Søren Krarup (DF), 2006-10-11:
I september måned iværksatte Sundhedsstyrelsen en motionskampagne blandt skolebørn og unge mennesker i Danmark, og det vil jeg bestemt ikke indvende noget som helst imod.
Det er utvivlsomt både for dem og for os andre meget nødvendigt, men denne motionskampagne eller afmagringskampagne, hvad man nu vil kalde den, blev lanceret i de danske skoler med betegnelsen »Get moving«.
Det vil sige, at man til denne kampagne i danske skoler meget bevidst brugte et engelsk ord.
Det er simpelt hen den praksis, jeg vil bede ministeren kommentere, for jeg finder det i en situation, hvor det danske sprog er så presset, som det er, meget, meget betænkeligt, at man uden videre i den slags sammenhænge bruger engelske betegnelser.
Nu vil jeg så ikke stille spørgsmålet i den positive form, men jeg kunne i den negative form spørge ministeren: Finder han det ikke både upassende og uacceptabelt, at man i danske skoler bruger engelske betegnelser for den slags?
Jeg synes sådan set, det er meget fornuftigt, at offentlige myndigheder, og i det her tilfælde altså Sundhedsstyrelsen, når man tilrettelægger en kampagne rettet mod en specifik målgruppe, så også gør sig nogle overvejelser om, hvordan man trænger ind til den.
Det er jo sådan nogle konkrete overvejelser, der ligger bag, at man her har valgt kampagnetitlen »Get moving«.
Jeg kan i øvrigt oplyse, at kampagnen har været testet på målgruppen, inden den blev sat i værk.
Jeg kan så, måske til beroligelse for hr. Søren Krarup, sige, at når vi laver det næste kampagnetiltag, startende her den 1. januar, der henvender sig til hele den danske befolkning, også dem, der ikke har haft engelsk fra 3. klasse, kommer det til at ske under overskriften »Gang i Danmark«.
Nu gjorde jeg det ellers vanskeligt for ministeren, for vi havde faktisk aftalt, at han skulle svare yes, men jeg valgte så den negative form, så han var nødt til at vælge noget andet, men det klarede han jo også ved at sige no.
Men desværre er, synes jeg, problemet så alvorligt, at det hverken klares med yes eller no, for det har jo at gøre med den situation, det danske sprog befinder sig i.
Vi er jo i en tid og i en situation, hvor dansk i stigende grad tilsidesættes til fordel for engelsk, og der synes jeg ikke, spørgsmålet om målgrupper, og hvad det hedder, er så afgørende som det, at vi må kræve respekt for det danske sprog i Danmark.
Jeg tvivler ikke på, at der er unge mennesker, der forledt af tidens mode hellere vil tale engelsk, det ser jo altid dyrere og finere ud.
Men hvis vi accepterer, at dansk trænges helt ud af, lad os bare sige officielle anliggender, så ender vi jo altså til sidst med et sprog, som er fuldstændig amputeret, og det synes jeg faktisk en indenrigs- og sundhedsminister må bekymre sig om.
Jeg vil da også sige: Jeg ville lægge megen vægt på, at netop sundhedsministeren meddelte Sundhedsstyrelsen, at en sådan kampagne faktisk – i hvert fald også – skal have et dansk navn, simpelt hen til ære for det danske sprog, der tales her i landet.
Jeg er enig med hr. Søren Krarup i, at vi skal værne om vores sprog.
Man må jo også sige, at resten af den her kampagne i øvrigt er formidlet på dansk.
Altså, det her handler jo om, hvad det er for et slagord, hvad det er for en overskrift, der fanger de unge.
Og der må jeg altså stå fast på det synspunkt, at når vi skal kommunikere med bestemte målgrupper, er det altså fornuftigt, at man gør sig nogle overvejelser om, hvordan man fanger dem.
Og der vil jeg jo til enhver tid foretrække det her engelsksprogede »Get moving«, der som sagt er testet på den her målgruppe, frem for ... nej, jeg vil ikke kaste mig længere ud i, hvad man kunne finde på.
Vi gør i øvrigt meget ud af at lære vores børn og unge at beherske engelsk som det første fremmedsprog i en relativt ung alder, og jeg tror ikke, at der er nogen unge i den her målgruppe af 10-18-årige, der har problemer med at absorbere det her udtryk.
Men jeg vil gerne medgive hr. Søren Krarup, at man selvfølgelig hver gang skal gøre sig den overvejelse, og derfor er jeg også glad for, som jeg kunne sige i mit første svar, at den næste brede kampagne bærer det gode danskklingende slogan »Gang i Danmark«.
Bedre kan det vel næsten ikke være.
Nu er jeg slet ikke i tvivl om, at de unge mennesker sagtens forstår det engelske navn, det har fået, men det er jo i og for sig heller ikke af den grund.
De ville faktisk også forstå, hvis der blev sagt til dem: Kom så i gang fra sofaen og bevæg dig!
Det afgørende er jo altså, at vi dermed accepterer en udvikling, som reducerer dansk til at være et sprog, som kun bruges, jeg er lige ved at sige, i perifere sammenhænge.
Jeg kommer til at tænke på en anden sag vedrørende det sundhedsmæssige, som jeg har fået forbindelse med.
Det er gamle mennesker på sygehusene, som ofte er ude for, at de får fremmede læger til at behandle sig, som de ikke kan tale med, fordi de altså ikke har lært dansk.
Det er jo i og for sig det samme, for jeg er blevet opmærksom på, at man ikke længere stiller krav til lægerne om at lære dansk, før de får ansættelse.
Nu kan man måske ryste på hovedet af gamle mennesker, jeg begynder måske også at nærme mig den alder, hvor der rystes på hovedet af en, men det er jo immer væk temmelig afgørende, at der tales dansk på et sygehus, så patienterne kan forstå det, ligesom det i længden altså efter min mening er belastende for vores sprog, at det ikke bruges som en selvfølgelighed i de danske skoler.
Hvis man ser historisk på det og hæver sig op over den her konkrete diskussion, vil man jo også finde masser af historiske eksempler på, hvordan det danske sprog har udviklet sig i et spejlbillede af andre sprog: tysk, fransk, engelsk.
Jeg har for god ordens skyld kontaktet Kulturministeriet for at høre, om vi nu skulle have begået en slags helligbrøde i forhold til, hvad der er dansk officiel sprogpolitik, og kan så berolige med, at Kulturministeriet over for mig har oplyst, at ministeriet ikke ser noget problem i, at en kampagne målrettet børn og unge bærer en engelsk titel.
Det skal jeg sådan set henholde mig til, for jeg er enig.
Så foldes spørgsmålet lidt mere ud til ansættelsespolitikken i det danske sundhedsvæsen.
Der tror jeg såmænd ikke vi er så uenige, for jeg lægger også meget vægt på, at de læger, der er ansat i det danske sundhedsvæsen, som har patientkontakt, og for hvem formidling er en integreret del af deres sundhedsopgave, selvfølgelig skal kunne beherske det danske sprog.
Der er også sprogkrav omkring ansættelsen.
Men det skal jo ikke være det samme, som at man i en situation, hvor der mangler læger, ikke med fordel kan trække udenlandsk arbejdskraft ind til at foretage en række operative indgreb.
Jeg tror sådan set, at den patient, der står i en akut situation og kan vælge at lade sig operere af en læge, der måske har polsk som første sprog og ikke et fuldt udviklet kendskab til dansk, vil vælge det, hvis alternativet er ikke at blive opereret.
Men det skal ikke være nogen undskyldning for, at vi ikke skal værne om det danske sprog i det danske sundhedsvæsen.
Det skal vi bestemt gøre.
Det er jo en slags symbolsk spørgsmål, jeg stiller, og jeg havde næsten lyst til at afslutte det med det kendte vers om Holberg: »Hver Mand, som med Kløgt gik i Lærdom til Bund, Latin paa Papiret kun malte, Med Fruerne Fransk, og Tydsk med sin Hund, og Dansk med sin Tjener han talte.«
Det er jo den situation, vi er ved at komme i.
Nu er det ikke fransk, nu er det engelsk.
Men det er i hvert fald en situation, hvor det danske sprog er utrolig presset, og derfor vil jeg altså spørge afsluttende, ligesom jeg begyndte: Vil ministeren ikke betyde Sundhedsstyrelsen, at det har betydning, at der tales dansk – i hvert tilfælde også dansk – til skolebørnene i de danske skoler?