runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Hanne Andersen (S), 2000-11-28:
Jeg vil da gerne sige, at selvfølgelig synes vi også, at man skal respektere afdødes ønske, og det synes vi også de pårørende skal.
Men der er jo pårørende, der har meget svært ved at leve med den beslutning, for ikke at sige, at de synes, det er umuligt.
Og jeg vil så gerne spørge: Skal man have nogle sanktionsmuligheder over for de pårørende, der ikke kan leve med den pågældendes beslutning, eller skal man pålægge de ansatte at gennemtvinge den?
Det synes jeg er svært at pålægge de ansatte; det må jeg sige.
Henriette Kjær (KF), 2000-11-28:
Dette beslutningsforslag ligger i tråd med det, vi vedtog sidste år om afdødes ret til at få sit ønske igennem om at være organdonor.
Det her drejer sig så om retten til at få sin vilje igennem, hvis man gerne vil testamentere sine organer til forskning.
I den konservative gruppe er vi frit stillet i denne
Jeg hører til dem, der mener, at man skal respektere en afdøds ønske om forhåbentlig at kunne bidrage med noget positivt efter sin død.
Derfor mener jeg, at det bør præciseres over for hospitalsansatte, at dette er noget, man skal snakke med de pårørende om og helst i godt tid og selvfølgelig også efterleve de afdødes vilje.
Jeg ved godt, det kan være meget svært, om ikke umuligt, at få nogle pårørende til at acceptere en sådan beslutning, og i disse situationer er det meget vigtigt, at sundhedspersonalet snakker med den pårørende om, hvad det er, der skal ske, og hvorfor det er vigtigt for forskningen, at man undersøger afdøde.
Dette vil måske fremme forståelsen og accepten fra de pårørendes side, for som hovedregel bør alle indstille sig på at efterleve afdødes ønske om, at vedkommendes lig skal bruges i forskningsøjemed.
Ministeren siger nu godt nok, at der ikke er brug for en lovændring, for der er ikke nogen lov, der går imod det her.
Men nu har vi i hvert fald fået en debat, og jeg synes, det er meget vigtigt, at ansatte på hospitalerne er bevidst om, at det her altså er et problem for nogle.
Det kan godt være, det ikke er et stort problem, men i hvert fald kan man nu, hvis man læser denne forhandling i Folketinget, få det indtryk, at det er et ønske, at man efterlever afdødes vilje. Jeg håber selvfølgelig, at Folketinget er enig i, at det ikke er uenighed, men teknik, der skiller beslutningsforslagsstillerne og regeringen.
Sonja Mikkelsen (S), 2000-11-28:
Venstre, Det Konservative Folkeparti og Centrum-Demokraterne har fremsat forslag om, at Folketinget opfordrer regeringen til at fremsætte et lovforslag, der klart præciserer, at de pårørende ikke kan modsætte sig en afdøds skriftlige bestemmelse om testation af egne organer m.v. i forskningen.
Og det fremgår af bemærkningerne til beslutningsforslaget, at forslaget skal ses som en udbygning
af folketingsbeslutning nr. B 47 om at fjerne pårørendes adgang til at modsætte sig en afdøds skriftlige bestemmelse om organdonation, som er vedtaget i folketingsåret 1999-2000. Det fremgår endvidere af bemærkningerne til beslutningsforslaget, at forslaget har baggrund i et fald i obduktionsretten i forhold til tidligere.
Jeg forstår, at man ønsker en vetoret ophævet ud fra en formodning om, at der er en sådan vetoret, og at den er medvirkende til, at der er sket en nedgang i antallet af obduktioner.
Man kan sige, at forslagsstillernes ønske allerede er opfyldt.
Det fremsatte beslutningsforslag retter sig nemlig mod en ikkeeksisterende regel, og dertil kommer
, at der næsten ingen skriftlige samtykker er til obduktion.
Men der er altså heller ingen vetoret for de pårørende hverken i loven eller i dens bemærkninger.
Hvis en person ønsker at blive obduceret, skal vedkommende selv drage omsorg for at få ønsket nedfældet samt sikre sig, at ønsket bliver bekendt for sygehuset.
Det kan eventuelt ske ved at bære en samtykkeerklæring på sig eller få det skrevet i journalen ved indlæggelse eller måske hos den privatpraktiserende læge.
Kun meget få giver et skriftligt samtykke til obduktion.
I henhold til § 12, stk. 2, i lov om ligsyn, obduktion og transplantation m.v. må obduktion foretages, såfremt afdøde efter sit fyldte 18. år skriftligt har givet sit samtykke til obduktionen. I andre tilfælde må obduktion ikke finde sted, såfremt afdøde eller afdødes nærmeste har udtalt sig derimod eller indgrebet må antages at stride mod afdødes eller de nærmestes livsopfattelse, eller såfremt særlige omstændigheder i øvrigt taler mod indgrebet. Men bestemmelsen i § 12, stk. 2, giver ikke de pårørende adgang til at modsætte sig obduktion, såfremt afdøde skriftligt har givet sit samtykke hertil.
Der er heller ikke i bemærkningerne til loven åbnet op for en eventuel vetoret i de tilfælde, hvor afdøde har givet skriftligt samtykke til obduktion.
Forslaget indebærer altså, at regeringen bliver pålagt at fremsætte lovforslag om at fjerne en regel, som ikke er der.
Og jeg kan på den baggrund ikke anbefale det fremsatte forslag.
Keld Albrechtsen (EL), 2000-11-28:
Jo, men nu er det jo sådan, når man har fulgt den her debat i mange år og deltaget i den f.eks. tilbage fra EF-pakken i 1986 og årene fremefter, som jeg har, så har man jo set utallige planer, som er kommet fra Frankrig og Tyskland, og det ulyksalige ved dem er, at de altid før eller siden bliver gennemført.
Ikke nødvendigvis i deres fulde udstrækning, og ikke nødvendigvis på det tidspunkt, hvor de kommer frem.
Men det ender jo til syvende og sidst med, at hovedindholdet i dem bliver gennemført. Det ved hr. Knud Erik Hansen jo godt.
Sådan er integrationsprocessen i den Union jo.
Så kan man forsinke det lidt nogle gange - jeg har i al beskedenhed arbejdet en del på at forsinke det - men sådan er jo integrationen.
Jeg ved ikke, om udenrigsministeren lige kan nogle eksempler på, at noget, som Frankrig og Tyskland i fællesskab virkelig har ønsket for alvor, aldrig nogen sinde er kommet videre.
Jeg har ikke lige et eksempel på det i hovedet.
Knud Erik Hansen (SF), 2000-11-28:
Jeg må sige til hr. Keld Albrechtsen, at det, jeg opponerede imod, var den dér defaitistiske holdning, at fordi England og Frankrig nu siger, de vil noget - og det er da rigtigt - at så bliver det altså sådan.
Der forestår da helt klart en kamp, hvis England og Frankrig vil have det her igennem.
De havde også nogle ønsker
om det såkaldte forstærkede samarbejde, og Italien havde i hvert fald noget, som var meget mere vidtgående end det, der sandsynligvis kommer igennem. Jeg synes, det er vigtigt, at vi begynder at se det her meget mere som den politiske kamp, der foregår, for det gør der, og også have øjnene åbne for de tendenser, der er med, at nogle vil meget mere, end vi vil på nogle områder, hvor vi synes, det er skadeligt.
Men vi skal så sandelig da også stå op og sige, at vi faktisk også har en styrke til nogle gange
at sige nej og gå imod det, også slås imod det, også have den mulighed; ellers bliver det jo helt umuligt at have med at gøre.
Elisabeth Arnold (RV), 2000-11-28:
Hr. Keld Albrechtsen skal ikke kalde forgæves på ja-partier, som gerne vil melde klart ud: Det Radikale Venstre går ind for europæisk samarbejde og går ind for europæisk integration.
På skatteområdet er det jo rigtigt, at personskatteområdet ikke er omfattet af den kompetence, EU har.
Men det danske skattesystemet er jo opbygget både af indirekte skatter, direkte skatter, personskatter og afgifter og et helt kompleks af skatter og afgifter.
Det ved hr. Keld Albrechtsen udmærket godt, og adskillige af dem er jo underkastet EU-bestemmelser.
Jeg vil blot nævne to eksempler på, hvor jeg synes, at den skattepolitik, vi har ført i EU med de andre EU-lande, har været overordentlig vellykket.
En skattepolitik, som hr. Keld Albrechtsen burde have været glad for.
Det ene er momsordningen, hvor der er lagt en minimumsmoms ind på 15 pct., og derudover er det det enkelte lands egen risiko, hvor højt det vil lægge sin almindelige moms.
Det er en beskyttelse af lande med høj moms.
Det er en beskyttelse af de momsindtægter, som vi skal bruge bl.a. til at sikre vores velfærdssamfund.
Den anden del er den renteskatteordning, som nu er kommet.
Det har i årevis været en dansk kamp at sikre, at renteindtægter bliver beskattet overalt i EU.
Det bliver de forhåbentlig nu.
Det er et stort fremskridt, og det er til gavn for vores velfærdssamfund.
Birthe Skaarup (DF), 2000-11-28:
Dansk Folkeparti var medforslagsstiller til beslutningsforslag nr. B 47, hvorefter pårørende til en afdød ikke skulle kunne modsætte sig afdødes ønsker om organdonation.
Nu kommer der et næsten parallelt forslag, som vi ikke er medforslagsstillere til, men som omhandler en afdøds ønske om på tilsvarende vis at testamentere sin krop til forskning, og det er jo svært at være imod.
Vi i Dansk Folkeparti ønsker, at man skal respektere, hvad et menneske, der er ved sine fulde fem, har bestemt skriftligt før sin død, vel vidende at mange pårørende er meget berørte over situationen ved dødsfald og har det utrolig svært, når de får at vide, at deres slægtning i levende live har bestemt enten at donere sine organer væk eller at testamentere sin krop til forskningen.
Ideen er jo ikke ny, men der er ingen tvivl om, at et menneske, der har truffet et så vigtigt valg og dermed besluttet at give sin krop til forskningen, har gjort en god gerning.
Uden sådanne tilsagn er forskerne nemlig afskåret fra den nødvendige og vigtige forskning, som kan komme os alle sammen til gode.
Derfor kan vi i Dansk Folkeparti også se nødvendigheden
af, at en afdøds ønske skal respekteres og stå ved magt.
Men vi er også klar over, at det ikke er problemfrit, idet vi kan efterlade vore slægtninge i nogle virkelig etiske problemstillinger, hvor de skal forholde sig til en nær slægtnings sidste ønske, som måske for dem kan være ubærligt. Men vi mener, at en af de sidste muligheder for pårørende til at opfylde en afdøds ønske skal efterkommes.
For Dansk Folkeparti vejer det nemlig tungest, at man respekterer det enkelte menneskes ønske, og derfor kan vi tilslutte os forslaget.
Ministeren giver udtryk for, at i henhold til lovgivningen er der ingen problemer med at testamentere sin krop: Vi har ikke set noget notat om det i Dansk Folkeparti, men nu har jeg på mit partis vegne givet udtryk for, hvad vi føler, og hvad vi mener i denne sag.
Keld Albrechtsen (EL), 2000-11-28:
Enhedslisten er jo ikke noget alt eller intet-parti.
Det er vi faktisk ikke, vil jeg sige til udenrigsministeren, og det har udenrigsministeren faktisk haft glæde og gavn af i visse sager, som jeg godt kunne begynde at nævne, men som taletiden ikke tillader.
Men vi vil da være indstillet på, hvis det kan fremme forslaget, at man særskilt nævner, at minimumssatser vedrørende selskabsskat og minimumssatser vedrørende renter, der går over grænserne - det er jo to områder, hvor internationale aftaler er relevante - vil vi da gerne være med til at gå ud og anbefale befolkningen er med også i en EU-traktat, så sandelig da. Men det er jo altså ikke det, der er Frankrigs og Tysklands motiv.
Nu fremstiller hr. Knud Erik Hansen det lidt, som om jeg forsøger at lave et skræmmebillede.
Men det er jo ikke mig, der har fundet på, at der skal indføres flertalsafgørelser på personskatteområdet.
Det er Frankrig og Tyskland, der lige har fremlagt et forslag om det.
Hr. Knud Erik Hansen må undskylde, men det er altså ikke mig, der ser spøgelser ved højlys dag.
Det er i hvert fald nogle meget håndgribelige og fast eksisterende spøgelser så, for det er den franske og den tyske regering, vi snakker om; og det er dog ingen bagatel sådan forhandlingspolitisk betragtet, at det lige netop er de to regeringer formentlig kraftig understøttet af Europa-Kommissionen.
Men jeg er da glad for, at hr. Knud Erik Hansen tolker debatten som et tilsagn om, at det ikke må ske.
Men så havde det været mere sikkert at vedtage Enhedslistens forslag med de korrektioner, som er ønsket både fra hr. Kim Behnkes, Knud Erik Hansens og fru Elisabeth Arnolds side.
Hanne Andersen (S), 2000-11-28:
Når jeg læser forslaget, bliver jeg ét stort spørgsmålstegn - eller rettere sagt, flere spørgsmålstegn.
Når man læser teksten, ja, så er der ingen regel at fjerne, som ministeren allerede har sagt.
Der er altså ingen bestemmelser at ændre.
Og når man læser bemærkningerne, bliver spørgsmålstegnet ikke mindre.
Når det handler om obduktion, er det meget usædvanligt, for ikke at sige, at det sker faktisk næsten ikke, at en patient skriftligt har tilkendegivet, at man ønsker obduktion.
Bestemmelserne er, at de pårørende informeres om eventuel obduktion i modsætning til tidligere, hvor man ikke blev underrettet.
Hvis der skriftligt er givet udtryk for, at man ønsker obduktion, har de pårørende heller ikke her en vetoret.
Her er altså heller ingen ændringer eller bestemmelser at ændre.
Livstestamentet handler heller ikke om forskning, men om, at man kan frasige sig behandling eller visse behandlinger.
Her er altså heller ingen bestemmelser at fjerne.
Jeg har fået den tanke, at det her forslag måske skal ses som et led i Venstres regelforenkling, og forslagsstillernes tvivlsspørgsmål kunne efter min bedste mening klares med et spørgsmål til ministeren, og så kunne man få svar i udvalget.
Men det fremgår formentlig af det, jeg har sagt, at Socialdemokratiet ikke kan støtte forslaget.
Inger Marie Bruun-Vierø (RV), 2000-11-28:
Det Radikale Venstre er sympatisk indstillet over for ånden i forslaget.
Hvis forskning og uddannelse bliver hæmmet af, at der er for få mennesker, der donerer deres krop til videnskaben, vil vi gerne være med til at løse dette problem, eventuelt ved at tilskynde folk til at testamentere deres krop til obduktion.
Nedgangen skyldes, at de pårørende nedlægger forbud i situationer, hvor den afdøde ikke har tilkendegivet noget ønske, og derfor er problemet ikke den enkeltes ret til at bestemme over sin krop, også efter døden, et princip Det Radikale Venstre som hovedregel går ind for.
Problemet i denne sag er snarere, at hvis de pårørende er i tvivl om den afdødes ønske, vælger de den forsigtige løsning og lader ikke den afdøde slægtning obducere, og det kan man vel ikke fortænke dem i.
Herudover kan der også være en række følelsesmæssige problemer, som også andre ordførere har været inde på.
Men måden at løse problemet på er ikke at afskaffe en regel, der ikke findes, som sundhedsministeren udtrykte det.
Løsningen er at give folk bedre muligheder for selv at træffe valget, mens de er i live, og ikke lade de pårørende stå med beslutningen bagefter.
Hvis der er en stor mangel på donorer - og her taler tallene jo deres eget sprog - og denne mangel skader sundhedsuddannelserne og forskningen, må vi overveje en indsats for at få flere folk til at tage stilling til, hvad der skal ske med deres krop efter døden.
Et centralt register, som man kan tilmelde sig på et standardiseret skema, er en mulighed, der kunne fortjene en overvejelse.
Det foreliggende forslag kan Det Radikale Venstre imidlertid ikke støtte.
Gyda Kongsted (V), 2000-11-28:
Jeg skal først og fremmest sige, at jeg også taler på CD's vegne.
Samtidig bliver viden om flere dødelige sygdomme overset.
I 1990 blev loven om ligsyn revideret
, således at man nu modsat tidligere skal spørge de pårørende om lov til at obducere, hvis der ikke foreligger noget skriftligt herom. Og det er så heller ikke det, beslutningsforslaget handler om. Så har vi § 12, stk. 2, der siger, at obduktion må foretages, såfremt afdøde efter sit fyldte 18. år skriftligt har givet sit samtykke til obduktion.
Og det er her, hurdlen er - hvis det altså er her; det er svært at gennemskue i denne her lov.
For praksis i den virkelig verden er, at nogle læger tilsyneladende selv tolker § 12, stk. 2, på den måde, at man ikke, såfremt pårørende henvender sig med et modsatrettet ønske end den afdødes, respekterer en afdøds skriftlige ønske, som de pårørende kender til.
Beslutningsforslaget skal derfor ses som den støtte, der ligger i, at det skrevne ord til enhver tid skal respekteres.
Jeg er glad for denne diskussion, der har været i dag, for i Venstre sætter vi jo det enkelte menneske meget højt i vores respekt for de beslutninger, der bliver taget af individet.
Og så ser jeg ellers frem til udvalgsarbejdet om det her beslutningsforslag, for der har været mange gode ting fremme.
Jeg kan ikke love De Radikale, at jeg kan skaffe flere lig på bordet.
Men jeg takker, fordi ånden er med, og det vigtigste er ånden.
Og så skal vi jo have belyst, hvorvidt lovforslaget i dag er godt nok, så det ikke kan misforstås, eller om man kan fortolke § 12, stk. 2, som man har lyst til. Jeg takker også SF for de positive, ikke fuldt støttende, men positive bemærkninger, og det må så også være til ånden i det.
Og jeg takker Dansk Folkeparti, Kristeligt Folkeparti og Frihed 2000 for den fulde støtte til beslutingsforslaget og også Enhedslisten for tilslutning til ånden, der ligger i det her beslutningsforslag, for det er det, der skal ses på.
Men jeg takker i hvert fald for den diskussion, vi har haft i dag, og jeg ser frem til udvalgsarbejdet.
Og hvis det ikke er et nyt lovforslag, vi skal have, er der måske nogle andre tangenter.
Men jeg mener, det er utrolig vigtigt, at vi får respekten frem, når nogle sætter sig ned og skriver noget på tryk, som de efterlevende skal rette sig efter.
Keld Albrechtsen (EL), 2000-11-28:
Ja, det er korrekt, hr. formand.
På vegne af hr. Frank Aaen, som er ordfører, men desværre er forhindret i at være til stede, skal jeg sige, at dette forslag jo ligner beslutningsforslag nr. B 47, som vi behandlede i sidste folketingssamling, og vores holdning vil være den samme som dengang.
Vi er enige i, at den afdødes ønsker vedrørende organer m.v. skal respekteres, men når vi alligevel ikke støtter forslaget, som det ser ud her, skyldes det en frygt for, at det kan skabe en konflikt mellem afdødes pårørende og sundhedspersonalet.
Henriette Kjær (KF), 2000-11-28:
Jeg synes, det er meget interessant, at sundhedsministeren sagde, og nu siger den socialdemokratiske ordfører det også, at man mener, det er en dyr løsning.
Hvorfor mener man det?
Det vil jeg gerne have
den socialdemokratiske ordfører kommer op og forklarer, for nu er det jo sådan, at det giver mere luft i det offentlige sygehusvæsen.
De læger, der er på privathospitalerne, er jo også ofte i det offentlige sygehusvæsen.
Der er også den mulighed, at patienterne kan blive behandlet i udlandet.
Det vil ikke berøre det danske sygehusvæsen.
Vi har også de privatpraktiserende speciallæger, der kan gå ind og yde en aktiv indsats her.
Jeg kan ikke se, at det skulle gøre det her til en dyr løsning, tværtimod synes jeg, at sundhedsministerens indlæg og også den socialdemokratiske ordførers indlæg var meget præget af ideologi.
Knud Erik Hansen (SF), 2000-11-28:
Der er to ting, der præger debatten om EU, nemlig at en fløj siger: Der sker aldrig noget.
Og der er jeg enig med hr. Keld Albrechtsen i, at man ofte møder en diskussion med nogle tendenser, som er på vej, og som kommer til os på et eller andet tidspunkt, men som mange fornægter.
Det er rigtigt.
Der er mange, der siger, at der aldrig sker noget.
Men jeg oplever også en anden tendens, hvor nogle siger: Der sker altid noget.
Uanset hvad, så er det det værste skræmmebillede, der bliver manet frem.
Jeg synes, at hvis hr. Albrechtsen havde set lidt på det, der er sket med diskussionen om at gå fra enstemmighed til flertal, så er der faktisk også sket det, at når man går fra enstemmighed til flertal, så begynder man faktisk at diskutere artiklerne mere konkret.
Hvad er deres indhold?
For så får det jo meget større betydning.
Jeg er helt sikker på, at vi også får den diskussion om personskatterne.
Jeg synes egentlig, at hr. Keld Albrechtsen skulle have taget det, der faktisk er sagt her, til sig.
Vi er nogle, der har sagt: Personskatter skal ikke med.
Det er ikke kun sagt af SF, men det er faktisk sagt af mange partier.
Så jeg tror faktisk, at hr. Keld Albrechtsen har fået et tilsagn om, at personskatter ikke kommer med
, og det bliver heller ikke med SF's vilje, at personskatter kommer med.
Så vil jeg i øvrigt lige sige, at det, som Enhedslisten har foreslået, faktisk er, at alle ord om direkte skatter skal udgå, og dermed imødegår hr. Keld Albrechtsen faktisk det, han selv siger, nemlig at man godt kan finde fornuftige løsninger på selskabsskatteområdet og på andre områder.
Anne-Marie Meldgaard (S), 2000-11-28:
Der er vel ingen, der er uenig i, at kortere ventetider til behandling i det offentlige sundhedssystem er ønskeligt, også når der er tale om sygdomsforløb, hvor risikoen for udstødning fra arbejdsmarkedet, afbrudte uddannelsesforløb og andre familiemæssige belastninger på grund af dårlig økonomi er inde i billedet. I Socialdemokratiet er vi meget optaget af at nedbringe ventelisterne i sundhedssystemet, men vi er ikke enige i, at det skal ske ved at give kommunerne ret til at sortere og betale sig fra problemet.
Vi mener, det er en usolidarisk løsning, som kan ende med at blive en meget dyr løsning, der alene vil gavne privathospitalernes økonomi.
Vi ved alle, at der kun findes ét sted at hente personale til at udføre behandlingerne på privathospitalerne, og det er i det offentlige sundhedssystem, hvilket vil resultere i, at der udføres færre behandlinger i det offentlige sundhedssystem.
For mig at se
er der ingen sund logik i forslaget.
Tværtimod mener jeg, at der er langt mere at vinde ved at udbygge kapaciteten i det offentlige sundhedssystem, i takt med at der uddannes mere personale og gennemføres rationaliseringer.
Vi ønsker fortsat et sundhedsvæsen, hvor der er ens behandlingsmuligheder for alle uanset alder og tilknytning til arbejdsmarkedet.
Vi hylder også princippet om, at det er lægefaglige kriterier, der afgør i hvilken rækkefølge patienterne skal behandles.
Vi mener, det er usympatisk, hvis kommunerne skal til at opdele befolkningen i grupper, der er mere berettiget til behandling end andre.
I Socialdemokratiet er vi heller ikke interesseret i at udsætte kommunerne for fristelsen til, at der via et politisk pres kan gå kassetænkning i det, når det skal prioriteres, hvem der skal have betalt deres sygdomsbehandling på privathospitaler.
Yderligere klinger det hult i mine ører, når Venstre og De Konservative med dette beslutningsforslag foreslår, at vi fra Folketingets side skal lovgive om, at kommunerne skal have ret til at købe sig til ydelser i den private sundhedssektor og dermed tilsidesætter amternes forvaltning af sundhedssystemets ventelister. Jeg kan levende forestille mig, hvordan KL og kommunerne ville reagere, hvis amterne fik en lignende lov, der tilsidesætter diverse ventelister, der hører under de kommunale forvaltningsområder. Inderst inde er det vel heller ikke det, det drejer sig om, men mere om en ideologisk holdning til at kunne flytte grænser for at få mulighed for at benytte privathospitaler.
Ærlig talt synes jeg, det er usmageligt, at mennesker på venteliste til behandling i sundhedssystemet skal bruges i dette ærinde.
Til slut skal jeg blot meddele, at Socialdemokratiet ikke har ændret indstilling til dette forslag, siden vi behandlede det i samlingen 1997-98.
Vi ønsker at respektere lovgivningen om opgavefordelingen mellem amterne og kommunerne og kan som sådan ikke støtte forslaget.
Hanne Andersen (S), 2000-11-28:
Til hr. Tom Behnke: Jeg kan godt forstå, hvis man gerne vil have en regel, men det er jo ikke det, man gerne vil have.
Man vil gerne afskaffe en regel, der ikke findes.
Og det er uforståeligt.
Jeg kunne bedre forstå, hvis man ønskede sig en regel, men det gør man ikke.
Man ønsker at afskaffe en regel, der ikke findes.