Yvonne Herløv Andersen (CD), 1999-02-11:
Dansk Folkeparti vil gerne sikre de hjemløse, at de får noget nyt i socialpolitikken, nemlig en garanti.
Det har vi jo ikke prøvet at lægge ind før.
Det har man gjort på sundhedsområdet, og det har man også haft utrolig meget bøvl
Men måske kunne man også tænke i garantier på socialområdet set i lyset af, hvor vanskeligt det er at få kommuner og amter til at opfylde det, som man gerne vil fra Folketingets side, og som man i det her tilfælde også har sørget for, at der er penge til.
Det, der er sket, er jo, at de hjemløse er blevet mere synlige i gadebilledet.
Det ser også ud til, at vi trods vores gode vilje ikke er i stand til at løse problemerne på områderne.
Det kan være svært at sige, hvor stort problemet er i tal, men hvis man spørger de mennesker, der arbejder på gadeplan, så ser det ud, som om problemet er faldende på landsplan, men stigende i København og i de større byer i provinsen.
Og årsagen til det skulle formentlig være, at der er mere anonymitet i de større byer, og at der er mere at lave; der kan ganske enkelt tjenes nogle penge.
Man kan stå nede på Frederiksborggade og se, at de kommer ind om morgenen fra den natcafé, der er længere ude på Nørrebro.
I det tal på ca. 8.000 hjemløse, der er nævnt, er der jo så også tal på mennesker, der af helt andre grunde er faldet ud af den offentlige registrering.
Så det er behæftet med nogen usikkerhed, hvor stort tallet så er.
Hjemløse som begreb dækker jo over flere årsagsforhold og ikke, som hr. Villy Søvndal siger, bare tag over hovedet.
Det kan jo være, at man har en lejlighed, men man kan ikke være i den, fordi man er psykisk syg og ikke synes, at man kan opholde sig i den.
Der kan være mange grunde til, at man ikke kan fastholde en lejlighed.
Det kan være, at man har en anden døgnrytme end de øvrige beboere.
Det kan jo så også være, at man på grund af mange fraflytninger er kommet til at skylde det offentlige så mange penge, at man ikke længere kan få en økonomisk støtte til en lejlighed.
Det kan også godt være - det er jeg stødt på, og det forbavser mig meget, men man bliver jo klogere med årene - at der er nogen, som ikke vil betale for en herbergsplads, det sker jo også, og derfor opholder sig på gaden, og så efterlader det et spørgsmål sådan i éns sociale indignation: Kan man det, kan man bare ligge på gaden, fordi man vil det. Det kan man altså godt, fordi det er et frit land, vi lever i.
Endelig kunne det jo også være, fordi der ganske enkelt ikke er en herbergsplads.
Sådan er det jo også i nogle tilfælde.
Og på nogle områder i nogle byer har man jo skåret ned på antallet af pladser, og dér vil jeg da holde med Dansk Folkeparti i, at der skal være en plads, når man har brug for den.
Inden for gruppen af hjemløse er der igen flere grupperinger, end man kunne tænke sig.
Der er de gamle vagabonder, der sliber knive, der er posefolket, og der er de egentlige hjemløse.
De mennesker har så ofte massive sociale problemer, der skal løses inden eller samtidig med, at der arbejdes på en fast bopæl.
Nu har jeg læst i Politiken i dag, hvad socialministeren har i gang på området, og det er jeg utrolig tilfreds med.
Det drejer sig jo om at få kommuner og amter til at opfylde deres forpligtelser, for det er i første omgang for de penge, vi satte af til de mennesker, der både var misbrugere og hjemløse, at der flytter almindeligt herbergsklientel ind, kan jeg se.
Så her kan man sige: Om igen.
Det har så løst nogle af pladsproblemerne.
Men jeg mener, at man skal gå i et meget tæt samarbejde med de private organisationer for at løse det her.
De har en nemmere tilgang, der skal i hvert fald være sådan en slags joint venture, hvis vi skal løse det.
Jeg har stor sympati for Dansk Folkepartis forslag, men jeg synes, at vi så kan benytte lejligheden til i udvalget at få kigget på det, som socialministeren har lagt på bordet, som jeg mener at vi sammen med amterne og i øvrigt også kommunerne kan lave en handlingsplan om.