Thor Pedersen (V), 2001-09-06:
Det er jo fuldstændig rigtigt, som hr. Klaus Hækkerup siger.
Den forudsætter indeksering af afgifter, og når man gør det, så er der i øvrigt 15 mia. kr. til lettelser på ikkespecificerede områder.
Så har vi spurgt: Hvad koster det, hvis man ikke indekserer?
Og svaret er, at det koster 1,5 mia. kr. pr. år i faste priser, altså 15 mia. kr.
Det, vi siger, er: Jamen de 15 mia. kr. bruger vi så til at fastfryse afgifterne, altså vi indekserer ikke.
Så hr. Klaus Hækkerup har fuldstændig ret.
Vi bruger blot den skattelettelse, der ligger i planen, til at fastfryse afgifterne.
Det glæder mig, at der er én, der har forstået, hvad det egentlig er, regeringen har sagt.
Til hr. Frank Dahlgaard: Det må nu engang være sådan, at man ikke kan forpligte en opposition til at fjerne alle de ulykker, som regeringen kommer med.
For hvis regeringen følger sit eget forslag, er der ikke belæg for overhovedet at skulle belaste erhvervslivet.
Det er direkte i strid med det, som statsministeren har sagt.
Det fremgår ikke af planen, at det er nødvendigt at fjerne ATP-kompensationen, eller at det gør det dyrere for den lille arbejdsgiver.
Og man kan altså ikke have et system
med, at regeringen siger: Vi skal have 2 mia. kr. fra danske virksomheder, og dem må Venstre finansiere.
Eller at man fjerner kredit for 13 mia. kr. næste år fra kasserne.
Der kunne man også med rette sige: Dem må Venstre så også anvise.
Sådan spiller klaveret ikke.
Vi har et ansvar for det, vi selv foreslår, og regeringen burde have et ansvar for at leve op til egne planer.
Hr. Ole Sohn spørger til arbejdsmarkedsområdet, privat aktivering, privat jobtræning.
Vi er helt enige, men når vi stemmer imod, så gør vi det af respekt for, at vi har et forlig.
Det er sandheden.
Det, vi i virkeligheden taler for i vores forslag, er at få mere privat jobtræning, det er at få folk ud i virksomhederne, hvor de har muligheden for egentlig at bide sig fast og vise, at de er i stand til at løse opgaver som alle andre.
Hr. Søren Hansen er meget bekymret for film, og det kan man også godt være, men det burde man da ikke være, når man alene rejser debatten.
For det, vi foreslår, er at lægge Dansk Novellefilm ind under Det Danske Filminstitut.
Og jeg ser ikke noget problem i, at man har ét institut, som løser de opgaver, som egentlig kører på lærred.
Hr. Ebbe Kalnæs spørger til ulandshjælpen.
Det, vi foreslår, er i virkeligheden at holde en pause i stigningen af ulandshjælp, og det har vi foreslået lige siden 1999.
Vi mener rent faktisk, at vi har brug for pengene.
Men vi mener også, at vi ikke vil lægge stemmer til, at man bruger bistandshjælp til at fastholde diktatorer ved magten.
Så for os er det afgørende, at hvis man har programsamarbejdslande, er det lande, der går efter demokrati, menneskerettigheder, bekæmper korruption og i øvrigt fører en fornuftig politik. For ellers hjælper det ikke noget.
Vi synes, det er skandaløst, at Zimbabwe stadig er et programsamarbejdsland, som man egentlig moralsk støtter, så længe man er et programsamarbejdsland.
Så det er en forudsætning.
Samtidig ønsker vi meget klare mål for den ulandsbistand, vi giver, og at vi også kontrollerer målopfyldelsen.
Det er vel ikke urimeligt, at vi fortsat siger: Jamen vi ligger jo som nummer et i verden
, og vi kan ikke alene løse alverdens problemer.
Det kunne jo være, at det var bedre, hvis vi styrkede frihandelstanken mere, som jo ikke umiddelbart koster noget.
Det koster altså heller ikke noget at jagte efter demokrati og sikre menneskerettigheder.
Fru Schødts spørger til hjemmehjælp og 240.000 besøgende.
Vi har ikke kritiseret én eneste hjemmehjælper.
Vi kritiserer systemet.
De steder, hvor man har indført valgfriheden, er hjemmehjælperne, de ansatte, tilfredse med valgfriheden, og det har løftet kvaliteten. Og de ældre er tilfredse med den. Hvorfor er man så bange for at give den valgfrihed, når den viser sig at være en succes også i socialdemokratisk styrede kommuner? Hr. Aage Frandsen spørger til det frie valg.
Nu kan det måske ikke gælde alle steder, og han nævner et eksempel fra Århus Amt.
Jeg kan såmænd godt huske, da det var oppe i debatten.
Så der er selvfølgelig en begrænsning med hensyn til, hvilken kapacitet man har. Men ideen er jo, at den kapacitet, der nu engang er, kan man vælge til, og det gælder jo på alle andre områder, hvor familier i øvrigt færdes i et moderne samfund.
Så nævner man skoleområdet: Der er altså frit valg på skoleområdet.
Endelig nævnes Udetillægsnævnet.
Jeg ved ikke, om jeg tør sige noget på hr. Svend Heiselbergs vegne.
Men jeg vil sige, at den rejselyst, som hele Folketinget har, afspejler sig.
Så man kunne godt gøre det.
Jo, det mener jeg alvorligt.