Thorkild B. Fransgaard (FP), 1998-10-22:
Der har i den sidste tid været meget omtale af det her led i den nye arbejdsmarkedsreform, der er aftalt mellem regeringen, DA og LO, men nu er der jo andre ude i det private erhvervsliv end lige bestemt LO og DA.
Jeg må sige, der er ikke særlig meget nytænkning i de tre lovforslag, vi skal behandle her i dag.
Ja, der er måske lidt i lovforslag nr. L 32, hvor det foreslås at afkorte dagpengeperioden ved at sætte den ned fra 5 til 4 år. Samtidig sker der en stramning af rådighedsreglerne, så de 50-54-årige ligestilles med andre lønmodtagere.
Det er måske lidt af en nytænkning, lidt i en anden retning, end vi har hørt før.
Det er et forslag, som vi i Fremskridtspartiet vil se positivt på og måske stemme for i den sidste ende, men nu må vi se, hvordan det går under udvalgsarbejdet, og skal jeg være helt ærlig, ja, så tror jeg ikke, det hjælper til at få flere i arbejde. Lovforslag nr. L 30 må jeg sige at der slet ingen nytænkning er i.
Ja, der er tale om en udvidet mulighed for at opnå orlov, i det her tilfælde til kursus og efteruddannelse, men det skaffer ikke flere folk i arbejde.
Det har vi set tydeligt i de sidste år.
I Fremskridtspartiet er vi faktisk af den opfattelse, at der allerede nu i Danmark er rigeligt med muligheder for at få orlov.
Formålet med en arbejdsmarkedsreform troede vi i Fremskridtspartiet var at skaffe flere i arbejde.
Det gør
det her forslag ikke, og derfor vil vi være noget skeptiske over for dette lovforslag nr. L 30. Jeg kan ikke love her, at vi støtter det, i hvert tilfælde ikke som det ser ud nu.
I lovforslag nr. L 31 - nu skal vi behandle dem alle tre, så det er blandet lidt sammen - om aktiv arbejdsmarkedspolitik må jeg sige, at den i forvejen store kursusindustri kommer op i endnu større omdrejninger.
Ifølge bemærkningerne på side 12 skønnes det at medføre en merudgift de næste tre år på 7,5 mia. kr.
Igen en udvidelse af den i forvejen kæmpestore offentlige kursusindustri, som jo ikke har skaffet nogen i arbejde i den tid, den virkelig har accelereret.
Jeg har her en samlet opgørelse over, hvad der i 1998 bruges på disse ting, hvad de samlede udgifter for det offentlige til at fremme beskæftigelsen, som det hedder, er: I 1998 bruges der - det gælder hele den offentlige sektor - 15,5 mia. kr. på det her område, hvilket svarer til 81.000 kr. pr. ledig.
Vi mener ikke, der skal bruges flere midler på det område.
Hvis vi kunne se nogle beviser på, at det hjalp, så ville vi være med og se positivt på det, men vi kan jo se ganske tydeligt, at det ikke har hjulpet.
Jeg har samtidig her en oversigt, som vi også har fået fra Økonomiministeriet, som viser, at vi jo fortsat her i Danmark har 486.000 arbejdsdygtige, som ikke er i arbejde.
Det står på de registrerede ledige, som det hedder, at de kun tæller 197.000 - tallene, må jeg sige straks, er fra juni måned - men de faktiske forhold er, at vi stadig væk har 486.800 arbejdsdygtige mennesker, som kunne være i arbejde.
Det viser tydeligt, at en accelerering af kursusindustrien ikke hjælper nogen ting.
Ja, måske skulle man endda gå så langt som at sige, at det er slet ikke noget, det offentlige skal tage sig af, for de magter det ikke.
Man skulle nok lægge hele området over til arbejdsgiverne og arbejdstagerne.
Med hensyn til alle de mennesker, der nu går på - ja, det kan være AMU-kurser eller daghøjskole eller aktiveringskurser, og jeg kunne blive ved - så jeg meget gerne, at man kunne få et tal for, hvor mange af de mennesker der virkelig er kommet i arbejde og ikke bare er sat ind i en eller anden blok et sted, men i virkeligt arbejde.
Det er ganske få mennesker, der er tale om, og for langt de fleste af de mennesker er der faktisk tale om et opholdssted og ikke en reel hjælp til at få arbejde, og derfor kan vi ikke støtte lovforslaget, som det foreligger her.
Nu hvor vi skal tale om et trin i en arbejdsmarkedsreform, havde vi jo forestillet os, det havde været noget helt andet.
Hvis man er ude på at få nogle flere i beskæftigelse, er det nogle helt andre ting, man skal tænke på, nemlig de virkelige forhold, vi har i øjeblikket.
Vi skulle gøre det sådan, at vi igen kunne få konkurrenceevnen oprettet i forhold til andre lande.
Det er den eneste måde, vi kan få nogen i reelt arbejde på igen, alt andet er bare skalkeskjul.
Men det område har man overhovedet ikke taget med i en arbejdsmarkedsreform, og hvis man ikke tager fat i det område, kan man gøre, hvad man vil, men så hjælper det
intet.
Den anden ting er, at vi må se på det skatte- og afgiftstryk, der er på arbejde her i samfundet.
Det skal sættes ned, for så er der en mulighed for, at vi igen kan få lavet nogle arbejdspladser, men heller ikke før.
Det er noget, man ikke vil se på, men det er jeg sikker på man kommer til.
De tre lovforslag, der er fremsat her, er aftalt mellem regeringen, DA og LO, og så skulle man jo tro, man bare skulle sige ja til dem.
Men som jeg startede med at sige
: Ude i det virkelige liv, ude på arbejdspladserne, ude hos arbejdsgiverne og -tagerne tror jeg, de ser lidt anderledes på det. I Fremskridtspartiet vil vi selvfølgelig gå ind i arbejdet i udvalget med de tre lovforslag, men jeg kan sige klart: Som de foreligger her og nu, kan vi ikke være med til hverken lovforslag nr. L 30 eller L 31.