Søren Søndergaard (EL), 2000-03-30:
Ja, det er jo sådan set meget interessant med den organisation, der hedder OSCE, for det er jo netop ikke en europæisk organisation, selv om den lægger hovedparten af sit arbejde i Europa.
Europarådet er en europæisk organisation, men OSCE er jo en organisation, der går over Atlanten, og som derfor er en organisation, som jo afspejler situationen ved slutningen af den kolde krig og efter den kolde krig.
Og det har selvfølgelig præget organisationens opgaver.
I den sammenhæng må vi sige, at OSCE har spillet og spiller en vigtig rolle omkring konfliktforebyggelse.
Den er demokratiopbyggende, men harmoniserer også det, man kan kalde forståelsen af menneskerettighedernes indhold og nødvendighed.
Altså alene det, at organisationen eksisterer, at der er møder, at der er løbende diskussioner, at der er valgobservationer, hvor man samler folk fra forskellige lande, er med til at harmonisere en forståelse af menneskerettighedernes indhold og nødvendighed. Og derfor er det også i Enhedslistens ånd, at man styrker organisationen som helhed.
Der kan, som i andre internationale organisationer, være nogle problemer i OSCE med dobbeltstandarder, det vil sige, at man har lettere ved at tage afstand fra ugerninger, der foregår nogle steder end andre steder.
F.eks. har det undret os længe, at Tyrkiet ikke i langt højere grad har været på dagsordenen i OSCE.
Man har konstateret en fantastisk mangel på vilje i OSCE til at tage afstand fra Tyrkiets overtrædelser af menneskerettighederne.
Det hænger måske især sammen med, at der netop er det transatlantiske argument og indhold, der gør, at man i høj grad kigger på det sikkerhedspolitiske aspekt defineret ud fra Vestens interesser.
Styrken i OSCE ligger, modsat i Europarådet, helt klart efter vores opfattelse i ministerdelen.
Det er den, der har fungeret udfarende, og det er interessant, synes vi, at konstatere, at den har været i stand til det, på trods af at man har en konsensusregel.
Der tales jo tit om, at man ikke kan nå noget ved hjælp af konsensus, men man har faktisk været i stand til at fungere på trods af, at man har kravet om konsensus i ministerdelen.
Det er klart, at vil man noget mere med OSCE, vil man udvikle OSCE, så kan det også godt være, at man bliver nødt til dér at lave nye principper, f.eks. konsensus minus én, eller andre måder, så et enkelt land ikke kan sætte sig imod beslutninger; men i hvert fald kan man konstatere, at det har fungeret.
Diskussionen i dag handler jo så bl.a. om en styrkelse af samarbejdet mellem ministerdelen, hvis styrke vi anerkender, og så den parlamentariske forsamling.
Og det er måske her, vi har et problem, for sådan et samarbejde er jo noget, man skal gøre sig fortjent til, og vi har helt klart den opfattelse, at den parlamentariske forsamling er det svage led i OSCE.
Der bliver gjort godt arbejde i den parlamentariske forsamling, især mellem møderne vil jeg sige.
Altså der er valgobservationer, som jeg nævnte, hvor parlamentarikere også deltager, og det er fint, og frem for alt giver organisationen og den måde, den fungerer på, nogle muligheder for en formand til, næsten på eget initiativ, vil jeg sige, at give organisationen en profil. Og dér konstaterer vi med glæde i Enhedslisten og vil meget gerne erkende, at den formand, vi har haft i den sidste periode, har været med til at give organisationen en sådan profil, men vi bliver også nødt til at slå fast, at det ikke er noget, der ligger i organisationen som sådan.
En anden formand kunne have gjort organisationen fuldstændig usynlig. Det her handler ikke om, at vi har været enige i alt, hvad den nuværende formand har gjort, det handler blot om at konstatere nøgternt, at den nuværende formand har gjort en kæmpe indsats for at gøre organisationen synlig og har placeret den parlamentariske forsamling på dagsordenen.
Men med en anden formand kunne det altså have været helt anderledes, for det er ikke den parlamentariske forsamling i sig selv, der har en styrke.
Det synes vi jo er et rimelig stort problem, især fordi vi jo ved, at udpegningen af formanden måske ikke er noget, der udelukkende foregår på baggrund af kvaliteter; det er også noget, der foregår på baggrund af, hvilke lande skal nu have, og hvilke politiske grupperinger skal nu have.
Derfor er det vores opfattelse, at der må ske noget med den parlamentariske forsamling.
Det handler meget om at gøre den til en parlamentarisk forsamling i stedet for at gøre den til et diplomatisk forum, hvor repræsentanter for forskellige lande mødes.
Det er jo netop repræsentanter for forskellige politiske strømninger i forskellige lande, der skal mødes, og derfor er det nødvendigt meget mere at arbejde i den retning, som man gør i Europarådet, at den parlamentariske forsamling udtrykker sig gennem politiske fraktioner eller politiske organiseringer og ikke så meget gennem landenes deltagelse.
Det har der været meget modstand imod, primært fra USA's side.
USA har måske lidt vanskeligt ved at finde sig tilpas i sådan et traditionelt parlamentarisk mønster, som vi kender i Vesteuropa, men jeg mener ikke desto mindre, at det er helt afgørende.
Hvis ikke det problem bliver løst, så vil den parlamentariske forsamling altid være svag i forhold til ministerdelen. Vi har ikke været medforslagsstillere til denne her debat, fordi vi har denne her kritik af den parlamentariske forsamling; vi har heller ikke været medforslagsstillere på forslaget til vedtagelse, selv om vi har haft muligheden.
Vi vil stemme for den, fordi vi er ikke imod det, der står, men vores overordnede konklusion er: Den parlamentariske forsamling må gøre sig fortjent til det samarbejde, der lægges op til.