Lissa Mathiasen (S), 2003-01-23:
Jeg kan helt tilslutte mig de mange udsagn, der allerede er kommet i dag: Hvor er det svært!
Det er et udsagn, vi har sagt så mange gange til hinanden: Hvor er det svært!
Vi har drøftet det her mange gange, og jeg har også mange gange sagt: Tænk, om vi gennem lovgivning kunne sikre, at alle forældre opførte sig ordentligt og satte barnet i centrum. Det kan vi ikke, for havde vi kunnet det, var det sket.
Vi kan heller ikke gennem lovgivning gøre alle lykkelige.
Havde vi kunnet det, havde vi gjort det.
Men vi kan prøve gennem lovgivning at gøre det bedst mulige, forsøge at lave nogle rammer, som bedst muligt tilgodeser det, der er det afgørende, og som jeg også af de forslag, der ligger her, kan se er det helt afgørende fra forslagsstillernes side: at sikre barnets rettigheder bedst muligt, at sikre barnets tarv bedst muligt.
Det er dét, vi har et ansvar for at prøve at gøre.
Men det er netop ikke et udtryk for, at selv om der ikke er problemer, er der ikke også andre hensyn, som vi skal være opmærksomme på, ikke mindst med hensyn til de lidt større børn.
Det vil jeg godt vende lidt tilbage til.
Heldigvis har vi mange familier, som fungerer godt og selv har fundet løsninger. Dem hører vi ikke om, men derfor skal vi også passe på, så det ikke, i hvert fald udadtil, kommer til at lyde, som om det er det normale.
Jeg opfatter debatten her i dag som svarende til de mange gange tidligere, hvor vi har drøftet disse spørgsmål: Hvordan kan vi gøre det bedre og i højere grad sikre barnets tarv?
Det var også det, vi gik efter sidst, ikke mindst da vi lavede den store ændring i 1996, og jeg tror egentlig, vi alle sammen følte, at her var vi færdige.
Vi havde taget nogle skridt, der var rigtige, og vi troede også, de var gode.
Der er noget, der ikke er helt i orden, for vi hører om eksempler, som ikke burde forekomme.
Udgangspunktet er for os hensynet til barnet, barnets ret, og jeg vil godt sige, at for os er det også stadig væsentligt, at barnet har ret til to forældre og ret til samvær med begge disse forældre under forudsætning af, at det tilgodeser hensynet til barnet.
Det var også det, der var relevant, og det var også det, vi lagde an til sidste gang.
Vi diskuterede, om loven burde have en anden titel; om det var barnets rettigheder vi skulle have skrevet.
SF lægger i B 53 op til at lade Retsplejerådet gennemgå og vurdere praksis vedrørende retsplejelovens § 536 om fuldbyrdelse af bestemmelser om forældremyndighed og samvær.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at det er noget, der kan gøre meget ondt i én, at opleve sager, hvor man ved fogedens hjælp skal prøve at få udleveret et barn.
Det er dårligt, men det er også dårligt, hvis et barn skal miste kontakten med den ene forælder, fordi den anden blokerer for samværet, og derfor er jeg faktisk utrolig ked af at høre fra justitsministeren her i dag, at Retsplejerådet ikke har tid, for vi ville meget gerne have bakket op bag det forslag.
Det forekommer os utrolig svært at finde svaret, men kunne man ad den vej have fundet en løsning, der var bare lidt bedre - gerne meget bedre, men bare lidt bedre - ville vi også have været parat til det.
Det er ubehageligt at skulle bruge tvangsbøder og magtanvendelse, og jeg ved ikke, om vi kan finde en anden løsning.
Men jeg synes i hvert fald, vi skal prøve, hvis Retsplejerådet ikke kan gribe ind.
Vi er meget åbne over for det. Begge forslagsstillere er inde på spørgsmålet om bedre at sikre, at barnet bliver hørt, og at det får en mere fremtrædende rolle, som intentionen er i børnekonventionen. Jeg er meget enig i, at det kun kan blive bedre, for der er for mange situationer, hvor barnet ikke bliver hørt.
Det kan godt være, at man, som SF foreslår, via omvendt bevisbyrde kan flytte lidt, og vi vil gerne prøve det, hvis det kan flytte noget.
Det er vigtigt, at barnet bliver hørt,
men jeg vil til gengæld godt sige, at vi måske er lidt tvivlende over for, om det er rigtigt at sige, at det kan være en egentlig ugyldighedsgrund.
Jeg er bange for, at hvis ikke barnet er blevet hørt, kunne konsekvensen blive, at det skulle være nok til, at en aftale ikke kan overholdes.
For os er det afgørende, at barnet i højere grad bliver hørt, og ikke mindst - vi har været lidt inde på det tidligere i dag under debatten - er det f.eks. afgørende for os, at når der er tale om børn af en vis alder, kan det ikke være rigtigt, at man ikke vil respektere barnets mulighed for selv at kunne tage stilling.
Jeg tror nemlig, de fleste af os rent faktisk har været i nogle typiske situationer, hvor vi har oplevet børn, der stod og skulle vælge mellem at deltage i et eller andet familiearrangement eller i noget fritidsliv. De har nogle ønsker om, hvad de gerne vil deltage i, og vi skal også i denne sammenhæng prøve, om vi kan hjælpe med til at give børnene mulighed for selv at kunne få indflydelse og få mulighed for at vælge mellem samvær eller f.eks. fritidsaktiviteter eller andet, de gerne vil deltage i.
Lad os kigge på det.
Man lægger i både lovforslag nr. L 115 og beslutningsforslag nr. B 61 op til, at barnet skal have mulighed for at have en uvildig voksenperson med; en person, som barnet har tillid til, og som kan bistå barnet og udtale sig på barnets vegne.
Det er faktisk en tanke, vi gennem mange år har talt for i Socialdemokratiet.
I modsætning til, hvad vi hørte ministeren sige, har vi været optaget af det, fordi vi tror, det vil betyde noget for barnet at have en uvildig person med. Det kan være i samværfastsættelsessammenhænge, det kan være i spørgsmålet om, hvor barnet kan bo, og jeg mener egentlig også, det ville være godt i forbindelse med fastslåen af forældremyndigheden.
Jeg tror, og vi tror, det er af betydning for barnet at have en uvildig person til at kunne tale sin sag.
Såvel SF som Kristeligt Folkeparti lægger op til, at man i højere grad skal prøve at få de sociale myndigheder ind i sagerne.
Vi er enige, vi har diskuteret det mange gange, og jeg er meget spændt på at se, hvordan vi med de forsøgsprojekter, der er i gang, kan få det til at køre i en langt videre og langt bedre udstrækning.
Men jeg vil godt sige, at til gengæld er vi ikke bare betænkelige, men heller ikke enige med Kristeligt Folkeparti, som giver udtryk for, at de sociale myndigheder på den ene side skal kunne afgøre og omgøre samvær, når statsamtet samtidig fastsætter samvær.
Det synes vi er noget rod.
Vi er nødt til at have én instans, der fastsætter samvær, men vi er hundrede procent enige med begge forslagsstillere om nødvendigheden af, at der skal være bedre samarbejdsrelationer mellem de sociale myndigheder og statsamteterne.
Det var vi også enige i, da vi diskuterede det i 1996.
Vi har også diskuteret det meget senere, og lad os komme videre ad den vej.
Så rejser Kristeligt Folkeparti spørgsmålet om retten til at søge om samvær, når der ikke har været kontakt med barnet de sidste 3 år.
Jeg vil godt sige, at det virker så nemt at sige, at det er rigtigt.
Men jeg tror også, at vi alle sammen kan kende og har oplevet situationer, hvor det ville være forkert, og derfor vil jeg sige: Vi er optaget af at se, hvor stor forskellen egentlig er mellem det, vi har i dag i lovteksten, og det, Kristeligt Folkeparti lægger op til.
Udgangspunktet er, at hensynet til barnet skal gå forrest, og at der skal ses på, om der er behov for at ændre, men jeg har egentlig svært ved at se, hvor der er forskel mellem det, vi har nu, og det, Kristeligt Folkeparti siger.
Tilsvarende når vi taler om misligholdelse af en samværsaftale: Jeg kan ikke forstå, hvad det er, Kristeligt Folkeparti lægger op til, for
hvis man følger regelsættet, som det er i dag, burde det netop ikke kunne ske.
Kort og godt: Det, jeg prøver at give udtryk for, er, at vi er utrolig positive over for i det samarbejde med partierne herinde, som der er tradition for, at få drøftet, hvor vi kan ændre, så hensynet til barnet bedre kommer til sin ret, end tilfældet er i dag.