Marianne Jelved (RV), 2003-01-16:
I Danmark har vi det såkaldte ministerstyre.
Det vil sige, at ministeren i politisk og retlig henseende har et meget stort, meget udstrakt ansvar for sit ministerområde.
Ministeren er den eneste person i ministeriet, der har demokratisk legitimitet.
Sådan beskrives det i redegørelsen fra den 4. oktober 2001, og jeg er helt enig.
Kun ministeren går ved et ministerskifte i et ministerstyre.
Det betyder, at enhver minister uanset person og partifarve skal kunne og kan forvente at få en helt igennem loyal betjening af embedsmændene i ministeriet, således at ministeren kan udføre alle sine opgaver som minister.
Det gælder også, når man som minister skal gennemføre regeringens politik.
Og det gælder i øvrigt også, når det drejer sig om folkeafstemning, fordi en folkeafstemning udmærket kan være vejen til at gennemføre en regerings politik.
Derfor skal en minister også kunne forvente at få kvalificeret politisk-taktisk sparring af sine embedsmænd,
ikke mindst fra en departementschef
selvfølgelig til den partipolitiske neutralitet i ministeriet.
Det er vigtigt, at der er en generel tillid til det arbejde, centraladministrationen dagligt udfører.
Det er også vigtigt, at et ministerium kan formidle sit stofområde til offentligheden og kan betjene pressen.
Det er faktisk en del af et ministeriums og en ministers opgave.
De såkaldt særlige rådgivere har helt særlige vilkår.
De kommer og går med ministeren.
Vedkommende nyder ikke samme beskyttelse som de øvrige embedsmænd, og den beskyttelse, som de øvrige embedsmænd har, er jo nødvendig for, at ministeren kan blive sagt imod af sine embedsmænd.
Det er faktisk meget centralt i ministerstyret. Derfor har vi, når man har særlige rådgivere på særlige vilkår, også den situation, at der er en embedsmand i systemet, som er helt afhængig af sin minister.
Det forhold bør indgå i det udvalgsarbejde, som nu bliver sat i gang med henblik på at præcisere vilkårene.
Mange af de særlige rådgivere kommer fra andre miljøer end centraladministrationen, bl.a. fra journalistiske miljøer, dagblade f.eks, og jeg forventer ikke, at journalister, der er ansat på et dagblad, er ansat til at sige sandheden.
Jeg forventer sådan set, at de er ansat til at få andre til at sige sandheden.
Men de er i hvert fald »opdraget« i en helt anden kultur og med en helt anden hensigt.
Derfor er det jo også vigtigt, at de forstår, når de bliver ansat som særlig rådgiver, at der gælder særlige omstændigheder i et ministerium.
Man må ikke vildlede, fagligheden og sandhedspligten skal overholdes, og der er altså nogle særlige ansættelsesvilkår ved at være ansat i en centraladministration, selv om det er som særlig rådgiver.
Pressemedarbejdere bør alle ministerier efter min mening have.
Men fordi der i et ministeries telefon står en titel af den karakter eller en anden lignende, er medarbejderen ikke nødvendigvis en særlig rådgiver i den forstand, vi drøfter det i dag.
Når Det Radikale Venstre i sin tid accepterede Bundgaard-Nielsen-udvalgets nedsættelse, og vi accepterede muligheden for at ansætte det, vi i dag kalder særlige rådgivere, er det bl.a., fordi der var et flertal bag den tidligere regering, der gik ind for det.
Men det er ikke uproblematisk, og derfor er Det Radikale Venstre i dag medforslagsstiller til vedtagelsen om et sagkyndigt udvalg
, fordi vi mener, det kan bidrage til at belyse de problemer og konfliktområder, der kan være, og som allerede er her.
Vi mener, at det danske ministerstyre skal bevares, og derfor skal de såkaldte særlige rådgivere kunne fungere inden for det ministerstyre.
ikke, vi kan have det, vi kalder særlige rådgivere.