Lene Garsdal (SF), 2003-01-23:
I SF er vi af den opfattelse, at det er vigtigt med en så god og saglig forbrugerinformation om sundhedsydelser som overhovedet muligt.
Den betydelige liberalisering, som forslaget her lægger op til, imødekommer ikke forbrugernes behov for øget information og kvalitetsdata.
Lovforslaget er næste skridt ad denne regerings vej til at markedsgøre sundhedsområdet og gøre sundhedsydelser til et forbrugsgode og en vare på linje med andre varer. Vaskepulverproducenter reklamerer for deres produkter for at fange så mange forbrugere som overhovedet muligt og få flere kunder.
Som det fremgår af flere høringssvar, bl.a. fra Amtsrådsforeningen, vil forslaget her føre til et stigende forbrug af sundhedsydelser, der ikke er faglig begrundelse for.
Flere ydelser giver ikke i sig selv bedre sundhed, og hvem bliver så taberne i det spil?
I SF er vi ikke i tvivl.
Forslaget sikrer udbyderne og ikke brugerne.
Brugerne er ofte syge mennesker, som har brug for oplysning, dialog, omsorg og behandling. Syge mennesker har behov for information og dialog med dem, der giver sundhedsydelserne, så de kan finde en vej ud af deres sygdom.
Markedet for sundhedsydelser er jo ganske specielt og har en anden karakter end markedet for almindelige varer. Der er stor risiko for, at de svageste brugere bliver tabere i dette korstog.
Det ønsker SF ikke at deltage i.
For hvem skulle ellers betale?
Markedsregulering af sundhedsydelser er ikke SF-politik.
Urimeligt mangelfulde betyder det så, at oplysninger gerne må være mangelfulde?
Som det også fremgår af den fyldige samling høringssvar, er der hos rigtig mange bekymringer over dette forslag og mange spørgsmål, der ikke bliver besvaret: Hvorfor indeholder forslaget ikke som markedsføringsloven et kodeks for god markedsføringsskik, hvilke standarder og indikatorer for kvalitet der skal anvendes?
Hvordan skal brugerne kunne vurdere udtryk som »lægeeksamineret«, »diplom i...« eller »andre særlige uddannelseskvalifikationer, som ikke er godkendt af offentlige myndigheder«, men som udbyderne kan anvende sammen med andre usaglige anprisninger af egne kvalifikationer?
Forestiller man sig, at det offentlige sundhedsvæsen for at fremme mulighederne for det frie valg skal reklamere i større omfang?
Og hvor skal økonomien til det komme fra?
Sundhedsstyrelsen skal, som vi har været inde på, føre tilsyn med lovens overholdelse.
Hvordan kan brugerne være sikret beskyttelse, når der end ikke er afsat yderligere økonomiske midler til Sundhedsstyrelsen og der ikke er sikret borgerne en klageret?
Hvorfor er der forskel på at reklamere i fjernsynet og i andre medier?
I SF er vi tilfredse med, at fjernsynsreklamer er undtaget. Men ifølge flere høringssvar er det med medieforliget igen blevet muligt med tv-reklamer for lægemidler.
Hvordan hænger det sammen med det forbud her?
Hvorfor skal en så omfattende ændring af reklameregler på sundhedsområdet vente på en revurdering og evaluering helt frem til 2006?
Endelig: Reklamer både i offentligt og privat regi koster penge og tid.
Var det ikke bedre, at ressourcerne blev brugt til at behandle syge mennesker, som har behov for sundhedsydelser?
Alt i alt er det her et meget dårligt forslag, som SF er imod.