Kim Behnke (FRI), 2000-03-02:
I forbindelse med vedtagelsen af finansloven for år 2000 måtte regeringen bede Folketinget om at indføje en særlig anmærkning. Anledningen hertil var, at der i forbindelse med projekteringen af jernbanestrækningen København-Ringsted var indtil flere eksempler på, at personer, der ejer ejendom langs den strækning, hvor man fra Banestyrelsen have trukket en tuschstreg på landkortet, var kommet i en fuldstændig uacceptabel situation: Det var umuligt at sælge ejendommene, for der var ikke nogen, der ville overtage dem med udsigt til at skulle have jernbaneskinner tværs gennem dagligstuen.
Der var ingen kreditforeninger, som længere ville belåne ejendommene.
Og med hensyn til, hvornår der var et politisk flertal i Folketinget, der kunne finde midler til at gennemføre banestrækningen, vidste man ikke, hvordan udsigterne var.
En sådan situation kan vi ikke bringe borgerne i.
Vi kan ikke være bekendt, at blot fordi en offentlig myndighed som Banestyrelsen trækker en streg på et landkort, bringer man folk i økonomisk uføre.
Derfor har vi med interesse fulgt den korrespondance, der var mellem de berørte borgere på strækningen og henholdsvis Banestyrelsen og ministeriet.
Vi har set de forskellige bilag, der ligger i Folketingets Trafikudvalg, og kan se, at denne sag ikke bør løses ved tekstanmærkninger på finansloven, men ved, at der findes en generel hjemmel, så Banestyrelsen i de tilfælde, hvor det måtte være påkrævet, kan foretage opkøb af de pågældende ejendomme, også på et tidspunkt, hvor der ikke foreligger en anlægslov og dermed en traditionel bevilling til at foretage ekspropriation - ikke fordi Banestyrelsen skal have en generel hjemmel til blot at gå ud og opkøbe ejendomme alle mulige steder i landet, men fordi vi ikke kan være bekendt, at de enkelte borgere kommer i klemme.
Derfor har vi også foreslået, at de konkrete projekter skal forelægges for Finansudvalget af trafikministeren, så Folketinget har lidt snor i, hvilke projekter Banestyrelsen begiver sig ud i.
Kendsgerningen er jo, at fra de første streger bliver trukket på landkortet, og til projekterne bliver endeligt gennemført, kan der gå 5, 10, 15, 20, 30 og nogle gange endnu flere år, før tingene bliver realiseret, og i de mange år kan vi naturligvis ikke have, at borgere hverken kan fraflytte, belåne eller på anden vis disponere over deres ejendom.
Selv om interessen primært har drejet sig om Ringsted-København-strækningen, er det jo ikke længe siden, at ministerens forgænger var nødsaget til at gribe ind i en sag fra Nordjylland, hvor der også var en ejendom, som gennem længere tid havde været udset til at være omfattet af en anlægslov og dermed ekspropriationsberettiget, men hvor den pågældende familie stod i en akut situation, og hvor ministeren helt konkret greb ind for at løse det problem.
Det samfund, vi lever i i dag, er jo ikke et samfund, hvor Banestyrelsens ønsker blot efterkommes fra politisk side.
Vi har de meget omfattende regler om VVM-undersøgelser osv., som betyder, at der i projekteringsfasen og under lovbehandlingen osv. kan ske ganske betydelige ændringer af den oprindelig udtænkte linjeføring, og det vil betyde, at mange flere kan blive berørt, og at mange flere kan blive stavnsbundet til deres ejendom. Så meget om forslaget og nu til det, der skal ske fremover.
Det er jo en lidt usædvanlig situation, at et i hvert fald indtil videre fuldstændigt enigt Folketing erklærer, at indholdet i forslaget er man enig i og det vil man gerne have vedtaget, men man vil bare ikke stemme for det foreliggende forslag.
Nu har vi det jo sådan i Frihed 2000, at vi har et meget liberalt forhold til, om det bliver vores navn, der kommer til at stå på de lovforslag, der bliver vedtaget.
Vi er mere optaget af, at de bliver vedtaget, og at regelsættet kommer til at fungere, og derfor har vi såmænd heller ingen fine fornemmelser med hensyn til, om det er den nyudnævnte trafikminister, der skal have appelsinen i turbanen, når loven bliver vedtaget.
Hvis udvalgsarbejdet kan få sagen indkredset så meget, at vi eksempelvis kan blive enige om - som løsningen var i 1997, da CD fremsatte et beslutningsforslag for vejområdet - at Trafikudvalget allerede i denne folketingssamling afgiver en beretning, hvis tekst forpligter ministeren til at finde en løsning på sagen i næste samling, er det også en tilfredsstillende udgang på sagen for os. Ministeren har naturligvis ret i, at der ikke er nogen aktuelle sager, der ligger og trænger sig på på ministerens bord, men vi har den opfattelse, at det er bedre at forebygge end at helbrede, og derfor mener vi også, det måske er klogere at lave et sådant regelsæt i en periode, hvor man ikke har en aktuel sag at tage afsæt i, men kan lave nogle regler, der er mere principielt formulerede.
Det var det, der var vores intention, og hvis det sker i næste folketingssamling som resultat af, at et jo tilsyneladende enigt Trafikudvalg vil kunne afgive en beretning, er det også en løsning, der set fra vores side er tilfredsstillende.
Jeg takker for den overvældende opslutning, der har været om forslaget, og kan så blot af forfængelighedsgrunde ærgre mig over, at det ikke er vort forslag, der bliver vedtaget.
Men som sagt besidder jeg ikke denne forfængelighed
med hensyn til vedtagelse af lovforslag i Folketinget.