Jørn Jespersen (SF), 2001-05-28:
Som jeg allerede har forsøgt at antyde i tidligere spørgsmål, så betyder den diskussion om at fremme miljøhensynet i handelsaftalerne tre ting.
For det første: WTO-reglerne bør respektere og anerkende internationale miljøaftaler.
Det skal meget gerne ske på den måde, at man siger, at miljøaftalerne har forrang, sådan at det, hvis der er en konflikt, er miljøaftalerne, der gælder.
For det andet: Forsigtighedsprincippet bliver skrevet ind i WTO-reglerne.
Og for det tredje: Man finder en måde at håndtere miljømærkningsordninger på evt. med gensidig anerkendelse mellem forskellige i forskellige regioner.
Det er dét, som Danmark skal arbejde for, og det har jeg fuld tillid til at den nuværende regering gør, for jeg har oplevet i praksis, at man gør alt, hvad man kan for at fremme de tre ting.
Det, der bare er problemet, er, at man jo aldrig forud for forhandlingerne kan garantere, at man når det i første omgang og fuldt ud.
Hr. Søren Kolstrup ville også vide, hvis han begyndte at interessere sig for internationale aftaler, at man aldrig kan være sikker på at nå alle sine mål.
Men det ville jo hjælpe, hvis Enhedslisten også bakkede op om det, for så fik vi den ekstra styrke bag.
Det er jo rigtigt, som det blev nævnt, at det er et meget ambitiøst projekt, regeringen lægger op til her at sætte sig i spidsen for via sit formandskab og via EU, nemlig at få indgået en global aftale, A Global Deal,
i Johannesburg.
Denne bekendelse til et politisk lederskab synes jeg er helt afgørende at notere sig, og hvis det lykkes at lave en aftale af den karakter, der her er lagt op til, eller noget der ligner, vil det jo være noget, der virkelig får historisk betydning for bæredygtig udvikling på hele kloden.
Jeg synes, det er meget afgørende, at vi beskæftiger os lidt med, hvad det egentlig er, der er det principielle indhold i sådan en global aftale.
Sådan som jeg ser det, og det, som vi fra SF's side lægger i det, er en helt ny tilgang til det globale samarbejde, hvor vi jo må erkende, at der har været en alt for omfattende tendens til, at landene i internationale forhandlinger kom med deres egne snævre og kortsigtede nationale interesser og søgte at fremme dem.
Det var derfor, at det brød sammen i Seattle, og det var derfor, at forskellige miljøkonventioner var så svære at indgå, tag bare Kyoto som eksempel.
Det har været en generel tendens, at man i udenrigspolitikken fokuserer på sine egne interesser og derfor har meget svært ved at lave en fælles løsning.
Det, der nu er lagt op til med en global aftale, er
at forsøge at se på helheden og på fællesskabets interesser og optimere det samlede udbytte af en aftale med henblik på, at alle bliver rigere i bred forstand af den.
Man kan jo spørge om, hvor det lederskab skulle komme fra, hvis det ikke er fra EU, forhåbentlig med Danmark i spidsen.
Det er i hvert fald helt tydeligt, at for nuværende kommer det ikke fra USA, som ellers på mange måder havde mulighederne for det i kraft af sin styrke og rigdom.
Derfor er konklusionen vel, at der kun er ét sted, sådan et politisk lederskab kan komme fra, og hvor man har overskuddet til at udforme principperne, der ligger til grund for den proces, der kan føre frem til en global aftale.
Det er EU, der har muligheden for at gøre det.
Hvad er det så, vi kan få ud af sådan en global aftale?
Ja, for det første er det forhåbentlig, at de rige lande langt om længe viser en reel solidaritet med de fattige lande i verden.
Det er sådan den idealistiske del af det, kunne man sige.
Men vi har jo også ganske kontante interesser i, at der bliver indgået en global aftale.
Man kan ikke forestille sig en sikker verden på lang sigt med så stor forskel mellem rige og fattige, som vi har i øjeblikket.
Det er en bombe under verdensfreden og under stabiliteten i verden med den markante forskel på rig og fattig, som vi har i dag.
Derfor er det i virkeligheden den mest aktive form for sikkerhedspolitik, vi kan føre, at skabe en aftale, som sikrer udvikling og bæredygtigt miljø i hele verden.
Vi har også en langsigtet interesse i en fælles velstand, fordi det jo på det økonomiske område er en fordel
at have samarbejdspartnere, som man kan handle med, som kan producere varer, vi kan aftage, og som har købekraft til at aftage vores varer. Endelig må vi jo konstatere, at på miljøområdet er vi i det sammen.
Der har vi et fælles problem.
Vi sikrer kun et bæredygtigt miljø, hvis vi får involveret alle lande i hele verden, fordi problemerne i den grad er grænseoverskridende i dag.
Så altså både af solidaritetsmæssige grunde og fordi det langsigtet set er i vores egen interesse, har vi brug for en markant, stærk aftale, A Global Deal. Det, der ligger i princippet om sådan en aftale, er jo noget for noget.
Det er, at alle parter må give noget for at vinde det store fremskridt i fællesskab.
Det, som vi fra de rige landes side må give til ulandene, er for det første
en reel markedsadgang.
Der er flere ordførere, der i dag har sagt, at man har støttet EU's initiativ over for de mindst udviklede lande, og det er godt.
Men vi skal jo lægge mærke til, at det ikke er gjort med det. For det første taler vi ikke kun om markedsadgang for de mindst udviklede lande, men også for de øvrige udviklingslande, for der skal jo også være noget i aftalen for dem.
Der må man konstatere, at den måde, hvorpå vores markeder i de rige OECD-lande er blevet åbnet for de øvrige udviklingslande, lader meget tilbage at ønske, og derfor er der også ganske stor muligheder for fremskridt på det område.
Det andet problem ved markedsåbninger er, at det ikke kun er et spørgsmål om at fjerne told og kvoter, men det er også at fjerne de mange tekniske handelshindringer, som reelt, selv om der ikke er told og kvoter, holder ulandenes varer ude.
Der er altså et skræmmende antal eksempler på, at udviklingslande, som er i stand til at producere ganske glimrende varer, og som kan eksportere dem til os eventuelt uden told og kvoter, alligevel ikke får adgang til vores markeder, fordi de støder ind i den ene barriere efter den anden.
Derfor må en del af en global aftale også være en målrettet og aktiv indsats for at fjerne de tekniske handelshindringer, som i virkelighedens verden holder udviklingslandenes varer ude fra vores markeder. Så er det helt afgørende, at vi holder fast i målsætningen om udviklingsbistand.
Der er blevet spurgt, om de lande, som ikke lever op til deres løfter om 0,7 pct. af BNI, er dårligere lande. Jeg vil gerne sige, at jeg synes, det er skammeligt, at et land som USA, et af verdens rigeste lande, i dag leverer 0,08 pct., altså næsten kun en tiendedel af det, som de har lovet i Rio.
USA svigter i den grad sine egne løfter på det her område.
Derfor synes jeg, at det ville være ekstremt kedeligt, hvis Danmark kom med det signal, at nu svigter vi også vores målsætninger på området og begynder at skære ned.
For det vil være et signal til andre lande om, at nu er der nogle lande, der ikke kan holde fast, og så vil man få de kræfter i andre lande, som svarer til Venstre og De Konservative, endnu mere på banen med ønske om yderligere at reducere deres udviklingsbistand.
Vi har også brug for yderligere gældsslettelse.
Det er brug for, at vi er kritisk opmærksomme over for HIPC-initiativet og holder øje med, om den gældsslettelse, landene rent faktisk modtager i HIPC, sætter dem i stand til at nå de internationalt fastsatte udviklingsmål til bekæmpelse af fattigdom.
Hvis ikke de bliver det, er der brug for en yderligere indsats enten ved at forbedre HIPC eller ved mere målrettet støtte oveni, sådan at de kan nå de anerkendte udviklingsmål.
Vi skal også være meget opmærksomme på, om de krav, der bliver stillet fra de finansielle institutioner, Verdensbanken og IMF, er reelt fattigdomsorienterede og prioriterer kvindeaspektet højt nok osv. og dermed giver mulighed for den ønskede udvikling, eller om de i virkeligheden, som de i hvert fald har været, er udtryk for en gammeldags nyliberal politik, der mere lægger op til privatisering end til bekæmpelse af fattigdom.
Vi har brug for at sikre en mere stabil og troværdig finansiering f.eks. af miljøkonventioner, og der tror jeg, at et af de elementer, der kunne være vigtigt i perioden op til mødet i Johannesburg, er et tilsagn om at øge bevillingerne til den såkaldte miljøfacilitet, til GEF'en, med et markant stort beløb, som rent faktisk lægger op til, at vi er parate til at foretage vores prioriteringer og finansiere den nødvendige udvikling og den nødvendige teknologioverførsel.
Til gengæld skal vi selvfølgelig have nogle ydelser fra ulandene i forhold til vores ønsker, og der er det klart, at der skal stilles krav til dem.
Jeg tror ikke, at der er nogen i det danske Folketing, der er uenig om det.
Vi vil ikke have, at vores penge bliver brugt til våbenkøb og konflikter.
Vi skal have bekæmpet korruption.
Vi skal have en mere lige fordelingspolitik i landene.
Vi skal have inddraget civilsamfundet osv.
Til gengæld skal vi også have styrket det internationale miljøsamarbejde, så der kommer mere styr på, hvem der har initiativret, og hvem der overvåger, at aftaler bliver overholdt, så der kommer passende sanktioner mod de lande, der ikke gør det.
Vi skal have inddraget miljøhensyn i handelspolitikken på en måde, som reelt gavner miljøet, og som ikke giver tekniske handelshindringer over for ulandene.
Det vil også kræve en del forhandling og sondering at få lavet sådan en mekanisme, som ulandene vil kunne acceptere som del i en samlet deal.
Endelig skal vi selvfølgelig have nogle aftaler om arbejdstagerrettigheder.
Ikke forstået på den måde, at vi skal stille krav om samme løn- og arbejdsvilkår i ulandene, som vi har, det siger sig selv.
Men helt grundlæggende rettigheder, der går på retten til at organisere sig og retten til at forhandle kollektivt, er det selvfølgelig afgørende at få ind, ikke mindst i lyset af de industrielle frizoner, som mange udviklingslande har oprettet, hvor der er tale om suspension af alle lovgivninger med hensyn til miljø- og arbejdstagerrettigheder, fritagelse for beskatning, mennesker, der lever under slavelignende vilkår.
Vi kan ikke acceptere den type af frizoner, samtidig med at vi skal øge vores bistand og øge vores samhandel.
Så alt i alt tak for et meget ambitiøst, gennemtænkt oplæg fra regeringens side og et tilsagn om, at vi i fællesskab skal arbejde for at realisere den ambitiøse målsætning, der er lagt op til.