Anders Fogh Rasmussen (V), 2006-05-02:
Jeg er glad for denne lejlighed til at drøfte den kolde krig.
Det er både nødvendigt og rigtigt, at vi forholder os kritisk til vores historie, at vi tager ved lære, og at vi søger at undgå gentagelser af tidligere tiders fejl.
Historien tilhører os alle.
Det er netop kendetegnende for totalitære regimer, at de forsøger at bemægtige sig fortolkningen af historien.
Regimerne bag Jerntæppet var i den forbindelse ingen undtagelse.
Se, nu er jeg jo ikke faghistoriker, og Folketinget er næppe det bedste sted til en faghistorisk diskussion.
Der blev jo under den kolde krig taget politiske beslutninger, og de kan selvfølgelig drøftes.
DIIS-rapporten om den kolde krig forsøger at klarlægge og blotlægge forudsætningerne for disse beslutninger og redegøre for deres konsekvenser, og heri ligger naturligvis også en vurdering, som man kan være enig i eller uenig i.
Det er ikke nogen hemmelighed, at jeg ikke er enig i alle DIIS-rapportens vurderinger.
Det var i øvrigt heller ikke at vente.
Jeg vil gerne indledningsvis slå fast, at rapporten er et resultat af et stort arbejde udført af de involverede forskere.
Vi har med denne rapport fået et fagligt kompetent og foreløbigt grundlag for at drøfte den kolde krig.
Forskerne siger selv, at en sådan rapport aldrig kan blive den endelige sandhed eller det sidste ord om dette emne.
Vi mangler f.eks. fortsat viden om interne sovjetiske overvejelser.
Forskningen i den kolde krig er altså ikke slut med denne rapport.
Regeringen ønsker den kolde krig belyst så alsidigt og så mangespektret som muligt, og derfor er jeg meget tilfreds med, at der på finansloven er afsat midler til et center for koldkrigsstudier.
Men jeg er som sagt ikke enig i alle rapportens vurderinger.
Rapporten beskæftiger sig med fodnoternes betydning i forholdet til vore allierede.
Nogle allierede bliver citeret for, at fodnoterne skadede Danmarks omdømme, en diplomat bliver citeret for, at fodnoterne ikke havde nævneværdig betydning, og forskerne finder det på den baggrund vanskeligt at vurdere betydningen af fodnoterne for vores omdømme.
Jeg vil gerne slå én ting fast: Den daværende regering havde en klar opfattelse af, at Danmarks omdømme blev skadet.
Det var jeg enig i dengang, og det er jeg enig i i dag.
Når skadevirkningerne ikke blev større, så var det jo, fordi regeringen dengang formåede at begrænse skaderne.
Det lykkedes ganske enkelt den daværende regering at afbøde de værste konsekvenser af oppositionens helt uansvarlige fodnotepolitik.
Og det er ikke særlig vanskeligt at vurdere, hvad der var politisk rigtigt, og hvad der var politisk forkert.
Det forholder rapporten sig ikke til, men det gør jeg.
Når fodnoterne lykkeligvis ikke fik nogen nævneværdig betydning, så skyldtes det, at vore NATO-partnere heldigvis ikke lyttede til og ikke rettede sig efter de usolidariske krav fra fodnoteflertallet her i Folketinget.
Jeg vil sige, at hvis fodnoterne overhovedet har haft nogen betydning, så går det nærmest i retning af at forlænge den kolde krig, for fodnoterne medvirkede til at give Sovjetunionen indtryk af, at NATO-alliancen var i intern splid og dermed svag og mindre troværdig.
Fodnoterne var en skamplet på Danmark.
Socialdemokraterne svigtede årtiers alliancepolitik på grund af indenrigspolitisk fnidder.
Solidariteten gik fløjten, når Danmark ikke ville betale sin del af udgifterne til NATO.
Socialdemokraterne lod sig spænde for modpartens vogn og venstrefløjens vogn, tjente modpartens interesser, satte landets omdømme på spil.
Alene på grund af en indenrigspolitisk dagsorden.
Det var jo ikke de naive ideer om atomvåbenfrie zoner i Norden, der bragte Sovjetunionen til forhandlingsbordet, for der var jo ingen atomvåben i Norden.
Den såkaldte dobbeltbeslutning gjorde det klart for sovjetlederne, at de ikke kunne hamle op med Vesten, derfor gav de op.
Det var fasthed, og det var stålsathed hos vore allierede og ikke mindst hos amerikanere, som banede vejen for nedrustning og banede vejen for Sovjetunionens og Warszawapagtens sammenbrud.
Venstrefløjens politik var i bedste fald virkningsløs, fordi vore allierede heldigvis ikke rettede sig efter Danmark.
I værste fald var fodnoterne skadelige, fordi de skabte et billede af en splittet NATO-alliance.
I sidste ende viste det sig, at venstrefløjen i den grad holdt på en tabende hest.
Demokrati, markedsøkonomi og personlig frihed var simpelt hen stærkere end kommunistisk diktatur og planøkonomi.
Efter min opfattelse er rapporten om den kolde krig ikke udtømmende, når det gælder en realistisk vurdering af den militære trussel fra Warszawapagten.
Kendsgerningen er, at Sovjetunionen opretholdt et stærkt militært potentiale, der alene ved sin tilstedeværelse blev opfattet som en trussel, og kendsgerningen er også, at Warszawapagten lå inde med offensive angrebsplaner rettet mod Vesteuropa, herunder Danmark.
I rapporten om den kolde krig bliver det nærmest fremstillet, som om det var USA, som skulle have ført en udfordrende politik over for Sovjetunionen ved at overdrive truslen og ved at iværksætte en voldsom oprustning.
Det er en oplagt svaghed ved denne analyse og denne konklusion, at der ikke har været adgang til centrale kilder fra den sovjetiske ledelse og fra vore allierede.
Det hører i øvrigt med i billedet – og det nævner rapporten da også – at ikke mindst præsident Ronald Reagan og premierminister Margaret Thatcher spillede en afgørende rolle med deres personlige kontakter med Gorbatjov.
De overbeviste ham om, at de oprigtigt ønskede en fredelig afvikling af den kolde krig, og denne tillid bidrog til at afslutte den kolde krig.
Lad mig slå fast: Truslen kom fra Øst, ikke fra Vest!
Endelig finder jeg behov for, at vi får gjort det helt klart, hvad det var, den kolde krig handlede om.
Den kolde krig var en værdikamp, en ideologisk kamp mellem forskellige systemer, mellem diktatur og demokrati, mellem totalitære ideologier og fri tænkning, mellem markedsøkonomi og planøkonomi, og i kampen mellem demokrati og diktatur kan man ikke forholde sig neutral.
Her må man tage parti for demokratiet, her må man stå solidarisk med sine partnere og allierede i kampen for demokratiet, og netop på dette punkt var fodnotepolitikken en skamplet og et politisk svigt.
Fodnoterne gik i den retning, som Sovjetunionen ønskede, og fodnoterne var udtryk for mangel på solidaritet med vore partnere og allierede i NATO.