Peter Duetoft (CD), 1997-11-28:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til ministeren for redegørelsen.
Jeg ved ikke, hvor detaljeret man skal gøre diskussionen
om fire københavnske teatre netop i dag
Der foregår jo forhandlinger andre steder i bygningen om en finanslov, så det kan være, det er et meget kortvarigt problem, vi diskuterer, hvis vi bruger for meget tid på det her i kulturdebatten.
Jeg skal ikke foruddiskontere noget, men det skulle da ikke undre mig, om der kunne ske et eller andet.
Men det er vel heller ikke meningen, at denne debat skal være en detaljedebat, det er vel meningen, at vi skal forsøge at trække nogle grundlæggende og langsigtede linjer op, og det synes jeg også ministeren har gjort i redegørelsen.
Jeg vil godt sige, at for CD er Kulturministeriet for så vidt vigtigere nu end nogen sinde før, fordi vi rent faktisk mener, at kulturpolitikken og Kulturministeriets indsats i det fremtidssamfund, der tegner sig i øjeblikket, er meget, meget vigtig.
Det ændrer selvfølgelig ikke noget ved, at det er svært at diskutere de ting.
Det bliver til mange ord, og det præger også redegørelsen, at det bliver mange ord og også mange luftige ord, fordi kulturpolitikken i meget høj grad er et spørgsmål
om holdninger i stedet for et spørgsmål om en masse praktiske detaljer
Men lad mig tage fat i nogle af de lange linjer.
Ministeren lægger megen vægt på og gør det flere steder i redegørelsen - og det har man også gjort her i debatten i dag - at vi nu skal til at prioritere kvalitet, og jeg tror ikke, der er nogen her i Folketingssalen, der kan være uenig i det.
Men vi bliver måske straks lidt mere uenige, når vi skal til at diskutere, hvad kvalitet er, og jeg tror næsten, at den eneste løftede pegefinger fra CD i debatten i dag netop bliver om det spørgsmål.
Vi er ikke tilhængere af, at der bliver udviklet et smagsdommeri, der gør, at man enten fra politisk side eller fra embedsmandsside skal sidde og sige: Vejet og fundet for let!
Vi mener, det er utrolig farligt.
Hvad der er kvalitet for min nabo, er det jo ikke nødvendigvis for mig, og det omvendte er sikkert også tilfældet.
Derfor er vi lidt kritiske over for kvalitetsdiskussionen. For os er kvalitet noget, der kan holde sin værdi, og noget, som interesserer nogle mennesker; men det siger jo ikke ret meget.
At gå tættere på det begreb tror vi er farligt, og vi vil godt opfordre ministeren til at træde meget varsomt i den diskussion.
Så er der diskussionen om København kontra provinsen osv., og jeg er da enig i, at det også er vigtigt med et kulturliv i Sindal og omegn.
Men jeg vil bare sige i al stilfærdighed efter at have prøvet begge dele gennem nu mange år, at jeg tror, man undervurderer provinsen.
Jeg vil påstå, at der relativt er flere kulturtilbud og større kulturengagement i en nordjysk landkommune end i København.
Det hænger måske sammen med, at der er så mange tilbud i København, at man ikke rigtig ved, hvilket af dem man skal bruge og derfor måske helt lader være, mens der er et helt andet folkeligt engagement i den nordjyske landkommune.
Man skal ikke fremstille det, som om provinsen er udsultet, for provinsens kulturliv er rigt og nok også helt anderledes, end det er i København. Til gengæld må man også sige - og det har ministeren
helt ret i - at i dag er det anderledes med hensyn til at komme rundt i Danmark, end det var før.
Jeg sad og snakkede med nogle mennesker fra Fyn og blev pludselig klar over en dimension, som jeg ikke havde tænkt på, fordi jeg ikke bor på Fyn:
pludselig er Københavns kulturliv - teaterpremiererne, biografpremiererne, alle disse forskellige tilbud - blevet en del af disse menneskers liv, fordi det ikke længere tager den tid at rejse til København, som det gjorde før.
Ministeren har bestemt ret i, at der er kommet en fleksibilitet ind i det danske kulturliv, som ikke var der før, bl.a. fordi vi var adskilt af Bæltet.
Men uanset hvor meget jeg end kan lide provinsen, er det altså min påstand, at Danmark også har en interesse i at gøre København til et kulturelt centrum, der kan tiltrække mennesker fra udlandet.
Ikke mindst nu, når vi forsøger at gøre Øresundsregionen til en betydende region,
vil det være en fatal brøler at glemme investeringen i det københavnske kulturliv, som jo vil trække resten af Danmark med.
Med al respekt igen for min nordjyske landkommune er det ikke den, der får amerikanere eller franskmænd eller newzealændere til at besøge Danmark.
Det vil kun være tilfældet, hvis vi har et højprofessionelt og tiltrækkende kulturmiljø i en hovedstad som København, og det håber jeg man vil forstå rundt om i provinsen.
Det er ikke et antiprovinssynspunkt, det er nok så meget et pro Danmark-synspunkt: det, vi har, der kan sælge Danmark i udlandet, skal støttes, for vi har jo kvaliteten
, hvis vi bare gør det rigtigt.
Med hensyn til tv blot den enkelte bemærkning, at public service er nævnt nogle gange i redegørelsen.
Det er vi enige i, og det er derfor, vi gerne vil være med til licens for nogle kanaler, der skal have public service-forpligtelser.
Vi vil i stilfærdighed stadig mene og nævne, at alsidighedsspørgsmålet i alle sammenhænge er en del af vores opfattelse af public service, og det er ikke kun alsidighed med hensyn til, at man skal have jazz og moderne musik og klassisk musik.
Det er også alsidighed på andre områder, men den diskussion kan vi altid tage.
Nu har der jo været finanslovforhandlinger i nogle dage, og det er jo noget underligt noget: Man er af sted en time, og så sidder man og grubler en time, og så sidder man og keder sig i to timer, og så går man over og forhandler videre.
Sådan foregår det hele døgnet rundt.
Jeg har benyttet lejligheden til at surfe på Internettet i ventetiden.
Det har jeg stort set ellers aldrig tid til, men det gør jeg altså nu, og jeg må sige, at jeg er skrækslagen.
Jeg vil sige, at hvis opfattelsen af kultur for fremtiden for nogle mennesker vil være blandingen af de videofilm, man lejer nede på hjørnet, og det, man kan surfe rundt i og glo på på Internettet, bliver vi et fattigere samfund.
Jeg er ikke inde på, at man skal gøre noget som helst ved Internettet - det kan man af mange grunde ikke - men jeg må sige, at der kan godt være en væsentlig kulturindsats i at forklare ikke mindst unge mennesker, at der altså er andet i livet end de to instrumenter, og at man ikke kan få virkelig forståelse af livet ved at drøne rundt på kultsider, og jeg ved ikke, hvad det var, jeg rendte ind i den ene gang efter den anden.
Det er en diskussion, som vi desværre må sige er meget aktuel.
Internettet er naturligvis en informationsmæssig gave, men det skulle nødig blive et kulturpolitisk helvede, og jeg er bange for, at det godt kan blive det, også når jeg ser reaktionerne rundt omkring.
Jeg frygter, at det samfund, der tegner sig i fremtiden, kan ende med at blive et følelseskoldt, afstumpet, isoleret, fjernsamfund, hvor nogle enkelte mennesker sidder og tror, verden er det, de ser på deres skærme fra enten nettet eller arbejdspladsen, og ikke har nogen personlige relationer, ingen menneskelige relationer og bestemt heller ingen følelsesmæssige relationer til mange andre tilbud.
Men netop derfor er det vigtigt, at vi diskuterer en kulturel indsats i skolen, så børn og unge meget tidligt lærer kvaliteterne at kende - ikke bare i teatret eller på filmen, men bestemt også i bøger f.eks. Vi skal have en forståelse af, at der skal oplevelser til på den led
, og jeg mener også, at det fællesskab, som f.eks. idrætten har, er utrolig vigtigt i denne sammenhæng, fordi værdien af teamwork bliver understreget.
Jeg vil også gerne komme med et par bemærkninger om den danske identitet, for det har meget at gøre med diskussionen om vores internationale tilhørsforhold og diskussionen om fremmede og alle den slags ting.
Jeg bliver meget trist, når jeg, som det ofte sker, hører den påstand, at alt fremmed, der kommer til Danmark, og alt samarbejde med andre lande i f.eks. EU er en trussel mod dansk kultur.
Min påstand er, at den eneste trussel mod dansk kultur, er danskerne selv.
Hvis vi glemmer alle de ting, vi taler om her i dag - teater, musik, bøger, sprog, religion og alle disse ting - mister vi vores kultur, men hvis vi husker dem, bliver den bevaret. Vi skal have en kulturel oprustning, så vi i det mindste har styrke til at acceptere, at vi skal være sammen med andre
og ikke pakke os ind i et pyssenyssesamfund med lukkede døre og mure omkring os og: Uha, er man mere mørkhåret end vi andre, er man farlig, og nu tager de fremmede danskheden fra os
Danskheden er stærk, og danskheden kan overleve, hvis vi selv vil! Det fører mig frem til min sidste bemærkning, nemlig at al den danskhed, som jeg hørte, at også Enhedslisten kørte frem med - man er blevet åh, så dansk med alle de anti-EU-holdninger - lød for mig utrolig nationalistisk.
Men danskheden er også det, at vi har været i samspil med andre, og at vi er præget af andre kulturretninger, men har forstået at omdanne de påvirkninger til noget virksomt i det danske samfund.
Troen på, at vi kan noget selv, koblet sammen med, at vi også lærer noget af de andre, er det gode i den danske kultur, og det er netop det, den danske kulturpolitik skal stå sammen om og bevare
Men den allervigtigste indsats er den, der skal sikre, at fremtidssamfundet bliver et menneskevenligt samfund og ikke et samfund, der er koldt og afstumpet og kun skaber problemer, og det er faktisk det, denne debat skal handle om snarere end om nogle tekniske detaljer.