Jann Sjursen (KRF), 2000-10-05:
Et gennemgående tema i statsministerens åbningstale var det holdbare samfund.
Jeg vil gerne kvittere for, at statsministeren både talte om vort fælles værdigrundlag, og om det fælles ansvar for at udvikle Danmark, hvor andet og mere end blot økonomisk fremgang binder os sammen.
Det er temaer, som vi i Kristeligt Folkeparti er meget optaget af, og som vi også anser som helt fundamentale.
Vi bor i et rigt land.
Økonomisk og materielt hører den danske befolkning til de allerbedst stillede i denne verden.
Det skulle give os mulighed for at opbygge et godt og trygt samfund, hvor der er plads til alle.
Men virkeligheden ser anderledes ud.
Mange danskere oplever, at utryghed og ensomhed kaster skygge ind over deres liv, og der bliver stadig flere misbrugere og udstødte.
Jeg er ikke i tvivl om, at mange af vores problemer skyldes, at vi har mistet nogle grundlæggende menneskelige værdier.
De er blevet erstattet af en økonomisk tankegang, som er kommet til at præge det danske samfund mere og mere.
Velstandstænkningen er løbet af sporet.
Økonomien er blevet et mål i sig selv i stedet for et middel.
Visionerne for fremtidens samfund er blevet kvalt i vækstrater, statistikker og vismandsrapporter.
Og det var i øvrigt også præcis, hvad der skete i eurovalgkampens sidste uge, hvor EU-visionerne og værdierne fuldstændig blev søgt overtrumfet af økonomiske argumenter. Heldigvis dog uden held. Desværre gik det lidt på samme måde i statsministerens tale i tirsdags.
Da han nåede til de få linjer, som blev brugt til at tale om familien, kunne man konstatere, at værdierne forsvandt til fordel for, hvad der kan måles i både kroner og øre og mursten.
Regeringens visioner på familieområdet handler nu reelt udelukkende om at få børnene passet mest og bedst muligt uden for hjemmet.
Det er simpelt hen for ringe.
Det er helt uholdbart, at regeringen konsekvent nedprioriterer familierne, der jo netop er fundamentet for, at man på længere sigt kan få det holdbare samfund, som regeringen så brændende ønsker sig.
Jeg begriber ikke, hvordan regeringen kan tro, at man opbygger et holdbart samfund ved så ensidigt at satse på institutionspasning.
Det er i den grad udtryk for, at det er arbejdsmarkedet, der dikterer familiepolitikken.
Det hjælper ikke at tale med store ord om værdier, når det bag de flotte overskrifter reelt er markedskræfterne og indtjeningen, der får lov til at afgøre, om der bliver råd til at prioritere værdierne i familien.
Jeg vil gerne spørge statsministeren: Mener han ikke, der findes andre værdier i familiepolitikken end offentlig pasning af lille Nikolaj og Caroline, så far og mor kan passe deres arbejde?
Hvor er de visioner og løsninger i form af f.eks. ordentlige orlovsordninger og ret til deltid for småbørnsfamilierne, som kunne give familierne bedre mulighed for at være sammen?
Tillad mig at citere, hvad Kurt Kragh, fungerende drabschef i Rigspolitiets Rejseafdeling, udtalte til Jyllands-Posten i søndags.
Det er indlysende, at det er afgørende for, hvordan de fungerer senere i livet.«
Jeg er enig.
Forældrene har naturligvis det største ansvar og må være parate til at prioritere tid til at være sammen med deres børn, men det ændrer ikke ved, at vi som politikere også bærer et stort ansvar for, om de reelt også har muligheden for selv at vælge.
Et citat fra åbningstalen, hvor statsministeren sagde: »Omsorgen for de ældre fungerer godt langt de fleste steder.
I øvrigt en formulering, som uundgåeligt får en til at tænke på en berømt nytårstale.
Jeg kan kun sige, at jeg meget håber, at ældreprojektet lykkes bedre for regeringen end familieprojektet.
Jeg er nemlig fuldstændig enig med statsministeren i, at der er behov for en indsats for de svageste af vore ældre.
Fakta er nemlig, at ca. 4.300 ældre står på venteliste til en plejebolig.
Ca. 2.300 yngre handicappede er fejlanbragt på plejehjem.
Mange demente har dårlige eller ingen muligheder for at blive plejet i omgivelser og af personale, der er målrettet netop mod de behov, demente har.
Og mange ældre oplever, at hjemmehjælpen svigter, at hjælpen slet ikke bliver udført, og at kun dele af de nødvendige opgaver udføres.
Jeg er ganske klar over, at alle disse problemer ikke kan løses på én gang. Men der er tiltag, der bør sættes i værk omgående for at forbedre forholdene for disse grupper. Når en ældre er så svag, at der er brug for hjemmehjælp, skal vedkommende også kunne føle sig sikker på at få den hjælp, der er brug for. Her kan vi ikke bare lade stå til.
Derfor ønsker Kristeligt Folkeparti, at der indføres en form for klippekort.
Af kortet skal det fremgå, nøjagtig hvilke ydelser den ældre er visiteret til, om man har støvsuget, gjort rent, hjulpet den ældre med at komme i bad eller noget helt fjerde. Efter hvert besøg skal hjemmehjælpen angive, hvilke opgaver der er udført.
På den måde får den ældre også mulighed for at dokumentere, om kommunen eventuelt forsømmer opgaverne.
Sker det, skal den ældre på kommunens regning kunne få et privat firma til at løse de opgaver, hvor kommunen har svigtet.
De ældre skal ganske enkelt have en garanti for, at de kan få den hjælp, de har brug for.
Og hvis kommunen ikke lever op til den garanti, må kommunen betale regningen.
Vi vil meget gerne være med til at udmønte regeringens planer om en høj udbygningstakt af ældreboliger.
Konkret vil vi foreslå, at der bygges egnede boliger til de yngre handicappede, så 42-årige skleroseramte ikke skal tilbringe livet med stærkt demente på et plejehjem, og at der bygges plejeboliger, som kan imødekomme de svageste ældres behov, det vil sige boliger til især dem med alvorlig demens. Dermed slår man flere fluer med ét smæk.
De handicappede og de ældre får egnede boliger, og der frigøres pladser på landets plejehjem til de ældre, der står på venteliste.
Kommuneaftalen for 2001 giver kommunerne bedre lånevilkår med opførelse af nye ældreboliger.
Men forbedringerne bør også indebære, at de får bedre mulighed for at låne og få støtte til servicearealer i forbindelse med ældreboliger, samt at selvejende institutioner får bedre låneadgang og støtte til at bygge ældreboliger.
Regeringen lægger op til store forbedringer på sygehusområdet, og det er tiltrængt.
Her er der alt for mange ting, som ikke fungerer, og heller ikke her gælder det, at løsningen alene består i at gøre bevillingerne større.
Det gælder f.eks. gruppen af alkohol- og stofmisbrugere.
Vi ønsker at sikre, at der gives flere behandlingstilbud, herunder også til børn, der er misbrugere eller lever i misbrugsfamilier.
Også her gælder det imidlertid, at det er bedre at forebygge end at helbrede, og jeg bemærker i den sammenhæng, at statsministeren i sin tale i tirsdags udtalte, at forbruget af alkohol skal ned særligt blandt unge.
Jeg er helt enig i, at forbruget af alkohol skal ned, men jeg er uenig i, at det i særlig grad er de unge, der har problemet. Når mange unge drikker for meget, skyldes det jo netop, at de kopierer deres forældre og andre voksne forbilleder.
Derfor kan vi heller ikke bare skyde alkoholproblemet over på næste generation.
Det er os, der har fået det til at eksplodere, og derfor er det også os, der skal være med til at løse det.
I den forbindelse forekommer det i øvrigt paradoksalt, at samtidig med at statsministeren udtrykker ønsket om at sænke alkoholforbruget helt i overensstemmelse med regeringens officielle sundhedspolitik, ja, så fremsætter erhvervsministeren forslag om en ny lukkelov, der gør det muligt at sælge alkohol i dagtimerne også om søndagen.
Der er ingen sammenhæng her.
For de kommende generationer er det også afgørende, hvordan folkeskolen fungerer.
Jeg er meget enig, når statsministeren i sin tale konstaterer, at folkeskolen er en af de bærende kulturinstitutioner i samfundet.
Jeg noterer mig, at de store ambitioner, regeringen tidligere har udvist for at udsætte folkeskolen for en byge af forsøg og eksperimenter, nu tilsyneladende er dæmpet.
Også det vil jeg gerne kvittere for.
Det, folkeskolen mere end noget andet har brug for i den aktuelle situation, er arbejdsro og ordentlige faciliteter.
Desværre er mange af de bygninger, som børnene opholder sig i, mens de undervises, i så dårlig stand, at det ikke bare er pinligt, men også decideret sundhedsfarligt nogle steder.
Her er der et efterslæb, som vil medføre betydelige investeringer i de kommende år, og hvor vi også gerne hjælper til med at finde penge.
Der er imidlertid også behov for investeringer mange andre steder.
Regeringen mener f.eks., at der skal investeres i et rummeligt arbejdsmarked.
Også her er vi helt enige.
Det er fint nok, at selskabsskatten skal nedsættes, men når saldoafskrivningsprocenten samtidig nedsættes fra 30 til 25 pct. og muligheden for forskudsafskrivninger afskaffes, ja, så er der tale om et skridt i den forkerte retning.
Kristeligt Folkeparti havde absolut foretrukket mere offensive ændringer af skattereglerne, som ville frembringe etableringen af nye iværksættervirksomheder, for det er en forudsætning for, at vi fremover kan bevare vores velfærdssamfund.
Regeringens forslag er til gavn for de velkonsoliderede virksomheder, der får fordel af nedsættelse af selskabsskatten, mens virksomheder i en opstartsfase ofte uden overskud, men også med store investeringer og dermed afskrivninger, taber på reformen.
Desuden har regeringen en række andre forslag, der ensidigt rammer erhvervslivet, f.eks. en beskæring af ATP-kompensationen til private arbejdsgivere, flere G-dage og indførelse af arbejdsmiljøafgifter på erhvervslivet.
Med tanke på den udlændingedebat, som fandt sted før - og måske ikke så meget under Socialdemokratiets kongres tidligere - kan man undre sig over, at statsministeren i sin åbningsredegørelse stort set ikke berørte det spørgsmål.
Problemerne løses jo som bekendt sjældent ved at blive tiet ihjel.
Kristeligt Folkeparti mener, at regeringen nu én gang for alle skal nedsætte en udlændingekommission, som kan kulegrave hele udlændingeområdet under ét.
En kommission er nødvendig for at undgå yderligere lappeløsninger.
Kommissionen skal ikke kun beskæftige sig med udlændingeloven og integrationsloven, men med hele området, se det i sammenhæng og vurdere den danske lovgivning også i lyset af de internationale konventioner, vi har tiltrådt.
I den sammenhæng kan man selvfølgelig også inddrage spørgsmålet om andre landes lovgivning.
Vi synes, at det vil være et konstruktivt bidrag til ikke bare udlændingedebatten, men også til de fremtidige beslutninger, der skal træffes på dette område.
Det er efter vores opfattelse ikke nok, og måske heller ikke engang nødvendigt, med de talgymnastiske øvelser, som indenrigsministeren foreløbig har lagt op til.
Nej, lad os få en egentlig kommission, som kan give et kvalificeret beslutnings- og debatgrundlag for den videre debat på udlændingeområdet.
Det globale perspektiv i statsministerens åbningsredegørelse var stort set indskrænket til Europa.
Det skal jeg ikke klandre statsministeren for, og oven på folkeafstemningen i torsdags var det ikke så unaturligt endda.
Men jeg vil gerne her pege på de meget store udfordringer, vi står over for i forhold til udviklingslandene, udfordringer, som jo betyder, at vi også fra dansk side og lige i øjeblikket står over for at skulle justere vores strategi for, hvordan vi hjælper disse lande bedst til at få en bæredygtig udvikling. Vi har fra Kristeligt Folkepartis side store forventninger til den nye strategi på det her område, Partnerskab 2000.
Vi finder det helt afgørende at holde fast i, at den danske ulandsbistand skal komme verdens fattigste til gode, men også at vi undgår, at den falder i de forkerte lommer.
Vi skal derfor også have visioner for, hvordan de danske ulandskroner skal fordeles.
Det er der i de foreløbige takter, der er vist fra regeringens side med Partnerskab 2000, og derfor ser vi frem til en debat om dette tema senere i denne måned.
Jeg vil også i den sammenhæng nævne, at det ikke bare er et spørgsmål om, hvordan vi selv fordeler ulandskronerne, det er også et spørgsmål om, hvordan vi internationalt er med til at sætte ulandene på dagsordenen i forskellige regi og især får bragt spørgsmålet om udviklingslandenes gældsslettelse på dagsordenen, for det er en helt central problemstilling for disse lande.
Statsministerens åbningstale var en stor skuffelse, når det gælder europapolitikken.
Statsministeren efterlod det indtryk, at befolkningen godt nok har stemt nej, men at det i øvrigt ingen konsekvenser får.
Indtrykket forstærkes af regeringens forslag om afholdelse af folkehøringer om EU.
Hvis det ikke lige havde været, fordi vi på det nærmeste har levet i et halvt års folkehøring om euroen, var det en overvejelse værd.
Men i den nuværende situation virker forslaget ærlig talt, som om regeringen fortsat tror, at befolkningen bare ikke har forstået regeringen og et flertal i Folketinget, og at der derfor skal mere folkeopdragelse til gennem folkehøringer.
Jeg tror nu, det forholder sig omvendt i forhold til forståelsen, jeg tror, det er regeringen, der ikke har forstået befolkningen.
Et af de tilsagn, vælgerne fik i valgkampen, var, at regeringen om nødvendigt vil nedlægge veto mod flertalsafgørelser på det social- og arbejdsmarkedspolitiske område i EU.
Det er jo et af de spørgsmål, der diskuteres under regeringskonferencen, der skal føre til en ny traktat for EU til december.
Vi skal ikke dynge en masse nye spørgsmål på bordet nu, det vil kunne bringe usikkerhed om forhandlingerne og i værste fald føre til, at udvidelsesprocessen forsinkes, fordi det så kan blive svært at færdiggøre forhandlingerne. Udvidelsen er det helt afgørende projekt for EU i disse år og må være vigtigst for Danmark.
Vi skal have sat dato på, hvornår de første lande kan blive optaget som medlemmer, og datoen skal naturligvis ligge efter, at Nicetraktaten er blevet vedtaget, men den skal ligge før endnu en ny traktat for EU.
Vi deltager naturligvis gerne i de drøftelser, som statsministeren har inviteret til i næste uge, og skal også gerne både i den sammenhæng og i forbindelse med de forespørgselsdebatter, der kommer her i Folketinget, mere præcist fremlægge vores forslag på EU-området og i forlængelse heraf de konsekvenser, som vi mener der bør drages af folkeafstemningen og nejet i torsdags.
Jeg vil gerne understrege, at også for Kristeligt Folkeparti drejer det sig om at bygge bro, egentlig ikke så meget mellem ja- og nejsigere.
For når alt kommer til alt, må man sige, at ja- og nejsigere er mangfoldige - både jasigere og nejsigere.
Det er jo også, hvad vi selv har oplevet i Kristeligt Folkeparti, hvor vi som bekendt har været delt også i spørgsmålet om euroen.
Og jeg kunne da egentlig ønske, at vi i Folketinget i dag ikke så meget tog stilling til de vedtagelsesforslag, der allerede nu ligger - de kan såmænd være o.k. alle sammen - men beslutter os for at ophæve det skel, som vi bruger rent retorisk i forskellige sammenhænge imellem ja og nej.
Det er sådan set uaktuelt at diskutere spørgsmålet om EU i lyset af, om vi stemte ja eller nej i torsdags.
Det er fremtiden, det gælder, og den fremtid mener jeg skal formes - gerne af et
bredere parlamentarisk grundlag i Folketinget end det nuværende, der også står bag regeringens mandat forud for forhandlingerne i Nice, men først og fremmest af et Folketing, der ikke så meget er optaget af at rubricere hinanden og måske også sig selv i ja- og nejgruppen, men er optaget af at placere Danmark centralt i den europæiske proces og også bruge den nuværende situation efter nejet i torsdags til med det grundlag at føre en aktiv europæisk politik.
Hertil medvirker Kristeligt Folkeparti i hvert fald gerne.