Kim Behnke (FP), 1999-05-27:
For ca. 10 timer siden indledte statsministeren debatten med meget korrekt at kundgøre, at det nok ville blive den sidste afslutningsdebat i dette århundrede.
Jeg vil gå så vidt som til at sige, at det bliver nok den sidste afslutningsdebat i dette årtusinde.
Så selvfølgelig må det for statsministeren være en særlig begivenhed, ikke mindst når man tænker på, at det også i øjeblikket er 150-året for vores grundlov, som jo danner rammer om demokratiet og parlamentarismen i Danmark.
Men der er en anden begivenhed, som er knap så festlig og knap så glorværdig, men som også gør, at denne her afslutningsdebat har været lidt speciel i forhold til det, vi plejer at have.
Det er nemlig sådan, at Danmark er i krig.
Ja, godt nok er det regeringens opfattelse, at danmark ikke er i krig, men vi er i øjeblikket i gang med det, man kalder en humanitær aktion i Serbien og til dels i Kosovo.
Det siger jeg ikke, fordi Fremskridtspartiet er i tvivl om, hvorvidt der skal være støtte til den indsats, som NATO yder, men fordi vi mener, at det folkeretligt er forkert, at man forsøger at løbe fra det ansvar, der følger med, når man er i en egentlig krig, og at man derfor leger sprogligt kispus, når man forsøger at efterlade det indtryk, at NATO blot er i gang med en humanitær aktion.
Når Fremskridtspartiet støtter NATO's indsats, så gør vi det, fordi vi ønsker at få stoppet Milosevic.
Vi vil nemlig ikke bringes i den situation, at en nationalistisk og socialistisk leder som Milosevic får lov til at brede den etniske udrensning til hele Europa. Den fejl har Europa nemlig begået én gang, én gang for meget, og det må ikke ske igen.
Hvorfor var der ikke nogen, der stoppede Hitler i tide?
Derfor vil jeg have det sådan, at den dag mine børn og børnebørn spørger mig: Hvad gjorde I, da Milosevic startede etniske udrensninger, godt nok langt fra Danmark, i Kosovo, men alligevel i Europa? Så skal svaret være, at vi forsøgte med alle midler at stoppe manden - et forsøg, som skal bringes til succes.
Mens der er mange politikere, ikke bare i Danmark, men også i resten af NATO-landene, der gør sig kloge på, hvordan og med hvilke midler man skal føre aktionen eller krigen i Serbien, så er det Fremskridtspartiets opfattelse, at vi politikere gør bedst i at overlade det til ledelsen i NATO.
Historien viser, at alt for mange krige har fået absurde afslutninger, fordi politikerne har blandet sig, fordi politikerne ikke brød sig om, hvad krigens rædsel i virkeligheden er.
Ikke desto mindre skal vi komme med en vurdering.
Og vores vurdering er, at det på nuværende tidspunkt ville være forkert at sætte landstyrker ind.
Vi mener nemlig ikke, at landstyrker skal medvirke som fredsskabende styrker. Men det er klart, at den dag der er en fred at bevare, ja, så skal Danmark naturligvis deltage i at bevare den fred.
Vi er fuldstændig enige, når statsministeren i sin afslutningstale erklærer, at det, der foregår i Kosovo, ikke er acceptabelt, at vi ikke på den klode, vi lever på, og med den viden, vi har i dag, kan acceptere, når der foregår den form for systematisk etnisk udrensning. Men vi savner, at regeringen, at Europa, at NATO er lige så fast i kødet, når det drejer sig om den udrensning, der foregår eksempelvis i Tibet.
Bevares, den danske regering var jo da på et tidspunkt modig og kom med erklæringer imod det kinesiske regime.
Men lige så snart vi blev truet på vores brød, så faldt man tilbage til ikke at kritisere kineserne for det, der foregår i Tibet.
Vi kan heller ikke lade være med at tænke på, at der i øjeblikket i Nordkorea er titallige, tyvetallige
tredivetallige - ingen ved det jo - millioner mennesker, som sulter og lever under et kommunistisk åg og diktatur.
Dér savner vi også, at man fra verdenssamfundet går ind og siger: Det kan vi ikke acceptere, vi er nødt til at få stoppet det, der foregår.
For Fremskridtspartiet må og skal NATO i de militæraktioner, der foregår, være omdrejningspunktet.
Sådan skal det være nu, og sådan bør det også være i fremtiden.
Derfor er det Fremskridtspartiets opfattelse, at det er forkert, når man forsøger med forskellige midler at bringe NATO-diskussionen ind på det europæiske bord og gøre det til en del af EU-samarbejdet.
Vi er modstandere af, at man flytter sikkerheds- og forsvarspolitikken ind i EU, både fordi medlemslandene ser så forskelligt på sagerne, men også fordi EU's formål er et andet.
EU's formål skal efter Fremskridtspartiets mening være et frihandelssamarbejde, og i et frihandelssamarbejde samarbejder man ikke om militære spørgsmål.
Og det foregår jo udmærket i NATO's regi.
I det øjeblik man flytter militære, sikkerhedspolitiske og forsvarspolitiske spørgsmål over på EU's bord, er vi meget bekymrede for, at konsekvensen af det bliver, at der vil ske en langsom, men sikker tilbagetrækning af den amerikanske og den canadiske interesse for at deltage. Mange af de opgaver, som der er lagt op til at man på Kølntopmødet vil lægge i EU-regi, skal efter vores mening derudover ligge i OSCE-regi.
Vi synes, at den organisation, som i nyere tid har været den største og bedste nyskabelse i Europa, er OSCE.
Selve det, at man har et samarbejdsforum, hvor også russerne er med på lige fod, men hvor man har alle de europæiske lande med, er vigtigt, når der skal træffes store sikkerhedspolitiske beslutninger i Europa.
Og når man i længden skal sørge for at bevare freden, menneskerettighederne og sikkerheden i Europa, ja, så er vi nødt til alle sammen at være enige om det.
Det kan ikke nytte noget, at det kun er et halvt eller et kvart Europa, der træffer de beslutninger.
Der har i dag været en del diskussion om de danske EU-forbehold, og det er jo klart; de er konstant til udfordring.
Efter Fremskridtspartiets opfattelse er det på nuværende tidspunkt alt for tidligt at tale om en fornyet afstemning om de danske forbehold.
Uanset om den afstemning må komme næste år eller næste år igen, vil vi fra Fremskridtspartiets side fortsat anbefale, at de danske forbehold står ved magt, fordi den europæiske udvikling i EU er så dynamisk, som tilfældet er. Den ØMU og den fælles mønt, euroen, som nogle taler så varmt for, har eksisteret i så kort tid, at det på nuværende tidspunkt er umuligt at vurdere, om det er en succes, og om det er noget, Danmark skal tilslutte sig.
Derfor vil Danmark med fordel kunne vente med at tage stilling, til vi ser, om tingene virker.
De danske virksomheder, der har brug for at handle i euro, kan gøre det allerede nu, og de danske turister, som gerne vil have euro, når de rejser på turistrejser, ja, de kan få det, lige så snart landene indfører euroen som fælles mønt.
Der er ingen grund til, at Danmark skal deltage.
Med rette har diskussionen i dag også drejet sig en del
om EU-samarbejdet
, og når Fremskridtspartiet vil være at finde på stemmesedlen den 10. juni, ja, så er det, fordi der er brug for de synspunkter, Fremskridtspartiet har, i EU.
Det Parlament, vi har haft siddende de sidste 5 år, har ikke gjort sit arbejde særlig godt.
Det var Parlamentets skyld, eller rettere sagt den socialistiske gruppe i Parlamentets skyld, at Kommissionen fik lov til at fortsætte med sin svindel og plat.
Det var Parlamentets skyld, at man ikke fik en løsning på problemerne med lønningerne og med det manglende fremmøde osv.
Når danskerne den 10. juni skal sammensætte et nyt Parlament, ja, så er det kun de 16 pladser, vi sammensætter i Danmark.
Men det er vigtigt, at de 16 repræsentanter, der kommer fra Danmark, bliver 16 danske stemmer i Parlamentet, og vel at mærke 16 danske stemmer, der vil blive hørt og vil kæmpe for de danske synspunkter.
Allerede nu ligger det klart, at den situation, som vi har i Kosovo, med så forfærdelig mange flygtninge, nødvendigvis betyder, at der skal gøres en indsats.
Det er en indsats, som vi fra Fremskridtspartiets side har støttet, når det gælder den indsats, der foregår i nærområdet, hvorimod det er Fremskridtspartiets opfattelse, at det er forkert, at vi er begyndt at tage flygtninge til Danmark.
Ikke fordi vi har noget imod, at man tager flygtninge til Danmark som sådan, men fordi problemet er, at de automatisk kommer til at blive her.
Det har tidligere i dag været diskuteret, om ikke det er rimeligt, at vi tager syge, handicappede, ældre og børn osv., som har brug for hospitalshjælp osv., til Danmark.
Dertil er jeg nødt til at minde om, at det var Fremskridtspartiet, der fremsatte forslaget om at udstationere et dansk hopitalsskib i nærområdet og give mulighed for så tæt på som overhovedet muligt at hjælpe de mennesker, der har brug for lægelig behandling.
Det er et område, hvor Danmark har god erfaring, og det er et område, hvor vi kan gøre en god og stor indsats. I det hele taget synes vi, det er lidt beskæmmende, når vi ser på, hvor mange penge vi har bevilget fra dansk side til hjælp i nærområdet, at så er det under halvdelen af, hvad vi har bevilget og hvad det kommer til at koste for de ca. 3.000 flygtninge, der er kommet til Danmark.
Vi mener, at den samlede bevilling primært burde være gået til at hjælpe i nærområdet, specielt nu, hvor vi ser, hvor mange mennesker der rent faktisk er strømmet til flygtningelandsbyerne.
Den diskussion, som har stået på i mange år omkring flygtninge- og indvandrerproblemer i Danmark, har ganske mange avisledere erklæret nu er forbi, fordi Kosovosituationen har fået danskerne til at vende sig i en retning, hvor man støtter dansk flygtninge- og indvandrerpolitik.
Det er ikke vores opfattelse, at situationen er så enkel, for som Jyllands-Posten kunne fortælle den 20. april 1999, da man refererede en undersøgelse, som Rockwool Fonden har gennemført, er der jo fortsat meget store problemer med de indvandrere, vi har i Danmark.
Ja, det første problem er, at det er ganske dyrt.
Det er dyrt, det er mange penge, som vi bruger i det danske samfund på forholdsvis få mennesker.
Et andet område, hvor regeringen ikke holder sig tilbage, når det gælder merbevillinger, er i spørgsmålet om kulturpolitikken.
Vi synes, det er forkert, at man har lavet en aftale om Det Kongelige Teater.
Ikke fordi vi har noget imod, at der bliver etableret nye og bedre faciliteter, men vi synes, det er forkert, at man bruger skatteydernes penge til projektet.
Vi har svært ved at forstå, at Folketingets flertal kan se de ældre i øjnene, som står på venteliste til at få en plejehjemsplads med besked om, at vi har ikke råd til at bygge plejehjem, men vi har råd til over den tid, aftalen om Det Kongelige Teater løber, at bruge op mod 1½ mia. kr. på det projekt.
De samme penge kunne have givet i størrelsesordenen 2.500-3.000 plejehjemspladser.
Det kunne have hjulpet en masse mennesker, og det kunne have hjulpet nogle af de svageste i vores samfund, men den vilje har der ikke været i Folketinget.
I det hele taget synes vi, den her folketingssamling har været en dårlig folketingssamling for de svageste i vort samfund.
De mange vedtagelser, som Folketinget har foretaget, og de mange projekter, der er blevet søsat vedrørende afhjælpning af problemerne på sygehusene, er fortsat ikke blevet til noget.
For den, der er syg, for den, der er på venteliste, sker der alt for lidt.
Specielt med hensyn til de mennesker, der er så uheldige at blive ramt af kræftsygdomme, må man sige at vi i Danmark er langt, langt bagefter.
Vi synes selvfølgelig, det er spændende, at sundhedsministeren har søsat et projekt, der går ud på, at vi danskere i gennemsnit skal leve 2 år længere, men det hjælper jo ikke meget, hvis man i de 2 års længere levetid bliver syg og så ikke kan komme til seriøs sygehusbehandling.
Derfor er det vores opfattelse, at sundhedsministeren i mindst lige så høj grad burde bruge sine kræfter og sin interesse på at sørge for, at vores sygehusvæsen fungerer.
Vi synes også, det er beskæmmende, at man den 6. maj kunne læse i avisen, at Københavns Kommune har planer om at nedlægge 500 plejehjemspladser, og at vi i dag kan læse i avisen, at fremtidens pensionister selv kommer til at betale, hvis de ønsker hjemmehjælp.
Det kan vi ikke være bekendt.
De ordførere, der i dag har været inde på, at det danske samfund er et rigt samfund, glemmer, at de her mennesker ikke føler, at Danmark er et rigt samfund.
Når vi nævner det fra Fremskridtspartiets side, er det ikke, fordi vi ønsker at føre nogen overbudspolitik, men fordi vi ønsker, at der skal føres en anstændig politik.
Det er ikke overbud, når vi vil have en politik, der behandler syge og ældre i det danske samfund på en ordentlig måde.
Og den kassetænkning, hvor man snart hævder, at det er kommunernes skyld, og snart hævder, at det er amternes skyld, kan den enkelte borger ikke bruge til noget som helst.
Derfor bør regeringen og derfor bør Folketinget vise sig sit ansvar voksent og sørge for, at de her ting kommer til at fungere.
Statsministeren sagde, at vi i det danske samfund har en social gæld, og svaret på det er naturligvis: Ja, det har vi.
Så erkendte statsministeren også, at vi jo unægtelig har
en pengegæld, som skal betales tilbage, og det er fuldstændig korrekt.
Det glæder os selvfølgelig i Fremskridtspartiet, at mange års ihærdig indsats fra vores side har fået regeringen til at sætte det her punkt øverst på dagsordenen.
Men selv om man fra regeringens side nu bryster sig af, at man begynder at betale tilbage på gælden, så er kendsgerningen jo, at med en statsgæld stadig væk på op mod 600 mia. kr. vil der gå mindst 10 år - mindst 10 år - med den nuværende afviklingssats, før man kan sige, at statens gæld er betalt tilbage.
Og det skal vel at mærke ikke være det, som regeringen hidtil har haft som sit væsentligste bidrag til at få gælden nedbragt, nemlig at man skaber nye indtægter.
Det er også nødvendigt, at man tager et bandeord for regeringen som besparelser i sin mund og sørger for at få begrænset den offentlige sektors vækst. En af de ting, der jo nok piner regeringen i øjeblikket, er, at der er problemer med betalingsbalancen.
Dengang regeringen kom til i 1993, erklærede økonomiministeren, at med det store betalingsbalanceoverskud, der var på det tidspunkt, »var der råd til at bruge lidt af betalingsbalancen«, og det, man skulle bruge af betalingsbalancen til, var at få nedbragt den alt for store ledighed i Danmark.
Og jeg skal love for, at man har brugt af betalingsbalancen: Man har brugt af betalingsbalancen i et sådant omfang, at vi nu er kommet i underskud igen.
Der er mange metoder til at få bragt underskuddet ud af verden på.
Vi synes, det er fejt, når regeringen og ikke mindst Socialdemokratiet, men også Det Radikale Venstre, i dag bruger taletiden til at fortælle, at det er de danske borgeres skyld, det er de danske forbrugeres skyld, at der kom underskud på betalingsbalancen, for det er jo bestemt ikke tilfældet.
Grunden til, at der er underskud på betalingsbalancen, er jo, at vi har manglende eksportmuligheder.
Vi har tabt på landbrugseksporten, vi har tabt på industrieksporten, ja, vi har tabt på stort set alle eksportmarkeder de senere år.
Og det har vi, fordi vi taber konkurrenceevne.
Det er ikke kun, fordi landbruget i en kort periode har dårlige afregningspriser for grise, nej, det er, fordi der er krise i mange af de forskellige industrivirksomheder.
Derfor var det også skuffende, at statsministeren ikke havde et eneste ord i sin tale tilovers for det erhvervsliv, som jo altså betaler hele det danske samfund.
De 26.000 job, der er tabt i industrien, er primært eksportorienterede job.
Det er folk, der ikke længere er med til at forbedre betalingsbalancen, det er folk, der ikke længere er med til at skabe værdier i det danske samfund, og det går naturligvis ikke i længden.
Der er brug for, at konkurrenceforholdene bliver forbedret.
Og dér har vi med overraskelse lyttet, når den socialdemokratiske ordfører, hr. Jacob Buksti, i dag et par gange har erklæret, at det er industriens egen skyld, for man kunne lade være med at give så meget ved lønforhandlingerne.
Det synes jeg er et budskab man skal gøre noget mere ud af i Socialdemokratiet at markedsføre sig med hen over sommeren, for hvis industrien har givet for meget i løn, må det nødvendigvis være, fordi arbejderne også får for meget i løn.
Det synes vi ikke er tilfældet i Fremskridtspartiet.
Vi synes, metoden til at bringe konkurrenceforholdene i orden igen, er, at man belønner de trækdyr, der hver dag møder på arbejde, og at man belønner de virksomheder, som yder en indsats for den danske økonomi.
Og noget af det, som det kniber gevaldigt med i Danmark, er jo at få flere til at være selvstændige erhvervsdrivende.
Man har fra regeringens side erkendt, at de administrative byrder måske er lige i overkanten af, hvad der kan tiltale en ung dreng eller pige, når de skal starte egen virksomhed.
Men i stedet for at afskaffe en del af de administrative byrder, ja, så er svaret, at man kan henvende sig til et konsulentfirma og bede dét om at udfylde skemaerne til Danmarks Statistik og til andre offentlige myndigheder.
Det er efter Fremskridtspartiets mening en pseudoløsning.
Det fjerner fokus fra det, der er problemet, nemlig at vi har for meget bureaukrati.
Men jeg er også nødt til at sige, at de folk, der så endelig godt kunne tænke sig at starte egen virksomhed og f.eks. spare op på en etableringskonto, ja, de får sig jo altså noget af en overraskelse, når så pengene bliver udbetalt fra etableringskontoen og de så kommer i den situation, at de kommer til at betale 133 pct. skat af de penge, de har sat ind. Og det er ikke et tal, der er taget ud af den blå luft.
Han skal betale 133 pct. i indkomstskat, blot fordi han har været - ja, efter skattemyndighedernes mening - så dum at sætte penge ind på en etableringskonto.
Det er den slags sager, der gør, at folk ikke tør starte egen virksomhed i Danmark.
Men noget andet er jo også, at mens vi har haft travlt med at give lønforhøjelser i den offentlige og private sektor, så har mange inden for forskellige erhverv oplevet en massiv lønnedgang.
Jeg skal minde om, at timelønnen i landbruget er faldet med omkring 38 kr. i timen fra 1997 til 1998.
Det bliver den folketingssamling, der skal bringe Danmark ind i år 2000, og Fremskridtspartiet vil naturligvis give Danmark en hånd ind i det nye årtusind.
Vi håber, at en række af de samarbejder, vi har haft med regeringen i den forgangne samling, har givet regeringen mod på og vilje til at turde lave politiske aftaler med Fremskridtspartiet i den kommende samling.
Vi er klar til at være med, og det forventer vi også at regeringen er, sådan at vi i fællesskab kan bringe landet ind i det nye årtusind.