Poul Henrik Hedeboe (SF), 2006-01-19:
SF's ordfører på området, hr. Thomas Krog, kan desværre ikke være her i aften.
Han har den ulempe, kan man sige, at han er familiefar med små børn, og pasningen svigtede, så han blev simpelt hen nødt til at tage hjem.
Det er rørende, men det er rigtigt, og derfor er jeg den, der oplæser, hvad han har skrevet, og tilføjer en lille smule.
For at starte med de pæne overordnede ord kan vi sige, at det, at familiepolitikken skal understøtte og udvikle familiernes rammevilkår, så de selv kan træffe deres valg og tage ansvaret for de valg, de træffer, er SF som udgangspunkt helt enig i.
I den familiepolitiske redegørelse er der også mange flotte ord om, hvordan det offentlige ikke skal overtage familiens forpligtelser, men være til stede og hjælpe i de tilfælde, hvor familiens egne ressourcer ikke slår til, og det kan vi også tilslutte os, for det er rigtige ord.
Synspunktet om, at det kun er hele mennesker, der kan leve op til de udfordringer, den globale konkurrence rummer, og at indsatsen derfor netop skal sigte mod at skabe og bevare hele mennesker helt fra barndommen som noget centralt i arbejdet for at udvikle det hele samfund, er en rigtig god indledning, og vi tror faktisk også, at de pæne ord er velmente.
Det lægger op til, at vi snart kommer til noget andet, for kigger vi lidt ud i virkeligheden, er der heldigvis mange familier, der har det godt, men der er også mange familier, der har brug for samfundets hjælp.
De har brug for vores hjælp, det er altså dem, vi skal rette vores opmærksomhed imod, og det vil jeg komme med nogle eksempler på.
Ordføreren, som altså passer børn derhjemme, har snakket med mennesker på krisecentre, og her er det sådan, at der er en stigende tilstrømning af kvinder i krise.
Der er en tilstrømning så stor, at mange bliver afvist, og det viser med al ønskelig tydelighed, at mange familier faktisk har brug for en langt bedre hjælp, end de får i dag, hvis de skal blive robuste familier.
Det er et område, som vi ikke bare kan lade ligge.
Ordføreren bor i Nordjylland og har oplevet en offentlig akutinstitution for familier i krise.
Den har i flere år kørt med 100 pct.s belægning, men den er blevet lukket for at spare penge, og det siger altså noget om, at der er et pres på kommunerne.
En anden offentlig døgninstitution, hvor udsatte familier kunne flytte samlet ind, og hvor de voksne kunne lære at drage omsorg for deres udsatte børn, er også blevet lukket, igen på grund af kortsigtede sparehensyn fra pressede kommuner, og det er et forfærdende billede af virkelighedens Danmark i år 2006.
Det er også en kendsgerning – nu er vi altså gået i gang med de områder, hvor det kniber – at der det seneste tiår er kommet flere børn pr. pædagog i vores børnehaver og vores skolefritidsordninger.
Det betyder ifølge pædagogerne selv, at de ikke magter og ikke har overskud til at sætte ind over for de børn, som har sociale problemer, og det betyder faktisk, at vi mister en gylden mulighed for at sætte tidligt ind med nyttig hjælp.
Det er virkeligheden, og så hjælper det ikke, at regeringen smykker sig med en nødvendig udbygning af antallet af pladser gennem de seneste år.
Selvfølgelig skal den nødvendige udbygning ske, men hvis det ikke er godt nok, er det bare ikke godt nok, og alle de, som til daglig kommer i en børnehave, ser ganske vist søde og engagerede pædagoger, men de har meget svært ved at skjule deres stress, for der skal simpelt hen løbes hurtigt.
Vi kan se, at der gives 2 mia. kr. til området.
Nu er det jo sådan med gaver, at somme tider kan man give gaver ved først at tage noget og give noget bagefter.
Så har man opnået at give noget, men hvis man har taget mere, end man giver, er det altså ikke gaver, der nytter noget som helst i virkelighedens verden, og sådan er det nok også her.
Ministerens begrundelse var, at der ikke er ekstra penge, altså 0 kr. til at forbedre uddannelsen for de pædagoger, som spiller en meget stor rolle i mange familiers hverdag.
Det siger desværre en hel del om sammenhængen eller mangelen på samme i regeringens politik.
Når det handler om at skabe sammenhæng mellem mange familiers stressede hverdag og selve familielivet, bliver redegørelsen over initiativer tynd.
Der skal nedsættes en kommission og fyldes op på reservebedsteforældreordningen.
Det giver ikke de stressede forældre bedre mulighed for at være sammen med og stimulere deres børn i hverdagen.
Det er på tide, også i virkelighedens verden, at der kommer noget fokus, der skifter fra ikke kun at være erhvervsorienteret, men som også handler om at styrke familiernes muligheder for at være familier.
Vi ser mennesker, der går ned med stress.
Der er f.eks. familiefædre, der kan blive udsat for piskesmæld, mødre, hvor ryg og skuldre ikke kan holde, når de skal gøre rent i takt 120 – og det er lidt for meget.
Så bliver de sygemeldt, og det tager nemt 2, 3, 4 år, før de er klar til at træde ind på arbejdsmarkedet igen.
Efter 52 uger kommer de sygemeldte på kontanthjælp.
Når ægtefællen arbejder, betyder det en indkomst på 0 kr.
Og hvad skal der så ske?
Jamen så skal huset sælges.
Problemerne med økonomien kan så kombineret med frustrationer over den kommunale sagsbehandling give psykiske problemer.
Når både det økonomiske og menneskelige overskud er væk, så ender vi – nu er det en rædselshistorie, ikke? – i skilsmisse med de konsekvenser, det har.
Og hvor er børnene henne i alt det her?
Hvor er hjælpen til de mennesker?
Det er en social deroute, og det er et skræmmebillede, men det er faktisk også dagens Danmark anno 2006.
En del af billedet er også det, vi havde før med kommunerne, som er økonomisk meget pressede, så pressede, at de i stigende omfang uberettiget stopper folks sygedagpenge.
Det bliver en stadig større opgave for familier med handicappede eller sindslidende børn at få de nødvendige hjælpemidler – ombygninger, køretøjer, hjælp i øvrigt – og det er familier, der i forvejen er hårdt pressede.
De skal så i stort omfang bruge tid på at kæmpe med det offentlige.
Det går ud over familien, og når det går ud over familien, så går det ud over børnene.
På ordførerens skrivebord ligger der en række enslydende sager om pasning af for tidligt fødte børn.
Lægelige eksperter anbefaler af forskellige grunde, at børnene bliver passet i hjemmet ud over den almindelige barsel.
Det kan ske ved, at forældrene bliver betalt for tabt arbejdsfortjeneste.
Kommunerne er pressede og siger af økonomiske hensyn nej.
De risikerer dermed at skade børnenes udvikling.
Det er også år 2006.
For de familier, der er tale om her, er det ikke vigtigt med skattelettelser på 10 og 20 mia. kr.
Det er simpelt hen vigtigt, at der er en ordentlig offentlig service, som fungerer.
Det er det, der er vigtigt, sådan at de også kan komme tilbage og være med i samfundet og ikke blive parkeret ude på samfundets sidespor.
Jeg tror, det bliver omkring her, jeg stopper.