Henriette Kjær (KF), 2002-04-19:
Jeg vil starte med at takke for de mange engagerede, må man sige, og interessante synspunkter, der er kommet til udtryk i debatten.
Det er dejligt at konstatere, at vi her i Folketinget er fælles om, at ligestilling er et vigtigt indsatsområde i det danske samfund.
Med sin perspektiv- og handlingsplan for ligestilling 2002
har regeringen sat en dagsorden for ligestillingen, der både er præget af kontinuitet og fornyelse.
Blandt fornyelserne vil jeg især pege på det skærpede fokus på ligestillingens betydning for det enkelte menneske.
Regeringens overordnede mål med ligestillingspolitikken er at skabe lige muligheder for kvinder og mænd i det danske samfund, dvs. at sikre, at den enkelte kvinde og den enkelte mand får lige muligheder for at leve det liv, de gerne vil leve.
Med lige muligheder mener jeg ikke bare lige muligheder på papiret og i lovgivningen - det er også noget af det, vi har diskuteret meget i dag - men også lige muligheder i virkelighedens verden.
Kulturelle normer og traditioner gør, at kvinder og mænd ikke på alle områder har lige vilkår.
F.eks. kan det være sværere for en kvinde at opnå en ledende position i politik eller erhvervsliv, end det kan være for en mand.
Målet med ligestillingspolitikken er dog ikke, at kvinder og mænd bliver ens eller vælger ens, men at de får samme forudsætninger for at vælge.
Det, at kvinder og mænd vælger forskelligt, behøver ikke i sig selv at være et problem eller udtryk for manglende ligestilling, men jeg synes, debatten i dag godt nogle gange kunne bære præg af det.
Derfor skelner regeringen i sin ligestillingspolitik mellem de forskelle, der blot er udtryk for, at kvinder og mænd har forskellige ønsker og behov, og de forskelle, der direkte skyldes ulighed mellem de to køns muligheder.
Det er den sidste type forskelle, altså dem, der skyldes ulige vilkår, vi vil arbejde på at fjerne.
Vi vil nedbryde de barrierer, der begrænser kvinders og mænds lige valgmuligheder, men vi vil ikke presse det enkelte menneske eller den enkelte familie til at foretage sig nogle bestemte valg, f.eks. med hensyn til hvordan familierne skal fordele barselorloven mellem moren og faren.
Vi går ud fra, at kvinder og mænd, der bor i et højt udviklet og demokratisk samfund som det danske, selv er i stand til at vurdere, hvad der er bedst for dem, og at de også selv kan vurdere konsekvensen af deres handlinger.
Nu har vi talt mainstreaming, og vi har også tydelig skrevet i de lovforslag, vi har fremsat, hvad det betyder for ligestillingen, og at man som kvinde skal tænke sig godt om, inden man f.eks. benytter sig af muligheden for, at man kan gå hjemme og passe sit eget barn i 1 år.
Jeg tror f.eks. godt, at den kvinde, der vælger at bruge de nye muligheder for at passe børn hjemme eller gå på deltid, ved, at det kan få betydning for hendes karrieremuligheder og pension, for det er vigtigt at være opmærksom på konsekvenserne.
Nu vi er ved barselsloven, kan jeg ikke lade være med at nævne, at netop det har vi diskuteret en del i dag.
Man var meget, meget progressiv fra Socialdemokratiets side, og man talte om, at regeringens nye barselorlov på 1 år var et tilbageskridt.
Først troede jeg, jeg havde hørt forkert, men så kom ordføreren op på talerstolen igen, og så fandt jeg ud af, at jeg havde hørt rigtigt, og så var det, jeg tænkte: Hvordan var det nu, Socialdemokratiets forslag til en ny barselorlov var?
Først var der intern debat, fordi den daværende ligestillingsminister mente ét, og den politiske ordfører mente noget andet.
Så tror jeg, man fandt frem til et meget, meget progressivt kompromis, der gik ud på -
den socialdemokratiske ordfører må rette mig, hvis det er forkert, men jeg mener, det var sådan - at 6 uger ud af den årelange barselorlov skulle reserveres mændene.
Jeg synes, man har holdt en lige lovlig flot profil i dag på det punkt, for jeg synes også, man skal vise, at man kunne gøre det bedre, og at man var villig til at gøre det bedre end denne regering, når man farer så hårdt frem.
Jeg er helt enig i, at det har ligestillingsmæssige konsekvenser.
Jeg har ikke forsøgt at putte det ind under nogen gulvtæpper, jeg har forsøgt at forklare, at det vil have ligestillingsmæssige konsekvenser, og at man som kvinde skal tænke sig godt om, inden man benytter sig af den udvidede mulighed.
Man skal selvfølgelig også få sit familieliv til at gå op i en højere enhed, man må vurdere med sig selv, hvad det er, man satser på, og hvad man har det bedst med, og det tror jeg danske kvinder fuldt ud er i stand til at gøre.
Så til Videnscenteret.
Jeg har sagt det mindst hundrede gange, men jeg vil da gerne gøre det igen: Nedlæggelsen af Videnscenter for Ligestilling skyldtes ikke utilfredshed med centerets arbejde, men udelukkende regeringens omprioriteringer af de offentlige ressourcer i forbindelse
med finansloven
, og så synes jeg, vi skal se lidt fremad i stedet for.
Der er heldigvis mange andre institutioner, der er i stand til at varetage Videnscenterets opgaver, og dem bliver der i endnu højere grad brug for nu.
Mange års forskning har givet os en grundlæggende viden
Vi har behov for viden om, hvorfor kvinder fortsat gennemsnitligt tjener mindre end mænd og stadig kun udgør en lille andel af ledere og topchefer.
Her bliver jeg nødt til at sige, at ligeløn ikke bare er et spørgsmål om ligelønsstatistikker.
For det første vil jeg gerne lige kommentere det, jeg har sagt vedrørende ligelønsstatistik.
Jeg mener, det er arbejdsmarkedets parter, der skal finde frem til en løsning, og jeg kan forstå, at Folketinget også bredt mener det på en lang række andre områder, når vi taler arbejdsmarkedspolitik.
Man er voldsomt oppe på tæerne, når det drejer sig om deltid, så er det arbejdsmarkedets parter, der skal finde ud af det, men når vi taler om ligelønsstatistikker, er det lige pludselig ikke tilfældet.
Men jeg synes altså, det er udmærket, at det hænger over hovedet på arbejdsmarkedets parter, og jeg håber, de finder frem til noget fornuftigt, for der er behov for mere ligeløn.
Statistikkerne skaber ikke ligeløn, det er ligesom en misforståelse, man har kørt frem i debatten, synes jeg.
Vi skal se på de forhandlingsformer, der findes, når man forhandler løn, for vi ved udmærket godt, at nogle steder fungerer det sådan, at chefen kalder medarbejderne ind, og så kan man stå og tale sin sag.
Det er der altså nogle mænd
der er bedre til end kvinder
, fordi kvinder af natur kan være mere beskedne og regner med, at man får øje på de gode kvalifikationer, de har, og derfor står de ikke og holder salgstaler.
Vi kan også se det i jobansøgningerne, hvor mænd er bedre til at sælge sig selv og måske lige skruer lidt ekstra på, hvor kvinder tværtimod har en tendens til at underdrive.
Fru Line Barfod nævnte, at med hensyn til juristlønnen var man begyndt at tale om, at hvis der kom flere kvinder ind, så faldt lønnen.
Det samme gælder for lægerne, der diskuterer man også den problematik.
Det er altså noget, kvinderne må gøre op med sig selv, og hvor vi skal have fagforbundene mere på banen, hvis der skal gøres noget ved det her, og det synes
jeg der skal.
Men vi skal ikke bilde os ind, at lige løn alene bliver skabt ved en ligelønsstatistik.
Vi har også behov for at få mere viden om, hvorfor nogle mænd bliver voldelige, og vi har behov for viden om sammenhæng mellem køn og etnicitet og mellem køn og marginalisering for blot at nævne nogle af de eksempler, der også er nævnt i redegørelsen.
Det gælder f.eks. indsatsen for at øge andelen af kvinder på ledende poster i politik, erhvervsliv og organisationer.
Det er et spørgsmål, som der er arbejdet med i mange år på mange fronter, men uden de store resultater, og derfor har vi behov for mere viden. Jeg vil tage initiativ til at få samlet den eksisterende viden om, hvad det er for barrierer, der holder kvinderne ude fra magtens korridorer; i hvor høj grad det er kvinderne
selv, der vælger magten fra; i hvor høj grad det er mændene, der holder kvinderne ude, og i hvor høj grad det er mere ubevidste mekanismer og forhold, der gør sig gældende
Det ved vi faktisk ikke så meget om.
Når vi så får et overblik over den eksisterende viden, vil vi sætte initiativer i gang for at nedbryde de forskellige barrierer for kvinder i ledelse.
Det gælder både de holdningsmæssige barrierer og de mere strukturelle barrierer.
Som noget ret utraditionelt kunne jeg f.eks. tænke mig at tilbyde formænd for de lokale partiforeninger et kursus i, hvordan de kan være med til at øge andelen af kvinder i folkevalgte organer.
Undersøgelser viser, at vælgerne ønsker flere kvinder i politik.
De stemmer jo på kvinder i et omfang, så andelen af valgte kvinder bliver større end andelen af opstillede kvinder.
Der er derfor stemmer at hente for de partier, der har forstået vælgernes budskab: Flere kvinder i politik.
Men det er ikke kun derfor, at flere kvinder i beslutningsprocesserne kan være en fordel for partierne.
Kvinder og mænd har på flere områder forskellige erfaringer og prioriteringer.
Det kan gøre beslutningerne bedre og relevante for flere mennesker.
Endelig er der også det demokratiske aspekt i sagen.
Det fører mig hen til en anden form for viden, der også er vigtig i arbejdet med ligestilling, nemlig de erfaringer man har gjort med ligestillingsarbejdet rundtomkring på virksomhederne.
Flere - især større og offentlige virksomheder -
har gennem årene arbejdet for at øge andelen af kvindelige ledere, f.eks. ved at tilbyde mentorordninger og kurser om ledelse for interesserede kvinder.
Disse erfaringer skal i spil og bredes ud til flere virksomheder.
Det samme gælder virksomhedernes indsats for ligeløn, for
her er også en samling af værdifulde erfaringer, som vi kan nyde godt af.
Derfor har jeg sammen med beskæftigelsesministeren planer om at skabe en dialog med et netværk for virksomheder og organisationer, der arbejder eller ønsker at arbejde aktivt for ligestilling.
Vi skal sammen søge efter best practice, så kan vi komme videre ad den rette vej.
Jeg vil nu kort opsummere, hvad jeg hidtil har nævnt som nyskabelser i regeringens ligestillingspolitik.
Jeg er jo blevet beskyldt for, at det var ren afskrift af den tidligere regerings ligestillingspolitik, selv om jeg synes, der er meget nyt i perspektiv- og handlingsplanen.
For det første sætter regeringen øget fokus på ligestillingens betydning for den enkelte.
For det andet søger vi at få ligestillingsdebatten ud, hvor den er mest relevant i dialog med befolkningen og virksomhedernes organisationer.
En tredje forskel i den ny perspektiv- og handlingsplan er, at flere ministerier nu står for en selvstændig ligestillingsindsats.
Det er mainstreamingstrategien, der er slået igennem og nu giver anledning til mange spændende projekter rundtomkring i ministerierne. Generelt må man sige, at mainstreaming af ministeriernes ressortområder er kommet godt fra start.
Der er blevet opbygget en bæredygtig organisation omkring strategien, bl.a. med en styregruppe med topchefer fra alle ministerier.
Det har virkelig betydet et løft og en opkvalificering af ligestillingsarbejdet.
Til efteråret afholder jeg en konference, hvor alle de involverede i mainstreamingarbejdet kan mødes for at udveksle erfaringer, og den store udfordring bliver nu at udvikle strategien fra enkeltprojekter til at være et generelt princip i forvaltningen.
Men perspektiv- og handlingsplanen viser ikke kun, at flere ministerier nu har deres egne ligestillingsprojekter.
Man vil også bemærke, at mange af ligestillingsinitiativerne foregår i samarbejde mellem flere ministerier, og regeringen lægger dermed op til en bredere og mere tværministeriel ligestillingsindsats, og jeg vil gerne give nogle eksempler:
Vi samarbejder om virksomhedsnetværket, om ligeløn, om kønsarbejdsdeling, om ligelønsprojekter i både nordisk og europæisk regi samt om en undersøgelse af mulighederne for at udvikle en mere fleksibel livsarbejdstid.
I alle disse projekter vil vi også være i dialog med arbejdsmarkedets parter.
Et andet tværministerielt initiativ, jeg har overtaget fra den tidligere regering, og som jeg synes lavede meget godt ligestillingsarbejde, hvorfor jeg også har været lidt ked af tonen i dag, er den arbejdsgruppe, der nu igennem 2 år har arbejdet dels med vold mod kvinder, dels med handel med kvinder.
Arbejdsgruppen består af repræsentanter fra Justitsministeriet, Indenrigsministeriet, Sundhedsministeriet, Integrationsministeriet og mine egne to ressortområder: Socialministeriet og ligestillingsafdelingen.
Handlingsplanen om vold mod kvinder er udsendt i marts, og der er blevet afsat omkring 50 mio. kr. til en styrket indsats på området; en handlingsplan mod handel med kvinder forventes at komme til sommer.
Jeg vil godt lige kommentere bl.a. fru Anne Baastrups indledning af sin ordførertale om vold mod kvinder, hvor jeg, sidst vi havde debat om ligestillingsredegørelsen, sagde, at vold mod kvinder ikke var et ligestillingsproblem, det hørte ikke hjemme dér.
Men nu er den socialistiske ordfører glad for, at jeg er blevet klogere.
Det er også fuldstændig rigtigt, det kan man heldigvis blive. Jeg vil så dog sige, at jeg faktisk mener, at jeg havde ret i min kritik, sidst vi diskuterede redegørelsen, for der var simpelt hen ikke engagement nok fra Justitsministeriets side i det udspil, der lå.
Det synes jeg vi har fået nu med den handlingsplan, der er sendt på gaden, hvor jeg godt vil nævne nogle af de styrkelser, der er kommet ind i forhold til det oprindelige udspil.
Det er en vurdering af, om man kan bruge østrigsmodellen, som betyder, at man fjerner manden fra hjemmet; at der er kommet overfaldsalarmer på, så kvinder, der er i en truet situation, nemt og hurtigt kan tilkalde politiet; at der er sket en styrkelse af politiets indsats i efterforskningen af voldssager, det, som fru Anne Baastrup ikke vil have, man kalder husspektakler, men direkte vold mod kvinder, og det skal det også hedde.
Der er kommet et nyt og godt engagement, måske fordi der er kommet en kvindelig justitsminister, som der bestemt var behov for, for at handlingsplanen kunne få den tyngde, der var behov for, at den skulle have.
Også med hensyn til ligestilling mellem kvinder og mænd med etnisk minoritetsbaggrund er der tale om et tværministerielt samarbejde med en vis kontinuitet.
På dette område arbejder jeg nu sammen med Integrationsministeriet, og vi har bl.a. planer om at iværksætte forskellige initiativer mod tvangsægteskaber, et andet uhyrligt overgreb på mennesker.
Som man kan høre, arbejder regeringen på flere områder videre med tværministerielle initiativer, der blev sat i værk under den foregående regering.
Men i perspektiv- og handlingsplanen introducerer vi også flere nye samarbejdsflader, der er bygget op omkring nye ligestillingspolitiske indsatsområder.
Vi afholder en konference om sammenhængen mellem pasningsfaciliteter og beskæftigelse, en konference om handicappede, hvor der også er et kønsperspektiv, og sammen med beskæftigelsesministeren også en konference om det rummelige fællesskab.
I Socialministeriet nyder man også på flere felter godt af samarbejdet med ligestillingsafdelingen.
F.eks. er der etableret et samarbejde om at mainstreame ældreindsatsen samt et samarbejde om at belyse sammenhængen mellem køn og marginalisering.
Det sidste tema afholder jeg også en konference om som ligestillingsminister, når vi har EU-formandskabet.
I det hele taget lægger regeringen stor vægt på, at ligestilling bliver centralt placeret på formandskabets dagsorden.
Jeg har nævnt de forskellige konferencer, jeg som social- og ligestillingsminister er med til at forberede.
Men køn og ligestilling indgår på alle konferencer både som et gennemgående perspektiv og i form af workshops, hvor køn og ligestilling er hovedtemaet.
Jeg har desuden inviteret ngo'erne på ligestillingsområdet til at bidrage på deres måde til at synliggøre ligestillingsaspekterne på konferencerne.
Ud over konferencerne er der en lang række bundne EU-opgaver, jeg som ligestillingsminister skal stå for.
Det gælder f.eks. EU's opfølgning på FN's fjerde verdenskvindekonference i Beijing, hvor vi følger op på temaet vold mod kvinder.
Danmark har valgt at mainstreame det arbejde, der foregår inden for social- og beskæftigelsesministerens område, og det bliver en spændende udfordring.
Jeg glæder mig til at gøre mit, for at ligestillingen får en central placering under formandskabet, og jeg glæder mig til at høre om alle de andre EU-landes erfaringer på området.
Danmark ligger i front, når det gælder ligestilling, og det er ikke uden grund, at vi i EU og resten af verden opfattes som et land, der er kommet meget langt mod målet: lige muligheder for mænd og kvinder.
Det kan vi være stolte af, upåagtet at debatten nogle gange i dag kunne give indtryk af noget andet. Men det forpligter så også, det er jeg udmærket klar over, vi må ikke hvile på laurbærrene eller lukke øjnene for de nye udfordringer.
Vi skal fortsat arbejde for ligestilling, både herhjemme, i EU og resten af verden, og jeg synes, at dagens debat om regeringens perspektiv- og handlingsplan for ligestillingen lover godt for den fremtidige indsats på området.
Der er i hvert fald engagement i det danske Folketing.
Vel kan vi være uenige om det ene og det andet, men på trods heraf fornemmer jeg en grundlæggende enighed om de centrale principper i dansk ligestillingspolitik: lige muligheder, ligeværdighed for kvinder og mænd.
Jeg glæder mig til at arbejde sammen med alle gode kræfter.