Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-11-28:
De lovforslag, vi behandler her, er jo i virkeligheden udtryk for en forfærdelig pinlig sag for beskæftigelsesministeren.
For hvad er egentlig baggrunden?
Baggrunden er, at der er vedtaget en lov om ansættelsesbeviser.
Den lov giver klart beskæftigelsesministeren en mulighed for i samarbejde med arbejdsmarkedets parter, LO på den ene side, Dansk Arbejdsgiverforening på den anden side og de andre arbejdsmarkedsparter, at fastsætte et godtgørelsesniveau – og det har man gjort.
Nogle ville have lidt større godtgørelser, og nogle ville have lidt mindre, men som man gør i det her forhandlingssystem, så lander man på et resultat.
Det var under den tidligere arbejdsminister.
Så kom den nye beskæftigelsesminister til, og så prikkede hans venner i Dansk Arbejdsgiverforening ham på skulderen og sagde: Vi synes, godtgørelsesniveauet er for højt.
Det, der er katastrofen, er, at beskæftigelsesministeren højt og flot ser bort fra loven og lader være med at tage en forhandling med arbejdsmarkedets parter, men derimod ændrer bekendtgørelsen på baggrund af, hvad Dansk Arbejdsgiverforening mener.
Det kan man jo sige ikke er så unaturligt, når man tænker på, hvad det er, der er beskæftigelsesministerens almindelige indgang til forholdene på arbejdsmarkedet, nemlig at forgylde arbejdsgiverne og tage penge fra de ansatte og de arbejdsløse osv.
Nu var det bare så uheldigt, at Højesteret underkendte det, beskæftigelsesministeren havde gjort, og så skulle man tro, at den historie var slut.
Men nej, vi har en beskæftigelsesminister, som jo altid, hvis ikke han kan få sin vilje på den ene måde, kan bruge sit flertal her i Folketinget til at få noget gennemtrumfet på tværs af, hvad det var, der var intentionerne i lovgivningen oprindelig.
Jeg har det sådan, at på nogle punkter – i hvert fald når vi f.eks. snakker om børneopdragelse – går jeg ind for det princip, der hedder frihed under ansvar.
Hvis ikke man lever op til det ansvar, man har, med den frihed, man har fået, så må der selvfølgelig gøres noget, så kan man selvfølgelig ikke bevare den frihed.
Det er lige præcis det, der er sket i den her sag.
Vi har en minister, der har frihed under ansvar til at fastsætte et godtgørelsesniveau på nogle bestemte præmisser.
Beskæftigelsesministeren har overtrådt reglen for frihed under ansvar, og derfor bliver vi nødt til at sætte beskæftigelsesministeren under administration og sørge for, at det, der oprindelig blev vedtaget i et samarbejde mellem arbejdsmarkedets parter og den daværende arbejdsminister efter en forhandling, er det, der bliver gældende i dansk lovgivning.
Bemyndigelsen har ministeren ikke formået at administrere, så den overholdt lovgivningen.
Derfor er det nødvendigt, at vi i dag vedtager en lov, som fratager ministeren den bemyndigelse, og derfor er det nødvendigt, at vi vedtager en lov, som baserer sig på det samarbejde mellem arbejdsmarkedets parter, som var baggrund for den oprindelige bekendtgørelse, og som fastlagde det godtgørelsesniveau, der er gældende i dag.
Der har fra nogle sider været rejst en påstand om, at der er et urimelig højt godtgørelsesniveau – urimelig højt.
Tænk, at en arbejdsgiver, som overtræder lovgivningen, skal af med 5.000 kr. i godtgørelse!
Det er et beløb, der er under halvdelen af, hvad en arbejdsløs skal betale for selv den mindste overtrædelse af en fuldstændig snæver og stram lovgivning.
Det koster mere end dobbelt så meget for en arbejdsløs.
Jeg mener, at det godtgørelsesniveau, vi har i dag, ikke er for højt, måske snarere for lavt, men det er i hvert fald baseret på den aftale, der blev indgået mellem arbejdsmarkedets parter.
Derfor skal vi bevare det, og derfor støtter Enhedslisten Socialdemokraternes forslag om at bevare godtgørelsesniveauet, som det er i dag.
Og vi stemmer imod beskæftigelsesministerens forsøg på at tækkes vennerne i Dansk Arbejdsgiverforening.