Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2002-11-18:
Forliget om arbejdsmarkedspolitikken, der fejlagtigt er blevet kaldt »Flere i arbejde«, er fyldt med forringelser for de arbejdsløse og er tømt for visioner om, hvordan vi faktisk får et arbejdsmarked, der står til rådighed for de arbejdsløse.
Det er flere gange i denne debat i dag kommet frem, at man blandt forligsparterne mener, at det er den arbejdsløses egen skyld, at vedkommende er arbejdsløs.
I dag ved vi, det er sådan, at hvis man siger nej til et tilbud om arbejde, når man er arbejdsløs, fjernes ens kontanthjælp, og det vil sige, at det ikke er muligt i dagens Danmark og har ikke været det i årevis at sige nej til et arbejde og dermed blive siddende på kontanthjælp eller dagpenge resten af sine dage.
Det er ikke muligt i dagens Danmark.
Så det er altså ikke et spørgsmål om, at vi har en stor mængde af arbejdsløse i Danmark, som ganske simpelt er for dovne til at tage et arbejde.
Sammenligner man med f.eks. 1920'ernes Danmark, som jeg har været inde på tidligere, jamen så var der i 1920'ernes Danmark ikke nogen sociale ydelser, ikke nogen sagsbehandlere; ikke desto mindre var der arbejdsløshed.
Hvordan forklarer man dét, hvis man mener, at det er den arbejdsløses egen skyld, og at det at øge forskellen på overførselsindkomst og lønindkomst vil afskaffe arbejdsløsheden?
Det afskaffede ikke arbejdsløsheden dengang, det gør det heller ikke i dag.
Det gør det ikke i USA, hvor man har den model, som man begynder at bevæge sig hen imod med et større gab mellem overførselsindkomst og lønindkomst.
Formålet med det her forlig, som det hedder på økonomdansk, er også at øge udbuddet af arbejdskraft.
Så hvis bare jobbene eksisterede, var det da til at forstå.
Hvis det handlede om krav til arbejdsløse om at stå til rådighed for
ordinært arbejde
kunne man da finde en eller anden mening med galskaben.
Hvem er det, der i dag har ansvaret for den manglende rummelighed?
Hvem er det, der kun meget sjældent vil ansætte f.eks. ældre arbejdsløse?
Hvem er det, der har ansvaret for nedslidningen og udstødningen på arbejdsmarkedet på grund af et dårligt arbejdsmiljø?
Og hvem er det, der har ansvaret for den mangelfulde efter- og videreuddannelse af de ansatte og mangelen på praktikpladser til de unge?
Forringelserne for de arbejdsløse er så mange og omfattende i de tre lovforslag, vi her behandler, at det er komplet umuligt at komme hele vejen rundt i løbet af 10 minutter.
Men jeg vil forsøge at fremhæve nogle af de mest markante.
For det første forslaget om den aktive arbejdsmarkedspolitik: Her er der generelt tale om et besparelsesforslag, hvor besparelserne består i færre penge til uddannelse og i nedsatte ydelser til arbejdsløse i offentlig jobtræning.
For aktiverede i offentlig jobtræning bliver udgangspunktet for timeomregning nu den individuelle dagpengesats, hvor det tidligere var maks. dagpenge.
I forlængelse af dette vil jeg benytte lejligheden til at spørge ministeren, hvordan følgende citat fra bemærkningerne skal forstås: »Det indgår i aftalen, at der skal ske en harmonisering af ydelserne, således at ydelsen, uanset om den ledige er i aktivering eller ej, vil være individuelle dagpenge.«
Og så skal jeg spørge, om det også gælder for folk i f.eks. privat jobtræning.
Så er vi så fremme ved den del af arbejdsmarkedsforliget, der koldt og kynisk indeholder lavere ydelser for kontanthjælpsmodtagere.
Tusinder af mennesker vil blive tvunget til at leve for mindre end det, Forbrugerinformationen betegner som basisleveniveau i Danmark.
Vi taler om en nedsættelse af ydelsen for ægtepar, hvor begge er på kontanthjælp eller introduktionsydelse, eller hvor den ene er på kontanthjælp og ægtefællen på starthjælp, indtroduktionsydelse, førtidspension eller folkepension, med 500 kr. efter 6 måneders ledighed - 500 kr. pr. person.
Det vil altså sige, at 1.000 kr. skal denne her familie gå ned om måneden.
I bemærkningerne til lovforslaget er det fremhævet, at ydelsesnedsættelsen skal ses i sammenhæng med forhøjelse af beskæftigelsesfradraget til 28 kr. pr. udført arbejdstime.
Men for det første er det jo lettere sagt end gjort bare at få et arbejde i 5-10 timer om ugen, som ville modvirke ydelsesnedsættelsen.
Det fremgår også af forslaget, at man kun regner med, at 2.000-3.000 af de 35.000 mennesker, som får 1.000 kr. mindre om måneden, faktisk vil få arbejde.
De øvrige bliver altså efterladt med en indkomst på under basisleveniveau, og ikke engang regeringen tror på, at de har mulighed for at finde et arbejde.
Det må man sige er under mindstelønnen.
Også stramningerne af sanktionerne over for kontanthjælpsmodtagere, som ikke makker ret i aktiveringssystemet, virker som ren straffeforanstaltning.
Der vil også blive tale om en dobbelt straf for ægtepar; hvis den ene ægtefælle bliver udsat for en sanktion, bliver den anden ægtefælle det også.
Ja, det skal sørme nok hjælpe på deres sociale situation.
For kontanthjælpsmodtagere i individuel jobtræning forsvinder det nuværende beskæftigelsestillæg på 11,50 kr. i timen.
I forvejen er det en hån mod det arbejde, som mange kontanthjælpsmodtagere faktisk yder i individuel jobtræning, at de ikke får en ordentlig løn for deres arbejde, men kun 11,50 kr. i timen.
Men nu skal de så åbenbart overhovedet ikke have noget ud af det, men arbejde gratis.
Endelig skal det med, at man øjensynlig via bekendtgørelse vil gennemføre det generelle loft over ydelser, som er indeholdt i forliget, og det vil ramme kontanthjælpsmodtagere med høje bolig- og forsørgelsesudgifter, endnu et forslag, som vil ramme økonomisk dårligt stillede og gøre dem endnu mere isolerede i forhold til arbejdsmarkedet og til et rimeligt socialt liv.
Så er vi fremme ved den foreløbig sidste del af det asociale arbejdsmarkedsforlig.
Her vil jeg først bemærke, at forslaget ophæver reglen om timeforbrug af dagpengeretten under de første 12 måneders arbejdsløshed, så f.eks. en enkelt dags arbejdsløshed i løbet af en uge betyder en hel uges forbrug af dagpengeretten, et forslag, som vil ramme store grupper af løsarbejdere og vikaransatte ifølge de oplysninger, vi har fået fra a-kasser, der organiserer løsarbejdere og vikaransatte.
Jeg håber, at udvalgsarbejdet kan gøre dette klart, og at ministeren og forligspartierne er parate til at rette forslaget på det her punkt.
Vi vil i hvert fald stille et ændringsforslag, som kan rette op på den forringelse for grupper af løst ansatte.
En anden forringelse sker for dimittenderne, som nu skal vente et halvt år efter endt uddannelse, før de kan opnå ret til maks. dagpenge, hvor de tidligere skulle have blot 12 ugers arbejde.
Med hensyn til rådighedsreglerne kan vi bare konstatere, at det er lykkedes at stramme skruen endnu en tand, selv om man skulle tro, det ikke var muligt.
Oven i hatten skal den statslige kontrol gennem Arbejdsdirektoratet nu udvides til at omfatte alle rådighedssager, hvor a-kasserne ikke idømmer en sanktion, et bureaukrati, som fratager a-kasserne mulighederne for individuelle skøn, selv om alle og enhver ved, at a-kasserne kender deres medlemmer bedre end diverse offentlige myndigheder.
Her vil jeg så indskyde en positiv bemærkning, nemlig hvad angår sanktionerne ved såkaldt selvforskyldt ledighed.
Ikke mindst den gamle førstegangssanktion over for folk i aktivperioden har vi bokset med den gamle regering om i årevis, og denne sanktion er nu fjernet til fordel for en førstegangssanktion for alle på 3 ugers karantæne.
Hurra for det, men pinligt for Socialdemokraterne, at det er en borgerlig regering, der skal til for at gennemføre det.
Jeg vil slutte af med at sige, at de tre forslag, vi behandler samlet her, alle handler om nedskæringer for de arbejdsløse.
Alt i alt handler det om mere end 700 mio. kr. om året, penge, som partierne for størstedelens vedkommende har øremærket til skattelettelser for folk i arbejde.
Forliget er altså ikke alene et angreb på de arbejdsløse, det er også rendyrket omfordeling fra de fattigste til dem, der har lidt mere.
Det kan næppe undre, at Enhedslisten vil stemme imod alle tre forslag.
Jeg tror, at dér, hvor filmen knækker i denne her debat, er, at det er én ting at tale om det problem, som vi er enige om der har været i den foregående lovgivning, og som Enhedslisten derfor i mange år har stillet forslag om skulle ændres, nemlig at ægtefællers penge modregnes, og dermed skulle man op og tjene en meget høj løn, for at det kunne betale sig for den ene part at komme i arbejde.
Det er jo noget andet.
Det bliver vurderet, at 2.000-3.000 af de ægtepar, hvor begge parter er på kontanthjælp, vil gå ud og få et deltidsarbejde, hvor det bliver relevant at få ydelserne, altså hvor deres antal kroner om måneden vil gå op.
Det vil sige, at de resterende 27.000-28.000, som det her rammer, vil leve på en ydelse, som er ydelsen minus 1.000 kr.
Det, der er min pointe med det her, og det, der egentlig er mit spørgsmål, er: Hvis skyld er det, at der er arbejdsløshed?
For hvis det er sådan, at man kun får 2.000-3.000 ekstra sæt hænder, så har vi overhovedet ikke løst det demografiske problem med denne model.