Ole M. Nielsen (KRF), 1998-04-22:
Kristeligt Folkepartis ordfører kunne ikke være til stede her i dag, så jeg har lovet at melde ud.
Jeg synes, at det er en udmærket debat, der har været her.
Det er udmærket at få markeret holdninger, selv om de
fleste af dem jo er rimelig kendte i forvejen,
og det er også helt naturligt for Enhedslisten at rejse denne debat som optakt, kan man sige, til valgkampen omkring Amsterdamtraktaten, selv om der ikke er nogen som helst sammenhæng imellem denne debat, altså vores forhold til euroen, og afstemningen om Amsterdamtraktaten.
Hr. Kim Behnke beskriver så udmærket de risici, som ØMU-nationerne indgår i og lever i.
Det er da fuldstændig korrekt, at det er et ambitiøst og risikofyldt projekt, disse nationer går ind i, men så meget mere prisværdigt mener jeg faktisk det er.
Egoisme og dobbeltmoral er jo ikke sådan helt ukendte egenskaber i Danmark; dem øver vi os jævnlig i.
Danmarks forbehold i forhold til ØMU'ens tredje fase er stadig væk intakte, og det bakker Kristeligt Folkeparti op om.
Det betyder ikke, at vi mener, at vi ikke er afhængige af en stabil valuta.
Derfor er vi også tilfredse med den tilslutning, der er planlagt, eller som vi er på vej til, til det nye valutasamarbejde, ERM.
Vi ønsker også dér en ganske snæver udsvingsramme.
Valutakursusikkerhed er en hæmsko for en økonomisk udvikling, for økonomisk stabilitet og på lang sigt fuldstændig ødelæggende for strukturerne i samfundet.
Vi behøver kun at tænke tilbage på Danmark i 1970'erne.
Danmark ville have været godt tjent med i 1970'erne at have været medlem af det samarbejde, må man sige. Men de ønsker, der ligger til grund for et snævert valutasamarbejde, bygger jo også på erfaringerne længere tilbage, f.eks. i 1930'erne, hvor man ville have været godt tjent med at have haft nogle af de instrumenter, som man i dag har til at styre udviklingen. Det er svært at forstå skrækken for en fast valutakurspolitik.
Der er jo andre instrumenter end rentestigninger og devalueringer til at regulere udviklingen i nationerne med, og dem må vi selvfølgelig så blive bedre til at bruge.
Man må nok sige, at det var sådan en slags dovenskab, at man forfaldt til den slags i 1970'erne.
Skrækken for ens skatter, moms osv.
kan jeg heller ikke helt forstå.
Jeg ønsker selvfølgelig ikke, at vi skal være tvungne til at tilpasse os, men netop derfor har vi jo også taget vores forbehold. Det kan da godt ske, at det er praktisk og fornuftigt og nødvendigt, hvis man vil føre én slags politik, at vi tilpasser os på nogle områder, men hvis vi synes, det bliver for meget, og det medfører nogle skævheder i samfundet, har vi jo netop vores forbehold og er i stand til at stå af igen.
Der er meget at være bange for, og det skal man da også være.
Man skal se de risici, der er.
Men man skal også være realistisk. Danmark er ikke en i rummet frit svævende og uafhængig klode.
Vi er på godt og ondt afhængige af omverdenen.
Vi håber, at regeringen vil leve op til den ambitiøse økonomiske politik, som man taler om, for en af priserne for at stå frit er, at vi er mere fornuftige og dygtigere end de andre.
Udmeldingerne om Euro-X-samarbejdet er altså tilfredsstillende i den henseende, at man bekræfter, at de fælles beslutninger stadig ligger andre steder, men man skal jo nok være en lille smule blåøjet, hvis man tror, at der alligevel ikke vil være et uformelt samarbejde, måske nogle uformelle og uforpligtende samtaler, mellem Euro-X-deltagerne, som vil få indflydelse også på vores forhold.
Men det er altså en af de priser, vi må betale for at have frihed på andre områder.
Vi stemmer imod hr. Keld Albrechtsens forslag til vedtagelse.