Villy Søvndal (SF), 2002-03-13:
Det her er jo en debat, der trækker mange følelser frem, fordi vi et eller andet sted er meget tæt på nogle etiske diskussioner og nogle vanskelige spørgsmål.
Det synes jeg også har karakteriseret debatten i dag.
Jeg havde sådan set
håbet, at de, synes jeg, helt uimodståeligt overbevisende argumenter fra det hollandske forsøg havde gjort større indtryk, end tilfældet er.
Jeg tror også, at de gør det.
Jeg tror måske i virkeligheden, at de skal have lidt mere tid til at lejre sig.
Jeg synes, at det er svært at afvise konklusioner, der i øvrigt bekræfter de schweiziske konklusioner, som man så har angrebet for ikke at være videnskabelige nok.
Men tendensen er den samme: De her mennesker får det sundhedsmæssigt bedre, deres helbredsforhold forbedres dramatisk, de får bedre sociale forhold, og kriminaliteten falder.
Det er ubestrideligt også i det forsøg, der ligger nu. Det synes jeg er mange gevinster at sige nej til over for mennesker, der lever så elendigt et liv, som de dårligst stillede af misbrugerne gør.
Jeg synes også, at der er grund til at sige, hvor vi er enige i narkodebatten, for vi kommer jo tit til at diskutere de punkter, hvor vi har forskellig holdning.
Vi er enige i, at man skal advare og advare og advare.
Når så folk alligevel beruser sig, som de har gjort i enhver kultur, så skal vi behandle og behandle og behandle.
Der har vist ikke været nogen, der har været mere drivende i den proces end SF, også via de midler, vi har tilført: satsmidlerne, men også i øvrigt.
Den diskussion, vi så har tilbage, drejer sig om, hvorvidt vi, når vi har advaret, advaret, advaret, behandlet, behandlet, behandlet, og der stadig er nogle, vi ikke når - og vi ved fra udenlandske forsøg, at de mennesker kan nås - så skal sige nej af grunde, der har med vanskelig definition at gøre, som Venstres ordfører var inde på, eller moralske grunde, som andre af ordførerne har været inde på.
Det vil jeg godt lige runde i en ordførerrunde.
Til ministeren, som jeg synes blev mere munter undervejs i debatten - det vil jeg godt kvittere for, det er altid rart - vil jeg sige, at ministeren omtalte behandlingsgarantien, der er aftalt i satsforhandlingerne, som en ambition.
Det må have været en fortalelse.
Det er ikke en ambition, det er en aftale.
Vi har en aftale i form af et færdigt lovforslag, der siger, at der den 1. januar 2003 skal etableres en behandlingsgaranti.
Det er ikke en ambition, det er en aftale,
vil jeg sige til ministeren.
Men det var givetvis en fortalelse. Så nævnte ministeren risikoen for, at alt det andet drukner i heroin, når vi tager heroindiskussionen.
Det er nu ikke min erfaring.
Min erfaring er, at når vi har taget heroinforsøgdiskussionen, har det hver gang resulteret i, at der er kommet flere penge til behandling på det brede behandlingsområde.
Alene af den grund har diskussionen hver gang efter min opfattelse været meget nyttig. Ministeren nævnte også, at det var meget dyrt at indføre forsøget.
Nu er det jo altid svært med en taldiskussion, når man ikke har tavler og sådan noget at skrive på, men jeg må sige, at jeg slet ikke forstår ministerens regnestykker.
Det hollandske forsøg siger, at hvis man arbejder med behandlingsstørrelser på 75 mennesker, så er der en årspris omregnet fra euro på 120.000 kr. i det hollandske forsøg.
Derfor kan jeg slet ikke forstå, hvordan man kan nå frem til en pris på 150 mio. kr. for at behandle 250 stofmisbrugere.
Men jeg vil ikke trætte med en taldiskussion nu.
Jeg mener bare, at der er noget galt med Sundhedsministeriets evne til at omregne euro til danske kroner i det der regnestykke.
Ministeren var ikke villig til at gå ind og sige, at ekspertgruppen skulle gå ind og vurdere det hollandske forsøg.
Jeg ved ikke hvorfor, for jeg synes egentlig, at det ville have været spændende, at de, der bliver skubbet foran i debatten som nogle, der tager afstand fra det, fik lov til at inddrage de hollandske erfaringer for så at kunne give deres melding med den mest opdaterede viden.
Men det var ministeren ikke villig til at give dem lov til af grunde, jeg ikke helt forstår.
Men det kan være, at jeg ikke hørte godt nok efter.
Risikoen er jo, at Folketinget på det tidspunkt, hvor Sundhedsstyrelsens vurdering foreligger, er gået på sommerferie.
Nu vil jeg slet ikke mistænke ministeren for at have den type af tanker, at det kunne være nyttigt at skubbe det til efter sommerferien, men det ville være ærgerligt, ville det ikke, hvis vi ikke fik denne her debat rundet af inden sommerferien.
Kan vi ikke få et løfte fra ministeren
om, at vi får den vurdering så betids, at den foreligger, inden Folketinget skal andenbehandle beslutningsforslaget her?
Så vil jeg kvittere for hr. Jørgen Winthers tale, som jeg synes var et ærligt udtryk for det dilemma, som hr. Jørgen Winther stod i: At hr. Jørgen Winther ikke var i tvivl om de positive elementer af forsøget fra Holland, nemlig at narkomanerne ubetvivlsomt får det bedre, at kriminaliteten falder, men at hr. Jørgen Winthers problem var afgrænsningsproblemet.
Det synes jeg er hæderligt nok, og jeg har foreslået, at vi sætter os sammen og finder ud af det.
Samtidig betegner det efter min opfattelse en principiel nyorientering fra Venstre, da hr. Jørgen Winther ikke sagde nej til heroin i al fremtid.
Det var en sætning, som jeg tror, at jeg vil understrege, når jeg kommer hen i mit lille rum.
Hr. Jørgen Winther understregede også, at Venstregruppen er delt, og det er jo helt fair.
Fru Gitte Seeberg, synes jeg, havde et argument, som jeg ikke tror holder i en nærmere analyse.
Jeg skal ikke forsøge at overbevise De Konservative om, at de skal sige ja, men jeg tror, at der er et argument, det ikke er så klogt at gå rundt med.
Det er det argument, der lyder, at nogle nok vil planlægge deres liv frem mod heroin, hvis der er udsigt til det.
Jeg tror, at det skyldes et grundlæggende ukendskab til narkomaners liv.
Det er ikke kendetegnet ved, at hvis jeg gør sådan om et halvt år, så opnår jeg det om 2 år.
Så langt tænker de her mennesker ikke.
Det er de alt for langt ude i elendighed til, og derfor er det et underligt argument, der ikke har så meget med virkeligheden at gøre.
Alligevel sporede jeg også en åbning hos De
Konservative
Jeg hørte faktisk fru Gitte Seeberg sige - jeg skrev det oven i købet ned - at fru Gitte Seeberg ikke ville udelukke, at De Konservative om nogle år ville støtte.
Det synes jeg betegner en ganske stor bevægelse i De Konservatives holdning, ikke nok, men alligevel.
Jeg skal kvittere for hr. Naser Khaders indlæg, hvor De Radikale jo også er delt med forskellige holdninger.
Der var et ønske om, at vi satte en højere minimumsgrænse.
Jeg synes, at det er noget, som vi skal kigge på under udvalgsbehandlingen. Jeg skal takke Enhedslisten for støtten.
Jeg synes, at Kristeligt Folkeparti måske holdt den tale, der var mest upåvirket af, hvad virkeligheden sådan har bragt.
Jeg har altid en stor beundring for mennesker, der står fast, uanset at virkeligheden forandrer sig, og som også bruger et sprogbrug, der ikke er voldsomt analytisk.
Jeg tror, at fru Tove Videbæk fik nævnt ordet statsheroin i hvert fald ti gange.
Så er den vist slået fast, så selv den mest tungnemme kan forstå, hvad det her drejer sig om.
Men det er ikke en invitation til en debat, der vedrører de mennesker her.
Jeg citerede et brev før i en debat med Dansk Folkeparti.
Den samme mor, der altså er ked af, at hun mistede sin datter, og mener, at hun havde haft sin datter, hvis datteren kunne være blevet behandlet med heroin,
skriver, at hun er lidt træt af de skråsikre meninger.
Sådan havde jeg det egentlig også lidt efter at have hørt
Kristeligt Folkeparti.
Så vil jeg sige til slut, at jeg håber, at Folketingets medlemmer vil bruge tiden til at prøve at se virkeligheden så tydeligt i øjnene, som det nu kan lade sig gøre ved at prøve at lade være med at bevare et glansbillede af, hvad der kan lade sig gøre.
Jeg synes, det var interessant - jeg tror, at det er nævnt tidligere i debatten - at trods en massiv indsats, så lykkedes det i år 2000 at afvænne i alt 114 ud af 8.215 narkomaner.
Jeg synes, at det taler for ikke at opgive, men det taler for at bevæge sig ind i nogle graduerede målsætninger, hvor det at leve et liv på stoffer, men under mere kontrollerede sociale former, eller på metadon, også er et liv, vi må have respekt for, i stedet for at sige, at det ikke er noget liv overhovedet.
Det er ikke pænt over for de mennesker, der faktisk lever det der liv og prøver at få det liv til at hænge sammen.
Jeg synes, det siger noget, at selv i perioden siden midten af 1990'erne, hvor vi har tredobbelt den økonomiske indsats på det her område, er det kun lykkedes for 114 ud af 8.215 at få succes med at blive absolut afvænnede.
Ellers vil jeg sige tak for debatten.
Jeg er spændt på den afstemning, vi får inden sommerferien og håber selvfølgelig, at det lykkes at hjælpe de her mennesker bedre, end tilfældet er i dag.