runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Karen J. Klint (S), 2006-02-28:
Jeg anerkender, at der er evidens for, at medicin virker, men jeg har ikke set evidens for, at tvungen medicinsk behandling ambulant i et privat liv får antallet af selvmord til at falde, får kriminaliteten til at falde, giver mindre bøvl for politiet.
Der er ikke i den her model ført bevis for, at antallet af oplevede tvangsindgreb for den enkelte person vil falde.
Forskellen er bare, på hvilke præmisser tvangen skal gennemføres.
Der er i hvert fald ikke ført bevis for, at afhentelse af politiet, for at en person kan få sin daglige medicin eller få sin depotmedicin, opleves mindre indgribende end afhentelse af politiet til en indlæggelse.
Så den oplevede magtanvendelse i boligen er der ikke ført spor bevis for i lovforslaget.
Vi ved ikke noget om, hvor hyppigt politiet skal komme og hente folk ind til medicin, og det er i hvert fald et af de store diskussionspunkter også: Hvor hyppigt er det, det skal være?
Er det dagligt, tre gange om dagen, en gang hver fjortende dag eller en gang hver tredje måned?
Ordningen eksisterer ikke, og derfor kan vi jo ikke dokumentere ordningen.
Ordningen findes ikke i andre lande.
Det er netop ikke ambulant tvang, hvor man kan rykke ud og tvangsmedicinere.
Det her er en ordning, der ikke er set andre steder, og derfor kan jeg selvfølgelig ikke dokumentere, at den samlede effekt af den her behandling giver eller opleves som mindre tvang.
Det kan jeg jo ikke.
Men vi ved, at antipsykotisk medicin virker og har de effekter, jeg var inde på, og vi ved, at i det eksisterende system er der patienter, der bliver tvangsindlagt et hav af gange.
Og al logik må jo så føre til, at de mange tvangsindlæggelser kan undgås mod at indføre det mildere skridt at sikre, at en patient, som har været i et behandlingsforløb, som har gjort, at vedkommende er velmedicineret og har sygdomserkendelse, udskrives på det vilkår, at man kan fortsætte medicineringen.
Al logik skulle jo føre til, at det totalt set gav mindre tvang.
Men jeg synes jo, at det skulle komme an på en prøve, og derfor er jeg også meget indstillet på at finde ud af: Under hvilke rammer kan det her ske, sådan at vi får syn for sagen?
Jeg er også helt indstillet på at tage en diskussion af dette her, og uden at jeg skal gøre mig til fagmand, er det selvfølgelig relevant at få diskuteret: Hvilken form for velmedicinering kan afstedkomme tvungen opfølgning?
For der er selvfølgelig for skel på – det medgiver jeg – om den medicinering, man er sat på, er en medicinering, der medfører dagligt medicinindtag eller depotmedicin med intervaller.
Alt det indgår jeg gerne i en diskussion af.
Jeg står jo ikke her og påstår, at nu har vi fundet modellen.
Jeg prøver på at åbne Folketingets øjne for, at det vil være en dårlig idé bare at vende ryggen til det her uden videre.
Birthe Skaarup (DF), 2006-02-28:
Noget af det, der naturligvis også betyder en hel del for os, er jo de grundlovssikrede rettigheder.
Og der kan jeg ikke andet end lige citere, hvad Det Etiske Råd har sagt i deres høringssvar: »Enhver tvangsudøvelse berører Grundlovsfæstede frihedsrettigheder.
Grundlovens bestemmelser udtrykker, at den enkelte borger har visse grundlæggende rettigheder og friheder som menneske.«
Der kommer vi jo ind og taler om § 71 og 72 i grundloven.
Noget af det, de også skriver i deres høringssvar, er: »En eventuel lovliggørelse må ... ikke medføre, at muligheden anvendes som løsning på problemer af en helt anden karakter, f.eks. i forhold til organisering af psykiatrien.«
Det er jo noget af det, man også udeomkring er meget nervøs for kan blive udgangspunktet.
Det skal man gøre, når man tvangsindlægger patienter, og det skal man gøre, hvis man udskriver folk på en betingelse, der hedder tvungen opfølgning, og retsgarantierne er jo til stede i begge tilfælde.
Omkring tvungen opfølgning er der jo meget præcis lagt op til i lovgivningen her, at der kan klages.
Så man kan jo ikke iværksætte tvungen opfølgning, medmindre grundlaget er på plads.
Tvangsindlæggelserne af de – jeg har lige stået og talt hurtigt sammen her – 108 patienter, der på 3 år har været tvangsindlagt mere end fire gange, er sket under iagttagelse af præcis de samme retssikkerhedsmæssige garantier, som der vil blive tale om her.
Karen J. Klint (S), 2006-02-28:
Når jeg beder om en anden runde, er det, fordi jeg synes, at vi faktisk er midt i en utrolig vigtig debat.
Det er også en debat, hvor vi måske alt for lidt går på tværs af to strukturer i Danmark, nemlig sundhedsstrukturen og socialstrukturen.
Her forholder vi os meget, meget snævert til vores sundhedslovgivning, og det skal vi på mange måder også, for det er sundhedslovgivningen, der har psykiatriloven.
Men det kunne godt være, at for nogle af de mennesker, som udskrives, og som nogle beskriver kunne have behov for tvungen opfølgning, var det mere en tættere social opfølgning, der var behov for, end det var mere medicin eller mere magt.
Det kunne også være, at en tættere social opfølgning, som var forpligtet, kunne få nogle af dem til at holde deres medicinbivirkning ud, så de alt andet lige kunne leve med nogle bivirkninger i håbet om at blive hjulpet til en bedre livskvalitet.
Hun ville alligevel, mens medicinen stadig væk var i kroppen og hun var velfungerende, være taget til udlandet, hvor hun endte i en utrolig nød.
Han kunne ikke se, hvordan hans datter kunne have været reddet med tvungen opfølgning.
Han kunne snarere se, at hun kunne blive udsat for tvang og yderligere frihedsberøvelse.
Så vi kan alle sammen føre bevis ikke kun med eksperter, men også med pårørende.
Det, jeg spørger om, er, om ikke ministeren vil være med til at tage en debat for sig om de store dele af lovforslaget, som vi er enige om, og så en adskilt debat – gerne med en deling af forslaget – hvor vi kan debattere den tvungne opfølgning for sig og se, hvor det kan bære hen.
Er det mod en udsættelse, fordi vi allerede nu kan se af den måde, amter og kommuner lige nu står over for hinanden på, at det måske ikke er det bedste tidspunkt at lancere nye værktøjer, når vi indtil nu ikke engang har set, at de har haft kræfter til at bruge de værktøjer, de har?
Man troede, det var 1.000 om året, det var 158.
Nu gætter man på, at det er 100 patienter, der vil få glæde af det her.
Hænger geografien og den manglende opfølgning sammen på den måde, at det også er i de områder, mennesker mistrives mest, eller er det tilfældigt?
Er der slet ikke nogen af de her objektive ting, som hænger sammen?
Vi har bedt om at få cases ind til § 71, og vi har måttet lede lidt efter nogle cases, hvor konkrete psykiatere troede på, at det ville hjælpe deres patienter væsentligt.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2006-02-28:
Noget af det, jeg ofte er blevet belært om fra bl.a. Venstre, er vigtigheden af grundlovens § 71 og § 72, nemlig de paragraffer, der drejer sig om, at den personlige frihed er ukrænkelig, og at boligen er ukrænkelig.
Den nuværende regering har faktisk indført en del ny lovgivning med henblik på at værne om de vigtige paragraffer, som det er meget væsentligt at forholde sig rationelt til, fordi det er paragraffer, der er med til at sikre den personlige frihed og de frihedsrettigheder, der er knyttet til demokratiet.
I de sidste 150 år har vi brugt en meget stor del af vores politiske energi til at værne om den personlige frihed og til at give flere mennesker ret til at være sig selv, ret til at være frie.
Således også de psykisk syge.
I forbindelse med Kanslergadeforliget i 1933 blev der givet nogle nye rettigheder til de psykisk syge.
Det samme har været tilfældet helt op imod vor egen tid.
Så for det demokratiske samfund har det været vigtigt hele tiden at give de psykisk syge bedre muligheder.
Nu er vi bare på vej til at gøre noget andet.
Det, vi oplever i øjeblikket, er et tilbageskridt i forhold til den demokratiske udvikling, der har været i gang.
Vi ændrer fundamentalt retstilstanden.
Tidligere har det været sådan, at man kun kunne bryde ind i et menneskes hjem, hvis der var tale om et menneske, der var kriminelt, og der lå en dommerkendelse; hvis der var tale om et menneske, som ikke var ved sine fulde fem; eller hvis der var tale om et menneske, som en læge havde erklæret for sindssyg.
Nu kommer der så en ny tilstand.
I det øjeblik, hvor man ikke har taget sin medicin eller/og har været tvangsindlagt tre gange inden for de sidste 3 år, skal politiet have mulighed for at trænge ind i ens hjem.
Det er altså en fundamentalt ny retstilstand.
Sagen er, at det kunne man måske godt støtte, hvis det var sådan, at der lå et klart empirisk bevis for, at det ville være klogt at gøre det.
Men problemet er, vil jeg sige til sundhedsministeren, at det gør der ikke, og det er også det, flere ordførere har været inde på.
De pårørende f.eks., som vi alle sammen får breve fra, vil ikke få løst deres problemer, fordi de fleste pårørendes store problem er, at deres syge familiemedlem ikke er tilstrækkelig sygt til, at vedkommende kan tvangsindlægges.
Det kunne man jo se på.
Er vi nødt til at gøre de regler mere fleksible, når det drejer sig om tvangsindlæggelse?
Nej, det vil det sandsynligvis ikke.
MANDAT har lavet en undersøgelse, der viser, at for hver gang, vi tvangsmedicinerer ca. 230 mennesker, kan vi muligvis redde ét menneske fra at blive kriminel.
Og det skal så vejes op imod den konsekvens, lovforslaget får for retstilstanden.
Det er baggrunden for, at jeg gerne endnu en gang vil appellere til sundhedsministeren – tak for vand, og tak for den venlige tone, den må man jo glæde sig over i disse tider – om, at lovforslaget bliver splittet op, så vi kan få lov til at stemme for alt det, vi faktisk synes er rigtig godt i det.
Birthe Skaarup (DF), 2006-02-28:
... psykoseteam.
Totalt enig.
Men det kan nu sagtens gå hånd i hånd med det her.
Jeg mener, at endemålet for behandlingen selvfølgelig må være, at patienten kan leve et raskt liv uden medicinering.
Og så må det jo være faglighed og teknologisk udvikling og andet, der er bestemmende for: Hvad er det så præcis for behandlingsforløb, der skal iværksættes omkring den enkelte patient for at sikre det mål?
Det skal jeg så ikke stå og kloge mig i, for det har jeg ikke nogen faglige forudsætninger for, men det bør selvfølgelig være det ultimative mål, selv om jeg nu også vil anholde den tendens, der nogle gange kan være til, at nogle – jeg siger ikke, at det er fru Birthe Skaarup – måske ligesom romantiserer det her område og siger, at hvis ellers bare vi snakker godt nok sammen og har nogle gode vilkår og nogle gode fysiske rammer, så skal alle nok blive raske.
Altså, det tror jeg måske er lidt at underkende, at her er der faktisk tale om en sygdom.
Men jeg skriver fuldt ud under på alt det, fru Birthe Skaarup sagde, og lad os så forfølge det spor, men lad os i øvrigt samtidig erkende, at det kommer ikke til at række til endestationen for alle patienters vedkommende, og dem, der ikke kommer med til endestationen, må vi så gøre noget målrettet for.
Anne Baastrup (SF), 2006-02-28:
Nu har vi jo fået et svar fra sundhedsministeren om, at et sted mellem 90 og 95 pct. af patienterne har gavn af medicin.
Den modsatte beskrivelse af det svar er, at et sted mellem 5 og 10 pct. ikke har gavn af medicin.
Når vi så dertil lægger, at man jo ikke har ret til selv at deltage i beslutningen om, hvilken type af medicin man får, har fru Helle Sjelle så overvejet, at det kunne være, at det er den her type af patienter, som ikke har været involveret og deltaget aktivt i behandlingen af sig selv, som flygter, som ikke forholder sig til deres medicin, og som derfor ryger ud af behandlingen?
Helle Sjelle (KF), 2006-02-28:
Nu vil jeg faktisk henholde mig til, at det er en revision af psykiatriloven, som vi behandler i dag, og ikke alle mulige andre forslag om, hvem man ellers også kunne tænkes at ville gribe ind over for.
Jeg henholder mig til, at der skal være nogle ganske klare regler overholdt og bestemmelser opfyldt for, at man i det hele taget kan gøre brug af tvungen opfølgning, og derudover har patienten altså også mulighed for at klage over, at der sker en tvungen opfølgning.
Majbrit Berlau (EL), 2006-02-28:
O.k., men Det Konservative Folkeparti har altså ingen problemer med at bryde med en generel praksis i dansk psykiatri om, at man skal være psykotisk, hvis man skal underlægges nogen form for tvang i behandlingen.
Det har Det Konservative Folkeparti ingen skrupler whatsoever med at gøre, det kan jeg forstå og udlede af det svar.
Så vil jeg godt stille et andet spørgsmål, og det er et spørgsmål omkring § 3.
Det er spørgsmålet om, at de foranstaltninger, den her lov lægger op til omkring tvang, også kan bruges for børn under 18 år og børn under 15 år, uden at forældremyndigheden inddrages på forhånd.
Det kunne jeg godt tænke mig at høre en kommentar til.
Vi er i Enhedslisten altså meget stærkt bekymrede over, at man udvider loven til også at gælde de her børn uden forældremyndighedens inddragelse på forhånd.
Helle Sjelle (KF), 2006-02-28:
Jeg skal blot anholde, at det, vi virkelig er nervøse for i den her sammenhæng, faktisk er, at der er en gruppe mennesker, som vi ikke på nogen måde i øjeblikket er i stand til at nå.
Det er faktisk dem, som vi i øjeblikket prøver på at hjælpe på bedst mulig måde, og det er derfor, vi går ind for en tvungen opfølgning.
Det er faktisk, fordi vi har en opfattelse af, at der er en gruppe meget svage patienter, en gruppe meget svage mennesker, som vi i øjeblikket med den gældende lovgivning ikke er i stand til at række ud til og nå på betryggende vis.
Man kan forestille sig flere forskellige scenarier, som fru Anne Baastrup jo nævner, men altså igen, det, jeg henholder mig til i denne her sag, er jo, at det er en læge, der faktisk i alleryderste nød kan sige, at en tvungen opfølgning ville være det mest hensigtsmæssige.
Jeg forventer naturligvis, at alle andre hensigtsmæssige muligheder er prøvet på det tidspunkt.
Det er ikke meningen, at det her skal være en sovepude, bestemt ikke.
Anne Baastrup (SF), 2006-02-28:
Amtsrådsforeningen har lige gennemført et såkaldt gennembrudsprojekt for at forhindre og nedbringe tvangen.
Et af de elementer, der har været i hele det her projekt, har været dialog, involvering af patienten, samtale osv.
Det har nedbragt tvangen.
Det, man nu gør, er, at man nu giver nye muligheder for tvang.
Føler fru Helle Sjelle, at det sådan er helt konsekvent tænkt fra regeringspartiernes side?
Helle Sjelle (KF), 2006-02-28:
Jeg forestiller mig bestemt ikke, at man neddrosler de ting, der allerede er sat i værk udeomkring, og som fungerer på ganske udmærket vis.
Det er jo ikke meningen, at det her skal være en erstatning for det.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2006-02-28:
Hvad er årsagen til, at Det Konservative Folkeparti ikke mener, at det at være psykisk syg er en sygdom på lige fod med alle mulige andre sygdomme?
Hvad er årsagen til, at Det Konservative Folkeparti ikke mener, at psykisk syge mennesker skal behandles på samme måde som alle andre syge?
Med andre ord, hvad er årsagen til, at Det Konservative Folkeparti godt kan støtte, at man kan lave en tvungen opfølgning over for et menneske, der er psykisk sygt, men ikke over for et menneske, der er somatisk sygt, f.eks. et menneske, der har sukkersyge og undlader at tage sin medicin, eller et menneske, der er stærkt overvægtig og undlader at holde sin diæt?
Helle Sjelle (KF), 2006-02-28:
Men jeg må også erkende, at der er en gruppe i dag, som vi ikke når, og som vi heller ikke har udsigt til at nå på nogen som helst andre måder, og der synes jeg, det er hensigtsmæssigt, at man prøver på at gå nogle andre veje.
Jeg føler også, at vi er nødsaget til at gå nogle andre veje, og det er derfor, at vi faktisk støtter, at man går ind og laver en tvungen opfølgning.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2006-02-28:
Hvordan kan fru Helle Sjelle vide, at der ikke er andre muligheder?
Der er jo faktisk iværksat en undersøgelse af den her patientgruppe for at finde ud af, hvad årsagen er til, at gruppen holder op med at tage sin medicin.
Den undersøgelse er ikke færdiggjort.
Hvad er så årsagen til, at fru Helle Sjelle kan stå her på Folketingets talerstol og sige, at der ikke er andet at gøre, når vi nu ikke har nogen som helst viden om den her patientgruppe?
Undersøgelsen er ikke færdig.
Lise von Seelen (S), 2006-02-28:
Hvilket indtryk gør det så på fru Helle Sjelle, at de fagfolk faktisk langt overvejende fraråder, at man ibrugtager denne her tvungne opfølgning?
Hvilket indtryk gør det på fru Helle Sjelle?
Helle Sjelle (KF), 2006-02-28:
Det gør naturligvis altid et indtryk, når der kommer nogle fagfolk med nogle relevante budskaber om netop det område, som de sidder og beskæftiger sig intenst med.
Så selvfølgelig gør det da et indtryk, men jeg har også noteret mig, at der altså er uenighed om, om hvorvidt det er en god eller en dårlig idé at indføre tvungen opfølgning.
Lise von Seelen (S), 2006-02-28:
Jeg tror, vi kan konstatere, at der er forskellige meninger, men langt den overvejende del af fagfolkene mener, at man skal afstå fra at bruge denne her mulighed.
Så vil jeg godt sige, at når der bliver sagt, at der er ikke nogen som helst andre veje at gå, så synes jeg, at det er dokumenteret her, at både udskrivningsplaner og koordineringsplaner ikke er brugt i den hensigt, som de egentlig er udarbejdet til.
Så vil jeg godt spørge fru Helle Sjelle, om ordføreren ikke kunne følge sig fristet af at sige: Skulle vi ikke lave et regelsæt, der gør, at vi får de her regler, som vi har, til at fungere i praksis?
Helle Sjelle (KF), 2006-02-28:
Jamen der skal da ikke være nogen tvivl om, at vi gerne ser, at der bliver gjort mere ud af de forskellige planer, der er mulighed for at benytte sig af i dag.
Jeg synes, det er ærgerligt, at man ikke har brugt dem mere, end man har.
Majbrit Berlau (EL), 2006-02-28:
Jeg skal lige starte med at sige på vegne af De Radikale, at de støtter forslaget.
De kunne desværre ikke selv være til stede i salen.
Der er to årsager til, at Enhedslisten er medforslagsstiller på dette forslag, og den ene er, at det ikke er et spørgsmål om, hvorvidt stofafhængige indtager stoffer.
Jeg tror, vi alle sammen har en klar intention og et ønske om, at der ikke er stofafhængige mennesker i samfundet, og jeg tror også, vi alle sammen ligesom Venstres ordfører er meget opsat på, at der skal etableres flere tilbud og tages flere initiativer for at sikre, at der kommer gode tilbud.
Nu er jeg jo selv socialrådgiver, så jeg kunne foreslå, at vi startede med at give en bedre behandlingsgaranti, så misbrugere kunne komme i behandling fra den første dag, de udtrykte motivation til det.
Men det er ikke det, vi behandler i dag.
Det, vi behandler, er spørgsmålet om, hvorvidt stofafhængige personer, som ikke har modtaget eller er faldet igennem et behandlingsforsøg, skal have en værdig tilværelse, og det skal de.
De skal have en værdig tilværelse i et sundhedsrum, hvor de har personale omkring sig, som er i stand til at tale med dem, hvor de kan få en kop kaffe, hvor de kan få vasket deres tøj, og hvor det også kan sikres, at de sprøjter, de sprøjter sig med, er rene.
Heroppe fra denne talerstol er der blevet sagt noget om, at der er en masse uklarheder i forslaget, og at det er derfor, man ikke kan støtte det.
Vi har bl.a. hørt Venstres ordfører sige det, men jeg mener, forslaget er rimelig klart: 72 steder rundtomkring i verden har man allerede etableret sundhedsrum, 72 steder er det blevet en succes, og 72 steder har man valgt ikke at nedlægge dem, fordi de har været en succes – forstået på den måde, at dødeligheden blandt narkomaner falder.
Jeg synes, det i sig selv er godt, at de mennesker ikke ligger og overdoserer sig med narko rundtomkring på gaderne, men faktisk har mulighed for at tage deres stof et sted, hvor der er uddannet personale til at støtte dem, og derfor synes jeg, det er fjollet, når man afviser forslaget på grund af, at det ikke er konkretiseret nok.
Det synes jeg faktisk det er.
Det er et spørgsmål, om de mennesker skal have en værdig tilværelse eller ikke skal have det, og om det skal ske i et sundhedsrum, som bevisligt fungerer godt rundtomkring i verden.
Så vil jeg bare lige sige, at der tikkede en mail ind til mig, inden jeg gik i salen.
Der står i den, at man netop har foretaget en opgørelse i Norge.
I Oslo oprettede man i februar sidste år i februar et sundhedsrum, og man har konstateret, at dødeligheden for de norske misbrugere er faldet.
Det tyske sundhedsministerium har i en pressemeddelelse oplyst, at dødeligheden fortsat er for nedadgående, efter at man har indført sundhedsrum, men vi kan konstatere, at i Danmark er antallet af døde narkomaner stagneret siden 1995, uanset de tiltag vi hidtil har gjort.
Derfor synes jeg, der i høj grad er brug for nytænkning i samfundet, og jeg mener, at sundhedsrum er en del af svaret.
Karen J. Klint (S), 2006-02-28:
Det er heller ikke for at forlænge debatten her, for det er rigtigt, at vi har noget tid.
Men der, hvor jeg synes at kæden hopper af, er, at vi hele tiden taler om, at vi skal minimere tvangen.
For der er jo tvangsforudsætninger, der skal være opfyldt, for at man kan gøre det her.
Man skal have været tvangsindlagt x antal gange, man skal have været tvangsbehandlet, eller man skal have været tvangstilbageholdt.
Så vi står med en person, som måske ufrivilligt har en god effekt af noget medicin, og når den gode effekt så sætter sig, er man parat til at udskrive, fordi vedkommende ikke længere opfylder kriterierne for at være tilbageholdt.
Der kan det lyde meget fornuftigt at sige, at vedkommende skal fortsætte med en medicin, når han eller hun kommer ud.
Men værktøjet, den tvungne opfølgning, giver jo ingen garanti for, at det menneske, der aldrig nogen sinde frivilligt har taget sin medicin inde på sygehuset, så frivilligt vil gøre det uden for.
Det er kun i kraft af, at vedkommende får trukket et trusselsbillede ned over hovedet, at det måske lykkes i en eller anden periode, men det er ikke en garanti.
Så man kommer jo til at udløse den tvang, hvis man bruger værktøjet.
Det er derfor, nogle af os siger: Var der ikke nogen sociale værktøjer, det var bedre at sætte fokus på i første omgang?
Få lidt mere analyse af årsag og virkning i stedet for bare at videreføre den tvang, man har adgang til inden for hospitalets mure, og også at kalde folk ind igen til korttidsbehandling, netop til det, der også står som omsorg.
Der er ikke meget omsorg i at blive hentet at politiet, få sin medicin og så gå hjem igen.
Men det er vigtigt at forstå, at det her instrument ikke står alene.
Alt det, som fru Karen Klint siger, er jeg enig i.
Det hele.
Lene Hansen (S), 2006-02-28:
Jeg vil meget gerne have lejlighed til at spørge den konservative ordfører, om holdningen hos De Konservative her på Christiansborg er clearet med holdningen i Københavns Borgerrepræsentation, hvor jeg forstår, at Mogens Lønborg allerede i september måned udtrykte et klart ønske om, at nu skulle man se at komme i gang, og nu måtte man etablere sundhedsrum.
Har det slet ikke affødt nogen dønninger hos De Konservative her på Christiansborg?
Helle Sjelle (KF), 2006-02-28:
Nej, det har det faktisk ikke.
Vi lytter selvfølgelig til de kommentarer, der kommer fra lokalt hold, ingen tvivl om det, men de har ikke givet anledning til, at vi har ændret mening.
Lene Hansen (S), 2006-02-28:
Nej, det kunne jeg næsten forstå på ordførerens tale.
Men det er jo lidt bemærkelsesværdigt, at når de mennesker, der virkelig ved, hvad problemerne er, og hvor skoen trykker, udtaler sig, bliver de arrogant og egentlig uden at tage hensyn til virkeligheden affejet med et: Vi står fast.
Jeg synes, det er vores fornemste opgave som politikere at følge med i den udvikling, der sker inden for forskningen, og jeg er helt sikker på, at Mogens Lønborg har fulgt med i udviklingen og er klar over, at der er et meget, meget stort potentiale i at forbedre narkomanernes livsvilkår ved at indføre sundhedsrum.
Er ordføreren uenig i det?