Sonja Albrink (CD), 2001-05-10:
I CD er vi helt enige i, at man selvfølgelig fra samfundets side skal gøre det fornødne for at bekæmpe kriminalitet og opretholde fred og orden for borgerne.
Derfor er vi også enige i, at der naturligvis bør gøres noget for at bekæmpe disse hashklubber, hvis større og større udbredelse jo er den egentlige grund til disse to lovinitiativer, som har en snæver indbyrdes sammenhæng.
Men fordi vi er enige i, at der bør gøres noget, er det ikke altid, vi er enige i den måde, tingene skal gøres på.
Forslaget her er altså konstrueret på en måde, som bør give anledning til lidt eftertanke, netop fordi det griber ind i nogle helt grundlæggende rettigheder, nemlig retten til privatliv, retten til at forsamle sig og da egentlig også retten til at råde frit over sin ejendom.
Men læser man justitsministerens forslag, skal man altså lægge særlig mærke til, at forbud jo også vil kunne nedlægges med hensyn til private boliger, og det er selvfølgelig en forudsætning, at betingelserne i øvrigt er opfyldt.
Og tilsvarende vil eventuelle børn heller ikke kunne modtage besøg af venner og bekendte.
Som sagt er der måske tale om et noget atypisk eksempel, men ikke desto mindre synes jeg, at det er meget velegnet til at illustrere, at vi taler om en meget principiel lovgivning, som indebærer mulighed for meget vidtgående indgreb. Og derfor mener jeg også, at vi har en forpligtelse til at drøfte karakteren og intensiteten af de indgreb, der her lægges op til, inden vi vedtager den.
Og hvorfor er disse lovforslag - dvs. både retsforslaget og boligforslaget - så nødvendige?
Er det ene bare opfundet for at kunne legitimere det andet?
For hvis man ser på politiets eksisterende muligheder for at bekæmpe systematisk, strafbar virksomhed i de bestemte lokaler, så findes der jo i retsplejeloven udmærkede regler for at ransage sådanne lokaler og mulighed for at pågribe eventuelle gerningsmænd, som måtte befinde sig der.
Blot det nødvendige
mistankegrundlag er til stede, også selv om gerningsmændene så skulle finde på at vende tilbage den ene gang efter den anden, ja, så er reglerne altså fortsat anvendelige. I virkeligheden er det vel blot et spørgsmål om ressourcer, for at politiet til stadighed skal kunne opfylde sin indsats mod et bestemt sted, og efter CD's opfattelse skal det ikke være ressourcehensyn, som legitimerer indgreb i grundlæggende rettigheder.
Med hensyn til boligforslaget er det jo bemærkelsesværdigt, at der også her rent faktisk i forvejen er anvendelige regler i den respektive lovgivning.
Der er nemlig hjemmel til at opsige personer, som gør sig skyldig i systematisk, kriminel virksomhed fra de pågældende lokaler.
Det reelle problem er derimod et bevismæssigt problem, da ikke mange omkringboende vil vidne i disse sager.
Her er et problem, som vi har respekt og forståelse for i CD.
Vi mener nemlig, at det er til stor skade, hvis bestemte personer eller grupperinger grundlæggende kan ændre magtstrukturer i samfundet gennem trusler mod eventuelle vidner.
Det er som sagt det, vi gerne vil have sikkerhed for under udvalgsbehandlingen.
Vi er dog som bekendt ikke helt fremmed over for sådanne foranstaltninger i CD, lad mig f.eks. bare nævne rockerloven i sin tid.
Men alligevel er der altså en vigtig forskel her, for rockerloven var jo i bund og grund begrundet i hensynet til de omkringboende, som jo reelt til tider var i egentlig livsfare.
Denne meget konkrete livsfare er altså ikke til stede her.
Her er tale om aktiviteter, som i høj grad kan være generende og gøre folk utrygge, og som vi da meget gerne skulle komme til livs på en eller anden måde.
Hvis jeg skal konkludere, er vi enige i, at der bør gøres noget på det her område, men vi vil efter CD's opfattelse gerne have undersøgt, hvorledes det her kan strikkes sammen eller skrues sammen, om det skal være, før vi endeligt meddeler vores stilling ved anden og tredje behandling.