Lene Espersen (KF), 2004-12-01:
Jeg vil også gerne indlede med at takke for en overvejende positiv modtagelse af det lovforslag, vi behandler i dag.
Men flere ordførere har været inde på en ting.
Det er et godt og grundigt stykke arbejde, der er blevet lagt for dagen, men der var dog ordførere, som rejste et par problemstillinger undervejs.
Jeg tror, at hr. Per Dalgaard var den første, der rejste problemstillingen om bødeafsonere og forlængelse af forældelsesfristen og om, hvorvidt det ville være hensigtsmæssigt at vælge en anden model, hvor man frem for en meget lang afsoningsperiode afløste det af muligheden for f.eks. samfundstjeneste.
Til det vil jeg sige til hr. Per Dalgaard, at jeg i udgangspunktet synes, at det er et meget rigtigt princip, at man skelner mellem to typer personer, man vil inddrive bøde fra: Dem, der har betalingsmuligheden, og dem, der ikke har betalingsmuligheden.
Dem, der har betalingsmuligheden, synes jeg også det er rigtigt at give nogle vilkår at afdrage på, og jeg ser sådan set ikke noget problem i, at man forlænger perioden, så der er en større mulighed for, at man får tilbagebetalt den gæld, man har oparbejdet.
Over for den gruppe, som simpelt hen ikke har den økonomiske formåen, stiller sagerne sig jo lidt anderledes.
Der mener jeg som udgangspunkt ikke, at synspunktet må være det, at hvis man ikke har nogen penge, så får man bare samfundstjeneste dagen efter.
Jeg synes stadig væk, det er rigtigt at afvente og se, om ikke man kommer i en mere gunstig økonomisk situation og får en mulighed for at tilbagebetale noget af den gæld, man har oparbejdet.
Jeg vil også sige til hr. Per Dalgaard angående hele diskussionen om bødeafsonere og spørgsmålet om folk, der har fået en bøde: Der tror jeg, det er vigtigt at holde fast i et princip om, at vi må prøve at have en sikkerhed for, at folk rent faktisk betaler bøden.
Jeg kunne være lidt nervøs for, at det, som hr. Per Dalgaard foreslår, kunne ende i en situation, hvor folk sagde: Jeg har ikke pengene – i gåseøjne.
Det synes jeg er det problematiske, men ellers forstår jeg sådan set godt logikken i det, hr. Per Dalgaard siger.
Det er klart, at det kan der arbejdes videre med under udvalgsbehandlingen, men jeg synes, det er noget, man må gennemtænke meget grundigt, og jeg har som sagt givet udtryk for nogle betænkeligheder her.
Til fru Elisabeth Arnold vil jeg sige, at jeg er fuldstændig grundlæggende enig i, at forældelsesfrister ikke er nogen mirakelkur for noget som helst.
Man kan sige, at her er der et sagkyndigt udvalgsarbejde, der er nået frem til et nyt regelsæt, og det synes jeg der er gode begrundelser for.
Men fru Elisabeth Arnold har fuldstændig ret i, at der er nogle helt andre grundlæggende mekanismer, som naturligvis skal være på plads.
Jeg ved, at fru Elisabeth Arnold bl.a. sigter til den dybt, dybt beklagelige og også meget alvorlige systemfejl, der skete i forbindelse med Frederikssunds Politi og deres forældelsessager.
Der synes jeg faktisk, vil jeg sige til fru Elisabeth Arnold, at vi, lang tid før vi nu behandler det her lovforslag, har forsøgt at løse de problemer.
Rigsadvokaten har allerede nu igennem meget lang tid været inde i en helt ny fase, hvor man altså strammer op på reglerne og hele tiden melder ud til både Statsadvokaturen og andre, at de altså skal følge op og sikre sig, at der er orden i papirerne alle steder, og at der er et ordentligt flow i måden, man behandler sagerne på.
For jeg er enig med fru Elisabeth Arnold i, at der er et retssikkerhedsmæssigt problem, hvis der er sager, man ligesom begynder at lægge over i en bunke, for så kan vi tage dem om et par år, når vi har bedre tid.
Det er et problem for et retssamfund, hvis ikke der er et velfungerende system, der sørger for, at sagerne kommer igennem, og at de, der f.eks. er sigtet, får et svar på, hvornår sigtelsen enten bliver droppet, eller hvornår der bliver rejst tiltale.
Sådan må det nu engang være i et retssamfund.
Vi har i forbindelse med det politiforlig, som blev indgået sidste år, afsat penge til et særligt rejsehold på 12 personer fra anklagemyndigheden, som kan være en slags assistance ude i de politikredse, hvor man måtte have et problem.
Men jeg gør lidt ud af det her, for jeg synes faktisk, at fru Elisabeth Arnold har en meget vigtig pointe i at sige, at det her ikke skal være en sovepude til at sige, at nu skal man ikke tage sig af de sager, der er.
Det vil jeg godt sige til fru Elisabeth Arnold og også til alle andre.
Så kommer vi til den anden del af lovforslaget, den såkaldte anden halvleg, spørgsmålet om fupafsonerne, og der er der et par ting, jeg i hvert fald meget gerne vil starte med at lægge fast.
Jeg tror, at hr. Morten Bødskov allerede i rigt mål har refereret fra det samråd, der var i Retsudvalget om sagen, og sådan set også til talrige offentlige beskrivelser af problemstillingen.
Der er allerede gjort meget andet for at få løst det problem, der måtte være med fupafsonere.
Det er fuldstændig korrekt, at kriminalforsorgen slet ikke har den samme, kan man sige, vurdering af problemets omfang, som visse af dagbladene har haft.
Men det korte af det lange er, at det selvfølgelig er krænkende, også selv om der er få tilfælde, hvis man ender i en situation, hvor folk tager sig betalt for eller bliver truet til at sidde og afsone for andre.
Det har vi redegjort for i Retsudvalget, og det beskriver vi da gerne yderligere i forbindelse med behandlingen af det her lovforslag.
Politiet er ligeledes blevet pålagt nye regler, der gerne skulle medvirke til, at man har en sikkerhed for, at det er den rigtige person med den rigtige identitet, der rent faktisk går ind og afsoner.
Men jeg vil da gerne understrege her fra talerstolen, at uanset hvad vi gør i dag omkring en hævelse af strafferammen, er der jo ingen minister, der kan give en fuldstændig garanti for, at det her ikke kan ske.
Der er stadig væk mennesker i det her land, der ikke har legitimation med et billede på, og man kan ikke være hundrede procent sikker på, at den person, der møder op, er den rigtige person.
Der er måske folk, der er meget nært knyttet familiemæssigt, der kan være svære at skelne imellem, og som kender hinanden godt, og som kan fortælle de samme historier.
Det synes jeg bare man må have med i billedet.
Jeg synes, det er rigtigt, at vi har strammet kontrolmekanismerne, men alt skal altså ske med en vis proportionalitet.
Når vi har valgt at hæve strafferammen og som udgangspunkt har sagt, at vi mener, at den person, som får en anden til at fupafsone, skal have en ubetinget frihedsstraf på 60 dages fængsel, er det selvfølgelig, fordi vi synes, at der var en diskrepans f.eks. i forhold til de mennesker, der afgiver falsk forklaring, og de mennesker, der under falske forudsætninger beder andre om at afsone for sig – men sådan set også dem, der afsoner.
Derfor synes vi, det har været rigtigt, at man hævede strafniveauet.
Så kan jeg forstå, at der er flere af ordførerne, der har været inde på mere lovtekniske spørgsmål, som har handlet om: Hvad med den problemstilling, at vi nu hæver strafferammen til 1 års fængsel?
Kan man forestille sig den udnyttet fuldt ud?
Men det kan der jo være forskellige opfattelser af.
Jeg synes ikke, det lyder helt skævt, hvis udgangspunktet er 60 dages ubetinget fængsel, altså ca. 2 måneder, og at der så er plads til under særlig skærpende omstændigheder, gentagelsestilfælde osv., at komme højere op.
Den helt principielle debat, som handler lidt om, hvordan vi lovgiver herinde, og hvordan lovteknikken fungerer, kan vi også sagtens fortsætte.
Jeg vil dog sige, at det altså ikke er en lovteknik eller noget, der startede under den nuværende regering.
Det var en lovteknik, som også den tidligere SR-regering benyttede sig af, og en lovteknik, som vi har videreført i et forsøg på at fortælle lidt mere klart fra Folketinget, hvad vi egentlig ønsker som udgangspunkt ved domstolene.
Men derudover er jeg da enig med alle her i, at når det gælder konkrete sager, er det jo domstolene, der må gå ind og vurdere, hvad der er af skærpende eller formildende momenter i forhold til det niveau, der skal lægges.
Jeg kan også forstå, at det er noget, der grundigt skal behandles under udvalgsbehandlingen, og det medvirker vi gerne til.
Men jeg synes måske ikke, at der er så stor en diskrepans, som nogle her gerne vil give udtryk for.