Ebbe Kalnæs (CD), 2000-03-22:
Landsplanredegørelse 2000.
Der er tidligere ordførere, som har nævnt, at den er bedre end den sidste, og det vil jeg da gerne tilslutte mig, men der er nogle af de helt fundamentale ting i måden at lave planlægning på, som stadig væk lider af de samme ting, som jeg ofte tidligere har været inde på.
Der er ingen tvivl om, at CD ikke ønsker nogen form for vild planlægning, klondike-liberalisme, eller at man i det åbne land skal have lov til at te sig, som man vil.
En overordnet planlægning, en rammeplanlægning, på en række områder er selvfølgelig nødvendig, når man skal indrette samfundet, men det er jo ikke det, vi har; vi har en dybt detaljeret planlægning på mange områder.
Det, der ligger i planlovgivningen i dag, kommer på en eller anden måde, hvad enten man kan lide det eller ej, tæt på planøkonomi, tæt på noget, der kunne minde om et kommissærstyre.
Når jeg siger det så præcist, er det selvfølgelig ikke for at pege enkelte onde mennesker ud, der har en eller anden idé om, at de skal genere folk eller ødelægge landet, men det er den mekanisme og den inerti, der går i gang, når man begynder med den her planlægning.
Da sker der nogle helt åbenbare ting, som gør, at der bliver demokratisk underskud i de systemer, man laver, endda et alvorligt demokratisk underskud.
Vi laver overordnet en plan, som vi detaljerer meget.
Planen og måden at lave planlægning på består jo også i meget høj grad af en lang bemyndigelser, og det vil sige, at man så ender med at skrive ordene ind senere.
Man laver adskillige håndbøger i dybtryk, som man sender ud til amterne, som administrerer meget af den her overordnede planlægning.
Det, der bare sker i amterne, er, at hverken på miljø- eller på planområdet er det overhovedet kutyme, at det politiske niveau, dvs. miljø og plan i amterne, overhovedet blander sig i de sager.
Det bliver et spørgsmål om, at den enkelte gruppe eller medarbejder eller holdning, der måtte være et givet sted, med en detaljeret håndbog selv fortolker.
Ja, der er ikke engang tendens til, at man med jævne mellemrum tager sager op og bruger dem som principsager for at stikke en linje af. Der sker rent faktisk det, at loven bliver enormt selvkørende.
Det vil sige, at vi laver selvkørende love på planområdet.
Det er næsten umuligt at komme i nærheden af dem
igen, når først vi har sendt dem af sted herfra.
Ja, i princippet kunne vi godt tage hjem, når vi havde lavet en tilstrækkelig præcis og detaljeret planlægning.
Man har det i bund og grund skidt med den samfundsform, vi har.
Man har det skidt, fordi den samfundsform, vi har, nemlig et kapitalistisk samfundssystem med markedsmekanismer, prøver man på alle måder at se om man kan hindre i at udfolde sig.
Som jeg sagde i indledningen, mener jeg ikke, at man bare skal lade stå til. Selvfølgelig skal der være regler og rammer.
Man laver bl.a. som en af tingene noget, man kalder for kompetenceregioner, et nyt begreb, nye værktøjer at styre med osv.
Man pakker det egentlig også ind i en proces, som er demokratisk, alle er med osv.
Det er vel nok den mest udbredte form for demokratur, man næsten kan forestille sig, for det bliver nogle meget lukkede rum, det her skal foregå i, og det er det, der gør, at det er dræbende. Vi har hørt ordføreren for Socialdemokratiet og også tidligere hørt ministeren sige, at der er mange, der er godt tilfredse med det her.
det tror pokker!
Det, der er det afgørende, er, at der er planrammer, men at man alligevel har så meget råderum, at man også, som nogle tidligere har sagt, tror lidt på, hvad der foregår.
Jeg ved godt, at det er kættersk tale, men vi har altså en tendens til i det her samfund at have sådan en gøgeungeeffekt: Utrolig mange veluddannede mennesker er med til at skrive stakkevis af instruktioner, og det er ikke nedladende, når jeg siger, at de er veluddannede og velfungerende, og at de kan en masse ting, for det erfarer jeg i det daglige, men på en eller anden måde ender vi i en situation, hvor man skriver og skriver og skriver, og så lander man derhenne, hvor der bliver en meget stor distance til det, man har med at gøre, og derfor er det dræbende for en masse af de initiativer, der er. Der er også i det her lagt op til, at vi på trafikområdet skal prøve at indrette os bedre.
Den socialdemokratiske ordfører har nævnt det, andre har nævnt det, bl.a. når vi taler om at dæmpe eller forbedre det fysiske miljø i trafikken, for det er ganske rigtigt, at det fysiske miljø i trafikken - og dér tænker jeg på mængden - giver nogle problemer nogle steder med vores nuværende infrastruktur.
Jeg er ikke så bekymret for miljøsiden, som nogle måske er, for det går ganske stærkt, og om relativt få år, måske 15 eller noget i den stil, er vi jo derhenne, hvor vi ikke længere bruger benzin, diesel osv.
Det vil sige, at vi får tekniske løsninger, hvor vi ikke har de udledningsvanskeligheder, som vi har i dag.
Men derfor har vi ikke løst problemerne i det fysiske miljø, altså mængden.
Vi skal være der, vi skal frem.
Når jeg fæstner mig meget ved det her, har det noget at gøre med, at vi taler om, at transporten skal væk fra gummihjulene og over på skinnerne.
Som jeg også nævnte i en kort bemærkning tidligere i dag, kan det jo ikke hjælpe noget, at vi har et havneareal, hvor der kan køre lastbiler ned og læsse og losse alt det, de vil, uden at vi har en fast havneafgift pr. ton eller volumen.
Hvis vi vil have noget over på skibene, må vi sige, at det er en miljømæssig investering, som vi må subsidiere.
Hvis vi vil have mere over på skinnerne, ja, så må vi sørge for, at det ikke går præcis den modsatte vej, altså at det statslige aktieselskab DSB kører det hele over på gummihjul i stedet for på skinner.
Hvad gør vi ved det?
Det kan vi ikke tale os til.
Vi må sige, at hvis det er det valg, vi foretager, hvis det er det, vi gerne vil, så må vi subsidiere, og så må vi sige, at det er en miljømæssig investering.
Vi skal have det derhen igen, om vi så skal sælge DSB til vognmændene, give dem skinnerne gratis og sørge for, at de selv holder deres vogne klar og får lavet nogle sammenbundne transportsystemer, så vi får så meget som muligt derover.
Bare nogle få procent ville jo være en kæmpestor gevinst, når det gælder det fysiske miljø, altså mængden, trykket på vores infrastruktur.
Generelt vil jeg sige, som jeg har sagt så mange gange før, at der selvfølgelig er mange træk i det her, der kan være ganske fornuftige, men detaljeringsgraden og lysten til at styre, det planøkonomiske element, som der ender med at blive i det, er ikke særlig befordrende.
Som sagt, og det er også en gentagelse, hvis vi havde haft et regionplanernes Danmark - de der meget detaljerede regionsplaner, som i øvrigt også borgerlige partier i sin tid var med til at lave - da Lego i Billund blev skabt, da Danfoss på Als blev skabt, er det spørgsmålet, om vi overhovedet havde haft dem.
Ting foregår jo en gang imellem sådan, at det er den der lille træmand, som starter med at lave dimser og legetøj og ender med Lego.
Det starter med den lille smed et eller andet sted.
Sådan noget kan altså godt ske, men selvfølgelig ikke i den målestok, for på den måde laver man ikke virksomheder i dag, men der kan godt ske andre og mindre ting af den slags, så noget opstår.
Det skal vi alle sammen leve af i fremtiden.
Når hr. Martin Glerup taler om, at vi skal op over gulvhøjde, så skal vi altså også gøre os klart, at selv om vi skal have det åbne land, landsbyen og det alt sammen til at fungere og vi skal gøre det reelle, der skal til, for at det kan ske, så skal vi altså huske, at det ikke er det samme, som at vi skal nivellere alt ned til samme størrelse.
Vi skal stadig væk have en hovedstad, ellers er vi ikke nogen nation.
Der findes ingen analyser af det, og hvis man skal lave et virkeligt løft, så skal Ravnsborg Kommune på Lolland formentlig finde sig en partner oppe i Nordsjælland at slå sig sammen med.
Så er der bid i at slå sig sammen, og så bliver det til noget.
Hvis ikke vi får lavet en analyse af økonomien og finansieringen, inden vi begynder at tale strukturer, så tror jeg, vi kommer galt af sted, for vi har faktisk ikke noget grundlag at gøre det på.
Der er ingen, der tør gøre det
andre end Folketinget, og det har ikke turdet indtil nu.