Pia Christmas-Møller (KF), 1999-12-08:
Her på tærskelen til et nyt århundrede står Europa midt i en kolossal omstilling.
Udviklingen går så hurtigt, at det kan være svært for mange at følge med.
Ja, selv for de europæiske ledere kan det være svært at følge med. Det Europa, vi kendte i 1980'erne, er totalt forvandlet i dag.
I sidste måned fejrede vi 10-året for kommunismens sammenbrud og Berlinmurens fald.
Ja, selv det Europa, vi kendte i 1993, da vi stemte om Edinburghaftalen, er svært at genkende.
Vi har haft krige på vort eget kontinent.
EU er blevet udvidet fra 12 til 15 lande, og her tidligere i år optog NATO Polen, Ungarn og Tjekkiet i vores fælles forsvarsalliance.
Jo, der sker meget, og udviklingen går drønstærkt. Det helt store projekt, som aldrig må komme ud af fokus netop i disse år, er at få helet det delte Europa med den mulighed, der åbnede sig efter kommunismens kollaps og murens fald.
Derfor er det, at udvidelsen med de nye ansøgerlande er altafgørende.
Og netop den sag er for Det Konservative Folkeparti det helt centrale emne på den europæiske dagsorden.
Af samme grund må den kommende regeringskonference have løst de problemer, der ikke blev klaret i Amsterdam i 1997.
Det vil med andre ord sige, at vi må have indrettet institutionerne, så de fortsat kan fungere effektivt og målrettet den dag, vi er endnu flere lande med omkring bordet.
Det er, og det skal set med konservative øjne være den helt centrale opgave på regeringskonferencen.
Opgaven er ikke at finde på alle mulige mere eller mindre luftige projekter, som kun vil være til glæde for nogle få overivrige føderalister i Kommissionen.
Det er tilfredsstillende, at meget nu tyder på, at der er stemning for at give de resterende ansøgerlande forhandlingsstatus.
Det er videre ad den vej, vi skal, og der skal effektivitet i forhandlingerne.
Vi ser i øjeblikket, hvordan vore europæiske venner er i fuld gang med at bygge et nyt sikkerhedspolitisk hus ikke mindst inspireret af de dystre erfaringer fra Balkan, hvor den europæiske magtesløshed alt for længe blev udstillet.
Først da USA greb ind i Bosnien i 1995, fik man etableret en våbenhvile, og uden USA's store indsats af mandskab og militær havde NATO aldrig kunnet gennemføre sine luftbombardementer i Serbien i foråret i år.
Europa mangler simpelt hen evnen til at tage vare på vores egen sikkerhed, og derfor mangler vi også muligheden for at pleje vore egne interesser her på vores eget kontinent. Når det er sagt, er det for Det Konservative Folkeparti vigtigt at fastslå, at den nye udvikling på dette område ikke på nogen måde må svække NATO eller løsne de forsvars- og sikkerhedspolitiske bånd over Atlanten.
NATO er, og NATO skal fortsat være krumtappen i det internationale forsvars- og sikkerhedspolitiske samarbejde.
Men vi europæere må se i øjnene, at vi må bære en større del af indsatsen.
Vi kan ikke forvente, at amerikanerne igen og igen og i enhver situation skal rage kastanjerne ud af den europæiske ild.
Det er altafgørende, at den nye europæiske forsvarsdimension bliver et supplement og ikke en konkurrent eller et alternativ til NATO.
NATO skal fortsat stå for vores fælles territoriale forsvar.
Det ligger uden for enhver fornuftig diskussion, at det er i Danmarks soleklare interesse at være med til at forme og indrette det nye europæiske samarbejde.
For sagen er jo, at uanset hvad de andre beslutter sig for, vil vi i Danmark blive dybt påvirket.
Vi må være til stede, hvis vi vil have indflydelse, hvis vi vil blive hørt.
Sådan er det.
Men det er også en kendsgerning, at Danmark har fire forbehold, herunder et forbehold for det særlige forsvarssamarbejde.
De skal respekteres, og det skal de fuldt ud, lige indtil den dag, hvor den danske befolkning har fjernet forbeholdene.
Men det skal siges lige så klart, hvordan vi i denne tid oplever, at det danske forbehold på forsvarsområdet bliver en stadig strammere spændetrøje.
Forbeholdet tjener ikke længere danske interesser.
Det skal siges lige ud, og det bliver tydeligere og tydeligere for hver dag, der går.
Det samme gælder vores forbehold for det økonomiske og retlige samarbejde.
De bliver formentlig optaget allerede i begyndelsen af det nye år.
Det koster det danske samfund penge, hver eneste dag vi står udenfor.
Det retlige forbehold er på samme måde ved at blive en hæmsko for danske interesser.
I dag må den danske minister se til, mens de andre 14 lande vedtager nye regler på f.eks. flygtninge- og indvandrerområdet.
Faktisk har vi her i efteråret oplevet, hvordan den danske indenrigsminister, hr. Thorkild Simonsen, måtte stå med hatten i hånden og bede den svenske minister om at fremme danske interesser.
Og når det gælder forbrugerpolitikken, så oplever vi, hvordan danske forbrugere stille og roligt ikke får del i de samme rettigheder og garantier, som de andre forbrugere i Europa får.
De danske forbehold fører til, at vi danskere må stå på sidelinjen og se til, mens de andre træffer beslutningerne, og så kan vi bagefter måske få lov til at tilslutte os i kraft af mellemstatslige aftaler.
Det er utilfredsstillende.
På forsvarsområdet har vi ikke engang mulighed for at tilslutte os efterfølgende, i hvert fald ikke hvis man skal følge regeringens fortolkning.
Ifølge regeringens fortolkning af det danske forsvarsforbehold, så kan vi ende i en situation, hvor Danmark - i modsætning til Norge - må trække vore styrker hjem fra Kosovo, hvis den nuværende kommando bliver afløst af en EU-baseret ledelse.
Det er jo grotesk.
Det er jo grotesk at forestille sig, at Norge, som ikke er medlem af EU, og at et land som Grækenland er længere fremme i det europæiske samarbejde, end vi er i Danmark.
Ja, udviklingen går hurtigt, men vi er nødt til at tage udfordringerne op.
Danmark må styre ud fra, hvad vi kan se gennem forruden, og ikke lade os dirigere af reflekserne fra bakspejlet.