Jytte Andersen (S), 1998-10-28:
Jeg vil gerne takke Folketingets partier, som alle på nær måske et enkelt har tilsluttet sig de mål, de delmål og også de metoder, som er lagt ind i redegørelsen.
Det er jeg selvfølgelig glad for.
Det føler jeg mig også forpligtet på.
Jeg synes egentlig, at debatten i dag i hvert fald for den første dels vedkommende peger på, at det bliver en god dag for landets pensionister.
Der er så bred en opbakning her fra Folketingets partier til, at handicap ikke er noget, vi kommer tilbage til, når vi nu har fået udviklet det ideelle samfund.
Men som fru Dorit Myltoft meget rigtigt sagde, er en del af vores mulighed for at udvikle det ideelle samfund faktisk, at alle er med, og det er jo lige præcis det, som det også drejer sig om for regeringen.
Det er faktisk også det, der er baggrunden for, at de afsnit om reel ligebehandling, om den gensidige respekt for hinanden er lagt ind i regeringsgrundlaget som en meget præcis vision, som gerne skulle realiseres i denne regerings levetid.
Den bliver selvfølgelig lang, men jeg vil i hvert fald så godt give tilsagn om, at vi gerne vil have den vare leveret så hurtigt, som det overhovedet er muligt.
Jeg synes, at fru Lissa Mathiasen stillede rigtig gode spørgsmål, om det virkelig kan være rigtigt, at man nogle steder som handicappet kan opleve nogle uoverstigelige barrierer, som bare med nogen omtanke og nogen planlægning kunne være undgået, så der reelt kunne være skabt ligestilling.
Jeg synes også, fru Lissa Mathiasen meget rigtigt pegede på, at det kommer alle til gavn.
Den anden del af handicappolitik er, at det ikke er noget, vi gør for nogle, det er noget, vi gør for os alle sammen, fordi det skaber en større mangfoldighed, et bedre demokrati, et bedre arbejdsmarked og et bedre kulturliv, når alle er med.
Fru Gyda Kongsted var inde på, at det var vigtigt, at bygningsreglementet var præcist og klart.
Det er jeg meget enig i, og det er faktisk også sådan, at når det udvalg, som i øjeblikket sidder og arbejder med en tilgængelighedsstandard, er færdigt, vil den standard skulle indarbejdes i bygningsreglementet.
Så det er jeg meget enig i. Sådan som jeg har fået det oplyst, er arbejdet ikke helt færdigt endnu, men det er ved at blive færdigt.
Og inden det endelige bygningsreglement med de præciseringer, som fru Gyda Kongsted gav udtryk for at også Venstre ønsker, er færdigt, vil der selvfølgelig være en høring i de relevante handicaporganisationer.
Samtidig vil der være en høring i byggeriets organisationer, for det er jo lige så vigtigt, at byggeriets organisationer faktisk forstår, at det her er noget, som vi mener alvorligt, og at det derfor skal ind i bygningsreglementet.
Til hr. Jens Heimburger vil jeg godt sige, at jeg var glad for hans meget klare tilkendegivelse om, at Venstre støtter, at regelsættet skal håndhæves.
Det er selvfølgelig ikke, fordi vi er vilde med, at der skal være så store bødestraffe som muligt, og at der skal gives så mange bøder som muligt.
Det er det i og for sig ikke; det er, fordi vi gerne vil have, at sanktionssystemet skal være så skrapt, at det virker forebyggende, så der ikke er nogen, der falder for fristelsen til at springe over, hvor gærdet er lavest, og måske nøjes med - som en af ordførerne var inde på - at lade noget af det sive ind, så det alligevel kommer med, eller ikke får noget med, som måske burde have været med.
Så mere retshåndhævelse og højere bøder, det vil vi faktisk meget gerne have præciseret - ikke bare for at der skal gives bøder, men for at det skal virke præventivt, så der altså ikke er nogen, der falder for fristelsen til at springe over, hvor gærdet er lavest.
Spørgsmålet om dispensationer synes jeg også jeg lige vil nævne her.
Dér er det vigtigt at få lavet regelsættet for, hvornår der kan gives dispensationer sådan, at det bliver præcist og klart, og det vil sige, at de skønsmuligheder, som kommunerne har med hensyn til, om de i et konkret tilfælde kan give en dispensation eller ikke, skal indsnævres og være klart og præcist.
Med andre ord skal man ikke kunne give dispensationer med, jeg havde nær sagt løs hånd.
Det er der nu heller ikke mange kommuner der gør, vil jeg så sige.
Men der er, som fru Lissa Mathiasen sagde det, tale om en dispensationsprocent på omkring 13. Så der gives altså dispensationer, som man måske godt kunne være foruden, og det er baggrunden for, at dispensationsmulighederne skal strammes lidt op.
Det var noget af det samme, fru Pernille Frahm var inde på.
Og jeg takker selvfølgelig for rosen fra fru Pernille Frahm, og selv om den var svær at få afleveret, tager jeg det alligevel til indtægt for, at den var alvorligt ment.
For det er klart, at hvis vi kommer med nogle forslag, som vi gerne vil gå i gang med, og vi i dag kan konstatere, at vi har det samlede Folketing bag os, så skaber det jo en særdeles stærk forpligtelse til mig om også at få det sikret så hurtigt som muligt, og det vil jeg selvfølgelig være meget bevidst om.
Jeg er også meget enig med fru Pernille Frahm - jeg tror, det var fru Pernille Frahm, eller også var det fru Annie Lunde; jeg ved ikke, hvem der har en aktie i forslaget, og det er sådan set også ligegyldigt - i, om jeg så må sige, opfordringen til at huske på, at ombudsmandsinstitutionen nu faktisk har fået mulighed for også at have det kommunale og det amtskommunale med i sin tilsynsforpligtelse.
På den konference, vi her i september måned havde med kommunerne og handicaporganisationerne, og som er blevet omtalt et par gange, havde jeg bedt ombudsmand Hans
Gammeltoft-Hansen om at komme og sige noget om sine mål og sine visioner for det nye arbejde.
Og det, jeg synes var meget flot af Gammeltoft-Hansen, var, at han havde prøvet at sætte sig i de handicappedes sted, og han nævnte nogle eksempler på det, bl.a. at toiletterne på en institution, som han havde haft tilsyn med, ikke havde haft døre, fordi det var så upraktisk og besværligt at have døre på toiletterne, når der var kørestole og andre tekniske hjælpemidler osv.
Og han havde så spurgt personalet på den institution: Hvordan ville I selv have oplevet det, hvis I var blevet bragt i den situation? Det synes jeg faktisk var en meget god indfaldsvinkel.
Og det er dermed også en tilslutning til, at man skal bruge Folketingets ombudsmandsinstitution, som både har modet og viljen til at sætte sig i de handicappedes sted med hensyn til de tilsynsforpligtelser, den har over for kommunerne og amterne.
Hr. Egil Møller siger, at staten bør gå foran, og spørger, om regeringen vil afsætte flere penge, og dér vil jeg godt sige, at vi har i øjeblikket en pulje på 20 mio. kr., som er en pose penge, hvorfra man kan optage lån, hvis man skal indrette nogle bygninger med kontorer eller andre arbejdspladser mere handicapvenligt.
Dermed være ikke sagt, at behovet ikke er til stede, men dermed er det signaleret, at der faktisk er nogle penge, så man kan optage relativt billige lån, når man skal bygge om og dermed skabe tilgængelighed.
Der er også afsat 6 mio. kr. til at skabe forandringer på de offentlige institutioner, som vi her i huset har med at gøre, og dér vil jeg godt nævne, at vi har tre ting under planlægning.
Og noget af det, der har været omtalt af mange ordførere, nemlig forbedringer af adgangsforholdene her til Folketinget, er med i vores plan.
Det andet er etablering af et handicapvenligt mødecenter i Slotsholmsgade 12. Og det tredje er at skabe bedre adgangsforhold til Christiansborg Slotskirke.
Og der kan komme andre forslag, og dem modtager vi selvfølgelig også meget gerne.
Men lige i dette øjeblik er det altså ikke penge til at rykke frem på banen, der mangler, men faktisk for nogles vedkommende mere viljen og lysten til at komme i gang. Det er klart, at hvis der under finanslovforhandlingerne skulle være et ønske om flere penge, er det et forhandlingsspørgsmål. Men jeg skønner i hvert fald ikke lige i dette øjeblik, at det er penge, det handler om.
Men jeg synes, de handicapkonsulenter, der er ansat i AF-regionerne, gør et eminent godt stykke arbejde på arbejdsmarkedsområdet, og det er, fordi de har eneansvaret for det og alene har den forpligtelse at se på, om arbejdsmarkedet er indrettet på den måde, som det skal være. Det er klart, at 14 eller 15 handicapkonsulenter i AF ikke kan klare hele arbejdsmarkedet, og derfor er jeg også enig i opfordringen fra bl.a. fru Lissa Mathiasen om, at vi skal alle bære ansvaret, ikke bare den offentlige sektor, men også den private.
Men hvorvidt der kan udvikles nogle »handicappatruljer«, som skal være indpiskere med hensyn til ikke blot at få ændret holdningerne, men også at få ændret de konkrete barrierer, synes jeg, vi kan komme tilbage til.
Det vil jeg meget gerne diskutere med Boligudvalget og selvfølgelig også i det tværministerielle udvalg, som er nedsat om dette her.
Til fru Dorit Myltoft vil jeg sige, at jeg tilslutter mig synspunktet vedrørende arkitekterne.
Og kulturministeren og jeg har en plan om som et led i den arkitekturpolitiske idékatalog og handlingsplan at forsøge at bygge en bro - og vi vil ikke bare forsøge på det, vi vil gøre det - over de forståelseskløfter, der muligvis kan være mellem arkitekterne og handicaporganisationerne.
Og i den forbindelse vil vi indbyde organisationerne og arkitekterne til en konkret konference om det, for de broer skal simpelt hen bygges.
Og det er noget af det, som vi ministre og selvfølgelig også regeringen som sådan skal understøtte, og det skal også understøttes i deres uddannelse og deres efteruddannelse.
Men jeg oplever altså ikke, at der er en meget voldsom kløft dér, men måske nok, at der en mindre forståelseskløft i dette øjeblik, og den må vi have udjævnet.
Til hr. Flemming Kofod-Svendsen vil jeg sige, at jeg gerne vil følge de to opfordringer, som kom fra Kristeligt Folkeparti, nemlig om, at det her skal følges op, og at handicappolitik ikke skal stå alene som noget helt særligt, som vi kommer til nederst på dagsordenen, men i virkeligheden er en meget vigtig og integreret del af den samlede politik, hvad enten det gælder boligpolitik, uddannelsespolitik, kulturpolitik, trafikpolitik, eller hvad det nu måtte være.
Så tak for tilslutningen til redegørelsens signaler om, hvor det er, vi skal sætte ind.
For vi står over for en forpligtende opgave, og det er et sejt træk, og vi skal have alle med, hvad enten det drejer sig om kommunale myndigheder eller private aktører såsom bygherrer og arkitekter osv. eller uddannelsesinstitutioner.
Og så står vi altså konkret med en mere konsekvent retshåndhævelse af handicapkravene, større bødestraffe og dispensationer, som ikke skal gives med løs hånd, men hvor grundlaget for dispensationerne klart skal præciseres.
Og vi står over for, at vi skal have etableret en konference, som bygger bro mellem arkitekter og bygherrer.
Og vi står over for - og det ser jeg meget frem til - at tilgængelighedsstandarden skal bygges ind i bygningsreglementet og dermed gøre bygningsreglementet til et mere sikkert grundlag for de visioner, som regeringen har.
Sluttelig vil jeg sige: Det er blevet sagt flere gange i debatten her, at alle skal være med, og den bemærkning vil jeg tilslutte mig, for jeg tror, vores samfund bliver rigere, mere menneskeligt og mere mangfoldigt, hvis alle kan være med, hvad enten man er i stand til at bevæge sig rask og hurtigt hen ad fortovet eller man har nogle problemer med sit fysiske handicap, som denne redegørelse jo først og fremmest handler om, men der kan jo også være andre handicap, som det er lige så nødvendige at få taget op og få kigget på.
Så tak for tilslutningen og tak for de mange gode og venlige bemærkninger undervejs!