Erik Mortensen (S), 2003-05-13:
Det har været et noget usædvanligt forløb, det her lovforslag har haft.
Det startede sådan set med en forholdsvis fredelig første behandling, hvor de fleste ordførere generelt udtalte sig positivt for forslaget, men flere udtrykte dog betydelig skepsis over, at skatteministerens forudsætning om en øget kontrolindsats blev fjernet, og over det provenutab på næsten 200 mio. kr., som ville opstå.
Det er en kontrolindsats, som i det daglige kræver 35 personers arbejde for at hive det beløb hjem.
Man kan kun sidde tilbage med en oplevelse af, at ministeren ikke rigtig har noget svar på netop det.
Havde han det, så havde vi formentlig også fået det.
Ministeren vil altså forstærke kontrollen, samtidig med at han fortsat reducerer det personale, der i forvejen er for lidt af.
Så kunne man godt med lidt god vilje opstille et lille regnestykke, der kunne hedde: 0 personer kan over 3 år inddrive ca. 200 mio. kr., hvor mange personer skal der så til i samme tidsrum for at inddrive ca. 400 mio. kr.?
Ja, svaret vil nok være, at det er nonsens.
Og man må så sige, at det er helt korrekt svaret.
Det er nonsens.
Konklusionen må derfor blive, at gennemføres lovforslaget, så vil det angiveligt koste et sted mellem 180 og 200 mio. kr.
Det er så igen et af regeringens forslag, som deler penge ud til de forkerte, og de kan kun hentes et sted fra, nemlig det velfærdssamfund, som undergraves stykke for stykke, fordi regeringen fjerner det økonomiske fundament.
Det er i hvert fald en vigtig årsag til, at Socialdemokratiet vil stemme imod ved tredjebehandlingen.
Et af de øvrige emner, som vi har spurgt grundigt ind til, er ministerens forslag om, at han nu vil være overdommer i forhold til Landsskatteretten.
Når man sætter sig ind i forslaget, tror man næsten, at det er løgn.
Ministeren foreslår, at han får en bemyndigelse til at omgøre de sager, som er pådømt i Landsskatteretten, uden at sagen indbringes for domstolene.
Så kan man selvfølgelig spørge: Hvorfor skal det så egentlig være nødvendigt at have den ordning?
Det fremgår også, at den slags råd skal være fortrolige, og at det skal være lukket for offentligheden.
Det er sådan set også det vi forventer og tror, for vurderingen fra Kammeradvokaten er jo ikke noget, der nødvendigvis normalt bliver offentliggjort, og det er i hvert fald ikke klart for os, i hvilket omfang ministeren så måtte følge det gode råd, han har fået.
Det fremgår også, at ministeren vil videredelegere bemyndigelsen til departementet.
Det giver nu heller ikke rigtig nogen tryghed for os, for erfaringen viser jo, at en tilstrækkelig dialogisk minister til enhver tid kan beslutte, at han personlig vil træffe den beslutning.
Han kan træffe rent politiske afgørelser, hvor han tilgodeser sine venner.
Det vil selvfølgelig ikke ske, men i givet fald vil det i hvert fald ske, uden at vi har mulighed for en offentlig kontrol og bevågenhed.
Det vil undergrave Landsskatterettens uafhængighed, hvilket bl.a. fremgår af indsigelserne fra Landsskatterettens præsident.
Det vil reelt også indføre en gratis klageinstans, som man risikerer at skulle bruge masser af ressourcer på.
Spørgsmålet er: Hvad er egentlig fordelen ved det her?
Det enkle svar er, at der ikke er nogen.
Nogle vil nok mene, at vi måske maler en vis herre på væggen i den her sammenhæng, men det er jeg ikke sikker på.
For vi har sådan set fortilfælde med en lignende bemyndigelse, nemlig en bemyndigelse til, at den siddende skatteminister har ret til at anke tabte skattesager til en højere domstolsinstans, og omvendt også bemyndigelsen for skatteministeren til, at han kan tage bekræftende til genmæle i skattesager, der er rejst ved domstolene.
Da den nuværende statsminister var skatteminister fra 1987 til 1992, ændrede han jo reglerne uden om Folketinget, så alle skattesager, der skulle ankes, forudsatte hans personlige tilladelse hver gang.
Det vil sige, at han formentlig af politiske grunde kunne undlade at anke en given sag til trods for, at der måtte være juridisk anbefaling for det.
Altså gjorde den daværende skatteminister og nuværende statsminister sig til overdommer over domstolene.
På den måde kunne han jo eftergive skatteydere den skat, som de rent faktisk var dømt til at skulle betale.
Det eneste positive, man kan sige om forløbet dengang, var, at det ikke kunne foregå i det skjulte, men måtte ske i fuld offentlighed, så andre havde mulighed for at se, hvad ministeren foretog sig.
Men det er den åbenhed, som skatteministeren nu også foreslår fjernet, så han kan spille overdommer i forhold til Landsskatteretten.
At forslaget fremsættes af en skatteminister, hvis nuværende chef, statsministeren, var den minister, som udøvede stor kreativitet tilbage i perioden 1987-92, gør jo ikke situationen mere betryggende.
Det er i øvrigt interessant, at det er den minister, statsminister, som forsøger at fremstille sig selv og sin regering som den mest åbne i danmarkshistorien.
Så åben, at han vil skade Danmarks forhold til flere nabolande, ikke gennem åbenhed, men rent faktisk gennem indiskretion.
Og det er den regering, der nu ønsker en lovgivning, hvor skatteministeren i et lukket rum kan underkende Landsskatterettens afgørelser.
Det er altså to ting i samme sag, som efter vores opfattelse ikke harmonerer.
Men spørgsmålet er: Har vi så fået en åben og klar fremstilling af ministeren af den lovgivning, som han nu beder om?
Nej, bestemt ikke.
Vi måtte jo opleve det helt usædvanlige, at vi først, da vi modtog et anonymt brev fra en person, der angiver sig selv som mangeårig juridisk medarbejder i Skatteministeriets departement, får sandheden at vide.
Først da bliver vi gjort opmærksom på, at der er henvendelser fra Landsskatterettens præsident med meget konkrete og meget vigtige oplysninger til Skatteudvalget og Folketinget i forbindelse med stillingtagen til lovændringen.
Kun derfor kender vi disse indsigelser ved andenbehandlingen i dag.
Ja, men det er ikke et høringssvar, det er en intern korrespondance, siger ministeren igennem sin departementschef.
Ikke desto mindre omtaler
samme departementschef jo i svaret til Landsskatteretten et høringssvar.
Så det vil sige, at man accepterer, at det er et høringssvar.
Derfor må den almindelige opfattelse jo også være - det er også den, juristerne giver udtryk for - at alle høringssvar, eksterne som interne, selvfølgelig bør, ja, de skal tilgå udvalget.
Det er ikke sket her.
var det absolut vigtigste, nemlig det høringssvar, som klart beskrev, hvilken retstilstand vi er på vej ud i, for så vidt angår Landsskatteretten
Det er meget utilfredsstillende, og det er med til at skabe mistillid til, om vi nu også har de relevante materialer til rådighed i udvalget.
Jeg er selvfølgelig spændt på at høre, hvilke konsekvenser ministeren selv vil drage af det forløb. Samtidig går jeg ud fra, og det er selvfølgelig en ret speciel situation, at den medarbejder, som uden tvivl under svære samvittighedskvaler har gjort sin pligt og underrettet Folketinget om de relevante oplysninger, ikke kommer til at lide nogen overlast i den her sammenhæng, hvis man finder ud af, hvem det er.
Det vil jeg gerne have - meget gerne endda - at ministeren kan bekræfte, for det er selvfølgelig en alvorlig sag, hvor en medarbejder føler, at det må han simpelt hen gøre ud fra sin retsbevidsthed.
Det korte af det lange er, at vi har at gøre med en sag og et sagsforløb, hvis lige jeg næppe tror nogen har oplevet her i salen, og derfor vil sagen også fortsætte, det er klart.
Vi har allerede bedt om at få ministeren i samråd, og vi skal derfor anmode om, at forslaget går tilbage til fornyet udvalgsbehandling imellem anden og tredje behandling.
Det er vel næppe nødvendigt at understrege, at Socialdemokratiet vil stemme imod forslaget, når vi kommer frem til tredjebehandlingen.