Kim Behnke (FRI), 2000-09-06:
Det er nu tredje gang, Folketinget har diskussionen, debatten
om lovforslaget om folkeafstemningen, og selv om spørgsmålet i rigt mål er blevet rejst både ved første- og andenbehandlingen, så har vi egentlig ikke fået noget svar endnu, intet fuldgyldigt svar på, hvorfor det lige præcis er den 28. september 2000, vi skal holde folkeafstemningen.
Derfor er vi selv nødt til at konkludere hvorfor.
Efter vores opfattelse er det ene og alene, fordi den danske regering med statsministeren i spidsen er klar over, at det resultat, man kommer hjem med fra Nicetopmødet i december 2000, er et resultat, som, hvis det blev forelagt den danske befolkning ved en folkeafstemning, ville have det, der hedder overvejende risiko for at få et nej tak fra danskerne.
Så derfor vil en dansk folkeafstemning om deltagelsen i Euroland, f.eks. i foråret 2001 eller foråret 2002, jo meget vel kunne betyde, at befolkningen fortsat har i erindring, hvad der var resultatet af Nicetopmødet, og derfor vil have et yderligere incitament til at stemme nej.
Den anden grund er, at man er udmærket godt klar over, måske ikke så meget på politisk niveau, men i hvert fald på embedsmandsniveau, at når man i de 11, nu med Grækenland 12 eurolande skal realisere de store planer, nemlig at lave pengeombytningen i år 2002, så kommer der jo ikke bare ugers, der kommer måneders, ja, der kommer mange måneders mediedækning, hvor vi ser det kaos og den uorden, det giver i de lande.
et glas champagne, da de andre lande officielt erklærede, at nu startede man europrojektet.
Ja, da så man, at da var der en holdning i den danske befolkning, som vel var så positiv over for euroen som nogen sinde.
Men siden da er det gået op for den danske befolkning, at det ikke kun er et spørgsmål om, hvorvidt økonomiministeren kan drikke champagne.
Det er ikke kun et spørgsmål om, hvorvidt der kommer et billede af vores danske monark på disse euromønter, der følger meget mere med.
Og derfor bliver konklusionen, at det klogeste, vi kan gøre den 28. september, er at stemme nej.
Så bliver der sagt fra tilhængernes side: Hvis vi stemmer nej, kan vi ikke på noget senere tidspunkt vende tilbage.
Men det passer jo ikke, for hvis vi stemmer nej, vil situationen for Danmarks vedkommende være uforandret den, at vi fortsat har et forbehold, for så vidt angår Den Økonomiske og Monetære Union.
Vi står i samme situation som i dag, og jeg kan ikke forestille mig, at de øvrige EU-lande vil gå bort fra det løfte, der blev givet i Edinburgh, nemlig at Danmark kan have et forbehold.
Men bevares, hvis super pro-euro danske ministre tager til ministerrådsmøder og topmøder i forlængelse af et dansk nej og serverer det danske budskab som en katastrofe, ja, så må de andre lande jo tro, at den er helt gal i Danmark.
Når det også i dag bliver slået fast fra flere tilhængeres side, at vi skal betragte europrojektet som et fredens projekt, så er vores konklusion: Jamen det er da godt, at Tyskland, Holland, Frankrig, Belgien osv. så har fundet ud af at indgå den fredsaftale med hinanden.
Det er jo selvfølgelig vrøvl, og derfor er det også vrøvl at efterlade det indtryk i befolkningen, at der bliver mere fred i Europa, fordi vi skifter den danske krone ud med euro.
De ting har ikke noget med hinanden at gøre.
På et meget tidligt tidspunkt af debatten, nemlig helt tilbage i 1997 - det var nærmest, inden debatten var gået i gang endnu -
slog de danske vismænd fast, at fordele og ulemper ved at være med i Euroland er marginale.
Det gav ikke anledning til nogen bemærkninger dengang, men jeg skal love for, at da budskabet blev gentaget i år 2000, gav det anledning til uro og utilfredshed, ikke mindst på regeringsbænken.
Det skyldes jo selvfølgelig, at dermed var et af de væsentligste argumenter for, at vi skulle komme med, nemlig at der ville være økonomiske fordele ved det, taget af bordet. Og vi må slå fast, at efter at der nu har kørt valgkamp et stykke tid, er det, som vismændene sagde og dokumenterede, ikke blevet modbevist.
Til gengæld har valgkampen jo i sidste uge udkrystalliseret en meget interessant og vigtig oplysning, nemlig den oplysning, at det koster det danske samfund omkring 15 mia. kr. at skifte kronerne ud med euro. Og det er ikke blevet modsagt af nogen, at det ligger på det niveau.
Spørgsmålet er så: Hvem er det nu lige, der skal betale de 15 mia. kr.
Ja, det kunne mange af de propagandapublikationer, som regeringen udgiver, jo godt tage at fortælle befolkningen.
Man kunne jo godt tage at fortælle
Hvad skal taxavognmanden gøre?
Ja, ifølge hyrevognsloven, som han jo skal overholde, skal han altså i mange måneder fortælle, hvad det koster både i euro og i danske kroner.
Han skal altså have to taxametre kørende, og hvem betaler for det?
Ja, det gør han selv.
Nåh ja, men han kan bare lade prisen gå videre til kunderne.
Vel kan han ej, for det er de lokale byråd, der afgør, hvilken pris man opkræver for at køre med taxa.
Hvad med den lille købmand, hvor folk kommer ind og har en blanding i pungen af euro og danske kroner og gerne vil have lov til at betale?
Ja, så skal man altså mere eller mindre have to kasseapparater for at få det regnestykke til at hænge sammen, plus at man hele tiden skal have en lommeregner, hvor man kan foretage den aktuelle omregning med 7,46, medmindre man kan den tabel i hovedet.
Alle disse praktiske problemer fortæller man ikke noget om i de mange pjecer, man uddeler, og det er jo selvfølgelig, fordi man er hundeangst for, at det genererer nejstemmer.
Man lover, at så vil renten falde.
Der er godt nok ikke nogen, der kan forklare, hvorfor lige præcis det, at Danmark kommer med, får renten til at falde, for ser man på, hvad der er sket i det sidste års tid, ja, så har der jo været fire rentestigninger i Euroland.
Det er selvfølgelig rentestigninger, som Danmark har fulgt, fordi vi har den fornuftige aftale om, at vi holder ved med denne ERM II-aftale.
Men hvad er der så, der vil ske, hvis vi får et rentefald?
Ja, sidst vi havde et rentefald af betydning i Danmark, kvitterede regeringen over for befolkningen ved at indføre en pinsepakke.
Man erklærede over for befolkningen, at den danske økonomi var ved at blive overophedet på grund af rentefaldet, og derfor var man nødt til at gøre noget ved det.
Så den danske befolkning fik ingen glæde af rentefaldet; den fik til gengæld en pinsepakke, som ødelagde ganske manges privatøkonomi.
Så udsigten til, at det bliver en økonomisk gevinst for den enkelte familie, den kan ligge på et meget lille sted.
Så er der ledigheden.
Ja, igen er det jo et af de argumenter, som fuldstændig savner indhold.
Ledigheden er i gennemsnit - vel at mærke i gennemsnit - dobbelt så høj i Euroland, som den er i Danmark.
Så ærlig talt, at blive en del af den familie kan kun betyde, at ledigheden kommer til at stige i Danmark.
Så er der endelig spørgsmålet om, hvad det egentlig er, vi så har foran os, efter at vi i givet fald måtte have stemt ja.
Vores vurdering er, at vi har en situation, hvor vi går imod mere og mere politisk union, og det gør vi ikke, fordi Danmark nødvendigvis stiller krav om det, men det gør vi, fordi det bliver en økonomisk nødvendighed.
Senest har det italienske medlem af Den Europæiske Centralbanks bestyrelse skrevet en stor artikel i avisen La Stampa, som i dag er citeret på Reuter.
Og det, han gør gældende, er, at hvis man skal have stoppet den rutschetur, den deroute, som euroen har over for dollaren - i dag er den helt nede i 0,87 - så er det eneste redskab at få mere politisk styring af Europa.
Det er han jo ikke den første, der har sagt.
Tidligere medlem af Folketinget, hr. Bertel Haarder, skrev jo bogen »Danskerne år 2002«, og der skrev han det meget kloge: »Alle planer om at sammenknytte valutaer til en fælles europæisk møntenhed bliver skrinlagt for tid og evighed, når det går op for os, at det forudsætter fælles lønforhandlinger, koordineret finanspolitik osv.«
I dag har det italienske medlem af Den Europæiske Centralbank bekræftet, at det er også den næste plan.
Det skal Danmark ikke være med til, og derfor skal den danske befolkning benytte sig af muligheden for at stemme nej
den 28. september.