Kirsten Jacobsen (FP), 1998-01-27:
Det minder jo mest af alt, og sådan tror jeg også det opfattes uden for huset, om et stort politisk teaterstykke.
Det er ret absurd at høre på, og hele sagen om Færøernes gældskrise har da også været behandlet fra start til slut som et stort narrespil.
Aktørerne har været forskellige, moralen har været den samme.
Om der er farvenuancer, har jeg ikke tænkt mig at måle, for jeg tror ikke, det er særlig vigtigt.
Jeg husker ganske tydeligt, da Fremskridtspartiet i oktober 1992 tog det første aktstykke om de første 500 mio. kr. til Sjóvinnubankin til behandling her i salen.
Jeg husker, hvordan Folketingets medlemmer var forargede, fornærmede over, at vi spildte Folketingets tid med sådan nogle bagateller.
Den socialdemokratiske ordfører, fru Sonja Mikkelsen,
sagde, at det var virkelig forargeligt og det var spild af Folketingets tid.
Hr. Atli Dam beskyldte Fremskridtspartiet for racisme.
Det er sådan en særlig færøsk afart.
Folketinget udtrykte da også, med hvilken bekymring man bevilgede den her halve milliard.
Man piskede forslaget igennem en nat i Politisk-Økonomisk Udvalg.
Der var ingen andre partier end Fremskridtspartiet, der overhovedet stillede spørgsmål til, at en bank skulle have 500 mio. kr.
Fremskridtspartiet stillede natten imellem den 27. og 28. oktober de rigtige spørgsmål.
Hvis man læser betænkningen til B 10, vil man kunne se det.
Man vil også kunne se, at svarene mildest talt ikke var noget at råbe hurra for.
Alt i alt kan man sige, at vi desværre fik alt for meget ret.
Det næste aktstykke blev behandlet i B 56 og præsenteret af den nye finansminister den 4. februar 1993.
Det næste var en forespørgsel om økonomien, F 38, den 22. april 1994. gang, man skulle have penge, var det med B 104, som blev førstebehandlet 17. juni 1993, og det kostede os i nærheden af milliardklassen.
gang, man skulle have penge, var det den 27. oktober 1993.
Da var vi også kommet over Maastrichtafstemningen, og så kunne de godt begynde at fortælle, hvad det handlede om.
Og det sidste, vi havde, var en forespørgsel, som hed F 2, i folketingssamlingen 1992-93, foruden undersøgelsen. Hver eneste gang er der stillet de rigtige spørgsmål, og når man i dag her hører på regeringens medlemmer, som ikke ved noget om det her, aldrig har hørt noget om det, aldrig har deltaget i noget af det - man hørte i øvrigt oppositionen sige det samme - er der kun at sige: Så er det, fordi man har haft det som aberne, man har ikke villet høre, man har ikke villet se, og man har ikke villet tale. Der er dog en forskel på den drejebog, som Færøgruppen skrev under den forrige regering, og så den nyopsætning, som den nye regering lavede.
Det er en ret markant ændring, der sker, for da man bevilger penge til Sjóvinnubankin, så taler man kun om Sjóvinnubankin, fordi man har et klokkeklart tilsagn fra Den Danske Bank, hovedaktionæren: Man vedstår sig sine forpligtelser på Færøerne både likviditetsmæssigt og kapitalmæssigt.
Et tilsagn fra den ordførende direktør af den karakter tror jeg godt at selv jeg ville turde stole på.
Men efter at vi har fået den nye iscenesættelse, kommer brevet fra Den Danske Bank, og jeg har faktisk altid troet, at finansminister Mogens Lykketoft måske ikke var helt så skrap, som man siger, han var, men næsten.
Og jeg kan faktisk ikke forstå, at finansministeren er blevet så skræmt af Den Danske Banks brev.
Hvis man tænker på det imagetab, Den Danske Bank ville have lidt, hvis man virkelig havde trukket sig ud af Færøerne, så tror jeg godt, at man ville sige, at det var tomme trusler, man skulle have lade dem gøre det, man skulle have forsøgt.
Der var ikke sket noget, de danske skatteydere var i hvert fald blevet sparet for en ganske, ganske stor del af regningen.
Men samtidig blev den Færøgruppe, som på en eller anden mystisk vis var opstået, til en mere og mere konform størrelse, og den lavede mere og mere, og den planlagde mere og mere.
Det kan man jo se på papirerne.
Da vi endelig til sidst fik aktindsigt i Færøgruppen, var det jo sådan, at vi måtte bære det i metermål fra Udvalgsafdelingen.
Det husker jeg ganske tydeligt, og det var nu heller ikke med stor lyst, vil jeg gerne sige, at regeringen gav os de nævnte oplysninger.
Der skulle faktisk også lidt trusler til og bruges lidt andre metoder.
Den 23. juni 1993 har man haft beslutningsforslag nr. B 104, som drejede sig om banksagen, til behandling, hvor man også havde samråd.
Man har den 9. september 1993 haft økonomiministeren i samråd med 9 samrådsspørgsmål, alle om banksagen.
Man har den 10. november 1993 haft finansministeren i samråd om banksagen til B 9. Man har altså haft 38 samråd, de 17 har været om banksagen.
Politisk-Økonomisk Udvalg har i mere end halvdelen af sit arbejde været beskæftiget med banksagen.
Derforuden er der på alm. del stillet 54 spørgsmål, de 20 om banksagen.
Og der har været 2 forslag til behandling her. Så hvis regeringen ikke af sig selv kunne være kommet på at stille de rigtige spørgsmål, så er den altså blevet mindet om det utallige gange undervejs, utallige gange.
Jeg kunne godt tænke mig bare at nævne et par enkelte spørgsmål.
Det er jo ikke sådan helt vanvittige spørgsmål, vi har stillet. Dagen efter aktieoverdragelsen kommer der følgende samrådsspørgsmål til statsministeren: Hvilke oplysninger kan statsministeren give vedrørende grunden for Finansieringsfonden af 1992's overtagelse af Den Danske Banks 52 pct. af aktierne i Føroya Banki?
Kan statsministeren bekræfte, at investeringsfonden nedstammer fra de danske statslån, og at aktieovertagelsen reelt betyder, at den danske skatteyder osv. giver penge?
Og man spørger direkte: Hvilke opgørelser af aktiver og passiver ligger der til grund?
Man får en stor gang Anders And-svar.
Det er det, man får.
Alle, der har villet se det, har kunnet se det.
Men der har ikke været ret mange i denne her sag, som har villet se.
Forslaget til vedtagelse er lige så pjattet og lige så meget politisk teater, og det går reelt ud på at sige: Fy, fy,
det må vi ikke, det ved vi godt, det måtte de andre
heller ikke, og de, der faktisk stod og skulle være rådgivere for køberne, det færøske landsstyre og den danske regering, havde et ufuldstændigt grundlag for godkendelse af aktiebyttet. Her må jeg sige, at med det embedsapparat, som i hvert fald den danske regering har, havde den haft alle muligheder for at sikre sig de rigtige oplysninger.
Havde to advokater i en hushandel ikke sikret, at den handel gik ordentlig for sig, var de endt i byretten.
Hvad sker der?
Regeringen går ud af den dør, ryster det her af sig, og så kan man ellers se, om man kan hænge nogle embedsmænd op på det.
Jeg synes, det er for dårligt, og den her sag kan ikke slutte, og alle sten er ikke vendt, som statsministeren lovede både befolkningen og Folketinget at sørge for, før vi har fået Folketingets dokumenter lagt ved siden af den her rapport.
Det er regeringen og Det Konservative Folkeparti, der bærer ansvaret for, at Grønborgrapporten ikke har de konklusioner, som fru Pia Gjellerup så rigtigt efterlyste.
Dem må vi lave selv.
Derfor slutter arbejdet ikke.
Og forslaget til vedtagelse kan Fremskridtspartiet ikke støtte.