runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jørgen Estrup (RV), 1999-05-11:
Det er klart, at jeg egentlig ikke vil påtage mig at forklare hr. Albrechtsens fortolkninger af, hvad jeg sagde.
Jeg synes, hr. Albrechtsen skal holde sig til, hvad jeg sagde. Jeg brugte overhovedet ikke i min argumentation en vetoret.
Jeg sagde, der ville være en vetoret, men at jeg ikke tror, Danmark kan tænkes at ville bruge den.
Nej, det, der er det afgørende, er, som jeg citerede fra udenrigsministerens tale, at dette kun sker, hvis NATO ønsker og accepterer, at det skal ske.
Det er en konsensusbeslutning, som er afhængig af NATO's holdninger, og derfor er der ikke noget problem.
Men jeg kan da selvfølgelig ikke udelukke, at de europæiske EU-lande vil vælge en selvstændig operation, og at man kunne finde på at gå den vej.
Det ved vi udmærket godt.
Det har jeg ikke på noget tidspunkt bestridt.
Dernæst til hr. Søvndal om visionen.
Det er klart, at der jo er en diskussion, som efter min mening langtfra er afsluttet, om, hvad NATO's rolle er i forhold til det, man kunne kalde humanitær intervention.
Jeg synes, det er meget glædeligt, at NATO i kommunikeet og i konceptet så klart understreger, at man også fortsat bygger på FN-grundlag og på accepten af FN's Sikkerhedsråds overordnede rolle.
Det er sådan set det afgørende i relation til en del af vores diskussion om FN, men jeg er enig med hr. Søvndal i, at der er en lang diskussion foran, inden vi finder en passende afklaring af, både hvad NATO's rolle i humanitære interventioner bør være, og hvad Danmarks bidrag til det skal være.
Jeg ønsker ikke at drage præcedens af den konflikt, vi er inde i.
Jeg mener derimod, vi har brug for eftertanke.
Jeg tror, hr. Albrechtsen skal læse lidt andet end Washingtonerklæringen, som ikke er noget særlig langt dokument.
Hvis hr. Albrechtsen havde fulgt med i den tidligere diskussion om, hvad der står, såvel i kommunikeet som i NATO's strategiske koncept, så ville det også være fremgået for hr. Albrechtsen, at der aldeles udtrykkeligt står, at dette er konsensusbeslutninger.
Charlotte Antonsen (V), 1999-05-11:
Hr. Thulesen Dahl fejlciterede mig.
Det er selvfølgelig ikke uventet fra den kant, men alligevel. Jeg har på intet tidspunkt talt om uenighed mellem EU og NATO eller EU og USA.
Jeg tror ikke på det i den type konflikter, vi taler om.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-05-11:
Jeg vil gerne sige tak for debatten og for ministerens besvarelser, som jo viser, at vi her står foran en debat, der kan få voldsom, indgribende betydning for os alle sammen, og som kan trække dybe spor også i dansk politik.
Men jeg vil godt spørge ministeren: Er det ikke korrekt, at de planer, som man nu har om EU-ledede aktioner, faktisk går længere, end der er hjemmel til i Amsterdamtraktaten?
Der er ikke i Amsterdamtraktaten nogen bestemmelser, der gør det muligt at vedtage EU-ledede aktioner.
Jeg vil så i hvert fald godt høre, i hvilken artikel man skulle kunne finde hjemmelen til det.
Jeg kan ikke finde den.
Der er kun mulighed for EU for at henvende sig til Vestunionen, ikke til NATO og ikke gøre det selv.
Sådan er paragrafferne.
Men jeg ved godt, at jura og ret betyder mindre og mindre i international politik. Man gør bare, som man vil, og paragrafferne ser man bort fra.
Så vil jeg godt spørge med hensyn til regeringskonferencen: Ministeren sagde, at der er andre lande, der vil have flere emner med.
Jeg har også lagt mærke til, at Prodi ønsker, at der skal laves en særskilt konference om dette her emne.
Det gør det jo ikke bedre.
Men jeg vil godt spørge ministeren, om det er den danske regerings holdning, at dette emne skal op på en regeringskonference, om man vil acceptere det fra dansk side.
Det ville jo i givet fald
Så synes jeg, det er problematisk, at ministeren ikke har en kandidat til posten som EU's udenrigsminister.
Det kan jo føre til, at Danmark kommer i samme situation og bliver udmanøvreret, ligesom det skete, da man udpegede Prodi.
Det var jo en katastrofal fejltagelse, har det vist sig bagefter.
Prodi kører løs med unionsplaner fuldstændig uden for kontrol, og man risikerer jo, at det bliver en ny Prodi, som man så får udpeget som udenrigsminister.
Det er tæt på det mareridtsagtige, vil jeg sige.
Så vil jeg godt spørge ministeren, om det ikke er noget beklageligt, dette med Tyrkiet, at man ikke har taget højde for det i formuleringen af forslaget til vedtagelse.
Ja, for det kan da ikke være rigtigt, at Danmark skal arbejde for, at Tyrkiet skal med i EU-aktioner.
Jeg vil godt i den forbindelse gøre opmærksom på, at der jo ligger et meget stort problem i, at Tyrkiet så at sige listes ind i EU ad bagdøren ved at få adgang til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, og det lægger den her dagsorden, som man nu kommer med, jo faktisk op til.
Det synes jeg ikke er heldigt.
Så fik vi i dag ikke afklaret, om EU må gå selv eller ej
Det må vi jo så dyrke videre på.
Jeg vil sige afslutningsvis, at den vedtagelse, som Folketinget lige om et øjeblik godkender, indeholder beklageligvis ingen stopklodser overhovedet mod den udvikling frem mod en militær union, som med stormskridt er på vej, og som vi vil se planerne til på topmødet i Køln - indeholder ingen stopklodser, men lægger tværtimod op til, at den danske regering passivt glider med ned ad unionsglidebanen også på det her punkt.
Det synes jeg ikke er noget lystigt resultat af dagens debat, tværtimod, men det er i hvert fald noget, der nødvendiggør, at det bliver et tema, som vi meget hurtigt kommer tilbage til.
Villy Søvndal (SF), 1999-05-11:
Jeg vil egentlig bare kvittere for udenrigsministerens medgivelse af mit synspunkt, nemlig at det ikke er institutionerne, men indholdet omkring det militære samarbejde, der er afgørende.
Det er jo så interessant i forhold til det forbehold, vi har på forsvarsområdet, der lyder som følger: at vi skal sige nej til ethvert forslag, der peger i retning af EU-ledede militære aktioner og afvise enhver form for dansk deltagelse heri.
Jeg tør godt garantere, at vi vender tilbage til den her diskussion meget snart, for jeg tror, at det vil vise sig under topmødet i Køln, at den danske position er en indholdsmæssig diskussion og ikke en formel diskussion om, hvorvidt det ligger i det ene eller det andet regi, men den
diskussion ser vi frem til i SF.
Hanne Andersen (S), 1999-05-11:
Et enigt udvalg har nu skrevet betænkning om forsøg med offentliggørelse af afgjorte sager i Patientklagenævnet.
Det er vi meget tilfredse med.
Ved forslagets førstebehandling foreslog jeg på Socialdemokratiets vegne, at deltagerne i de enkelte nævnsmøder skulle udvælge ca. 20 sager om måneden til offentliggørelse, dvs. små 250 sager om året - og vel at mærke væsentlige og principielle afgørelser, ikke alle sager, som var blevet bedømt.
Men det er også vigtigt, at nævnet fortsat får mulighed for at behandle klagesager og ikke skal fordybe sig i bureaukrati, så det kan handle inden for den frist, Folketinget har sat.
Nævnets arbejde slås ikke i stykker med denne forsøgsmodel, fordi det antal sager, der peges på, er overkommeligt.
Man kan nemlig lære meget af dem - både af de sager, hvor patienterne får medhold i klagen, og af de sager, hvor de ikke får medhold.
Der er jo desværre sager, hvor der sker skade, uden at der sker fejl, men mange sager ville slet ikke blive rejst, hvis informationen og kommunikationen med patienterne var langt bedre.
Mange sager rejses i frustration over ikke at vide præcis, hvad der foregår.
Det er en væsentlig oplysning til sygehusudvalgene, at god information og kommunikation og god omsorg - også dér, hvor der er sket skade - forhindrer megen frustration, og derfor hilser vi med tilfredshed den store enighed om denne sag.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-05-11:
Siden vi førstebehandlede dette forslag, der jo handler om USA og Englands krig mod Irak, er situationen i landet blevet drastisk forværret, og det står mere klart end nogen sinde før, at den strategi, som USA og Storbritannien forfølger i denne glemte krig, er fuldstændig forfejlet og under ingen omstændigheder har udsigt til at kunne føre frem mod en løsning af det problem, som det hele angiveligt handlede om, nemlig at sikre kontrol imod masseødelæggelsesvåben i Irak.
Det eneste, som denne fortsatte krigsførelse fører til, er en afstraffelse af den irakiske befolkning, hvor nøden efter de rapporter, vi har fået i øjeblikket, er ved at få et ufatteligt omfang.
Det er børnene i Irak, der betaler prisen for denne krig, og tilmed er man nu på vej ind i en tørkekatastrofe, hvor vandstanden i floderne er sunket til et så lavt niveau, at det truer høsten i landet, samtidig med at FN-hjælpeprogrammet har vist sig overhovedet ikke at fungere.
Alt dette svækker ikke Saddam Hussein, men ser tværtimod kun ud til at styrke hans diktatur.
Jeg vil godt spørge udenrigsministeren: Hvor længe har Danmark tænkt sig at støtte USA's og Englands fortsatte krig? Hvis man standsede dette vanvid, kunne man få observatørerne ind igen, så ville man få etableret en kontrol med Saddam Husseins våbenlagre, og så ville man kunne få en forhandling på basis af, at man tilbød Irak at ophæve disse sanktioner, som dag for dag kun styrker diktaturet og medfører ufattelige ofre i befolkningen.
Der har sjældent fundet en mere forfejlet og tåbelig krigsførelse sted end den, som Danmark her er passiv deltager i.
Jeg vil også godt spørge udenrigsministeren, om det er rigtigt, at Frankrig er stået af og ikke længere vil deltage i dette projekt, så England og USA sammen med Danmark faktisk på globalt plan står fuldstændig alene med ønsket om at fortsætte bombardementerne af Irak.
Jeg synes, det var værd for Folketinget at benytte denne andenbehandling til at holde op med at gå rundt med hovedet under armen og i stedet tænke sig lidt om.
Charlotte Antonsen (V), 1999-05-11:
Danske soldater, danske fly, danske skibe kan uden videre deltage i krig overalt i verden.
Den eneste betingelse, der er for vores deltagelse, er, at krigen er tilpas verdensomspændende, og at USA og dermed NATO bliver sat ind. Når der er rigtig krig, så er Danmark på plads, men Danmark kan ikke være med, når der er kriser, og når der er krige, der skal forhindres i vores eget nærområde.
Vi må stå udenfor, når der er konflikter i Europa.
Det er absurd.
Det danske forsvarsforbehold har sat os uden for døren på et af de vigtigste politiske områder i EU-samarbejdet.
Vi skal af med det forbehold - efter en folkeafstemning, ikke efter fifleri.
En fælles forsvarspolitik står højt på dagsordenen i EU i disse år, og det er vi enige i den skal gøre.
Både i NATO og i EU skal vi tilpasse os den nye sikkerheds- og forsvarspolitiske situation efter Murens fald, efter kommunismens ophør.
Der er kommet en ny type konflikter, fordi man ikke længere har den kommunistiske maskine til at undertrykke minoritetsproblemer, etnisk uenighed og religiøse forskelligheder, og derfor har vi set stribevis af konflikter bryde ud i Europa, i vores nærområde, efter Murens fald.
Det vil jo altid være sådan, at i store, verdensomspændende konflikter vil EU og NATO være at finde på samme side, fordi vores udgangspunkt er det samme.
Vi har samme syn på menneskerettighederne, vi har samme syn på individet.
Derfor kan jeg simpelt hen ikke forestille mig en stor konflikt, hvor USA og Europa ikke skulle stå på samme side.
Derfor er det naturligt, at man også i alliancen over Atlanten, i NATO, fortsat løser de større konflikter i verden, men at vi på den anden side så også tilpasser NATO den nye tid.
Der blev taget et vigtigt skridt her på topmødet
den 23.-25. april, hvorefter den europæiske søjle i NATO blev styrket og EU's forsvarspolitiske beslutninger fremover vil kunne gennemføres ved hjælp af NATO-materiel.
Jeg holder mig til de to ting, der vedrører EU og Europa.
Der blev også vedtaget andre væsentlige ting i forhold til de østeuropæiske lande.
Det er et skridt i den rigtige retning.
Nu kommer så turen til EU, og der skal EU og forsvarspolitikken i EU naturligvis også tilpasses den nye tid.
Det er vigtigt at inddrage forsvarspolitikken i EU, og det er jo det, der lægges op til i denne tid.
Det er klart, at når vi i Europa, i EU ønsker at prioritere menneskerettighederne og ønsker at medvirke til, at menneskerettigheder overholdes også i vores nærmiljø, må vi også kunne sætte magt bag ved ordene.
Derfor er det vigtigt, at EU får sin egen forsvarspolitik, for der er et område i nærheden af os, hvor det er mere naturligt, at det er os, end at det er amerikanerne, der skal løse alle vores konflikter.
Som det står i vedtagelsen, som vi er medforslagsstillere til, ønsker vi, at man fra dansk side arbejder for et mere effektivt forsvarspolitisk samarbejde i EU og i NATO.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-05-11:
Hr. Estrup fastholder nu, om end i en sådan lidt mere spagfærdig version, at hans synspunkt er, at Washingtonerklæringen betyder, at EU kun kan træffe beslutninger om EU-ledede aktioner, hvis NATO accepterer det.
Jeg leder bare forgæves i Washingtonerklæringen efter en formulering, der kan begrunde hr. Estrups fortolkning, for i Washingtonerklæringen står der jo bare, at man hilser det velkomment, at EU får sin egen militære kapacitet.
Men jeg håber, ministeren kan give et bidrag til den her fortolkningsstrid, for det er jo ret afgørende, om EU slippes løs som militær magt, uden at andre kan kontrollere det.
Per Stig Møller (KF), 1999-05-11:
Jeg mener stadig væk, at det er temmelig væsentligt, at vi bliver enige om, hvad der står i papiret, for det er altså dansk udenrigspolitik og Europas udenrigspolitik og militærpolitik, der bliver ændret ved dette papir, som er vedtaget i NATO, og som skal danne udgangspunkt for de videre drøftelser i Køln. Jeg læser punkt 9 a. i kommunikeet således, at vi - det er altså NATO-Rådet - godkender beslutningen fra Den Europæiske Union om, at den vil have evne til selvstændige aktioner, således at den, Unionen, kan tage beslutninger og godkende militære handlinger, hvor alliancen som helhed ikke er engageret, det vil sige, at Unionen kan træffe beslutninger og godkende militære handlinger, hvor alliancen ikke er engageret.
Her er det da, at den danske regering ikke vil kunne være med til at træffe beslutninger og godkende militære aktioner i Unionen på grund af forbeholdet.
Det, vi har tilladt os at sige, er, at med den meget aktive, engagerede holdning, vi heldigvis som befolkning og nation har til det europæiske spørgsmål, og hvor vi har vist vilje humanitært, militært og økonomisk til at være med, så vil det da være meget fornuftigt, når nu også forsvarsministeren og udenrigsministeren og statsministeren har været med til at godkende dette papir i Washington, at man så også erkender, at det vil være rart, at vi også kan være med til at træffe disse beslutninger.
Niels Helveg Petersen (RV), 1999-05-11:
Til hr. Per Stig Møller først: Min bemærkning var ikke fremsat for at yppe kiv, men for at forsøge at bidrage til lidt klarhed. Til fru Charlotte Antonsen må jeg sige, at uklarheden meget skyldtes fru Charlotte Antonsens egne bemærkninger i sit første indlæg - ikke dem, hun citerede, men nogle andre om, at det jo også var godt, at vi kunne selv, når Clinton var forhindret af andre årsager, som jeg ikke synes var en særlig velegnet formulering, og det vil jeg gerne fastholde.
Bortset fra det glæder jeg mig over, at vi jo faktisk, viser det sig, er enige.
Hr. Thulesen Dahl har spurgt et par gange, hvor der er konflikter, hvor jeg kunne se, der var en fordel i, at EU sådan gik ind.
Vestsahara?
Nej, hvorfor skulle EU det?
Eller NATO?
Det er jo en FN-mission dér, som Danmark har givet tilsagn om at bidrage til.
I Mellemøsten?
Nej, EU har heller ikke været - og heller ikke NATO - i Mellemøsten.
Her er der tale om FN-operationer af forskellig art; der har været Cypern, der har været Irak, og der er ikke nogen af de konflikter her, hvor jeg ser en naturlig rolle for NATO eller EU.
Og så vil jeg én gang til understrege over for hr. Thulesen Dahl, at han ser forkert, hvis han tror, at kommunikeet fra Washington er blevet sådan til efter konflikt med USA.
Det er en proces, hvor parterne har arbejdet godt sammen.
Jeg er enig med hr. Villy Søvndal i, at det institutionelle i og for sig ikke er det vigtige, det er substansen. Substansen er jo til syvende og sidst i forhold til konkrete krisesituationer: Vil Danmark deltage, eller vil vi ikke?
Her har vi nogle gange været enige, andre gange uenige, men det er det, der er substansen, og det vil det forblive igennem alle de diskussioner, der vil være om organisationernes forhold til hinanden.
Det er til syvende og sidst Folketingets beslutning om, hvordan vi skal deltage.
Til allersidst den betragtning, at jeg synes, diskussionen i dag viser, hvor vigtigt det er, at vi fører en løbende diskussion om det her.
Det er ikke lette sager, vi har med at gøre.
Det er også kompliceret af, at vi ikke står med et afklaret billede, men er midt i en proces.
Vi skal først have forberedelserne til Køln, så beslutningerne i Køln, derefter et NATO-udenrigsministermøde formentlig i december, hvor man diskuterer, hvad der er sket i Køln; så vi har altså at gøre med en proces, der er under udvikling.
Der var en af talerne - jeg kan ikke huske, hvem det var - der lidt harcelerede over, at vi sådan tog et skridt ad gangen.
Ja, det kan man gøre.
Jeg synes nu sådan set, at det er meget godt, hvis man vil gå, at tage ét skridt ad gangen.
Det er, synes jeg, den mest naturlige gangart, men den kræver selvfølgelig i denne sag, at vi så også skridt for skridt diskuterer med hinanden, og at vi rådfører os med hinanden om retningen for de skridt, som tages.
Det vil jeg gerne på regeringens vegne give fuld tilslutning til.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-05-11:
Jo, jeg lagde godt mærke til, der var en længere debat
mellem hr. Estrup og hr. Per Stig Møller om forståelsen af det her, og jeg lagde også godt mærke til, at da hr. Estrup ikke længere var i stand til at svare på, hvad Washingtonerklæringen egentlig går ud på, begyndte han at snakke om et andet dokument.
Men sådan kan vi jo altså ikke løse problemet.
Vi bliver nødt til at finde ud, hvad dette dokument, denne Washingtonerklæring rent faktisk betyder.
Men jeg lagde godt mærke til, at heller ikke hr. Per Stig Møller fik svar på de spørgsmål, han stillede hr. Estrup.
Men nu sætter vi vores lid til, at ministeren vil prøve at kaste lys over sagen.
Jørgen Estrup (RV), 1999-05-11:
Jamen jeg tror allerede godt, jeg kan hjælpe hr. Albrechtsen med skriftstederne i kommunikeet af den første pind under omtalen af, hvordan den europæiske søjle skal fungere, hvor der udtrykkeligt står, at det er i de tilfælde, hvor alliancen beslutter, at man ikke vil deltage, og dernæst, som tidligere citeret heroppefra, § 30 i NATO's strategiske koncept.
Jann Sjursen (KRF), 1999-05-11:
Kristeligt Folkeparti har traditionelt været meget kritisk over for den sikkerheds- og forsvarspolitiske dimension i Den Europæiske Union.
Alt taget i betragtning må man sige, at den bekymring kan man ikke stille op på samme måde, sådan som situationen ser ud i dag.
Og jeg mener, at bl.a. de seneste resultater fra NATO-topmødet i Washington bekræfter, at verden eller den sikkerhedspolitiske situation og dimension for EU ikke bare kan siges at være rettet mod NATO og mod at koble amerikanerne væk eller af.
Tværtimod kan man sige, at det, der er sket på NATO-topmødet, er, at vi nu har fået bekræftet, at NATO er Europas forsvarsorganisation, som jeg også tror, udenrigsministeren sagde det i sin tale, og at det, vi vil se fremover, ikke er en Europahær løsrevet fra dette, men en styrket europæisk søjle i NATO.
Jeg er enig med udenrigsministeren i, at det er et tilfredsstillende resultat for Danmark, og det stiller unægtelig hele diskussionen om den sikkerheds- og forsvarspolitiske dimension i EU i et lidt andet lys i dag.
Hvis vi skal kaste et blik frem mod EU-topmødet i Køln i juni, synes jeg, at det må være den danske regerings ambition at påvirke beslutninger på det topmøde i en sådan retning, at EU's beslutninger vedrørende den sikkerheds- og forsvarspolitiske dimension bliver forankret i det, der nu er opnået forståelse for i NATO.
At vi kan have nogle beslutningsmæssige problemer i relation til forbeholdet, skal jeg såmænd ikke begræde.
Jeg har selv været med til at argumentere for, vi skulle have et forbehold på det område, og det lever vi for så vidt i bedste velgående med, også i Kristeligt Folkeparti.
Dér finder vi fra Kristeligt Folkepartis side, at NATO-topmødets resultater, konklusionerne, også det nye strategiske koncept, i virkeligheden giver os på dansk side bedre grund under fødderne, også i forhold til de synspunkter, vi bør rejse i en EU-sammenhæng.
Lad mig sige til sidst, at vi fra Kristeligt Folkepartis side kan støtte det forslag til vedtagelse, som er fremsat af partier, der repræsenterer et flertal i Folketinget.
Vi synes, at forslaget til vedtagelse har den fordel, at det ikke kun henviser isoleret til NATO-topmødet som sådan og til EU, men at det også inddrager det nære samarbejde, der er behov for, med FN og OSCE.
Heri er vi helt enige.
Det er vigtigt, at de sikkerheds- og forsvarspolitiske dimensioner, vi i dag øjner i både NATO- og EU-sammenhæng, ikke bliver løsrevet fra den arkitektur på området, som vi også gerne skulle se udfolde sig i FN- og OSCE-regi, og det føler vi at forslaget til vedtagelse også her har medtaget, og derfor kan vi støtte det.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-05-11:
De fleste af de partier, der står bag den vedtagelse, som desværre bliver vedtaget her om lidt, har hele vejen igennem arbejdet for det, der nu er på vej.
Forbeholdene kom jo ind af en anden grund, nemlig fordi det var et nej i 1992, og der var nogle, der så formulerede
et alternativ, og man skulle jo videre, og så var der nogle, der måtte give sig osv., osv. Men Kristeligt Folkepartis holdning som parti har været en anden, historien har været en anden fra Kristeligt Folkepartis side.
Dér har man haft den udtrykte skepsis, som har været sund over for en EU-militær dimension, og derfor bliver jeg nødt til at spørge hr. Jann Sjursen på baggrund af det ordførerindlæg, han netop har holdt: Er der overhovedet ingen skepsis tilbage i Kristeligt Folkeparti?
Er der slet ikke nogen tvivl?
For tvivlen synes jeg i hvert fald ikke kom til udtryk i ordførerindlægget.
Det er naturligvis godt, at udenrigsministeren ikke synes, at fru Charlotte Antonsens udtalelse om Clinton var hensigtsmæssig, men så siger udenrigsministeren i umiddelbar forlængelse af det, at han nu er glad for, at det viser sig, at vi er enige - altså om, at sammenholdet mellem regeringen og Venstre er på plads.
Jeg tror, udenrigsministeren fangede den korte bemærkning, fru Charlotte Antonsen var oppe med, og derfor vil jeg gerne vide, om udenrigsministeren er enig i det udsagn fra fru Charlotte Antonsen, som jo nemlig er hele baggrunden også for forvirringen.
Altså er det således, at NATO skal være enig, hele NATO-alliancen skal være enig, for at EU kan gøre noget som helst, eller er det sådan, som fru Antonsen påpeger og har gjort det flere gange heroppefra, at hvis der er uenighed, så kan EU alligevel iværksætte en militæraktion?