runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-04-05:
Jeg ville nu, hvis jeg var hr. Holger K. Nielsen, beherske mig lidt.
Det der med bedrageri og sådan noget, kan vi ikke blive fri for dét?
Jeg kan godt se, at det er smart at prøve at mistænkeliggøre enkeltpersoner, men det kommer der sjældent noget godt ud af.
Jeg synes, vi skal samle os om at debattere, hvad indholdet af den fælles valuta er, og det vil jeg meget gerne gøre.
Situationen i 1993 var, at den danske befolkning havde sagt nej den 2. juni 1992.
Så forhandlede hr. Holger K.
Nielsen og jeg og adskillige andre partier sig til et nationalt kompromis, fordi vi naturligvis tog befolkningens afgørelse til efterretning, respekterede den og indrettede vores samarbejde i forhold til EU derefter, og det stemte vi om i 1993.
Siden har samarbejdet udviklet sig.
Vi har fået en ny Amsterdamtraktat, der erstatter den gamle Maastrichttraktat, og den er jo af et helt andet indhold, end den gamle Maastrichttraktat er.
Verden har forandret sig, og jeg tror, man glemmer at huske på, at nu kan vi samarbejde om beskæftigelsen - målrettet, veltilrettelagt - og det kunne vi ikke før.
Nu har vi bedre miljøbestemmelser.
Det havde vi ikke før.
Nu har vi et bedre samarbejde generelt.
Det havde vi ikke før.
Det er et andet samarbejde, vi står med i dag, og der er næsten gået 10 år, siden vi sidst vurderede situationen så grundlæggende, som vi gør lige nu.
Og det kan ikke nytte noget, at man lukker øjnene for, at verden i dag er anderledes, end den var for 10 år siden.
Det andet, jeg vil sige - og det er til hr. Keld Albrechtsen - er: Jeg er dybt uenig i hr. Keld Albrechtsens evige påstande om, at det at sige ja til den fælles valuta indebærer social harmonisering.
Den melodi har vi hørt siden 1992, og ikke desto mindre er det danske velfærdssamfund et af de bedst fungerende samfund i hele Europa.
Nu oplever vi, at Lissabontopmødet reelt siger: Nu sætter vi os nogle gode mål om større beskæftigelse i hele Europa, ikke mindst for kvinder i andre lande, og vi sætter os nogle gode mål om at være enige om at undgå social udstødning af mennesker, og vi sætter os nogle gode mål om, at også virksomhederne har et ansvar for at beskæftige de svage i vores land.
Måden, vi når de mål på - og det står udtrykkeligt i Lissabondokumentet fra for nogle uger siden - er op til hvert enkelt land.
Det er det, vi kalder en ny fælles målsætning, men midlerne er det op til hver enkelt af os at iværksætte.
Jeg synes, vi skal sige det, så det kommer frem, så det ikke er det der med at spille på angsten og på skræmmebilleder, der præger debatten, men realiteterne og visionen.
Jens Kirk (V), 2000-04-05:
Jeg kan forstå, at statsministeren har sagt, at det skal dreje sig om de sidste 5-7 år og ikke de sidste par år.
Jeg kan også forstå på statsministerens svar, at statsministeren ikke er klar over, hvad der er foregået fra 1997 til år 2000, hvor indtægten i landbruget faktisk næsten har været et stort nul.
Trods det har man pålagt erhvervet yderligere ekstra omkostninger, sådan at vi kan sige, at erhvervet som sådan i forhold til sine konkurrenter, dem, det skal konkurrere med også under »Agenda 2000«, får en udgift, der beløber sig til ca. 2,2 mia. kr.
Men jeg kan forstå, at statsministeren vil gå 5-6 år tilbage, en lang årrække tilbage, for ligesom at hive lidt i land, og jeg kan forstå, at det, der er refereret både i den jyske presse og i den danske presse som sådan, ikke helt er det, som statsministeren skulle have sagt på mødet i Sønderborg.
Mig bekendt blev statsministeren spurgt om, hvordan han letter vilkårene for smv-virksomhederne, de små og mellemstore virksomheder, herunder også landbruget og især administrationsbyrderne.
Dertil skulle statsministeren - det er måske forkert? - have sagt lidt bistert, at det gik ret godt og var gået godt for landbruget de sidste par år.
De sidste par år er nu rettet til de sidste 5-7 år, hvis vi tager et gennemsnit af det.
Men det ændrer jo ikke på, at indtægten i de sidste par år kun har været omkring 50-60 kr. i timen til landbruget, og det mener statsministeren som sådan er acceptabelt.
Jeg kan da også fortælle statsministeren, at der hvert år i finanslovforslaget er lagt ekstra omkostninger på.
Det tror jeg i grunden statsministeren skulle prøve at interessere sig lidt for, når finansministeren næste gang fremsætter finanslovforslaget.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-05:
Jeg savner stadig væk svar på spørgsmålet, som lyder: Når statsministeren siger, at devaluering er skidt, jamen så må revaluering - altså det modsatte - jo være godt.
Og ligesom vi ved at afskaffe kronen også afskaffer muligheden for at devaluere, og det er skidt, så afskaffer vi også muligheden for at revaluere, og det er jo godt.
Det må statsministeren da erkende.
Så savner vi også en besvarelse af dette spørgsmål: Hvad koster hele operationen at omstille betalingssystemer og automater og det hele?
Det er jo formentlig i milliardstørrelsen.
Jeg har stillet det spørgsmål gennem Folketingets Politisk-Økonomiske Udvalg for 4 måneder siden, og der er ikke kommet svar fra Økonomiministeriet endnu.
Nu vil jeg også spørge statsministeren: Hvornår kommer den rapport om fordele og ulemper fra Økonomiministeriet?
Og kan man forvente, at der her er tal på, hvor stor denne her operation bliver?
Der er da vist mange betænkeligheder og ulemper i det her.
Hvorfor nævner statsministeren ikke dem?
Keld Albrechtsen (EL), 2000-04-05:
Jeg må jo forstå statsministerens svar sådan, at de ulemper, der f.eks. er knyttet til, at der kommer en social harmonisering, hvilket jo blev fastslået også på det topmøde, statsministeren deltog i, hvor man talte om den europæiske sociale model og aftalte, at nu skulle man til at se på dagpengesystemerne i de enkelte lande - jo, det gjorde man; det står i papirerne - ikke kommer til at indgå i den rapport, som statsministeren og den øvrige regering vil udsende.
Og det tager jeg bare som en bekræftelse på, at den rapport bliver et propagandaindlæg fra jasiden, et skattefinansieret propagandaindlæg fra jasiden.
Men jeg vil godt spørge statsministeren: Er det rigtigt forstået, at der i rapporten altså ikke kommer en redegørelse om f.eks. tabet af demokrati i forbindelse med overgangen til euroen?
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-04-05:
Vent nu, til rapporten kommer - må jeg ikke sige det - og lad os så tage en god debat om den.
Det vil være, synes jeg, virkelig godt.
Regeringen lægger sin rapport frem om ganske få dage, kan jeg sige til hr. Frank Dahlgaard.
Så skal der lige være lidt læsetid, en lille læsepause, og når der så har været det, tager vi en debat her i salen om rapporten.
Og så beder jeg hr. Keld Albrechtsen om lige at lægge de automatiske rygmarvsreaktioner til side og læse den med åbent sind - med åbent sind - for deri vil hr. Keld Albrechtsen se, at der er en ganske god argumentation for et dansk ja til den fælles valuta, og der er også en omhyggelig og god gennemgang af tingene, også på f.eks. det arbejdsmarkedsmæssige område, som hr. Keld Albrechtsen spørger om. Må jeg sige til hr. Frank Dahlgaard, som spørger om, hvornår rapporten kommer: Ja, som jeg sagde indledningsvis i min første kommentar, så er det i løbet af ganske kort tid, i løbet af ganske få dage eller uger.
Det er det mål, vi taler om.
Jeg vil mene, at om ganske få dage er det rigtige svar til hr. Frank Dahlgaard.
Der blev spurgt: Hvad koster overgangen til en fælles valuta?
Også med hensyn til overgangen til den fælles valuta
vil der være en beskrivelse af omkostningerne i rapporten, som vi så også får lejlighed til at diskutere, hvad jeg meget gerne vil invitere til.
Fru Pia Kjærsgaard spurgte: Hvad nu hvis verden forandrer sig?
Og fru Pia Kjærsgaard har fuldstændig ret i, at det gør den jo.
Der var én ting, der overraskede mig i fru Pia Kjærsgaards spørgsmål, og det var, at vi skulle have stemt nej i 1993.
Det husker jeg nu ikke.
Jeg husker, at vi stemte nej i 1992.
Så det må bero på en misforståelse, eller også er jeg galt underrettet, ellers har jeg simpelt hen misforstået, hvad fru Pia Kjærsgaard sagde. Spørgsmålet om at kunne beslutte at trække sig ud af den fælles valuta er jo en lidt underlig diskussion.
Når man gifter sig, starter man jo ikke med at ville skilles igen.
Men vi ved godt, når vi gifter os, at vi kan blive skilt, selv om vi også godt ved, at det koster.
Og til spørgsmålet om den fælles valuta gælder egentlig noget tilsvarende: Det europæiske samarbejde, vi har, er mellem suveræne stater, og en suveræn stat som Danmark med sit folk kan beslutte at melde sig ud igen ved en dansk folkeafstemning.
Det kræver så en række opfølgende forhandlinger i en helt ny situation, men det er en anden sag.
Pia Kjærsgaard (DF), 2000-04-05:
Jeg synes bare, at jeg lige ville fortælle statsministeren, som åbenbart er så euforisk omkring hele denne her afstemning, at statsministeren har glemt, at det faktisk var et nej til euroen den 18. maj 1993, og det betyder jo, som jeg sagde, at det nu er tredje gang, den danske befolkning skal tage stilling til det her spørgsmål.
Det er jo dog en kendsgerning.
Og jeg er jo nødt til at afslutte med et spørgsmål, og dér vil jeg så bare bede statsministeren om at erkende det.
Vil han ikke gøre dét?
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-05:
Nu har statsministeren haft lejlighed til kort at liste ulemperne og betænkelighederne ved euroen op, og det er ikke blevet til meget: Ikke et ord om disse bufferfonde, som man af hensyn til beskæftigelsen påtænker og taler om at oprette i Finland, som er et euroland, og i Sverige, som måske bliver et euroland.
Ikke et ord om, at vi får helt andre priser og lønninger, hvis vi får euroen, og at man ikke kan overskue, om erhvervslivet benytter chancen til at tage en ekstra profit.
Det er formentlig derfor, hele erhvervslivet går ind
for det her: Man kan skore kassen, for vi kan slet ikke overskue, hvor priserne er henne.
Ikke et ord om det!
Hermed sluttede spørgsmålet.
»Kan statsministeren bekræfte, at der i eurosystemet både er sat loft over, hvor meget priserne må stige, og hvor meget statens underskud må stige, mens der ikke er sat grænser for, hvor meget arbejdsløsheden må stige?«
Skriftlig begrundelse
siger i et stort interview i dagbladet Information mandag den 27. marts 2000, at han agter at stemme nej til euroen, fordi der ikke i ØMU'en er de samme forpligtelser til at holde arbejdsløsheden nede, som der er til at holde staternes underskud og gældsætning nede.
Ivar Nørgaard mener, at en ledighedsprocent omkring 4 pct. vil være en rimelig og realistisk grænse at fastsætte. Den tidligere, mangeårige socialdemokratiske økonomiminister, der som cand.polit. har en nationaløkonomisk uddannelse, betegner Lissabontopmødets erklæringer om beskæftigelsen som luftige og uforpligtende, mens eurosystemets regler for statsunderskud og gæld er konkrete og forpligtende.
De må ikke overstige 3 pct. af BNP, og der er retningslinjer for, at de i virkeligheden skulle være mindre.
Der er altså lagt bånd på dér.
Priserne i euro-området må ikke overstige 2 pct., og pengemængden må ikke stige mere end til en vis grænse, nemlig 4½ pct., så skal der forpligtende gribes ind.
Men når det drejer sig om arbejdsløsheden, så er der ikke sat nogen grænser, så er der ikke noget loft, hvor der forpligtende og konkret skal gribes ind.
Er det ikke noget, der bekymrer statsministeren?
Det bekymrer dog hans tidligere kollega, den forhenværende økonomiminister, Ivar Nørgaard, som anbefaler, at man stemmer nej til euroen.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-04-05:
Jeg skylder lige kort at samle op i forhold til fru Pia Kjærsgaard.
Se, da vi stemte i 1992, så stemte vi om Maastrichttraktaten inkl. den undtagelse, som Danmark havde i 1992, nemlig at vi stod uden for den tredje fase, som er overgangen til den fælles mønt.
Vi stemte derfor om Maastrichttraktaten, men vi stod uden for den tredje fase.
Hvis vi f.eks. forestillede os, at det var blevet et ja i 1992, så skulle Danmark rent faktisk have haft en ny afstemning om den fælles valuta.
Det er derfor ikke rigtigt, at vi har sagt nej to gange.
Det andet, vi stemte om i 1993, var et forslag, der indeholdt de fire forbehold.
Og det fjerde forbehold, om den fælles valuta, er i virkeligheden en videreførelse af - kan jeg sige til hr. Holger K. Nielsen også - at vi står uden for den tredje fase, som da vi stemte i 1992. Så til hr. Frank Dahlgaards spørgsmål om arbejdsløsheden: Må jeg sige om det, at også her er der sket enorme fremskridt siden Maastrichttraktaten i 1992.
Det fremskridt, der først og fremmest er sket, er jo, at Amsterdamtraktaten har givet os kolossale nye og bedre muligheder for at samarbejde til gavn for beskæftigelsen og i kampen mod arbejdsløsheden.
Det andet, jeg skal sige til hr. Frank Dahlgaard, er, at efter Lissabontopmødet har vi jo igen i virkeligheden defineret vores fælles mål til at være fuld beskæftigelse. Hvis man læser teksterne fra Lissabon, har vi jo klart sagt, at det bør være vores fælles mål.
Og det synes jeg er en utrolig fordel, for vi er jo kommet i en situation nu, hvor et lille land som Danmark har brug for, at de andre lande, der er rundt om os - Tyskland, Frankrig, Italien osv. - også fører en beskæftigelsespolitik, der er god og rigtig.
Jo bedre det går for dem i deres kamp mod arbejdsløsheden, jo længere ned kan vi yderligere komme i vores kamp mod arbejdsløsheden.
Så er jeg nødt til at sige, at jeg deler ikke det synspunkt, som tidligere økonomiminister Ivar Nørgaard har.
Jeg må sige, at vi har lagt diskussionen om at bruge devaluering og inflation bag os.
De sidste 7 år har vist, at en stats stabile økonomiske udvikling og en god beskæftigelsesfremgang går hånd i hånd; de er ikke modsætninger, de er i virkeligheden hinandens forudsætninger.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-05:
Tak for svaret, som jeg ikke synes var tilfredsstillende, for statsministeren må jo medgive mig, at der er konkrete tal i eurosystemets regler, konkrete tal, når det drejer sig om, hvor meget statsunderskuddet må vokse, hvor meget priserne må vokse, hvor meget pengemængden må vokse, men der er ingen konkrete tal for, hvor meget arbejdsløsheden må vokse.
Den må gerne vokse meget.
Og statsministeren må medgive mig, at mens vi i Danmark har en ledighed nede omkring 4 pct., så er den altså oppe omkring 10 pct. i euro-området og endnu mere i de store eurolande.
Det tyder dog ikke på, at det er så dårligt at være udenfor og have sin egen lille valuta.
Statsministeren må jo forholde sig til, om det ikke er urimeligt, at der er sat konkrete og forpligtende tal på med hensyn til alle disse pengeting og finansting, men når det drejer sig om beskæftigelsen af levende mennesker med alle de sociale forhold, der er knyttet til det af enten ulykker eller bedre forhold, som vi har i Danmark i dag, er der ingen grænser.
Det er bare uforpligtende snak, og det er det jo også efter det seneste møde i Lissabon her for 2 uger siden.
Holger K. Nielsen (SF), 2000-04-05:
Jeg må sige, at beskrivelsen af 1993 er grotesk.
Den er fuldstændig grotesk.
Og hvis det, som statsministeren siger, skal tages for troende, så betyder det jo, at den danske ØMU-undtagelse ikke havde nogen betydning overhovedet, at det, som vi stemte om i 1993, var ligegyldigt, og så var det i virkeligheden et svindelnummer, som statsministeren lagde navn til.
Det var det ikke fra vores side.
Vi lagde hele tiden vægt på, at der var tale om en reel undtagelse fra ØMU'en derved, at vi på det tidlige tidspunkt sagde, at vi ville stå uden for ØMU'en, og at det skulle være en langsigtet og ny dansk EU-politik.
Så om beskæftigelsen: Jeg forstår simpelt hen ikke, at den socialdemokratiske statsminister er så ligeglad med de politiske prioriteringer, der ligger i hele ØMU-samarbejdet.
Som hr. Ivar Nørgaard har sagt, som adskillige andre socialdemokrater har sagt, er det jo netop filosofien, at inflationsbekæmpelse bliver vigtigere end bekæmpelse af arbejdsløsheden, og det kan for mig at se ikke være i socialdemokratisk interesse at gå ind for den politisk-økonomiske tankegang.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-04-05:
Til hr. Holger K. Nielsen: Vi lever altså ikke længere i 1980'erne og slet ikke i 1970'erne.
Må jeg minde om, at en socialdemokratisk statsminister ved alt om, at når der er høj inflation i et land, rammer det først og fremmest de svagest stillede.
Det er jo dem, der kommer til at betale prisen, for hr. Holger K. Nielsen ved forhåbentlig, at høj inflation betyder, at det er dem, der har en stor formue og især megen fast ejendom, der høster gevinsten.
Det er ikke arbejdsmanden, og det er ikke ham eller hende ved samlebåndet, men det er dem, der kommer til at betale for den høje inflation.
Jeg synes efterhånden, at vi efter 10 års økonomisk-politiske erfaringer og efter 7 års økonomisk politik, som jeg har haft hovedansvaret for sammen med mine kolleger i den danske regering, nu er nødt til at sige til hinanden: Hverken høj inflation eller devaluering er vejen til, at dette samfund kan fortsætte ad den stabile linje.
Det er regeringens stabile kurs, der har bragt Danmark i toppen i Europa, når det gælder beskæftigelse, kamp mod arbejdsløshed og styr på de sunde offentlige finanser.
Det er det, der er erfaringen, og det synes jeg vi skal huske.
I 1992, da vi stemte om Maastrichttraktaten, tog vi ikke stilling til den, eller rettere: Vi sagde: Det er en forudsætning, at Danmark ikke deltager i den tredje fase af ØMU'en, altså den fælles valuta.
Den undtagelse videreførte vi i en ny, men bekræftende form, da vi stemte i 1993, så vi fik de fire undtagelser, som vi stadig har.
Det er der ikke nogen grund til at diskutere, det er jo kendsgerningerne.
Til hr. Frank Dahlgaard må jeg sige, at der er konkrete målsætninger nu.
Det er jo sådan, at hvert år skal hvert enkelt medlemsland inden for Det Europæiske Fællesskab sætte sig nogle konkrete mål, som de naturligvis skal stå til regnskab for, når de mødes næste gang.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-04-05:
Hvad er det for tal
, der er tale om?
Den tidligere socialdemokratiske økonomiminister, Ivar Nørgaard, som altså ikke vil være med til euroen af hensyn til beskæftigelsen, siger, at det var passende, hvis man fra EU-systemets side sagde: Vi kan ikke acceptere en arbejdsløshed over 4 pct., så skal der gribes ind.
Nu taler statsministeren om, at de enkelte lande skal sætte sig nogle mål.
Det har jeg ikke hørt noget om, selv om jeg sidder i Europaudvalget.
ind, når der overskrides nogle grænser.
Der er jo ikke balance i det her.
Det er jo derfor, enhver anstændig socialdemokrat bliver betænkelig, og statsministeren ved jo godt, at han også i sin egen folketingsgruppe har nogle, der synes, at det her er der ikke balance i, når det gælder hensynet til beskæftigelsen.
Helt ærligt: Er det ikke sådan, det forholder sig?
Pia Kjærsgaard (DF), 2000-04-05:
Statsministeren nævnte ganske rigtigt, at det i 1992 blev et nej til euroen, og det blev også et nej i 1993, og nu stiller man så den danske befolkning over for spørgsmålet på ny.
Så har statsministeren været ude med nogle udtalelser
om, at man kan udtræde af ØMU'en igen
Og jeg vil da godt spørge statsministeren, som ganske rigtigt omtaler, at verden forandrer sig lynhurtigt: Hvis nu verden forandrer sig i løbet af de næste 8 år, og hvis der kommer en lang række nye vælgere til, som under ingen omstændigheder er interesserede i det her eurosamarbejde, kan man så forestille sig, at vi får en folkeafstemning om at udtræde af det her projekt?
Hvis det skulle gå hen og blive et ja, som statsministeren jo håber på - Dansk Folkeparti anbefaler et nej - kunne man så forestille sig dét, for jeg giver da statsministeren ret i, at verden forandrer sig hele tiden?
Frank Jensen (S), 2000-04-05:
Som hr. Albrechtsen ved, er der jo mange rygter.
Der står mange ting i både nationale og internationale aviser, som man er nødt til i hvert tilfælde at efterforske mere, hvis man skal have det sande svar.
Det tror jeg hr. Albrechtsen kender.
Det skal jo ikke være sådan, at hr. Albrechtsen tillægger medierne større sandhedsværdi dér, hvor de bekræfter hr. Albrechtsens antagelse.
Så når det drejer sig om det, den tyske efterretningstjeneste har givet til kende, så tror jeg ikke, hr. Albrechtsen har læst en hjemmeside hos den tyske efterretningstjeneste, jeg tror det ikke, men hvis hr. Albrechtsen ikke har, hvilket jeg antager at han ikke har, så skulle han nok gå op og gøre det, klikke sig ind på hjemmesiden, og så skulle han læse den del, hvoraf det fremgår, at de ikke har noget kendskab til eksistensen af Echelon ud over det, der i øvrigt er fremgået offentligt. Sådan er det, og det er også den viden, vi allerede for lang tid siden bragte frem både fra forsvarsministerens side og fra forskningsministerens og min side.
Vi har intet kendskab til Echelon, vi deltager ikke i det.
Det har vi også sagt hele tiden.
Når så hr. Albrechtsen spørger, om jeg vil arbejde aktivt, støtte en undersøgelse i EU-regi, så har jeg tilkendegivet i dag, at jeg ikke har afvist det.
Hvis der kommer et forslag op, så må vi se det.
Og er der et grundlag for i EU-regi at lave en undersøgelse, der med større sandsynlighed kan føre frem til et resultat end det, vi kan se for os i dag, må man da gå ind og overveje det positivt. Men med det grundlag, vi kender i dag, har jeg næsten samme opfattelse som med en rent dansk undersøgelse: Det er meget lidt sandsynligt, at der vil komme et resultat ud af det, med alle de problemer, som sådan en undersøgelse vil omfatte, som jeg allerede redegjorde for i min første svarrunde.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Jens Kirk (V), 2000-04-05:
»Giver høringssvarene omkring etablering af en national prøvestation for havvindmøller ministeren anledning til at undersøge nærmere, hvorvidt det ud fra en samlet betragtning af natur, dyreliv og hensynet til mennesker er fordelagtigt at placere samtlige fem prøvestationer ved Rønland?« Skriftlig begrundelse
Det kan derfor undre, at ministeriet giver sig selv lov.
Det synes, som om ministeren vægter hensynet til fugle over hensynet til mennesker.
Med spørgsmålet ønskes det også belyst, om ikke ministeren mener, at vindforholdene ved Rønland er mere optimale i forhold til forsøget end vindforholdene ved henholdsvis Høvsøre og Thyholm.
Den 27. marts 2000 sluttede høringsfasen vedrørende en national vindmøllepark, en prøvestation for havvindmøller, ved Høvsøre.
Kan ministeren oplyse, om han på grund af disse høringssvar vil foranledige, at der bliver foretaget flere prøver, f.eks. ved Rønland.
Kan ministeren bekræfte, at man, når det kommer til den endelige VVM-undersøgelse, ud over de allerede fem-seks punkter også vil tage hensyn til det, at der bor mennesker i området?
Svend Auken (S), 2000-04-05:
Fristen for indsigelser mod og bemærkninger til det fremlagte materiale om placering af en national prøvestation udløb den 27. marts 2000, og jeg kan oplyse, at godt 600 personer har reageret og benyttet sig af muligheden for at kommentere hovedforslaget om at placere anlægget ved Høvsøre i Lemvig Kommune.
Vi er nu i gang med at vurdere indsigelserne og bemærkningerne nærmere.
I den forbindelse indgår naturligvis overvejelserne om eventuelle alternative placeringsmuligheder til Høvsøre.
Én blandt flere muligheder er, som det også er foreslået i VVM-redegørelsen, en placering, hvor to af prøvestandene placeres syd for Rønland i Thyborøn-Harboøre Kommune.
Der er imidlertid også problemer med den placering.
Det er der jo desværre ved enhver placering.
Jeg vil imidlertid gerne understrege, at jeg ikke på nuværende tidspunkt kan gå nærmere ind i de uafsluttede vurderinger
Sagen er efter min mening for vigtig til, at vi drager forhastede konklusioner på et ufuldstændigt beslutningsgrundlag.
Vi må derfor afvente behandlingen af de mange forslag og bemærkninger og sørge for, at beslutningsgrundlaget er i orden.