Anne Baastrup (SF), 2006-05-30:
Jeg synes, det er godt, at vi nu får vedtaget de her ændringsforslag, som betyder, at den ambulante tvang ryger ud, for så kan vi se, at det lovforslag, der ligger tilbage, faktisk er et lovforslag, der tager hånd om de ting, som vi har diskuteret inden for psykiatrien, siden vi fik gennemført lovgivningen tilbage i 1997-98.
Det, der er det helt karakteristiske ved lovforslaget i øvrigt, er, at nogle af de ting, vi indførte dengang – koordineringsplaner og udskrivningsaftaler – nu i langt højere grad bliver tvungne for hospitalerne at gennemføre.
Det, vi også kan se, er, at hvor vi tidligere diskuterede, at god sygehuspsykiatri er, at man taler med folk, så skal man nu gøre det.
En lang række af de temaer, som kom op, dengang vi tilbage i 1997-98 lavede det oprindelige lovforslag, bliver nu i langt højere grad lovfæstet.
Det, der så må være projektet, er, at det så også gennemføres den her gang, og det fører mig over til gennembrudsprojektet.
Jeg synes simpelt hen, at det må være en skamplet for en lang række af de psykiatriske afdelinger, at det er nødvendigt, at man laver projekter af den her karakter, der er så simple.
Jeg var til Amtsrådsforeningens konference, hvor vi jo var rundt på de forskellige workshopper, og det, det jo drejede sig om, det generelle, var, at når man havde været udsat for tvang, skulle man have en snak om, hvad det var, der skete, hvad det var, der førte frem til den her tvang.
Så begynder vedkommende langsomt at få erkendelsen af sin egen sygdomsfase, sit eget sygdomsforløb, og så behøver man ikke at bruge tvang.
Det er jo det, der skal til.
Vi skal simpelt hen i virkeligheden have psykiatrien i gang med at gøre det, som man inden for særforsorgen gjorde tilbage i 1980, nemlig hele tiden at tænke de socialpædagogiske metoder ind, hele tiden prøve at tænke, hvordan vi involverer det enkelte menneskes ressourcer, således at det enkelte menneske kan udvikle sin egen sygdomserkendelse på en sådan måde, at man ikke behøver at bruge tvang.
Det er jo det, der må være vores alle sammens projekt, og derfor er det en rigtig, rigtig dårlig idé, at vi, samtidig med at vi får indskrevet en lang række af de der samtalekrav i loven, åbner for at få nogle nye tvangsmekanismer, for vi ved jo, at regionerne kommer til at fattes penge, vi ved jo, at de pårørende til sindslidende har meget svært ved at opnå den der store folkelige bevægelse, som sikrer, at der også kommer penge til psykiatrien.
Det er de somatiske hospitaler, der i langt højere grad scorer kassen.
Derfor er det vigtigt, at vi ikke placerer det psykiatriske personale og de psykiatriske overlæger i en position, hvor de ikke har andre ting at gøre end at gå i gang med ambulant tvang, fordi der ikke er hospitalssenge, fordi der ikke er det fornødne personale, fordi der ikke er den fornødne omsorg.
Så skal vi i øvrigt i gang med at snakke om: Hvad gør vi, når nu regionerne skal finde ud af, hvordan de skal få implementeret hele psykiatrien, hvordan de skal få et samarbejde med kommunerne?
Der vil jeg foreslå, at vi til efteråret får en forespørgselsdebat, hvor vi sætter fokus på, hvor vi synes psykiatrien skal gå hen med regionerne og i samspillet med kommunerne, således at vi, når regioner og kommuner i fællesskab skal finde ud af, hvor går de hen, kan få nogle pejlemærker herfra.
Det tror jeg vil være visions- og fremtidssikrende.