Jes Lunde (SF), 1999-10-07:
På tærsklen til det nye årtusind må vi i et tilbageblik sige, at der er sket en kolossal udvikling i det danske samfund i løbet af det sidste århundrede.
Indkomsterne er steget dramatisk.
Sult, dyb fattigdom og udbredt tuberkulose fra sidste århundredskifte er blevet til noget, vi kun erindrer fra en fjern fortid.
Velfærdssamfundet er udviklet, så det sikrer borgerne gode livsbetingelser på mange felter: fra gratis skolegang og lægehjælp til pension i alderdommen.
Indkomstforskellene er blevet udjævnet, så afstanden mellem høj og lav i samfundet er indsnævret.
Meget er nået, og når sandheden skal frem, er der jo nået betydelig meget mere, end nogen havde forestillet sig for 100 år siden.
Vi kan se tilbage på et historisk forløb med en mild undren, men når sejren over den udbredte fattigdom så er fejret, må vi til gengæld også kigge kritisk på det samfund, vi i fællesskab har udviklet. Indkomstudviklingen har været kolossal og indkomstudjævningen stor, men har denne udvikling i sig selv været nok til at skabe gode livsbetingelser og plads til det enkelte menneske på enhver måde i samfundet?
Vi skal desværre ikke kradse ret meget i overfladen, før der dukker store problemer op.
Det, der især afgør, om man kan føle sig med i det danske samfund økonomisk og socialt, er, om man i den erhvervsaktive alder er med i arbejdsfællesskabet, om man har fundet et godt fodfæste på arbejdsmarkedet.
De økonomiske levevilkår for dem, der står uden for arbejdsmarkedet, er markant ringere.
Vi ser selvfølgelig ikke sult og dyb materiel nød i Danmark, men de økonomiske muligheder er skrabede, og arbejdsløsheden er økonomisk en overraskende brutal oplevelse for de fleste, der kommer ud for den.
Efter lang tids ledighed kan det gå forrygende galt, hvis man ender med en bistandshjælp, som man let kan miste helt selv ved en minimal samlet husstandsindkomst.
Jo, de økonomiske øretæver er særdeles mærkbare i kølvandet på ledigheden. Derudover betyder det at være arbejdsløs eller på anden måde sat uden for arbejdsmarkedet ofte, at man mister vigtige menneskelige kontakter, fordi en stor af vores sociale kontaktflade er på vores arbejdsplads.
Dertil kommer, at selværdet kan gå fløjten.
Det ligger dybt i os alle, at vi gerne vil være til nytte og sætte os positive spor i fællesskabet, og får man ikke lov til det, så er det en tung byrde at skulle bære.
Derfor er det for SF så grundlæggende uacceptabelt, at over 100.000 mennesker befinder sig i kanten af vores fællesskab, som udstødte eller marginaliserede på arbejdsmarkedet.
De har krav på at få deres værdighed som borgere tilbage, en ret til at være myndige og genvinde større indflydelse på eget liv.
SF lancerede i maj måned sit udspil »Plads for alle« for at sætte det her problem på dagsordenen, og vi er glade for, at det er lykkedes at få de andre partier til at tage det alvorligt.
Især er vi glade for det samarbejde, vi har haft med CD om at sætte det på dagsordenen. Vi har en forståelse med finansministeren om, at det skal være et centralt tema i efterårets finanslovforhandlinger, og SF's krav er, at der her bliver gjort en kraftanstrengelse for at skabe nye job til mange af dem, der i dag står i kanten af arbejdsmarkedet.
Nogle af reglerne om aktivering af ledige er givetvis lavet ud fra gode hensigter om, at ledige ikke skal synke til bunds i passiv forsørgelse, og vi kan selvfølgelig også finde gode eksempler på vellykket genoptræning og uddannelse, men vi ser samtidig alt for meget tilfældig og underlødig aktivering, og når det samtidig er tvunget for de ledige at deltage i det, så bliver det både menneskeligt uværdigt og samfundsøkonomisk et helt uacceptabelt spild.
Vi forlanger væsentlig større kontrol med kvaliteten.
Vi skal kunne forlange, at der er udvikling, opkvalificering og perspektiv i hvert eneste tilbud til de ledige, tilbud, der tager udgangspunkt i den enkeltes forudsætninger og bringer vedkommende videre, uanset om det er videre til supplering af en skolegang, der sluttede for tidligt, en kompetencegivende uddannelse, en arbejdsplads i det private erhvervsliv, eller om vedkommende er i en situation, hvor støttet beskæftigelse er den rigtige løsning.
Og hvis det sidste er tilfældet, så må vi sørge for at etablere de nødvendige arbejdspladser på en måde, så vi samtidig får løst væsentlige samfundsopgaver.
Mangelen på hænder i ældreomsorgen, børnepasningen, naturplejen og mange andre steder i det offentlige giver jo plads for mange af de ledige, lige så snart Folketinget tager sig sammen til at droppe forældede ideologiske slagsmål og gribe til handling.
Det er på enhver måde bedre at lade de ledige hænder komme i arbejde i stedet for at fortsætte en perspektivløs aktivering.
SF vil gerne kæde hele indsatsen på arbejdsmarkedet sammen med den planlagte reform af voksen- og efteruddannelsen.
Her er det helt afgørende for os, at mulighederne for opkvalificering bliver gjort bedre for de korttidsuddannede og ikke ringere.
Regeringens planer om at stramme i uddannelsesmulighederne og øge gebyrerne på voksenuddannelserne er den helt forkerte medicin, hvis det, man ønsker sig, er et samfund, hvor - med Grundtvigs ord - få har for meget og færre for lidt.
Der er brug for en kolossal opkvalificering af de mange, der fik for lidt uddannelse i starten af livet.
Flere hundrede tusinde har kun syv års skolegang bag sig, og de betaler prisen ved at stå yderst på arbejdspladserne, når der skal fyres, og derfor skal vi satse massivt på voksenlærlinge, skabe kvalificerede adgangsveje gennem daghøjskoler og produktionsskoler, og hvad mere er: vi skal have virksomhederne engageret i opgaven. SF foreslår, at der afsættes midler på hver eneste virksomhed, f.eks. til en start en kvart procent af lønsummen, til uddannelsespuljer med det formål at skabe opkvalificering for alle medarbejdergrupper og at forhindre udstødning.
Pengene skal administreres af de ansatte og ledelsen i fællesskab, f.eks. gennem lokale aftaler om uddannelsesplanlægning.
Vi tror på, at det vil være en kolossal fordel at få virksomhederne engageret og forpligtet i uddannelsesarbejdet, og vi ser det samtidig som en vigtig demokratisering at give medarbejderne indflydelse på udmøntningen.
Voksen- og efteruddannelsen er en meget vigtig sag i det her efterår.
Det gælder både for individer og nationer i vidensamfundet, at de stærkeste er dem, der har kunnet tilegne sig stor viden, og ikke mindst dem, der er i stand til at sortere i den og finde det væsentlige og bygge videre på det.
Informationsmængderne er allerede nu svimlende, og de mængder, vi i dag skal sortere dagligt, er, hvad man i tidligere generationer skulle håndtere på et helt liv.
Det kræver en solid ballast at klare sig igennem det informationsmæssige stormvejr og kunne drage fordel af de mange nye muligheder, fremtidens samfund giver.
Derfor er det så vigtigt, at vi er parate til de nødvendige investeringer i viden, og at vi videreudvikler kvaliteten fra folkeskole til universitet og til den livslange uddannelse. Grundtvigs ideal om, at få skal have for meget og færre for lidt, giver også mening som indgangsvinkel til en hel anden og central del af problemerne med vores velfærdssamfund, nemlig miljøet.
Set i forhold til et helt rimeligt krav om langsigtet miljømæssig bæredygtighed må man desværre sige, at vi er mange, der har for meget. Produktionen og forbruget i dagens Danmark er ikke i harmoni med de langsigtede økologiske muligheder.
Vi er på væsentlige punkter på helt forkert kurs, og igen må vi sige: meget er nået.
Især de senere års politiske indsats har båret frugt.
Vi har en international succes i stoppet for anvendelse
af freon og et gennembrud for erkendelsen af problemerne med CO2-udslippene.
Men samtidig mangler vi tilstrækkelig forpligtende aftaler om CO2 for at kunne tøjle den farlige globale drivhuseffekt, og vi har selv herhjemme svært ved at leve op til vore handlingsplaner.
I Danmark har trafikken f.eks. et direkte stigende CO2-bidrag, samtidig med at der er en alvorlig stigning i partikelforureningen, og regeringen tøver med de nødvendige indgreb.
Vi håber også, at det bliver et stærkt tema i efteråret, og vi opfordrer regeringen til at gribe alle muligheder for fremskridt, bl.a. gennem et langsigtet DSB-forlig.
Samtidig skal vi være bevidste om, at de virkelig store fremskridt ligger i fælles europæisk og global handling.
Jeg vil derfor gerne spørge statsministeren, om Danmark i lighed med Holland er indstillet på at benytte fleksibilitetsbestemmelserne i Amsterdamtraktaten til, at 12 EU-lande kan gå videre og iværksætte fælles CO2-afgifter på EU-plan. Spanien har blokeret for vedtagelsen af Kommissionens forslag, og for SF at se må vi ikke lade os standse af det.
Indsatsen mod drivhuseffekten er en oplagt sag til at skabe premiere på udnyttelse af fleksibilitetsbestemmelsen i Amsterdamtraktaten.
Som en modgående tendens til den øgede økologiske bevidsthed har vi desværre også et stigende kemikaliepres.
Over 100.000 forskellige kemiske stoffer kan lovligt markedsføres i EU, selv om kun nogle få tusind af dem er testet for deres påvirkning af miljøet og sundheden - en helt igennem meningsløs situation.
Dertil kommer de mange stoffer som f.eks. dioxin, der dannes ved forbrænding eller på anden måde utilsigtet.
Der er behov for en grundlæggende integration af miljø-, natur- og sundhedshensyn i alle samfundets sektorer internationalt.
I den verden, vi ser foran os i de nærmeste 10 år, bliver det væsentligt med et øget internationalt engagement for os alle, hvis vi skal have skabt holdbare fremskridt, både herhjemme og globalt.
Det nytter ikke, at vi tror, at vi kan hygge os i smug, hverken økonomisk, miljømæssigt eller sikkerhedspolitisk.
Hvis ikke den vilde liberalisme skal have lov til at hærge med en hæmningsløs markedsøkonomi, der lægger kloden øde, skaber dyb social nød og hægter de fattigste lande af i udviklingen, så kræver det international vilje til handling
og for Danmarks vedkommende især gennem EU og verdenshandelsorganisationen WTO.
Det er afgørende at få indarbejdet sociale- og miljømæssige klausuler i verdenshandelen
De første skridt til denne udvikling er taget, men EU's oplæg til den kommende WTO-konference i Seattle lader meget tilbage at ønske.
Vi opfordrer regeringen til at give det den højeste prioritet at få EU til at spille
en langt mere progressiv rolle på dette felt, og der er simpelt hen ikke andre end EU, der kan løfte opgaven.
Succesrighed i det arbejde er af afgørende betydning for livsmulighederne for fremtidige generationer, og derfor kan betydningen af denne her sag slet ikke overvurderes.
For os er det kædet sammen med viljen til at understøtte udviklingsmulighederne og fremskridtsperspektivet både for de fattigste lande og for at rydde op efter årtiers splittelse i vores eget nærområde.
Vi tillægger det den allerstørste betydning, at regeringen gør sit yderste for optagelse af de østeuropæiske lande i EU.
Det er en lang og svær proces at gøre landene klar til det, og hvis projektet mislykkes, fordi EU mangler vilje til at skabe markedsadgang og øge investeringerne i Øst, så lægger vi grunden til nye konflikter og splittelser med en uforudsigelig nationalistisk opblusning i Øst som et alt for nærliggende perspektiv.
I SF håber vi meget på, at det i starten af det næste århundrede også bliver muligt at civilisere de internationale konflikter.
Vi er i SF helt enige i, at det er afgørende for de internationale samfund at få fastslået, at vi ikke vil tolerere etnisk udrensning og folkemord, uanset om det er i Kosovo eller på Østtimor
Det er samtidig vigtigt at få fastlagt, at beslutningerne om indgriben og om, hvornår der skal satses på diplomati, og hvornår en konflikt er løbet så langt, at vi må indsætte væbnet magt, træffes af FN.
Vi opfordrer den danske regering til at arbejde for et styrket og moderniseret FN og til at modarbejde andre organisationers forsøg på at underminere FN's autoritet.
For os at se er FN den eneste internationalt legitime beslutningstager.
Til gengæld ser vi meget gerne, at den danske regering arbejder for en betydelig effektivisering af FN, både i beslutningsgange og i militær kapacitet.
Det er for os oplagt at undersøge mulighederne for at reducere stormagternes vetorettigheder og for at få skabt en stående FN-hær, hvor kommandostrukturen er på plads og de nødvendige lande har forpligtet sig til med kort varsel at stille kvalificerede styrker
I SF betragter vi i denne sammenhæng Europahæren som et farligt vildspor.
Når udenrigsministeren siger, at Danmarks forbehold over for det militære samarbejde i EU er under pres, burde ministeren vel tilføje: fra ham selv.
Vi har tilsvarende svært ved at se, at Danmark befinder sig i nogen ny situation i forhold til Den Økonomiske og Monetære Union.
Heller ikke her er vi under pres.
Tværtimod er der ro og stabilitet om dansk valuta, sikret af kombinationen af en fornuftig økonomisk politik med indgreb, når det er nødvendigt for betalingsbalancen som ved pinsepakken, og en god aftale om støtte fra alle andre lande, hvis vi udsættes for et spekulativt pres. SF er simpelt hen ikke enig med statsministeren i, at Danmark har behov for at melde sig ind i Den Økonomiske og Monetære Union, hverken af beskæftigelsesmæssig, valutarisk eller nogen som helst anden grund.
Sandheden er jo, at erhvervsvirksomhederne kan finansiere sig i euro og kan indgå alle deres kontrakter i euro, lige så meget de lyster.
De frie kapitalbevægelser gør, at de har deres fulde frihed til uden et sekund at være hæmmet af danske forbehold at finansiere sig på denne måde, og så er der jo ikke ret meget mere at snakke om.
Det kan jo ikke passe, at nogen vil afgive dansk suverænitet og droppe den principielle adgang til at korrigere valutakurs for evigt, underkaste os bøder fra Bruxelles, bare for at spare 30 kr. i vekselgebyr, når familien Hansen har været på Mallorca og har for meget fremmed valuta med hjem.
Så længe Danmark har økonomisk styrke til det, burde der ikke være nogen tvivl om, at vi skal fastholde vores egen valuta.
Derimod er der i samfundet brug for, at vi interesserer os mere for erhvervslivets vilkår og for de seriøse problemer, erhvervslivet måtte have.
Uden erhvervsliv, intet velfærdssamfund, så enkelt er det.
Generelt er der en positiv udvikling i de her år med stigende beskæftigelse og god indtjening.
Men vi kan også se store udfordringer i horisonten.
Vi skal videnmæssigt være rustet til at klare os med højt lønniveau og høje miljøstandarder i en verden med stigende internationalisering.
Og vi skal være bevidste om at sikre tilstrækkeligt med kvalificeret arbejdskraft i de kommende tiår, hvor befolkningens alderssammensætning ændrer sig, så færre er i den erhvervsaktive alder.
Vi opfordrer både virksomhederne og regeringen til at løfte blikket og se på alternativerne.
Situationen er en oplagt chance for samfundet til at trække de mange ind på arbejdsmarkedet, som i dag står i kanten af det. Vi har en arbejdskraftreserve, og nyttiggørelsen af den er en nødvendighed både økonomisk og socialt for at få samfundet til at hænge sammen.
Vi håber, at denne helhedstænkning kan vinde frem i det kommende år.
Det gælder ikke mindst for vore indvandrere og flygtninge, hvor vi skal give det høj prioritet at få vores integrationsarbejde til at fungere, og det kræver bl.a., at arbejdsmarkedet bliver åbnet.
Deltagelse på arbejdsmarkedet er ofte det allerbedste integrationsværktøj, samtidig med at det er et af de bedste midler til at imødegå fordomme og fremmedforskrækkelse.
En anden central udfordring er at skabe tilstrækkelig fornyelse i erhvervslivet.
Det er i høj grad i vækstlaget af nye virksomheder, ideerne opstår.
Derfor skal vi have en mere bevidst politik, der styrker iværksætterne.
Aktuelt drejer det sig bl.a. om bedre hjælp til dem, der er kommet i gang, så vi kan nedbringe det alt for høje antal af virksomheder, der lukker efter få år.
Vi ser samtidig meget gerne øgede
bevillinger til erhvervsforskere og til samfundets satsning på IT
SF er ikke partiet, der skal ud og love erhvervslivet en masse skattelettelser; vi har faktisk brug for de penge, vi opkræver, for at finansiere velfærdssamfundet.
Men vi bidrager gerne til at reducere det administrative bøvl og til at finde nye veje ud af problemerne.
Mange virksomheder er f.eks. bekymrede over, om de økonomisk har mulighed for at gennemføre et kommende generationsskifte.
Det har ført til krav om en generelt lempeligere skattebehandling.
Der findes allerede gunstige regler, men de er mere møntet på generationsskifte af formuen end af at sikre virksomheden.
Og det er det sidste, der efter SF's opfattelse skal styrkes.
Vil man uden for det eksisterende regelsæt, er det, vi kan bidrage med, derfor en model for medarbejderovertagelse, som der findes fortrinlige udenlandske erfaringer med. Faktisk så gode, at der i USA er 14 mio. mennesker, der arbejder i medarbejderejede virksomheder med en produktivitet og indtjening, der ligger over gennemsnittet.
Et sidste tema, jeg vil berøre, er kriminaliteten i samfundet.
Ikke fordi den er voksende - den er faktisk dalende - men fordi vi ved, at mange partier slås om at gøre kriminalitet til et vigtigt debattema.
Og sandt er det selvfølgelig, at vi aldrig kan få kriminaliteten for langt ned.
SF er parat til at indgå i et forlig, der sikrer mere politi i nærmiljøet, dér hvor politi på gadeplan i hverdagen kan have en god og forebyggende virkning.
Men det er her som andre steder i samfundet vigtigt, at vi får en helhedsorienteret indsats, hvor vi også inddrager de muligheder, der ofte udnyttes alt for lidt, i at sammentænke politi og en kvalificeret socialpolitisk indsats.
Det halter desværre mange steder og ikke mindst dér, hvor problemerne har vist sig at være størst.
SF håber, at vi i det politiske efterår møder en regering, der har vilje til fornyelse, og en regering, der er parat til at give det en afgørende prioritet at få løst den række af samfundsproblemer, SF har peget på i denne åbningstale.
Det ville være en flot og løfterig start på fremtiden.
Jeg kan til gengæld love et konstruktivt medspil fra SF, båret af idérigdom og vilje til at dele ansvaret for udvikling af et samfund med orden i økonomien, plads for alle, større frihed for den enkelte, miljømæssig balance og et stærkt internationalt engagement i at skabe sikkerhed og i at tage fat på de mange store udfordringer, vi bliver mødt med i en verden i hastig forandring.
Svarene på verdens store problemer i det nye århundrede ligger hverken i den utæmmede markedsøkonomi eller den stærkeste militærmagts ret.
Svaret ligger i, at demokratiet vokser, så demokratiske politiske beslutninger bliver afgørende for verdens gang.
Svaret ligger i stigende global bevidsthed om behovet for bæredygtig udvikling og international solidaritet.
Verden er fyldt med muligheder.
Det er op til os at gribe nuet og skabe fremtiden.