Helge Adam Møller (KF), 2004-10-28:
Det har ligesom sidste gang og forrige gang og gangen før forrige gang været en spændende debat og også en relevant debat, synes jeg, og den føres også stort set sådan, at vi faktisk lytter til hinanden og debatterer med hinanden og ikke skændes, som det jo indimellem kan hænde i forbindelse med andre lovforslag, og det er jeg selvfølgelig glad for.
Men så kan jeg ikke lade være med at sige, at så kan vi jo alle gribe i det, der står os nærmest, vores egen barm, og sige, at det jo selvfølgelig også er, fordi vi i Retsudvalget som i så mange andre udvalg stiller tusindvis af spørgsmål, hvoraf halvdelen er inderligt overflødige – det er så min bemærkning – og at vi indkalder ministre til samråd indimellem tre eller fire gange om ugen.
Tænk, om vi i dag i stedet for at behandle de her to forslag, som er næsten identiske med de forslag, vi også behandlede sidste år og også dengang brugte 3 timer på, kunne have sat os rundt om bordet og snakket om, hvor vi var enige, hvor vi var uenige, og om vi kunne snakke os frem til en enighed.
Så min indledende bemærkning er, at jeg er klar, den konservative folketingsgruppe er klar til at komme, hvis ministeren på et tidspunkt vil tage initiativ til at indkalde ordførerne; eller hvis vi i Retsudvalget starter med at sætte os ned, så kommer vi meget gerne, og jeg tror i og for sig, at vi kunne nå en del længere end bare ved debatterne her.
Men de flytter jo alligevel noget, fordi vi lytter til hinanden, det er da min fornemmelse.
Jeg vil starte med at sige i min egentlige ordførertale, at hvis jeg bare sad og læste de her to forslag, L 36 fra Socialistisk Folkeparti og B 4 fra Kristendemokraterne, og lige læste overskrifterne, så ville jeg sige: Ja, dem stemmer vi for –
alle 16 i den konservative folketingsgruppe.
For det ene hedder jo, som der står i parentes, »Forbedring af barnets rettigheder«, og det andet hedder »Forslag til folketingsbeslutning om sikring af hensynet til barnets bedste i forbindelse med forældremyndigheds- og samværssager«.
Og hvem vil ikke godt gøre det endnu bedre, sikre barnets rettigheder, skabe endnu bedre muligheder i forbindelse med forældremyndigheds- og samværssager?
Det vil vi jo alle sammen.
Det er jo det positive, og det synes jeg vi skal hæfte os lidt ved; vel kan der være partipolitiske nuancer, men de er jo i virkeligheden ikke vanvittig store.
Det er så midlerne, vi indimellem er lidt uenige i.
Der er ganske mange andre politiske spørgsmål, hvor vi også er rivende uenige om målet, f.eks. inden for skattepolitikken: Er det topskat, mellemskat eller bundskat?
Og hvis man starter med at have hver sin af de tre muligheder dér, så er det svært at finde et kompromis.
Her er vi alle enige om målet, så jeg synes, at vi skal prøve i den folketingssamling, som lige er startet, at se, om ikke vi kan etablere den rundbordssnak, eller hvad vi ellers kalder det, og se at komme et spadestik dybere.
Så vil jeg sige, at når jeg læser videre end overskrifterne på de to forslag, kan jeg jo se – og det sagde jeg også sidst – at selvfølgelig er både SF og Kristendemokraterne akkurat lige så optaget som alle andre, alle øvrige seks partier, af, om vi kan gøre det her lidt bedre, men de erkender også, at det er svært.
For det er ufattelig svært at lovgive på en sådan måde, at loven ikke kan misbruges.
Man har typisk nogle forældre, som engang har holdt af hinanden og elsket hinanden og giftet sig med hinanden eller boet sammen med hinanden, og som nu er gået fra hinanden, og hvor der er enkelte af disse forældre, der bruger deres uoverensstemmelse til at slå den anden oven i hovedet ved hjælp af det eller de børn, de har.
Det er meget svært at lovgive.
Lad mig så komme med et par enkelte kommentarer til nogle af forslagene.
Jeg kan ikke nå alle sammen selv på 10 minutter, men jeg vil komme med et par kommentarer først til SF's forslag.
Lad mig starte med at sige, at udgangspunktet i dag jo er sådan – det er § 16 i loven – at det er bedst, at et barn har samvær med begge sine forældre.
Det er jeg grundlæggende enig i.
Det er i langt de fleste tilfælde det bedste for barnet, medmindre den ene eller den anden forælder misbruger det samvær og ikke sørger for, at barnet får et ordentligt samvær.
SF vil så lave om på eller justere, således at det nærmest er samværsforælderen – altså den, der ikke har barnet til daglig, men eksempelvis har det hver 14. dag – der ligesom skal bevise, at det samvær, man har der hver anden weekend, skal være særlig godt for barnet.
Det tror jeg faktisk ikke altid er let at bevise, specielt når nogle mennesker, der er mindre veltalende end andre, er oppe og skal forklare de sociale myndigheder og andre, at det her samvær, de har med deres søn eller datter hver 14. dag, er virkelig godt og positivt for barnet.
Så derved mener jeg, vi har den sikkerhed, der skal til på det område.
Så er det næste delelement et forslag om, at ethvert barn – et 8-årigt, 10-årigt eller et 12-årigt barn – skal kunne kræve eller forlange, at statsamtet tager stilling til det samvær, som dets forældre nu er blevet enige om.
Det er jeg altså lodret uenig i.
Hvis to forældre, som er skilt, er enige, både manden og kvinden, om, at det her er bedst for deres søn og deres datter, at de har aftalt det, og det virker, så synes jeg ikke, at lille Johanne eller Helge Adam skal have mulighed for at henvende sig til statsamtet og sige
: Det, far og mor er enige om, og det, at jeg er hos far hver 14. dag og ellers hos mor, vil jeg godt have lavet om.
Hvis man fulgte SF's forslag, ville det jo være naturligt at sige, at så skal det selvfølgelig også gælde alle andre børn.
Jeg tror da, at i mange af de ægteskaber, der holder, og som der trods alt er et flertal af, hvor man har en søn eller en datter, og hvor man eksempelvis i sommerferien på de 7 uger siger, at der skal du en uge op og besøge bedstemor og bedstefar i Holstebro, siger sønnen på 12 år: Det gider jeg søreme ikke.
Jeg vil hellere ud at spille fodbold med gutterne.
Så siger far og mor: Jamen det har vi altså bestemt, og det vil bedstemor og bedstefar gerne, og det skal du.
Skulle den søn så også have mulighed for at ringe til statsamtet og sige, at det vil han ikke, og så skulle statsamtet behandle sagen?
Det er jo nøjagtig det samme tilfælde, for der er to forældre, der er enige.
Der synes jeg i virkeligheden, at man næsten gør barnet til en voksen og prøver på at give barnet ansvar for noget, det ikke har.
Det tror jeg næsten er det værste man kan gøre for børn.
Børn skal have lov til at protestere og brokke sig og beklage sig og klage og komme med konstruktive forslag, men de skal også vide, at de i sidste instans er børn, og det vil sige, at de har nogle forældre, der i sidste instans træffer afgørelsen, så der er nogle faste rammer.
Der skal være, for at citere hvad jeg tidligere har sagt, det bedste i ethvert barns opdragelse.
Det er de tre konservative k'er: krav, konsekvens og kærlighed – og mest af det sidste.
Jeg mener ikke, man viser barnet kærlighed ved at lade det kunne klage til et statsamt om noget, som begge forældre er fuldstændig enige om, og som er godt for barnet.
Det sidste i SF's forslag er jeg så helt enig i.
Det er det med, at der bliver mulighed for at snakke med barnet, tale med barnet og høre barnet også under 12-års-grænsen.
Det er jeg meget glad for at socialministeren tog imod og nedsætter et – håber jeg – hurtigtarbejdende udvalg, der kan komme med noget om, hvordan vi klarer det.
Nu er tiden ved at løbe.
Med hensyn til Kristendemokraternes forslag kan jeg kun så nå et punkt.
Det er jeg ked af, men lad mig lige tage det.
Det er nr. 6.
Det er om, at forældre med fællesbørn under 16 år altid skal tage imod et mæglingstilbud.
Jeg synes, det er godt i masser af tilfælde, at man forsøger at gå til mægling og se, om man ikke kan blive enige om noget.
Men hvis to voksne mennesker er hundrede procent enige, eller den ene ikke vil til mægling, så tror jeg, vi igen skader forholdet og vedkommendes indstilling, hvis han eller hun bliver tvunget op til en mægling, som vedkommende har sagt at vedkommende ikke vil.
Så der mener jeg altså i virkeligheden, at vi gør barnet en bjørnetjeneste, og bjørnetjeneste betyder altså ikke, som mange unge tror, en god tjeneste.
Det betyder det modsatte, det gør barnet en dårlig tjeneste, så derfor er jeg ikke enig i det.
Så er tiden desværre udløbet.