Karen Jespersen (V), 1999-11-18:
Jeg synes, det er et meget fint initiativ, Centrum-Demokraterne har taget ved at rejse denne forespørgselsdebat om vilkårene for det frivillige sociale arbejde.
Det frivillige sociale arbejde og virksomhedernes og andre aktørers rolle i samfundet er jo noget, som regeringen har gjort meget ud af, fordi vi kan se, at der er en række problemer i vores samfund, som vi har vanskeligt ved at løse alene ved en traditionel socialpolitisk eller velfærdspolitisk indsats.
Det betyder jo ikke, at det frivillige arbejde skal erstatte den offentlige indsats, men det betyder, at det offentlige har en anden rolle, og at der er opgaver, vi ikke kan løse alene ved hjælp af en offentlig indsats.
Vi kan jo se, at mange af de velfærdsproblemer, vi har i dag, i vidt omfang drejer sig om det, man kunne kalde socialt-menneskelige problemer.
Det er altså ikke så meget et spørgsmål om mangel på materiel velstand, som det er et spørgsmål om mangel på menneskelige netværk
Det er ensomhed, det er mangel på selvværd, det er mangel på menneskelige og sociale kvalifikationer, der gør, at man ikke kan bestride et arbejde eller komme ind i et fællesskab.
De færdigheder kan man jo ikke bibringe mennesker alene ved hjælp af en offentlig indsats.
Det kræver jo netop, at der er andre mennesker, som er indstillet på at indgå i et fællesskab med en og give en en nødvendig menneskelig støtte.
Og det er jo noget af det, som det frivillige sociale arbejde kan, fordi der er nogle mennesker, der netop er der i kraft af, at de har lyst til at være der og være sammen med nogle andre mennesker.
De er der ikke, fordi de får en løn for det.
Og på den måde kan vi jo se, hvordan meget frivilligt arbejde har betydet en menneskelig gevinst for nogle af dem, der har brug for en håndsrækning.
Hele støtten til det frivillige sociale arbejde var baggrunden for, at jeg i 1995 nedsatte et udvalg, der skulle se på det frivillige sociale arbejde i fremtidens velfærdssamfund.
Det udvalg, som jo ud over ministeriet og andre myndigheder også havde en bred repræsentation af de frivillige selv,
kom i 1996 med en rapport med en række anbefalinger om, hvad der skulle sættes i værk for at styrke det frivillige sociale arbejde.
De anbefalinger er vi kommet meget langt med at føre ud i livet.
Det drejer sig f.eks. om støtte til kursusvirksomhed for de frivillige.
Mange påtager sig jo nogle ret vigtige opgaver, som handler om at have at gøre med mennesker, der har demens eller psykiske problemer, og derfor er det selvfølgelig meget vigtigt, at de har en form for uddannelse eller i hvert fald viden om, hvordan man håndterer mennesker med sådan nogle tunge problemer.
Derfor har de frivillige selv ønsket en form for kursus eller efteruddannelse, og vi er i fuld gang med at hjælpe dem med at få
sådan nogle kurser
Det andet, der var et ønske om, var at give nogle penge til kommunerne, sådan at der i højere grad blev et samarbejde mellem kommunerne og de frivillige, for det er jo ikke hensigtsmæssigt, hvis kontakten til myndighederne hele tiden går fra de frivillige og ind til staten.
Det vigtige er jo, at der kommer en kontakt ude lokalt.
Derfor var det et led i revideringen af bistandsloven, at vi fik indarbejdet en paragraf, § 115, der betyder, at kommunerne samlet får tildelt 100 mio. kr. om året, som skal bruges på et samarbejde med de frivillige.
Den første status over de første opgørelser fra kommunerne er på trapperne, og der vil være kommuner dér, der ikke har brugt pengene i overensstemmelse med loven.
Nogle af dem har brugt nogle af pengene, men det er mit førstehåndsindtryk, at de fleste heldigvis har brugt dem i overensstemmelse med loven.
Den debat vil jeg ikke tage hul på i dag, men er selvfølgelig i overensstemmelse med aftalen indstillet på, at den skal partierne bag forliget om bistandsloven tage. Men jeg mener, at det kan være en god grund til, at vi følger det her meget tæt, eventuelt fordeler pengene en gang til, sådan som vi har gjort det i år og i det sidste halvandet år, og så vurderer samlet, om vi gør det på den rigtige måde, eller der skal justeringer til. Det tredje element i redegørelsen fra udvalget var et ønske om at lave en kampagne, der skulle gøre de frivilliges arbejde mere synligt og hverve flere frivillige, især til de tunge frivillige opgaver.
Der er utrolig mange mennesker, der laver et stykke frivilligt arbejde, men desværre skorter det på frivillige, når det drejer sig om de tunge opgaver: kvindekrisecentre, psykisk syge hjemløse og andre.
Og dér er der altså brug for en hvervekampagne, hvor vi får
flere frivillige til de opgaver, og det er noget af det, vi stadig væk skylder i forhold til den rapport.
Et andet vigtigt område drejer sig om at inddrage det, man kunne kalde andre aktører, i løsning af sociale opgaver, og her er det især virksomhedernes sociale ansvar, der har været et hovedindsatsområde.
Og det drejer sig jo ikke kun om virksomhedslederne, det drejer sig også om de ansatte og de faglige organisationer og arbejdsgivernes organisationer.
Det var en tanke, der for alvor kom på den politiske dagsorden i begyndelsen af 1994, og der er sket meget i de år, der er gået.
Der er blevet givet støtte til langt over 100 modelprojekter via penge fra Socialministeriet.
Der er af virksomheder selv dannet en række netværk i landet.
Der er dannet 5 regionale netværk, der dækker landet med henblik på at løse nogle af de her opgaver.
Og hvad der måske er nok så vigtigt, er, at der kommet en række bestemmelser i loven, der har det formål at styrke virksomhedernes medansvar for at løse nogle sociale opgaver og, måske allervigtigst, at forebygge, at en række sociale problemer opstår.
Jeg tænker først og fremmest på de sociale koordinationsudvalg, hvor man jo i hver kommune sidder sammen: kommunens repræsentanter med arbejdsgivere, fagforeninger, arbejdsformidlingen og andre instanser, for at diskutere, hvordan alle aktører i et lokalsamfund kan være med til at løse de problemer, der måtte være med mennesker, der ikke har fodfæste på arbejdsmarkedet eller er ved at miste det og derfor har brug for en særlig indsats og en forebyggende indsats.
Det er jo sådan, at vi stadig væk har et meget synligt resultat
til gode af det, man kunne kalde virksomhedernes sociale medansvar.
Vi har stadig væk alt for mange på langvarig kontanthjælp, mennesker, der er langvarigt syge,
og mennesker, der ender på en førtidspension, som godt kunne være hjulpet på et tidligere tidspunkt, sådan at de var i stand til at forsørge sig selv og have et arbejde.
Jeg tror, at noget af det vigtigste, vi står over for, er at følge og støtte de lokale sociale koordinationsudvalg, som er en meget vigtig ramme for, at andre end de offentlige myndigheder føler et ansvar for at hjælpe de mennesker, der ellers er i fare for at miste fodfæstet på arbejdsmarkedet og ende på langvarig marginalisering eller udstødning fra arbejdsmarkedet.