Jacob Buksti (S), 1998-10-08:
Blot dette til det sidste, som jeg faktisk mener at jeg svarede på før, men jeg kan da godt gentage det: Det, man arbejder ud fra, som man jo så skal forhandle med arbejdsmarkedets parter, er en model, som dels netop skal forhandles i kontakt med arbejdsmarkedets parter, dels skal sikre, at der ikke sker en forringelse af niveauet, og at man gennemfører de fordelingsmæssige virkninger, og her er det sådan, at det drejer sig om det første år.
Det, man så i givet fald kan vælge imellem dér, er det bedste af de 2 foregående.
Når man kommer på aktivering, og det er det hele øvelsen går ud på, er der faktisk ret mange, som stiger.
Hr. Frank Dahlgaard er meget optaget af betalingsbalancen, og tænk en gang, jeg var meget, meget overrasket over at få stillet det spørgsmål.
Det kunne jeg slet ikke have regnet ud at jeg ville få, så derfor har jeg medbragt en kopi af en kronik fra Politiken den 28. september, som jeg ved er uddelt som bilag til Finansudvalget.
Det kan være, at hr. Frank Dahlgaard ligefrem selv har set den.
Den 28. september 1998 skriver de to vismænd, Niels Kjærgaard og Per Birk Sørensen, og der står allerøverst: »Ingen grund til panik skriver to af de økonomiske vismænd: Betalingsbalancen er ikke så væsentlig en økonomisk indikator, som mange vil gøre den til.«
Sådan er der så mange gode citater rundt omkring.
Jeg skal bare tage et, som kommer lidt senere:
»Men i økonomi får man aldrig noget gratis.
Og præcis i den nuværende konjunktursituation, hvor væksten i bedste fald er ved at flade ud, vil yderligere stramninger af den økonomiske politik meget let føre til, at arbejdsløsheden igen begynder at stige«. Endelig til sidst siger de så: »Det er i princippet ingen kunst at frembringe et overskud på betalingsbalancen, hvis man ser stort på, om det sker ved at sætte opsparingen op eller investeringerne ned, eller hvis man ser stort på beskæftigelsen.« Derfor er der sådan set ingen kunst i, at Venstre og De Konservative tidligere kunne have et stort betalingsbalanceoverskud, når man havde 380.000 arbejdsløse. Denne regering har satset på at skaffe folk i arbejde, og vi har faktisk været i stand til at kunne fastholde en balance på betalingsbalancen indtil nu.
Danmark er ikke længere noget lille puslingeland, der hygger sig i smug, mens hele verden brænder omkring os.
Vi sover ikke tornerosesøvn, og vi har ambitionen om at gøre Danmark til et foregangsland.
Og vi har meget at være stolte af: Danmark yder en stor indsats i det fredsbevarende og fredsskabende arbejde i de internationale brændpunkter.
Vi spiller en nøglerolle i udviklingen i Østersøområdet.
Vi går foran i bistanden til de allerfattigste lande i verden.
Vi spiller en absolut førerrolle i den internationale miljøpolitik.
Danmark deltager med andre ord meget aktivt i den internationale udvikling.
Vi har en rolle at spille som forkæmper for de samme værdier, som det danske samfund bygger på.
Men opgaven er stor: Halvdelen af verdens befolkning, 3 milliarder mennesker, lever for under 14 kr. om dagen.
De fleste danskere har det godt, og de fleste danskere har en rimelig velstand.
Danmark er det land i Europa, som har mindst fattigdom.
Men der er også danskere, der har brug for, at der gøres en ekstra indsats; der findes stadig svage grupper.
Men det er ikke kun et spørgsmål om penge, altså om at få en check en gang om måneden; det er også og måske i højere grad et spørgsmål om oplevelsen af at være med i et fællesskab og at være med i samfundet.
Og Socialdemokratiet understreger, at der skal være plads til alle og brug for alle.
Når vi kigger ud over verden, kan vi se en række økonomier i krise: først Sydøstasien, siden Rusland og Latinamerika, og det er bekymrende og ikke uden betydning for Danmark, men den danske økonomi er grundlæggende sund.
Vi er ikke desto mindre afhængige af omverdenen som et lille land med en meget stor samhandel. Men Europa kan meget vel vise sig at være en rolig ø i et stormfuldt hav, og det er der meget der tyder på at det vil blive, hvis der ikke overreageres.
Og i denne sammenhæng må man huske på, at to tredjedele af den danske eksport netop går til EU, og at Danmark nu har fået en aftale om en tilknytning til euroen, en aftale, der giver stabilitet.
Men hvad er der så gået galt?
Ja, efter Murens fald oplevede vi en jubeloptimisme og en meget stærk tiltro til, at en global frihandel og en markedsøkonomi i de enkelte lande automatisk gav velstand og vækst i hele verden.
Teorien passer, men praksis viser, at mange af de lande, der har oplevet en blomstrende vækst, også har haft en række sygdomme: korruption og en lille gruppe mennesker, der benyttede egen politisk og økonomisk magt til personlig berigelse.
De kulturelle og demokratiske værdier, som markedsøkonomien også bygger på, kommer ikke af sig selv; de skal findes som en del af det politiske liv.
Vi må i denne situation have tillid til de internationale institutioner, som verdenssamfundet har udviklet, for der er ikke noget alternativ til internationalt økonomisk samarbejde.
Men som en anerkendt amerikansk økonom har sagt for nylig: Det varer noget, inden den globale kapitalisme vil genvinde sin aura af ufejlbarlighed.
Udfordringen for Danmark ved tærsklen til et nyt århundrede er at sikre et Danmark i en verdensomspændende konkurrence, hvor viden og kapital kan flyttes hurtigt over landegrænserne, og det stiller store krav til, hvordan vi indretter os politisk og økonomisk, og det stiller krav til alle danskere.
Det kan og skal Danmark ikke konkurrere med.
Vi skal derimod bl.a. arbejde ud fra den danske model på arbejdsmarkedet.
Og hvad er det så, der kendetegner den danske model?
Det er først og fremmest et stærkt samarbejde mellem regeringen, lønmodtagerne og arbejdsgiverne og mellem lederne og medarbejderne.
Og i forrige uge så vi et eksempel på, at den danske model virker: Det var muligt for regeringen at indgå en trepartsaftale med arbejdsgiverne og lønmodtagerne om en ny fase i den aktive arbejdsmarkedspolitik.
For tredje gang siden regeringens tiltræden i 1993 laver vi en reform om arbejdsmarkedspolitikken.
Vi skifter ikke spor, vi går videre i den samme bane, som blev lagt allerede i 1993.
på ca. 180.000 - en halvering sammenlignet med 1993 - er det største problem nu de mennesker, der har været ledige i alt for lang tid.
Vi skal derfor udnytte de gunstige vilkår til at skabe muligheder for alle, især for de mennesker, som trods den store beskæftigelsesfremgang endnu ikke er kommet i gang.
Vi er i en fase nu, hvor der er brug for alle, såfremt de ambitiøse mål, regeringen har sat sig frem til år 2005, skal virkeliggøres, og det er vores agt.
Hovedelementerne i arbejdsmarkedsreformen er en endnu hurtigere aktivering af ledige i job eller uddannelse, en hurtigere og mere effektiv arbejdsformidling, hensyn til den enkelte, en stærkere indsats for de svage ledige, at a-kasserne får en mere aktiv rolle, og at virksomhederne får påtaget sig et større ansvar for aktiveringen af de ledige.
Derfor skal der nu også stilles krav til virksomhederne og til arbejdsmarkedet.
Det er således gennem de seneste 5 år skabt resultater, der viser, at regeringen lever op til de løfter, der er givet, og det bliver vi ved med.
Det gælder også i spørgsmålet om velfærdssamfundets fremtid.
Debatten herom har bølget frem og tilbage i den senere tid, uden at noget nyt er tilføjet.
Nogle har talt om en forsørgerkultur, andre om bestikkelse, men næsten alle med én fællesnævner: at der er en krise i velfærdssamfundet.
Noget drastisk må der gøres, siger man, hvis vi ikke alle sammen skal ende i det store sammenbrud.
Og hvis bare børnechecken blev indkomstreguleret, ville alle problemer være løst, og hvis blot der blev gennemført en massiv udlicitering, ville alle problemer forsvinde pist væk. Myterne trives, men perspektivet fortoner sig i det fjerne.
Men det er helheden i det fællesskab, vi kalder velfærdssamfundet, og ikke kun løsrevne brokker, der må være i fokus i diskussionen.
Systemerne, der kan sikre, at ydelserne bliver leveret, er sekundære og må hele tiden tilpasses de faktiske forhold
, men samlet er rammen omkring fællesskabet med til at udvide friheden, trygheden og udfoldelsesmulighederne for den enkelte. Der er stor opbakning til velfærdssamfundet fra danskerne.
Det viser senest Finansministeriets store undersøgelse om danskernes syn på den offentlige sektor.
Konklusionen er klar: Danskerne har gennemgående et godt forhold til den offentlige sektor, samtidig med at tilliden til de offentlige institutioner er blandt verdens største, og tilfredsheden med de ydelser, der leveres af det offentlige, er stor.
Men det er ikke ensbetydende med, at opbakningen er blind.
Derfor skal velfærdssamfundet løbende tilpasses nye tider og nye krav, men det skal ske inden for en forståelsesramme, hvor fællesskabet har et ansvar for den enkelte, og hvor den enkelte har et ansvar for fællesskabet.
Det er åbenlyst, at velfærden afhænger af den produktion, som vi skaber sammen.
Derfor kan vi ikke både få mere velfærd, flere penge til privatforbrug og mere fritid.
Der skal prioriteres.
For Socialdemokratiet er forholdet mellem borgerne og det offentlige centralt.
Borgere har rettigheder som brugere af offentlig service.
Det er for primitivt.
Vi mener faktisk, at velfærdssamfundets kvalitet skal måles på borgernes rettigheder og kvaliteten af den service, borgerne oplever. Markedet kan ikke klare alt.
Velfærdstanken om borgernes rettigheder og lige muligheder kræver fortsat, at politikerne er deres ansvar i forhold til markedet bevidst, så markedet fungerer til gavn for alle borgere og ikke kun til gavn for de få.
Det er jo netop også her, skillelinjerne går i dansk politik, hvis nogen ellers skulle være kommet i tvivl herom på det seneste.
Ja, man kan fristes til at sige, at skillelinjerne i dansk politik er nøjagtig de samme skillelinjer, som findes ude i Europa: På den ene side en strategi, der er baseret på at skabe større ulighed i samfundet, i England repræsenteret ved de konservative, i Tyskland ved CDU og i Danmark ved en række borgerlige partier.
Hovedingredienserne er større lønspredning, f.eks. gennem nedsættelse af mindstelønnen, forringelse af overførselsindkomster, skattelettelser for erhvervsliv, landbrug og boligejere, flere fradrag, privatisering og markering af en skarp grænse mellem, hvad der er offentligt, og hvad der er privat, svækkelse af fagforeningerne, fjernelse eller forringelse af orlovsordningerne, massiv forringelse af uddannelsesindsatsen specielt over for lavt uddannede og ledige, nedprioritering af investering i forskning og informationsteknologi.
Heroverfor står den socialdemokratiske strategi, der bygger på opkvalificering og dygtiggørelse, et gennemskueligt, retfærdigt skattesystem med få fradrag, fortsat lavere skat på arbejde, som vi sikrede med pinsepakken, et frugtbart samspil mellem det private og det offentlige, således at det kan være vanskeligt at definere, hvad der er offentligt, og hvad der er privat, et aktivt erhvervsliv på et bæredygtigt grundlag, gode muligheder for at uddanne sig, massive investeringer i uddannelse, en aktiv og forebyggende arbejdsmarkedspolitik.
Det er derfor også positivt, at der nu er enighed om de grundliggende elementer i arbejdsmarkedspolitikken.
Det er det for vigtigt til. Men arbejdsmarkedspolitikken er kun en af hjørnestenene i regeringens politik for at sikre fremtiden i Danmark og for danskerne.
Vi ønsker flere i uddannelse, og der er kommet flere i uddannelse, og vi ønsker bedre uddannelse.
Derfor skal alle uddannelser fra folkeskole til universitet evalueres regelmæssigt; kvaliteten skal være i top.
Målet må være, at stort set alle unge får en ungdomsuddannelse.
Ungdomsuddannelserne skal derfor fremstå som ligeværdige.
De tekniske erhvervsuddannelser skal gøres mere tiltrækkende.
Der skal være flere muligheder for ikkeboglige unge, og det skal være lettere og mere overskueligt at starte på uddannelserne.
Folkeskolens 10. klasse skal ikke afskaffes, for nogle har brug for et ekstra år til at pudse kundskaberne af, men 10. klasse skal målrettes mod at gøre de unge klar til en ungdomsuddannelse.
Alle voksne skal fra tid til anden på skolebænken for at lære nyt.
Det kræver, at alle uddannelsesinstitutioner tilbyder relevant efteruddannelse til færdiguddannede.
Vi skal også sikre, at alle kommer med, også de svage og marginaliserede grupper.
Derfor spiller også daghøjskolerne en vigtig rolle i den samlede indsats inden for de rammer, der er fastlagt for deres virksomhed.
Endelig har vi nu muligheden for at skabe et mere rummeligt og blødere arbejdsmarked.
Selv med en aktiv arbejdsmiljøindsats gennem en årrække vil der stadig være mennesker, der bliver syge af deres arbejde; det være sig på krop eller sjæl.
Det bedste ville være, at den arbejdsplads, hvor skaden er sket, tager hånd om det menneske, der er kommet til skade, gerne med bistand fra det offentlige.
Derfor er det da også glædeligt at se, at så mange virksomheder er engageret i arbejdspladsfastholdelse.
Her trækkes der på den nære solidaritet på den enkelte arbejdsplads.
Men denne indsats er ikke tilstrækkelig.
Vi skal have en hurtig og effektiv indsats for alle, en tidlig indsats, således at permanent førtidspension ikke bliver situationen for alle med nedsat erhvervsevne.
Men velfærd handler om vore livsvilkår i bred forstand og ikke kun om kroner og øre.
Det handler derfor også om et ordentligt miljø.
På miljøområdet er Danmark allerede et foregangsland; det gælder både indsatsen her i landet og i international sammenhæng, f.eks. den danske indsats på miljøområdet i den tredje verden.
Vi står fast ved målsætningen om, at CO2-udledningen skal reduceres med 20 pct. frem til år 2005.
Det kræver en indsats, hvor hele det danske samfund må være med i nedbringelsen af CO2-udledningen.
Det er positivt at kunne konstatere, at CO2-udledningen er faldet i 1997 og forventes at falde i 1998, samtidig med at vi har oplevet et opsving.
Det viser jo, at vores politik har virket, for energiforbruget er jo tæt knyttet til den økonomiske aktivitet.
I Socialdemokratiet ser vi utålmodigt frem til, at Amsterdamtraktaten træder i kraft.
Den giver os langt bedre mulighed for at gennemføre forbedringer for beskæftigelsen, miljøet, forbrugerbeskyttelsen og arbejdsmiljøet end nogen sinde før.
Og jeg kan love, at Danmark og Socialdemokratiet vil være aktiv på den europæiske scene også i de kommende år.
En af de helt store udfordringer for EU de næste par år bliver udvidelsen.
Den blev formelt sat på skinner i dette forår, og vi er nu forbi skåltalernes dage og skal i gang med at virkeliggøre det store projekt, som udvidelsen også er.
De ønsker at være en del af det europæiske samarbejde, og de arbejder hårdt for at opfylde kravene.
Vi skylder dem at arbejde lige så hårdt for at kunne holde tidsplanen.
Det betyder, at der skal ske forandringer i landbruget og i strukturpolitikken; ændringer, der godt kan medføre færre overførsler til Danmark, men det er vi klar til.
Regeringskonferencen fik heller ikke forhandlet de institutionelle spørgsmål helt færdig, men vi er også klar til at få de spørgsmål løst hurtigt, så de ikke kommer til at forsinke udvidelsen.
Også nu er der behov for et stærkt dansk bidrag til det internationale samfunds opretholdelse af fred og sikkerhed.
Som vi netop har været inde på under det tidligere punkt på dagsordenen her i dag, viser den seneste udvikling i Kosovo endnu en gang, at vi heller ikke i Europa kan tage disse ting for givet.
Vi må drage flere konsekvenser af den alvorlige situation.
For det første giver udviklingen grund til at fokusere endnu stærkere på EU's udvidelse.
Det bedste middel til at forebygge lignende kriser i andre dele af den tidligere Østblok
er at knytte landene tæt i et forpligtende samarbejde, der stiller krav til beskyttelsen af demokrati, mindretal og menneskerettigheder, samtidig med at landene støttes i omstillingen af deres samfund.
Socialdemokratiet er sig
sit internationale ansvar bevidst, også når det gælder om aktivt at sikre opretholdelse af fred og sikkerhed og en stærk indsats for menneskerettighederne overalt i verden.
Socialdemokratiet hilser vi velkommen, at det samarbejdende folkestyre efter signalerne fra stort set alle sider i det politiske spektrum vil komme til at fungere fuldt ud i den kommende tid.
Ja, der synes jo nærmest trængsel om at føre socialdemokratisk politik og politik til fordel for den lille mand.
Men et er retorik, noget andet er konkret politik.
Som Winston Churchill sagde engang: Der er mennesker, der skifter parti på grund af deres overbevisning, og så er der andre, der skifter overbevisning på grund af deres parti.
Vi ser spændt frem til, at de mange samarbejdstoner giver sig udtryk i konkrete politiske forslag og brede politiske løsninger.
En klog mand har for længe siden sagt:
Kortest og mest beklemmende er deres liv, som glemmer fortiden, forsømmer nutiden og ængstes for fremtiden.
Jeg kan sige, at Socialdemokratiet glemmer ikke fortidens erfaringer i dansk politik, hverken vore egne eller andres, og vi er til stede i nutiden, viser rettidig omhu, holder vore løfter, og vi glæder os til fremtiden sammen med resten af Danmark.