Villy Søvndal (SF), 1999-12-03:
Det er jo på en måde en vanskelig diskussion, og jeg tror, at alle har gjort sig nogle overvejelser undervejs i et sådant forløb.
Jeg har i hvert fald.
Det er trods alt lykkedes at dreje debatten væk fra det, der kun var populære overskrifter i dagspressen.
Jeg husker, at denne debat startede med spørgsmål a la: Skal staten være pusher?
Skal alle nu have fri heroin?
Jeg siger det bl.a. til ære for Venstre og De Konservative, fordi det er, som om man ikke helt har forstået det her endnu.
Det er, som om man ikke kan eller ikke vil forstå, eller hvad ved jeg, hvad sagen drejer sig om, men den drejer sig meget præcist om, at vi skal hjælpe en gruppe, som jeg synes fru Tove Fergo i sit indlæg beskrev meget mere præcist, end jeg er i stand til.
Danmark har nogle uhyggeligt høje dødstal.
Alle ved det.
Det er jo i øvrigt interessant at se, hvornår det er startet.
Det startede i begyndelsen af 1990'erne.
Dér bevægede de danske dødstal sig i en næsten lodret kurve.
Det var dengang, det, fru Gitte Seeberg rosende omtalte som forbudspolitikken, for alvor satte ind.
Det er der nogle der har betalt prisen for.
Det har narkomanerne.
De er døde i hobetal på grund af det.
Jeg synes, det kræver meget moralsk mod at rose den indsats.
Det, vi taler om, er mennesker, der bliver udsat for en helt ufattelig menneskelig smerte i form af hiv, i form af aids, i form af bylder, i form af store ar, i form af mistede lemmer, i form af håbløshed, i form af afmagt, i form af smerte.
Man får hverken hiv eller aids eller leverbetændelse eller bylder eller store ar af stoffet selv.
Det får man af de omstændigheder, stoffet indtages under, og som de høje parader tvinger de her mennesker til at indtage stoffet under.
Vi havde diskussionen sidst den 22. februar i år.
Forskellen fra dengang til i dag er, at vi i mellemtiden har fået en undersøgelse.
Og man kan diskutere videnskabelighed, og man kan rejse nye videnskabelige krav, som ikke blev rejst sidst, men hvis vi i øvrigt stillede de videnskabelige krav til hovedparten af de ting, vi lavede, var der ikke ret mange lovforslag, der overhovedet bevægede sig igennem det her Folketing, men lad det nu ligge.
Man kan ikke læse den undersøgelse anderledes - og det var også det, sundhedsministeren gav udtryk for - end at de mennesker, der har været med, har fået forbedret deres sundhed, har fået bedre sociale forhold, har fået bedre boligforhold, fungerer bedre i en social sammenhæng, har fået langt bedre styr på sidemisbruget, og at kriminaliteten er styrtdykket.
Det er kendsgerninger.
Man kan så tolke de forskellige årsager til, hvorfor det er lykkedes at komme så langt, men man kan ikke benægte, at man er kommet langt i de schweiziske forsøg
Derfor forstår jeg simpelt hen ikke, at de, som ved sidste debat efterlyste få WHO's rapport, i dag ser væk fra den rapport og stiller nye krav, som ikke var krav dengang.
Det gør det en smule besværligt at diskutere, når rammerne for diskussionen flyttes, i det øjeblik det, som man sagde var det afgørende i diskussionen dengang, pludselig ikke er det afgørende længere. Jeg vil så sige for SF's vedkommende, at rammen for et forsøg vil være følgende: Når vi har advaret og advaret og advaret, når vi har forebygget og forebygget og forebygget, når vi har behandlet og behandlet og behandlet, så er der en gruppe, vi ikke når.
Det er derfor, Hamburgfolkene, da de var indkaldt til høring
i Folketinget, sagde: På trods af, at vi laver alt det, vi laver, er der en gruppe, vi ikke når.
Vi tror, vi kan nå den med heroin.
Det er derfor, schweizerne har så gode resultater af deres forsøg.
Men det her er jo ikke en diskussion om, hvorvidt vi skal de ting eller ikke skal.
Der er nogle, der har sagt, at de 50 mio. kr., der nu tilføres, klarer det her problem.
Tror man virkelig selv på det?
For 4 år siden - bl.a. sagt til fru Tove Videbæk - tilførte vi 340 mio. kr. via satspuljerne til narkobehandlingen, det syvdobbelte beløb.
Det har virket.
Det betyder, at flere narkomaner er i behandling i dag, end de var for 4 år siden, også i døgnbehandling.
Det betyder, at flere kommer ud af stofmisbruget.
Men at forestille sig, at man kan udrette mirakler med et beløb på 50 mio. kr. i forhold til et beløb på 350 mio. kr., forstår jeg simpelt hen ikke proportionerne i.
Jeg skal vende tilbage til det sidste.
Nogle modargumenter, specielt fra Venstre, har været, hvordan man afgrænser.
Jeg forstår som sagt ikke helt, at det skulle være specielt mere besværligt at afgrænse end ved andre typer narkotika, som man bruger i smertebehandling.
Jeg anser det igen for at være et argument opfundet til det formål, at man ikke vil.
Der har også været rejst den overordnede diskussion
Kan vi ikke nå dem med det her forsøg, og behøver vi virkelig at bruge heroin?
Dér er det også konklusionen i andre lande, at der er en gruppe, man ikke kan nå, også selv om man har lavet den fulde udbygning, som SF i øvrigt mere end nogen andre har presset på med, hvis man husker tilbage på de sidste 3-4 års debat. Jeg synes også, det må gøre indtryk på dem, der gør sig overvejelser i den her debat, at også mange af de folk, der i praksis skulle arbejde med det her, siger, at vi burde lave forsøget: Amterne gør det, formanden for Amternes Socialudvalg siger, at de vil gerne være med.
Dansk Sygeplejeråd siger, at de gerne vil være med; de tror, det nytter.
Socialpædagogernes Landsforbund - det er dem, der i praksis arbejder på døgninstitutionerne og opholdsstederne - vil gerne være med; de tror, det er en god idé.
Politiet tror, det her kunne være nyttigt.
Lægerne tror, det her kunne være nyttigt.
Vi har også haft diskussionen med fru Tove Videbæk for lidt over 1 år siden om, at der i øvrigt er ganske mange, der er delt i det her spørgsmål.
I modsætning til fru Tove Videbæks opfattelse får jeg i hvert fald mange forskelligartede henvendelser fra pårørende og fra tidligere, afvænnede narkomaner.
Jeg synes stadig væk, der er de dér to typer.
Der er dem, der siger: Det er lykkedes for os at blive stoffri.
Gør ligesom os!
Det synes jeg er fint, hvis det kunne lykkes.
Jeg synes oven i købet, det er det bedste.
Jeg kan bare ikke forstå, at man mener, at en gruppe er så ensartet, at der kun er én vej at gå.
Altså forestillingen om, at narkomaner er én stor, fuldstændig ensartet gruppe, som alle sammen vil reagere på det samme tilbud, tror jeg er en stor misforståelse i den her debat.
Så vil jeg runde af med at sige til ordførerne, at jeg synes, den socialdemokratiske ordfører holdt et bedre indlæg end sundhedsministeren, og jeg siger det ikke for at genere sundhedsministeren, men mere for at rose den socialdemokratiske ordfører.
Jeg synes, det blev båret af større klogskab, jeg synes, det blev båret af større villighed til at give usikkerheden over for det, vi står over for, plads.
Det vil jeg godt kvittere for.
Jeg har kommenteret Venstres og De Konservatives ordførerindlæg.
CD og Dansk Folkeparti afviser bastant, at det her er noget, man overhovedet kunne bevæge sig i retning af.
Det synes jeg er ærgerligt.
Jeg forstår, at De Radikale er stillet frit i det her spørgsmål.
hvis jeg husker rigtigt.
Enhedslisten kædede sin støtte sammen med en diskussion
om behandlingskapaciteten.
Jeg meget enig i, at behandlingskapaciteten skal forøges. Og Kristeligt Folkeparti afviser så helt bastant.
Jeg vil runde af med at sige, at jeg tror, vi kommer tilbage til den her diskussion mange gange.
Hvis nu det viser sig, at den psykosociale indsats, der nu forøges med 50 mio. kr. - som skal ses i forhold til, at vi for 3 år siden forøgede den med 350 mio. kr., altså en syvendedel af, hvad vi forøgede med dengang - ikke får indflydelse på kurven over dødstallene, hvad så?
Er man så stadig lige så sikker på den her afvisning?
Eller hvad skal der til?
Kommer der så et nyt argument, der gør, at man så ikke kan?
Derfor har vi også været med til det, og derfor stemmer vi for det i satssammenhæng, og det gør vi gerne. Men vi mangler det, som kunne være et tilbud til dem, der er allerallerlængst ude.
Og dér synes jeg fru Tove Fergo holdt et ganske glimrende indlæg båret af oprigtig optagethed
af hendes medmennesker på det punkt, hvor man sænker parolerne så meget, at man siger: Nu er det ikke et spørgsmål om at tilfredsstille bestemte moralske krav, jeg har som politiker, nu er det et spørgsmål om at hjælpe nogle mennesker, fordi de dør, hvis vi ikke gør det.
Mere præcist kan det ikke siges.