Frank Jensen (S), 1998-06-19:
Hr. Peter Duetoft ved godt, at det ikke var af mangel på respekt over for den række af dagligdags spørgsmål, som jo er alvorlige, fra den psykiatriske verden.
Når jeg ikke svarer på dem, var det ikke af mangel på respekt.
Men jeg vil sige til hr. Duetoft, at når hr. Duetoft har det udgangspunkt, at der er tale om en stigning i tvangsanvendelsen inden for psykiatrien, er det ikke et synspunkt, hr. Peter Duetoft står alene med, for det var jo det, der var resultatet også af den videnskabelige undersøgelse, der lå forud for lovforslagets fremsættelse her, den store, videnskabelige psykiatriundersøgelse, og der har hr. Peter Duetoft ret: Den gav også det billede, at der var tale om en stigning i tvangsanvendelsen.
Når hr. Peter Duetoft så spørger, om det er et udtryk for, at der er flere personer, der bliver udsat for tvang i psykiatrien, må jeg svare, at så er det nok dér, Sundhedsstyrelsen har svært ved at vise noget om det, for der er ikke tale om, man har en opgørelse fra personrelaterede tvangsprotokoller, om det her er flere personer, det går ud over, eller om der bliver anvendt tvang i større omfang over for den samme personkreds.
Men helt enig er regeringen med hr. Peter Duetoft i, at vi gennem det at forbedre de fysiske rammer, de personalemæssige og uddannelsesmæssige forhold for personalet, igennem det, at patienterne også kan komme udenfor, også selv om man er på et lukket sygehus, komme udenfor i form af adgang til arealer eller det at få ledsaget udgang, at det samlet set kan være med til at forbedre forholdene for patienterne, behandlingsforholdene, men i øvrigt også være med til at reducere tvangsanvendelsen.
Det er vi enige i.
Det er baggrunden for den § 2, der er kommet ind i loven.
Så har vi valgt - og det hænger sammen med det, som CD i øvrigt respekterer på alle andre udgiftsområder - at når vi påfører amterne eller primærkommunerne nye udgifter, foregår
det i forhandling, og hvis det ikke foregår efter forhandling, så foregår det efter et såkaldt DUT-princip, altså det udvidede totalbalanceprincip.
Det skal jeg ikke belære hr. Peter Duetoft om.
Det ved hr. Peter Duetoft alt om som formand for Finansudvalget.
Derfor er der det at sige til hr. Peter Duetofts beskrivelser: Vi er enige om målene, når det drejer sig om udvikling af psykiatrien.
Vi er uenige om valget af midlerne.
Vi vil forhandlingens vej fra regeringens side, for ellers vil det være alt for nemt for amtsrådene bare at læne sig tilbage med korslagte arme og sige, at nu er det regeringens eneansvar.
På nogle af de områder, som hr. Peter Duetoft stillede spørgsmål om, vil jeg sige om det med nedlæggelse af farlighedsdekret, at det godt kunne lyde, når man hører hr. Peter Duetofts beskrivelse, som noget, der bliver anvendt ofte, noget, der foregår sådan meget hurtigt, noget, der kan tages stilling til fra den ene dag til den anden.
Det er det ikke, og det ved hr. Peter Duetoft godt, for med de retssikkerhedsgarantier, vi har her, er det et meget alvorligt indgreb, der finder sted.
Der skal være tale om virkelig farlige mennesker, og for at man skal nedlægge et farlighedsdekret, skal der altså være en indstilling fra den pågældende overlæge på den afdeling, hvor patienten er, der går til Justitsministeriet.
Den skal så sendes over i Retslægerådet, Retslægerådet skal sagsbehandle; dér har man mulighed for at indhente supplerende oplysninger, både hos afdelingen eller hos andre, der har forstand på netop den problemstilling, der knytter sig til dette farlighedsdekret, der ønskes nedlagt her.
Der er domstolsprøvelse efterfølgende af sagen, derfor er det alvorligt, og derfor nedlægges der heller ikke mange farlighedsdekreter.
Derfor er vores afdeling oppe på Sikringsanstalten Nykøbing Sjælland også en lille afdeling, og jeg har selv besøgt den.
Jeg synes, at de mennesker deroppe gør et stort arbejde også over for en lille gruppe af vores psykiatriske patienter, som udvikler sig til at være farlige for sig selv eller også for deres omgivelser.
Når et farlighedsdekret skal ophæves, er det rigtigt, at hr. Duetoft kan finde eksempler på, at det kan tage tid, men det hænger sammen med, at skal jeg som justitsminister - og dem, der har været før mig - også tage ansvaret for ophævelse
af et farlighedsdekret, skal man altså være helt sikker på, at grundlaget er til stede
Jeg skal ikke nævne navne på nogle konkrete sager, men jeg er sikker på, at hvis jeg dér havde bidraget til ophævelse af et farlighedsdekret, der havde ført til, at nogle af de pågældende havde begået alvorlig, personfarlig kriminalitet, så havde jeg haft et problem - så havde jeg skullet stå og forsvare det i fjernsynet, og så havde jeg skullet stå i samråd - hvis man ophævede et farlighedsdekret, uden at der var foretaget en meget grundig vurdering af spørgsmålet. Hvis hr. Peter Duetoft vil frem til, at et farlighedsdekret skal ophæves inden for nogle meget snævre tidsfrister, kan jeg godt sige til hr. Peter Duetoft, hvad svaret bliver i fremtiden: Det bliver et nej, for der er ingen justitsminister, der vil tage ansvaret, hvis sagen skal afgøres inden for nogle meget snævre tidsfrister, hvor man ikke har haft mulighed for grundigt at undersøge forholdene.
Derfor er jeg ikke enig i hr. Peter Duetofts beskrivelse.
Derfor mener jeg, at hr. Peter Duetoft her begår en fejl, hvis han vil varetage patienternes retssikkerhed, fordi myndighederne så alene vil reagere ud fra, hvad der kan sikre den til enhver tid siddende justitsminister: Med at sige nej.
Jeg håber, hr. Peter Duetoft kan se lidt af logikken i det her; jeg ønsker ikke nogen polemik, jeg ønsker at nå frem til nogle fælles forståelser, også med hr. Peter Duetoft, som jeg faktisk har forsøgt langt hen ad vejen i denne sag.