Jørn Jespersen (SF), 1997-11-20:
Hr. Bent Hindrup Andersen spørger mig om to ting og først om mærkningen: Ville det ikke være fornuftigt at indføre den omvendte mærkning, så forbrugerne kunne se, at der var tale om et gensplejsningsfrit produkt?
Det har jeg tidligere svaret på: Jo, det kunne godt tænkes, vi bliver nødt til det. Jeg synes bare ikke, at det er den bedste løsning.
Jeg synes, den bedste løsning ville være, at forbrugere af alle varer altid ved alt om den vare, de køber, og derfor foretrækker jeg, at hvis der er brugt gensplejsede planter i et produkt - også i form af foder - skal det tydeligt fremgå af mærkningen af det pågældende produkt, at der er tale om et gensplejset produkt.
Hvis det ikke kan lade sig gøre af politiske grunde, er det meget nærliggende, at vi bliver nødt til at lave den næstbedste løsning, og det kunne være en mærkning, der viser, at produktet er gensplejsningsfrit.
Med hensyn til det andet spørgsmål, om behovet, er sagen, at man indtil i dag primært har brugt gensplejsningsteknikken til at fremavle planter, der er modstandsdygtige over for sprøjtemidler.
Det mener vi dybest set er en pervers tankegang.
Vi mener aldrig nogen sinde, det var blevet vedtaget, hvis vi havde haft en debat om, hvorvidt samfundet havde brug for det eller ej, og derfor er det afsindig vigtigt i den konkrete situation at holde økologien fri for gensplejsede produkter, både dem, som anvendes bevidst, og dem, som bare skyldes forurening fra andre produkter.
Det er den meget afgørende indsats, som skal ydes på nuværende tidspunkt.
Men dette udelukker jo ikke, at man i en senere fase af teknologiens udvikling kunne forestille sig, at den teknik blev brugt til noget helt andet og meget mere nyttigt, og her mener jeg, hr. Bent Hindrup Andersen har et alt for pessimistisk syn på, hvad ny teknologi kan bruges til, og udelukkende beskæftiger sig med løsninger, der vedrører fortiden, og stort set udelukker fremtiden.
Det vil vi se på hen ad vejen, og derfor er det også helt afgørende at sige, at demokrati betyder, at de valgte parlamentarikere skal beslutte: Er dette her noget, der er nyttigt for samfundet?
Ja eller nej?
Det ønsker vi ikke at tage stilling til én gang for alle som hr. Bent Hindrup Andersen, der har en løsning, der også rækker ind i det næste årtusinde.
Han ved bare ikke, hvad der kommer til at ske, og derfor låser han sig fast i et gammeldags syn på tingene.
Jeg skal takke for den ret venlige modtagelse af forslaget - eller, som ministeren udtrykte det, den venlige afvisning. Vi har ment, at det var væsentligt i rimelig god tid at få en debat om den danske forhandlingslinje ved revisionen af udsætningsdirektivet.
Og jeg vil gerne starte med den ende af det og sige, at jeg synes, der er lidt af et problem i regeringspartiernes afvisning, ikke så meget i argumentationen, men i det forhold, at man synes, at her er der en risiko for, at man, hvis Folketinget fastlægger en linje i god tid, får et for stramt mandat, som den radikale ordfører udtrykte det.
Se, der er jo ikke tale om, at vi lægger op til at udstyre regeringen med et mandat, der siger, at medmindre man opnår nogle ganske bestemte forhandlingsresultater, så kan man ikke støtte forslaget.
Vi siger bare, at vi gerne vil fastlægge nogle generelle, overordnede rammer, som regeringen skal arbejde efter, og så er det klart, at der undervejs, når vi ser Kommissionens forslag, når vi ser, hvordan forhandlingssituationen udvikler sig, vil skulle tages stilling til, hvordan man reagerer rent forhandlingsmæssigt.
Så jeg synes altså ikke, at argumentationen om, at man her binder regeringen og dermed forhindrer en fornuftig forhandling, holder i det konkrete tilfælde. Jeg tror i virkeligheden, at der måske mere er tale om, at regeringspartierne og regeringen som sådan stadig væk har det bedst med selv at fastlægge sin forhandlingslinje uden om Folketinget i EU-sager, og at man ikke endnu er blevet så moderne i sit syn på EU, at man er i stand til at få etableret et fornuftigt samarbejde mellem parlament og regering om at fastlægge en forhandlingslinje. Men det må vi jo så arbejde på at få regeringen øvet
lidt i, sådan at man på et tidspunkt bliver en lille smule moderne omkring vores forhold til EU.
Jeg tror faktisk også, det ville gavne forholdet til EU, at man øvede sig lidt i at få nogle rimelige beslutningsgange.
Sagen er nemlig den, at vi kommer alt for sent ind i beslutningerne fra Folketingets side.
Så må jeg sige om ministerens gennemgang af de enkelte sager, at jeg nok synes, der var en lidt overordnet tilslutning til nogle af principperne, men ikke nogen særlig præcis og konkret stillingtagen, og der er nogle enkelte ting, hvor jeg godt vil bede ministeren om at være mere præcis.
For det første behovsvurderingen: Mener regeringen, der er grund til at indføre en behovsvurdering i udsætningsdirektivet, vil man arbejde for det - ja eller nej?
Hvad synes regeringen om retsgrundlaget, artikel 100 eller 130 - er det den ene eller den anden, der er den rigtige?
Er der brug for at forbedre offentlighedens mulighed for inddragelse i sagerne - ja eller nej og i givet fald hvordan?
Og endelig: Hvad er det, man præcis ønsker at gøre vedrørende de langsigtede miljøvirkninger - er vi f.eks. enige om, at de langsigtede konsekvenser med hensyn til sprøjtemiddelforbrug bør kunne indgå i den egentlige godkendelse af et produkt?
De ting kunne jeg godt tænke mig at få afklaret fra ministerens side.
Så skal jeg sige tak til hr. Martin Gleerup.
Jeg synes igen, der var tale om, at kommentarerne til de enkelte punkter var lidt abstrakte, men jeg fornemmede, at der var tilslutning til hovedprincipperne, og det er jeg selvfølgelig tilfreds med.
Jeg er ked af, hvis hr. Vibjerg synes, forslaget er for teknisk, men også glad for, at det ikke vil forhindre et seriøst arbejde med det.
Jeg er i hvert fald glad for, at vi er enige om, at gruppe 10-procedurerne - det gælder i øvrigt bredt - bør laves om, så den fuldstændig absurde situation, der i øjeblikket er tale om, ikke opstår igen. Hr. Vibjerg og andre ordførere var inde på, at formuleringen om behovsvurderingen trænger til en konkretisering, og det er jeg helt enig i.
Det er et meget svært område at have med at gøre.
Man kan sige, at grundprincippet burde være, at valgte parlamentariske forsamlinger som en demokratisk selvfølge til enhver tid kan sige ja eller nej til en teknologi ud fra en vurdering af fordele i forhold til risici.
Det, der gør sagen kompliceret, er imidlertid, at vi har en lang række frihandelsaftaler - det indre marked, WTO osv. - som nødvendiggør, at der er nogle regler for, efter hvilke kriterier de forskellige instanser kan sige ja eller nej til nye varer og teknologier og opstille forskellige betingelser for samhandel.
Det er i virkeligheden her, vanskelighederne ligger, og det synes jeg må være en udfordring til alle, der erkender, at frihandel er en realitet.
Nu handler det altså om, under hvilke regler frihandelen skal udfolde sig, og der er et behov for, at vi diskuterer, hvordan man på demokratisk vis i Danmark, i EU eller i WTO for hele verdens vedkommende kan opstille nogle kriterier, som sikrer, at der ikke kommer en diskrimination via sådanne regler, men at der på den anden side stadig gives en demokratisk, legitim ret til at opstille forskellige krav til, hvordan nye teknologier skal anvendes.
Det er en spændende og nødvendig diskussion, og jeg synes, man f.eks. kunne henvise til den beslutning, EU har taget om brug af hormoner i kødproduktionen.
Det er ikke en sundhedsmæssig vurdering i første instans, så her er der altså et eksempel på, at man godt har kunnet gøre det.
Hvis vi undervejs, f.eks. i forbindelse med forslaget her, kunne få en yderligere debat, der gjorde os alle sammen klogere og kunne bringe os et stykke i retning af en afklaring af, hvordan sådan nogle ting kan gøres, synes jeg, det ville være en god ting.
Spørgsmålet er så, hvor langt Norge er kommet i sit konkrete arbejde med, hvordan det skal fortolkes.
Hr. Langkilde havde også nogle bemærkninger om behovsvurdering, og det mindede ham om tilstanden i et land, der ikke længere eksisterer.
Jeg følte mig ikke særlig ramt og skal ikke returnere nogen som helst ting om, hvilke partier der har hvilke historiske traditioner - selv om jeg godt kunne føle mig fristet til at gøre det - men blot sige, at jeg tror, hr. Langkilde med fordel kunne indgå i en debat om udvikling af et behovskriterium.
De langsigtede hensyn er lidt diffuse, siger hr. Langkilde, og det er sådan set rigtigt nok.
Et eksempel kunne f.eks. være, hvordan sprøjtemiddelforbruget på lang sigt påvirker biodiversiteten, og hvis der er konkrete forslag fra Det Konservative Folkeparti til, hvordan det kan konkretiseres, synes jeg, det lyder spændende. Så var både hr. Langkilde og hr. Bent Hindrup Andersen inde på spørgsmålet om mærkning, og jeg skal helt kontant svare på hr. Bent Hindrup Andersens spørgsmål og sige: Ja, vi ønsker også, at kødet skal mærkes.
Vi synes selvfølgelig, det er helt oplagt, at forbrugerne skal have ret til at vide, efter hvilke metoder de varer, de køber, er produceret, herunder om grise, køer og kyllinger har spist gensplejset foder eller ej.
Først i det øjeblik, der eksisterer en sådan mulighed, er der chance for, at befolkningen får tillid til, hvordan systemet fungerer, og dermed mulighed for at se, at gensplejsning kan bruges til nogle af de fornuftige formål, der kunne være tale om.
Hr. Bent Hindrup Andersen spurgte også med hensyn til behovsvurdering, om det betød, at SF ville sige nej til alle former.
Der ligger i det, at vi faktisk har den opfattelse, at der er nogle spændende perspektiver i gensplejsningsteknikken.
Vi tør i hvert fald ikke på nuværende tidspunkt afvise, at gensplejsningsteknikken rent faktisk kan bruges til nogle gode og nyttige samfundsmæssige formål, f.eks., som nogle ordførere har været inde på, til at udvikle nogle planter, der er mere modstandsdygtige over for sygdomme og tørke, og som derfor kunne blive til nytte.
Problemet er bare, at det ikke er her, man hidtil har sat udviklingsressourcerne ind.
Det har ikke været de samfundsmæssige nyttebetragtninger, der har styret udviklingen af gensplejsningsteknikken.
Det har været kommercielle hensyn, og derfor har vi fået en udvikling, hvor man har forsket i og udviklet planter, der kan modstå sprøjtemidler, og man har markedsført produkterne på en måde, som befolkningen med al ret føler som et overgreb.
Man har så at sige fået presset produkterne ned i halsen som forbruger, og derfor er der en voldsom modstand, som er helt forståelig, helt rigtig og helt legitim.
Hvis vi skal udnytte de positive muligheder, der kunne tænkes at ligge i gensplejsningsteknikken, er det helt afgørende, at vi får skabt en tillid hos forbrugerne til, at der er fuld åbenhed og gennemsigtighed, og at der er mulighed for at vurdere, hvad der er et godt, ordentligt og samfundsmæssigt nyttigt formål, og hvad der ikke er det.
Endelig skal jeg sige til hr. Tom Behnke, at hermed har jeg også svaret på hans indvendinger, for vi er enige om, at der kunne være perspektiver i det.
Jeg fik ikke helt fat i, hvorfor Fremskridtspartiet ikke kunne støtte det konkrete forslag, men det bliver der nok også mulighed for at afklare.
Opsummerende: Tak for de positive bemærkninger.