Svend Auken (S), 1999-03-25:
Den 4. februar 1999 har Enhedslisten fremsat fire lovforslag med det formål at styrke kemikaliereguleringen i forskellige love.
Lovforslag nr. L 182 om ændring af arbejdsmiljøloven blev behandlet den 16. marts, og lovforslag nr. L 181 om ændring af produktsikkerhedsloven har vi behandlet her i dag i Folketinget.
Jeg skal nu kommentere lovforslag nr. L 179 og lovforslag nr. L 180.
Først og fremmest vil jeg ved indledningen gerne benytte lejligheden til at rose Enhedslisten for det meget flotte og gennemarbejdede kompleks af lovforslag, som partiet har fremsat.
Det er naturligvis for mig personligt yderst
glædeligt at se, at ideer og forslag, som regeringen har fremlagt, har kunnet være med til at inspirere andre partier til at fremsætte lovforslag.
Som bekendt fremlagde regeringen allerede i januar en strategi for en styrket indsats på kemikalieområdet.
Denne strategi skal vi drøfte her i Folketinget ved en forespørgselsdebat umiddelbart efter påske.
Når jeg prøver at foretage en sammenligning, en sammenligning mellem vores strategi, altså regeringens strategi, med Enhedslistens lovforslag, er der heldigvis i betydelig udstrækning sammenfald mellem de mål, vi vil nå.
Det glæder mig, hvis det betyder, at det vil være muligt senere at skabe en bred tilslutning til en fælles kemikaliepolitik.
Vi håber naturligvis, at det bliver regeringens strategi, der kommer til at ligge til grund for det.
Det fremgår klart af strategien, at det er målet at begrænse forbruget af farlige kemikalier mest muligt.
Jeg er ikke uenig i, at netop effektlisten i den forbindelse er et udmærket udgangspunkt for en sådan indsats.
Jeg er dog ikke overbevist om, at Enhedslistens forslag om at ændre effektlistens status til en bekendtgørelse er den mest hensigtsmæssige vej at gå.
Da Miljøstyrelsen omkring årsskiftet 1996-1997 offentliggjorde dels listen over de 100 uønskede stoffer, dels effektlisten, var formen valgt med omhu.
For det første var de to lister ikke udtryk for et forbud.
De var i stedet et signal til brugerne, ikke mindst industrien, om, hvilke stoffer man burde undgå.
Netop fordi der var tale om en vejledning, som industrien længe har efterlyst,
kunne styrelsen basere sin vurdering på stoffernes farlighed.
De 100 stoffer på listen er væsentligst udvalgt, fordi de anvendes i meget store mængder.
Havde styrelsen derimod meldt hårdere ud, havde man været nødt til for hvert stof og for hver enkelt anvendelse af stoffet at vurdere, om der fandtes
mindre farlige alternativer.
Hertil kommer naturligvis, at disse lister langt fra er udtømmende.
De er undergivet en dynamisk proces, sammensætning.
Opførelsen på listen vil hele tiden ændre sig på grund af ny viden, ændrede forbrugsmønstre osv. Vi må erkende, at det er industrien, producenterne - og ikke myndighederne - der har den tilstrækkelige viden til at udvikle alternativer til de stoffer, hvis skadelige virkninger vi kun kender alt for godt.
Netop derfor er det vigtigt, at industrien har en positiv holdning til dette udviklingsarbejde. I sådanne situationer tror jeg på, at lidt mere smidige udmeldinger nogen gange kan virke mere befordrende end firkantede regler, der lettere kan fremprovokere de faste parader. Samtidig understreger den opmærksomhed, som både danske og udenlandske virksomheder og organisationer udviser over for disse lister, at de i praksis virker.
Det er mit indtryk, at den omstændighed, at et stof erklæres uønsket, betyder, at virksomheder lige så stille begynder at overveje, hvordan de gennem en omlægning af produktionen kan undgå stoffet.
Og som sagt er der betydelig international interesse for den danske liste. Til forslaget om, at produkter, der indeholder uønskede stoffer, skal deklareres, vil jeg gerne understrege, at hovedparten af de stoffer, der står på listen over uønskede stoffer, er udvalgt ud fra deres klassificering.
Det betyder, at producenter af disse stoffer og af kemiske produkter, hvori stofferne indgår, allerede i dag skal mærke stoffet eller produkterne efter reglerne i kemikalieloven.
Desuden er mange stoffer blevet miljøfareklassificeret siden 1996-97.
Disse nye klassificeringer vil indgå, når Miljøstyrelsen senere i år skal udarbejde en ny version af listen over uønskede stoffer og effektlisten.
Jeg er opmærksom på, at der i dag ikke findes regler om mærkning af kemiske produkter, der indeholder miljøskadelige stoffer, men sådanne regler vil indgå i det forslag til nyt præparatdirektiv, som snart forventes vedtaget.
Derfor synes jeg, vi skal være lidt tilbageholdende med at indføre nye mærkningsordninger, hvis der i forvejen findes - eller snart kommer - velfungerende mærkningsregler, som giver de tilsvarende informationer.
Dertil kommer de velkendte problemer i forhold til EU's indre marked.
Forslaget om udvidelse af anmeldepligten til produktregisteret samt at indføre et gebyr for anmeldte produkter falder helt i tråd med de ideer, som regeringen har fremlagt i kemikaliestrategien.
Enhedslistens konkrete bud på, hvordan en sådan ændret anmeldeordning kan udformes,
vil derfor indgå i regeringens overvejelser om, hvordan denne målsætning kan opfyldes.
Med hensyn til forslaget om at indføre en forpligtelse for forhandleren til at indberette mistænkelige produkter vil jeg gerne nævne, at Miljøstyrelsen for nylig har udgivet en pjece, som oplyser, hvordan sådanne mistanker kan indberettes til Miljøstyrelsens kemikalieinspektion.
Enhedslisten foreslår, at alle henvendelser om mistænkelige produkter skal offentliggøres på Internettet eller lignende, uanset hvad baggrunden for henvendelsen er.
En sådan regel er jeg bekymret ved.
Ikke bare finder jeg af hensyn til retssikkerheden, at den er yderst betænkelig, den rummer også andre vanskeligheder.
Enhedslisten er selv inde på problemet med retssikkerheden i bemærkningerne til lovforslaget, men vælger at se bort fra det.
Heri er jeg ikke enig.
Som det fremgår af kemikaliestrategien, er regeringen villig til at overveje større offentlighed om de afgjorte sager, hvor der foreligger overtrædelse af lovgivningen. Derimod finder jeg ikke, at de giftigt ondsindede smædekampagner skal understøttes af en ukritisk offentliggørelsespligt, som oven i kunne bidrage til unødig bekymring hos forbrugerne og jo i hvert fald skabe en betydelig modvilje i industrien over for at vise den åbenhed, som er forudsætningen for, at vi kan komme videre.
Men som sagt: Når det drejer sig om målsætningen, tankegangen, ønskerne i Enhedslistens forslag, er der en betydelig parallelitet mellem forslaget her og de forslag, vi har fremsat i kemikaliestrategien.