Yvonne Herløv Andersen (CD), 2000-01-20:
Det er utrolig vigtigt at holde fast i det, for der er da ingen tvivl om, at der er bred opbakning i befolkningen til velfærdssamfundet.
Det fremgår også af alle hidtidig offentliggjorte undersøgelser.
Der er heller ingen tvivl om, at der er en stigende frygt for fællesskabsopløsning.
Vi har i de seneste år oplevet en polarisering, der synliggør, at samfundet i stigende grad udstøder de utilpassede og de syge.
Det sker så samtidig med, at individualismen har vundet indpas som livsstil, og det er da en væsentlig årsag, mener jeg, til fællesskabets opløsning.
Velfærdssamfundets bevarelse og ikke mindst finansiering er derfor helt nødvendig på dagsordenen, og her er egenfinansiering eller brugerbetaling, som det hedder, efterhånden ved at blive et nøgleord, når det gælder om at sikre velfærden.
Den analyse, som CD fik gennemført af Danmarks Statistik sidste sommer, viste, at brugerbetaling udgør omkring 35 mia. kr.
Det tal, som budgetredegørelsen fra oktober 1999 lagde frem, var større; det var over 43 mia. kr. Og det er så oven i de rekordhøje skatter, som vi betaler i forvejen.
I løbet af 1999 måtte regeringen så sande, at den vej ville Folketinget ikke uden videre acceptere, og befolkningen ville heller ikke acceptere det.
Og det var så især brugerbetaling på nye områder inden for social- og sundhedsområdet, der gav anledning til den protest, og som gjorde det klart, at der manglede en overordnet debat om principperne.
Ingen kan have indvendinger imod, at vi skal betale for gas og vand og andet af den slags forbrug; det er selvfølgelig ikke dér, problemerne ligger.
Brugerbetaling er indført på en lang række offentlige ydelser, hvor det kan se meget fornuftigt ud netop på det enkelte lille, afgrænsede område, når det bliver foreslået af den enkelte minister, men det er jo en meget fragmenteret politik, som så fratager politikerne og den almindelige borger mulighed for at overskue hele området med brugerbetaling. Der er ganske enkelt ikke nogen, der kan forklare hverken fornuften eller principperne i den brugerbetaling, som vi har i dag.
Den historiske forklaring vil ofte på enkeltområderne være politiske forlig, især i forbindelse med kommuneforhandlinger og finanslovforhandlinger.
Der er altså ikke tale om, at vi bevidst bevæger os væk fra den solidariske skattefinansiering og hen imod en europæisk model for finansiering af velfærdsgoderne, dvs. en model med en mindre statslig finansiering og større sociale arbejdsgiver- og arbejdstagerbidrag samt forsikringsordninger.
Det er jo en model, der ikke er helt fremmed for aftaleparterne på det danske arbejdsmarked i dag, hvor det i højere grad er andre goder end dem, der fylder i lønningsposen, der er interesse for.
Det kan så være betalt behandling på privat sygehus eller alkoholafvænning af medarbejderne.
Sidst har et fagforbund indført den ordning, at hvis et medlem får en alvorlig sygdom, så bliver der udbetalt et stort beløb, som man så kan bruge efter ønske.
Det er derfor nødvendigt, at der bliver igangsat et arbejde for at give Folketinget et grundlag at træffe de nødvendige beslutninger på og for at skabe en gennemskuelighed for borgerne.
Men jeg synes, der er mange udestående spørgsmål, og to af de oftest forekommende er skattetrykket og spørgsmålet om, hvem er de rige.
De fleste mennesker mener, at de gennem skatten har betalt for velfærden én gang, og at øget brugerbetaling er dobbelt beskatning, hvis ikke skatterne sænkes samtidig, og det kan de jo sådan set have meget ret i.
Det andet spørgsmål, som vi skal til at debattere, er så: Hvem er de såkaldt rige?
Hvor skal indtægtsgrænsen
i givet fald gå?
Hvem er det, der skal betale og for hvad og hvorfor?
Det håber jeg, vi får en god debat om.