Margrethe Vestager (RV), 2000-02-10:
Jeg er meget uenig i hr. Poul Nødgaards vurdering af, hvorfor folk nogle gange har svært ved at få lister stillet til menighedsrådsvalg.
Jeg tror ikke, det har noget som helst med kompetencen at gøre.
Det arbejdsgiveransvar, som menighedsrådet har, det ansvar, menighedsrådet har i forbindelse med indstilling af ansøgere til ledige præstestillinger, det ansvar, menighedsrådet har i forhold til den samlede økonomi, i forhold til brugen af rådighedsbeløbet, i forhold til i samarbejde med præsten at tilrettelægge det kirkelige liv, er en meget, meget vidtstrakt kompetence.
Er det bare en smule sekretærhjælp, der måske skal til?
Der er omkring 2.100 sogne i Danmark.
En lille bitte smule sekretærhjælp vil meget hurtigt opsluge ganske store ressourcer, som kirken i forvejen har mange andre meget fornuftige ting at bruge til, i stedet for endnu mere professionel eller halvprofessionel administration i forhold til det professionelle apparat, der er i øjeblikket.
Derfor arbejder forenklingsudvalget netop efter at vurdere, hvad der kan decentraliseres på en måde, som er hensigtsmæssig, i forhold til kirkens samlede opgaver.
Tirsdag den 21. april 1998 satte Folketingets formand et næsten enslydende beslutningsforslag til behandling. Forslaget, som var benævnt B 16, var stillet af
Fremskridtspartiet
Jeg kan i det store og hele henholde mig til, hvad jeg sagde i mit indlæg ved den lejlighed, og til, hvad mine forgængere sagde ved de tidligere lejligheder, hvor tilsvarende forslag har været fremsat.
Men jeg vil nu alligevel konstatere, at bemærkningerne til det foreliggende forslag nok kan fortjene at få nogle ord med på vejen.
De går, som jeg læser dem, ud på at afskaffe undervisningen i dansk som andetsprog, og ikke, som forslaget egentlig lyder, på at afskaffe modersmålsundervisningen i den danske folkeskole.
Derfor få ord som bidrag til forhandlingerne.
Det fremgår af bemærkningerne, at forslagsstillerne synes at lide af den vrangforestilling, og jeg citerer, at »den eksisterende folkeskolelov tillader, at dansk kun er andetsprog for børn med en anden etnisk baggrund end dansk.« Jeg vil gerne understrege, at folkeskoleloven hverken kan tillade - eller forbyde for den sags skyld - indbyggerne i dette land at tale et bestemt sprog i deres hjem og i familierne.
Det siger vel nærmest sig selv.
Lige så naturligt er det, at der skal undervises på dansk i skolen.
Dansk er undervisningssproget i den danske folkeskole.
Sådan er det, og sådan skal det være.
Men ikke alle børn kan tale og forstå dansk perfekt, når de møder skolen første gang.
Disse børn har et andet modersmål som børn af forældre, der har et andet, oprindeligt sprog eller et andet nationalsprog end dansk, og derfor bliver dansk disse børns andetsprog, og det kan man naturligvis ikke lovgive sig væk fra.
I folkeskoleloven er der siden 1996 ved en lovændring anvendt udtrykket »dansk som andetsprog for tosprogede elever«.
Det udtryk refererer selvfølgelig ikke til nedprioritering af dansk som sprog eller som fag i folkeskolen.
Udtrykket svarer til den almindeligt anvendte internationale terminologi og henviser til det forhold, at barnet i sit hjem som det første sprog har mødt et sprog, der ikke er dansk, og dette barns første kontakt med det omgivende samfund er den første kontakt med det danske sprog.
For at hjælpe disse børn og deres familier i gang med at lære det danske sprog fik folkeskoleloven som bekendt i 1996 tilføjet nogle bestemmelser i § 4 a om en målrettet indsats med henblik på, at børnene kunne lære dansk i daginstitutioner eller i særlige sprogstimuleringstilbud for de børn, som ikke er optaget i en daginstitution.
Hvis skolelederen vurderer, at den tosprogede elev ved optagelsen i folkeskolen har behov for det, skal skolen henvise eleven til særlig undervisning i dansk som andetsprog. Hvis de kan deltage i klassens almindelige undervisning, men alligevel har brug for særlig støtte,
henvises de til supplerende undervisning i dansk som andetsprog.
Hvis deres kendskab til dansk ikke er tilstrækkeligt til, at de kan deltage i den almindelige klasses undervisning, så henvises de til en modtageklasse eller lignende. Vi taler altså ikke om en nedprioritering af danskundervisningen, men om en ekstra, særligt tilrettelagt undervisning i dansk.
Tilbudet til tosprogede elever om undervisning i deres modersmål er også et tilbud om ekstraundervisning.
Undervisningen kan omfatte 3-5 ugentlige timer, som normalt gives uden for elevernes almindelige undervisningstid, og som også kan ske på lørdage.
Denne rettighed tilkommer børn, som har et andet modersmål end dansk.
Det betyder, at de kommer fra et hjem, hvor sproget er et andet end dansk, og herved forstås, at mindst én af forældrene er tilflyttet fra udlandet og ikke er dansktalende, samt at det umiddelbare talesprog mellem forældrene og i forhold til barnet er et andet sprog end dansk.
I dag omfatter modersmålsundervisningen ca. 15.000 børn, hvilket svarer til ca. en tredjedel af de børn, der er berettiget til tilbudet.
Undervisningen har som formål, at eleverne vedligeholder og udvikler deres kendskab til modersmålet og til forholdene i forældrenes hjemland eller til deres eget oprindelsesland, hvis det drejer sig om elever, der er født uden for Danmark.
Modersmålsundervisning er ikke, som forslagsstillerne angiver i bemærkningerne, en hindring for, at børnene lærer det danske sprog.
Vores viden på det her område tilsiger tværtimod, at et veludviklet modersmål giver barnet de bedste betingelser for at tilegne sig et nyt sprog.
Det gælder jo sådan set også, når det drejer sig om sprogundervisning for børn med dansk som modersmål.
Modersmålsundervisningen har også stor betydning ud fra andre synspunkter.
Når børn og unge nogle steder har særlige sociale vanskeligheder med konsekvenser, som også rammer deres omgivelser, så kan det undertiden hænge sammen med, at deres forhold til forældrene er præget af en endnu større afstandtagen eller rådvildhed end den gængse generationskløft.
Her kan og bør modersmålsundervisningen bidrage til at bygge bro mellem sprog, normer og kultur i Danmark og mellem børnenes eller deres forældres oprindelsesland.
Regeringen er meget optaget af den udfordring, der består i at skabe den nødvendige rummelighed i det samlede uddannelsessystem, ikke mindst i folkeskolen, sådan at alle børn, unge og voksne i Danmark får mulighed for at tilegne sig solide personlige og almene kvalifikationer, herunder selvfølgelig også de dansksproglige sociale og kulturelle kompetencer.
Samtidig skal uddannelserne sikre, at enhver fuldt ud får lejlighed til at udnytte sit potentiale fra erhvervsrettede uddannelser og beskæftigelse.
For børn af flygtninge og børn af indvandrere er et evt. utilstrækkeligt kendskab til dansk en særlig barriere for integrationen i uddannelsessystemet og på arbejdsmarkedet.
Det ved man godt i folkeskolen, og derfor lægger man også et stort og generelt meget vellykket arbejde i at lære børnene dansk sprog og dansk kultur.
Den del af undervisningen er også obligatorisk for eleverne.
Det er undervisning i hjemlandets sprog og kultur derimod ikke.
Under forhandlingerne i 1998 om det tilsvarende beslutningsforslag stillede jeg i udsigt, at der forholdsvis snart ville blive udsendt en vejledning om det her emne, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at oplyse om, at vejledningen blev udleveret og udgivet i oktober 1998.
Den hedder »Vejledning om organisering af folkeskolens undervisning af tosprogede elever«.
Jeg vil gerne anbefale den.
Den er faktisk oplysende.
Beslutningsforslaget om at afskaffe modersmålsundervisningen kan derimod ikke anbefales og heller ikke få regeringens støtte.