runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Tove Fergo (V), 2002-03-13:
Jeg synes egentlig, det er skammeligt, at fru Margrete Auken står og på en måde taler nedvurderende til de 17.000 mennesker i dette land, som bruger deres tid på menighedsrådsarbejdet.
De er demokratisk valgt.
Vi har et folkekirkeligt demokrati.
Det er utroligt, at man skal høre det herinde fra en SF-ordfører på området. Vi har demokrati.
Tværtimod.
17.000 mennesker er involveret i det folkekirkelige demokrati i Danmark.
Om det er uluthersk at have et folkekirkeligt demokrati, vil jeg slet ikke udtale mig om.
Det er vokset op og blevet til på forskellig vis i de forskellige lande, og hvordan man indretter sig rundtomkring i verden i de lutherske menigheder, må man selv om.
Så meget demokrat er jeg, må jeg sige til fru Margrete Auken.
Vores folkekirke er blevet til på den måde, den er blevet til på.
Det er vokset op, det er groet, det fungerer, det fungerer så strålende, at det er en så stor succes, at 88,3 pct. af de danske statsborgere stadig væk er medlem af vores folkekirke.
Hvorfor i alverden skulle man ændre på det?
Hermed sluttede spørgsmålet.
Først til hr. Jesper Langballe: Ja, man kan sige, at den kirkelige frihedslovgivning virkelig har vist sig duelig og bæredygtig, og at den har overhalet spørgsmålet om en egentlig kirkeforfatning.
Så der er på ingen måde grund til at ændre på det.
Fru Margrete Auken tilhører en lille minoritetsgruppe, som vedvarende forsøger at monopolisere kirkens mund og mæle, men hvor det ikke er bæredygtigt, for der er ikke folkelig opbakning til det.
Der er tværtimod stor folkelig opbakning til den ordning, som har fungeret i 100 år.
Så spørger fru Margrete Auken, om det ikke er utilfredsstillende, at der ikke er nogen, der er demokratisk valgt i stiftøvrighederne, som kan være med til at rådgive ministeren, Folketinget, når der skal træffes beslutninger eller ændres på lovgivningen.
Nu går jeg bestemt ud fra, at de biskopper, som jo er bisper i hver deres stifter, som vi har i øjeblikket, helt er deres embede voksent og har et demokratisk sindelag og selvfølgelig hører deres menighedsråd, deres præster, kirkefolket i hver deres stifter, inden de ager til staden for at rådgive ministeren. Det gjorde de, da der skulle tages stilling til Porvoo-erklæringen, til nadverfællesskabet, da hørte de jo netop folkene i deres stifter, de lyttede til græsrødderne, de lyttede til menneskene, til menighedsrådene, og derfor kunne man ikke tilslutte sig den Porvoo-erklæring.
Selv om nogle af biskopperne måske er skiftet ud siden Porvoo-erklæringen, så går jeg ud fra, at vi i dag også har demokratiske biskopper med demokratisk sindelag.
Der er ingen grund til at begynde at snævre det blomstrende demokrati og den mangfoldighed, vi har i vores folkekirke, ind i nogle nye demokratisk valgte råd, som tager meningsmonopolet op.
Jesper Langballe (DF), 2002-03-13:
Jeg takker kirkeministeren for svaret, og jeg vil gerne spørge kirkeministeren supplerende, om jeg har forstået svaret rigtigt, når jeg forstår det sådan, at hele denne tanke om en kirkeforfatning, som blev forsøgt af Martensen og andre i 1853, som blev gentaget med kirkerådet i 1883, i virkeligheden blev overhalet af den kirkelige frihedslovgivning, sognebåndsløsningen, valgmenighedsloven osv., og da Rigsdagen midt i århundredet begyndte at lovgive ud fra den forståelse, at løfteparagraffen ikke skulle opfattes som løfteparagraf, men man kan sige luthersk, sådan at det var Rigsdagen, der skulle styre folkekirken.
Jeg vil gerne spørge, om det ikke også leder hen til den konklusion, at det for så vidt er den verdslige øvrighed, der i dag sikrer den kirkelige frihed, som allerede Grundtvig havde forstået at det skulle være, og som det blev skik midt i det nittende århundrede.
Søren Krarup (DF), 2002-03-13:
Så kom støttepædagogen til, og det er jo desværre nødvendigt.
Jeg beklager meget.
Fru Margrete Auken taler om, at støttepædagogerne ikke har lært at læse.
Jeg beklager, at fru Margrete Auken har ikke lært at lytte.
Det kommer ikke bag på mig, for jeg har som sagt snart en livslang erfaring med fru
Margrete Auken
Jeg vil sige, at det, som jo var det afgørende i mit spørgsmål til kirkeministeren, var spørgsmålet om, hvorvidt hun er enig med mig i, om man kalder et kirkeråd for konservativt, som Jacob Scavenius gjorde, eller om man som nu fru Margrete Auken taler om demokrati til lands, til vands og i luften, jo ikke ændrer noget ved det reelle, nemlig det, at kirkerådet er og bliver de såkaldt kirkeligt vakte.
Jeg kan også sige den politiske teologis stødtropper, som fru Margrete Auken repræsenterer.
Det korte af det lange er igen, at folkekirken som folkets kirke bliver mere eller mindre tilsidesat til fordel for netop de vaktes regimente.
Det er det, en støttepædagog forsøger at få en folkesocialistisk folketingskvinde til at forstå.
Jeg håber i hvert fald, at ministeren forstår det.
Margrete Auken (SF), 2002-03-13:
Hvis jeg var kirkeministeren, ville jeg fyre de to støttepædagoger lige med samme, for de kan ikke engang læse.
Det har jeg ikke helt ministeren sådan mistænkt for ikke at kunne.
Jeg vil lige sige til ministeren til en anden gang: Det er altså muligt for folketingsmedlemmer også at få fat i begrundelsen, for man kan hente spørgsmålene.
De ligger trykt med begrundelsen.
Så det er ikke en hemmelighed, hvordan jeg har begrundet det. Det kan godt være, at støttepædagogerne ikke vidste det.
Det skulle gerne være fremgået af spørgsmålet, at jeg aldrig nogen sinde kunne drømme om at kalde det der kirkelige råd for et organ, der var brugbart.
Det tror jeg så at vi kan være enige om.
Dels er der ingen af os, der mener, at det er brugbart, og dels går jeg ud fra, at ministeren er klar over, at jeg ikke kunne drømme om at kalde det for et kirkeligt råd
Og lad så det være.
Det mener jeg først vi fik med I.C. Christensen.
Og så lå det jo i øvrigt i en række andre spørgsmål.
Tove Fergo (V), 2002-03-13:
Nu er det sådan, at man ikke som folketingsmedlem kan se begrundelsen for spørgsmålene, der er stillet.
Det er sådan, at det kun er spørgsmålet, der står på dagsordenen.
Det var sådan, da Kirkeudvalget havde temahøringen, nævnte jeg Det kirkelige Råd i en argumentation for, at man har forsøgt med et kirkeligt råd.
Det har ikke kunnet lade sig gøre.
De danske menigheder har ikke kunnet indordnes i nogen form for kirkeråd.
Og det viser med al tydelighed også den gennemgang, jeg foretog som indledning til besvarelsen af fru Margrete Aukens spørgsmål.
Fire gange har man nedsat kommissioner, som skulle komme frem til et forslag til en kirkeforfatning.
Det er gået i vasken hver gang.
Det har ikke kunnet lykkes.
Der har i virkeligheden ikke været ønske om det fra folkets side, måske fra en lille gruppe, men ikke fra kirkefolkets side.
Der har heller ikke været politisk ønske om det.
Det eneste af disse kommissioner, der har egentlig været et råd, er netop det råd fra 1883 til 1901, som kun bestod af biskopper, af en juridisk professor og en teologisk professor.
Det var et ønske fra Scavenius, at der også skulle tiltræde lægfolk.
Vi har de tusinder af menigheder, som fungerer blændende, hvor man har et lokalt engagement, hvor man udformer sin kirke sådan, som man synes den skal være, men hvor der er det bærende fælles element, nemlig de luthersk-evangeliske bekendelsesskrifter, som vores folkekirke bygger på.
Så det er baggrunden, og det er forklaringen, og det er den politiske holdning til det i den siddende regering.
Jesper Langballe (DF), 2002-03-13:
Mit spørgsmål er sådan i samme boldgade.
Jeg vil allerførst spørge ministeren, om ministeren kan give os en forklaring på denne lille kirkehistoriske pas de deux i Folketingssalen og fru Margrete Aukens kirkehistoriske forelæsning, som jeg fandt noget arrogant, docerende og temmelig uforståelig.
Det var mit første spørgsmål.
Mit andet spørgsmål er, om det dog ikke er tankevækkende - det er sådan set i forlængelse af det, hr. Søren Krarup lige har sagt - at når man skal slå til lyd for en kirkeforfatning, tager man det kirkeråd frem, som var dybt præget af biskop Martensens konservatisme, hans negative syn på lægfolk, hans angst for kirkelige frihedsbevægelser, der kunne virke opløsende, og oven i købet en kommission, som ikke fik nogen som helst anden betydning end nogle småændringer i den kirkelige liturgi.
Er det egentlig ikke tankevækkende?
Svend Erik Hovmand (V), 2002-03-13:
Som jeg sagde i mine indledende bemærkninger, indgår der mange faktorer i vores bestræbelse på at nå det finansieringsmål, som vi skal nå på vores område, også det, som spørgeren nu antyder.
Altså lige præcis den konstruktion er et af de elementer, som jeg pegede på vi har inde i de overvejelser, som pågår i øjeblikket.
Jeg kan sige, at vi er ganske langt fremme på en række områder, men vi er ikke så langt fremme, at jeg her og nu kan offentliggøre i detaljer hvor langt.
Men lad mig igen understrege, at spørgsmål om en afbalanceret udvikling i Danmark, spørgsmål om tilstedeværelse i nærsamfundet, spørgsmål om de hensyn, vi skal tage til det lokale erhvervsliv osv., er absolut spørgsmål, som regeringen sætter højt, og i denne forbindelse er Bornholm altså ingen undtagelse.
Margrete Auken (SF), 2002-03-13:
Det vidste jeg godt, og jeg har sådan set heller ingen planer om at lave kirkepolitik med den nuværende kirkeminister.
Jeg skal bare have tingene på det rene.
Og jeg vil så anbefale kirkeministeren eller i hvert tilfælde hendes vejledere at læse Per Ingemanns »Forvaltningsretlig antologi«, for der er det store kapitel netop om den reform, som I.C. Christensen kom med.
Jeg vil sige, og det så sagt til almindelig oplysning, for det tror jeg er det højeste, man kan nå her, at den netop går ud på, at man dels havde nogle forsøgsordninger med menighedsråd, dels havde man det her kirkelige udvalg, som faktisk i hvert fald ifølge Per Ingemann, gik i funktion og virkede som et kirkeråd.
Og jeg mener, at de - det kan jeg så have uret i - i nogenlunde enighed meldte ud omkring 1906, at det var en god ordning, det fungerede godt, svarende til, at sønderjyderne i 1920, da de kom tilbage, sagde, at de gerne ville have en synodal ordning, det havde de levet under under den tyske besættelse, og de havde været glade for den synodale ordning.
Det var bl.a. det, man klagede over i 1920, da man lavede bispevalgloven bagefter.
Det er vigtigt at få slået fast her, at det dels har fungeret, dels at man har ønsket det, eller der er nogle, der har ønsket det.
Der har altid været politiske grunde.
Man var lidt uenig, om man nu skulle lave det, og politisk druknede det ved, at Stauning - nu er vi fremme ved Stauning - så sagde, at når der er vrøvl hos de hellige, er Fanden løs, og derfor kvalte han ethvert tiltag til myndiggørelse af kirkens selvstændighed inden for kirken.
Det var Stauning.
Og jeg sidder spændt og venter på, hvornår støttepædagogerne går i gang.
Men jeg vil sige, at det gode i forløbet her har været, at der faktisk hele tiden fra kirkelig side har været et ønske om, at man godt kunne det her i demokratiet, og at man faktisk gerne ville have lægfolk med højere op i systemet.
Det, som kirkeministeren og mange andre, altså de kirkelige magthavere, kan vi også kalde dem, hvilket sjældent er sådan repræsentativt, det er sådan organer, der sidder der, modsætter sig,
er, at det kirkelige ...
Tove Fergo (V), 2002-03-13:
Nu ved jeg ikke, om det råd, som fru Margrete Auken spørger til, er det kirkelige udvalg, der sad fra 1904 til 1907.
Jeg er nødsaget til at sige, at der faktisk kun har været kommissioner.
Det eneste egentlige kirkelige råd er Det kirkelige Råd, som det hed, fra 1883 til 1901, og der var det tanken, at der skulle være repræsentation af lægfolket.
Det blev så ikke til noget, fordi man ikke kunne enes om det.
Og det har vist sig igen og igen, at man ikke har kunnet enes om det.
Folkekirken har fundet sin model, kan man sige,
med de tusinde menigheder, som fungerer strålende, og i dag, hvor tiden i endnu højere grad er individualiseret, end den var i det forrige århundrede, er tiden langtfra til at begynde at ensrette og presse de tusinde forskellige meninger ind i en eller anden overbygning.
Så jeg er ikke enig med spørgeren i det retoriske spørgsmål.
Margrete Auken (SF), 2002-03-13:
Jeg takker for belæringen.
Det er stof, jeg kan selv.
Jeg ville aldrig drømme om at kalde det organ fra 1883 for noget, der bare mindede om et kirkeforfatningsråd.
Der blev jeg meget overrasket over, at det skulle kaldes et råd, netop fordi det ikke havde de elementer, som har været givet fra starten i grundlovens intentioner, og som ligger i alle de forslag, der har været, nemlig at man inddrog lægfolk og gejstlige på nogenlunde lige fod; hvordan forholdene nu har været.
Men det, der specielt har været det interessante ved det, man kunne kalde den danske vision - ikke den danske virkelighed, men den danske vision - var, at der sad lægfolk og gejstlige sammen og bestemte om det samme, nemlig integreret myndighed.
De andre ting, ministeren sagde, er jeg enig i, også i beskrivelsen af, hvad det var, der kom ud af det der råd fra 1883.
Det er faktisk noget af det, der mindst af alt har mindet om visionerne om et kirkeråd, mindst af alt, fordi det ikke havde det demokratiske element, og så vidt jeg er orienteret - jeg kan ikke sagen grundigt, det er sådan, som jeg har kunnet nå at få fat i det - var de endda meget tilbageholdende med at foretage sig noget, fordi hele situationen var lammet på det tidspunkt.
Så de er slet ikke repræsentative for noget som helst.
På ét punkt har ministeren altså ikke ret i det, hun siger, og det er, at der ikke har været noget, der faktisk har fungeret, for fra 1903 til 1909 sad der foruden menighedsrådene et kirkeråd.
Dér sad de sammen.
Biskop Ammundsen var formand.
Det havde ikke åbne møder, det var man ikke så meget for, men der var åbne referater, sådan at alle kunne følge med i, hvad der foregik.
Der var meningen med dette kirkelige udvalg, at det dels skulle vurdere I.C. Christensens eget forslag til en kirkeforfatning, hvor det der kirkeråd indgik sammen med menighedsrådene, og dels skulle prøve at arbejde sådan i praksis, og det var derfor, at de i 1906 kom ud, og så vidt jeg ved i nogenlunde enighed, og sagde: Det her vil vi gerne have. Jeg vil godt spørge ministeren, om hun ikke er enig i, at hvis noget fungerer demokratisk, er det her i hvert fald noget, der har en chance - nu siger vi ikke, om det kan lade sig gøre - for at holde sammen på mangfoldigheden.
Tove Fergo (V), 2002-03-13:
Siden grundloven blev vedtaget i 1849, har vi haft det, man kunne kalde et hængeparti, nemlig spørgsmålet om virkeliggørelsen af det løfte, der er udtrykt i grundlovens § 66 med ordene: »Folkekirkens forfatning ordnes ved lov.«
Der er fire gange blevet nedsat store kommissioner eller udvalg med den opgave at komme med et forslag til en kirkeforfatning, der kunne sikre, at kirkens folk fik et stort ord at skulle have sagt om folkekirkens forhold.
Det første forsøg blev indledt i 1853, det næste i 1868, det tredje i 1903 og det seneste i 1928.
De fire forsøg har resulteret i tilsammen mange tusinde tætskrevne sider om overvejelser, drøftelser og forslag.
Politisk har der heller aldrig været enighed eller blot
bred tilslutning til at ændre på den nuværende ordning og lave en egentlig kirkeforfatning.
Det kirkelige Råd, som spørgeren henviser til i spørgsmålet, det var etableret fra 1883 til 1901,
har i praksis været det eneste formelle forsøg på at have et kirkeligt organ som med- eller modspiller til staten, når der blev overvejet nye love eller andre regler for folkekirken. Det bestod ganske vist kun af landets biskopper, en teologisk professor og en juraprofessor, der var ingen lægfolk repræsenteret.
Margrete Auken (SF), 2002-03-13:
Under temamødet i Kirkeudvalget den 27. februar 2002 og senere i »Deadline«, DR 2, samme aften omtalte ministeren et kirkeråd, der skulle have siddet i ca. 20 år og i øvrigt forsøgt at ensrette kirken.
Det er første gang, spørgeren har hørt om et kirkeråd i den periode, og der er da heller intet i provisorietidens rådgivende organ, der rummer de demokratiske intentioner, man har arbejdet med siden grundloven.
Det nævnte »kirkelige Råd«, som var organ for kirkeministeren, var da også meget tilbageholdende med at tage initiativer i retning af en kirkeforfatning.
Den slags initiativer tog derimod »Det kirkelige Udvalg« i og med, at det reelt virkede som kirkeråd 1903-1909 som følge af I.C. Christensens forsøgsordning.
I øvrigt undrer det, at ministeren kan påstå, at demokratiske organer i kirken vil ensrette denne.
Lene Espersen (KF), 2002-03-13:
Jeg møder sandelig altid velforberedt til spørgetiden, men hr. Villy Søvndal beder mig om at tage en forudsætning ind, som jeg ikke vil forholde mig til, fordi det er en politisk vurdering.
Hr. Villy Søvndal spørger, hvis, såfremt osv., og som jeg allerede har tilkendegivet, og som jeg gerne vil gøre for fjerde gang, så bliver det en anden minister, der i dag redegør for hele spørgsmålet om lægeordineret heroin. Jeg tror ikke, at vi kommer det meget nærmere.
Jeg vil altså ikke begive mig ind på politiske drøftelser af noget, der egentlig i princippet hører under en anden ministers ressort.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Villy Søvndal (SF), 2002-03-13:
Jeg er med på, at vi skal diskutere det her senere med en anden minister, og jeg skal ikke afæske ministeren noget svar på ministerens holdning til lægeordineret heroin.
Jeg spørger justitsministeren som den, der er ansvarlig for fængslerne: Hvis man laver et sådant forsøg, er det så ministerens opfattelse, at det vil have nogen betydning for antallet af indsatte i fængslerne eller ej?
Så tæt må vi da kunne komme et svar.
Det kan ikke passe, at ministeren møder fuldstændig uforberedt op til en spørgetime.
Lene Espersen (KF), 2002-03-13:
Jeg forstår, at hr. Villy Søvndal har et ønske om sådan lidt at springe over i køen i forbindelse med Folketingets dagsorden for mødet i dag.
Hr. Villy Søvndal er meget optaget af at diskutere spørgsmålet om lægeordineret heroin, men jeg må endnu engang tilkendegive, at det bliver en anden minister, der besvarer det beslutningsforslag, som hr. Villy Søvndal på vegne af Socialistisk Folkeparti har fremsat, og som vil blive behandlet i Folketingssalen i dag. Jeg vil ikke indgå i at begynde at foretage en politisk vurdering af noget, som jeg mener hører under en anden ministers ressortområde.
Hr. Villy Søvndal beder mig om at forholde mig politisk til spørgsmålet om lægeordineret heroin, og jeg synes faktisk ikke, at jeg kan komme det nærmere, end jeg allerede har gjort i min første besvarelse.
Villy Søvndal (SF), 2002-03-13:
Formanden for regeringens Narkotikaråd nævner et tal på mellem 900 og 1.200 mennesker, som er de hårdest ramte stofmisbrugere, vi har.
Hvis de fik lægeordineret heroin, er det så ministerens opfattelse, at det vil have nogen konsekvens for antallet af mennesker, der er indsatte på grund af narkorelateret kriminalitet?
Vil det betyde noget, eller vil det ikke betyde noget?
Hvis det vil betyde noget, vil det så positivt betyde, at der var færre, der var indsatte, og tør man gætte på, hvor mange færre der så var indsatte?
Jeg vil også kvittere for et fredsommeligt indlæg i god ro og orden og også for, at hr. Jørgen Winther gjorde opmærksom på de positive ting: at narkomanerne får det bedre i Holland - det er ubestrideligt, og det synes jeg var rart - at kriminaliteten falder, og at der er andre gevinster.
Så har hr. Jørgen Winther to problemer.
Det ene er egentlig et lidt absurd problem, synes jeg.
Hvad nu hvis de får det bedre?
spørger hr. Jørgen Winther, er vi så ikke nødt til at give endnu flere det tilbud, der kan gøre, at de også vil få det bedre?
Egentlig må det behandlingsmæssigt være lidt underligt at stå i en situation, hvor man kan gøre noget, så nogle får det bedre, og at det er et problem.
Er det ikke underligt?
Jeg vil så tilbyde, som jeg har tilbudt før,
at hvis afgrænsningen er Venstres problem, så lad os sætte os ned sammen og lave en betænkning med en afgrænsning, vi kan blive enige om.
Venstre kan få lov til at sætte hegn op i forhold til et forsøg, der hvor Venstre vil; så falder det argument.
Søren Krarup (DF), 2002-03-13:
Ja, støttepædagogerne går i gang, men det er nok nærmest for at støtte fru Margrete Auken, for dels er hendes viden, dels er hendes hensigt så tilpas uklar, at der faktisk er brug for en beskeden støttepædagog.
Det kunne måske, hvis hun kendte lidt til forfatningskampen, fortælle hende, at det kirkeråd, som Jacob Scavenius, Estrups højre hånd, forfatningskampens hårdeste hund, får skabt, er et kirkeråd for at kunne bruge folkekirken præcis som statskirke til det politiske formål, han havde.
Det er karakteristisk, at det er det, fru Margrete Auken skal trække frem.
Og jeg vil spørge kirkeministeren, om hun ikke er enig med mig i, at det jo simpelt hen afslører, at hvor som helst, man skal have de kirkelige organiseret, hvad enten det er hr. Jacob Scavenius, eller det som i dag er fru Margrete Auken - hun kalder dem ikke som Scavenius for de konservative, men hun kalder dem for de demokratiske - er og bliver det de hellige, de vakte, dem, der lever i kirken, der skal have lov at bestemme.
Og det vil sige, at det til syvende og sidst er det kirkelige tyranni, der ligger i denne drøm om en forfatning, sådan som det altid har gjort.
Jeppe Kofod (S), 2002-03-13:
Jo, men jeg synes, det er utrolig vigtigt at få skatteministerens holdning til, om det er sådan, at man konkret arbejder for at sikre de mindre told- og skatteregioner især i udkantsområder, der er præget af høj arbejdsløshed, f.eks. Told og Skat Bornholm, ved at lægge landsopgaver derover, sådan at man kan bevare de arbejdspladser og udvikle de statslige arbejdspladser, man har, så man kan styrke regionen og ikke langsomt nedlægge den. Jeg synes, det er utrolig vigtigt at høre skatteministeren.
Svaret på det spørgsmål, jeg stiller, er det: Ja, man vil arbejde for det, man vil konkret lægge f.eks. landsopgaver ud til told- og skatteregioner som Bornholm for at sikre statslige arbejdspladser og udvikling også i udkantsområderne.
Er svaret ja?
Svend Erik Hovmand (V), 2002-03-13:
Jeg er ikke fuldstændig sikker på, at spørgeren var opmærksom på mit sidste svar, men han får jo lejlighed til også at nærlæse det på tryk.
Lad mig da gentage, at i vores bestræbelser på at nå de finansieringsmæssige mål indgår en lang række faktorer, herunder også det, som spørgeren netop har berørt.
Men spørgeren vil altså ikke kunne få mig til her og nu i detaljer at sige præcist, hvordan den geografiske struktur på alle områder vil blive, og hvilke opgaver man i givet fald kunne placere hvor.
Det er lige en postgang for tidligt.
Jeppe Kofod (S), 2002-03-13:
Jamen jeg takker meget for svaret, for så forstår jeg, at skatteministerens svar på spørgsmål nr. S 1284 må være et ja.
Hvis man læser spørgsmålet, så må det være ja, at det har regeringen tænkt sig at arbejde for.
I den forstand tror jeg, at man kan sige, at så har man i hvert fald noget at tage med tilbage til den utryghed, der jo trives rundtomkring i told- og skatteregionerne, til den uvished, de har om fremtiden. Så jeg vil takke skatteministeren for svaret og opfatte det som et tilsagn om, at man vil svare ja, man vil arbejde for det, der står i spørgsmål nr. S 1284.
Det er jeg meget tilfreds med, og det vil jeg selvfølgelig også følge, når skatteministeren kan offentliggøre tankerne nærmere.
Birthe Skaarup (DF), 2002-03-13:
Jeg vil høre kulturministeren, om kulturministeren kan bekræfte, at også landsdelsscenerne under den tidligere regering har været ude for besparelser i relation til det, hr. Nicolai Wammen fremfører her.