runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lars Kramer Mikkelsen (S), 1999-11-19:
Ja, der bliver jo tid nok til også at snakke om det her i udvalget, men jeg vil omvendt sige, at det jo er frivilligt, om man vil splitte op, og dermed vil der også - så længe man har tid - blive mulighed for at splitte sin orlovsperiode op. Derfor mener jeg rent faktisk, at jeg havde ret i det, jeg sagde.
Men lad os vende tilbage til det i udvalgsarbejdet.
Så vil jeg godt sige til hr. Ole M. Nielsen, som mener, at man ikke kan deponere sin beslutningsret - jeg tror, han brugte det udtryk - hos de faglige organisationer.
Jeg mener ikke, regeringen baserer sig på eller har deponeret sin beslutningsret hos de faglige organisationer, men vi vil gerne lytte til dem.
Det blev vi rent faktisk også bedt om her i Folketingssalen, og det er sket.
Kristian Jensen (V), 1999-11-19:
Da Venstres ordfører, hr. Jens Vibjerg, ikke kan være til stede, skal jeg på hans vegne fremføre partiets holdning.
»Kan vi ikke gøre det lidt bedre«.
Det var ordene fra statsministeren i nytårstalen for snart 2 år siden, og når man kigger på, hvad der nu ligger, så må vi sige, han havde ret.
Især, hvis man kigger på ordet »lidt«, for det er jo meget lidt, der ligger her i dag. Det er jo meget lidt, der er kommet ud af det.
Vi har set Socialdemokratiet springe op
som en løve og falde ned som mere eller mindre lam.
Man kan også sige, at når den børnepolitiske redegørelse kom i maj 1998, og vi nu halvandet år efter ser, hvad der er kommet ud af det, så tør jeg slet ikke tænke på, hvor lang tid, der skulle gå, hvis der for alvor skulle gøres noget ved det her område med regeringen som udlægsholder.
Regeringens bud på en bedre børnepolitik, en bedre politik for børnefamilierne, det er nu, at man skal kunne dele orloven op i kortere perioder.
I Venstre har vi gjort os mange tanker om, hvad vi kan gøre for at give forældrene en større frihed, en større mulighed for at bruge tid sammen med deres børn og for at have større indflydelse på deres børns hverdag.
Vi er kommet frem med et bud, der hedder, at vi ønsker at give børnefamilierne et frit valg.
En større frihed til at vælge, hvilken form for pasningsordning de ønsker.
Vores bud på en bedre børnefamiliepolitik er at give det, som det moderne menneske i dag ønsker, nemlig mere frit valg.
Det, der så er den politiske opgave, er at finde ud af, hvordan vi tilbyder mere frit valg uden at lave det til et rent tag selv-bord.
Men vi tror også på, at et frit valg vil give en større kvalitet, simpelt hen fordi frit valg betyder, at forældrene vælger at gå derhen med børnene, hvor de ønsker at få dem passet, altså hvor de har kvalitetskravet.
Det vil også give dem en mulighed for at bruge tiden sammen med deres børn selv og dermed klare nogle af de problemer, der ligger i dag.
Børnepasning er et af de områder, Venstre prioriterer højest inden for frit valg.
Det bør være muligt at passe sine egne børn, og den nuværende ordning er alt for bureaukratisk.
Vi synes, at de forældre, der ønsker at passe børnene hjemme, skal have tilbudt en støtte, der svarer til det, som man ellers kunne have fået gennem en kommunal institutionsplads, og vi synes, der bør være et frit valg i samtlige kommuner. Med det her være sagt, at så har jeg signaleret, at inden for Venstres ideer, Venstres ideologi, er der en anden linje end den, som regeringen har lagt frem med de lovforslag, der er fremsat.
Hvis jeg skal kigge på lovforslaget, så har jeg store spørgsmålstegn at sætte til virkningen; om det her vil få nogen positiv virkning for børnefamilierne.
Jeg har spørgsmålstegn at sætte over for konsekvenserne for arbejdsmarkedets parter.
Og jeg har især spørgsmålstegn at sætte ved den pris, som regeringen påstår.
Regeringen påstår jo, at det her lovforslag kun vil betyde en forøgelse af udgifterne på 100 mio. kr. Alt dette er spørgsmål, som jeg er sikker på, at vi vil arbejde videre med under udvalgsarbejdet, og det vil så til sidst give os en mulighed for at træffe den rette konklusion.
Lars Kramer Mikkelsen (S), 1999-11-19:
Nu er opsplitningen, minimumsperioden, jo nedsat fra 13 til 8 uger - det er i hvert fald fremsat i et lovforslag -
og det kunne være fristende at spørge Venstre: Hvad ville være rimeligt?
Altså, hvad synes Venstre ville være det rigtige?
Hvor vil Venstre hen?
Er det 10 uger, er det 5 uger, eller
hvad er det?
Så følte jeg mig i øvrigt under Venstres indlæg hensat til et lovforslag om daginstitutionstilbud, som egentlig i virkeligheden måske mere hørte hjemme ovre i Socialministeriet, som jeg egentlig ikke rigtig havde en fornemmelse af, at det her drejede sig om, men derimod netop orlovsordninger.
Derfor vil jeg da selvfølgelig godt have et konkret bud på: Hvordan skal denne her orlov kunne opsplittes?
Skal den kunne opsplittes endnu mere?
Og i givet fald ville jeg selvfølgelig også godt have, hvis man mente, at man kunne gøre det her bedre, at man så også var parat til i lighed med tidligere debatter, vi har haft i dag, at komme med et bud på, hvordan man så vil finansiere det.
Det er det, jeg ikke hører fra Venstre. Men det vil jeg selvfølgelig gerne lytte til.
Kristian Jensen (V), 1999-11-19:
Over halvdelen af navnet var da i hvert fald rigtigt.
Når vi kommer her fra Venstres side og snakker om vores model på det, så er det ikke, fordi vi går her og spekulerer på, om børnepasning og orlovsordninger nu ligger i det ene ministerium eller i det andet ministerium.
Jeg tror heller ikke på, at folk ude i de små hjem, i børnefamilierne, eller den enlige mor med det lille barn på cyklen spekulerer på, om det ligger i det ene eller et andet ministerium.
Jeg tror, de spekulerer på: Hvordan kan vi gøre det bedre?
Fra Venstres side mener vi, at vi kan gøre det bedre for børnefamilierne ved at tilbyde større grad af frit valg; ved at tilbyde forældrene en mulighed for selv at vælge, hvor de vil have passet deres børn, hvem der skal passe dem, eller om de selv ønsker at passe dem.
Vi tror på, at det enkelte menneske ønsker et frit valg, og derfor er det vores kommentar til det her forslag.
Der er mange af de ting, som jeg har rejst som spørgsmål - mange af de ting, som den socialdemokratiske ordfører nu rejser som et spørgsmål - som det kan blive interessant at få dyrket under udvalgsarbejdet.
Lars Kramer Mikkelsen (S), 1999-11-19:
Jamen jeg da fuldstændig enig med Venstres ordfører i, at det bliver der tid til at diskutere, og det glæder vi os da også til.
Jeg vil så sige, at jeg mener rent faktisk, at der her er foretaget en konkret afvejning
af, dels hvad arbejdsmarkedets behov er for udbud af arbejdskraft, og dels hvad forældrenes behov var for at få en øget fleksibilitet i denne her lovgivning.
Det er rent faktisk sket.
Men når jeg hører ordet »vi« ifølge hr. Kristian Jensen - hvad »vi« nu kan gøre bedre - så er det jo i og for sig præcis de samme ord, som statsministeren brugte, og i virkeligheden så menes der vel med »vi« i den sammenhæng dér både partiet Venstre, Socialdemokratiet, arbejdsmarkedets parter.
Og det er faktisk det, som jeg oplever, at Socialdemokratiet og regeringen i denne her sammenhæng har gjort.
Nu venter vi bare på Venstres bud.
Ole Hækkerup (S), 1999-11-19:
Vi har spillet ud, og vi har sagt, at minimumsperioden skal sænkes fra at være 13 uger til 8 uger.
Derfor vil jeg gerne gentage hr. Lars Kramer Mikkelsens spørgsmål: Hvis det var Venstre, der bestemte, hvor mange uger skulle man så minimum tage orlov?
Kristian Jensen (V), 1999-11-19:
Men også »vi« som: Hvordan kan kommunerne, hvordan kan amterne, hvordan kan forældrene vælge at indrette deres hverdag, sådan at børnefamilierne får det bedre?
Til hr. Ole Hækkerup: Det var sådan, at jeg i min ordførertale, hvilket jeg er ret sikker på, at vi i hvert fald kan slå op i Folketingstidende senere hen, sagde, at jeg satte spørgsmålstegn ved, hvilken virkning det her forslag vil have.
Når jeg sidder og forbereder en lovgivning som denne her, så sidder jeg ikke inde med det samme embedsapparat, den samme videnbase, som Arbejdsministeriet gør.
Men jeg er sikker på, at vi i udvalgsarbejdet skal trække rigeligt på det embedsapparat og også sørge for at få svar på nogle af de spørgsmål, som vi har.
Lars Kramer Mikkelsen (S), 1999-11-19:
Så skal jeg love, at den også bliver god.
Ordet »vi« sagt af hr. Kristian Jensen er altså brugt, kan jeg forstå, i den samme ånd og den samme mening som fra statsministerens side, nemlig kommuner, amter, Folketing og arbejdsmarkedets parter.
Jeg er da glad for, at vi nu er nået frem til samme fortolkning af det ord i denne her sammenhæng.
Men jeg kan til gengæld konstatere, at det, vi ikke er nået frem til, er at få en løsning på: Hvad vil Venstre?
Ole Hækkerup (S), 1999-11-19:
Kan hr. Kristian Jensen bekræfte, at når minimumsperioden, hvor man skal tage børnepasningsorlov, sænkes fra 13 til 8 uger, så er det mere fleksibelt og dermed mere individuelt for børnefamilierne, og hermed er det en forbedring i retning af fleksibilitet og i retning af at gøre systemet mere individuelt for hver enkelt børnefamilie?
Er det ikke en positiv udvikling?
Eller ville det være 13 uger?
Ole Sohn (SF), 1999-11-19:
Jeg medgiver, at akustikken i lokalet her ikke altid har været lige god, men mig bekendt er den blevet forbedret, i hvert fald sådan at jeg godt nogenlunde kan høre, hvad der foregår.
Men hvis jeg skulle have hørt forkert, det får vi jo
at se, når vi ser det på skrift, at der ikke bliver flere, men at man splitter orlovsmuligheden op på flere perioder, så vil jeg gerne spørge: Hvor mange flere splitter man op i?
Altså med den nuværende regel har vi en retssikret orlovsperiode og en aftalebaseret orlovsperiode, men jeg vil gerne spørge hr. Lars Kramer Mikkelsen, om der kommer flere
end de to muligheder i den nye ordning?
Lars Kramer Mikkelsen (S), 1999-11-19:
»Hælden vand ud af ørerne«, det synes jeg er stærke ord i november sagt om statsministerens nytårstale,
må jeg sige.
Jeg synes, det er stærke ord.
Men jeg vil godt sige, at så blev vi jo vidner til en sand syndflod her fra talerstolen, hvor vi skulle høre om Kristeligt Folkepartis forslag og ønsker om, hvordan vi kunne hjælpe børnefamilierne.
Det foregik nemlig på den måde, at man tager fra én gruppe børnefamilier og giver til en anden gruppe børnefamilier.
Vi er jo som politikere sat til at foretage en afvejning, og derfor vil jeg også stadig væk fastholde, at her er der tale om en konkret afvejning af arbejdsmarkedets behov og børnefamiliernes behov og i øvrigt i samhørighed med arbejdsmarkedets parter.
Jeg har vanskeligt ved at forstå, hvorfor ordene »hælden vand ud af ørerne« skulle bruges om statsministerens nytårstale, når man i stedet for kunne starte med at feje for egen dør.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-11-19:
Hr. Mogens Andreasen, konsekvensen er, at det betyder, at man har taget strejkeretten fra og lockoutretten fra og blokaderetten fra de mennesker.
Det er derfor, jeg siger, hvis det er det, der er motivet med forslaget, så er det altså ikke i overensstemmelse med det, hr. Mogens Andreasens parti mener i denne her sag.
Men sådan er der jo så meget.
Lars Kramer Mikkelsen (S), 1999-11-19:
Med hælden vand ud af ørerne mente hr. Ole M. Nielsen altså, at man sagde noget, som man ikke agtede at gennemføre.
Men jeg vil godt spørge hr. Ole M. Nielsen: Mener hr. Ole M. Nielsen, at der er tale om en forbedring for børnefamilierne med denne her fleksibelgørelse af børnepasningsorloven?
Ja eller nej?
Mogens Andreasen (DF), 1999-11-19:
Jeg har ikke anfægtet retten til strejker og blokader.
Jeg har sagt, at denne her er urimelig, fordi det er Kristeligt Fagforbund, der har indgået en overenskomst.
Og så vil jeg godt sige, når vi taler om strejker og blokader, jamen så må vi jo erkende, at vi sidste år havde en stor konflikt, hvor der var regeringsindgreb.
Jamen her har vi altså en konflikt på to virksomheder, som ikke har ønsket den, men hvor SiD har pålagt dem eller vil pålægge dem at indgå en overenskomst, hvor de i forvejen har en med et andet forbund.
Jamen det er jo urimeligt, at de har ret til det pres der.
Når man har en aftale, så ligger der en aftale, og hvis den er lige så god som alle andre aftaler, der ligger inden for arbejdsmarkedet, jamen så må vi sige, så er der ingen grund til at gribe ind i den. Når man griber ind på strejkeområdet under en konflikt på arbejdsmarkedet, så må man også gribe ind her og sige: Det kan ikke være acceptabelt.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-11-19:
Jeg forstår faktisk ikke hr. Mogens Andreasens sidste korte bemærkning her.
Hvis man er enig med os i, at der skal være strejkeret, der skal være blokaderet, og der skal være lockoutret, så må man også sige, at så skal disse virkemidler også kunne tages i brug, når man finder, at under de forhold, der eksisterer, er arbejdstagerne i den situation, at det kan de ikke leve med.
Så må det være sådan, at det også giver sig udtryk i, at man har denne ret.
Hvis vi nu tænker os det der problem eller den situation, som det her beslutningsforslag ligesom skal skildre, at Kristeligt Fællesforbund skulle gå ind sammen med Kristelig Fagforening og kunne sige: Nu har vi lavet de her aftaler, og så har I ingen strejkeret mere,
er det en rimelig måde? Er det sådan, Dansk Folkeparti tænker?
Mogens Andreasen (DF), 1999-11-19:
Nej, det er det ikke, hr. Ole Vagn Christensen.
Vi siger: Den fri forhandlingsret imellem parterne det er i orden. Men her står vi altså over for en virksomhed, som for så vidt ikke har begået nogen fejl, den har blot indgået en overenskomst med Kristeligt Fagforbund, og det er vel acceptabelt og tilladt.
Ole Hækkerup (S), 1999-11-19:
Ja, jeg synes, det er utroligt at høre, at det skulle være forslaget om Lønmodtagernes Garantifond, der skulle ødelægge virksomhedernes konkurrenceevne, så de ikke kan køre.
Sandheden er selvfølgelig, at hvis vi fortsat skal have en nogenlunde rimelig finansiering af det her velfærdssamfund, bliver vi nødt til at dele regningen, og vi bliver nødt til også herunder at lade det private erhvervsliv yde deres bidrag, særlig så meget mere, som at det private erhvervsliv jo også har en masse fordele af velfærdssamfundet.
Lad mig herunder bare nævne uddannelse, lad mig nævne et fleksibelt arbejdsmarked, som i allerhøjeste grad er statslige udgifter.
De problemer, som det private erhvervsliv selv er med til at skabe, bl.a. med konkursrisikoen,
skal vi naturligvis sørge for at det private erhvervsliv også er med til at finansiere.
Hermed får vi en nogenlunde logisk incitamentsstruktur, hvor de, der har ansvaret, også er dem, der betaler.
Og det er det, der principielt er godt ved det her forslag.
Mogens Andreasen (DF), 1999-11-19:
Når vi taler om de her virksomheder, hr. Ole Vagn Christensen, så er der jo ikke tale om, at man har frataget dem nogen ret til strejke.
Men de har bare ikke behov for det.
Der er tale om en blokade fra SiD, som vil presse en virksomhed til at få en overenskomst på trods af, at de kun har et enkelt medlem eller to på virksomheden.
Annie Lunde Hansen (CD), 1999-11-19:
Da CD's arbejdsmarkedsordfører, fru Susanne Clemensen, ikke kan være til stede i dag, skal jeg på hendes vegne kort redegøre for CD's holdning.
Vi har det i CD lidt svært med dette beslutningsforslag.
Vi hylder det danske aftalesystem og er generelt ikke særlig glade for at regulere på området ved lov.
Men modsat skal det jo heller ikke være muligt for en enkelt organisation fuldstændig at tryne andre organisationer, virksomheder og de ansatte imod deres vilje.
Men, som sagt, forslaget her er ikke groet i vores baghave.
Vibeke Peschardt (RV), 1999-11-19:
Ja, der har allerede været sagt meget her i eftermiddag.
Men jeg vil da sige, at Det Radikale Venstre kan på det følelsesmæssige plan godt følge, hvorfor man kan finde på at stille et forslag af den her type. På den anden side så mener vi altså, at partierne her i Folketinget jo ved hver eneste lejlighed, der næsten bydes, måske lige bortset fra i dag, hylder aftaleprincippet og den danske model.
Når man gør det, så må man altså også gøre det konsekvent, og det er jo ikke konsekvent, at man på den måde så vil gå ind og lave nogle ret voldsomme begrænsninger i hele arbejdsretsystemet, som man gør her.
Vi kan ikke støtte forslaget.
Vi ville da godt være med til at drøfte, om man på en eller anden måde kunne modernisere hele aftalesystemet, men vi vil ikke være med til at gøre det på den måde, som det sker her.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-11-19:
Den rapport, som fru Jette Gottlieb nedgjorde lige for et øjeblik siden, har jeg studeret meget detaljeret, og jeg kunne forstå, at det havde fru Jette Gottlieb altså også.
Derfor er mit spørgsmål til fru Jette Gottlieb: Hvad er det lønmæssigt, der adskiller de to overenskomster?
Hvad er det arbejdstidsmæssigt, der adskiller de to overenskomster?
Hvad er det, der adskiller med hensyn til ferie, fridage, osv.?
Jeg kunne forstå, at den ene overenskomst var meget, meget bedre end den anden.
Vil fru Jette Gottlieb godt detaljeret gøre rede for, hvor det er, forskellene ligger?
Jette Gottlieb (EL), 1999-11-19:
En væsentlig forskel er løfteparagraffen, som giver mulighed for tilbagevendende lønforhandlinger i overenskomstperioden, og det er ikke tilfældet i den pågældende rapport.
Jeg vil imidlertid sige, at det var nu sådan set ikke selve det faktum, at man måske har lagt sig så tæt som mulig op ad en overenskomst, som svarer til, hvad SiD'erne gennem lad os så sige århundredets kamp har opnået af muligheder.
Det er sådan set udmærket, at man trods alt bruger de landvindinger, der så har ligget i den faglige kamp.
Så det var ikke en væsentlig faktor i den her diskussion, men der er den forskel, og det synes jeg ikke man skal fortie.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-11-19:
Jeg kan altså forstå, at fru Jette Gottlieb nu erkender, at med hensyn til lønforhold, med hensyn til arbejdstid, med hensyn til andre forhold, som er reguleret i overenskomsten, så er konklusionen heri fuldstændig korrekt: Der er ikke væsentlig forskel på de to overenskomster.
Jette Gottlieb (EL), 1999-11-19:
Det er jo ikke helt rigtigt.
Det var heller ikke det, jeg sagde.
Jeg sagde, at der var den væsentlige forskel med løfteparagraffen.
Men jeg sagde også, at der jo ikke er noget mærkeligt i, at man kan benytte sig af, at andre har lavet det arbejde, der består i at forsøge at tilkæmpe sig nogle sikre, faglige muligheder, nogle bestemte arbejdsvilkår.
Det, der ligger i diskussionen af det her, er, om man er i stand til at videreføre det arbejde på en sådan måde, eller om de landvindinger, man har opnået gennem den traditionelle faglige kamp, går tabt, hvis man har en mulighed for at underbyde hinanden.
Det er den mulighed, som vi ikke synes vil være fremmende for lønmodtagernes rettigheder.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-11-19:
Jeg håber, at det var en fortalelse fra hr. Mogens Andreasen, som snakkede om »tiltagende tendens«, fordi der har været et par enkelte sager i Jylland og måske for nogle år siden også et par enkelte sager og sådan hele vejen igennem.
Så er der jo ikke tale om, at der er nogen tiltagende tendens.
Men jeg kunne godt tænke mig at spørge Dansk Folkeparti, om ikke Dansk Folkeparti mener, at det er en fundamental rettighed, at man har retten til at kunne strejke, til at kunne lave blokade, til at kunne lave lockouter?
Således at det resultat, man er nået frem til, også er et resultat, hvor man ved, at det har der altså været gjort anstrengelser med, og her har der været krydset klinger, og man har fundet ud af, hvordan det kunne være afbalanceret. Det har jeg lyst til at få at vide af hr. Mogens Andreasen.
Hvad er i virkeligheden jeres arbejdsretlige politik?
Ole Vagn Christensen (S), 1999-11-19:
Jeg synes, at hr. Tom Behnke selv gav svaret.
Hr. Tom Behnke startede sit indlæg med at tale om frihed for lønmodtagere til at arbejde, men det system, vi har i den danske model, betyder jo, at der er nogle rettigheder, og at disse rettigheder er aftalt.
Og det vil sige, at virksomheder og lønmodtagere er blevet enige om, hvad er det for et sæt fælles spilleregler, vi kan have, som kan sikre os tryghed, som kan sikre virksomhederne stabiliteten, og som kan sikre samfundet, at der er en gevinst, fordi man også har en konkurrenceevne.
Det er jo det, det hele det handler om.
Og alt det andet er jo kun ord.
Det her handler om, hvordan man kan have denne stabilitet, og den mener vi at vi kan have ved, at man har et system, hvor der er nogle rettigheder for lønmodtageren.
Tom Behnke (FRI), 1999-11-19:
Lønmodtagerne skal naturligvis have rettigheder.
Lønmodtagerne skal have ret til at søge ansættelse i præcis den virksomhed, de har lyst til.
Lønmodtagerne skal have lov til, hvis ikke de finder, at der er nogen virksomheder i hele Danmark - det skulle nu være underligt, men lad os sige, der ikke er nogen virksomheder i hele Danmark - hvor de har lyst til at være ansat, så at starte deres egen virksomhed, lave deres egne spilleregler, lave deres egen overenskomst.
Det skal man da have lov til.
Og hvis virksomheder og lønmodtagere har indgået frivillige aftaler, frivillige overenskomster, så er det helt fint for os i Frihed 2000, så støtter vi det hundrede procent.
Men ikke, hvis overenskomster bliver indgået, fordi man med vold og magt blokerer en virksomhed.
Og det er ikke altid, man bare stiller sig op og blokerer.
Vi har jo set nogle ganske alvorlige tiltag.
Jeg kan huske stadig væk, da jeg var med nede ved La Cabana, hvordan man i den grad satte menneskeliv og velfærd på spil for at få gennemtrumfet sine ideer.
Og den slags rettigheder tager jeg stærkt afstand fra, for vi har f.eks. også noget, der hedder en straffelov.
Den bør man ikke overtræde bare for at få gennemført sine egne synspunkter.
Så altså frivillige aftaler, frivillige overenskomster er i orden, men sker det med tvang, så bør de ophæves omgående ved lov.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-11-19:
Jeg har ikke set, der skulle være forbud mod at kunne lave virksomheder.
Men det, det handler om, er jo, at når man står her og ligesom snakker meget om den der frihed, så er det jo et spørgsmål om, hvad det er for en frihed.
Er det, at man skal kunne gå ud og konkurrere naboen ud af markedet, fordi man kan lave ringere forhold end dem, man ellers har aftalt?
Tror man virkelig på, at den øvrige del af arbejdsmarkedet vil affinde sig med, at sådan noget skulle man have lov til at gøre?
Så er man naiv.
Tom Behnke (FRI), 1999-11-19:
Naiviteten består udelukkende i, at hr. Ole Vagn Christensen og andre socialister tror, at man på den måde kan manipulere med lønmodtagerne.
Det kan man da ikke.
I et veloplyst, velorganiseret samfund som det danske ved lønmodtagerne da godt, hvad de har krav på at få i løn.
De ved da godt, hvad de vil kræve af arbejdsvilkår og lønforhold for at arbejde i den pågældende virksomhed.
Og hvis en virksomhedsejer siger, at det vil han overhovedet ikke høre tale om, det kan kun blive under de og de betingelser, så vil lønmodtageren da forsvinde ud af virksomheden og søge ansættelse et andet sted.
Så logisk og indrettet er vores samfund da; der vil da ikke være nogen, der ville finde sig i det på nogen måder.
Næ, konkurrencen består et helt andet sted, og konkurrencemuligheder er noget, som lovgivningen herinde har langt større indflydelse på end det, som hr. Ole Vagn Christensen her prøver på at drage ind i debatten.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-11-19:
Jeg ved ikke, om hr. Tom Behnke var til stede, da jeg læste op, hvad den lille pige, der har været årsag til en af de ting, som er nævnt i det her lovforslag, bad om.
Da hun ikke kunne få sine rettigheder, gik hun til sin organisation og sagde, at det her det må være noget, som I kan hjælpe mig med at få en aftale om.
Men ifølge de frihedsrettigheder, vi her taler om, så skulle hun bare sige: Nej, nej, nej, nej, det må jeg bare affinde mig med, fordi sådan er det, eller også så skulle hun sige, at hun forlader den dér butik, og så må dem, der er tilbage, bare indordne sig under de her forhold.
Det, det resulterer i, er jo sådan set, at hvis den dér melodi kunne få lov til at spille videre, så kunne man konkurrere sine konkurrenter ud af markedet.
Så på den måde kunne vi alle sammen komme ind i hele den her mølle, der hedder, at det bliver ringere og ringere og ringere for hver dag.