Elisabeth Arnold (RV), 2002-04-18:
Ja, det er jo måske en lidt pudsig debat i dag
, fordi diskussionen om det spanske formandskab sådan set kommer for sent, og diskussionen om det danske formandskab kommer for tidligt.
Så det bliver jo sådan i meget store linjer, man skal diskutere, og det synes jeg også at besvarelserne fra både statsministeren og udenrigsministeren gav bevis på.
Vi havde set meget frem til at høre regeringens prioriteter.
Vi er ikke blevet så frygtelig meget klogere, men vi er sådan set heller ikke blevet så frygtelig meget forskrækkede, for der er ting, der stadig væk kan nå at komme med, og der er selvfølgelig også nogle kendte prioriteter, som vi fuldstændig deler opfattelsen af, herunder især udvidelsen.
Jeg synes, det ville være et smukt resultat, hvis vi kunne nå frem til, at alle 10 lande, som står foran optagelse i EU, kunne afslutte deres forhandlinger under det danske formandskab.
Men det er selvfølgelig en stor opgave, som mange har været inde på allerede i dag.
Grundlæggende ønsker vi i Det Radikale Venstre
en politik, hvor indenrigspolitikken og udenrigspolitikken indeholder de samme prioriteringer.
I en globaliseret verden bliver forskellen mellem disse efterhånden udvisket, og det giver ingen mening at prioritere forskelligt ude og hjemme.
Her synes jeg nok, man kan have en række bekymringer i forbindelse med det danske formandskab.
Regeringen har jo understreget, at man i EU-samarbejdet ønsker fornyet fart på liberalisering af markederne, man ønsker fornyet styrke til forskningen og ulandsstøtten, og man ønsker, at EU får en målrettet strategi for miljøpolitikken, og ikke mindst, at EU-landene tilsammen kan skabe langsigtede planer for arbejdsmarkederne, så der ikke bliver mangel på arbejdskraft.
Og på udlændingeområdet har man ønsket at holde så mange personer ude fra Danmark som overhovedet muligt.
Det hænger jo ikke sammen med, at Europa har en demografi, som betyder, at man får et stadigt stigende behov for arbejdskraft.
Så vi er enige i det overordnede krav til EU, men vi kan altså ikke se, at der er den store troværdighed, når man sammenligner med den politik, man fører indenlands.
Vi håber derfor, at regeringen vil blive klogere og også lade nogle af de prioriteter, som man har udenlands, følges op af en indenlands ændring af politikken, for det ville være smukt, synes vi.
Hvis den ikke kommer i hus ved det danske sluttopmøde, så er vi henne dér, hvor vi for alvor skal til at begynde at blive bekymrede, for så kan mange af ansøgerlandene begynde at føle sig snydt.
Nu er der gået næsten 10 år, siden man begyndte at komme rigtig ind i forhandlingerne, og der sker stadig væk ikke noget.
Onde tunger siger, at Polen altid er 5 år foran et medlemskab, og det vil de blive ved med at være.
De mangler hele tiden bare lige et nøk, og de mangler hele tiden bare at få forhandlingerne gjort færdige.
Vi skulle nødig lade det mundheld komme til at gå i opfyldelse.
Det er utrolig vigtigt, at der kommer et succeskriterium, der hedder: Udvidelsen skal på plads. Vi synes, når man tænker på udvidelsen, at det er et problem, at den danske regering i finansloven har valgt at nedprioritere den danske miljøstøtte til ansøgerlandene, til Østeuropa.
Vi mener, det er uforståeligt, og at det er et dårligt signal til de østeuropæiske ansøgerlande.
Om landbrugsreformen er der allerede sagt meget, men jeg synes, det skal siges igen, at det er et kæmpe problem, som man på forhånd ved at man skal overkomme, at få tilpasset de eksisterende landbrugsordninger sådan, at man må sige til de nuværende modtagere af landsbrugsstøtteordningerne, at de må nøjes med noget mindre, samtidig med at man må sige til alle ansøgerlandene: I får ikke så meget, som vi får.
Man skal gøre det, at man skal tilfredsstille både ansøgerlandenes befolkninger, som skal stemme om optagelsen i EU, og man skal tilfredsstille de hjemlige vælgere, som skal lade sig nøje med noget mindre støtte.
Det er et stort akrobatnummer, som forudsætter, at regeringens ministre virkelig kan deres kram og virkelig kan få enderne til at mødes.
Vi er ikke helt overbevist om, at der er den fornødne kunnen af akrobatiske talenter i regeringen, men vi skal selvfølgelig fra radikal side hjælpe alt det, vi kan, til, at man når frem til et godt resultat. Hvad angår Johannesburgtopmødet, er vi selvfølgelig også bekymrede for, om vi kan få en ordentlig profil på det område.
Det er under det danske formandskab, hvor Danmark på EU's vegne skal varetage Europas interesser ved det globale topmøde.
Her skal tales om udligning af de sociale skel i verden og verdens globale miljøproblemer.
Jeg synes, det er interessant, om den danske prioritering kan være sådan, at vi virkelig kan komme et skridt fremad dér, og vi er selvfølgelig også meget, meget spændt på at se det finanslovforslag, som kommer inden Johannesburgtopmødet, for der vil vi jo kunne se, om der er en mening bag, om der er hensigter bag ordene, og om der er en sammenhæng mellem indenrigspolitik og udenrigspolitik.
Et par områder vil jeg nævne med særligt henblik på nogle danske problemer, og det er selvfølgelig udenrigs- og sikkerhedspolitikken, hvor Danmark som formand for Unionen skal være den samlende kraft i bestræbelserne for at skabe en enighed om EU's rolle og EU's adgang til at prøve at få løst mellemøstenkonflikten.
Der ligger et særligt ansvar, som allerede den nuværende udenrigsminister har kunnet føle på sig ved den interesse, der er for hans rolle i EU-sammenhæng.
Opbygningen af den krisestyringsmekanisme, som skal udvikles under EU, vil også komme til at ligge i det danske formandskab, og det er selvfølgelig et særligt problem, fordi vi ikke selv kan være med hele vejen rundt, hvor vi har et problem med vores forbehold.
Det Radikale Venstres holdning til forbeholdet her er kendt, og jeg vil sige, at vi synes, at det især under formandskabsperioden er et problem, at vi ikke kan spille fuldstændig med al den styrke, som vi gerne ville kunne.
Til sidst vil jeg sige om samarbejdet om de retlige og indre anliggender, at det er et af de områder, hvor der er et utrolig stort behov for fremskridt.
Og selv om vi ikke kan være med på en stor del af områderne, kan vi være med på alt det, der hedder det mellemstatslige samarbejde, men hvor det handler om egentligt fællesskabssamarbejde, skal vi have parallelaftaler i det omfang, det overhovedet kan lade sig gøre.
Jeg vil godt sige til regeringen, at jeg synes, det er indlysende, at man må dele op i tre forskellige områder, hvor der virkelig er brug for fremskridt, for det første det indlysende praktiske samarbejde, hvor der skal være gnidningsfri muligheder for udveksling af varer, tjenesteydelser, kapital og arbejdskraft.
Det betyder, at civile tvister f.eks. skal kunne foregå hurtigt og enkelt, også f.eks. problemerne med afgørelse af forældremyndighed osv.
, osv.
Alle disse ting, som er indlysende praktiske, når man har meget samkvem mellem landene, skal simpelt hen være på plads.
Det andet perspektiv er så det nødvendige politisamarbejde, og der er vi jo ikke bundet af vores forbehold.
Den frie passage over grænserne og den set med omverdenens øjne enorme velstand i EU har fået den grænseoverskridende kriminalitet til at stige, og udfordringen består jo i at gennemføre effektive samarbejdsformer, der respekterer landenes ønsker om at være herre i eget hus, samtidig med at forbrydelser opklares hurtigt.
Den stigende risiko for terror fra grupper, der opererer helt uafhængigt af nationale tilhørsforhold, øger også behovet for samarbejdet mellem landene.
Det tredje perspektiv er det, som ingen rigtig vil tale om i dansk politik, og det er forholdet til flygtninge og indvandrere i hele Unionen.
Jeg synes, det er et kæmpe problem, at det ene land efter det andet i Unionen i øjeblikket prøver at konkurrere hinanden nedad på standarder, prøver at konkurrere hinanden opad, hvad angår højden på den pigtråd, man sætter omkring det enkelte land.
Det er utilfredsstillende, og det er skammeligt, at vi i Europa, som er arnestedet for den europæiske menneskerettighedskonvention, som er arnestedet for Europarådet, som værner om demokrati og menneskerettigheder og mindretals retsstilling, retsstatens grundfæstelse i landene, ikke kan få en fælles politik på dette område, som er så betegnende for nogle af de store katastrofer, der skete i det tidligere århundrede i vores verdensdel.
På det område trænger vi til en meget grundig debat og til at løfte det ud over det hjemlige fnidder om forbehold og ikkeforbehold.