Pernille Vigsø Bagge (SF), 2005-03-29:
Dette lovforslag, som bl.a. omfatter overførsel af amternes ansvar for folkeskolens vidtgående specialundervisning til kommunerne, har temmelig vidtrækkende konsekvenser for alle de parter, det involverer.
Det kan godt være svært at gennemskue de konsekvenser på nuværende tidspunkt, men hvis man skal prøve at gætte lidt på, hvilke konsekvenser det her lovforslag konkret har, så kan man jo se på de erfaringer, enkelte kommuner rundtomkring i landet allerede har gjort på området, og så kan man jo også vælge at lytte til de høringssvar, der er kommet til lovforslaget.
Hvad angår det med at hive børn med behov for vidtgående specialundervisning hjem fra amt til kommune med det formål at spare nogle penge, dog ofte under henvisning til, at barnet trives bedre i sit nærmiljø, og at folkeskolen jo skal være rummelig, så er det jo allerede afprøvet flere steder i landet.
Lad mig give et eksempel: En elev, som efter mange kampe i sin klasse har haft en skoletid, som han eller hun primært har tilbragt i den øvre ende af gardinerne til stor gene for hele klassen, til stor gene for lærere og til stor gene for omgivelserne, bliver udredt på børnepsykiatrisk afdeling, får en diagnose og bliver henvist til et vidtgående specialundervisningstilbud i amtet, har jo ikke nødvendigvis gavn af at komme tilbage til det sted, hvor alle nederlagene havde deres baggrund, hvor alle lærerne peger fingre, og hvor eleven er blevet skældt ud i årevis, fordi han ikke har kunnet sidde stille på stolen.
Hvad angår rummeligheden, så ved vi, i hvert fald de af os, der har haft vores daglige gang rundtomkring i kommunerne, at rummelighedsbegrebet burde dække over, at skolerne har storsind og overbærenhed, frirum og råderum, men i virkeligheden dækker det jo over, at jo flere man kan rumme ude på skolerne, jo flere penge kan kommunen spare.
Sådan er den virkelighed, som er en konsekvens af regeringens skattestop.
Der, hvor jeg kommer fra, udmønter det sig altså også i mange nedslidte lærere, langtidssygemeldte pædagoger, frustrerede forældre og ikke mindst ulykkelige elever.
Dertil kommer så, at den enkelte kommune kan risikere at skulle støtte fire, fem børn på hvert alderstrin med vidt forskellige handicap og problemstillinger, og derfor vil den nødvendige indsats for det enkelte barn jo blive væsentlig ringere, end hvis barnet kan undervises sammen med ligesindede i fagligt mere specialiserede miljøer.
Antallet af børn i specialskoler er 4.452 ud af 547.715 elever i folkeskolens 1. til 7. klasse.
Tallet indikerer et relativt lavt antal børn, som kræver specialiseret indsats for at kunne klare sig her i tilværelsen.
Hvad angår høringssvarene, giver de jo udtryk for en betydelig bekymring med hensyn til risikoen for, at den ekspertise på specialundervisningsområdet, som nu befinder sig i amterne, skal gå tabt eller i hvert fald ikke komme til sin fulde ret i den nye struktur.
Der udtrykkes bekymring for, at kommunerne selv skal føre tilsyn med specialinstanserne, mens der skal være statsligt tilsyn med de særlige specialundervisningstilbud, der skal placeres i regionen.
Hvorfor skal kommunerne føre tilsyn med sig selv på det her område?
Faktisk udtrykkes der utrolig meget bekymring i de høringssvar, der er kommet ind, og det synes jeg da er reaktioner, som vi bestemt ikke kan sidde overhørig, men som må tages dybt seriøst.
Dertil kan så nævnes, at den ellers nogenlunde udmærkede foranstaltning, som hedder VISO, desværre kun er skabt til at yde rådgivning til institutioner og kommuner og ikke til enkelte borgere, som det har været nævnt adskillige gange her i salen i dag.
Det havde også været ønskeligt.
Igen: Den amtslige ekspertise er med det her lovforslag ikke sikret på nogen som helst måde, når den enkelte amtslige ekspert på et eller andet område kan komme til at sidde i en kommune langt væk fra det sted, hvor kompetencen er påkrævet.
Hvis man ser på, at der kan være bedre uddannelsesmuligheder for unge udviklingshæmmede, så er der også rigtig meget at se nærmere på i det her lovforslag.
De forskellige handicaporganisationer har meget længe ønsket en egentlig lovfæstet ungdomsuddannelse, så unge udviklingshæmmede og andre med funktionsnedsættelser kan få ret til det, som alle andre unge har ret til i dag, nemlig en ungdomsuddannelse.
Jeg skal lige citere en rapport fra Danmarks Evalueringsinstitut, som de har udgivet i 2003 om specialundervisning for voksne.
Den konkluderer, at unge med særlige behov vil have ret til at modtage undervisning i forlængelse af folkeskolen på linje med andre unge, og denne ret bør sikres ved lov, så Danmark kommer på niveau med de øvrige skandinaviske lande.
Videre hedder det, at i den forbindelse bør undervisningstilbuddene udvikles til en egentlig ungdomsuddannelse.
Der bør tages politisk stilling til uddannelsens formål, indhold m.v., så en ny ungdomsuddannelse kan defineres ud fra mål og ikke ud fra elevernes handicap.
For os i SF lyder det helt rimeligt, at unge handicappede får samme ret til uddannelse som andre unge.
Det er desværre ikke blevet til så meget i undervisningsministerens forslag.
Så vidt jeg kan se, fremgår det kun af bemærkningerne til nr. 29 i det her lovforslag, at: »Som led i regionernes tilbud er der efter forslaget mulighed for at tilrettelægge særlige ungdomsuddannelsesforløb for fx sent udviklede.
Det er simpelt hen for tyndt.
Derfor vil jeg gerne spørge ministeren, hvad der taler imod at indføre en egentlig lovfæstet ret til ungdomsuddannelse for unge handicappede, og at der tages politisk stilling til uddannelsens formål, indhold osv.
Så vil jeg sige, som det også er sagt af fru Anne Baastrup, at SF ser frem til selv de mindste ændringer af det her forslag, men vi ønsker selvfølgelig fuldstændig banebrydende ændringer af det for at kunne stemme for lovforslaget.