Søren Espersen (DF), 2006-01-26:
Den forespørgsel, som hr. Villy Søvndal og hr. Frank Aaen har stillet, handler om regeringens strategi for at imødegå den situation i Irak, at befolkningen i stadig stigende grad bliver ofre for det voksende kaos.
Det slog mig, da jeg læste forespørgslen, at udgangspunktet – altså at der er kaos – er forkert.
I Irak er der ekstremister, som med selvudløsende bomber skaber usikkerhed i befolkningen og spreder død og ødelæggelse omkring sig eller er i gang med forberedelser til at sprænge sig selv og andre i luften.
Men tilsvarende ekstremister lusker jo rundt i Indonesien, i Egypten, i Jordan, i Saudi-Arabien, i Israel, i USA, i England, i Spanien og måske ligefrem i Danmark.
Det er blevet virkelighedens verden, siden intifadaen begyndte i Israel i eftersommeren 2000 med de første selvmordsbomber, og efter den 11. september 2001 er civiliserede mennesker så småt ved at blive hårdhudede nok til at sige: Sådan er det åbenbart, og det må vi forholde os til og leve med.
I Irak har man, som vi har hørt, taget de første spæde skridt frem mod demokrati, og det sker ikke på trods af, men på grund af den frie alliances tilstedeværelse i landet.
Egentlig har jeg aldrig forstået, at man bruger udtrykket genopbygning af Irak.
Der er faktisk mange, der tror, at det forholder sig sådan, men sandheden er jo, at der er tale om en opbygning, en nybygning af Irak, for under Saddams 35-årige styre lykkedes det ham jo at sikre, at det i forvejen miserable land blev ved med at være et miserabelt land.
Det er pioneropgaver, der nu sættes i gang i det forarmede og elendige land.
Vi har hørt, at der sættes vandingsprojekter i gang i Basra, og det er pionerprojekter, for tidligere var der ingen vandingsprojekter i Basra; der etableres sanitet, og der var ingen sanitet før; der startes juridiske retsstatsprojekter, og der var ingen retsstat før; der sendes skibsladninger med videnskabelig litteratur fra Tyskland, England og Frankrig til Bagdad Universitet, hvor der hverken udførtes forskning eller fandtes bøger før; der er en enorm minerydning i gang i hele landet, og det er altså ikke vores miner, man rydder – nej, det er Saddams elendige miner, der ligger og flyder til stor gene for civilbefolkningen.
Man skaffer vandforsyning til folk, som ikke havde adgang til vand før; der er moderne generatorer i gang på samtlige Iraks 240 hospitaler, så lægerne kan være sikre på, at strømmen ikke svigter midt under en operation, og under Saddam var der ingen generatorer, der gav den sikkerhed; 2.000 skoler er blevet renoveret efter at have været totalt nedslidt efter 35 års forsømmelighed, og det er jo ikke sådan, at vi har bombet 2.000 skoler; grøfter bliver renset efter årtiers ligegyldighed; 25 millioner vaccinationer har fundet sted, efter at bl.a. danske tropper har været med til at befri Irak; store vaccinationsprogrammer er i gang over hele landet, og det er vigtigt at lægge mærke til, at i dag bruges der pr. år 30 gange det beløb på sundhedsvæsenet, som der blev brugt på 1 år under Saddam Hussein.
Politifolk og officerer er i fuld gang med den nødvendige uddannelse.
280.000 irakere er under våben, og denne gang er de under kontrol af en demokratisk valgt regering og ikke længere styret af en massemorder.
Hr. Villy Søvndal og hr. Frank Aaen prøver at fortælle os, at Iraks civilbefolkning i stigende grad er ofre for et voksende kaos, og jeg vil spørge: Hvad er det for en planet, de to herrer befinder sig på?
Det er ikke en, jeg har kendskab til.