Ester Larsen (V), 1998-05-05:
Der har aldrig været hundrede procents tilslutning i befolkningen til abortloven fra 1973, som gav fri adgang til abort indtil udgangen af 12. svangerskabsuge.
Det er på den baggrund ret mistrøstigt at notere, at selv om aborttallet er faldende, så foretages der stadig væk 17.000-18.000 aborter om året - et skuffende højt tal på baggrund af de mange muligheder, der er for at undgå graviditet, der er uønsket. På den anden side kan man så glæde sig over, at det dog har været muligt at fremkalde en reduktion i antallet af provokerede aborter.
Som det allerede har været nævnt, skal nedsættelsen af aborttallet ses i sammenhæng med indsatsen for at forebygge aids.
Skal vi vedvarende have nedbragt aborttallet, ja, så skal de unge sikres en kvalificeret rådgivning.
Det er ulykkeligvis sådan, at undersøgelser gang på gang afslører, at den reelle viden hos unge om antikonception befinder sig på et lavere niveau, end man almindeligvis antager.
Meget tyder på, at unge mennesker er mere modtagelige for denne type information, når den formidles af sundhedspersonale, end når den indgår i folkeskolens almindelige undervisning.
Men abortloven trænger nu til at blive set efter i sømmene.
Det er faktisk ved at være flere år siden, at nogle sønderjyske jordemødre rettede en kraftig kritik af loven, fordi den giver mulighed for sene aborter helt uden nogen øvre aldersgrænse for fostre.
De pågældende jordemødre har gentagne gange appelleret til regering og Folketing om at løse dette alvorlige etiske problem ved at indføre regler i lighed med dem, der er gældende i Sverige og Norge, om at indføre en overgrænse for provokeret abort på levedygtige fostre.
De pågældende jordemødre finder det etisk uacceptabelt at medvirke til abort på levedygtige fostre, dvs. fostre, som kunne have levet, hvis de var blevet sat i verden ved en spontan abort.
Den teknologiske udvikling gør det i dag muligt at redde livet på fostre født efter den 20. svangerskabsuge og i enkeltstående tilfælde fostre født efter 18. svangerskabsuge.
Samtidig kan abortsamråd tillade abort på fostre på samme udviklingsniveau.
Kan vi leve med det dilemma, at samfundet på en og samme tid tilbyder at redde liv og at afbryde liv på levedygtige fostre på samme alder?
Svaret må være nej.
Ifølge de ovennævnte jordemødre bliver situationen helt ubærlig, når en abort på et udviklet foster mislykkes, så der fødes et levende, men stærkt skadet barn.
Fødselshjælperne kommer her i et uløseligt dilemma.
Skal der iværksættes livreddende behandling?
Har et levendefødt barn ret til en sådan behandling, eller skal processen med at standse livet fortsætte? Sundhedspersonalet har generelt den opgave at drage omsorg for, at levedygtige mennesker får hjælp til at overleve.
Hvornår har det ufødte liv ret til og krav på beskyttelse?
Er det rimeligt, at samfundet kan fratage værgeløse personer retten til livet
på social indikation
Skal et levedygtigt fosters tarv vige for sociale hensyn?
Jeg vil gerne opfordre regeringen til ikke blot at arbejde med at reducere antallet af aborter inden 12. svangerskabsuge, men sandelig også til at skride til handling og få standset det helt uacceptable forhold, at vi her i landet i modsætning til Norge og Sverige ombringer levedygtige fostre af rent sociale årsager.
Venstre kan støtte det fremsatte forslag til vedtagelse.