runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Villy Søvndal (SF), 2002-01-16:
I SF synes vi, at Enhedslisten fortjener ros for at rejse det her spørgsmål.
Det er ikke noget rart liv som yngre handicappet at være tvunget til, fordi der ikke er andre muligheder, at være et sted, hvor man bor sammen med folk, der har et helt andet behov.
Forslaget går ud på at sikre, at man får ret til et boligtilbud blandt jævnaldrende.
Det flugter fuldstændig med SF's ønsker om at få mere gang i det almene boligbyggeri.
Det var også derfor, vi gik ind i satsforliget, hvor vi afsatte
de nævnte 112 mio. kr. til at sikre et stort antal nye boliger til dem, der boede på de somatiske plejehjem. Det er jo vigtigt, at ministeren følger de penge, der er afsat, op, og sikrer, at de faktisk bliver brugt af kommunerne, men jeg forstod, at det blev en del af de kommende kommuneforhandlinger.
Det vil vi så vente på med interesse.
Jeg synes så, det er i direkte modstrid med regeringens ønske i øvrigt om at holde brandudsalg af almene boliger.
Det er ikke noget tilfælde, at det, vi aftalte i satsforliget, var at fylde området her ud ved at bygge nogle flere almene boliger.
Det nytter jo ligesom ikke ret meget, hvis regeringen derefter går ud og sælger et langt større antal almene boliger.
Så er det tilgængelige marked for dem, der ønsker at bosætte sig i en almen bolig, summa summarum blevet mindre og ikke større.
Og det er jo det voldsomt modsætningsfyldte i denne her regerings politik, at på den ene side har vi været med til under den forudgående regering at tage nogle skridt for at sikre bedre botilbud, men den nuværende regering laver så noget, der går i stik modsat retning, og som alt andet lige vil betyde en formindsket mængde af almene tilgængelige boliger.
Ikke fordi handicappede kun bosætter sig i almene boliger, men der var ret stor enighed om, da vi lavede satsforliget, at for at tilgodese det her behov var det den almene bolig, vi skulle satse på.
Det var derfor, der var enighed om, at det var der, vi skulle afsætte 112 mio. kr.
Det fratager ikke handicappede ret til også at bosætte sig i en hvilken som helst anden boligform, men der, hvor vi kan gå ind og sikre, at boligforsyningen fungerer, er i den almene sektor.
Og derfor tror jeg, at regeringen kommer til at erkende, at den ene hånd ikke rigtig ved, hvad den anden foretager sig i det her boligpolitiske spørgsmål.
Enden på det her bliver, tror jeg desværre, at uanset ministerens løfte om at holde godt øje med området - det er meget rosværdigt - så vil konsekvensen, hvis man formindsker den tilgængelige mængde af almennyttige boliger, være, at det bliver sværere for handicappede at finde den bolig, der giver den frihed, de ligesom alle andre mennesker har krav på.
Margrethe Vestager (RV), 2002-01-16:
Forslaget, vi behandler i dag, lyder lovende.
De fleste af os har set indslag om unge, der bor for dem utilfredsstillende blandt ældre, som har helt andre behov end dem, de unge har, ligesom de fleste sikkert også har et nærere eller fjernere personkendskab på området.
Den tidligere regering tog fat på området og afsatte også midler, satte gang i en udvikling, som skulle fremme det indlysende, nemlig at man kan bo på en måde, som er tilfredsstillende.
Det er ikke så vidtgående som det her foreslåede, men det er faktisk gode skridt i den rigtige retning. Vi har overvejet og diskuteret forslaget.
Så finder vi også, at der er en række andre hensyn, som skal tages, end blot det at kunne bo sammen med jævnaldrende.
Det er f.eks., at hensynet til, at ens fysiske behov kan tilgodeses, det er hensynet til nærhed, til eventuel lægelig behandling, det er hensynet til, at ens muligheder for menneskelig udvikling er gode, det er hensynet til nærhed til familie og venner for blot at nævne nogle af de hensyn, man kan tage i betragtning. Og dermed må man sige, at det kan blive fuldstændig tomt for den enkeltes livskvalitet blot at få en rettighed til at bo med jævnaldrende.
De hensyn afspejler, som det også er nævnt i bemærkningerne, at handicappede er lige så forskellige som resten af befolkningen.
Og vi finder, at det er helt afgørende, at den positive udvikling fortsætter, og har også noteret os socialministerens tilsagn.
Dermed har jeg også sagt, at det er helt afgørende, at amter og kommuner samarbejder meget tæt, også om hele det boligpolitiske spørgsmål, men at man, indtil man kan finde en samlet tilfredsstillende løsning, også sikrer, at små skridt bliver taget og anerkendt, f.eks. at der indrettes særlige afdelinger og områder på de plejehjem, hvor man i øvrigt kan imødekomme unges behov, men også at der sikres en reel inddragelse og drøftelse med den handicappede om, hvilke boformer der vil være de mest attraktive og givende.
Også i forhold til dette forslag fra Enhedslisten finder vi det svært at overskue ikke kun de behov, som forslaget er stillet ud fra, men også rækkevidden af den beslutning, som vi opfordres til at tage, både i praktisk og økonomisk forstand.
Det Radikale Venstre vil fortsat interesse sig for området ligesom de øvrige ordførere, og ligesom ministeren har givet tilsagn om, men på det foreliggende grundlag kan vi ikke støtte forslaget.
Tove Videbæk (KRF), 2002-01-16:
Dette forslag er meget sympatisk, og det kunne næsten være et Kristeligt Folkeparti-forslag.
Faktisk fremsatte Kristeligt Folkeparti i december 2000
et forslag til folketingsbeslutning om boliger til yngre fysisk handicappede.
Det drejede sig om, at man skulle fjerne kravet om, at kommunerne skulle stille med 14 pct. af anskaffelsessummen til almene boliger eller plejeboliger til yngre fysisk handicappede, samt at selvejende institutioner skulle kunne bygge boliger til yngre fysisk handicappede på samme måde og med samme økonomi som kommunerne, men således at de selvejende institutioner dog selv skulle finansiere 3½ pct. af anskaffelsessummen.
Dette skulle gøre det langt billigere og enklere både for kommuner og for selvejende institutioner at bygge nye boliger til yngre handicappede.
Forslaget blev som sagt ikke vedtaget, men der var stor opbakning til det og især til hensigten, og senere er der jo også taget andre initiativer på dette område.
Vi ved, at der i dag er ca. 2.300 yngre fysisk handicappede under 60 år, der bor på kommunale plejehjem for ældre.
Det er uværdigt for handicappede, at de i mangel af bedre blot bliver placeret på et plejehjem sammen med mennesker, der måske enten er demente eller meget svage.
Dette giver ikke de yngre handicappede noget menneskeligt fællesskab.
Det er samtidig urimeligt over for de svage ældre, især de minimum 4.000, der står på venteliste til plejehjem.
Det er urimeligt over for dem, at pladsen optages af nogle, der slet ikke hører til på disse institutioner eller i disse boliger.
Jeg kan sige, at det er et problem, som Kristeligt Folkeparti tager meget seriøst, og jeg kan da også tilføje, at vi faktisk på vores finanslovforslag for 2002 har afsat et beløb til byggeri af nye handicapboliger. Enhedslisten vil lovgive om retten til botilbud for de yngre handicappede, men det får vi jo desværre ikke flere boliger af.
Men via forskellige ordninger må det gøres muligt, og man må motivere og give incitamenter til at bygge flere boliger til yngre handicappede.
Lov nr. 1256 fra december 2000 har ministeren nævnt, og den skulle så sammen med øvrige initiativer, som bl.a. ministeren også nævnte, sætte turbo på byggeri af boliger til yngre fysisk handicappede.
Der er dog langt igen op til de 2.300 yngre handicappede, der har brug for en bolig, så det er meget positivt, at ministeren vil følge sagen tæt, men der skal nok mere til.
Om et retskrav kunne hjælpe på sagen, er måske rigtigt, men vi er ikke sikre på det, for det får vi jo ikke flere boliger af.
Men bygges skal der, og ligesom fru Karen J. Klint vil jeg sige, at Kristeligt Folkeparti meget gerne deltager i en diskussion om denne sag, og om, hvordan den kan fremmes bedst muligt.
Line Barfod (EL), 2002-01-16:
Men hvad med det sociale ansvar for alle dem, der ikke tilhører de allersvageste, men som risikerer at komme til at tilhøre gruppen af de allersvageste, hvis ikke man gør en indsats?
Hvad med den enlige mor, som har svært ved at klare huslejen, og som har behov for at få noget hjælp til huslejen og til, hvordan hendes økonomi skal hænge sammen fremover?
Hvis ikke man gør en indsats, risikerer man altså, at hun kommer til at tilhøre gruppen af de allersvageste.
Hvor vil regeringen vise sit sociale ansvar?
Hvordan vil man sikre, at de tiltag, man kommer med på andre områder, ikke fører til, at der er flere, der kommer med i gruppen af de allersvageste?
Henriette Kjær (KF), 2002-01-16:
Fru Line Barfod har en god pointe, for det er selvfølgelig rigtigt, at vi skal gøre, hvad vi kan for at forebygge, og det er regeringen meget opmærksom på.
Og jeg synes, at det er et led i den almindelige socialpolitiske debat, at vi hele tiden har det for øje.
Jeg tror ikke, at et forslag som det her om social bæredygtighed og indrapportering osv. vil gøre det bedre.
Det er noget, vi alle sammen skal være opmærksomme på.
Det tror jeg sådan set er det bedste, vi kan gøre.
Hans Andersen (V), 2002-01-16:
I fru Eva Kjer Hansens fravær skal jeg læse hendes ordførertale op: Det er vanskeligt at være imod den tankegang, SF giver udtryk for i dette beslutningsforslag. Ønsket om, at den sociale dimension skal indgå i overvejelser, at der skal tænkes i helhedsløsninger og bæredygtighed, at borgerne skal inddrages, at der skal tænkes langsigtet og at forebyggelse skal prioriteres, det er jeg alt sammen enig i.
I Venstre lægger vi vægt på, at velfærdssamfundet udvikles, ikke bare for de mange, men at vi i højere grad formår at tage hånd om de mest udsatte grupper.
Derfor har vi allerede sat en række initiativer i gang med det formål at få skabt bedre betingelser for dem, der har det sværest.
Som ministeren har nævnt, er der to handlingsprogrammer på vej for henholdsvis de svageste og de handicappede, og der bliver nedsat et råd for socialt udsatte.
Målet for os er at styrke indsatsen over for hjemløse, sindslidende, narkomaner, alkoholikere og andre grupper, der har store problemer.
Det kræver en bedre indsats fra det offentliges side, men nok så vigtigt er det også at inddrage de frivillige organisationer.
Mange gange formår de frivillige at nå bedre ud til de enkelte, og denne indsats er derfor vigtig som supplement til den offentlige hjælp.
De frivillige organisationer har en viden og erfaring, som kan bidrage til at skabe bedre løsninger for de udsatte grupper.
Så i Venstre er vi ikke uenige i den tankegang, der gives udtryk for i dette forslag
, men vi er for længst kommet videre.
Vi har allerede taget en række
konkrete initiativer
, så der kan skabes resultater.
Margrethe Vestager (RV), 2002-01-16:
Jeg skal selvfølgelig beklage, at jeg stiller spørgsmålet til den stedfortrædende ordfører.
Det er jeg godt klar over kan gøre det vanskeligt. Jeg synes, det er lidt svært for Venstre at gøre sig til af, at man synes, at man har en anden og mere vidtgående dagsorden, når man i virkeligheden bruger den absolut snævrest tænkelige definition af social bæredygtighed og konstant taler om meget veldefinerede grupper med desværre meget tunge og alvorlige problemer, men en veldefineret, overskuelig gruppe, i stedet for at forholde sig til social bæredygtighed som et meget bredt begreb, som indeholder hele overvejelsen om, hvordan man kan bryde negativ social arv, hvordan man kan sikre muligheder for, at mennesker, der er i en udsat position, uden at være hverken hjemløse, psykisk syge eller misbrugere af nogen type, kan få et liv, som faktisk bærer ved og giver et afsæt, både for deres og deres børns fremtid.
At det skulle være vidtgående at have den snævre definition, har jeg meget vanskeligt ved at forstå.
Hans Andersen (V), 2002-01-16:
Venstre ønsker at medvirke til at præstere resultater, også for de udsatte grupper, og det, der er konkret i regeringsgrundlaget, er jo at gøre en indsats for de udsatte grupper.
De elementer, der er skitseret af ministeren tidligere, er jo netop at tage fat om de problemer, som vi alle sammen kan se, og derved gøre en bedre indsats.
Så til fru Margrethe Vestagers ord om at bryde den sociale arv
Det er også det, regeringen har lagt op til.
Så er jeg enig i, at vi selvfølgelig skal diskutere social bæredygtighed bredt, og at vi alle sammen har et ansvar for at medvirke til, at de sociale grupper og andre gør en indsats for at forbedre den sociale indsats.
Margrethe Vestager (RV), 2002-01-16:
Jeg synes, at det, vi hører fra Venstres ordfører, er meget modsætningsfyldt, for når det kommer til socialt ansvar i bred forstand, så hedder det: Vi har alle sammen et ansvar, vi skal da også sådan ligesom tænke det sociale med ved lejlighed.
Men når det kommer til det, regeringen gerne konkret nu og her vil vise handlekraft over for, har vi brug for særlige råd, særlige udvalg, til at varetage den opgave.
Jeg anerkender statsministerens tilståelse, som vi lige har fået repeteret af socialministeren, vel stort set ordret, nemlig at Venstre tilsyneladende ikke tidligere har kunnet få øje på grupper, der ikke havde slagkraftige organisationer som talerør.
Vi accepterer fuldstændig, at man er kommet så langt, at man har indset dette faux pas i forhold til, hvem man lytter til i det danske folk.
Vi synes bare, at det er problematisk, at man har denne meget snævre tilgang til hele begrebet social bæredygtighed, som faktisk er meget lovende i forhold til at få sat en anden dagsorden, ikke kun på det sociale område, men også i samspil med arbejdsmarkedet, uddannelsesområdet og en lang række andre områder.
Hans Andersen (V), 2002-01-16:
Derfor finder jeg, at det først og fremmest er væsentligt, at vi får sat i værk at gøre en indsats for de udsatte grupper.
Søren Søndergaard (EL), 2002-01-16:
Altså jeg forstår, at udgangspunktet har været: Der må kunne effektiviseres.
Og så har man sat et beløb af, men man ved ikke, hvad det skal dreje sig om.
Det forstår jeg simpelt hen ikke.
Vi har lige hørt, var det ikke sundhedsministeren, der sagde, at man satte opgaverne i centrum?
Det kunne man jo godt forestille sig ville føre til lidt ekstra arbejde til Wambergudvalget, i og med at Wambergudvalget bl.a. skal overvåge transport af personoplysninger mellem forskellige myndigheder.
Det kunne man jo forestille sig.
Men betyder det så, at i og med at der er et krav om, at der skal laves den her besparelse uden at tage hensyn til opgaverne, så vil det, der bliver tilbage, blive gjort dårligere?
Eller er det sådan, at man vil gå ind og sige: Opgaven skal løses ordentligt, og så må det koste det, det koster, selvfølgelig uden at man bruger ekstravagante frokoster på at bespise folk, mens de kigger i de her registre.
Kamal Qureshi (SF), 2002-01-16:
Spørgsmålet går ud på, at DRC's og Menneskerettighedscentrets rolle i forhold til vores europæiske og internationale forpligtelser er således, at Dokumentations- og rådgivningscentret er en del af det europæiske netværk imod racediskrimination, som DRC varetager i Danmark, bl.a. i forbindelse med overvågningscentret i Wien.
Og DRC's rolle er også en del af vores rolle i forhold til vores forpligtelse over for FN's Racediskriminationskomité og vores konventionsforpligtelser.
Så det, jeg vil spørge ministeren om, er: Hvordan vil ministeren sikre, når man nu fjerner de her to organisationer, som man er forpligtet til i forhold til de internationale konventioner, at deres rolle bliver opretholdt?
Søren Søndergaard (EL), 2002-01-16:
Regeringen vil nedlægge en række råd og nævn, og det kan der i mange tilfælde være god grund til.
Jeg forstår, at regeringens begrundelse er, at man vil spare ressourcer, og at man vil bekæmpe bureaukrati.
Det er jo også et udmærket formål.
Alligevel er der nogle steder, hvor man undrer sig lidt.
Et eksempel er, når regeringen vil ændre ved det såkaldte Wambergudvalg, som skal have beskåret sine opgaver og bevillinger, Wambergudvalget, som jo blev nedsat af regeringen i 1964 til at føre kontrol med efterretningstjenestens registreringer.
Derfor vil jeg godt spørge ministeren: Er det, fordi man er nået frem til den erkendelse, at Wambergudvalget er et bureaukratisk organ, eller hvad er det for nogle steder, man vil spare på Wambergudvalget, hvor er det, man vil skære ned, hvilke opgaver er det, Wambergudvalget ikke længere skal løse?
Kamal Qureshi (SF), 2002-01-16:
Jeg fik overhovedet ikke noget svar fra statsministeren på mit spørgsmål.
Jeg spurgte helt præcist, om statsministeren vil sikre, at homoseksuelle danske borgeres rettigheder i den danske skattefinansierede folkekirke bliver varetaget på lige vilkår med alle andres.
Det er i øvrigt en kritik, som Venstres Ungdom har rejst.
Pernille Blach Hansen (S), 2002-01-16:
Skal det forstås på den måde, at statsministeren ville synes, det var helt i orden, at sundhedsministeren skal blive enig med lægerne om, hvad sundhedsministeren mener, når der er uklarhed og problemer, og at forsvarsministeren skal blive enig med forsvarets personale om, hvad forsvarsministeren mener?
Er det virkelig en statsministers opfattelse, at ministrene ikke af sig selv er i stand til at melde klart og konsistent ud, hvad de mener, men at de hele tiden skal hen til en interessegruppe og være enig med den om, hvad det er, ministeren mener, fordi der er skabt så stor tvivl og så stor usikkerhed, at ministeren ikke af sig selv er i stand til at udrydde den usikkerhed?
Ole Stavad (S), 2002-01-16:
Jeg sad noget spændt og ventede på svaret på hr. Søren Krarups spørgsmål, som jeg synes var væsentligt.
Var statsministeren enig?
Det er da muligt, vi får det i næste runde.
Men jeg synes, det er noget foruroligende, vil jeg godt sige, med det forløb, der har været.
Der er jo ikke noget, der kun har skabt megen opmærksomhed i oppositionen, men bredt i samfundet, når Venstres formand for Kirkeudvalget er nødt til at udtale sig offentligt og udtale sig meget stærkt, og når den konservative gruppeformand er nødt til at råbe vagt i gevær og sige, at det her kan vi ikke leve med.
Så ender det jo nærmest fra statsministerens side med en ros til kirkeministeren, og det endda på baggrund af, at det jo ikke er påstand mod påstand, men at der har siddet en flok biskopper, som er blevet enige med kirkeministeren, hvorefter kirkeministeren offentligt udtaler sig i pressen og løber fra alt det, hun har sagt.
Og kirkeministerens rolle er jo statens.
Søren Krarup (DF), 2002-01-16:
Jeg er fuldstændig overbevist om, at hvis der kom en virkelig debat om sagerne, der ikke kun kørte på avisoverskrifter, ville der være støtte til kirkeministeren.
Så jeg vil stille det spørgsmål - for jeg skal jo stille et spørgsmål: Er statsministeren ikke enig med mig i, at i den folkekirkelige debat findes der intet mere modbydeligt end udtrykket »den professionelle kirke«?
Det er i modstrid med evangelisk-luthersk kristendom, og derfor vil jeg spørge statsministeren, om han ikke vil rose kirkeministeren for, at hun så åbent taler imod den professionelle kirke og dermed taler ikke blot folkekirkens, men den evangelisk-lutherske kirkes sag.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2002-01-16:
Fru Karen J. Klint udtrykte sin betænkelighed ved, om alt dette her ikke kunne anfægte den enestående folkekirkelige ordning, vi har i Danmark. Jeg har forstået, at det er dét, der ligesom var ærindet
for at rejse debatten her, og jeg vil godt sige - faktisk i forlængelse af det, som hr. Søren Krarup er inde på - at det, der jo kendetegner den danske folkekirkelige ordning, netop er, at der er ingen enkeltperson, ingen myndighed, ingen synode - intet, der kan kaste sig op til at være den, der udtaler sig på folkekirkens vegne.
Det er jo netop det ægte danske i den folkekirkelige ordning, det skal vi værne om, og derfor skal vi også værne om, at der kan være en fri og åben debat, som også en kirkeminister kan åbne. Det er dog en utrolig følsomhed, der er her.
Vi lever i et frit og åbent samfund, hvor enhver skal have lov til at føre en debat, og derfor må jeg sige, at jeg ser overhovedet ikke noget som helst problem i denne sag.
Til fru Pernille Blach Hansen må jeg sige, at hver minister må på sit område afgøre, hvem man holder møder med, og hvordan man fører samtaler.
Her kan det konstateres, at her har været holdt et møde, her har været ført en samtale, og alle trådte ud ad døren og var tilfredse.
Og hvad er der så mere at snakke om i den sag? Ingenting!
Karen J. Klint (S), 2002-01-16:
Jeg vil gerne gentage, at vi går ind for en fordomsfri debat
om folkekirken, også om folkekirkens struktur, og toneleje og sådan noget generer jo ikke politikere i al almindelighed.
Det er meget mere det principielle, og når statsministeren svarer, som han gør nu, er jeg nødt til at stille et spørgsmål: Når vi alle sammen går ind for en fri og åben debat, har vi så det, når kirkeministerens svar bagefter skal korrekturlæses af biskopperne?
Ole Stavad (S), 2002-01-16:
Jeg synes, statsministeren hele tiden fører en anden debat med sine svar, end den vi spørger til.
Det, vi kritiserer, statsminister, er, at alle biskopperne er enige om, at de har lavet en aftale med kirkeministeren, hvorefter kirkeministeren løber fra den, og endda så meget at kirkeministeren må erkende, at hun har tiltaget sig eller lagt op til at tiltage sig beføjelser, som kirkeministeren ikke har i sin magtudøvelse.
Det er jo det, der er problemet, ikke at der føres en debat.
Alt det, der ikke er værd at føre debat om, dør jo, og derfor er jeg ikke uenig i, at det er godt, der debatteres, også om folkekirkens forhold.
Men der bør vel være nogle spilleregler, også for en kirkeminister, og vi beder såmænd bare i al stilfærdighed statsministeren om at sørge for, at de også bliver overholdt.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2002-01-16:
Jeg tror, jeg kan sige til hr. Stavad, at der er nok ikke nogen åbenbar udsigt til, at kirkeministeren skal have korrekturlæst sine udtalelser hos biskopperne.
Jeg noterer med tilfredshed, at i den fællesudtalelse, der er kommet fra kirkeministeren og biskopperne, står der i det sidste punkt: »Der er enighed om, at nærværende fællesudtalelse ikke ændrer på den hidtil praktiserede kompetencefordeling mellem kirkeminister og biskopper, samt at den gældende folkekirkeordning forudsættes i samarbejde mellem kirkeminister og biskopper.«
Jamen det er jo dét, flere har efterlyst: at det er den ordning, der skal stås vagt om, og så kan jeg ikke forstå, hvad al den ståhej skal til for.
Jeg er meget tilfreds med det, der er kommet ud af det, og jeg forventer, at kirkeministeren også i fremtiden vil føre en fri og åben debat om emner, som vedkommer offentligheden.
Sådan må det
være i et demokrati.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Henrik Dam Kristensen (S), 2002-01-16:
»Vil statsministeren oplyse, om hans udtalelser i forlængelse af udenrigsministerens opfordring til at afholde folkeafstemning om alle de danske forbehold i 2003, skal tages som udtryk for en enig regeringsholdning, som nu også deles af udenrigsministeren?«
Grunden til spørgsmålet er selvfølgelig, at udenrigsministeren i sidste uge kom med endog klare meldinger om de problemer, han ser med Danmarks forbehold.
Udenrigsministeren gik også så langt som at antyde tidspunktet for, hvornår en eventuel ny folkeafstemning kunne finde sted.
Jeg konstaterede, at begge regeringspartiernes ordførere bakkede op omkring udenrigsministeren, og derfor er der vel ikke noget at sige til, at befolkningen som sådan kan være forvirret over den debat, der har været.
Derfor spørgsmålet
Anders Fogh Rasmussen (V), 2002-01-16:
Spørgsmålet lyder, om statsministeren vil oplyse, om hans udtalelser skal tages som udtryk for en enig regeringsholdning, som nu også deles af udenrigsministeren, og mit svar er kort og klart: Ja!