Lene Espersen (KF), 2005-05-19:
Formålet med lovforslag nr. L 131 er at ophæve bestemmelsen i straffelovens § 140 om blasfemi.
Efter denne bestemmelse straffes den, der offentligt driver spot med eller forhåner noget her i landet lovligt bestående religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse.
I bemærkningerne til lovforslaget er det bl.a. anført, at bestemmelsen oprindelig nærmest var tænkt som et værn mod almindelig sømmelighed.
Det er efter min opfattelse ikke helt korrekt.
Blasfemi eller gudsbespottelse, som det dengang blev kaldt, blev i 1600-tallet anset som en blandt flere forskelligartede forbrydelser mod religionen.
I Danske Lov var forbrydelsen defineret som at laste eller bespotte Guds hellige navn, ord og sakramenter, og der var dødsstraf for denne forbrydelse.
Så når man siden har forladt tanken om, at blasfemi er en forbrydelse mod Gud, er bestemmelsen blevet opretholdt.
Den gældende bestemmelse i straffelovens § 140 er enslydende med den tilsvarende i § 156 i straffeloven af 1866, men har siden ikrafttrædelsen af den gældende straffelov af 1930 være begrænset til offentligt fremsat spot eller forhånelse af troslærdomme m.v.
I dag er der tale om en kriminalisering af en adfærd, der på linje med de øvrige forbrydelser i det kapitel af straffeloven, hvor bestemmelsen er optaget, krænker den offentlige orden og fred.
Om baggrunden for lovforslaget har forslagsstillerne desuden anført, at der er gået skred i blasfemibegrebet, fordi det i dag er blevet et spørgsmål om krænkelse af andres religiøse følelser.
Jeg er ikke enig i, at straffelovens § 140 om blasfemi kan anvendes til at lukke munden på kritikere eller folk, man i øvrigt er uenig med om religiøse spørgsmål.
Som det fremgår af bestemmelsernes ordlyd, omfatter den alene ytringer, der må karakteriseres som spot, dvs. latterliggørelse eller forhånelse, dvs. foragt eller nedgørelse på en ondskabsfuld måde af noget her i landet lovligt bestående religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse.
Populært sagt er det således ikke det, at man kritiserer, men måden man kritiserer på, som er afgørende for, om blasfemiparagraffen kan anvendes.
Heri ligger, at adgangen til offentligt at kritisere et religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse ikke begrænses, når blot der ikke er tale om spot eller forhånelse.
Endvidere er det væsentligt at være opmærksom på, at bestemmelsen ikke omfatter spot eller forhånelse af lærdomme af rent etisk, social eller lignende karakter.
Man bør også have sig for øje, at bestemmelsen ikke er undergivet privat påtale, som det er tilfældet med den overvejende del af bestemmelserne i straffelovens kapitel 27 om freds- og ærekrænkelser.
Også dette forhold understreger, at der ikke i første række er tale om beskyttelse af rent private interesser, men derimod en beskyttelse af nogle mere overordnede offentlige interesser.
De nævnte begrænsninger i bestemmelsens anvendelsesområde fremgår tydeligt af en kendt dom, der blev afsat af kriminalretten i Gladsaxe den 21. oktober 1971.
Der var rejst tiltale mod to programchefer i Danmarks Radio for overtrædelse af straffelovens § 140 ved at være ansvarlig for nogle udsendelser, hvor en kunstner havde fremført en vise kaldet »Øjet«.
I dommen anførte retten bl.a., at den strafferetslige bedømmelse måtte ske ud fra en helhedsvurdering af visens tendens.
Retten fandt, at visen herefter måtte ses som et indlæg i polemisk form imod en bestemt religiøs opdragelse.
Da dette efter rettens opfattelse ikke havde nogen forbindelse til kristne troslærdomme, og da angreb og forhånelse af sådanne lærdomme derfor ikke kunne antages at ligge inden for visens sigte, blev de tiltalte frifundet.
Jeg vil også fremhæve, at straffelovens blasfemibestemmelse fuldstændig på linje med, hvad der gælder i relation til straffelovens racismeparagraf, må fortolkes med hensyn til bestemmelsen om ytringsfrihed i den europæiske menneskerettighedskonventions § 10, jævnfør konventionens artikel 17.
At hensynet til ytringsfriheden vejer tungt over for hensynet til de interesser, som blasfemibestemmelsen har til formål at beskytte, understreges også af den yderst beskedne anvendelse af bestemmelsen i praksis.
På baggrund af det, jeg her har anført, er det efter min opfattelse forfejlet at gøre gældende, at blasfemibestemmelsen kan begrænse ytringsfriheden ved at blive anvendt chikanøst over for kritikere.
Forslagsstillerne har i lovforslagets bemærkninger herudover anført, at sagen om nogle muslimers ønske om at få straffet Danmarks Radio og TV 2 for krænkelse af sagsøgernes religiøse følelser ved at vise den hollandske filminstruktør Theo van Goghs film »Submission« har gjort bestemmelsen højaktuel, samt at en bølge af lignende sager må forventes med belastning af både politi og anklagemyndighed til følge.
Med hensyn til de omtalte sager var der mig bekendt tale om dels en politianmeldelse indgivet af det islamiske trossamfund mod TV 2 for overtrædelse af straffelovens racismeparagraf, dvs. en sag uden forbindelse til straffelovens § 140, dels en politianmeldelse indgivet af advokat Laue Traberg Smidt på vegne af en række personer mod Danmarks Radio for overtrædelse af straffelovens § 140 og § 266 b.
Begge disse sager er nu sluttet uden sigtelse eller tiltalerejsning.
Det forhold, at der er blevet indgivet nogle politianmeldelser, som altså ikke har ført til sigtelse, ikke har ført til tiltalerejsning, aktualiserer efter min opfattelse ikke spørgsmålet om at ophæve blasfemibestemmelsen.
Efter regeringens opfattelse er der fortsat behov for straffelovens blasfemibestemmelse.
Hvad enten det drejer sig om kristne, muslimer, jøder eller andre, er religiøse spørgsmål for nogle mennesker noget af det mest betydningsfulde og grundliggende i tilværelsen overhovedet.
Netop det forhold er efter regeringens opfattelse meget væsentligt.