Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-08-24:
Ja, man kan vel sige, at efter denne tæppebombning er det jo unægtelig heldigt trods alt at komme til i dag.
Men jeg vil godt sige som indledning, at jeg synes faktisk, vi på mange måder har haft en ganske udmærket debat indtil nu.
Normalt tager man dog her ved andenbehandlingen af et lovforslag udgangspunkt i de ændringsforslag, der er stillet, men der har jo været udvist en utrolig liberal indstilling fra formandsstolen, så debatten har handlet om alt og ikke bare om ændringsforslagene.
Desværre har det så medført, at vi stort set ikke har debatteret ændringsforslagene, og det synes jeg egentlig er lidt synd, for - ja, Dansk Folkeparti har jo altså stillet to af dem, og jeg vil godt lige gøre lidt reklame for de ændringsforslag og henlede ordførernes opmærksomhed på, at der rent faktisk er nogle ændringsforslag, vi skal stemme om.
Det ene handler om den fortrydelsesret, som statsministeren i foråret kom til at sige at Danmark har.
Hvis vi stemmer ja til euroen og senere fortryder, ja, så kan vi genindføre kronen, blev der sagt.
Det var en interessant melding. Vi har her sommeren over dyrket det spørgsmål og fundet ud af, at det selvfølgelig overhovedet ikke holder vand.
Sagen er, at den eneste måde at komme ud af euroen på igen efter et dansk ja den 28. september vil være ved at gennemføre bestemmelserne, som de står i artikel 48 i Traktaten.
Det vil sige, at man skal igennem en regeringskonference og der skal være enighed mellem alle landene.
Fru Elisabeth Arnold sagde tidligere i debatten meget ærligt, at selvfølgelig skal alle lande være enige, hvis et land skal kunne melde sig ud.
Så siger tilhængerne af euroen: Jamen det er heller ikke noget problem, for det vil de andre lande selvfølgelig give os lov til; de vil ikke blokere for en dansk udmeldelse.
Sagen er: Kunne vi forestille os, hvis vi var med i euroen, at hvis Tyskland lige kom og sagde, at nu ville det i øvrigt gerne melde sig ud og genindføre D-marken, så ville vi bare sige: Nå, jamen det er jo jeres demokratiske ret, og hvis I vil det, så er vi stadig væk med i euroen uden Tyskland?
Selvfølgelig ville vi da ikke det.
Selvfølgelig ville det jo så være en helt anden form for euro, en anden form for valutaunion, end den, vi havde meldt os ind i, og så ville vi naturligvis enten selv trække os ud eller forhindre tyskerne i at gøre det.
På samme måde kan man selvfølgelig forestille sig, at andre lande ville sige til Danmark: I kan ikke melde jer ud af euroen igen, selv om I måtte ønske det.
Og hvad vil det betyde?
Ja, det vil betyde, at vi kan melde os ud alene ved en afgørelse her i Folketinget.
Sådan vil det ikke være, hvis vi ikke får det her ændringsforslag vedtaget, og det gør vi jo ikke, det ved vi, for eurotilhængerne stemmer det ned.
Og hvorfor gør de det?
Fordi de udmærket godt ved, at de andre lande selvfølgelig ikke vil give os mulighed for at melde os ud på egen hånd.
Det vil svække tilliden til euroen, hvis det er sådan, at de velstillede, rige nationer kan melde sig ud, mens de, der så sidder tilbage i euroen, i givet fald er de lande, der har en rigtig dårlig økonomi.
Sådan er det.
Det andet ændringsforslag, vi har stillet, er om Grønlands og Færøernes situation.
Den har slet ikke været berørt af andre i debatten, og det synes jeg er overraskende.
Vi har jo i dag en valutaaftale med Grønland og Færøerne
inden for rigsfællesskabet
Nationalbanken laver kroner også til Grønland og Færøerne.
Ud i den yderste teori kan man måske godt diskutere, om Grønland og Færøerne kan opretholde kronen efter et dansk ja til euroen, hvor vi dermed ikke har kroner her i landet længere.
Men det er også kun ude i den yderste teori.
I praksis vil de dele af rigsfællesskabet være bundet til euroen efter et dansk ja, og derfor ville det være godt, hvis Folketinget tog sig sammen og sagde: Vi vil noget godt med det rigsfællesskab, og derfor spørger vi selvfølgelig også Grønland og Færøerne om, hvorvidt de ønsker euroen.
Derfor har vi så foreslået, at der bliver holdt en vejledende folkeafstemning den 28. september i de to dele af rigsfællesskabet.
Der har været en debat om ERM II-aftalen og det her med, at vi i dag fra kronens side er knyttet til euroen.
Og jeg vil gerne understrege - hvad jeg også har gjort tidligere i debatten, så man nu ikke stadig væk farer ud til debatmøder i landet og siger noget andet fra eurotilhængernes side - at Dansk Folkeparti her i Folketinget har støttet indgåelsen af aftalen og det, at kronen er knyttet til euroen.
Vi ser ikke nogen grund til at foreslå andet, som situationen er, og derfor har vi ingen planer om at gå væk fra fastkurspolitikken i forhold til euroen, som den er.
Det burde nu stå himmelråbende klart for alle.
Derfor er udgangspunktet, at et nej den 28. september fortsætter den situation, vi kender i dag.
Vi fortsætter altså situationen, hvor vi er knyttet til euroen, men hvor vi jo har en aftale, som kan opsiges af Danmark, hvis Danmark på et tidspunkt måtte ønske det.
Og nu har der så været en diskussion af, om det er helt fantastisk foruroligende at sige, at det kan man så måske diskutere om 5, 10, 20 år, hvis det måtte være nødvendigt, hvis vi ønsker at udnytte den handlefrihed, vi jo dermed har.
Må jeg bare lige kort henlede opmærksomheden på, at det jo ikke er noget, kun Dansk Folkeparti eller andre går rundt
og siger at man bør kunne diskutere på et tidspunkt.
Det er noget, som de økonomiske vismænd faktisk selv her i foråret i deres rapport gav bolden op til en diskussion om.
Der står på side 7 i vismandsrapporten: »Hvis det viser sig ikke at være muligt« - og så skriver de - »eller ønskeligt at opretholde fastkurspolitikken over for ØMU'en, er et alternativ at overgå til en inflationsmålsætning i lighed med bl.a. Storbritannien og Sverige.
Det ville medføre, at Danmarks Nationalbank skal styre den danske prisudvikling direkte i stedet for at styre valutakursen.« Der er mange interessante citater fra vismandsrapporten.
Men er det virkelig så kriminelt, at der er nogle, der siger, at den handlefrihed, vi har i, at vi kan opsige ERM II-aftalen, hvis det måtte være ønskeligt for Danmark, kan diskuteres?
Holdningen i Dansk Folkeparti er så, at det skal
vi ikke.
Der er på nuværende tidspunkt ikke noget, der begrunder, at vi skulle gøre det.
Men er det det samme som at sige, at den diskussion villvære irrelevant om 10-15 år?
Det er altså en stor beslutning på én dag, den 28. september, at ville fjerne Danmarks handlefrihed på det her punkt i generationer fremover.
Jamen helt ærligt, det burde være klart for enhver, at euroen er et tigerspring frem mod mere integration, euroen er en banebryder for mere union. Hvis man er tilhænger af mere union og tilhænger af, at man politisk integrerer sig mere og mere i Unionen, jamen så er euroen et glimrende skridt for det, og så skal man selvfølgelig stemme ja.
Men hvis man er modstander af en stigende integration, er modstander af, at stadig flere beslutninger flyttes til Bruxelles, ja og så Frankfurt, når det drejer sig om Den Europæiske Centralbank, skal man selvfølgelig stemme nej.
Og selvfølgelig er der sammenhæng mellem euroen og så nogle af de forslag, der kommer i Nicetraktatforhandlingerne for øjeblikket, hvor eurolande presser på for at få en stærkere koordination omkring den økonomiske politik, fordi det er en naturlov for en valutaunion, der skal være en succes, at den har nogle fælles redskaber.
Det er, som om en del af ja-partierne forsøger at fornægte den virkelighed og give indtryk af, at vi sagtens kan sige ja til euroen og så i øvrigt glemme alt om den videreudvikling, som vi andre altså ser nødvendigvis må komme med euroen.
Vi skal også huske på, at Sverige og Storbritannien, som er EU-lande, i dag står sammen med Danmark uden for euroen og har deres egen nationale valuta.
Vi har hørt den svenske statsminister gøre det klart, at et dansk nej i meget høj grad vil påvirke opinionen i Sverige, altså underforstået: Stemmer vi nej, så er der meget stor chance for, at svenskerne også gør det, altså holder sig udenfor.
Det samme gør Storbritannien.
Jamen er det ikke herligt?
Så kan vi være med til at skabe en diskussion om et fleksibelt Europa, hvor det ikke handler om, at man presser alle lande ind i en bestemt skabelon, centraliserer beslutningerne og bagefter ønsker ensretning i Europa.
Vi kan bruge et nej i Danmark som banebryder for en fornyet diskussion om fleksibilitet, men nu ikke bare som en diskussion om fleksibilitet, der går i retning af, hvor hurtigt nogen kan nå en europæisk forbundsstat, og hvornår de andre lande så kan det på et senere tidspunkt, men hvor man reelt respekterer, at landene har forskellige ønsker til samarbejdet.
Nogle lande ønsker et meget, meget tæt forgrenet, integreret unionssamarbejde, som efter min bedste overbevisning har karakter af en forbundsstat, mens andre lande, herunder Danmark, Sverige, Storbritannien, muligvis Norge, hvis man fik sådan en fleksibel model, ville være tilhængere af et samarbejde specielt koncentreret om handel, miljø og andre ting, men ville undgå størstedelen af den politiske overbygning.
Hvorfor er det så forkert, når vi står med en udvidelse
af EU til måske 28-30 lande, at sige, at så er det halsløs gerning at fortsætte udviklingen hen imod en stadig mere centraliseret union, der skal ensrette landene i Europa? Hvorfor er det ikke nu, vi skal tage diskussionen om, hvordan vi kan skabe det fleksible Europa, hvor man samarbejder om forskellige ting på befolkningernes præmisser i de enkelte lande?
Så er det blevet nævnt - jeg tror, det var hr. Anders Fogh Rasmussen, der nævnte det heroppefra - at det jo altid er en fordel at være med i et stort valutaområde.
Det vil jeg godt sætte et spørgsmålstegn ved.
Er det sådan, når vi kigger
rundtomkring i verden, at det er de nationer, der har et meget stort valutaområde, der har leveret den bedste velfærd, den bedste service for deres borgere?
Eller er det sådan, at vi har en lang række eksempler på, at små lande, som udgør et lille valutaområde, faktisk har kunnet levere en bedre velfærd til deres borgere end de store lande.
Det kan godt være, vi kan tage nogle tekniske diskussioner om renteniveau og lignende, men er det ikke bare en historisk kendsgerning, at mange lande, som er små valutaområder, faktisk har kunnet levere en bedre velfærd for borgerne end de store?
Det har måske så også noget at gøre med gennemsigtighed og demokratisk proces osv., hvor jeg faktisk synes, at vi har noget at være stolte af i Danmark med dansk folkestyre og tradition for demokrati.
Alt det, I lovede for kun 2 år siden om at sætte tempoet ned, og nu skulle Unionen ikke udbygges i det tempo, det foregik i, osv. osv., det holder vi, befolkningen, jer politikere fast på. Derfor kan vi ikke tiltræde lovforslag nr. L 288.