Jørgen Estrup (RV), 1999-10-07:
Jeg skal i modsætning til andre ordførere ikke forsøge at give statsministeren karakterer, men derimod sige tak.
Jeg var glad for statsministerens åbningstale.
Jeg synes, der var én ting, som jeg vil starte med at nævne, som er en mangelvare i dansk politik: Der var også lidt selvironi.
Det kan måske en gang imellem løse op for nogle konflikter.
Det kan man af og til synes måske er unødvendigt, vi ved jo, hvad vi mener. Jeg tror på den anden side, det skal siges: Der er en dyb afstand i menneskesyn.
Men først og fremmest lagde jeg mærke til og værdsatte den fremadrettethed, som var i statsministerens åbningstale.
Vi er på vej ind i det 21. århundrede, hvor gamle Danmark bliver sat på pension, og hvor det næste Danmark tager over.
Og det er måske meget godt at bemærke. Og lad mig så starte med at tage sådan lidt af en øm tå op med det samme for at få det gjort.
Det er også noget, der knytter an til vores afslutningsdebat i maj, hvor jeg nævnte over for statsministeren, at Det Radikale Venstre var stærkt optaget af integrationsloven; vi synes, vi har lavet en meget fremadrettet og fremsynet integrationslov.
Alle ved, at vi har haft det oppe på De Radikales landsmøde; det tror jeg er en sund ting.
Det har ikke ændret ved folketingsgruppens opfattelse af, at vi stemte for noget, der ikke var diskriminerende, men vi ønsker ikke, at striden med UNHCR bliver stående længere, end det er nødvendigt.
Vi respekterer, sådan som jeg også sagde under afslutningsdebatten, at indenrigsministeren har iværksat en evaluering.
Vi har også hørt nogle af de første resultater af denne evaluering, som tyder på, at kommunernes erfaringer er meget forskellige, og at det kan hænge meget sammen med, om man har et netværk, når man kommer her til landet, eller man ikke har det.
Den slags erfaringer skal vi have med, dem skal vi have lejlighed til at kigge på.
Men ingen af os er tjent med, at der efterfølgende i for lang tid bliver tvivl om, at Danmark overholder sine internationale forpligtelser.
Det må ikke ske, derfor er det en hastesag.
Og må jeg så knytte an til den sidste debat også, som fru Mimi Jakobsen havde med hr. Sjursen.
Det er jo rigtigt, at vi indtil videre måske ikke er kommet så langt, som hr. Sjursen sagde, på det administrative område.
Jeg har tiltro til, at vi i samarbejde med indenrigsministeren kan komme ganske meget længere; jeg synes, der er mange ting at vende.
Men det er også rigtigt, at der er to dagsordener; at der er en dagsorden, som vedrører spørgsmålet om administrationen og den arbejdsdeling, der nødvendigvis må være mellem et Folketing, som giver lovene, og den udøvende myndighed, som ministeren og regeringen har, og det skal vi respektere.
Men vi skal jo også være klar over, at Folketinget med mellemrum giver bemyndigelser, og at vi har tolkninger af, hvordan loven burde se ud, når den virker i praksis, og derfor er det selvfølgelig legitimt og relevant, at den diskussion tages op.
Men jeg kan lige så lidt som fru Mimi Jakobsen konkludere på nuværende tidspunkt.
De her ting er vigtige.
Det er menneskeskæbner, det drejer sig om.
Det er i hvert fald i radikal interesse.
Regeringen møder jo også i dag, må jeg sige, og gjorde det også under finanslovdebattens første runde venlige politiske signaler fra alle sider.
Nogle har kaldt det slesk tale.
Det falder vi jo ikke for og slet ikke, hvis der er billig portvin til.
I politik er der meget taktik, og det er vel i orden.
Så selv om regeringen i og for sig umiddelbart befinder sig i et parlamentarisk paradis, hvor det stort set ikke er muligt at smide nogen væk fra forhandlingsbordet, fordi alle klamrer sig til det, så er det jo dog alligevel et spørgsmål, om det er, fordi der er politisk konsensus, eller om det er, fordi der er en masse taktik indblandet. Jeg kunne ikke lade være med at bemærke, at Venstres formand, hr. Anders Fogh Rasmussen, til Ritzau den 13. august efter Venstres sommergruppemøde - tror jeg, det var - sagde, at Venstres fine meningsmålinger det seneste år viser, at folketingsgruppen valgte den rigtige linje ved at nedtone den liberale retorik for at genskabe firkløveret.
I den kan jeg læse: Vi skal ikke risikere noget, vi skal ikke tage initiativet, vi skal ikke genere nogen, vi håber på, at der er andre, der dummer sig, for så får vi nok regeringsmagten, når tiden er inde.
Jeg tror, at de fleste i dette Ting interesserer sig meget for fodbold - pressen ved i hvert fald fra visse episoder, at en del af Folketinget, også Venstres gruppe, gør det - og man har af og til en særlig situation på fodboldbanen, når alle klumper sig sammen nede foran eget mål i straffesparksfeltet og ikke vil rykke sig, ikke vil tage en chance, før der er nogen, der dummer sig.
Vi plejer at kalde det for fedtspil.
Jeg tror, at man også skal til at bruge udtrykket politisk fedtspil.
Det er faktisk noget af det, vi ser i øjeblikket.
Og derfor vil jeg godt, selv om det jo har været en del af debatten i dag, fortsætte med at spørge Venstre, for jeg kan godt se, at Venstre gerne vil have regeringsmagten, og jeg kan også se, at Venstre gerne vil have, at Venstres leder bliver statsminister, og det er der jo ikke noget mærkeligt i, og jeg kan også se, at Venstre har et tredje mål, nemlig ikke at lægge sig ud med nogen - det lyder jo pænt - i hvert fald ikke på denne side af et folketingsvalg, men hvad vil
Venstre i øvrigt?
Vi har i dag på forsiden af Jyllands-Posten set, at Venstres skatteordfører har ført sig kraftigt frem.
Det var da en dagsorden, som var til at diskutere, men vi fik jo ikke i dag noget svar på, om det er Venstres politik.
Vi har hørt, at Venstre vil valgfrihed.
Det er jo et godt liberalt synspunkt.
På mange punkter kan vi også fra radikal side sige, at vi hylder valgfriheden, men vi hylder den jo kun i det omfang, der er noget at vælge, der er reelle valg til stede.
Det, der er tale om her, når man siger et frit sygehusvalg til de private sygehuse, er et frit slagsmål om 100, måske 200, senge, og det giver jeg ikke så meget for.
Jeg giver ærlig talt heller ikke meget for friheden til at blive hjemmegående mor på det offentliges regning, hvis kommunen altså kan og vil tilbyde en institutionsplads, og det er det, jeg har forstået er Venstres valgfrihed.
Det er ikke noget reelt valg, og det er i hvert fald ikke nogen prioritering af offentlige penge.
Jeg har set, at hr. Anders Fogh Rasmussen så igen den 6. september har udtalt sig om, hvad Venstre vil, og her har sagt: Jamen reformer gemmer vi til efter et folketingsvalg.
Så vi kan altså alle sammen vente og se, hvad der sker efter et folketingsvalg.
Det bliver jo interessant.
Men som debatten her i dag har vist, er der alligevel tre ting, som vi vil forfølge i løbet af de kommende måneder og blive ved med at spørge Venstre om: Vi vil blive ved at spørge Venstre om, hvad de egentlig vil på udlændingeområdet. Som hr. Buksti sagde på et tidligere tidspunkt, så vil en del af det parlamentariske grundlag, som Venstre regner med at bygge på, jo prøve at lovfæste arvesølvet med Dansk Folkeparti i spidsen og med en vis støtte fra Det Konservative Folkeparti, så vidt jeg forstår den nye konservative leder, men i hvert fald, som jeg da heldigvis har kunnet lytte mig til, i dyb modstrid med, hvad både CD og Kristeligt Folkeparti vil.
Der er unægtelig nogle spørgsmål her, som jeg synes Venstre bør besvare.
Hvor placerer man sig mellem de to unægtelig meget, meget afvigende alternativer?
Det andet, jeg gerne vil høre Venstres mening om og vil blive ved at spørge om, er: Hvor placerer Venstre sig i den debat, som vi er i fuld gang med om det spaltede arbejdsmarked, om det stigende antal, der er på langvarig kontanthjælp, og som blev sat af på perronen, da
velfærdstoget kørte
Er det markedsmodellen, sådan som hr. Brixtofte i Farum har forsøgt den med arbejdstest og andre ting?
Eller er det lade stå til-modellen, hvor man accepterer, at flere og flere havner i førtidspension?
Endelig er der selvfølgelig et af de afgørende spørgsmål: Hvad vil Venstre med Dansk Folkeparti?
Lad mig så også beskæftige mig et øjeblik med noget, som har været ganske vigtigt i debatten, nemlig den form for danskhed, som Dansk Folkeparti står for:
Jeg synes, at det er ubehageligt at se den måde, som Dansk Folkeparti prøver at tage patent på danskheden på.
Det skal ikke lykkes.
Jeg får en dårlig smag i munden, når jeg ser kynisk misbrug af danske symboler som sangen, flaget, ja sågar Dannevirke.
Jeg føler i og for sig, at det er en udpræget udansk måde at lave politik på, når man er topstyret, sådan som vi kan se det.
Efter min mening spiller Dansk Folkeparti på de laveste instinkter i politik, nemlig på frygt, på afmagt, på polarisering, og splitter det danske samfund og den identitet, som vi burde gøre alt for at bevare.
Dansk Folkeparti forsøger at bilde os alle ind, at historien kan sættes i stå, at Danmark kan gøres til et frilandsmuseum, hvor Richard Ragnwald underholder, hvor A.P. Møller giver tilskud, og hvor fru Pia Kjærsgaard er kustode.
Den går ikke.
Sådan ser verden ikke ud - heldigvis kunne man så tilføje. Vi andre vil så yderligere tilføje, at den åbne verden ikke er en trussel mod Danmark; den er en mulighed.
Vi skal ikke i kuvøse.
Vi kan godt tåle fri luft i vores samfund.
Vi har også i dag oplevet meget taktik.
Det gør man i Folketinget.
Det er der ikke noget galt i.
Vi skal arbejde for samhørighed og for den fælles identitet og måske meget oftere, end vi er vant til, stille spørgsmålet: Hvad gør vi? I stedet for: Hvad gør jeg? Må jeg nævne seks områder, hvor jeg synes, det er utrolig vigtigt, at vi får sat dagsordenen, og hvor jeg synes, at regeringen er godt i gang med at gøre det: For det første: Vi må erkende, at der stadig er lang vej, før det rummelige arbejdsmarked bliver en realitet, før der bliver plads til alle på reelle arbejdspladser.
Der er over 270.000 personer på førtidspension, og når vi spørger, så svarer næsten halvdelen af dem, at de fortsat mener at være delvis arbejdsdygtige.
Det skal udnyttes.
Der sker fortsat en stigning i antallet af kontanthjælpsmodtagere trods det økonomiske opsving.
Det er ikke godt nok.
70 pct. af de førtidspensionister, der kommer fra sygedagpenge,
har aldrig modtaget et revalideringstilbud eller nogen anden form for aktiverende forløb.
Det må vi have gjort noget ved.
For det andet: Vi har brug for respekten for retten til at være anderledes, for individets rettigheder over for systemet og for respekten for den enkeltes ret over for flertallets fordomme.
Halvdelen af de unge med de fremmede navne har ikke arbejde, unge flygtninge eller indvandrere har meget vanskeligt ved at få en lære- eller praktikplads, og en ung veluddannet ingeniør kan skrive 600 ansøgninger og få 600 afslag.
Er det nu kun, fordi navnet er anderledes?
Og har vi råd til det?
Retten til at være anderledes giver tryghed, og det gør den såvel for danskere som for udlændinge.
For det tredje: Vi har brug for at bygge bro over uddannelseskløften.
Derfor er en af regeringens afgørende reformer en voksen- og efteruddannelsesreform.
Der er en halv million voksne, der faktisk ikke kan læse, der er i dag ca. 80.000 børn, der får specialundervisning - det er faktisk hvert syvende barn i skolen - og ca. 7.000 børn er svært handicappede.
Der er masser at gøre for at samle dem op, der er i gang med at blive tabere i vores samfund. For det fjerde: Vi har brug for et miljøregnskab, der giver sorte tal på bundlinjen og ikke røde.
Vi har brug for at ændre adfærd i tide, ikke når vi opdager, at vi faktisk var for sent ude.
Vi nedslider de energiressourcer, som kan udtømmes, som altså ikke er vedvarende, og vi rydder ikke op i takt med produktionen.
Derfor må vi også ændre livsstil så småt, ikke som nogen revolution, men sådan, at vi kan se næste generation i øjnene.
For det femte: Vi har brug for tillid til, at dansk identitet faktisk har livs- og bærekraft.
Vores ønske om aktivt at præge Europa, om at være med til at realisere det udelte Europa, om at præge den globale udvikling, stiller krav om, at vi har tillid til vores egen identitet.
Det gjorde det faktisk også for 100 år siden, og da var vi i stand til at mobilisere den nødvendige tillid.
Vores øgede krav til de nye danskere om integration i det danske samfund stiller krav til vores bevidsthed om, hvad det egentlig vil sige at være dansk.
Vi har brug for fællesskab.
Vi har ikke brug for polarisering.
Og så det sidste og måske ikke mindst vigtige: Vi har i det hele taget brug for at tro på egne kræfter, men tro på egne kræfter i samarbejde med andre, at de små lande i fællesskab i Europa, i verden, kan gøre en forskel, at små lande faktisk kan blive store i fællesskab og matche dem, der har stormagtskarakter fra fødslen af.
Det er naturligvis ikke mindst et spørgsmål i den integrationsproces, som er i gang i Europa.
Det er vigtigt, at vi er i stand til at give de store lande et modspil, og at vi finder de rette samarbejdspartnere, ellers får vi aldrig realiseret det europæiske fællesskab, som vi ønsker: det udelte Europa, som er langt større end det Europa, vi oplever i dag.
Men vi har også brug for at vise, at vi tør være med inden for organerne, at vi kan påvirke indefra.
Vi skal være med til at påvirke, mens tid er, men vi skal også være klar over, at hvis vi ikke har befolkningen med os, hvis vi ikke er i stand til at forklare, hvad indflydelsen skal bruges til, hvis vi mistænkes for blot at løbe i kølvandet på de store lande, bliver det kolossalt svært at skabe det fællesskab, som er nødvendigt for den europæiske proces, vi er i gang med. Vi har brug for fortsat at placere de ressourcer og de kræfter, vi kan overkomme, og vi gør det godt i forhold til mange lande i øjeblikket, når det drejer sig om konfliktforebyggelse og konfliktløsning.
Vi har vist det i forbindelse med Kosovo, og vi har vist det dagligt i den tredje verden.
Det er en indsats, som gør en forskel, som kan ses ude omkring i verden, og som sætter Danmark på landkortet, og det er det, vi skal leve af i den kommende tid.