Margrete Auken (SF), 2002-04-04:
Ja, jeg har lovet min gruppe at styre mit satiriske talent.
Det er ikke nemt, vil jeg godt sige, for jeg synes ikke, det er noget godt forslag.
Jeg har siddet længe og spekuleret over, hvordan man kunne sikre insemination med andet end donorsæd.
Vi kan vel lade være at spørge om det.
Jeg har også det problem, at det jo ville være fuldstændig grotesk, hvis vi forbød det, hvis vi fik gennemført det forslag her.
Altså vi ville kriminalisere ud i steder, hvor det slet var til at have med at gøre.
Det er altså for komisk.
En hvilken som helst kan foretage insemination, og der skal ikke andet til end varm sæd og så et pessar, eller hvad det nu er, man bruger for at føre det op.
Og hvis det drejer sig om lesbiske kvinder, har de endda i reglen meget let ved at blive gravide.
Så jeg synes, det er et meget dårligt forslag.
Og der er enighed i SF om at afvise forslaget.
Så vil jeg sige - det er nogle bemærkninger, jeg yderligere vil føje til - at vi så ikke, uden at vi har haft en grundig diskussion i denne her omgang, med sikkerhed er enige om, hvad de følgende konklusioner vil blive.
Så det, jeg kommer til at sige nu, bliver på egne og sandsynligvis mindretallet i SF's vegne.
Det har for os eller for mig - og så lad mig sige mig i den her sammenhæng - været afgørende, når vi har snakket videre om det, at hvis staten går ind og tager ansvar for børn, så skal vi sikre, at der på en eller anden måde er en far.
Og jeg må tilstå, at jeg er stærkt i tvivl om - det er i forlængelse også af det spørgsmål, der blev stillet før om en social far - om man behøver at få det at vide, hvis der har været insemination i et parforhold.
Tidligere har jeg ment
, at hvis der var en social far, var det uproblematisk, og det tror jeg nok jeg stadig væk mener, men jeg har været konfronteret med spørgsmålet, bl.a. i FN engang, hvor UNICEF-repræsentanter gjorde opmærksom på, at Danmark havde et meget stort problem i forhold til FN's børnekonvention, fordi vi tillod anonym sæddonation.
Og det gør altså indtryk på mig.
Og jeg har været ude for en anden, der sagde til mig, at det faktisk var lige så problematisk for et barn at få at vide, at det var blevet til på den her måde, senere i sit liv - altså ikke at have fået det at vide fra starten - som det har vist sig at være det for adoptionsbørn.
Det er jo forbudt nu ikke at fortælle adoptionsbørn, at de er adoptionsbørn.
Det har vist sig at være en lykkelig udvikling, at de skal have det at vide fra starten for ikke at få de traumer.
Og det lytter jeg til.
Jeg synes egentlig, at jeg godt vil benytte lejligheden her til at spørge sundhedsministeren, om vi ikke kan få at vide, hvordan det er gået i Sverige.
Jeg har også spurgt om det tidligere, når vi har haft sagen oppe, men ikke fået ordentlig klarhed over, hvordan udviklingen har været, hvor man har haft forbuddet mod anonym sæddonation i statens regi i mange år.
Jeg mener, at vi kan løse en del af problemerne ved at bryde donoranonymiteten, men det kan være, vi skaber andre problemer, og det synes jeg man skal tænke godt igennem i denne her sammenhæng.
Men hvad kvinderne selv gør på eget ansvar, om de vælger fru Storks kliniske metoder, hvor vi betragter alt det der med mænd som noget sundhedsfarligt, og at det er godt at være henne og blive godt undersøgt og tjekket, og hvor hun oven i købet kan sige, som hun har skrevet til os, at hvis to lesbiske gerne vil have børn med hinanden, så skal de have lov til det - det synes jeg er en bevægende formulering, for det er ikke, fordi jeg vil forbyde dem det - men det kan de ikke få.
Og det er ikke, fordi det er forbudt, vil jeg bare lige sige.
Det kan de altså ikke få.
Men der kan være fru Storks metoder, og det skal de så have lov til at vælge, og de skal, som jeg personlig synes, de burde, sikre sig, at barnets far er en, de vil være bekendt, og som de har kigget godt efter, og som de ikke regner med er farligere, end mænd er i almindelighed.
Og de er ikke så farlige i almindelighed, at man ikke kan omgås dem uden risiko for at blive smittet.
Det vil jeg godt sige.
Det er min holdning til den sag.
Men problemet er, hvis det er staten, der gør det.
Så skal vi gå ind og sige, at vores ansvar er barnet, og barnet er den svage part i det her.
Og derfor skal barnet have den mulighed, at det kan spørge: Hvem er min far?
og så kunne få svar på det på en eller anden måde.
Der er masser af forhold i Danmark, hvor børn vokser op uden at kende deres far.
I mange tilfælde, de fleste af dem, jeg nævner her, glimrer han ved sit fravær, men han glimrer dog.
Så er der mødre, der ikke vil fortælle, hvem barnets far er.
Det er moderens ansvar.
Det er så en sag mellem mor og barn.
Det skal hun ikke kunne lægge over på staten.
Det er moderens ansvar.
Det må ligge mellem mor og barn.
Vi kan ikke forbyde det, vi kan ikke regulere det.
Vi kan have meninger om det, og det er en helt anden sag end at gå ind og lovregulere på det.