Villy Søvndal (SF), 1999-11-26:
Jeg synes, at Frihed 2000 fortjener ros for at insistere på, at vi tager den her debat hyppigt, fordi det er et svært problem, vi står med, og derfor har vi brug for at diskutere det grundigt.
Vi er også meget enige i SF i det mål, Frihed 2000 sætter, nemlig at enhver motiveret narkoman skal kunne behandles.
Det, vi så får debatten om i dag, er jo midlet; og midlet er at flytte finansieringen af afvænning af narkomaner fra at være en amtskommunal opgave til fremover at blive en statslig opgave.
Argumentationen er, at der styres for meget på økonomien, altså i form af kassetænkning, og at det ofte er svært at fastslå en misbrugers hjemkommune, som så også bliver betalingskommune, og at det derfor ofte tager for lang tid at visitere en motiveret misbruger.
Vi har fra SF's side rejst diskussionen om kapacitet
nogle gange.
Vi var med til at flytte ansvaret for narkobehandling fra kommune til amt.
Det gjorde vi i øvrigt ud fra nogenlunde den argumentation, der svarer til den, vi står med i dag i forslaget, nemlig at vi var trætte af at se på kommuner, der sagde: Vi tror i vores kommune ikke på, at det nytter at behandle narkomaner.
Det var ikke til at holde ud at sidde og kigge på fra Folketingets side, at hvis man havde det uheld at være født i en bestemt kommune, så var man afskrevet fra muligheden for at blive behandlet.
Vi gjorde det også for at lægge en mere overordnet linje i narkopolitikken.
Men det er klart, at Frihed 2000's forslag løser nogle problemer, men skaber til gengæld nye.
F.eks. - jeg tror, man selv er opmærksom på det i bemærkningerne - at der vil blive nogle opgaver tilbage i kommunerne, alt det, der hedder metadonudlevering, det, der hedder efterbehandling, det, der hedder sociale tiltag, det, der hedder kontanthjælp osv., det vil man fortsat skulle betjene lokalt, og derfor kan man ikke sige, at det bliver et klart ansvarsforhold, man får etableret med det her forslag.
Hvis man mener, at kassetænkning er drivende - og jeg medgiver, at jeg synes i nogle sammenhænge, at den er mere drivende, end man måske kunne forestille sig, når man tror på det gode i mennesket - så etablerer man jo en ny type af kassetænkning nu, nemlig at ethvert incitament til forebyggelse forsvinder.
Ethvert incitament til forebyggelse i X-købing forsvinder ud fra et økonomisk synspunkt, fordi man jo er sikker på, at hvis det går galt nok, så ender det her med at blive en statslig opgave; så overtager staten finansieringen.
Det synes jeg er den helt alvorlige metodefejl i forslaget her.
Endelig for det tredje tror jeg også, at man kan komme ud og forholde sig til: Er alle forslag lige gode?
Vil man ikke på det her område komme til at opleve, som vi har set også på andre områder, at kvaksalvere også bevæger sig ind på det her område?
Jeg ser ikke rigtig nogen bud på, hvordan man skal gardere sig imod det.
Så jeg skal runde af med at sige, at vi synes, det er vigtigt at komme med bud, der sikrer bedre behandlingstilbud og bedre forebyggelse i forhold til misbrug, men vi synes ikke, det er tidspunktet at flytte regi endnu en gang.
Det, vi vil være optaget af i SF fortsat, er den indholdsmæssige diskussion.
Jeg vil pege på, at det satsforlig, der lige er indgået, indeholder meget store beløb til sindslidende og meget store beløb til hjemløse, og man skal jo være opmærksom på, at de ofte har en blandet diagnose - en hjemløs og en misbruger er jo to ting, der ofte i virkelighedens verden er sammenfaldende.
Jeg vil kvittere for ministerens løfte om en følgegruppe, for det er jo netop måske det, der bedre løser
det her regiproblem; at alle de tre instanser - kommune, amt og stat - der er indblandet i den her opgave, mødes omkring ét bord.
Man forpligter alle tre instanser på at komme med svar ved samme bord.