Peter Skaarup (DF), 2002-01-24:
Hr. Mogens Lykketoft har jo ret i antagelsen af, at et af de store sikkerhedsproblemer netop befinder sig i selve området, hvor Israel er.
Det skyldes jo den terrorvirksomhed, som udøves af folk, der er villige til at sprænge sig selv i stumper og stykker.
Det er den terrorvirkelighed, israelerne har levet i siden 1948.
Derfor er jeg ærgerlig over, at hr. Mogens Lykketoft har formået - i hvert fald i den periode hr. Mogens Lykketoft har været udenrigsminister - at dreje den danske politik på det område, for så længe det sikkerhedsproblem med terrorvirksomhed er der for de mennesker, der bor i området, plus støtten dertil fra Iran, Irak, Syrien og det meste af den arabiske verden, får man ikke Israel til at opgive de besatte områder. Det hænger jo sammen, og det er også derfor, det er vigtigt, at man har en afbalanceret kurs og ikke en kurs, der kun er propalæstinensisk, som hr. Lykketoft repræsenterer.
Det er godt, vi har en debat i Folketinget her i dag om Mellemøsten, om de store problemer, de store udfordringer, som år efter år og dag efter dag martrer hele verden: at man ikke har kunnet få løst den situation, der har været i Mellemøsten.
Det har i større eller mindre grad optaget offentligheden og det internationale samfund siden Anden Verdenskrig, at der har været en konflikt i området, som har været svær at løse.
Derfor er det godt, vi har en debat i dag.
Det er også godt, fordi Danmark snart her i andet halvår har formandskabet i EU, hvor det kan være en mulighed, at Danmark kan spille en større rolle i forbindelse med en løsning af de konflikter, som har været i Mellemøsten. Vi så meget gerne i Dansk Folkeparti, at regeringen lagde sig i selen for - og jeg tror, at udenrigsministeren har viljen til det - at være medvirkende til at få bragt de stridende parter sammen om bordet, og at Danmark måske her kunne spille en bedre rolle, end vi har gjort før.
Og det er vigtigt, at vi kommer væk fra det skred, som har været inden for det sidste halvandet år i den danske mellemøstpolitik. Vi skal jo huske på, at når det gælder det her område af verden, er Danmark ikke et hvilket som helst land.
Siden FN efter Anden Verdenskrig besluttede, at man skulle lade staten Israel opstå som et land for den jødiske befolkning, har der været ballade og uro.
Der har også været den situation, at Danmark har været en ven af Israel, og Israel har været et land, som har haft tillid til den danske befolkning.
Siden dengang, hvor der også efter den deling, der fandt sted, nemlig i Palæstina og Israel, blev en krigssituation i 1948, har vi gang på gang oplevet, at man fra dansk side aktivt har kunnet være med til at påvirke situationen.
Det skal vi fortsætte med, og det er vigtigt, at vi gør det.
Danmark var i perioden fra 1948 og frem til her engang sidste år et land, man i Israel havde en opfattelse af var aktivt, var interesseret i, hvad der foregik.
Vi har haft utrolig mange mennesker i kibbutzer dernede, vi har et utrolig godt ry og rygte i den israelske befolkning, vi hjalp jøderne under Anden Verdenskrig; det er noget, man lægger meget vægt på at Danmark var med til.
Fra at man havde den holdning, er der desværre sket noget, der ikke har været tilfredsstillende.
Og der synes jeg, at det har været ærgerligt igen i dag at følge, at venstrefløjen, specielt hr. Keld Albrechtsen, er kommet med det ene eksempel efter det andet på, at israelerne gør fejl, hvor det har været svært på den anden side at høre hos hr. Keld Albrechtsen, at palæstinenserne gør fejl.
Der har været en ensidighed her, som jeg synes, det er vigtigt, der bliver gjort opmærksom på her fra talerstolen.
Derfor vil jeg komme med nogle eksempler, hvor jeg synes, at palæstinenserne har gjort fejl, og hvor også den tidligere regering har gjort fejl.
Det startede jo allerede dengang, da Israel demokratisk - Israel er jo et demokratisk land, stort set det eneste i området - valgte deres ministerpræsident, Ariel Sharon.
Det startede allerede dengang, hvor Danmarks udenrigsminister, hr. Mogens Lykketoft, fra starten sagde, at Israels ministerpræsident havde et plettet generalieblad.
Det var ikke særlig diplomatisk af en udenrigsminister at sige på det tidspunkt.
Det fortsatte i flere omgange med en meget kontant kritik af den israelske bosættelsespolitik, hvad der bestemt kan være grund til, men det var meget udiplomatisk fra den daværende udenrigsministers side.
Det kørte videre over, at Yassir Arafat, da han var på besøg i Danmark, fik en stjernevelkomst, blev budt velkommen på alle mulige måder, blev kaldt Mr. President af Nyrupregeringen på det tidspunkt, hvor alle vidste, at det virkede som en rød klud, fordi man netop havde været enig om at kalde Yassir Arafat for Mr. Chairman, altså formand og ikke præsident, for det er jo ikke et land, han er præsident for, det er et selvstyreområde.
På den måde dumpede regeringen i den ene mudderpøl efter den anden og ødelagde efterhånden det gode forhold, vi har haft mellem Israel og Danmark og den mulighed, Danmark har for at spille en rolle i området.
Det var så store problemer, at det faktisk medførte, at den daværende udenrigsminister ikke engang ville mødes med Israels ambassadør i Danmark.
Så vidt kom det.
Og det betød, at man i flere omgange protesterede fra israelsk side, kaldte den danske ambassadør til møde i Israel og spurgte, hvad der egentlig var fat, protesterede over den danske måde at reagere på.
Det er alle de ting, jeg nævner her, som vi skal have rettet op på nu.
Derfor synes jeg også, at det forslag til vedtagelse, der ligger, er afbalanceret, fordi det kritiserer - og der mener jeg, at hr. Keld Albrechtsen tager fejl - ikke blot den israelske side for bosættelsespolitik og andre ting, men det kritiserer også den palæstinensiske side. Vi skal også huske på, at der netop er en terrortrussel, det har jeg været inde på tidligere i debatten. Vi skal huske på, at det israelske samfund i dets reaktioner også har måttet tage hensyn til, at der er en konstant terrortrussel. Ligesom vi siden 11. september har opfattet, at der har været en terrortrussel mod i hvert fald USA, måske også mod Danmark og Vesten i det hele taget, så har Israel siden 1948 måttet opretholde et militært beredskab af dimensioner for at sikre sig mod terror.
Og det har været situationen.
Ja, sågar fik man jo for nylig fat på det her skib, »Karine A«, hvor det viste sig, at selvstyreområdet havde været dybt involveret i at transportere rigtig mange våben til området, så mange våben, at man kunne forestille sig i hundredvis af selvmordsbombemænd, der fik ammunition til deres forehavende.
Heldigvis blev det skib opbragt.
I hvert fald har selvstyreområdet været med til at importere våben af den karakter
, og det er jo en provokation, det kan vi ikke komme uden om, når man finder ud af, at det er sådan fat. EU har da måske en mulighed på det her område.
Det kan vi håbe at EU har, men vi synes, at Danmark skal sætte sig i spidsen i EU-sammenhæng for, at vi kan være med til at løse op for de her ting. Det er måske ikke på alle punkter en rigtig god start, når det gælder terrorsituationen, fra EU's side.
Man må bemærke, at på den terrorliste, som EU har lavet, står Hamas og Islamisk Jihad, men samtidig ignorerer man på EU's terrorliste PFLP og Hisbollah, selv om en af Hisbollahs folk står på den individuelle liste over personer, som er et problem i terrorsammenhæng.
Men vi kan håbe på, at Danmark i formandsstolen kan være med til at løse op for det her, kan være med til at tage nogle initiativer, som USA af gode grunde måske har svært ved i øjeblikket, fordi de er optaget af så mange andre ting i Afghanistan og rundtomkring i verden.
Med hensyn til forslagene til vedtagelse må jeg sige, at det fra Enhedslisten og SF jo er så ensidigt, som det kan være; det er nærmest en gentagelse, og det er nok også værre end det forslag til vedtagelse, som Folketinget vedtog for lige omkring halvandet år siden, som var meget ensidigt, og hvor halvdelen af punkterne, kan man sige, ensidigt gik efter at bekæmpe Israel.
Så var der måske et enkelt punkt, der var kritisk over for palæstinenserne, og så var der nogle punkter, der var mere neutrale.
Når det gælder hr. Jann Sjursens forslag, jamen så ligner det jo det, som også Dansk Folkeparti er med i, altså det, der er lavet sammen med regeringen og Socialdemokratiet og De Radikale.
Så i princippet kunne vi også godt støtte det forslag til vedtagelse fra Kristeligt Folkeparti.
Vi har bare hæftet os ved, at der er en pind med, hvori der står, at man skal videreføre og revurdere den danske bistandsindsats i selvstyreområderne.
Vi må på det område sige, at det under alle omstændigheder, uanset om man skriver det ene eller det andet omkring bistandsindsatsen, er op til regeringen at stå for den praktiske udformning af, hvad der skal ske.
Og vi synes ikke det gør noget, at regeringen ikke er forpligtet af at skulle føre en ganske bestemt politik i forhold til bistandsindsatsen.
I øjeblikket er den jo på lavt blus, fordi situationen er så uafklaret, som den er.
Vi synes, det er meget betryggende, hvis regeringen vil kigge på den støtte, som Danmark har ydet til politiindsatsen dernede, for vi ved jo, at der er mange mennesker, der er forsvundet i selvstyreområdets politis varetægt.
Derfor synes vi, at det vil være rigtigt, at man kigger på det område.
Men alt i alt må vi sige, at vi er meget tilfredse med, at vi får en vedtagelse i dag, som er mere afbalanceret.