Villy Søvndal (SF), 2004-01-27:
Forslaget, vi behandler, drejer sig om at lægge en øvre grænse for antallet af børn pr. voksen i puljeordningerne.
Jeg synes selv, der er meget fornuft i, at vi på den ene side har friere ordninger, men på den anden side ikke laver frie ordninger, der konkurrerer på discounttilbud, og derfor støtter vi fra SF's side forslaget om at lægge et loft over antallet af børn.
Jeg synes, det har været svært at forstå argumentationen fra både ministeren og de borgerlige ordførere, der har argumenteret for, at det er et udtryk for fleksibilitet, at man f.eks. har loft i den kommunale dagpleje, men ikke har det i puljeordningerne.
Det synes jeg er en helt uforståelig argumentation, medmindre man mener, at kommunale dagplejere er dårligere til at udføre deres job end folk, som er ansat i puljeordninger.
Det tror jeg bestemt ikke de er.
Realiteten er, at man er i færd med at indføre discountordninger, hvor der oven i købet er to økonomiske incitamenter, der trækker meget kraftigt i retning af discount.
Det andet økonomiske incitament, som er lige så stærkt, så vi i eksemplet fra Morsø Kommune.
Ved at nedlægge velfungerende dagplejeordninger og flytte dem til puljeordninger har kommunen efter det oplyste tjent omkring 3-4 mio. kr., og det vil sige, at det ikke har noget som helst med kvalitet at gøre og ikke noget som helst med frit valg at gøre.
Det handler om rå økonomi.
Der er altså etableret ordninger med to økonomiincitamenter for både kommunen og den, der er i stand til at passe rigtig mange børn, og hvem taber i det spil?
Det gør børnene, og derfor synes jeg, der er brug for regler, der kan være med til at forhindre, at vi får discountpasningsordninger, men i stedet fastholder ordninger af en vis standard.
Det medvirker vi fra SF's side meget gerne til.
Så kan man diskutere, om vi som folketingsmedlemmer skal lovgive på et område som dette.
Ja, det skal vi efter min opfattelse.
Jeg synes, det er Folketingets opgave at udvise rettidig omhu.
Alle politiske ordførere er villige til at træde frem, når de ser, hvordan tingene udvikler sig i virkeligheden, og sige: Nej, det kan vi altså ikke være bekendt, det er altså for dårligt.
Jamen var det så ikke rarere på forhånd at lave regler, der gør, at vi ikke hele tiden skal sige, at det er altså for dårligt, og nu skal der gøres et eller andet?
Det opfatter jeg som indbegrebet af rettidig omhu.
Så har det været nævnt, at forældrene jo kan styre det ved at anvende deres frie valg.
Det har bare ikke ret meget med virkeligheden at gøre.
Når familien oplever, at det kommunale tilbud lukkes, og den eneste mulighed, der tilbydes i stedet, er puljeordninger, er det jo fuldstændig meningsløst at tale om frie valg.
En sådan familie har ikke noget som helst frit valg.
Den har et valg, og det er ikke forældrene, der vælger.
Det er kommunen, der bestemmer, hvad der skal være af valgmuligheder.
Vi er tilhængere af, at der skal være en rimelig balance mellem voksne og børn.
Vi er faktisk tilhængere af i hele diskussionen om den sociale arv, at børn kan have en voksenkontakt, som er i stand til at vejlede og hjælpe dem, og vi er i øvrigt også tilhængere af, at mennesker får en uddannelse, når de arbejder inden for et bestemt område.
Det mest komiske ved debatten i dag synes jeg i virkeligheden har været afvisningen med det argument, at nu skal vi vente og se, for nu kommer der en undersøgelse.
Jeg tror, at når man skal lave socialministerens tale ovre i Socialministeriet, har man en standardknap, hvorpå der står: Vent og se.
Jeg tror også, Venstre har den knap i deres tekstbehandlingsanlæg, for det er det svar, der kommer, uanset hvad vi behandler.
Det kan siges, at der er god mening i at lave en undersøgelse, hvis undersøgelsens resultat betyder, at man vil lave noget om.
En undersøgelse giver kun mening, hvis man på forhånd siger, at man vil ændre f.eks. antallet af børn pr. voksen.
Denne diskussion har langt større betydning end kun for puljerne og de 6.000 pladser, der er i puljeordningerne, fordi socialministeren som bekendt er på vej med et forslag om profitbørnehaver, som i stigende grad skal afløse de børnehaver, vi kender.
Det betyder, at det økonomiske incitament til at tjene penge, som vi allerede har set i det konkrete eksempel, vil komme til at fylde langt, langt, langt, langt mere fremover, og derfor er det også en opgave for Folketinget at vise rettidig omhu ved at sikre kvaliteten i vore børnepasningsordninger.