Per Stig Møller (KF), 1998-01-27:
Jeg skal indledningsvis sige, at Det Konservative Folkeparti stemmer imod det forslag til vedtagelse, som er blevet fremsat.
Det er, fordi det er forkert i forhold til Schlüter-regeringen og for svagt i forhold til Nyrup-regeringen.
Beretningen om den færøske banksag er en fortælling om, hvordan alt kan gå galt for denne regering, og det, som ikke burde kunne gå galt, går såmænd også galt.
Men det er selvfølgelig ikke regeringens skyld, forklarer den.
Det er Den Danske Bank, embedsmændene, Finanstilsynet, Finansieringsfonden, Nationalbanken, der er begået fejl på fejl, og det har regeringen ret i.
Ja, man får den opfattelse, at der er vandtætte skotter mellem ministrene og embedsmændene i denne regering.
På den ene side sidder embedsmændene og ved, at økonomien ikke er i orden i det, som er sagens kerne, nemlig om aktiebyttet blev gennemført forretningsmæssigt korrekt, og på den anden side sidder regeringen og presser en løsning ned i halsen på færingerne i tillid til, at den er økonomisk og forretningsmæssigt i orden, uden at spørge til netop dette.
Selv om jeg ikke plejer at udtrykke min beundring for statsministeren her i salen, må jeg sige, at jeg beundrer, at han på syv timer - det var jo det forspring, han gav sig selv i forhold til os andre - var i stand til at udpege hovedskurken i form af Den Danske Bank og ganske overse de ganske kritiske anmærkninger, kommissionen har anført om regeringen.
Lad mig da her minde om nogle af dem:
Men kommissionen konstaterer, at der ikke er foretaget den for en sådan forretning normale gennemgang af de to bankers aktivmasse.
kritikpunkt består i, at statsministeren ikke sikrede sig, at landsstyret blev orienteret om Den Danske Banks henvendelse og om de i denne anledning tagne initiativer.
Derimod blev landsstyret orienteret gennem en artikel i Berlingske Tidende.
Tredje kritikpunkt består i, at finansministeren den 15.-18. marts lagde pres på og truede lagmanden, Marita Petersen, for at få hende til at godkende aktiebytteforslaget uden i grunden at vide, hvad han gjorde, for det har han nu selv erkendt.
Hertil kan vi føje en kritik af økonomiministeren, beklageligvis, der den 11. marts 1993 modtager et fortroligt notat fra Det Økonomiske Sekretariat, hvor hun får at vide, at Den Danske Bank med aktiebyttet ikke længere vil være moralsk forpligtet til at skyde yderligere penge i Føroya Banki, at det vil blive nødvendigt at tilføre yderligere midler til pengeinstitutterne i løbet af 1993, at landskassen løber tom, og at det ser endnu værre ud, end valutafonden IMF skrev den 5. marts, samtidig med at notatet advarer mod at overtage Færøernes gæld af hensyn til ØMU-konvergenskravene.
I stedet kan statsministeren så på koordinationsudvalgets møde den 17. marts gå ud fra, at sagen var undersøgt på sædvanlig forretningsmæssig vis.
Men dette afviser kommissionen.
Undersøgelsen kunne have været gennemført i løbet af 8-10 dage og altså være afsluttet, før landsstyret godkendte aktiebyttet den 22. marts, hvis blot økonomiministeren havde reageret på notitsen til hende af 11. marts.
Det fjerde kritikpunkt består i, at regeringen den 22. marts giver embedsmændene i den såkaldte Færøgruppe besked på at holde situationen flydende, indtil folkeafstemningen er overstået den 18. maj, uanset det allerede den 22. marts i embedsmandskredse var kendt, at der var likviditetsproblemer i Føroya Banki.
At man godt vidste, at martsaftalen med landsstyret ikke var dækkende, fremgår af, at koordinationsudvalget den 24. marts godkender en hemmelig arbejdsgruppe - og det er ikke mit ord - en hemmelig arbejdsgruppe, der skal udarbejde beredskab i tilfælde af økonomisk sammenbrud på Færøerne.
Hvorfor skulle man dog forberede sig på dette, hvis man mente, at alt var gået forretningsmæssigt korrekt til, og at de rette beslutninger var truffet.
Nej, så giver det mere mening at antage, at regeringen opdagede, at den ikke havde handlet forretningsmæssigt forsvarligt og nu ville skjule det ved at udsætte den sandhedens time, der ville afsløre dette.
Det bekræftes også af, at kommissionen kritiserer både den manglende undersøgelse af aktiebyttet, og at regeringen overhørte IMF's advarsler 8. marts om, at behovet for fornyet kapitaltilførsel formentlig senest ville dukke op, når Finanstilsynet besøgte Færøerne i juli måned.
Måske derfor ringer finansministeren til Finanstilsynets direktør og presser ham til at udsætte sit kasseeftersyn til efter 18. maj.
Og selv om man bruger den begrundelse, at det ville være besværligt at få Finansudvalget ind, så var Finansudvalget faktisk inde tre gange i maj måned. Nu forklarer finansministeren så, at sådan var samtalen ikke ment.
Og sådan forstås det af kommissionen.
At der ikke blev taget en forretningsmæssig normal disposition ved aktiebyttet er lysende klart, og det er jo det alvorlige.
Det medførte en milliardregning til færingene, som de fik lov til at låne pengene til i Nationalbanken.
Hvem har så ansvaret for alle de fejl og forsømmelser, kommissionen oplister?
Regeringen siger embedsmændene, Den Danske Bank, Nationalbanken og Finansieringsfonden, og de har også fejl, men Finansieringsfondens formand siger regeringen.
I et debatsvar til en færøsk avis den 9. december 1994
skriver Richard Mikkelsen: »Hvad angår aktiebyttet var vi nok involverede, men vi var blot hammeren, og de næver, der greb om skaftet og svang den, var landsstyret og den danske regering.« Nu ved vi, at landsstyret blev tvunget til at lægge hænderne på skaftet af den danske regering, hvorfor ansvaret alene er regeringens.
Uagtet at færingene med deres forbrug i 1980'erne selvfølgelig selv var skyld i den økonomiske misere, må vi konstatere, at regeringen med sine dispositioner gjorde ondt værre, hvorfor den snart sender en regning videre til de danske skatteydere for sit sløseri. Men måske har der været tale om mere end sløseri.
Har finansministeren med sin telefonopringning til Finanstilsynets direktør den 22. april gjort sig skyldig i magtfordrejning - det mener jo professor Werlauff - fordi han fik det til at udsætte sit kasseeftersyn, hvilket kommissionen konstaterer blev resultatet af opringningen?
»Kommissionen finder det godtgjort,« står der, »at der i maj 1993 blev indgået en aftale mellem i hvert fald Finansministeriet på den ene side og tilsynet på den anden side om, at tilsynet ikke forud for de planlagte forhandlinger mellem regeringen og landsstyret den 28. maj skulle rette forespørgsel til Sjóvinnubankin og Føroya Banki om forventningerne til resultatet for det første halvår 1993.«
Begrundelsen for, at tilsynet ikke udførte sin kontrolopgave, synes således alene at være den politiske planlægning hos regeringen, men den må Finanstilsynet ikke bøje sig for.
Det er ligeledes et spørgsmål, om Nationalbanken måtte nøjes med et mundtligt og hemmeligt tilsagn fra regeringen om garanti for et udlån, der blev givet for at udsætte det fornødne samtykke i Folketinget, for disse politiske grunde må være fremmede for Nationalbanken.
Det er således et delikat spørgsmål, om finansministeren alligevel ikke har brudt ministeransvarlighedsloven, og det synes vi skal undersøges, for vi har med interesse hørt
Og lad os dog få undersøgt, så enhver tvivl kommer den anklagede til gode; det under vi gerne finansministeren.
Lad os dog få det undersøgt, om der er foretaget noget forkert i forhold til Nationalbanken og Finanstilsynet.
For hvis Folketinget uden videre accepterer, at lovene omkring Finanstilsynet og Nationalbanken krænkes nu, har Folketinget accepteret for fremtiden at se stort på de love, som skal sikre deres uafhængighed.
Det er derfor, det er en principielt vigtig sag.
Den opstår på grund af færingernes selvskabte plager, men den er blevet til en plage for det danske folkestyre og kan snart blive til en plage for de plagede danske skatteydere.
Og plagen bliver ikke mindre af, at ministrene nu ser stort på ansvaret.
Derfor kan vi konstatere, at regeringens gæld til SF og Enhedslisten nu er så stor, at den må betragtes som lige så politisk insolvent, som de færøske banker var økonomisk insolvente.