigt; fik det bedre socialt; var bedre i stand til at organisere deres liv.
Nogle havde så sagt: Det kunne man også klare med metadon og andre stoffer.
Det er ikke den rigtige konklusion på det hollandske forsøg.
Det hollandske forsøg siger tværtimod, at der er en gruppe, som kun kan hjælpes, hvis man giver dem heroin.
Det, jeg kan se i den offentlige debat, er, at der så er opstået et nyt sæt argumenter.
Jeg skal lige kort forholde mig til dem.
Jeg mener, at der er forskellige nye argumenter i dagens debat.
Det ene lyder, at først skal behandlingssystemet udbygges fuldt ud. Hvis det kommer til at fungere tilstrækkeligt, så kan vi begynde.
Jeg skal ikke trætte med taler om den sociale massegrav og sådan noget
, men jeg vil bare sige, at hovedparten af danske amter er på vej til at spare på det her område.
Hvad betyder dét?
Det betyder, at man yderligere vil udskyde det tidspunkt, hvor et sådant forsøg kunne hjælpe mennesker, fordi man går ind i besparelser på misbrugsbehandlingen rundt om i amterne lige præcis i det her efterår.
Jeg havde en debat tidligere i dag med socialministeren om behandlingen, og jeg skal ikke trætte med den mere.
Men pointen i forsøgene er jo, at selv om vi havde en fuldt udbygget behandlingskapacitet, så er der nogle mennesker, der ikke profiterer af behandlingssystemet, og det er dem, vi diskuterer i forhold til et forsøg med lægeordineret heroin.
Det andet argument er, at det skulle være utrolig dyrt at gennemføre et sådant forsøg.
De har fået et notat, og jeg skal bare citere konklusionen i notatet.
I Dagens Medicin står der: Notatet henviser til erfaringerne med lægeordineret heroin i Schweiz.
De viser, at behandlingen koster 250 kr. pr. narkoman om dagen.
Til gengæld sparer samfundet store summer på især et markant fald i kriminaliteten samt mindre sygdom blandt narkomanerne.
Den besparelse løb op i 472 kr. pr. narkoman om dagen.
Det vil sige, at besparelsen ved at give lægeordineret heroin er næsten dobbelt så stor som udgiften.
De, der argumenterer med økonomiargumentet, argumenterer enten mod bedre vidende, eller også har de ikke sat sig ind i, hvordan tallene er.
Det argument duer ikke.
Det tredje argument har været, at det her var en glidebane; at hvis man først startede det her, så kunne man ikke stoppe folk i at kunne komme ind og få stoffer.
Der har også været et argument om, at man jo så kunne kvalificere sig.
Hvis man som meget ung startede et misbrug, kunne man efter 5 år kvalificere sig til heroin.
Jeg tror, at de, der fremfører det argument, har meget lidt forståelse af, hvad det vil sige at være stofmisbruger.
Det er et skinargument, og man bedes venligst opfinde et bedre.
Så har der været det argument, at det her var et dårligt moralsk signal til ungdommen.
Man kunne risikere, at det ville betyde langt, langt flere stofmisbrugere, hvis de fik det her signal.
Det forstår jeg ikke.
Det bygger på den kæmpe illusion, at vi i forvejen ikke bruger narkotika.
Det gør vi jo.
Vi har lige fået en rapport, der siger, at Danmark er det land i Europa - så vidt jeg husker debatten - der bruger mest.
Vi bruger det til smertebehandling af folk, der har cancer.
Vi bruger det til smertebehandling af folk, der har meget ondt i ryggen.
Der er altså ingen moralske skrupler i forhold til at bruge det.
Men når vi taler om mennesker, der har virkelig ondt, ondt i livet, ondt i sjælen, ondt overalt, så kommer pludselig de høje moralske paroler.
Hvorfor er det sådan, at kun førsteklasses danskere kan deltage i det her, mens de, livet gør virkelig ondt på, ikke kan få lov?
Det er første gang, vi bringer det her til afstemning i Folketingssalen.
Jeg havde sådan set et håb indtil, forstår
jeg, Venstres gruppemøde om, at der var et flertal, der ville stemme efter grundlovens bestemmelser om medlemmers overbevisning.
Jeg forstår, at man på Venstres gruppemøde har vredet armen om på nogle helt til det punkt, hvor de siger av.
Det synes jeg er ærgerligt, specielt i frihedens århundrede, og vil godt kvittere Socialdemokratiet, der ofte i den offentlige debat bliver beskyldt for kadaverdisciplin, for dog at give friheden fri i et så etisk væsentligt spørgsmål som det her.
Og jeg må sige, at det oprigtigt undrer mig, at Venstre, altså netop liberalt tænkende folk - for jeg ved, der er tilhængere i Venstre - i dag vil stemme efter at have fået armen vredet så langt om, at jeg næsten synes, at det er synd.