runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Erik Larsen (V), 1997-12-12:
Jeg vil gerne indlede med at sige, at det er særdeles velbegrundet, at vi her i Folketinget får en drøftelse af dette område.
Ministeren har her i sin indledende tale refereret til, hvordan tingenes tilstand burde være, men også mere end kraftigt antydet, at tingenes tilstand ikke i alle tilfælde er i overensstemmelse med reglerne, og her var ministeren inde på, at lægekonsulenterne i et eller andet omfang tillægges en kompetence, som de ifølge reglerne ikke har.
Jeg synes, det på dette tidspunkt, hvor kommunerne skal til at overtage den fulde kompetence på pensionsområdet, er væsentligt at få præciseret reglerne over for kommunerne.
Det er jo uden for enhver tvivl, at det bliver en meget stor opgave for kommunerne, men også en opgave, som efter min opfattelse vil styrke borgernes retssikkerhed, og som vil gøre, at der bliver større nærhed og større helhed i den sagsbehandling, som kommer til at finde sted.
Men i Venstre er vi altså optaget af borgerens retssikkerhed på dette område, for det er meget godt, at vi i skrivelser til kommunerne sikrer os, at kommunerne er opmærksomme på, hvordan tingene skal administreres, men den enkelte borger, som er udsat for, at tingene ikke fungerer efter de gældende regler, er den person, som vi i Venstre er optaget af at sikre i situationen.
Derfor vil vi fra Venstres side, selv om vi må sige, at forslaget her også efter vores opfattelse trækker i en forkert retning, under udvalgsarbejdet være optaget af at finde en model til sikring af borgernes rettigheder i de situationer, hvor vi kan sige, at systemet svigter og ikke lever op til de krav, som man må stille til det, og som jeg går ud fra, at socialministerens vejledning kommer til at indeholde.
Vi ser altså frem til, at vi under udvalgsarbejdet kan få kulegravet området og forhåbentlig finde en model, der sikrer retssikkerheden.
Men vi må også sige, at nogle af de spørgsmål, som Fremskridtspartiet her tager op, i alle tilfælde vil være opfyldt, nemlig i forbindelse med oplysningspligt.
Men med hensyn til oplysninger om, hvilken lægekonsulent kommunerne anvender, vil jeg gerne spørge ministeren, om de ikke bør være offentligt tilgængelige.
Jeg mener, at hvis der er en kommunalt ansat lægekonsulent, kan der ikke være tvivl om, at vedkommende bør være kendt af offentligheden og dermed af borgerne i kommunen.
Vi vil gå ind i udvalgsarbejdet med interesse og med det formål at søge at finde en løsning.
Vi skal også på dette punkt passe på, at vi skiller den kommunale opgavevaretagelse fra opgavevaretagelsen, som forsikringsselskaberne har i henhold til forsikringsloven, men det synes jeg også, vi skal prøve at se nærmere på under udvalgsarbejdet.
Jeg er i hvert fald meget tilfreds og meget glad for, at vi får en diskussion her i Folketinget om lægekonsulenternes rolle.
Karen Højte Jensen (KF), 1997-12-12:
Som den socialdemokratiske ordfører nævnte, har det her jo også været et tema i forbindelse med forhandlingerne om satspuljen, og jeg mener, der er meget god grund til at kigge på, hvordan vi sikrer, at de borgere, der skal have førtidspension, får førtidspension.
Det er naturligvis fuldstændig uacceptabelt, at man kan komme med det ene eksempel efter det andet på, at lægekonsulenterne har påtaget sig eller fået en rolle, som de ikke skulle have haft, og der må sidde nogle i kommunerne, og hvem der ellers har siddet med ved bordet, når der tildeles førtidspension og ikkeførtidspension, der må have fået røde ører, for, som det er beskrevet, er der nogle lægekonsulenter, der har fået langt større kompetence, end de var tiltænkt. Det er jo helt uacceptabelt, at en lægekonsulent, som har et lavere fagligt niveau end speciallægerne, kan omgøre speciallægernes udtalelser.
Jeg synes, det er utrolig vigtigt og væsentligt, og der er i øvrigt en god lejlighed til det nu, ikke mindst i forbindelse med, at kompetencen til tilkendelse af pension nu overgår til alle kommuner fra den 1. juli, at vi her får præciseret lægekonsulenternes rolle, og jeg er tilfreds med, at Kommunernes Landsforening i virkeligheden er enig i intentionerne i det forslag, der her er fremsat. At forslaget så bygger på en række misforståelser, må vi leve med, for det vigtigste er naturligvis, at der nu kommer styr på denne sag.
Jeg er tilfreds med og vil gerne takke ministeren for, at hun vil præcisere dette over for kommunerne. Det ville også være nyttigt, om Kommunernes Landsforening ville påtage sig et ansvar her.
Jeg mener, der er nogle, der har sovet i timen og ladet tingene køre, og det har været meget uhensigtsmæssigt for borgernes retssikkerhed.
Jeg kan naturligvis ikke på baggrund af de oplysninger, der er fremkommet, og de saglige vurderinger, der ligger nu, tilslutte mig beslutningsforslaget.
Dorit Myltoft (RV), 1997-12-12:
I øvrigt skal praktiserende læger eller speciallæger jo heller ikke udtale sig om, hvilken pension der skal kunne tilkendes.
På den baggrund mener vi ikke, at der er behov for lovændringer på området, og vi kan derfor ikke støtte det pågældende beslutningsforslag.
Jytte Andersen (S), 1997-12-12:
Forslaget er en genfremsættelse af beslutningsforslag B 30 fra folketingssamlingen 1994-95 og B 85 fra 1996-97.
Siden forslaget blev behandlet i januar i år, er der ikke sket ændringer hverken i dansk eller international sammenhæng, der kan begrunde en ændret holdning hos regeringen.
Jeg vil derfor gerne starte med at slå fast, at foreningsfrihedsloven eller lov om beskyttelse mod afskedigelser på grund af foreningsforhold, som den jo rettelig hedder, både sikrer den positive og den negative foreningsfrihed.
Det vil sige, at den sikrer retten til at være medlem af en forening, og den sikrer retten til ikke at være medlem af en forening.
Ud over loven har Danmark også internationalt forpligtet sig til at sikre organisationsfriheden.
Det gjorde vi allerede i slutningen af 1940'erne, hvor de internationalt set mest centrale instrumenter, nemlig ILO-konvention nr. 87 om foreningsfrihed og beskyttelse af retten til at organisere sig og nr. 98 om retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger, blev ratificeret af Danmark.
Den europæiske fællesskabspagt, der også henvises til af forslagsstillerne, er en erklæring om Fællesskabets arbejdsmarkedsmæssige og sociale dimension.
Den indeholder en række målsætninger bl.a. om organisationsfriheden.
Efter regeringens opfattelse efterlever vi pagten, og vi efterlever også pagtens ånd.
Men egentlig EU-regulering kommer ikke på tale, da det ved indgåelsen af den sociale protokol, som nu også er skrevet ind i Amsterdamtraktaten, er blevet slået fast, at EU ikke har kompetence til at regulere nationale forhold om organisationsret, strejkeret, lønforhold eller ret til lockout.
Andet kunne vi nok heller ikke have accepteret fra dansk side, da regeringen tillægger den danske model meget stor vægt og værner om en anden vigtig frihed, nemlig aftalefriheden.
Andre internationale instrumenter, som Danmark har bundet sig til, er Europarådets socialpagt og Den Europæiske Menneskerettighedskonvention. Regeringen prioriterer sine internationale forpligtelser meget højt og følger retsudviklingen inden for de internationale organisationer meget nøje.
Derfor blev foreningsfrihedsloven til som følge af en dom ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Bortset fra skærpelsen af foreningsfrihedsloven i 1990, som skyldtes et stigende antal nationale sager om afskedigelse af uorganiserede, har regeringen ikke siden fundet anledning til at ændre loven. Med den gældende praksis fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og med den gældende praksis fra ILO's overvågningsorganer finder regeringen, at vi lever op til de internationale forpligtelser, som vi har påtaget os i relation til organisationsfriheden, og vi efterlever også målsætningen i henhold til den sociale pagt.
Jeg skal derfor meddele, at regeringen ikke kan støtte forslaget.
Ole Vagn Christensen (S), 1997-12-12:
Jeg skal på Socialdemokratiets vegne gentage partiets holdning i forhold til dette beslutningsforslag.
Det er ikke den positive organisationsfrihed, som de borgerlig-liberale kræfter koncentrerer sig om, altså friheden til at organisere sig uden at blive mødt med negative sanktioner fra arbejdsgiver eller staten.
Beslutningsforslaget vedrører den i retlig henseende negative organisationsfrihed, altså retten til at undlade at være medlem af de faglige organisationer.
Loven skal ses på baggrund af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom i 1981.
Det fastslås i loven, at en arbejdsgiver ikke må afskedige en lønmodtager, fordi denne ikke er medlem af en forening eller en bestemt forening.
Men det skal samtidig understreges, at principperne i det danske aftalesystem opretholdes i loven, vel at mærke med støtte fra bl.a. De Konservative og Fremskridtspartiet. Det sikres nemlig i loven, at eksklusivaftaler fortsat er lovlige i kollektive overenskomster, fordi en privat arbejdsgiver ved ansættelse kan lægge et bestemt medlemskab til grund for beskæftigelse.
Arbejdsgiveren skal naturligvis gøre den arbejdssøgende opmærksom på betingelsen.
Man mener dybest set ikke, at det danske aftalesystem er i overensstemmelse med EU's sociale pagt. Jeg mener derimod, at den sociale protokol undtager organisationsforhold, et synspunkt, der i øvrigt understøttes af professor, dr.jur. Ruth Nielsen.
I handlingsprogrammet til gennemførelsen af det sociale charter foreslås ingen bindende regulering af organisationsspørgsmålet.
Det sociale charter fastslår nogle grundlæggende principper, f.eks. strejkeretten.
Videre slås det fast, at EF's sociale charter
er en ikkebindende EF-retlig regulering.
Der er derfor ikke tale om, at Danmark ikke efterlever EU-reglerne.
Det hedder endvidere i EU's sociale charters 12. afsnit, at arbejdsgiverorganisationerne på den ene side og arbejdstagerorganisationer på den anden side har ret til under de vilkår, der gælder efter national lovgivning i praksis, at forhandle og indgå overenskomster.
Nu er vi ved at nærme os kimen, nemlig det forhold, at nøglen til løsningen af problemstillingen omkring den negative organisationsfrihed ligger hos arbejdsmarkedets parter.
Som jeg sagde under behandlingen af B 85, så kan jeg ikke med den respekt, Socialdemokratiet har for det danske aftalesystem, se, at Folketinget skal blande sig i det.
Derfor er denne sag ikke længere for Socialdemokratiet.
Socialdemokratiet vedstår sig og støtter naturligvis det danske aftalesystem.
Bendt Bendtsen (KF), 1997-12-12:
Det må jo være en grundlæggende ret, at arbejdsgivere og lønmodtagere frit kan slutte sig sammen og oprette foreninger og fagforeninger efter eget valg til varetagelse af både økonomiske og sociale interesser, men det må da også omvendt være frit for enhver at undlade at melde sig ind i de her foreninger.
Det er et område, hvor Danmark halter bagefter, når det gælder den personlige frihed til at organisere sig i arbejdsgiverforeninger og fagforeninger.
Der må vi blot sige, at Danmark ikke er et foregangsland.
Andre lande som Tyskland, Frankrig og Spanien har allerede forbudt eksklusivaftaler.
Det er interesant nok, at alle lande med en aktiv forfatningsdomstol eller et aktivt forfatningsråd så nidkært våger over menneskerettighederne.
Den rolle har vi her i landet traditionelt tillagt Folketinget i stedet for Højesteret, og det betyder, at det pålægger os et stort ansvar, som vi må og skal leve op til.
Arbejdsministeren har tidligere fokuseret på, at dette forslag, der jo er en genfremsættelse, udelukkende drejer sig om den negative frihed, som om der dermed lå noget negativt i ordet.
Det er jo ikke tilfældet.
Det betyder simpelt hen frihed fra i stedet for frihed til.
Hvis arbejdsministeren eller andre ønsker at debattere den positive frihed, så henviser vi til B 43 om adgang til at oprette tværfaglige arbejdsløshedskasser.
Man har fremført, at den anden side af dette forslag er at sikre, at den organiserede lønmodtager ikke diskrimineres på grund af fagforeningsarbejde og de borgerlige ikke skulle interessere sig for det.
Selvfølgelig gør vi det.
Dette er imidlertid på ingen måde et argument mod friheden til at melde sig ind i organisationen.
Det er to forskellige spørgsmål, og nu løser man altså ikke et problem ved at pege på, at der også er andre problemer.
To urimeligheder giver ikke en rimelighed.
Jeg må også henvise til, at det er med spænding, at vi afventer den afgørelse, der for tiden er under behandling i Vestre Landsret, hvor et medlem af den kristelige fagbevægelse har en sag kørende mod SiD. Så må vi jo så se, når Vestre Landsret har taget stilling til sagen om, hvorvidt foreningsfrihedslovens bestemmelser er i overensstemmelse med Den Europæiske Menneskerettighedskonventions art. 11.
Og så må vi sige, at denne retslige afgørelse formentlig får et længere forløb, men det ville i hvert fald pynte på vores retslige renomme, at vi gjorde noget ved det.
Jeg kan da godt forstå, at LO føler sig stærkere, hvis de står uden for konkurrence, men derved adskiller LO sig jo ikke fra alle mulige andre interesseorganisationer.
Nu har vi altså ikke bestemmelsen om den personlige frihed i grundloven og i Den Europæiske Menneskerettighedskonvention blot for organisationens skyld, men for individets skyld.
Det er individet selv, der har en suveræn ret til at bestemme, hvordan det vil organisere sig, og så er den ærlig talt ikke ret meget længere.
Ole Vagn Christensen (S), 1997-12-12:
Kan det virkelig være rigtigt, at man er faldet derhen?
Bendt Bendtsen (KF), 1997-12-12:
Jeg mener, at hr. Ole Vagn Christensen blander begreberne sammen.
Vi går selvfølgelig ind for vores aftalemodel, men der er nogle områder, hvor vi er nødt til at sige hertil og ikke længere.
Individets ret til selv at organisere sig mener vi egentlig, at vi bør få udmøntet nærmere i foreningsfrihedsloven, så folk kan organisere sig, som de har lyst til, også selv om vi har vores udmærkede aftalesystem, som vi sætter stor pris på.
Ole Vagn Christensen (S), 1997-12-12:
Jeg må spørge hr. Bendt Bendtsen, om det ikke er rigtigt - som jeg fremførte i min ordførertale - at det her forhold, som hr. Bendt Bendtsen nu rejser, alene drejer sig om, hvor der er tale om, at der er en arbejdsgiver, der siger: Her har jeg en aftale, her har jeg skabt et grundlag for, hvordan min virksomhed giver den største stabilitet, den største ro og de største muligheder for forhandlinger og drøftelser, hvor det så er muligt at gå ind og forlange, at man er tilsluttet.
Men individet kan da selv bestemme, om det vil leve under de vilkår i fremtiden, eller om det vil vælge nogle andre steder og vælge nogle andre vilkår.
Det er da vel ikke noget med, at man har taget frihed fra folk!
Jeg mener, at i det øjeblik, vi skulle gå ind for tankegangen, så var det noget med, at man tog friheden fra folk og man måske kunne være med til at lave uro på arbejdspladserne.
Vibeke Kiil (CD), 1997-12-12:
Da Centrum-Demokraternes ordfører på området ikke kan være til stede her i dag, skal jeg fremføre følgende: I Centrum-Demokraterne har vi en åben holdning til dette forslag. Der er betydelige aspekter af retssikkerhed i den måde, lægekonsulenternes virksomhed foregår på, og CD vil gerne medvirke til at få området grundigt belyst.
I punkt 1 foreslås, at konsulenternes navne skal være offentligt tilgængelige, så de ikke fungerer i det skjulte og anonymt.
Det vi principielt positive over for. Det næste punkt om, at konsulenterne kun undtagelsesvis kan komme med en udtalelse uden at have set den person, sagen vedrører, er muligvis for bastant, men det er noget, der må undersøges nærmere under udvalgsbehandlingen.
Det tredje punkt, der går ud på at sikre, at udtalelser afgives skriftligt og er begrundede, mener CD virker ret selvfølgeligt, og vi kan også umiddelbart støtte, at der bliver aktindsigt i disse udtalelser.
Når det tages i betragtning, hvor meget disse udtalelser fra lægekonsulenterne kan betyde for den enkelte i sager om førtidspension eller erstatningskrav,
må den mindste forudsætning være, at der er tillid til disse konsulenters uvildighed og deres virke i det hele taget.
Det sidste vil skriftlighed og aktindsigt i udtalelserne medvirke til.
Jeg vil nødig stå her og påstå, at konsulenterne skulle være i lommen på nogen, men alene for at frigøre sig for enhver mistanke er det værd at se nærmere på, hvordan og hvem der udpeger dem, så uvildigheden ikke kan anfægtes.
Bendt Bendtsen (KF), 1997-12-12:
Nu er det ikke, fordi jeg havde troet, at jeg kunne omvende hr. Ole Vagn Christensen ved debatten i dag.
Men vi har rejst den her sag, fordi vi stadigvæk føler, at det er en sag, der betyder meget for den personlige frihed.
Det er da rigtigt, at vi kan diskutere begreberne »at vælge fra eller vælge til«, men hvis det virkelig er Socialdemokratiets holdning, så glæder jeg mig til at diskutere det næste punkt, vi har på dagsordenen, om de tværfaglige a-kasser.
Hans Peter Baadsgaard (S), 1997-12-12:
Jeg skal på Boligudvalgets vegne afgive følgende indstilling
: Udvalget har, efter at lovforslaget ved andenbehandlingen blev henvist til fornyet udvalgsbehandling, behandlet lovforslaget i et møde, og herefter indstiller et flertal, Socialdemokratiets, Socialistisk Folkepartis, Det Radikale Venstres, Enhedslistens og Centrum-Demokraternes medlemmer af udvalget, lovforslaget til vedtagelse i den affattelse, hvori det foreligger efter anden behandling. Et mindretal, Venstres, Det Konservative Folkepartis og Fremskridtspartiets medlemmer af udvalget, indstiller lovforslaget til forkastelse.
Vibeke Kiil (CD), 1997-12-12:
Centrum-Demokraterne har sympati for intentionerne i forslaget.
Centrum-Demokraterne mener, det er vigtigt at opretholde hjemmets ukrænkelighed.
Centrum-Demokraterne finder dog ikke, at der er sket så grove overtrædelser, at loven behøver en opstramning.
CD vil fortsat se på dette område, og hvis vi ser, at det skaber krænkelser og unødige problemer for mennesker i private hjem, er vi også indstillet på at gribe ind.
Jens Peter Vernersen (S), 1997-12-12:
Lovforslaget er en del af aftalen med CD om finansloven.
Lovforslaget indebærer, at virksomhederne kan hæve en administrationsgodtgørelse for arbejdet med lønindeholdelse.
Beløbet udgør 20 kr. pr. indeholdelse.
Jeg skal også nævne her, at vi fra 1998 får Det Fælles Lønindeholdelsesregister, der gerne skulle betyde, at der bliver betydelig færre indeholdelser.
Socialdemokratiet støtter lovforslaget.
Svend Aage Jensby (V), 1997-12-12:
Ud over det punkt i forslaget, som hr. Vernersen var inde på, er der også det punkt, at der samtidig foreslås indført en bagatelgrænse, som finansministeren kan fastsætte, og det anføres i fremsættelsestalen, at det er hensigten at fastsætte bagatelgrænsen til 1.000 kr.
Det er det næste element.
Jeg skal tilkendegive, at Venstre støtter forslaget.
Man kan diskutere, hvor meget lettelse for erhvervslivet det er, men det er bedre end ingenting.
Gitte Seeberg (KF), 1997-12-12:
Jeg skal blot meddele, at Det Konservative Folkeparti også kan støtte dette forslag.
Om end det er en begrænset kompensation for virksomhederne, så er det trods alt bedre end ingenting.
Vibeke Kiil (CD), 1997-12-12:
Et af de store problemer i forhold til demente ældre er, at vi generelt ikke tilbyder dem de optimale fysiske rammer.
Mange kommuner bruger almindelige plejehjemspladser til demente ældre.
Mere end halvdelen af kommunerne har dog indrettet skærmede enheder på et eller flere plejehjem.
Desuden bruger omkring halvdelen af kommunerne i et eller andet omfang psykiatriske plejehjem, mens en mindre andel benytter almindelige ældreboliger.
Kun 15 pct. af kommunerne anvender boliger, som er indrettet til demente, f.eks. bofællesskaber.
Mindre fysiske rammer giver de demente større tryghed og er mere overskuelige.
Forbruget af angstdæmpende medicin kan nedsættes ganske betydeligt i små skærmede enheder eller ved andre tryghedsskabende foranstaltninger.
De rigtige fysiske rammer er en bedre måde til at formindske det problem, som Fremskridtspartiet med dette beslutningsforslag forsøger at skabe en løsning på.
CD's udgangspunkt er derfor, at det burde kunne lade sig gøre at undgå brug af tvang og elektronisk overvågning.
Det burde kunne lade sig gøre, hvis vi i stedet satser mere på afskærmede enheder, tryghedsskabende foranstaltninger og en tilstrækkelig personalenormering.
Så længe vi ikke har benyttet disse muligheder til det yderste, finder Centrum-Demokraterne det problematisk at påbegynde en elektronisk overvågning af ældre demente plejehjemsbeboere.
CD kan ikke støtte
dette beslutningsforslag.
Villy Søvndal (SF), 1997-12-12:
Da SF's ordfører på området, hr. Jes Lunde, ikke er her, skal jeg fremføre, at vi støtter lovforslaget.
Mogens Lykketoft (S), 1997-12-12:
Jeg skal indskrænke mig til at takke for den brede tilslutning, der åbenbart er til forslaget.
Grete Schødts (S), 1997-12-12:
I Socialdemokratiet ser vi frem til afslutningen af det udvalgsarbejde, socialministeren har sat i gang om psykisk handicappedes retssikkerhed, som bl.a. skal beskrive og vurdere lovligheden af de foranstaltninger, der i praksis anvendes over for mennesker med psykiske handicap, herunder også demente.
Dette udvalgsarbejde er meget tæt på sin afslutning, som socialministeren rigtigt har sagt for et øjeblik siden, og selv om det nu er anden gang, Fremskridtspartiet fremsætter et beslutningsforslag, der handler om elektronisk overvågning af senildemente, der bor på plejehjem, har vi ikke ændret holdning til indholdet af forslaget.
Vi vil gerne være med til at sikre ældre mennesker den bedste tryghed, uanset om de bor på plejehjem eller de bor i ældreboliger og f.eks. lider af demens eller en psykisk lidelse.
Om sikkerhed og tryghed bedst skabes ved elektronisk overvågning eller ved f.eks. bippere i skoene eller sladredørmåtter foran hoveddøren, vil vi forholde os til, når resultatet af udvalgsarbejdet foreligger.
På den baggrund støtter Socialdemokratiet ikke forslaget.
Else Winther Andersen (V), 1997-12-12:
Beslutningsforslaget er en genfremsættelse af et forslag fra Fremskridtspartiet fra sidste folketingssamling, men det er ikke ensbetydende med, at emnet ikke er relevant. I Venstre er vi meget optaget af, at ældre med senildemens har så tryg og god en tilværelse som muligt og i en bolig, der giver de rigtige rammer til at skærme dem, når de ikke kan tage vare på sig selv, så vi afventer med spænding den rapport om magtanvendelse, der kommer.
Jeg forstod på ministeren, at den vil komme snarest muligt.
At det er beklageligt, at den har været så længe undervejs, og at den burde have været noget opprioriteret, er en anden sag, men nu kommer den.
Dette beslutningsforslag er meget snævert afgrænset med hensyn til, hvad senildemens er, og problemstillingen er meget bredere.
På den ene side er diagnosen senildement afgrænset, men der kan også være meget, meget store varianter af den.
Det vil sige, at vi på dette område står med en stor gruppe ældre, der desværre ikke er blevet ordentligt undersøgt.
Det er også et område, vi skal tage med, når vi skal til at se, hvor vi skal sætte ind.
Det er et problem i sig selv.
Angående beslutningsforslaget kan man spørge: Hvor svær en demens skal vedkommende have, for at man i det hele taget kan sige: Du skal have en bipper på, men du skal ikke?
Der er jo store variationer hos de ældre.
Nogle kan godt klare sig i deres eget hjem med noget hjælp og støtte, og andre må have større foranstaltninger.
Dér er vi så henne ved det næste spørgsmål.
Det har utrolig stor betydning, at boligen har den rigtige indretning, og hvordan udenomsarealerne er.
Hvordan klarer de ældre at være i de anderledes omgivelser?
Det tredje, som vi er meget optaget af, er, om det er et reelt indhold, der bliver givet de ældre i deres hverdag, og det fjerde er, om vi sørger godt nok for, at den personalegruppe, der arbejder med senildemente, fortsat bliver udannet, får udvekslet sine erfaringer og i det hele taget bliver dygtigere på dette område.
Enkelt sagt føler vi, at beslutningsforslaget er meget snævert, men jeg vil gerne opfordre ministeren til, så snart vi får denne rapport at indkalde ordførerne til en drøftelse af, hvilke initiativer vi skal tage her.
Og jeg tror, det ville være rigtigt, at vi også fik rapporten sendt ud til høring, sådan som jeg forstod på ministeren, så vi får så bred en baggrund som muligt, men vel at mærke en høring med ikke for lang frist for høringssvar, for nu skal vi altså videre.