Ole Stavad (S), 1998-11-12:
Debatten har jo afspejlet, at der kan være et dilemma imellem det principielle synspunkt, man har, og den virkelighed, som man er nødt til at forholde sig til.
Jeg har hørt samtlige ordførere give udtryk for, at vi selvfølgelig er nødt til at kunne sikre, at lovgivningen overholdes, og der er ingen, som har ønsket at holde hånden over plat og svindel - som jeg tror det er udtrykt - og derfor er der selvfølgelig en lang række balancer i en lovgivning som den her.
Derfor er vi også meget omhyggelige med, at den ret, der ligger i gældende lovgivning, og som vi nu får skabt større klarhed, større ensartethed omkring med det her lovforslag, selvfølgelig skal bruges med den pli og forsigtighed, som sådan en hjemmel giver.
Det er faktisk meget få diskussioner, der har været igennem tiden i forhold til anvendelsen i praksis af den her bestemmelse, og når så diskussionen har været der, har den ofte været meget omfattende og meget følelsesladet. Jeg synes, at der har været en række synspunkter fra ordførerne, som måske også tegner et forkert billede.
Jeg tror, det var hr. Kristian Jensen, som på Venstres vegne brugte ordet privatboligen.
Det her handler om det erhvervsmæssige.
Der er ikke adgang til privatboligen uden retskendelse.
Der, hvor man kommer ud i en problemstilling, er dér, hvor det erhvervsmæssige kontor ligger i forbindelse med privatboligen.
Men privatboligen som sådan gives der ingen adgang til.
Så var det også hr. Kristian Jensen, der gav udtryk for, at når vi ikke havde lavet reglerne om og ikke havde lagt op til at få reglerne lavet om og ønsket retskendelse, var det udtryk for manglende tiltro til domstolene.
Det vil jeg gerne dementere.
Det er det bestemt ikke.
Som vi forsøger at beskrive, så er det jo en lidt umulig opgave, som vi i givet fald ville sætte domstolene i. Hr. Kim Behnke sagde, at hvis det var sådan, at man ville have adgang til privat ejendom, så måtte man forberede sin sag godt nok, ja, så godt, at hvis man vækkede dommeren om natten, så traf han en afgørelse om, at man kunne få adgang. Hele pointen er jo her, at der ingen sag er, for den her hjemmel har man kun mulighed for at bruge i kontroløjemed.
Og det er også derfor, at det fremgår, at der sådan set ikke rigtig er noget for domstolene at tage stilling til.
Hvis der er mistanke, og hvis det er i straffesagsøjemed, man skal have adgang, så skal der også for told- og skattemyndighederne en dommerkendelse til.
Derfor tror jeg, det er meget vigtigt, at vi i de videre diskussioner og under udvalgsarbejdet er rimelig præcise, når der gælder, hvad det her egentlig handler om.
Når man har været ude i restauranterne, når man har været ude i pizzabarerne, når man har været ude i kioskerne, eller hvor man har været, har vi jo desværre måttet konstatere, at man hos en meget stor procentdel af de besøgte virksomheder har fundet nogle problemer, givet også nogle meget reelle problemer, og hvis det var sådan, at man havde bebudet sin ankomst i god tid, inden man indfandt sig, så havde det næppe afdækket ret meget af det, der blev afdækket - hvad enten det var falske banderoler, eller det var andre spørgsmål, som blev afdækket under kontrolaktionen.
Derfor bliver vi alle sammen nødt til at forholde os til det dilemma, at det i et samfund som vores er nødvendigt, at vi har den her model.
Det er jo også derfor, at man nåede frem til den konklusion under forespørgselsdebatten, som hr. Kristian
Jensen henviste til.
Og derfor bliver partierne også nødt til at forholde sig til, at hvis det er sådan, at man stemmer det her forslag ned - det har jeg heldigvis ikke talt et flertal for, men hvis man forestiller sig den teoretiske mulighed, at man stemte det her forslag ned - så er det jo ikke sådan, at det ændrer noget.
Tværtimod efterlader det den eksisterende retstilstand dér, hvor klarheden med de retningslinjer, vi i fællesskab med et bredt flertal har lagt, så ikke vil blive rettet ind i overensstemmelse med de synspunkter, som et bredt flertal i Folketinget har bedt alle ministerier og ministre om at lægge til grund for lovgivningen på det område.
Det beder jeg bare om at man tænker over.
Så kan der selvfølgelig være enkeltbestemmelser, men jeg vil meget gerne besvare og uddybe i forhold til de enkelte punkter, hvis der er tvivl om, at det nu også er rigtigt og klogt.
Jeg beder bare om, at vi i hvert fald hjælper hinanden med de dilemmaer, der kan være i et lovforslag af den her karakter, at vi i hvert fald holder debatten inden for det spor, som det handler om, og ikke forvirrer billedet med noget, der faktisk er sagen uvedkommende.
Så blev der en debat om noget, der egentlig ikke har noget med det her forslag at gøre, sådan lidt ud ad et sidespor, så hvis det må være mig tilladt bare at gøre et par bemærkninger til den historie, som i går dukkede op på forsiden af Jyllands-Posten.
Jeg har sådan set ikke hørt om den før, men jeg forstår godt med den fremstilling, der blev givet i Jyllands-Posten, at reaktionen er, som den er, også fra ordførerne.
Men jeg mener faktisk - og det kan jeg tillade mig at sige, da det er fra før, jeg flyttede ind i Skatteministeriet - at der er grundlag for at rose både departementet, Told- og Skattestyrelsen og min forgænger i embedet, for da man konstaterer, at der er en skærpet praksis hos Højesteret, så sidder man ikke bare og venter på, at de sager, der er på vej, får lov til at køre videre, men man tager ud fra en retssikkerhedssynsvinkel omgående fat på sagerne igen.
Og må jeg bare i al stilfærdighed minde om, at hovedparten af de sager, hvor Højesteret har forholdt sig, er vel at mærke sager, som har været vundet ved landsretten, og som er anket videre af skatteyderen.
Der er vel kun en enkelt eller to af de sager, vi taler om her, der har været anket videre af skattemyndighederne.
Derfor mener jeg også, at diskussionen om næser, og jeg tror endda, at der var en, der sagde, at man har henvendt sig fra Højesteret til Skatteministeriet, kan jeg dementere.
Det har vi gjort ikke alene i forhold til, hvor dommene er afsagt, men også i forhold til de signaler og den linje, der ligger i de domme, der er afsagt.
Derfor synes jeg, det har været en diskussion, der måske har ført lidt ud ad et sidespor i forhold til det, der er virkeligheden.
Uanset om det er bemærkningerne her, som jeg godt forstår med baggrund i reportagerne, eller det er dagens leder i Jyllands-Posten, har det ikke så meget med den virkelige virkelighed at gøre.
Jeg mener, at den virkelige virkelighed er, at vi i Skatteministeriet forsøger at gøre os umage for at sætte retssikkerheden i højsædet, fordi det er helt afgørende i forhold til den opgave, vi forvalter.