Frank Dahlgaard (UP), 1999-12-16:
Det er jo tydeligt, at det bliver sværere og sværere år for år at finde dækning med indtægter, skatter og afgifter for de udgifter, man gerne vil have til alle mulige ting, som det offentlige skal tage sig af, synes man.
Og hvorfor er det sådan?
Det er det, fordi der er fem uskrevne love, kan man sige, som ligger til grund for det forhold, at de offentlige udgifter nærmest vokser af sig selv, og derfor synes jeg - hvis jeg ellers forstod det rigtigt - at det forslag, som kom fra Enhedslisten her for en halv eller hel time siden om at tage en principiel debat om de offentlige udgifter og finansieringen af dem, er en god idé.
Men derefter tror jeg nok, enigheden hører op, for min indgangsvinkel og analyse er følgende: Når de offentlige udgifter så at sige vokser af sig selv, skyldes det for det første det synspunkt, man kan kalde materialismen, og som bygger på, at penge løser alle problemer.
For det andet bygger det på det, man kan kalde formynderi, nemlig at det offentlige skal løse alle problemer, og det er der jo bred enighed om i Folketinget - ikke bare mellem Socialdemokratiet og SF, men i virkeligheden også hos De Konservative og Venstre og alle dem, der kalder sig for borgerlige.
I Schweiz griner de højt og kalder os alle sammen socialister.
Det tredje element, der ligesom får de offentlige udgifter til at vokse efter min analyse, er det, jeg kalder lighedsfilosofien, som går ud på - og det er jo fuldstændig falsk - at lighed er, at alle får det samme; det får de så, og det bliver jo meget dyrt. Det fjerde er det, jeg vil kalde gratismanien, et synspunkt, der bygger på, at gratis serviceydelser er socialt og godt, og det femte er flottenheimeriet, dvs. at det er o.k. at ødsle med offentlige midler.
Det ligger ligesom i luften, at det kan man godt, i hvert fald behøver man ikke at være lige så fedtet og påholdende med offentlige skattemidler som med de midler, man har i sin egen tegnebog.
Jeg tror, det er de fem forhold, der
skal tages fat på.
For det første materialismen: Jeg tror, man kunne komme et stykke vej ved at følge med i den debat, der er startet nu om værdisamfundet.
Ugebrevet Mandag Morgen havde en konference, Dansk-Norsk Fond havde for nylig en konference, og Kristeligt Folkeparti har sat noget i gang på Internettet.
Det er udmærket og glimrende, og det viser, at det, der spiller en rolle i folks liv, ikke altid har noget med penge at gøre.
De helt store ting og værdier er ikke noget, der har
med penge at gøre.
For det andet er der formynderiet, som desværre har bredt sig langt ind i de borgerlige rækker.
Det går ud på, at forudsætningen for en god tilværelse - siger man, tænker man - er, at det offentlige går ind og ligsom er et sikkerhedsnet, der løser alle mulige problemer.
Det er en syg tanke efter min mening, at staten og det offentlige absolut skal blande sig i alt muligt og løse alle mulige opgaver, og det er klart, at jo flere opgaver man påtager sig,
jo mere må skatterne stige hos borgerne, og jo mindre bliver borgernes økonomiske muligheder for at løse deres opgaver og problemer selv.
Tingene hænger sammen.
Når det offentlige i dag opkræver høje skatter fra stort set hele befolkningen og tilbyder de samme skatteydere en masse serviceydelser, er det ene og alene udtryk for formynderi, altså at staten bør løse opgaverne, fordi staten eller kommunerne bedst ved, hvad der er godt for borgerne.
På den måde kan man klientgøre en befolkning, som efterhånden mister initiativ og tro på, at den kan selv, og resultatet er hjælpeløse mennesker, der bliver afhængige af offentlig støtte og hjælp.
Der må sættes grænser for, hvad det offentlige skal tage sig af, men man kunne jo spørge, om der overhovedet er politikere her i salen, som mener, der er nogen opgaver, det offentlige ikke bør tage sig af.
Det mener jeg i hvert fald.
Så er der lighedsmageriet.
Nu går lighedspolitikken ud på, at alle skal have det samme; de samme ydelser og de samme tilskud fra det offentlige, hvad enten man er rig eller fattig, ung eller gammel.
Det er sådan et underligt begreb, for det er jo klart, at folk, der er forskellige, som så bliver behandlet på samme måde, det giver jo ikke lighed.
Tænk hvor mange skattepenge der kunne spares, hvis staten eller kommunerne nøjedes med at hjælpe de mennesker, som virkelig havde behov for hjælp, og ikke alle mulige andre også.
Så om den fjerde uskrevne lov, der gælder alt for meget herinde, nemlig gratismanien.
Jeg mener, det er en misforståelse at tro, at gratis serviceydelser er gratis.
De er ufattelig dyre, og de giver anledning til nogle meget høje skatter og afgifter.
Når noget er gratis for forbrugerne eller kunstigt billigt, bliver efterspørgslen efter det naturligvis kunstigt høj.
Og så sker der også det, at når der ikke er pris på en vare, sætter folk heller ikke rigtig pris på den.
Gratisprincippet er rigtig usundt.
Det fører til ventelister, ressourcespild, skrankepaver, høje skatter og utilfredse kunder, og vejen frem er selvfølgelig brugerbetaling.
Her er man da kommet lidt i gang.
Og så for det femte: flottenhejmeriet.
Dette med, at det er i orden at fyre offentlige penge af på en helt anden måde, end man kunne drømme om, hvis det var ens egen økonomi
Der har desværre udviklet sig en mentalitet i omgangen med de offentlige midler, som kun kan betegnes som ødsel.
Der er ingen grænser for, hvad det offentlige skal bruge penge på,
nytten
er minimal, blot nytten er lille bitte.
Tænk, hvor mange skattekroner der kunne spares, hvis man brugte pengene med samme nidkærhed som de penge, man har til sin egen rådighed.
Så jeg vil opfordre til, at vi prøver, om vi kunne finde ud af et eller andet - i hvert fald i formaliteten - med Enhedslisten, at vi fik sådan en debat, en principiel debat.
Tænker man 25-27 år tilbage, havde vi debatter her i Folketinget på baggrund af de såkaldte perspektivplaner, Perspektivplan 1 og 2, som så 15 år ud i fremtiden fra begyndelsen af 1970'erne og frem til midt i 1980'erne.
Og konklusionerne, en af hovedkonklusionerne af disse planer var, at hvis ikke man greb afgørende ind i nogle af disse mekanismer, der så at sige får de offentlige udgifter til at stige af sig selv - og der var nogle af disse ting beskrevet, som jeg her har nævnt - ja, så ville de offentlige udgifter faktisk stige af sig selv og trække et ødelæggende skatte- og afgiftstryk med sig.
Dengang tog alle politikere og ordførere i Folketingssalen afstand fra det, og alligevel er det i hovedtræk det, der er sket.
Og nu står den ene efter den anden og forsvarer det samfund, der har udviklet sig, det, som ingen pegede på som attraktivt for 25-27 år siden.
Det synes jeg var værd at tænke lidt over.
Man skal altså tage pensionerne hurtigere fra folk, der pludselig er blevet alene, fordi ægtefællen er faldet fra, og den slags, synes jeg, usmagelige finansieringer, som har karakter af desperation, intet mindre.
Det gælder også metoden med at få 13-måneders-indtægter ind på 12 måneder og den slags.
Det går kun én gang.
Vi nærmer os muren, hvor det er svært at komme videre, og hvor der må laves afgørende om på mekanismerne i den offentlige økonomi - og heldigvis for det.
Det nuværende velfærdssamfund er uholdbart, også fordi mentaliteten er blevet den, at nu vil alle have.
Der er en ansvarsløshed, en hæmningsløshed i samfundet, som er fremkaldt af disse mekanismer med formynderiet og gratismanien.
Den aktuelle finanslov, som jeg ikke har andel i, kan jeg ikke stemme for.
Jeg vil heller ikke stemme imod.
Jeg vil - det kan måske virke slapt - men jeg vil undlade at stemme i den her situation.