Mogens Lykketoft (S), 1998-04-30:
Jeg vil først og fremmest gerne sige tak for, at det store flertal i Folketinget, som tilfældet også har været de foregående år, er enige med regeringen i, at det er den rigtige fremgangsmåde, at vi nu fører forhandlinger og fører dem uden meget præcise bindinger fra Folketinget, som kan gøre det kompliceret at nå frem til et resultat. Så vil jeg sige til hr. Touborgs forslag til vedtagelse:
Jo, jo, jo, man kan selvfølgelig godt lege med ordene, men mener regeringen ikke, hvad regeringen selv har skrevet
Jo, det gør regeringen.
Men som hr. Klaus Hækkerup sagde, var det jo et 4-årigt program, regeringen lagde frem, og det er selvfølgelig sigtepunktet i det, vi foretager os.
Jeg tror i øvrigt ikke, der vil være stor uenighed med amterne og kommunerne om, at det også er sigtepunktet for dem, og hvis det er tilfældet, er der overhovedet ikke nogen anledning til at vedtage noget som helst i dette Folketing.
Men man kunne måske få indtryk af, når man hører SF's ordfører, at der er en forestilling om, at man for første gang i verdenshistorien kan gennemføre et 4-års-program på ét år, og det vil jeg advare imod.
Jeg vil også advare imod det ud fra det synspunkt, hr. Søvndal i flere omgange var inde på: Jamen er det det offentlige forbrug, der belaster betalingsbalancen?
Var det ikke at rette bager for smed, som hr. Søvndal sagde?
Jeg vil sige det på den måde, at problemet er, at det er svært at få både smede og bagere i øjeblikket.
Problemet er, at det er svært at få læger, sygeplejersker og pædagoger, og det er svært at få håndværkere til at udføre de offentlige bygge- og renoveringsopgaver, som det bestemt er nødvendigt at få lavet over de næste 3-4 år.
Når vi er nødt til at anskue tingene over en periode og et konjunkturforløb for at se, hvad vi kan udrette, er grunden, at de risici, der er for flaskehalsproblemer og sammenbrændinger i dansk økonomi, skyldes arbejdsmarkedets sammensætning og et pres for at få gjort ting, der ikke er kvalificeret arbejdskraft til at udføre.
Det kan være problemet på både det private og det offentlige arbejdsmarked, og hvis vi vil styre økonomien og undgå at ende i grøften, som vi gjorde i 1980'erne, er det netop det, vores opmærksomhed skal være koncentreret om og sådan set ikke betalingsbalancen.
Men det, man er nødt til at gøre for at forebygge sammenbrændingen, flaskehalsproblemerne og omkostningseksplosionerne, er også noget, der hjælper på betalingsbalancen.
Men det er altså ikke det, der er hovedproblemet.
Hovedproblemet er et andet, og derfor er vi også nødt til at beskæftige os med, hvor hurtigt det kan gå fremad i den offentlige sektor.
Der er nogle fysiske kapacitetsgrænser her, som vi ikke bare kan ophæve med god politisk vilje.
Så må jeg sige, at jeg har aldrig syntes, der er noget som helst overbevisende i den kritik fra oppositionen - hvad enten den kommer fra højre eller venstre - der går i retning af, at det specielt skulle være regeringen, der har udløst behovet for børnepasning, ældreomsorg og bedre kvalitet i sygehusene i Danmark.
Der er nogle ganske enkle, let gennemskuelige grunde til, at det behov er til stede.
Teknologiudviklingen har medført, at vi kan klare langt flere ting, og derfor stiger efterspørgslen meget kraftigt af gode og letforståelige grunde.
Den tredje gode grund - specielt når det gælder børnepasning - er, at når vi får forældrene i arbejde, har de brug for at få passet deres børn.
Vi har fået forældrene i arbejde, og vi har også fået passet utrolig mange flere børn
de sidste 5 år i godt samarbejde med amterne og kommunerne.
Det er klart, at det har belastet den kommunale økonomi, men den kommunale økonomi er jo også blevet udvidet.
Man vælger enkeltemaer ud, hvor der er problemer, man peger på en likviditet, der er anstrengt, man peger på, at der bliver flere folkeskoleelever, og så siger man: Har regeringen overhovedet ingen situationsfornemmelse?
I faste priser er kommuners og amters indtægtsgrundlag forøget med 23 mia. kr. de sidste 4 år - det er også lidt af en kommentar til fru Else Winther Andersens bekymringer om alt det, vi har røvet.
Til trods for de påvirkninger, der isoleret set kan påvises som følge af skattereform og bruttoskat osv. - en diskussion vi har haft i årevis - er det kommunale skattegrundlag steget, og det har givet halvdelen.
Den anden halvdel har man skaffet sig ved at forhøje skatteprocenten, så det er altså ikke nogen skrumpende kommunaløkonomi, vi har med at gøre.
Men stadig stiger forventningerne - det er jo det, vi oplever overalt i samfundet i disse dage: Jo bedre det går, desto stærkere vokser forventningerne om, at endnu mere skal være muligt endnu hurtigere.
Men jeg vil godt understrege én gang til - også over for fru Gitte Seeberg - at det er ikke regeringen, der har opfundet udgiftspresset på den offentlige service.
Når der er et udgiftspres, og når kommuner og amter har gjort så meget de sidste 5 år for at indfri forventningerne, som de har, har det noget at gøre med, at det har været et fælles ønske hos et flertal i befolkningen, et dominerende billede i medierne og et ønske hos stort set alle partier i amtsråd, kommunalbestyrelser og dette Folketing, og det er jo ikke så mærkeligt, at en sådan fællesbestræbelse udkrystalliserer sig i nogle resultater.
Men ærligt talt: Jeg kan sådan set ikke se nogen grund til, at man skal skælde regeringen ud for det eller bebrejde os det.
Jeg forstår slet ikke den måde at anskue tilværelsen på.
Jeg har måske her til sidst en enkelt understregning af det, hr. Anders Samuelsen sagde, og som flere andre også strejfede.
Det handler jo ikke kun om flere penge,
flere ressourcer for at løse påtrængende serviceopgaver.
Det handler det selvfølgelig også om, og deraf kommer det jo også, at regeringen som udgangspunkt for forhandlingerne siger, at der fortsat skal være en reel vækst i de kommunale og amtskommunale budgetter.
Men det handler også om at bruge de ressourcer, der er til stede, på en klogere måde.
Når jeg siger det, er det ikke udtryk for, at vi synes, man bærer sig idiotisk ad.
Det er udtryk for den enkle erkendelse, at i et hvilket som helst system, privat som offentligt - det gælder også Folketinget, det gælder også regeringen - kan man godt år for år få nye ideer til at løse opgaverne anderledes, bedre og mere effektivt.
Ny teknologi kan hjælpe tingene på vej, og smidigere forhold mellem faggrupperne, f.eks. på sygehusene, kan hjælpe tingene på vej.
Der er mange flere variable størrelser i diskussionen om at løse serviceproblemerne i den offentlige sektor end bare det at give flere penge til at gøre mere af det samme på samme måde, som man hele tiden har gjort.