runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Freddy Dam (V), 2002-03-22:
VK-regeringen har i sit regeringsprogram lagt op til, at der skal gennemføres en arbejdsskadereform.
Der har været en del kritik af administrationen af arbejdsskadesikringsloven, som vi kender den i dag, herunder ikke mindst af de lange sagsbehandlingstider.
Regeringens lovforslag er efter sit indhold første led i en arbejdsskadereform, og lovforslaget tager da også højde for en del af de kritikpunkter, der har været fremsat.
Lovforslaget indebærer, at den samlede sagsbehandlingstid nedsættes, idet der strammes op på en række frister.
Det indebærer, at de selvstændige erhvervsdrivende og medhjælpende ægtefæller bliver omfattet frivilligt af arbejdsskadeloven, uanset om den medarbejdende ægtefælle har en lønaftale eller ej.
Det indebærer, at adgangen til at betale for behandlingsudgifter udvides, så det ikke kun er
behandlingsudgifter under sagsbehandlingen, man kan få godtgjort, men også fremtidige udgifter, der kan dækkes med et engangsbeløb.
Det indebærer, at der indføres standardiserede midlertidige erstatninger på 25 pct.
Et andet vigtigt punkt i kritikken af det nuværende system
har været, at skadebegreberne i nogle tilfælde ikke svarer til den almindelige borgers opfattelse af, hvad der er en arbejdsskade.
Det spørgsmål bør arbejdsmarkedets parter være med til at drøfte, al den stund det er vigtigt, at arbejdsmarkedets parter har forståelse for problemstillingerne, ikke mindst fordi størstedelen af udgifterne i forbindelse med en arbejdsskadereform skal finansieres af erhvervslivet.
Vi er derfor tilfredse med, at der ifølge lovforslaget nedsættes et arbejdsskadeudvalg med deltagelse af arbejdsmarkedets parter, og at udvalgets primære opgave netop skal være at overveje ulykkesbegrebet.
På den anden side bør disse overvejelser ikke føre til, at alle nødvendige ændringer af loven udsættes.
Vi ser derfor med tilfredshed på den opdeling, som regeringen har foretaget, således at en række af kritikpunkterne imødekommes allerede på nuværende tidspunkt og ikke skal afvente udfaldet af udvalgsarbejdet.
På dette grundlag kan Venstre støtte regeringens forslag.
Bjarne Laustsen (S), 2002-03-22:
Jeg takker for de svar, der blev givet, men ministeren glemte at svare på et meget, meget væsentligt principielt spørgsmål, jeg stillede.
Det var, at siden ordningens ikrafttræden er der kommet 7.000 nye sikkerhedsrepræsentanter, og der er jo et spørgsmål omkring den dér tillidsmandsbeskyttelse, som man har, når man er valgt, og der har jeg spurgt: Hvordan er rettighederne ved lovens ikrafttræden?
Er det ved udløb af den valgperiode, man er valgt i, eller hvordan ser det ud?
Hvis jeg ikke kan få et svar i dag, må vi jo stille spørgsmålet under udvalgsarbejdet.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2002-03-22:
Til hr. Bjarne Laustsen vedrørende aftalemodellen, så findes der jo om de mobninger og seksuel chikane en udarbejdet vejledning fra Arbejdstilsynet, og de aftaler, der indgås, skal naturligvis opfylde det niveau, der ligger i disse vejledninger.
Jeg synes, at fordelen ved en aftalemodel jo ligger i, at der så rent faktisk er et tilsyn hver time, hver dag på arbejdspladsen, og det er jo meget mere effektivt i forbindelse med denne her slags problemer, end hvis en udenforstående myndighed skulle komme og sætte sig ind i en måske vanskelig psykologisk situation blandt nogle medarbejdere eller blandt medarbejdere og ledelse.
Det er jo sådan med aftalemodellen, at hvis ikke parterne tager sagen op, så har den pågældende jo altid ret til at tilkalde Arbejdstilsynet.
I øvrigt er der jo i selve bestemmelsen en revisionsbestemmelse, sådan at vi om nogle år skal tage op til vurdering, om det er en farbar vej at betræde med hensyn til aftaler.
Også til hr. Bjarne Laustsen vil jeg godt sige om de kryptiske bemærkninger om Arbejdstilsynets adgang til private hjem, at det jo ligger nogenlunde klart ifølge lovforslaget, at man skal følge retsplejelovens regler om ransagning, og det kræver altså en dommerkendelse. Til fru Lene Garsdal vil jeg godt sige, at hele den manøvre, vi er i gang med på arbejdsmiljøområdet, jo går ud på, at vi skal få en prioritering sammen med arbejdsmarkedets parter af hele området, og derfor indgår det jo i de overvejelser, som parterne sidder og arbejder med i øjeblikket, og som de skal vende tilbage til i maj-juni måned. Så vil jeg godt sige, at mig bekendt kan man ikke måle forskellige ulykkesfrekvenser, når man deler det op på virksomheder med 1-5 ansatte, 5-9 og derover.
Hertil kommer, at man i hvert tilfælde ikke har kunnet se nogen effekt, da man gik fra 5 til 9, for så vidt angår sikkerhedsorganisation, så der kan man i hvert tilfælde se, at forskellen ikke er så stor. Med hensyn til arbejdspladser, farlige arbejdspladser, vil jeg godt sige, at så ligger der jo en bemyndigelse i loven i dag om, at man kan kræve en sikkerhedsorganisation også på virksomheder, der er mindre end den lovpligtige grænse.
Det findes jo i dag med hensyn til skiftende arbejdspladser, og det findes med hensyn til havnearbejde.
Der er det selvfølgelig klart, at der må vi følge udviklingen, og vi må også udstede regler herom, hvis og såfremt der er behov herfor.
Men jeg takker for den overvejende tilslutning til lovforslaget.
Bjarne Laustsen (S), 2002-03-22:
I kampens hede glemte jeg at meddele, at Det Radikale Venstre har samme holdning i den her sag som det, jeg tidligere har givet udtryk for, nemlig at vi gerne havde set, at lovforslaget blev delt.
Men da det ikke er sket, så vil vi ende med at stemme imod forslaget og komme med betænkningsbidrag i forhold til den aftalemodel, som vi tager til efterretning, men vi er imod de tre andre.
Ole M. Nielsen (KRF), 2002-03-22:
Vi har her igen et af de lovforslag, som vi gerne vil have opdelt, fordi det er nogle ret forskellige elementer, der indgår i det, og vi vil jo helst kunne stemme rigtigt, altså for det, vi synes om, og imod det, vi ikke synes om.
Det første punkt om ændring af grænsen for, hvornår man skal have sikkerhedsorganisation, fra 5 til 10 ansatte, er vi imod.
Vi mener, at det er fint at have sikkerhedsorganisation på virksomheder med ned til 5 ansatte.
Men vi erkender, at der er mange steder, man er utrolig træt af de sikkerhedsorganisationer, og det er mere, fordi det er stillet for bureaukratisk an og så på grund af de kurser, som sikkerhedsrepræsentanterne skal på.
Dem er der utrolig mange,
ikke bare arbejdsgivere, men også lønmodtagere, som er kede af at komme på, fordi de forekommer dem meningsløse i forhold til problemstillingen i deres branche.
Altså man hører eksempler på, at læger og kontorassistenter og metalarbejdere sidder på det samme sikkerhedskursus, og det virker altså fuldstændig tåbeligt at bruge en hel uge på det.
Så hvis man kan målrette det meget bedre, vil folk blive betydeligt mere motiverede for det.
Det gælder altså om ligesom at få det afbureaukratiseret og få det, hvad skal vi sige, afidiotifiseret, hvis der er noget, der hedder det, altså noget, der forekommer folk idiotisk.
Det er også det med APV'erne, som vi mener, man skal opretholde, men forklare folk, at det ikke behøver at være bureaukratisk.
Det er i virkeligheden kun et spørgsmål om at sætte sig ned og tænke sig om og så skrive lidt på et stykke papir.
Så er der det med Arbejdstilsynets opgave i forbindelse
med risiko for fysiske og psykiske helbredsforringelser
Det kunne vi godt være for.
Når jeg kunne være imod det, så er det, fordi vi har den grundlæggende holdning i vores parti, at vi skal have lovgivning om minimumsrettigheder.
Rettigheder og forhold på arbejdsmarkedet skal ikke være overladt til overenskomstparterne, så det er kun der, at vores principielle holdning kommer i vejen for vores tilslutning.
Så er vi imod ophævelse af hjemmelen til gennemførelse
af gebyrbelagt tilsyn i arbejdsmiljømæssigt særlige belastede brancher.
Det er vi simpelt hen imod.
Vi mener, at det er rimeligt at have det der gebyrbelagte tilsyn.
Og så var vi for det sidste, især i den modificerede form, som det nu har fået i regeringens udformning, om ophævelse af Arbejdstilsynets ret til adgang til private boliger.
Det kan vi tilslutte os.
Så det ender jo nok med, hvis det ikke bliver opdelt, at vi stemmer imod, desværre.
Det er nok sådan, det ligger.
Men som sagt er der positive elementer i det.
Søren Søndergaard (EL), 2002-03-22:
Ja, nu var det faktisk et helt konkret eksempel inden for malerfaget, jeg tog, nemlig fra Ringkjøbing Amt, og det skal jo sammenholdes med andre områder.
Og derfor er pointen stadig væk, at dér, hvor man har de fleste sikkerhedsrepræsentanter, dér, hvor man har lavet sikkerhedsarbejde, hvor man har sikkerhedsrepræsentanterne, fører det også til resultater.
Jeg forstår godt, at man fra regeringens side, fra Venstres og De Konservatives side benægter det, for det er jo en bombe under den argumentation, som man har fra regeringens side, hvorimod når det viser sig, at sikkerhedsarbejde også på de små virksomheder rent faktisk har nogle effekter, så er det jo et argument for de synspunkter, vi har.
Og det viser sig bl.a. fra den undersøgelse fra Ringkjøbing Amt, når man sammenholder den med, hvordan det forholder sig inden for andre amter.
Jo, det har utvivlsomt en betydning.
Men det ændrer jo ikke ved, at hvis man sammenligner de steder, hvor der er en høj grad af sikkerhedsrepræsentantdækning, og de steder, hvor der er en lav grad af sikkerhedsrepræsentantdækning, så kan man se en markant forskel.
Og det viser, at det virker.
Det, som man selvfølgelig fra Venstres side og fra arbejdsgivernes side kalder bureaukrati, virker faktisk i forhold til sikkerhedsarbejdet, og derfor skal det understøttes.
Charlotte Antonsen (V), 2002-03-22:
Hr. Søren Søndergaard mener, at det er på grund af forskellige møder, at der ikke i dag anmeldes arbejdsskader inden for malerfaget.
Mon ikke det nærmere er dér, der virkelig er sket noget i malerfaget?
Søren Søndergaard (EL), 2002-03-22:
Her er tale om et forslag med forskellige elementer, hvoraf nogle vil betyde en afmontering af arbejdsmiljøindsatsen,
en fjernelse af nogle af de lovændringer, som i de senere år er gennemført for at styrke arbejdet for et sundt og sikkert arbejdsmiljø ude på arbejdspladserne.
I forhold til det her lovforslag vil jeg især hæfte mig ved, at pligten til at organisere sikkerheds- og sundhedsarbejde på virksomheder med 5-9 ansatte fjernes, inklusive de ansattes ret til en direkte formel indflydelse på arbejdsmiljøet gennem en valgt sikkerhedsrepræsentant.
Af bemærkningerne til forslaget fremgår det, at der normalt på den slags virksomheder er et personligt og tæt samarbejde mellem de ansatte og ledelse omkring arbejdsforhold.
Men er det nu rigtigt?
Jeg ved det faktisk ikke, og jeg tror heller ikke, at regeringen ved det.
Jeg vil i hvert fald godt spørge ministeren, hvad det er for nogle undersøgelser, som bekræfter den påstand.
Jeg vil selvfølgelig ikke benægte, at der findes arbejdspladser, hvor der er et tæt og personligt samarbejde mellem de ansatte og ledelse omkring arbejdsforhold.
Men de findes altså også på arbejdspladser, hvor der er 10 eller 15 eller 50 eller 100 ansatte.
Men hvis vi nu i stedet for diverse ideer om, at mester og svend er gode kammerater, ser på, om det betyder, at små virksomheder har styr på arbejdsmiljøet, så er det desværre et faktum, at også her er der masser af problemer.
De ordførere, som har tid, lyst og lejlighed, kan jo studere LO's notat om sikkerhedsorganisation og arbejdsulykker på små virksomheder for at sætte sig ind i den del af problemerne.
Jeg vil godt kort opregne nogle af konklusionerne.
For det første: Antallet af arbejdsulykker er ikke mindre på små virksomheder end på større virksomheder.
Og for det tredje: Sandsynligheden for at få anmeldt en alvorlig ulykke på helt små arbejdspladser med under 10 ansatte er større end på arbejdspladser med mellem 10 og 20 ansatte.
Kravet om valg af sikkerhedsrepræsentant på de små virksomheder trådte i kraft den 30. juni 2001, og det har ført til en ihærdig indsats fra de faglige organisationer for at få valgt sikkerhedsfolk og for at sikre dem den fornødne viden til at kunne indgå i sikkerhedsarbejdet.
Et eksempel - og jeg synes, at det er godt at forholde sig til konkrete eksempler -
er malerfaget, som er præget af mange små virksomheder.
Her har en intensiv kampagne ført til, at dækningen med sikkerhedsrepræsentanter er steget fra 24 pct. til 70 pct. af virksomhederne.
Og nok så vigtigt: Det giver resultat i form af et bedre arbejdsmiljø.
F.eks. har man i Ringkjøbing Amt, hvor dækningen af sikkerhedsrepræsentanter i malerfaget i dag er oppe på næsten 100 pct., kunnet konstatere, at hvor der tidligere kom en del arbejdsskadesager, så anmeldes der i dag ikke nogen.
Det er blot ét eksempel på, hvordan lovgivning på det her område har ført til håndfaste fremskridt ude på de enkelte virksomheder.
Lene Garsdal (SF), 2002-03-22:
Jo, der er statistisk dokumentation for, at der er flere arbejdsulykker på virksomheder med under 10 ansatte, det er jo det, vi har talt om flere gange i løbet af i dag.
Men om snittet lige præcis skal ligge på 5 eller 7 eller 3, er der jo ingen af os, der kan svare på.
Det, vi bare siger, er, at det skal ligge under 10.
Det dokumenterer arbejdsulykkestallene.
Charlotte Antonsen (V), 2002-03-22:
Nu skal hr. Søren Søndergaard passe på, at han ikke forlader Jordens overflade, for det var dog en ejendommelig udlægning.
Det, jeg siger, er: Ja, der er nok en tendens til, at der sker lidt flere ulykker på de små virksomheder, og vores primære ønske er - det sagde jeg også i starten af første omgang, men jeg er blevet spurgt om det samme 17 gange, så nu forsøger jeg at nuancere mine besvarelser, men vil godt begynde så med at gentage det, jeg sagde i starten: Hvis man kun er seks, syv, otte ansatte på en virksomhed, mener vi altså godt, at man kan tale sammen, især fordi det ifølge arbejdsmiljøloven jo er en pligt for ledelsen at sikre, at man faktisk drøfter de ting, og det mener vi også man er i stand til uden at sende en hel masse mennesker på kursus og lave en masse andet.
Men det er også rigtigt, skal jeg sige til hr. Søren Søndergaard, at noget af den røde tråd i regeringens politik er, at vi faktisk ønsker, at virksomhederne bliver større, og hvis der er denne statistiske sammenhæng, altså at når man er stor, sker der færre ulykker, ville det jo også medføre, at der kom færre ulykker, hvis alle virksomheder blev større. Men det er også klart, at når vi taler om ulykker på arbejdspladser, er der en tendens til, at i visse brancher er man mere udsat end andre, selv om det ikke er alle virksomhederne i en branche, der er udsat.
F.eks. kan byggearbejdspladser være et hårdt sted at arbejde, selv om de ofte ikke er så store, men det er en anden sammenhæng.
Der er ikke den sammenhæng, og derfor vil vi skåne de små arbejdspladser for alle disse meget bureaukratiske tiltag.
Ja, jeg bliver desværre nødt til at svare hr. Ole Vagn Christensen i næste runde.
Søren Søndergaard (EL), 2002-03-22:
Jeg kunne næsten ikke tro, at jeg hørte rigtigt.
Hørte jeg virkelig fru Charlotte Antonsen sige, at stillet over for det faktum, at der er flere alvorlige ulykker på arbejdspladser med under 10 ansatte end på arbejdspladser med f.eks. mellem 10 og 20 ansatte, er regeringens løsning på problemet at give så gode forhold for de små arbejdspladser, at de bliver så store, at de får råd til afskærmning?
Sagde fru Charlotte Antonsen virkelig: Så de får råd til afskærmning?
Nu vil jeg ikke gå ind på, hvor meget det præcist fremgår af arbejdsmiljøloven, hvad man må og ikke må, og hvor meget man skal og ikke skal.
Det er mere det syn, der ligger bag: Hvis man er ansat på en arbejdsplads med under 10 ansatte, skal man billedlig talt acceptere, at der ikke er råd til afskærmninger, og at man kan miste fingre og hænder og hvad ved jeg, indtil virksomheden er blevet så rig, at der er blevet råd til at ansætte mere end 10 ansatte, så man kan få gjort noget ved det
Jeg synes, det er et højst besynderligt arbejdsmiljøudgangspunkt.
Lars Barfoed (KF), 2002-03-22:
Det er da en indrømmelse, jeg er glad for.
Det ligger der vel også implicit i hr. Søren Søndergaards spørgsmål.
Hr. Søren Søndergaard spørger, om vi så i stedet fra konservativ side vil støtte ubureaukratiske ordninger i stedet for denne her ordning, og i det ligger vel implicit, at så er den nuværende ordning bureaukratisk.
Sådan må jeg forstå hr. Søren Søndergaard.
Det vil vi da gerne.
Jeg tvivler måske på, om vi lige vil støtte den ordning, som hr. Søren Søndergaard sådan lidt løst skitserede her fra talerstolen.
Men jeg vil sige, at vi jo har lagt op til fra regeringens side, at vi nu skal se på, hvordan vi kan få mere arbejdsmiljø for pengene, herunder i en dialog med arbejdsmarkedets parter.
Men der vil jeg da sige, at ethvert godt bidrag fra hr. Søren Søndergaard i retning af ubureaukratiske ordninger, der kan tilvejebringe et bedre arbejdsmiljø, vil være særdeles velkomment.
Så fuldt tilsagn fra min side til det.
Til hr. Ole Vagn Christensen: Jeg er sådan set enig i, at det selvfølgelig ikke er demotiverende i sig selv, at man får afgiften tilbage, hvis det er således, at man udvikler et godt arbejdsmiljø.
Det er jeg enig i, det er jo den tankegang, der ligger i ordningen, og selvfølgelig er det ikke demotiverende i sig selv.
Det, jeg opfatter som demotiverende, er, at man så på den anden side for at få det til at fungere nødvendigvis må have et bureaukrati til at få det til at fungere.
Og selve det lidt idiotiske med, at man altså opkræver penge med den ene hånd, og så sender man pengene tilbage med den anden hånd bagefter, synes vi er et cirkus, som man godt kunne undgå, hvis man kunne finde nogle mere enkle og direkte måder at udvikle et bedre arbejdsmiljø på.
Jeg tror ikke, at den form for motivation egentlig er nødvendig for at udvikle et godt arbejdsmiljø.
Jeg fornemmer, at formanden har rejst sig op.
Ole Vagn Christensen (S), 2002-03-22:
Jeg synes, det var nogle interessante spørgsmål, hr. Søren Søndergaard stillede.
Men til gengæld synes jeg, at det svar, jeg fik omkring demotivering og bureaukrati, ikke var noget egentligt svar, det var en parade.
Det kan da ikke være demotiverende, at virksomheder kan stå og se, at de virksomheder, som nu sørger for at have et godt arbejdsmiljø efter de retningslinjer, som er opstillet, får pengene tilbage, så de overhovedet ikke bliver ramt på deres pengepung, men at de virksomheder, som netop vil gøre brug af et dårligere arbejdsmiljø for at få en let konkurrenceevnesituation, netop bliver straffet.
Det er da en god måde at kunne se tingene på, men jeg forstod også på hr. Lars Barfoed, at sanktioner var han helt med på.
Så er det bare et spørgsmål om, hvor store de skal være.
Det skal i hvert fald være sådan, at det kan mærkes.
Søren Søndergaard (EL), 2002-03-22:
Nu har jeg fuld forståelse for, at hr. Lars Barfoed ikke er arbejdsmiljøordfører, men jeg har en fornemmelse af, at hr. Lars Barfoed er rimelig godt velbevandret i det arbejdsmarkedspolitiske område, så jeg forsøger alligevel, og så må hr. Lars Barfoed sige fra, hvis spørgsmålet bliver for kompliceret.
Jeg forstår sådan set godt ideen med, at vi ikke skal have de her bureaukratiske ordninger.
Derfor synes jeg også, det er ærgerligt, at regeringen så ikke spiller ud med nogle ubureaukratiske ordninger, men spiller ud med bare at fjerne det hele.
For jeg kunne da sagtens forestille mig nogle fuldstændig ubureaukratiske ordninger, f.eks. nogle ordninger, hvor man indførte et arbejdsgivercertifikat.
Der er jo så mange, der skal have certifikater for at køre truck og for det ene og det andet; så kunne man have sådan et arbejdsgivercertifikat, og var der så over gennemsnittet af arbejdsulykker inden for det pågældende område, kunne man fratage arbejdsgivercertifikatet, og den pågældende fik ingen ret til at drive virksomhed mere.
Det ville da være en helt ubureaukratisk ordning og ville kun ramme dem, der havde et dårligt arbejdsmiljø.
Derfor er det, jeg spørger hr. Lars Barfoed: Er det den slags fuldstændig ubureaukratiske ting, som Det Konservative Folkeparti gerne vil være med til at drøfte i de kommende uger og måneder?
Lars Barfoed (KF), 2002-03-22:
Nu er det jo ikke mig, der er arbejdsmiljøordfører, men jeg skal da gerne efter bedste evne forsøge at besvare de udmærkede spørgsmål, der er stillet til mig.
De gik jo sådan set på lidt af det samme, for det var det her med, om det ikke var rimeligt, at har man et dårligt arbejdsmiljø, må man også betale regningen for det, og den her problemstilling, som hr. Ole Vagn Christensen nævnte, med hensyn til konkurrencedygtighed, om man ikke kunne risikere, at virksomheder, som har et dårligt arbejdsmiljø og underforstået - må jeg forstå der forudsætningsvis ligger i spørgsmålet - dermed lavere omkostninger, kan udkonkurrere en virksomhed med et godt arbejdsmiljø.
Det synes jeg er udmærkede, relevante overvejelser at gøre sig, for jeg mener selvfølgelig ikke, at det skal kunne betale sig at have et dårligt arbejdsmiljø.
Jeg synes derfor også, at det er rimeligt nok, at der kan være sanktioner forbundet med at have et dårligt arbejdsmiljø.
Det, jeg vender mig imod, er, at det hele går op i bureaukrati, som tilfældet er med den ordning, som den socialdemokratiske regering har fået indført.
For det betyder også, at virksomhederne ender med at blive demotiverede med hensyn til at skabe et godt arbejdsmiljø; man ser på en eller anden måde skævt til ordningen, fordi det kræver så meget bureaukrati og administration.
Jeg synes selvfølgelig ikke, det skal kunne betale sig at have et dårligt arbejdsmiljø.
Der skal kunne sanktioneres i forhold til det.
Så tror jeg i virkeligheden også, at tingene hænger
sammen på den måde, at virksomheder med et dårligt arbejdsmiljø simpelt hen bliver valgt fra af medarbejderne, får problemer på arbejdspladsen med medarbejderne og i virkeligheden i sidste ende også med omverdenen, leverandører, kunder osv.
Det kan ikke betale sig i et moderne samfund at have et dårligt arbejdsmiljø.
Det bliver selvfølgelig opdaget, og der bliver sanktioneret i forhold til det.
Arbejdstilsynet kan sanktionere i forhold til det
, virksomhedens interessenter udeomkring vil sanktionere i forhold til det.
Så det kan ikke betale sig, og det skal det heller ikke kunne.
Så er jeg i øvrigt glad for den lille indrømmelse ...
Ole Vagn Christensen (S), 2002-03-22:
Hr. Lars Barfoed kom med en masse betragtninger, men det var, som om hr. Lars Barfoed levede i en helt anden verden end den verden, der eksisterer, nemlig den verden, hvor arbejdspladser med det gode arbejdsmiljø kan lade sig konkurrere ud af dem med det dårlige arbejdsmiljø.
Carsten Hansen (S), 2002-03-22:
Vi fik en lang ideologisk sang med mange fine ord om arbejdsmiljø uden indhold fra hr. Lars Barfoed.
Jeg vil spørge hr. Lars Barfoed: Mener De Konservative ikke, at de virksomheder, som nedslider medarbejdere, både private og offentlige virksomheder - lad os bare være ærlige - og også institutioner, skal betale en større del af regningen for et dårligt arbejdsmiljø?
Er det ikke o.k., at de, som på den måde tiltager sig nogle konkurrencemæssige fordele, kommer til at betale lidt?
Hvad er der i vejen med brugerbetaling på det her område, når man går ind for det på alle mulige andre områder?
Det kan da godt være, at der var noget bureaukrati i den ordning, det vil vi da gerne være med til at se på.
Men er det ikke sådan, at man her fraviger et princip, som man ellers går ind for, nemlig brugerbetaling for et dårligt arbejdsmiljø?
Det forstår jeg ikke.
Så må jeg spørge hr. Lars Barfoed: Med den baggrund, hr. Lars Barfoed har fra sit tidligere virke, er det ikke sådan, at det er den systematiske tilgang til et godt arbejdsmiljø, som giver resultaterne, og som har givet resultaterne?