Thor Pedersen (V), 2002-04-17:
Jeg vil konstatere, at der vel har været en debat, som man kunne forvente, med en fastholden af forskellige standpunkter, og nogle er rigtige, og nogle er forkerte.
Jeg må konstatere, at standpunkter fra V og K og til dels fra Det Radikale Venstre og Dansk Folkeparti langt hen ad vejen hviler på virkelighedens grund, og så er der andre påstande, som er lidt ejendommelige, eller som må bero på, at man har skiftet politik.
Derfor tillader jeg mig at starte med hr. Klaus Hækkerup, for det, der er svært at forstå nu, er: Står Socialdemokratiet bag deres egen plan for, hvordan der er mulighed for dansk økonomi på mellemlang sigt frem til 2010?
Står man bag de vækstrammer, der ligger for den offentlige økonomi?
For alt det, hr. Klaus Hækkerup har sagt, er i direkte strid med »Danmark 2010«.
Det eneste, regeringen forlanger, er, at de aftaler, vi indgår, matcher år 2010-planerne, nemlig den grænse, der er for vækst.
Det er i virkeligheden meget nøje beskrevet.
Det er for så vidt noget, som både OECD og økonomer og alle andre er enige i er den ramme, som dansk økonomi kan holdes inden for.
Derfor har vi lige fra januar 2001, da den tidligere regering kom med »Danmark 2010«, hele tiden sagt, at det er vi helt enige i.
Det må være målene; det er det, der er plads til; det er her, man kan løfte opgaven.
Og jeg vil godt sige, at det, der gælder for aftalegrundlaget for kommunerne, er for så vidt alene vækstmålet, for sandheden er den, at hvis man overholder vækstrammen, har vi ikke noget skatteproblem.
Problemet med skatten opstår, hvis vi skrider ud over vækstrammen.
Det er jo også meget flot beskrevet i »Danmark 2010«, at der herved er mulighed for at holde skatterne i ro.
Det er både statsskat og kommuneskat og amtsskat. Sådan fremgår det.
Der er i øvrigt plads til en skattelettelse, hvis man holder denne vækstramme og får den vækst i beskæftigelsen.
Derfor er det meget svært at forstå, hvad det egentlig er, Socialdemokratiet står for i dag i forhold til den politik, der var gældende indtil den 27. november 2001.
Den 27. november er den sidste 27. november i min kalenderføljeton.
Så det er den politik, der var gældende indtil da, man fraviger i den kritik, der har været.
Den mistillid, der er til det kommunale selvstyre, undrer mig.
Hvad er det, der er i vejen med det kommunale selvstyre?
Hvad er det, der er i vejen med aftalesystemet?
For det er klart den opfattelse, jeg har af at tale med de tillidsfolk, som kommunerne selv har valgt, at de ønsker aftalesystemet.
De ønsker, at et ord er et ord.
De ønsker, at regeringen skal leve op til det, regeringen lover.
På de borgmestertræf, jeg har deltaget i, har jeg spurgt: Hvem er det, der ikke vil være med til, at vi i Danmark har et aftalesystem?
Der er heller ingen, der ikke mener, at et ord selvfølgelig er et ord, og det skal man holde.
Det, der er tale om i 2002, er ikke noget, som hr. Aage Frandsen taler
om man skal.
Nej, der er tale om, at Kommunernes Landsforening ved en underskrift af den daværende formand, Anker Boye, sammen med finansministeren har opfordret til, at man forsøger at overholde den aftale, man har indgået, fordi Kommunernes Landsforening er enig i, at målet om skattestoppet er det, der er acceptabelt.
Der er nemlig ikke noget ønske om, at skatten skal hæves.
Så jeg ved ikke, hvad der er i vejen med, at regeringen i fuld overensstemmelse med de repræsentanter, som kommunerne selv har valgt, forsøger at leve op til et aftalesæt.
Hvis man kommer frem til, at aftalesystemet ikke duer, hvad gælder så?
Ja, så gælder det, man har i andre lande uden aftalesystem, nemlig at centralmagten lovgiver, for det er jo det lette.
Det er uendelig let at gennemføre skattestop ved lov; det er der ikke nogen problemer i.
Det har man i andre lande, hvor der ikke er kommunal frihed til selv at fastsætte skatterne.
Så jeg synes blot, at det er ejendommeligt, at man, hvis man er tilhænger af aftalesystemet, har mistillid til, at kommunerne forsøger at leve op til det, for det er jo præcis det, som denne sag drejer sig om.
Jeg forstår godt, at hr. Aage Frandsen ikke er enig, for SF har jo ikke været støtte for »Danmark 2010«.
Hr. Aage Frandsens parti har jo hele tiden sagt, det er for lidt, der skal større vækst.
Det synes jeg er et ærligt standpunkt, for det svarer jo også til opfattelsen i SF, at der ingen bremser er, når det gælder at kunne øge muligheden for at hæve skatter og afgifter.
Den er jo fuldstændig fri for bremsebelægning, det kører bare derudad.
Det synes jeg er fair nok.
Der er ingen disharmoni i det standpunkt, sådan skal det jo også være i politik.
Så vil jeg sige til fru Marianne Jelved, at jeg synes, det var en meget blid tale, selv om jeg har svært ved måske lige at forstå bekymringen for, at regeringen efterlever aftalen, inklusive, at man ikke regulerer på afgiftsniveauerne, som er i faste kroner, altså afgifter, som tidligere har været pl-reguleret.
Det er jo beskrevet meget tydeligt i den publikation, som den tidligere regering kom med, at det var der plads til.
Det forunderlige er jo, at hvis man undlader pl-reguleringen, så bruger man det rum, der egentlig var til senere skattelettelser.
Sådan er det direkte beskrevet.
Så det hænger jo fuldstændig sammen med det, regeringen har lagt frem, og det, der ligger i den tidligere regerings egen strategi.
Der er jo en meget fin overensstemmelse.
Jeg er glad for den bekymring for, hvorvidt det er muligt for regeringen at indgå en aftale med kommunerne ud fra begrebet, at et ord er et ord, og at aftaler skal overholdes. Jeg tror, at den vilje vil vise sig at være i det kommunale system, at man denne gang overholder aftalen.
Sådan vil det nok vise sig at være.
Er der fortilfælde?
Hvis man tager de aftaler, der lå fra 1988 til og med 1993, så steg de primære kommunale skatter med 0,1 procentpoint i hele den periode, selv om der var lavkonjunktur - uden sanktion!
Her er det selvfølgelig interessant, at man i Socialdemokratiet har efterspurgt, hvad det er, man skal straffe.
Jeg har i mit indlæg overhovedet ikke talt om at straffe.
Jeg har tillid til det kommunale selvstyre, så hvorfor man skulle tale om at straffe, ved jeg ikke.
Det er jo noget, man forholder sig til, hvis det viser sig, at de, der har indgået en aftale, i virkeligheden ikke ønsker at overholde aftalen.
Det, vi vil levere i regeringen, er de vilkår, der gør, at man kan indgå en aftale, hvis viljen er der, således at skattestoppet effektueres. Og må jeg så sige til hr. Aage Frandsen, at der blev brugt ordene, at man tager penge.
Det er jo forunderligt.
Hvordan kan man som godt begavet menneske egentlig fastholde, at man vil bruge den argumentation, når virkeligheden er, at man får flere penge?
Det vil vise sig, at der er realvækst fra 2001 til 2002, fra 2002 og til 2003 og til 2004 og 2005.
Det kan være, at der kommer et meget stort spring fra 2001
til 2002, hvor man har brugt en del af realvæksten, der egentlig skulle have været gemt til 2002 til 2003.
Det afhænger af kommunerne selv, hvad de egentlig gør, men vi taler om realvækst, vi taler om 6.000 flere ansatte i år, 4.000 næste år, 36.000 flere frem til år 2010. Så spørger man, hvordan det skal finansieres.
Det sker netop ved, at skattegrundlaget jo også stiger.
Sådan skal det vel også være.
Så må man måle udviklingen fra år til år: Øger man eller øger man ikke?
Det, man kommer til at se, er, at man øger.
Jeg tror også, at man på ældreområdet kommer til at se, at udgifterne øges fra år til år.
De 500 mio. kr. er bundet op på, at ældre får en valgret til at vælge noget andet; at de får en garanti for, at hvis hjemmehjælpen ikke er givet, er der kompensation; at ældre får ret til at vælge et plejehjem, som de vil, også i en anden kommune; at de kan vælge plejebolig også i en anden kommune.
Det er vi i regeringen glade for, og det tror jeg egentlig også at man vil være glad for i kommunerne, så man måske kan få et aftalegrundlag, der giver en stor tryghed for den måde, som man kan budgetlægge på i det kommunale system.