Jørgen Estrup (RV), 1998-10-08:
Egentlig er denne debat jo alt for alvorlig til partipolitiske markeringer og infight mellem partierne, men nogle af tingene er på den anden side nødvendige at få afklaret. Jeg synes, det har været godt og nødvendigt at få afklaret den debat, som sætter Dansk Folkeparti på den ene side og stort set resten af salen på den anden side.
En anden ting, som ikke skal blandes sammen med det, men som jeg ikke desto mindre er nødt til også at gøre et par bemærkninger om, er den debat, som hr. Villy Søvndal rejste.
Jeg gjorde mig meget umage for at sige, at jeg havde forståelse for SF's synspunkt i den her sag.
Jeg synes ikke, det er rigtigt, det, SF har besluttet sig for, men jeg har forståelse for det, og jeg vil endda sige, at det er et sundhedstegn at være i tvivl om, hvad man gør i en situation, hvor man har at gøre med en diktator, som kun kender én vej og én interesse, nemlig sin egen, som bruger magt hensynsløst, og som skaber forhold, som er umenneskelige, samtidig med at vi alle sammen både kender vilkårene for at tage politiske beslutninger på Balkan og kan se nødhjælpssituationen for dem, der er fordrevne i øjeblikket.
Den situation skal man så afstemme over for det, at man også ønsker - og det tror jeg SF og Det Radikale Venstre har fælles - at bevare FN som en verdensorganisation, der kan løfte de tunge byrder, som ligger i det samfund, vi ser omkring os.
Det ville være mærkeligt, hvis man ikke var i tvivl, og det har jeg heller ikke bestridt at vi har været fra radikal side, men når hr. Villy Søvndal så prøver at gøre sine egne tunge beslutninger bedre ved ligesom at nedvurdere den vej, vi andre har valgt, er jeg nødt til at sige, at den vej, som SF har valgt, er passivitetens vej.
Det kan ikke kaldes andet end at folde hænderne i skødet.
Det kan ikke bidrage til at fastholde presset på
præsident Milosevic og det Serbien, som må bringes til at forstå, at den eneste vej er at give Kosovos albanere øget selvstyre og sikre, at der ikke sker flere overgreb
Jeg er nødt at sige, at det ikke er en aktiv vej. Vi har valgt i en vanskelig situation at gå den aktive vej og sige, at så langt vi overhovedet kan fastholde presset - og det er kun et militært pres, man har respekt for hos folkene, der sidder på regeringsbænkene i Serbien - den vej har vi ønsket at gå, men vi har ikke ønsket at undergrave FN's kommende myndighed, og det tror jeg heller ikke kommer til at ske.
Vi har også fortilfælde i forbindelse med Irak, hvor vi så, at det militære pres var den eneste vej.
Lad mig så til slut blot sige, at det, som jo i sidste ende er det afgørende, og som jeg har understreget flere gange i de indlæg, jeg har haft, er dels, at vi fastholder det militære pres for at sikre både en diplomatisk løsning, og at nødhjælpen kommer frem, dels at hvis det skulle komme til en militær intervention i Kosovo, kan den kun forsvares, hvis det bringer os nærmere en løsning af konflikten.
Det afgørende krav til den militære aktion er, at den faktisk nytter.
Det synes jeg er meget vigtigt at understrege i denne sammenhæng.
Det er på den baggrund og på de betingelser, at vi fra radikal side giver vores tilslutning til beslutningsforslaget og til regeringens videre arbejde med det.
Den endelige beslutning træffes efter konsultation af Udenrigspolitisk Nævn.