Svend Aage Jensby (V), 2001-05-03:
Jeg vil takke udenrigsministeren for besvarelsen og straks sige, at de tiltag, som ministeren nævnte, man fra regeringen vil tage i det videre forløb i dette her spørgsmål, er vi enige i.
Jeg tænker på bestræbelser på nedrustning, bestræbelser på kontrol med spredning af masseødelæggelsesvåben, dialog med slyngelstaterne osv.
Lad mig så indledningsvis slå fast, at det ikke er meningsfyldt efter min mening at tale om nogle tekniske eller økonomiske perspektiver i det her.
Det ved vi alt for lidt om.
er ved forstandige aftaler om nedrustning ændret totalt.
Baggrunden for og formålet med ABM-traktaten, nemlig at forhindre at en af disse magter kunne opbygge et raketforsvar og gennemføre et overraskelsesangreb,
er tilsvarende markant ændret. I dag udgør slyngelstater eller uregerlige lande som Nordkorea, Iran, Irak en ny latent trussel mod fred og sikkerhed.
Det er lande, hvis ledere lader hånt om deres fattige befolkninger, som ikke tænker rationelt, som hader demokratiske principper, som anvender enorme ressourcer på fremstilling og køb af masseødelæggelsesvåben, som man jo i øvrigt også anvender mod sin egen befolkning, jf. Irak.
Det bekymrende er, at disse lande ikke alene råder over disse våben, men også allerede har eller vil få fremførelsesmidler til disse våben, uden at det er påkrævet af hensyn til landenes egen sikkerhed.
Det er midler, hvis præcision, når man anvender kemiske og biologiske våben, ikke behøver at have den træfsikkerhed, som når man taler om fremførelsesmidler til a-våben.
Nordkorea har demonstreret det i 1998 med en tretrinsraket over Japan.
Iran har i 1998 og 2000 tre gange afprøvet Shahab 3-missilraketter med en rækkevidde på 1300 kilometer. Irak har demonstreret sin gode vilje, om man så må sige, under krigen i Golfen mod Israel.
Det er i lyset af den udvikling, at de amerikanske planer om MD, som det jo nu hedder, skal ses og forstås.
At også Rusland erkender og er enig i den trusselsvurdering, fremgår med al ønskelig tydelighed af punkt 6 i det fælles kommuniké, som præsident Putin og Clinton udsendte efter deres møde i juni 2000, hvori det hedder: »... enige om, at det internationale samfund står over for en farlig og voksende trussel om spredning af masseødelæggelsesvåben og deres fremføringsmidler, inklusive missiler og missilteknologi.«
Det har de altså været enige om, de to supermagter, for knap et år siden.
Og den omstændighed, at Rusland jo har lanceret et fælles missilforsvar i Europa med NATO-landene demonstrerer vel også, at Rusland er klar over truslen. Derfor forstår vi i mit parti udmærket Amerika.
Jeg ved også, at den nuværende udenrigsminister til Politiken den 22. april i år har været inde på trusselsbilledet ved at sige, at der er en risiko for, at en Saddam Hussein eller et Nordkorea kan komme i besiddelse af den slags våben og i en presset situation kan handle fuldstændig vanvittigt.
De er vi enige i.
Hvordan skal vi så i øvrigt forholde os fra dansk side til USA's planer, som vi nu, efter præsident Bush's tale forleden, ved vil blive søgt realiseret?
Vi ved ikke eksakt, hvilke principper det system vil bygge på.
Vi har ikke fået nogen anmodning, og hvornår vi får den ved vi vel heller ikke, og derfor er vi i Venstre enige i den holdning, regeringen har indtaget, at man må afvente en konkret anmodning og yderligere konsultationer, inden man klart kan melde ud.
Men det skal ikke forhindre mig i at gøre nogle mere generelle betragtninger, som jeg mener må spille ind til sin tid, når beslutningen skal træffes.
Bliver Thuleradaren involveret, lægger vi meget vægt på - det gør regeringen jo også, kan jeg høre på udenrigsministeren - at der sker en nøje koordination med og hensyntagen til Grønlands holdning og interesser.
Men set med mine øjne vil en udbygning af radaren kunne være et aktiv for Grønland for slet ikke at tale om de negative følger, der må være, hvis amerikanerne måtte finde en anden facilitet og forlade Thulebasen.
Det er svært at forklare, at vi ikke i Europa kan være interesserede i sammen med Rusland eventuelt at få en beskyttelse, der kan mindske risikoen for menneskers sikkerhed. Jeg mener dernæst, at forholdet til det transatlantiske bånd, USA's faste forankring i NATO, må spille en afgørende rolle.
Der er nogle andre hensyn, som jeg vil komme ind på senere, eventuelt i anden omgang, for nu kan jeg se, at min taletid er slut.