Pia Christmas-Møller (KF), 1998-10-08:
I går bragte dagbladet Information en lederartikel under overskriften »Den dobbelte Nyrup«.
Det er et meget præcist udtryk.
Sagen er jo, at for hvert kvartal, der går, bliver der større og større afstand mellem det, statsministeren siger, og det, han og hans regering rent faktisk gør.
Det lyder måske lidt hårdt, men Nyrupregeringen er ikke længere kun de spildte muligheders regering, men nu også de brudte løfters regering. I en nytårstale sagde statsministeren om den tiltagende vold og kriminalitet: »Vi vil ikke finde os i det.«
Hvad er sket?
Intet.
Regeringen har derimod nedstemt samtlige konservative forslag til opstramninger.
I valgkampen lovede statsministeren børnefamilierne lettelser.
Hvor er de blevet af?
Borte har taget dem.
Under Amsterdamkampagnen bedyrede statsministeren, at dansk økonomi havde det strålende, hvorfor han i samme åndedrag benægtede enhver tale om, at regeringen forberedte et stort økonomisk indgreb.
Enhver boligejer kunne sove trygt om natten, sagde man.
Hvad skete?
Knap var jaet hjemme, førend vi fik præsenteret pinsepakken, der som en tyv om natten tog netop fra boligejerne.
Det er nu blevet afsløret, at regeringen gav vildledende oplysninger om deres egne forventninger til de fremtidige boligpriser.
Og da man nu var i gang med et gigantisk, ideologisk bestemt omfordelingscirkus, ja, så rettede man også skytset mod pendlerne, det vil sige dem, der bruger en stor del af deres fritid på at rejse langt til og fra arbejde, og som derfor er meget mobile, mod pensionsopsparerne og mod virksomhederne.
I årevis har danskerne måttet finde sig i meningsløst lange ventelister og ikke mindst ventetider, når det gjaldt sygehusbehandling.
Hvad er sket?
Ventetiderne er blevet længere.
»Sygehusene er den vigtigste velfærdsopgave, vi står foran i de kommende år.«
I den mundtlige del af åbningstalen siger han noget i samme retning.
Det lyder, som om regeringen nu langt om længe er ved at vågne op.
Men følger handling mon ord i denne sag?
Spørgsmålet kan hurtigt besvares ved et tjek i åbningstalens skriftlige del, der jo som bekendt afslører, hvilke af de mange pæne ord der skal omsættes til konkrete lovinitiativer og dermed til handling.
Og netop her afsløres det igen, at der er tale om tomme viljes- og handlingsløse ord.
Patienterne får ingen behandlingsgaranti.
Regeringen kan kun strække sig til at sige: Patienter, I må selv bestemme, hvilken kø I vil vente i.
Der er frit valg, bare det bliver på et offentligt sygehus.
Så skal vi i regeringen til gengæld nok sørge for at registrere både jer og jeres ventetid.
Det er jo absurd i et velfærdssamfund, at mennesker med livstruende sygdomme bare bliver henvist til at vente på en venteliste, tit oven i købet på ubestemt tid.
Alene uvisheden kunne jo gøre selv raske mennesker syge.
At behandle syge på den måde kan man simpelt hen ikke være bekendt.
Tryghed med hensyn til, at man kan blive behandlet under sygdom, er en så basal opgave for et samfund, der i øvrigt betragter sig selv som et velfærdssamfund, at den ganske enkelt skal løses.
Det Konservative Folkeparti møder til finanslovforhandlingerne med et krav om, at der bliver indført en decideret behandlingsgaranti.
Det er et enkelt, det er et rimeligt, og det er et anstændigt krav.
Hvis et offentligt sygehus ikke kan tilbyde ordentlig behandling inden for en lægeligt forsvarlig tidsperiode, skal patienten tilbydes behandling et andet sted.
Det kan være på et andet offentligt sygehus, måske i et andet amt; det kan være på et privat hospital, en privatklinik, eller det kan være i udlandet.
Og pointen er: Det offentlige skal betale.
Det koster penge.
Javel, men det er vi i Det Konservative Folkeparti altså også parate til at finansiere. Åbningstalens mundtlige del kunne tyde på, at statsministeren har lyttet til vores forslag og for øjeblikket øver sig på at fordøje det.
Foreløbig er statsministeren nået så langt, at han er med på, at der skal opstilles maksimale ventetider for hver enkelt behandlingstype, og han er med på, at det skal ske ud fra lægefaglige vurderinger.
Men statsministeren har endnu ikke fanget, at det skal have en konsekvens, hvis ventetiden ikke bliver overholdt.
Lad mig sige det ligeud: Det Konservative Folkeparti helmer ikke, før patienterne har fået en garanti for behandling.
Sådan skal det nemlig være i et velfærdssamfund.
Grundlaget for vores velfærdssamfund, kilden til vores alle sammens velfærd er overskud i det private erhvervsliv.
Det er virksomhederne, der tjener pengene hjem.
Gør de ikke det, er der jo ingen velfærd at dele ud af til nogen.
Så enkelt er det.
Forkæler vi virksomhederne, forkæler vi os selv.
Straffer man dem, straffer man os alle sammen.
Sådan er det.
En verdensomspændende økonomisk krise truer lige uden for vores dør.
Ja, den er lige på dørmåtten, hvor vi falder over den, hvis vi ikke ser os for i tide.
Det er, som om regeringen har ét og samme svar, uanset om det går op eller ned med dansk økonomi.
Svaret er flere skatter og flere offentlige udgifter.
Det er det samme med de offentlige udgifter.
Når det går godt, ja, så skal udgifterne stige, for så har vi så godt råd.
Regeringen har valgt at sætte kikkerten for det blinde øje, mens dansk erhvervsliv har tabt markedsandele uafbrudt lige siden regeringsskiftet i 1993.
Regeringens egen prognose, som i går blev offentliggjort i Økonomisk Oversigt, viser, at vores erhvervsliv taber 2½ pct. markedsandele alene i år og yderligere knap 2 pct. til næste år.
Det er en dramatisk ændring i regeringens egne forventninger, som indtil nu i forvejen har været hårdt belastet af for lidt realisme. Betalingsbalancen er nu igen i minus, og de røde tal er store.
Hele 10 mia. kr. regner regeringen selv med, at underskuddet vil blive alene i år.
Schlüterregeringerne efterlod sig et overskud på godt 30 mia. kr.
Det er nu, 5 år efter, sat helt over styr på trods af uafbrudt vækst og international medvind.
Selv om vores virksomheder kæmper med faldende konkurrenceevne, agter regeringen ikke at gøre noget effektivt for at lette erhvervsvilkårene og konkurrenceevnen. Den marginale selskabsskattenedsættelse er helt utilstrækkelig i den aktuelle situation. Der er brug for lettelser, der gør vores virksomheder konkurrencedygtige og robuste, også under international modvind.
Men regeringen mener tilsyneladende, at erhvervslivets ledere bare vil skumme fløden og lade samfundsøkonomien sejle, hvis der bliver gennemført erhvervslettelser.
Og her er det, at vi er inde ved en af de helt centrale forskelle mellem Socialdemokratiet og Det Konservative Folkepartis grundlæggende holdninger. Vi vil lette erhvervslivets omkostninger, fordi det betyder bedre konkurrenceevne, mere produktion og flere arbejdspladser.
Vi vil lette omkostningerne på arbejdskraft, fordi det giver de ledige beskæftigelse i rigtige job.
Vi vil lette generationsskiftet i virksomhederne, fordi ellers sunde og levedygtige virksomheder risikerer at dø, og vi vil lette etableringsvilkårene, fordi her ligger nøglen til fremtidens erhvervslokomotiver. Netop i ly af den massive vækst har regeringen haft en enestående chance for på en for befolkningen smertefri måde at gennemføre de nødvendige strukturændringer og dermed ruste det danske samfund til mindre gode tider. Men man valgte pausepolitikken i stedet.
Der blev ligefrem deklareret en reformpause.
Desværre taler lovkataloget også her sit tydelige sprog.
Det er ikke de hellige køer, men De Radikale, der er blevet slagtet i regeringen.
Dog er der et enkelt lyspunkt, som er værd at hæfte sig ved.
Der er sket et væsentligt skred i regeringens synspunkter på dagpengeområdet.
Det er dog ikke regeringen, heller ikke De Radikale, men arbejdsmarkedets parter, der kan tage hovedæren for det.
Regeringen er nærmest blevet tvunget ind på en ny kurs af fremsynede folk i LO og DA.
Og hvem skulle nu have troet det?
Det Konservative Folkeparti hilser resultatet af trepartsforhandlingerne velkommen, og jeg vil også gerne kvittere for, at statsministeren i sin åbningstale har suppleret med forslaget om at forenkle dagpengeberegningerne ved fremover at anvende årsindkomstmodellen.
Det er vi godt tilfredse med.
Samtlige forslag med undtagelse af et enkelt er groet i den konservative have.
Dagpengeperioden forkortes, til gengæld sættes der tidligere ind med aktiveringstilbud af højere kvalitet.
Det er den rigtige vej.
Det er, hvad der skal til, når der skal banes vej for de ledige på det ordinære arbejdsmarked.
Men som sagt er der et enkelt punkt, som vi ikke mener tiden er inde til.
Det er direkte imod Det Konservative Folkepartis råd, at man nu vil skærpe kursen over for de over 50-årige.
Det er stadig umoderne med jobannoncer efter 50-55-årige; mange bliver derimod fortsat afvist alene med henvisning til deres alder.
Derfor er tiden ikke inde til de foreslåede stramninger.
De, der henvises til forsørgelse efter bistandslovens regler, vil blive ramt urimelig hårdt.
Hus og pensionsopsparing ryger
Det er ikke rimeligt.
Nu må vi imidlertid konstatere, at der allerede er flertal for disse opstramninger, som vi på forhånd advarede imod, men vi vil under alle omstændigheder gøre, hvad vi kan for at så få som muligt bliver klemt. Selv om vi har et højere ambitionsniveau i arbejdsmarkedspolitikken end det, der nu ligger for,
vil jeg allerede nu sige, at det ikke er med os, regeringen vil få de fleste og de største problemer.
Det kan regeringen til gengæld regne med på folkeskoleområdet, hvor man igen svigter katastrofalt.
Til trods for at de fleste efterhånden er på det rene med, at kvaliteten i folkeskolen er alt for ringe, melder regeringen pas med hensyn til de nødvendige ændringer.
Det Konservative Folkeparti har som det eneste parti advaret og advaret om den gale kurs, som et flertal for mere end 20 år siden sendte den danske folkeskole ud på. Fagligheden og kvaliteten er raslet ned, lige siden Knud Heinesen og Ritt Bjerregaard satte kursen mod enhedsskolen.
Lad mig advare om, at vi helmer ikke, før der er kommet mere undervisning, mere tid, mere læring, mere kvalitet ind i folkeskolen.
Dansk sprog, matematik, geografi og historie skal igen være helt grundlæggende fag.
Netop udsultningen af faget historie er en direkte trussel mod vores nationale og folkelige identitet.
Præcis i denne tid afsløres det, at alt for få i den yngre generation har begreb om, hvad nazismen egentlig er for noget, hvad Anden Verdenskrig egentlig handlede om.
Og det er, som om flertallet helt har glemt, at det jo netop er vores fælles historie, der binder os sammen som folk.
Det er, som om man har glemt, at menneskets rødder netop er den historie, det selv er en fortsættelse af, og det er, som om man har glemt, at man ikke fjerner rødder dér, hvor man ønsker liv; tværtimod så plejer man at give dem næring.
For Det Konservative Folkeparti er det en helt afgørende grundholdning, at der er sammenhæng i tingene, sammenhæng i nutidens løsninger, men også sammenhæng mellem fortid, nutid og fremtid.
Vi vedgår og vi værdsætter den arv, vi har modtaget fra generationerne før os, og vi forpligter os til at forvalte den med respekt for de generationer, der kommer efter os.
Derfor er det, vi ikke kan acceptere, at regningen for det socialdemokratiske overforbrug bare bliver smidt i børneværelset.
Det er ikke tilfældigt, at det netop var en konservativ folketingsmand, der i l960'erne, længe før Socialdemokraterne og andre vågnede op, krævede et opgør med røg, støj og møg.
For os er miljøkriminalitet lige så alvorlig som anden kriminalitet.
Og da det har vist sig, at vores retssystem ikke har den fornødne ekspertise til at forfølge de grove sager grundigt nok, foreslår vi, at der etableres et særligt statsadvokatur for miljøkriminalitet.
Jeg vil også gerne varsle, at Det Konservative Folkeparti vil komme med en række initiativer, der skal beskytte borgernes retssikkerhed og privatlivets fred
, som jo netop i disse år bliver kørt over af det ene systemhensyn efter det andet.
Vi vil have gjort op med systemets tyranniske vokseværk på borgernes bekostning.
Lad mig give et par eksempler:
Når ældre mennesker, der bor på plejehjem, kan risikere - oven i købet på deres eget værelse - at få forbud mod at få den pibe tobak eller den cigaret, de nu har nydt i årevis,
så er der noget rivravruskende galt.
Et andet eksempel: Når en skatteyder vinder en sag over skattemyndighederne, ja, så ender sagen med, at skatteyderen alligevel får en regning.
Og det er ikke ubetydelige beløb, vi taler om.
Og når der i disse dage tales om, at cpr-numre og personfølsomme oplysninger om f.eks. folks ægteskabelige problemer ikke alene skal kunne udleveres, men også skal kunne handles, ja, så er der altså, vi er nogle stykker, der er nødt til meget alvorligt og meget kraftigt at sætte hælene i, og her kan man regne med Det Konservative Folkeparti.
På præcis samme måde gælder det, når vi hører snakken om, at nu skal der være totalovervågning af personbiler med mikrochips.
Vi vil ikke et sådant overvågningssamfund.
Vi vil det ikke.
Jo, der bliver i det hele taget nok at tage fat på til efteråret.
Selv om vi ser forskelligt på en lang række ting, føler jeg mig overbevist om, at regeringen får brug for borgerlige stemmer.
Vi i det Konservative Folkeparti er parate til et konstruktivt samarbejde, også i forbindelse med finansloven for 1999.
Men én ting ligger dog fast.
Regeringen kommer til at give indrømmelser, hvis den vil lave aftaler med os.
Regeringen kunne passende starte med at fjerne de værste provokationer, som findes i finanslovforslaget.
Her taler jeg f.eks. om de planlagte besparelser på forsvaret.
Forliget om forsvaret udløber med udgangen af 1999, og der skal derfor forhandles et nyt hjem.
Må jeg sige det lige ud, hr. statsminister: Det Konservative Folkeparti opfatter det som en verbal krigserklæring, at regeringen på forhånd har indregnet besparelser i milliardklassen.
Der er også her tale om endnu et eksempel på regeringens dobbeltmoral, når regeringen ønsker dansk deltagelse i den ene fredsbevarende aktion efter den anden og så samtidig foreslår massive besparelser.
Så sent som i dag har vi set, hvordan der er behov for en effektiv dansk indsats i Kosovo.
Den slags skal der altså også være både økonomi og mandskab til i fremtiden.
I det hele taget vil jeg godt advare statsministeren og hans regering imod det stadig mere åbenlyse dobbeltspil.
Og det vil jeg gøre ved at citere Abraham Lincoln: »Man kan narre en del af befolkningen hele tiden, og man kan narre hele befolkningen en del af tiden, men man kan ikke narre hele befolkningen hele tiden.« Det bedes statsministeren skrive sig bag øret!