Elisabeth Arnold (RV), 2001-04-25:
Det Radikale Venstre står ved vort medansvar for det forbehold, som er meget afgørende for diskussionen her i dag.
Vi husker også, hvordan det blev til.
Den danske befolkning stemte nej til Maastrichttraktaten i juni 1992, og et af de store dyr i åbenbaringen, som kom frem i forbindelse med chokket efter nejet i 1992, var angsten for et unionspoliti.
Man ville ikke have uniformerede folk til at gå rundt med ordet Union stående i guldbogstaver på kasketten.
Vi skulle ikke have en årsag til samarbejde på dette område.
Vi har så også kunnet konstatere, at vi er trygge ved det mellemstatslige samarbejde, for det vil vi gerne have, og vi har derfor et forbehold, som mere går på form end på egentligt indhold.
Hvad vi ikke kunne forudsige i 1992 var imidlertid, at alle de øvrige medlemslande, som i mellemtiden er blevet flere, ønskede, at dele af dette samarbejde, som oprindeligt var mellemstatsligt, blev ført over i søjle 1 under det egentlige fællesskabssamarbejde.
Derved kom Danmark i en problematisk situation, for en del af det samarbejde, vi var meget optaget af og meget gerne ville have, blev dermed flyttet uden for den mulighed, vi havde for at påvirke det direkte gennem det mellemstatslige samarbejde.
På flygtningeområdet er der i øjeblikket 15 forskellige
ordninger, nemlig en ordning for hvert medlemsland.
Sådan må det naturligvis blive, når det er national lovgivning, der fastlægger, hvordan lovgivningen skal være på det her område.
Det er tilfældet trods det faktum, at samtlige 15 medlemslande har tiltrådt både den europæiske menneskerettighedskonvention og FN's flygtningekonvention og i højtidelige erklæringer gang på gang har tilkendegivet, at de vil efterfølge de principper, der er i disse konventioner.
Vi har 15 lande, som alle sammen - næsten alle sammen i hvert fald - er ganske velstående, og som har velordnede forhold på mange af disse områder.
Men vi har set nogle meget kedelige eksempler fra krigene på Balkan, hvor landene har skubbet flygtninge foran sig i et uværdigt dominospil, hvor man har prøvet at konkurrere på, hvem der først kunne indføre visumregler, hvem der mest restriktivt kunne skubbe flygtningene bort fra sig og over til nabolandet.
Den samme gruppe flygtninge har været fuldstændig dybt afhængige af, om de endte i det ene land eller i det andet land.
Det var helt afgørende for, hvilken behandling de ville få, om de endte i Danmark, i Sverige, i Spanien eller i Portugal.
Det har simpelt hen ikke været værdigt for et område, som hævder, at det vil have et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Derfor tilslutter vi os, at EU laver fælles regler på området.
Der er brug for minimumsregler for retssikkerhed for asylansøgere.
Hvor mange muligheder skal man have for at påklage afgørelser?
Hvor mange muligheder skal man have for at tale med uafhængige personer?
Hvor mange muligheder skal man have for at have en advokat eller en bisidder eller en eller anden form for rådgivning? Der er brug for ensartede familiesammenføringsregler.
Det kan ikke være rigtigt, at man i ét EU-land har en familiesammenføringskvote på 5.000 mennesker om året
, mens man i andre lande som f.eks. Sverige har meget, meget liberale regler.
Der er brug for regler for fri bevægelighed for tredjelandes statsborgere, sådan at de borgere, der har permanent opholdstilladelse i ét medlemsland, også automatisk får rettigheder til at bevæge sig og tage arbejde i de øvrige medlemslande.
Og der er brug for regler for, hvordan vi håndterer massetilstrømning af flygtninge, som vi f.eks. har set det både i krigene på Balkan og i Kosovo.
UNHCR, altså FN's Flygtningehøjkommissariat, anbefaler jo, at der bliver lavet fælles regler for midlertidig beskyttelse af krigsflygtninge, som vi har set det på Balkan.
Danmark er med, men vi er med på en trailer, som den socialdemokratiske ordfører sagde.
Det er et udmærket udtryk.
Vi kan håbe, at de andre 14 lande vedtager noget fornuftigt, som vi er glade for at kunne tilslutte os.
Hvis ikke det sker, så må vi vurdere vores situation til den tid, men vi har ikke den indflydelse, vi kunne have haft, hvis vi ikke havde haft forbeholdet.