Karen Hækkerup (S), 2005-10-12:
Jamen kan man være sikker på nu, inden man har haft den her undersøgelse af, hvad det er, der er sket, at der ikke er et ansvar at placere, eller at det kun er virksomhederne, som har haft ansvar for det, som er sket?
Under samrådet, som vi havde for lidt over en måned siden, den 6. september, blev der stillet en række spørgsmål.
De spørgsmål er endnu ikke besvaret.
Jeg synes, sagen fortjener en mere seriøs behandling.
Jeg har jo netop forklaret, at jeg har iværksat en lang række tiltag.
Jeg har også fortalt, at jeg har bedt Fødevarekontroludvalget om at iværksætte en grundig undersøgelse af sagen med henblik på at stramme op på procedurer.
Så har jeg sagt, at hvis de i den forbindelse kommer under vejr med, at der er ting, som kan bebrejdes nogle, at der er ting, der er gået galt, at der er regler, der ikke er overholdt, så vil det naturligvis blive en del af den rapport, vi får, og jeg troede egentlig, det var det, fru Karen Hækkerup var interesseret i.
Men jeg kan forstå, at det altså står i manuskriptet, at det her spørgsmål skal slutte med, at fru Karen Hækkerup synes, at det ikke er seriøst nok, hvad jeg gør.
Det kan jeg jo ikke gøre noget ved.
Der er tre hovedproblemstillinger: Bærrene var inficerede, hvis de ikke var det, var det jo ikke gået galt, virksomheden skal tilbagetrække på en effektiv måde, på en tilfredsstillende måde, og så skal Fødevarestyrelsen naturligvis agere ansvarligt som myndighed og sørge for at kontrollere virksomhederne.
Om der skal placeres et ansvar, siger fru Karen Hækkerup så – det kan vi jo ikke tage stilling til på nuværende tidspunkt.
Nu bliver tingene undersøgt grundigere.
Det, jeg hele tiden har fastholdt, og det kan jeg stadig væk gøre, er, at med den viden, jeg har, har jeg ikke grund til at tro, at der er nogen anledning til at placere et ansvar over for nogen.
Med den viden, jeg har, har man ageret i overensstemmelse med regler og praksis.
Om den undersøgelse så må vise noget andet, kan jeg jo ikke vide på nuværende tidspunkt.
Jeg er taknemlig over, at ministeren vil svare, uanset at det ikke er et spørgsmål, som var nedskrevet, for jeg ud fra, at regeringen og ministrene godt er klar over, at man har sparet over 200 mio. kr. på området og selvfølgelig også har tænkt over, hvilke konsekvenser det kunne få også for fødevaresikkerheden.
Det spørgsmål, jeg i virkeligheden stillede, og som jo er det, ministeren skal svare på, er: Er der ikke andre end virksomhederne, som har et ansvar?
For vi er enige om, at det er virksomhederne, som skal trække produkterne tilbage.
Men kunne man måske ikke foranlediges til at tro, at når myndighederne ringer til importører, som har købt de her bær til plejehjemskøkkener og andre, og kun har 12 eller 20 sekunder til rådighed i røret, eller de ikke får advaret ordentligt ved at få sendt pressemeddelelser ud, at ressourcer også kan have spillet ind her?
Allersidst vil jeg lige spørge: Ministeren siger gang på gang, at der ikke kan sættes en finger på noget, alligevel vil man nu lave reglerne om.
Er det ikke det samme som en indrømmelse af, at det ikke har været godt nok, på trods af at ministeren i månedsvis har sagt: Det er ikke mit ansvar, og der er ikke noget at komme efter?
Her taler vi om, hvorvidt man kan bebrejde nogen noget.
Noget andet er, hvorvidt man burde have gjort noget andet, hvis man havde vidst, hvad vi ved i dag.
De opstramninger, jeg gennemfører, er ikke et udtryk for en bebrejdelse af nogen for, at de ikke har gjort deres arbejde godt nok, sådan som fru Karen Hækkerup så gerne vil have mig til at sige.
De opstramninger, jeg foretager, kommer, fordi vi jo er blevet klogere af den her sag.
Og derfor har jeg besluttet en række opstramninger, for vi kan jo se, at på trods af at det stort set altid i hundredvis af sager er gået efter bogen, så er det altså denne her gang ikke gået efter bogen.
Og derfor er der grund til at se på, om de instrukser, de regler, den praksis, der er omkring håndtering af sådan nogle sager, skal strammes op.
Og det har jeg besluttet at gøre, og derfor er der fuld overensstemmelse i tingene.
Se, efter det sidste svar er jeg ualmindelig glad for, at jeg har stillet to spørgsmål, så jeg kan nå at svare på det med de offentligt ansatte.
Nu er det ikke og har aldrig været Socialdemokraternes mærkesag at jage rundt efter offentligt ansatte.
De offentligt ansatte har vi respekt for, og vi tror på, at de yder en kanonindsats for at løfte vores land i mange henseender.
Men der er jo grænser.
Nu er der jo, siden regeringen trådte til, sparet over 220 mio. kr. samlet set på fødevarekontrollen og fødevareområdet.
Tror ministeren ikke, at de offentligt ansatte måske ville have haft lidt bedre kår, lidt bedre muligheder for at kunne være opsøgende også med hensyn til fødevareskandaler, som mennesker bliver syge af, som mennesker dør af, hvis ikke den borgerlige regering havde sparet så meget på fødevareområdet?
Men jeg kan da godt svare på det.
Det er sådan, at besparelser eller ej så har denne sag overhovedet ikke noget som helst med besparelser at gøre.
Det her har jo ikke noget at gøre med selve fødevarekontrollen udeomkring i landet, og hvordan den fungerer.
Det her har noget at gøre med, at der er nogle virksomheder, der ikke har trukket fødevarer tilstrækkelig effektivt tilbage.
I den forbindelse har virksomhederne først og fremmest ansvaret.
Derudover har naturligvis også Fødevarestyrelsen, myndighederne, et ansvar, for så vidt angår det, at de skal sikre sig, at virksomhederne lever op til deres ansvar.
Den kontrolopgave har myndighederne i sådan nogle sager.
Og der er det så, at vi i denne her sag må vurdere, om vi skal lave en mere intensiv opfølgning, end vi tidligere har gjort.
I øjeblikket er det sådan, kan jeg oplyse, at der sker 200-300 tilbagetrækninger om året foranlediget af myndigheder og også på virksomhedernes eget initiativ.
Vi hører ikke så meget til dem, fordi de altid fungerer uden problemer, men i denne her sag har virksomhederne altså undtagelsesvis svigtet deres ansvar.
Og det er jo derfor, at jeg netop har besluttet, at vi skal intensivere kontrollen med virksomhederne, fordi det i denne ene sag ud af mange hundrede sager er gået galt.
Men vi intensiverer det nu.
Og det her har intet som helst med ressourcer eller besparelser at gøre.
»Når ministeren i pressen flere gange har givet udtryk for, at der ikke kan sættes en finger på myndighedernes rolle i sagen om de sygdomsfremkaldende hindbær, der har været skyld i sygdom hos mere end 1.000 mennesker, og som skønnes at have kostet mindst 5 af disse livet, mener ministeren da fortsat efter den grundige gennemgang af sagen i pressen, at der stadig ikke er en finger at sætte på myndighedernes håndtering af sagen, og at ansvaret for, at det gik så galt, som det gjorde, fortsat udelukkende er virksomhedernes?«
Familie- og forbrugerminister Lars Barfoed siger, at det er vigtigt at lære fremadrettet for at forhindre, at noget som det, der er sket her, kan ske igen.
Så nævner ministeren en hel række tiltag, hvor man vil gå ind og handle anderledes.
Det skal vi jo i forvejen.
Bl.a. vil man udsende pressemeddelelser, når noget går galt.
Det skal vi jo i forvejen.
Mange af de her svigt har der jo været, og de må altså siges at være myndighedernes ansvar.
En ting er, at virksomhederne ikke fik trukket deres varer tilbage på den rette måde og hurtigt nok, men når der kommer en fødevareskandale, så må det altså være sådan, at der er nogle myndigheder, som griber ind og sørger for, at den ikke tager til i omfang.
Lars Barfoed læste en meget, meget lang sætning op om, hvad Fødevarekontroludvalget nu ville gå ind og kigge på.
Jeg vil bare spørge med hensyn til udtalelserne om, at det er mere vidtgående eller mere ambitiøst end det, som Socialdemokraterne vil – det tror jeg måske er lidt misvisende – vil det, Barfoed nu sætter i værk, kunne karakteriseres som en uvildig undersøgelse, og vil den placere et ansvar?