Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-12-05:
Det med talens kraft er jo rigtig.
Her har vi at gøre med et rusmiddel, som både hr. Villy Søvndal og jeg selv er forfalden til, men det er vist også legalt.
Jeg vil sådan set returnere spørgsmålet, for jeg vil gerne give hr. Villy Søvndal medindflydelse på, hvordan det skal besvares.
Hvad er det for en udvikling i cannabis, vi skal kunne aflæse, hvis vi følger det her forslag, før hr. Villy Søvndal erkender, at det er en forkert linje, der er lagt ved at lægge en legaliseringsvej?
Eller hvad er det for en nedgang, der skal være, for at man kan sige, at det var godt, at vi valgte en legaliseringsvej?
Det siger jeg jo, for uanset om man vælger den ene eller den anden vej, er vi jo altså, og det var det, jeg glædede mig så meget over, grundlæggende enige om, at det gælder om at begrænse forbruget.
givet fald måles på den samme vægt.
Men da vi grundlæggende er enige om, at det handler om at begrænse forbruget, kunne det da være interessant i fællesskab at sætte succeskriterierne.
Jeg vil sige, at det, der er vores succeskriterium, er, at den stigning, som vi har set i unges omgang med euforiserende stoffer - her sigter jeg altså ikke kun til hash, men sigter bredere - bør knækkes.
Men at stå og binde sig op på præcise procenter vil jeg sådan set gerne advare imod, for jeg tror, at sagen er mere kompleks end som så.
Det bør være en målsætning for os i Danmark, at vores unge har et forbrug, som ikke forekommer at eskalere set i forhold til unge i en række andre sammenlignelige lande.
Det er et pejlemærke.
Og sådan kunne man definere flere pejlemærker.
Men jeg mener sådan set, at hr. Villy Søvndal med lige så stor rette, som man kan kræve det af mig, bør kunne sige, hvad det er for et succeskriterium, der gælder, for at man kan sige, at anarkiets linje viser sig at være den rigtige linje.
Ifølge beslutnignsforslaget skal regeringen inden udgangen af dette folketingsår tilvejebringe lovgrundlaget for en permanent ordning med behandlingsgaranti samt offentlig finansiering af både offentlige og private alkoholafvænningsmodeller, således at den enkelte misbrugers egen motivation for afvænning styrkes.
Hensigten, som er ædel, er at udstyre den enkelte alkoholmisbruger med reel ret til behandling; det være sig dagbehandling eller behandling på et døgnbehandlingshjem.
Det er en ædel hensigt, og regeringen har meget sympati
for forslaget.
Som det fremgår af forslaget, er der i dag alt for mange danskere, som lever med et skadeligt alkoholmisbrug; et misbrug, der ikke blot skader dem selv, men også deres nærmeste familie.
Men forslagsstillerne ved jo, lige så godt som jeg gør, at det nok er en lidt hastig og lidt hurtig konklusion at drage, for der er en række forhold, der gør, at man bør tænke sig om.
Det siger jeg, fordi det her var en integreret del af de drøftelser, der blev ført om udmøntningen af årets satspulje, hvor der var enighed om at skærpe indsatsen her, hvor der langt hen ad vejen også var enighed om et meget ambitiøst perspektiv, og hvor jeg derfor i virkeligheden er sådan lidt forundret over, at partier, der har deltaget i den kreds, som har taget et medansvar for at designe en langsigtet oprustning på det her område, pludselig ganske få dage efter tyer til at fremsætte, hvad jeg i den forstand må opleve som et paradeforslag i Folketingssalen.
Der er nemlig en række forhold, f.eks. økonomien.
Det skal selvfølgelig ikke styre hele debatten, men det er dog et element.
I øjeblikket er det sådan, at amterne, som har ansvaret for alkoholbehandlingen, anvender omkring 150 mio. kr. om året til formålet.
Der behandles ca. 15.000 personer i ambulant behandling og ca. 700 i døgnbehandling.
Og det er altså modsvaret af den her økonomiramme, jeg her har nævnt. Hvis det antages, at omkring 200.000 personer har et behandlingskrævende alkoholmisbrug, er det jo ikke helt uvæsentligt at få vurderet, hvor mange af disse behandlingskrævende misbrugere der må forventes at opsøge et behandlingstilbud, det være sig et ambulant eller et døgnbehandlingstilbud, såfremt man udstyrede enhver med en ret til at komme i behandling på en hvilken som helst behandlingsinstitution her og nu. Der er sådan set også behov for, og det er også et element i den her økonomidebat, at få vurderet, hvilket behandlingstilbud det offentlige bør tilbyde.
Forslaget lægger op til, at den enkelte misbruger helt frit kan vælge mellem alle former for behandling.
Det er jo også tillokkende, men reelt ved vi ikke, hvilken behandlingsform der har hvilket behandlingsresultat.
Og hvis man skal lade behandlingskapaciteten eksplodere fra omkring 15.000 mennesker til potentielt 200.000 mennesker, er det vel klogt at gøre sig nogle mere præcise faglige og saglige overvejelser om, hvad det er for behandlingstyper, vi skal tilbyde, sådan at vi får den bedste ligevægt mellem flest mulige behandlede til den lavest mulige pris med den størst mulige effekt.
Derfor har vi brug for at komme noget tættere på en viden om, hvilke behandlingsformer der virker.
Endelig er der spørgsmålet om kapacitet.
Jeg tror, at historien, også den politiske historie, er rig på eksempler på, at man ikke skal udstede garantier, hvis man ikke magter at indfri dem. Her handler det jo ikke kun om politisk vilje, her handler det i høj grad også om kapacitet som sådan.
Det har vi ikke et tilstrækkeligt overblik over.
Vi har heller ikke overblik over, hvor mange flere der er brug for, hvis behandlingskapaciteten udvides.
Derfor er der behov for en nærmere analyse af såvel behandlings- som uddannelseskapaciteten inden for alkoholbehandling.
Som sagt her, hvor jeg vil konkludere, har regeringen megen sympati for forslaget om en egentlig behandlingsgaranti.
Derfor vil jeg da også gerne på ny fremhæve, at vi i udmøntningen af satspuljen har taget et betydeligt medansvar for at få afsat yderligere midler til alkoholbehandling. Formålet med at afsætte flere penge har jo været at få taget fat på en gradvis udbygning af behandlingskapaciteten med henblik på indførelsen af en behandlingsgaranti.
Satspuljepartierne var enige om at afvente en nærmere undersøgelse af behovet for behandling, før der udarbejdes et egentligt beslutningsgrundlag for at fastsætte tidspunktet for indførelse af en behandlingsgaranti.
Så i den aftale, vi har truffet med hinanden, ligger der allerede gemt et afslag
på SF's beslutningsforslaget.
Vi er enige om, at vi skal have et beslutningsgrundlag.
Nu mener SF så et øjeblik efter, at de selv har tilvejebragt beslutningsgrundlaget.
Det er jeg ikke enig i.
Vi har oven på aftalen mellem satspuljepartierne nedsat en tværministeriel arbejdsgruppe, som skal belyse de spørgsmål, som indførslen
af en behandlingsgaranti giver anledning til
Jeg forventer, og her tror jeg, at jeg er på linje med satspartiernes ordførere, at arbejdsgruppen vil kunne fremlægge sine anbefalinger, inden satspuljeforhandlingerne for 2005 begynder i efteråret 2004. På det grundlag, jeg her har gjort rede for, kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.