Ebbe Kalnæs (CD), 2001-01-31:
Jeg skal også sige tak til Kristeligt Folkeparti for at have rejst den her debat og endvidere takke udenrigsministeren for redegørelsen, som vi i det hele var tilfredse med.
Og så vil jeg oven på mange fornuftige ting, der er sagt indtil nu, trække nogle enkelte ting frem, som også andre har været inde på.
For det første vil jeg gerne understrege, at jeg er enig i, at religionsfrihed er noget helt elementært og vigtigt,
selvfølgelig også set i sammenhæng med menneskerettigheder
, fordi det bliver én og samme sag, når det kommer til stykket, men at det selvfølgelig er yderst vigtigt, at man fokuserer på religionsfriheden ved samtidig også at tale om religiøs intolerance. For religiøs intolerance har jo historisk vel nok været det stærkeste udgangspunkt for krige, konflikter osv.
Men alt, hvad der hedder religiøs intolerance eller ideologisk undertrykkelse af religiøsitet, er noget af det vigtige at tage afstand fra, og Danmark skal bestemt i al vores færden have det fremme i forreste front.
Men det er jo rigtigt, at menneskerettigheder, ytringsfrihed, forsamlingsfrihed og foreningsfrihed, som vi kender det, er nogle af de helt elementære ting, som jo alt sammen hører med i den her debat.
Netop i forbindelse med begrebet sted må man jo sige, at man først skal starte sådan lidt med sig selv, og så har jeg, personligt i hvert fald, oplevet debatter det seneste år i dette Folketing, hvor der jo har været diskussioner, som har været på kanten af, hvad man kan kalde tolerance i forhold til religion.
Ikke mindst når man taler om sted, altså muligheden for at have steder eller pladser, som på en eller anden måde skal bruges til at udøve sin religionsfrihed i,
er der jo en løbende debat også her i landet, som jo ikke nødvendigvis bærer præg af udbredt tolerance.
Når vi skal kigge på vores internationale hjælpearbejde på forskellig vis, hører jeg med til dem, som nok i almindelighed maner til forsigtighed.
Selvfølgelig skal vi have de her ting foran, og når nogen nævner Kina, som jo ikke ligefrem er et udviklingsland, som vi sådan støtter på sædvanlig vis, men trods alt har en dialog med, er mit udgangspunkt altid det, at det ikke skal nægtes, at der er undertrykkelse, at der mangler religionsfrihed, og at der er meget, der mangler i det hele taget, men mit udgangspunkt er dog alligevel, at i de sidste 150 år har kineserne haft det
ganske rædselsfuldt; de sidste 30 år har de haft det lidt mindre rædselsfuldt, og de sidste 5 år har de haft det væsentlig mindre rædselsfuldt.
Men dialog i denne her sammenhæng er vigtig, når der vises ønske om at udvikle sig på områder, hvor man næsten ikke forstår, hvad menneskerettigheder er.
Det kan være fængselssamarbejde, udvikling af måder at behandle mennesker på af en offentlig myndighed osv., som man ser forsøg på.
Her mener vi, at dialogen skal holdes.
Når det gælder spørgsmålet om programsamarbejdslande, må jeg sige, at jeg er af samme opfattelse: at vi skal passe på med det, der hedder partnerskab og programsamarbejdslande, hvis det har karakter af et ligeværdigt samarbejde med et styre, som udøver undertrykkelse på den ene eller den anden måde; så skal vi lade klokkerne ringe.
Det er ikke det samme, som at vi skal trække vores hjælp ud af landet, men vi skal lade klokkerne ringe forstået på den måde, at hvis landet ikke viser god fremdrift i tolerance, i religionsfrihed, i udøvelse af menneskerettigheder osv., skal vi overveje, om vi ved et partnerskab skal understøtte et styre.
Men jeg vil gerne understrege igen, at forsigtighed ikke er det sammme som, at vi ikke skal hjælpe landet, men vi må på den anden side sikre, at det er en hjælp til dem, der er undertrykt, mere end det er hjælp via et styre, der kan profitere af at være med i samarbejdet.
Jeg vil gentage, at den redegørelse, vi har fået fra udenrigsministeren, er vi tilfredse med, og jeg skal selvfølgelig også her meddele, at vi stemmer for det fremsatte forslag til vedtagelse.