Ester Larsen (V), 1999-10-12:
Det er en meget engageret redegørelse, som lægges frem om børn og kultur.
Alle tænkelige indsatsområder er forsøgt opregnet, og inden for sine små otte sider må man sige at redegørelsen spænder utrolig vidt.
Den rummer således brudstykker af halvfilosofiske overvejelser om selve barndommens placering og betydning i menneskelivet og tanker om mere børnevenlig nyindretning af storbyer og meget andet.
Ambitionsniveauet er uomtvisteligt højt.
En vending som »på alle tænkelige områder« er ret karakteristisk for penneførerens entusiasme.
Udgangspunktet er ganske enkelt, at alting skal gøres bedre.
Nu er det umuligt på begrænset tid at forholde sig til de mange enkeltheder, så jeg beskæftiger mig lidt med redegørelsens mål og nogle af dens relativt få nye forslag.
Meget af redegørelsen udgøres af beskrivelser af velfungerende aktiviteter, der faktisk er kommet til verden uden mange bureaukratiske nævn som mellemhandlere.
Mange museer har således uden at være forpligtet via lovgivningen opbygget fremragende skoletjenester, mange kommuner har velfungerende musik- og billedskoler, og masser af biblioteker har spændende kulturtilbud til børn.
Men for at begynde et sted: Hviler redegørelsen på en realistisk virkelighedsopfattelse?
Et af regeringens fem overordnede mål for børnekulturen er, at alle børn skal have flere voksenkontakter.
Jamen hvorfor nu det?
Et meget stort antal danske børn vokser op under forhold, hvor de har mange gode kontakter til voksne.
Der er faktisk en række småbørnsforældre, som sikrer deres børn tæt og god kontakt med bedsteforældre, med egne venner og med søskende.
Dertil kommer de mange tilfælde, hvor småbørnsfamilier gensidigt hjælper hinanden med børnepasning.
Det giver yderligere voksenkontakt.
Danmark rummer faktisk masser af eksempler på velfungerende familier, hvor børn har den fornødne voksenkontakt.
Rigtig mange børn har gode opvækstforhold i dagens Danmark.
Vi har flere omsorgsfulde og bevidste forældre end nogen sinde før.
Fædre er blevet aktive forældre på en ganske anden måde end deres forfædre.
Danmark vrimler med ønskebørn og med forældre, der ønsker at give deres børn rigtig mange gode oplevelser.
I redegørelsen har man da også øje for modsætningen til en svag voksenkontakt, nemlig problemer i forbindelse med institutionskulturen, med den totale voksenovervågning af børn.
Man konstaterer på side 7: »Børn mangler frirum befriet for voksenstyring«.
Få af dagens børn får mulighed for som H.C. Andersen at drømme alene under en stikkelsbærbusk.
Disse børn vil ofte være at finde blandt enlige forældre, der lever relativt isoleret.
Disse børns behov for øget voksenkontakt bør samfundet medvirke til at finde løsninger på.
Men vi hjælper de truede børn dårligt ved at søge at generalisere problemet og foreslå brede, almene tiltag, som sjældent når de børn, der har de særlige behov.
I indledningen slås det fast, at børn skal møde samfundets værdier i de sammenhænge, hvor de færdes.
Det synspunkt er jeg meget enig i.
Det er jeg også i fortsættelsen: at de skal møde voksne, som er parate til at delagtiggøre dem i den fælles kulturarv og den kulturelle mangfoldighed.
Jeg ville egentlig godt for god ordens skyld bede ministeren om sådan lige kort at præcisere indholdet i udtrykket »samfundets værdier«.
Og når jeg gerne vil have det konkretiseret, ja, så skyldes det jo den usikkerhed, som ministeren var med til at sprede i sommer om vores kendskab til vores egen kulturidentitet, som ministeren hævdede vi led under usikkerhed over for.
Når det fremhæves, at børn skal møde disse værdier i de sammenhænge, hvor de færdes, ja, så betyder det vel primært i hjemmet og i de institutioner, hvor de har deres daglige gang.
Kerneområder må være hjem, børneinstitutioner og skoler.
Det må være her, børn for alvor skal lære det fælles værdigrundlag at kende og lære at blive fortrolige med den danske kulturarv.
For at en kultur kan være bærende og rodfæstet i en befolkning, ja, så er overleveringen af kulturarven fra den ene generation til den næste af helt essentiel betydning.
Det nødvendige fundament og værdier og fortællinger skabes i de sammenhænge, hvor børn dagligt færdes.
Men for at kulturoverleveringen kan være forsvarlig, bør vi indkredse en kerne af umistelige kulturværdier, som samfundet sikrer at intet barn bliver snydt for at opleve netop i de sammenhænge, hvor de færdes.
Det være sig sange, fortællinger eller billeder.
Det må være en oplagt opgave for det kulturråd for børn, som ministeren ønsker sig.
I historisk perspektiv er medieområdet relativt nyt, men
Her er virkelig et væsentligt indsatsområde.
Ministeren henviser til medieforhandlingerne, hvor der skal arbejdes for, at public service-stationerne kan øge deres egenproduktion af dansk tv-fiktion for børn.
Det vil jeg tilsige Venstres uforbeholdne støtte til.
Der er for tiden en diskussion om, hvad public service er, og hvad det burde være.
En af de helt centrale opgaver inden for public service er netop at producere dansk fiktion både for børn og for voksne.
Danmark har en rig professionel børnekultur, som skulle kunne sikre solide kvalitetsprodukter; så en sikring af, at børn tilgodeses med kvalitetsprogrammer, ser vi på med meget stor sympati.
Vi har brug for flere gode børnefilm.
I det hele taget må børnekulturpolitikken lægge vægt på at fremme kvaliteten; det gælder også tegneserier og computerspil.
Vi har brug for flere danske medieudtryk, der giver børn mulighed for at opleve deres egen kultur.
I redegørelsen efterlyses der undersøgelser bl.a. af forskelle i pigers og drenges medieforbrug og det til trods for, at ministeren selv fastslår, hvori forskellen består.
I Venstre ser vi principielt mere positivt på at bruge midler direkte til børns kulturoplevelser end på finansiering af mere eller mindre interessante projekter.
Generelt bruger vi for mange kulturkroner på mellemhandlere og udenomsværker, hvor nyttevirkningen kan være tvivlsom.
Ministeren gentager i sin redegørelse planerne om at indføre forbud mod tv-reklamer rettet mod børn.
Meget tyder på, at et sådant forbud nemt bliver et slag i luften, en tom markering, der mest tjener politiske formål.
Hvordan vil man administrere et sådant forbud, der reelt kun vil gælde for TV 2?
Ser man til Sverige, hvor de generelt er mere glade for forbud, end vi er i Danmark, ja, så tyder meget på, at det udløser en række afgrænsningsproblemer med stor forskelsbehandling af tv-stationerne, idet der også dér er flere kommercielle stationer, der sender fra udlandet, og som derfor stadig lovligt kan sende børnereklamer.
Der er uklarhed om, om man f.eks. kan benytte en barnlig udformning af reklamer, der formelt rettes mod voksne.
Skal danske virksomheder, der forbryder sig imod forbudet på samme vis som de svenske, risikere bøder
på op til 5 mio. kr., en strafstørrelse, som helt skævvrider proportionerne i strafsystemet?
For at beskytte børn mod skadelige reklamer, der kan skabe angst, vold og anden negativ påvirkning, ja, så er det vigtigt og langt mere naturligt at arbejde med de regler, vi allerede har for børnereklamer, og supplere med rimelige, frivillige aftaler.
Branchen er rent faktisk positivt indstillet over for selvregulering.
Man har taget et vue over de mange gode eksempler
på kulturelle aktiviteter for børn, som rent faktisk findes
rundtomkring i landet, og sagt, at man gerne vil have mere af det hele.
Det kan jo være godt nok, men man skal bare passe på, at man ikke overvurderer og belaster mulighederne.
Jeg tror, vi skal samle vores interesse mere om kvaliteten end kvantiteten.
Vi skal også være opmærksomme på, at mange danske børn bevæger sig på kanten af stress.
De vil gerne nå det hele og haster af sted mellem de mange kultur- og fritidstilbud.
Vi skal huske at respektere, at børn er små mennesker, som også skal have mulighed for ro til drømme og fordybelse.
Børn skal også sikres mulighed for at lege frit uden voksentilrettelæggelse.
Børn skal også have mulighed for at spille bold på græs uden heppende forældre og fløjtende trænere.