Holger K. Nielsen (SF), 2001-10-04:
De fleste ved, at mit forhold til statsministeren sådan gennem årene har været svingende, men jeg må sige, at jeg var meget glad for den tale, der blev holdt her i aften.
Jeg var glad for, at vi har en statsminister, der kan holde sådan en tale, som vi hørte her for lidt siden.
Jeg synes, det var en god tale, en engageret tale, en menneskelig tale, en social tale, en tale, som talte op til folk, som gav et moralsk lederskab i forhold til, hvordan vi skal forholde os til de mange problemer, som vi står over for.
Det skal han have tak for.
Det var vigtigt at få sagt de ting, sagt, at der er mange ting, vi i det her samfund skal forholde os til.
Mennesker uden for det her hus står over for store problemer.
Mange har det svært.
Vi skal påtage os mange forpligtelser i det her Folketing, men det må aldrig nogen sinde blive sådan, at vi tager enkelte befolkningsgrupper ud, enkelte religiøse grupper ud, og gør dem til syndebukke for noget som helst.
Her går grænsen.
Men det er sociale problemer i vores samfund, som kan løses, og vi må aldrig nogen sinde tage religiøse grupper ud og gøre dem til syndebukke.
Der er alt for mange historiske erfaringer med hensyn til, hvad det fører til.
Derfor vil jeg så sige, at når man hørte hr. Anders Fogh Rasmussens tale, var det mest interessante ved den jo tidspunktet, som talen blev holdt på. Hvorfor var det ikke sådan en tale, vi hørte tidligere på dagen? Hvorfor hørte vi tidligere på dagen en tale, som jo netop - meget elegant, det skal indrømmes, men også meget bevidst - pustede til den ild, der giver næring til Dansk Folkeparti. Det var tilfældet.
Jeg tror måske, at hr. Anders Fogh Rasmussen er blevet klar over, at han da havde pustet lidt rigeligt til ilden, men han kan ikke bruge som undskyldning, at fru Pia Kjærsgaard holdt sådan en helt ny tale her i Folketinget i dag.
Det var præcis, hvad vi hørte på Dansk Folkepartis årsmøde for nylig, hvor der var udtalelser af fru Pia Kjærsgaard, der var hårrejsende, hvor der var udtalelser af Mogens Camre, der var endnu mere hårrejsende, hvor fru Pia Kjærsgaard efterfølgende sagde: »Jeg er fuldstændig enig med ham.«
Så det kan ikke være ukendt, at det er den slags tanker, der er i Dansk Folkeparti.
Jeg må ligesom konstatere, at hr. Anders Fogh Rasmussen er blevet bange for sin egen skygge.
Han er ved at sætte nogle ting i sving, hvor han godt kan se, at hvis han får regeringsmagten, vil han få meget, meget svært ved at få samlet de ting op igen.
Hvad skal han gøre med alle de ting
omkring udlændingepolitikken, alle de ting omkring flygtningepolitikken, alle de ting, som han nu udbasunerer som store problemer, hvis det viser sig, at han, hvis han bliver statsminister, måske ikke kan gøre så forfærdelig meget ved det, med de forventninger, han bygger op hos befolkningen om, hvor meget vi kan begrænse familiesammenføringerne, hvor meget vi kan stramme op på asylreglerne, hvor meget vi kan stramme op på alle de her punkter, når det viser sig i den faktiske politik, at han ikke er i stand til at gøre særlig meget, hvis ellers han vil have rollen som en ansvarlig statsminister i det her land, og det er vel stadig væk hans ambition? Han får meget svært ved at skulle leve op til det, der bliver pustet op i øjeblikket fra forskellige steder.
Han forsøger vel så nu at lægge lidt en dæmper på det, og det kan jeg da godt forstå, men det er svært at tage alvorligt, når man hørte hans tale i formiddag.
Derfor vil jeg sige, og det synes jeg også vælgerne skal have at vide helt klart, at i den diskussion, der foregår her, er der på mange måder omkring frisind, omkring humanisme, omkring tolerance, omkring værdier for vort samfund, omkring visioner for vort samfund, tale om to så vidt forskellige syn, så vidt forskellige retninger i dansk politik, som vi ikke har set i mange år.
Det skal vælgerne vide, og det skal vi have en diskussion om, men jeg håber så sandelig også, at han vil besinde sig, og at vi trods alt kan finde tilbage til det, som jo i hvert fald oprindelig var Venstres idégrundlag, nemlig frisindet og tolerancen.
Men Venstre er i øjeblikket på vej ud på en færd, på vej ud i et hav, som fører Venstre i en helt, helt anden retning.
Vi vil i hvert fald gøre vores til, og vi vil slås for, at det frisind kan fastholdes og videreudvikles.