Birthe Rønn Hornbech (V), 1997-11-27:
I Venstre er vi meget optaget af borgernes retssikkerhed over for offentlige myndigheder, og derfor har vi også fremsat forslag om en retssikkerhedsreform, hvori der skal være fastsat spilleregler for offentlige myndigheders myndighedsudøvelse over for de enkelte borgere, for de offentligt ansatte har jo i meget høj grad mulighed for at bestemme over borgernes hverdag.
Ud over at sagsbehandlingen skal være underlagt strenge regler, bør det være en selvfølge, at offentligheden - og hermed den enkelte borger - har indseende med den offentlige forvaltning.
En sådan offentlighed er efter Venstres opfattelse
forudsætningen for, at de samme borgere kan udøve den demokratiske kontrol.
Efter presselogens udseende at dømme
er offentlighedsloven derimod ikke noget, der interesserer så mange journalister.
Vi finder altså, at der som udgangspunkt skal være offentlighed om myndighedsudøvelsen.
Men det synspunkt, at der skal være størst mulig offentlighed om myndighedsudøvelsen fører ikke til, at offentligt ansattes personalemapper nødvendigvis skal være undergivet aktindsigt, for offentligt ansatte har som andre krav på et privatliv, og reglerne om aktindsigt for offentligt ansatte må ikke kunne bruges som en trussel fra borgerne over for de ansatte, men det er faktisk - desværre - situationen i øjeblikket.
Det har nemlig vist sig, at begæring om aktindsigt er blevet en vældig mode og ofte bruges af borgere, der er utilfredse med, at en offentligt ansat har truffet en korrekt afgørelse, der går de pågældende borgere imod.
I stedet for så at anvende de klageadgange, som er til rådighed for borgerne, er det nærmest blevet en hel disciplin
hos nogle borgere at true den ansatte med at begære aktindsigt, selvfølgelig i håb om, at den ansatte derved vil omgøre sin beslutning og træffe en forkert afgørelse, der er til fordel for den borger, der truer med at begære aktindsigt. På den måde kan man sige, at den offentlighed, der var tænkt som en demokratisk kontrol, er gået hen og blevet det stik modsatte, nemlig enkelte aggressive borgeres meget ubehagelige magtmiddel og pressionsmiddel over for de enkelte ansatte.
Derved antastes den integritet og uafhængighed, der bør være et selvfølgeligt krav til offentligt ansatte myndighedspersoner.
Det må naturligvis stoppes, og derfor er vi i Venstre tilfredse med, at regeringen så forholdsvis hurtigt er kommet med et lovforslag.
Vi er enige i regeringens målsætninger, herunder at der skal skabes tryghed for den enkelte ansatte, men det opnås ikke med alle de undtagelser, som forslaget indebærer.
Ikke mindst finder vi, at der er sat en grim plet på lovforslaget med den bemyndigelsesbestemmelse, som giver ministeren mulighed for at gå sine egne veje, hvis det viser sig, at vi her i Folketinget og i Justitsministeriet ikke har tænkt på det hele. Den bemyndigelsesbestemmelse vil vi ikke være med til, og vi synes heller ikke, den er god for ministeren.
Og jeg spørger mig selv, når jeg har læst den: Skal det nu til at være sådan i Danmark, at vi skal lovgive på den måde, at vi i lovene indsætter bemyndigelse til ministre, så ministre selv kan udvide loves anvendelsesområde, hvis det viser sig, der var noget, vi glemte eller overså eller ikke havde tænkt på?
Så vil ministeren sikkert svare: Ja, men man kan jo se i bemærkningerne, at den bemyndigelse skal have et snævert område.
Javel, men vi finder altså, det er en plet på vores parlamentariske system.
Hvis det sker, at en lov ikke fungerer efter hensigten eller anvendelsesområdet skal ændres, så er der nemlig kun ét sted at gå hen, og det er hverken til Jounalistforbundet eller til personaleorganisationer, det er til Folketinget.
Så det er altså helt principielle betragtninger, der får os i Venstre til allerede i dag at foreslå ministeren, at den bemyndigelsesparagraf udgår af forslaget.
Vi vil om nødvendigt selv stille ændringsforslag, men håber meget, at ministeren selv dropper denne bestemmelse og ikke lader sig tyrannisere af, hvad en sagkyndig kommission ved studehandeler har kunnet blivet enige om internt.
Det er ikke de sagkyndige udvalg, der skal bestemme landets love, det er Folketinget.
I øvrigt må jeg så sige, at offentlighedsloven jo er noget forfærdelig indviklet jura, og jeg har derfor allerede stillet en lang række spørgsmål, for jeg går ud fra, at vi er enige om, at loven skal hurtigt igennem.
Men ud over det, jeg har sagt, er vi altså grundlæggende meget positive.