runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lars Løkke Rasmussen (V), 2002-02-27:
Jeg forholder mig til de oplysninger, vi nu har udsigt til at få fra Farum Kommune oven på den beslutning, der blev truffet om at sætte kommunen under administration, hvor vi jo specifikt har spurgt til, hvad det er for realistiske satsplaner, kommunen har.
Jeg er nu ikke - i hvert fald på det foreliggende grundlag - bekendt med, at kommunen selv har planlagt med, at der skulle knytte sig en salgsindtægt til øvelsesarealet.
Sådan som jeg for nærværende har forstået kommunens planer, knytter de sig alene til et salg af selve kasernearealet.
Men som sagt er det jo sådan, at vi nu har bedt kommunen om at besvare en lang række spørgsmål med henblik på et møde, der holdes den 6. eller 7. marts - jeg husker ikke i hovedet, hvilken af dagene det er - for det at diskutere genopretningsplanen. Jeg kan også her bekræfte, hvad jeg har sagt ved tidligere lejligheder, at i forhold til den genopretningsplan, der skal laves, er der fire parametre: Der er jordsalget, hvor vi nu afventer byrådets svar på, hvad der er en realistisk plan: I hvilket tempo kan man sælge jord og til hvilke forventede indtægtsniveauer? Der er selve indtægtssiden i øvrigt, altså hele skattebøden.
Der er udgiftssiden: Hele spørgsmålet om, hvad det er for et udgiftsniveau, man fremadrettet skal have i Farum Kommune, herunder hvilket serviceniveau man skal have.
Og så er der endelig den sidste parameter, som man vel kan omtale som Indenrigsministeriets langmodighed: Hvad er
det for en tidsramme, under hvilken vi vil acceptere, at Farum Kommune skal gennemføre en genopretningsplan?
Der er de fire parametre, og det er klart, at afhængigt af, hvor megen økonomi der knytter sig til jordsalget, bliver det jo nødvendigt at skrue mere eller mindre på de andre knapper.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Villy Søvndal (SF), 2002-02-27:
Jeg skal takke ministeren for svaret, som jeg synes var meget klart og sådan set rart at få frem i den offentlige debat, for det, der har været givet indtryk af fra Farums borgmester, hr. Peter Brixtofte, er jo, at der lå et kæmpemæssigt ikke indhøstet provenu både på kasernen og på øvelsesterrænet.
Det, der står klart efter ministerens svar, er, at for øvelsesterrænets vedkommende er det sådan, at såfremt det afhændes til boligformål eller andre bebyggelsesformål, vil provenuet kun for halvdelens vedkommende tilfalde Farum Kommune og for restens vedkommende statskassen.
Det betyder vel, at i forhold til de muligheder, som ministeren tidligere har skitseret for, hvordan Farum kunne genetablere en økonomi, der ligger totalt i kaos efter Venstreflertallets hærgen i Farum, er det i den offentlige debat blevet meget overbetonet, hvad der lå af muligheder for provenu her.
Det betyder vel så, at de andre muligheder, bl.a. skattevejen, er langt mere sandsynlige.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2002-02-27:
Det fremgår af aktstykke 189 af 27. april 2001 vedrørende salg af Farum Kaserne, at Farum Kaserne og Farum Øvelsesplads på det pågældende tidspunkt var beliggende i landzone.
Det fremgår endvidere af aktstykket, at der er enighed mellem planmyndighederne om, at det vil være naturligt at overføre Farum Kaserne til byzone.
Øvelsespladsen derimod er i den regionplan, som der lå et forslag til på det tidspunkt, og som senere er blevet vedtaget, udpeget som et beskyttelsesområde.
Såfremt øvelsespladsens status ændres og kommunen inden for 10 år fra aftaleindgåelsen videresælger øvelsespladsen helt eller delvis med henblik på udnyttelse af arealet til boligformål eller andre bebyggelsesformål,
er der indgået aftale med Farum Kommune om, at Forsvarsministeriet skal have 50 pct. af nettofortjenesten ved et sådant salg.
Det vil sige, at det i spørgsmålet nævnte kun omhandler øvelsespladsen.
Der er således ikke tale om en aftale vedrørende et eventuelt videresalg generelt af kasernearealet, men en aftale om et eventuelt videresalg af specifikt Farum Øvelsesplads, som i dag altså er beskyttelsesområde.
Hvis statussen på dette område ændres, så arealet kan udnyttes til boligformål, og hvis der sker et videresalg, opstår der den situation, hvor kommunen skal indbetale halvdelen af det provenu, kommunen derved opnår, til staten ved Forsvarsministeriet.
Lene Espersen (KF), 2002-02-27:
Jeg vil naturligvis gerne sende et notat til Folketingets Europaudvalg, der redegør for regeringens stilling til denne her sag.
Det har jeg også redegjort for i dag, men jeg sender gerne et notat over til Folketingets Europaudvalg.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Keld Albrechtsen (EL), 2002-02-27:
Så vil jeg godt spørge, om ministeren så ikke vil sende et notat over til os, hvor ministeren tager stilling til den tolkning af antiterrorlovgivningen i EU, som det spanske formandskab har fremlagt i dette forslag, altså bl.a. den tolkning de har med, at den rammeafgørelse, altså den EU-lov, der allerede er vedtaget, også omfatter demonstranter.
Det er jo en spansk tolkning, og det synes jeg er et alvorligt problem.
Kunne ministeren så ikke gøre os den tjeneste at sende et notat over til Folketingets Europaudvalg og Retsudvalg, hvor man simpelt hen fastslår, at den tolkning ikke er rigtig?
For så vil jeg personlig sende den til det spanske formandskab, således at det spanske formandskab kan vide, hvad Danmark mener.
Lene Espersen (KF), 2002-02-27:
Det er måske ikke så forbavsende for hr. Keld Albrechtsen, men jeg deler bestemt ikke hr. Keld Albrechtsens opfattelse af diskussionen af denne her sag.
Jeg synes faktisk, at jeg i min besvarelse er gået meget vidt ved at sige, hvad der er de principielle danske overvejelser i en sag, der i EU-kredsen ligger på det allermest foreløbige stadie, man overhovedet kan forestille sig.
Som jeg allerede har understreget én gang, er det noget, der ligger i en arbejdsgruppe lige nu, og som man først er gået i gang med overhovedet at begynde at diskutere, og hvis det overhovedet får nogen gang på Jorden og det overhovedet er noget, der politisk kan skabes en form for lydhørhed over for - og der er jo som sagt nogen principiel stillingtagen til det, som jeg har redegjort for også fra dansk side - skal det først i Artikel 36-Udvalget, det skal i Coreper og så muligvis på rådsmødet.
Så der er absolut ikke tale om, hverken at regeringen ikke har opmærksomheden rettet mod denne her sag, eller at vi ikke har en holdning til sagen.
Jeg er ikke enig med hr. Keld Albrechtsen i, at regeringen i denne her sag tager let på tingene eller ikke har gjort sig sin stilling klar.
Keld Albrechtsen (EL), 2002-02-27:
Jeg må sige, at jeg synes ikke, det er godt nok, at regeringen bare er opmærksom på, at her har vi et problem.
Jeg synes, regeringen burde gøre noget ved det, men det er regeringen altså ikke til sinds i dag.
Det synes jeg er beklageligt.
Så vil jeg sige, at når nu også Politidirektøren sammenkæder antiterrorlovgivningen med et spørgsmål om demonstrationer, og det gør Politidirektøren i nogle bemærkninger til et lovforslag, som ministeren selv har fremsat, så er der altså uorden i begreberne, og denne uorden har bredt sig helt ind i politiets rækker i Danmark. Synes ministeren så ikke, at der er et problem, og at man trænger til, at ministeren melder klart ud og siger, at det vil vi ikke have?
Og kan ministeren ikke se, at hvis det er sådan, at politimyndighederne møder frem til demonstrationer med den forhåndsopfattelse, at demonstranter nok er sådan en slags potentielle terrorister, så skaber det altså ikke nogen god stemning mellem parterne, og så ødelægger det nogle af de bestræbelser, der gøres fra alle sider, også fra Enhedslistens side, for at sikre, at det bliver fredelige og værdige demonstrationer?
Lene Espersen (KF), 2002-02-27:
Jo, men jeg kan godt igen forsikre hr. Keld Albrechtsen om, at jeg er helt enig i, at der er forskel på opretholdelse af almindelig ro og orden i forbindelse med f.eks. demonstrationer og håndtering af ballademagere - det er én del - og så terrorisme og bekæmpelse heraf
Og som jeg sagde i besvarelsen af det tidligere spørgsmål, vil vi i forbindelse med sagens videre behandling fra dansk side være helt opmærksom herpå.
Jeg tager hr. Keld Albrechtsens indlæg, der omhandler regeringens strafskærpelsespakke, som udtryk for, at den besvarelse, jeg gav ved det forrige spørgsmål, også er tilbundsgående nok til besvarelse af det spørgsmål, vi nu behandler, nemlig spørgsmål nr. S 1069, hvor jeg jo klart har tilkendegivet, hvad regeringens umiddelbare holdning er til det foreslåede.
For så vidt angår strafskærpelsespakken og hele diskussionen omkring varetægtsfængsling, bliver det jo noget, vi får rig lejlighed til at drøfte, når det lovforslag bliver førstebehandlet, og dér mener jeg, at det er det rigtige tidspunkt at diskutere det på, og ikke under et spørgsmål, der omhandler et forslag fra det spanske formandskab, der bliver behandlet i en EU-arbejdsgruppe.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Ja, vi får jo mange nye bemærkninger og ord, og ministeren har så fundet et nyt, der hedder SiD'erne.
Hvorfor kommer man så med forslaget?
Det andet er: I hvilken grad vil det her påvirke forholdet omkring supplerende dagpenge, i det øjeblik der er nogle, der går ned i tid med mulighed for supplerende dagpenge.
Villy Søvndal (SF), 2002-02-27:
Jeg vil såmænd bare runde af med at kvittere for svaret og sige, at jeg tror også, ministeren ender med at skrive ud til hver enkelt, og så er det helt fint.
Vi vil holde nøje øje med sagen fra SF's side, for det er vores grundlæggende synspunkt, at mennesker, der er blevet snydt for en ydelse - og vi er jo enige om, at det er 20 pct. af pensionisterne i denne sag blevet - skal selvfølgelig meget præcist gøres opmærksom på deres rettigheder.
Enhver offentlig myndighed, der er blevet snydt af en borger, ville ikke gøre sig mange sindrige overvejelser om, hvordan man kradsede de penge ind igen, jeg er ret sikker på, at man meget hurtigt ville finde ud af det.
Men et retssamfund bygger jo på, at også den borger, der er blevet snydt, får ret.
Vi vil fra SF's side holde meget øje med ministeren i denne sag.
Hvis det ender med, at hver enkelt får en henvendelse, er vi tilfredse, og hvis det ikke sker, vil vi forfølge sagen.
Anne-Marie Meldgaard (S), 2002-02-27:
Ja, det er lidt i forlængelse af det svar, som jeg både fik og ikke fik fra beskæftigelsesministeren før.
Deri nævner ministeren alene overenskomstaftalerne.
Er det ikke rigtigt, at det er meget udbredt ude omkring i virksomhederne, at det netop er lokalaftaler, som styrker de overenskomster, der ligger på områderne, der er det bærende i forhold til, hvornår en medarbejder kan komme på deltid?
Og så vil jeg også godt spørge ministeren, om det reelle formål med forslaget her er at undergrave den danske model, altså aftalesystemet på arbejdsmarkedet.
Morten Homann (SF), 2002-02-27:
»Deler ministeren Venstres ordførers syn på, hvordan SU-systemet bør indrettes, som det er udtrykt i Jyllands-Posten den 13. februar 2002?
« Skriftlig begrundelse
Venstres ordfører, Gitte Lillelund Bech, markerer i Jyllands-Posten 13. februar 2002 en fundamentalt anderledes holdning til SU-systemets indretning end det forlig, der eksisterer.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
Jeg må sige, at mine forventninger til, i hvilket omfang det vil blive benyttet, vil være meget beskedne.
Som jeg indledte med at sige, har de fleste familier brug for to job, og tendensen går i retning af mere fuldtidsbeskæftigelse og flere på arbejdsmarkedet.
Det eneste, jeg tilsigter med det her lovforslag, er at give dem, der ønsker det, en mulighed for at indrette sig på en anden måde.
Så jeg forventer ikke, at der sker et skred hverken i den ene retning eller i den anden retning på det her område.
Men jeg håber, at der er nogle mennesker i det danske samfund, som får en mulighed for at indrette sig på en måde, som deres familie har brug for i den hverdag, de lever i.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Anne-Marie Meldgaard (S), 2002-02-27:
Det er et fromt ønske, som Socialdemokratiet lige så godt kunne have fremsat.
Jeg har så et spørgsmål til ministeren, som går på: Hvis nu vi ser en storm af ansøgninger om at komme på deltid, er ministeren så ikke bekymret for, at det arbejdsmarked, som skriger og råber på arbejdskraft, fuldstændig går i kaos?
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
Jeg ville ønske, det var i min magt at sørge for, at alle mennesker kunne få det, som de ville have det: at alle, der var på deltidsjob, fik et fuldtidsjob, at alle, der var arbejdsløse, fik et job.
Jeg ville ønske, det var sådan.
Det, jeg kan, er bl.a. at sikre, at de, der har et job og ønsker at gå på deltid, får en mulighed for at aftale det med deres arbejdsgiver.
Det må hr. Bjarne Laustsen jo trods alt sige er en begyndelse på at løse den store opgave.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
I det allerførste spørgsmål, Folketinget behandlede om det her,
var der en kvinde, der hed, jeg tror, det var Vera.
Hun havde faktisk tre job.
Hun ville da utrolig gerne udøve sit virke på én arbejdsplads i stedet for at skulle have tre job.
Ministeren taler meget om frihed osv., og det er også i orden, men den her kvinde ønskede sig bare, at hun kunne få et fuldtidsarbejde.
Det bekymrer ministeren sig overhovedet ikke om.
Foruden Vera er der 386.000 andre.
Adskillige af dem ønsker at komme på fuld tid.
Der er nogle, der er omfattet af en overenskomst, og man har ikke et eneste eksempel på, at de er blevet nægtet at gå på deltid.
Tingene hænger simpelt hen ikke sammen med økonomisk frihed, og at man kan prioritere osv.
Der er altså en lang række mennesker her, der ikke har den økonomiske frihed, fordi de ikke kan få det fuldtidsjob, de gerne vil have.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
Nu er det her lovforslag jo så viseligt indrettet, at det er den enkelte selv, der afgør det.
Om der er økonomisk basis for at gå på deltid, er da noget, den enkelte familie må afgøre med sig selv.
Det er selvfølgelig klart, at når man går på deltid, tjener man mindre.
Og man prioriterer jo i livet, om man vægter tiden højere end materielle goder, eller hvad det nu måtte være.
Så det er jo en beslutning, der fuldstændig er op til den enkelte lønmodtager at afgøre med sig selv. Og så har jeg det lidt svært med den argumentationsform, der hedder: Jamen kan de så ikke bare finde sig et andet job, hvor man kan få deltid?
Nu kunne det jo være, at man rent faktisk var glad for den arbejdsplads, man var på, og det var dér, man gerne ville have den.
Jeg hørte forleden dag hr. Ole
Sohn argumentere for, at hvis ikke man var tilfreds, så kunne man bare i en anden henseende finde sig en anden arbejdsplads.
Det er normalt ikke det, jeg synes kendetegner
Socialdemokratiets og SF's måde at se på de her problemer på
Jeg vil da gerne løse problemet dér, hvor man har jobbet, og på den virksomhed, hvor man arbejder, og dér, hvor man sandsynligvis er glad for at være, og ikke bare sige: Så skrub et andet sted hen.
Anne-Marie Meldgaard (S), 2002-02-27:
I ministerens svar tidligere til hr. Bjarne Laustsen kom det frem, at der var en del lønmodtagere, som på grund af overenskomsterne ikke havde mulighed for at kunne gå på deltid.
Kan ministeren ikke bekræfte, at den frihed, som man efterlyser nu, også gælder de medarbejdere, der er ansat under overenskomster, hvor den mulighed ikke er, at de kan søge ansættelse under andre områder, hvor der er mulighed for deltid?
Så skal jeg spørge, om ministeren ikke tror med hensyn til mange af de svar, der er kommet fra medarbejdere på spørgsmålet, om de har kunnet ønske sig at gå på deltid, at grunden til, at de ikke gør det mere, er, at én ting er at have et ønske, noget andet er at have økonomisk mulighed for at gå på deltid.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Ministeren og undertegnede har jo været sammen en del af formiddagen i et andet forum, og der brugte vi et ord, der hedder metodefrihed.
Jeg går ud fra, at lige så vel som regeringen har en ret til at foreslå sådan noget som det her, har Socialdemokratiet også mulighed for at bruge de forskellige værktøjer for at fremme sin politik, også med hensyn til deltid.
Men jeg vil godt spørge ministeren: Der findes 386.000 mennesker i dag, som er deltidsbeskæftigede,
hvor er ministerens bekymring for de 386.000?
Jeg kan nævne adskillige af dem, som har lyst til at gå fra deltid op til fuld tid, hvor er deres rettigheder?
Så findes der en lille gruppe, som er på fuld tid, men som kunne ønske sig at komme på deltid.
Man påstår så, at det ikke reelt er muligt, men man har ikke et eneste eksempel.
Hvordan hænger de to ting sammen?
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
Som jeg sagde før, vil jeg gerne sige til spørgeren, at for mig er det ikke afgørende, om der er 10.000, der er blevet nægtet denne adgang, eller om der er 5, der er blevet nægtet denne her adgang.
Problemet er for mig lige alvorligt, hvad enten det er det ene eller det andet, for det er noget rent principielt, vi taler om i det her tilfælde.
Vi taler om muligheden for, at organisationer kan forhindre mennesker i at tilrettelægge deres liv på den måde, som de gerne ville, og som den enkelte arbejdsgiver og den enkelte lønmodtager i fællesskab godt kunne finde ud af.
Det er i al sin gribende enkelhed dét, det her forslag går ud på.
Jeg kan så ikke forstå, hvorfor det er organisationerne og deres fine fornemmelser
både på arbejdsgiverside og på lønmodtagerside, der skal tages større hensyn til, end til den medarbejder, der kunne få løst et personligt problem, ved at arbejdstiden kunne tilrettelægges lidt anderledes.
Nu kan jeg jo desværre ikke stille spørgsmål under denne her spørgetid, det vil jeg kunne under andre punkter
Næste sætning hedder: »Er der lovgivningsmæssige barrierer, som forhindrer det, og som kan fjernes, så vil vi gøre det«.
Skulle jeg stille et spørgsmål under en senere debat, ville jeg gerne spørge: Hvad har Socialdemokratiet så senere gjort efter valget for at opfylde det her punkt? Det, der er kendetegnede ved det, regeringen gør, er, at vi siger ét før valget, og vi gennemfører det efter valget, og det er det, man gør med deltid.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Det var jo et meget interessant og hudløst ærligt svar, at selv om man rykker hele skuffen ud, så har man ingen konkrete enkelteksempler på, at der er nogle, der ønsker at gå på deltid, som er blevet nægtet det.
Det vil sige, at man godt kan kigge på, hvor mange af de 4-6 pct., der findes aftaler mod deltid for, men det aner man ingenting om, og man aner
heller ikke noget om, om der er mange ud af den femtedel, der har udtalt sig, som det fremgår af det SiD-papir, der er kommet på deltid efterfølgende.
Der findes altså ingen - det må vi konkludere - enkeltstående eksempler på, at nogen mennesker er blevet nægtet at gå på deltid.
Det er jo frihedsbegreber og frihedspakke, vi her taler om, derfor er det da underligt, at der ikke er nogen borgere i dette land med 2,2 millioner lønmodtagere, der har skrevet til ministeren og sagt: Jeg er blevet nægtet at gå på deltid.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
Til det spørgsmål kan jeg oplyse, at alene på det fælles DA/LO-område er der 6 pct., som slet ikke har adgang til deltid, og de spørger jo nok ikke nogen.
Og næsten 60 pct. har kun delvis adgang til deltid, f.eks. på den måde at det alene er adgang til deltid ved nyansættelser, det drejer sig om.
Og det er jo et ganske voldsomt omfang.
Jeg har selvsagt ikke nogen landsdækkende statistik
over, hvor mange lønmodtagere der forgæves har prøvet at komme på deltid, men da de fleste jo kender deres overenskomst, er det nok ikke så mange, der alligevel har prøvet.
Som jeg også tidligere har nævnt i dag, kan jeg derimod henvise til rapporten, der hedder »SiD'erne og arbejdstiden«. Af rapporten fremgår det, at 20 pct. af SiD'erne ønsker en kortere ugentlig arbejdstid, også selv om der ikke ydes lønkompensation, og særlig interessant er det, at af de SiD'ere, der ønsker færre timer, har 50 pct. angivet, at det er overenskomsten, der ikke giver mulighed for, at SiD'eren kan gå ned i tid.
Bjarne Laustsen (S), 2002-02-27:
Nu har vi i de tidligere spørgsmål brugt tid på at snakke om jura, om aftaler og den danske aftalemodel osv.
Og vi har måttet konkludere, at det eneste, der kommer ud af det her lovforslag, er, at man giver arbejdsgiveren en ret til at plage de ansatte om deltid.
Retten hos den enkelte eksisterer ikke i virkeligheden - selv om det er det, man påstår - med det forslag, som regeringen lægger frem. Og så er det, vi kommer til det nu: Hvor mange eksempler har ministeren så på, at lønmodtagere, som har ønsket det, er blevet nægtet at gå på deltid? Det er i orden, når der ikke er nogen aftaler om det; hvis den enkelte arbejdsgiver siger, du kan ikke komme på deltid, ja, så er det o.k.
Men hvor mange eksempler findes der egentlig, hvis man trækker hele skuffen ud?
»Hvor mange eksempler har ministeren på, at lønmodtageren er nægtet at gå på deltid?«
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-02-27:
For så vidt angår løn, tror jeg, man har grebet ind mange gange i historiens løb ved at forlænge og gribe ind i overenskomster.
Jeg kan ikke forstå, at det, at man giver det enkelte menneske en ret til at aftale det, på nogen måde skulle forringe den pågældendes muligheder.
Lønmodtageren kan sige nej, arbejdsgiveren kan sige nej, men rammer vi ind i et af de tilfælde, hvor både en arbejdsgiver og en lønmodtager af hensyn til den pågældende lønmodtagers forhold synes, at det kunne være fornuftigt at aftale deltid, kan jeg ikke se nogen som helst grund til, at man ikke skulle åbne den mulighed.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Ole Vagn Christensen (S), 2002-02-27:
Ja, ja, men det var det, der fremkaldte spørgsmålet, for mig bekendt er ansættelsesbeviset og det at leve op til arbejdstidsdirektivet ikke noget egentligt overenskomstmæssigt stof. Ministeren må jo kunne bekræfte over for os: Er det ikke første gang - det mener jeg helt klart at det er - at man laver indgreb over for nogle af de fundamentale ting som løn og arbejdstid i en overenskomst?
Det var lige det sidste, der fremkaldte ...
Morten Homann (SF), 2002-02-27:
Man kunne læse i Jyllands-Posten her for nylig om et forslag til en ny SU-model, som Dansk Folkeparti og altså også Venstres ordfører, fru Gitte Lillelund Bech, fremlagde.
Derfor er det interessant at vide, om det synspunkt, som Venstres ordfører lagde for dagen, også er et synspunkt, som regeringen og dermed undervisningsministeren deler.
Så jeg vil meget gerne høre undervisningsministeren redegøre for, om man er enig med Venstres ordfører.
Ulla Tørnæs (V), 2002-02-27:
Spørgeren refererer til, at Venstres uddannelsesordfører, fru Gitte Lillelund Bech, er citeret for følgende i Jyllands-Posten den 13. februar: »Vi hælder meget til den svenske model med højere stipendium i de første tre år og ikke meget lån og derefter et lavere stipendium og større mulighed for lån på overbygningen.
Det vil tilskynde de studerende til at studere på fuld kraft i de første tre år.«
Den citerede beskrivelse af det svenske system er misvisende. Det svenske studiestøttesystem er indrettet således, at man som studerende på en videregående uddannelse får samme stipendiesats og samme lånesats gennem hele uddannelsesforløbet.
Der er dog enkelte undtagelser, idet svenske studerende kan få en højere stipendiesats til enkelte erhvervstekniske uddannelser, hvor optagelseskravene er relevant erhvervserfaring.
Det fremgår af regeringsgrundlaget, at regeringen vil fremlægge en handlingsplan om flere i arbejde, som også vil omfatte, hvorledes de uddannelsessøgende kommer hurtigere igennem uddannelsessystemet.
På nuværende tidspunkt foreligger der ikke en færdig plan.
SU-systemets muligheder for at fremme denne målsætning vil også indgå i arbejdet.
Jeg kan ikke udelukke, at der vil komme forslag, der kan indebære ændringer af SU-reglerne.
Jeg er imidlertid bekendt med, at der eksisterer et bredt SU-forlig.