Ole Stavad (S), 1999-01-19:
Forslaget pålægger regeringen at tage de nødvendige initiativer, som sikrer, at der sker beskatning af Europa-parlamentarikeres overskud på rejser m.v. i lighed med øvrige lønmodtagere i Danmark.
Også den pension, som de danske parlamentarikere får fra Danmark efter de samme regler, som gælder for folketingsmedlemmer, er skattepligtig.
Herudover får parlamentarikerne udbetalt en række forskellige godtgørelser fra Europa-Parlamentet til dækning
af nærmere bestemte omkostninger, som parlamentarikerne har i forbindelse med udførelse af arbejdet i Parlamentet.
Der er f.eks. tale om godtgørelse for generelle udgifter til dækning af kontorhold, telefon, kortere rejser i egen medlemsstat.
Desuden udbetaler Parlamentet rejsegodtgørelse, dagpenge til dækning af udgifter til rejser samt hotel og måltider i forbindelse med deltagelse i Parlamentets faste møder.
Også i forbindelse med parlamentarikernes deltagelse i officielle møder uden for EU's område med rejser, som foretages under udøvelse af deres mandat i andet øjemed end officielle møder, yder Parlamentet godtgørelse til dækning af de pågældende omkostninger.
Parlamentets faste godtgørelsesbeløb er fastsat af Parlamentet ud fra en vurdering af de gennemsnitlige udgifter, som medlemmerne må antages at have i forbindelse med deres rejseaktivitet. For at mane enhver tvivl i jorden med det samme vil jeg gerne pointere, at de danske medlemmer af Europa-Parlamentet i princippet allerede er omfattet af de samme nationale skatteregler vedrørende rejse- og opholdsgodtgørelse, som gælder for danske lønmodtagere. Der foreligger altså ingen hjemmel, der specifikt fritager parlamentarikerne for beskatning af rejse- og opholdsgodtgørelse, som de modtager fra Parlamentet.
Satserne gælder uanset arten af det job, der udføres.
Når Parlamentets ydelser til parlamentsmedlemmer alligevel ikke beskattes herhjemme, er det, som forslagsstillerne selv er inde på i bemærkningerne til beslutningsforslaget, fordi fællesskabsretten er til hinder for, at parlamentarikernes rejsegodtgørelse i praksis undergives national beskatning.
Dette synspunkt er bekræftet i EF-Domstolens dom i den såkaldte Lord Bruce-sag.
Efter dommen kan afgørelsen af, om den faste godtgørelse delvis har karakter af vederlag og derfor kan underlægges national beskatning, alene afgøres efter fællesskabsretten.
Med udgangspunkt i dommen er det Skatteministeriets vurdering, at selv en national beskatning af en eventuel overkompensation som foreslået af forslagsstillerne vil være uforenelig med fællesskabsretten.
Jeg er enig med forslagsstillerne i, at det er urimeligt, såfremt nogle parlamentarikere får store skattefri beløb på de godtgørelser, de får udbetalt af Parlamentet.
Som det gælder for de danske skatteregler for rejse- og opholdsgodtgørelse, må formålet med Parlamentets udbetalte godtgørelser alene være at sikre, at de enkelte parlamentarikere ikke får påført udgifter ved varetagelse af deres hverv.
Skatteministeriet har derfor også rettet henvendelse til Kommissionen med henblik på at få afklaret, hvorledes Kommissionen ser på spørgsmålet om foreneligheden af EU-retten og en national beskatning af en eventuel difference mellem Parlamentets udbetalte rejsegodtgørelser og parlamentarikernes faktiske omkostninger, altså at få be- eller afkræftet, at Kommissionen er enig i de vurderinger, der ligger til grund for den nuværende danske praksis vedrørende beskatning af godtgørelserne.
For der skal naturligvis ikke herske gnist af tvivl om, at den nuværende danske praksis hviler på et korrekt grundlag.
Jeg finder således, at regeringen har taget de initiativer, der er mulige og relevante i denne sammenhæng.
Derfor er det foreliggende beslutningsforslag efter regeringens opfattelse overflødigt, og regeringen kan derfor heller ikke støtte beslutningsforslaget.
Jeg skal heller ikke trække debatten voldsomt i langdrag, men jeg kan ikke lade være med at sige til fru Mariann Fischer Boel, at hvis det er sådan, at konsekvensen var, at man der, hvor en ejendom i vurderingslovens forstand blev betragtet som en beboelse, automatisk fjernede landbrugspligten fra den pågældende ejendom, ville det betyde, at man kunne få ganske betydelige arealer, hvor der ikke var landbrugspligt på jorden, med det, der følger med det. Jeg tror nu, at fru Mariann Fischer Boel måske også lige skulle veksle ord med sit landbrugsbagland om, hvorvidt de vil anse det for at være hensigtsmæssigt.
Jeg er ikke helt sikker på, at hvis fru Marianne Fischer Boel og jeg fik sat os ned, kigget hinanden i øjnene og snakket det igennem, ville vi være så uenige.
Jeg tror ikke, det ville være hensigtsmæssigt, at vi så havde 5 ha liggende her og 5 ha liggende der, eller hvor meget det nu kunne komme op på i den her sammenhæng, der så blev frijord uden nogen landbrugspligt.
Det ville jeg synes ville være et meget betænkeligt skridt at tage, men vi har den regel i dag, at man op til de 2 ha selv kan vælge mellem ½ og 2, og det betyder så selvfølgelig, at man også kan få fjernet landbrugspligten.
Men hvis det er sådan, vi går væsentlig højere op på det område der, bliver det jo altså ganske betydelige arealer, som vi fjerner landbrugspligten fra, og det er jord, som først og fremmest står til rådighed
for landbrug
Det ville jeg nok, ikke med skatteministerkasketten på, men sådan helt generelt advare imod.
Først til fru Mariann Fischer Boel, som jeg tror var den første der rejste spørgsmål om sammenhængen over til landbrugsloven, som er i fødevareministerens regi.
Jeg mener faktisk ikke, det er rigtigt, at vi skal have de to love, som opfylder helt forskellige formål og har en helt forskellig opgave, til at være identiske ifølge deres definition.
Jeg tror, det betyder, at mindst en af definitionerne eller mindst et af formålene vil blive forskertset, hvis det er det, man gør.
Det, der er hovedproblemet i det her, vil jeg sige til fru Mariann Fischer Boel,
er jo, at vi af nogle grunde, der i hvert fald ikke er skattepolitisk begrundet, har lavet nogle regler på vurderingsområdet, der slet ikke afspejler virkeligheden, når vi taler om landbrug.
Man siger i vurderingsloven, at det jordstykke, som også beboelsen ligger på, ikke vurderes højere end almindelig landbrugsjord, og det er jo sådan set dér, hunden ligger begravet i det her.
I fortiden er det også på det her skattepolitiske felt lykkedes bl.a. Venstre - og selv om jeg ikke har researchet meget i historien, ville jeg tro, at hvis det er en ære, kan æren tilskrives Venstre mere end nogen andre - at få lavet en regel, der ikke kan undviges og stort set betyder, at landbruget ikke bidrager med skatter.
Man kan sige, at der jo er flere løsningsmuligheder her.
Hvis det her var et tilbud fra Venstre om, at vi skal behandle det jordstykke, som knytter sig til landbrugsejendommes stuehuse, hvor der jo også er en byggeret på samme måde som alle andre steder, er vi langt hen ad vejen ude over problemet, og hvis det var sådan, fru Mariann Fischer Boel skulle forstås, synes jeg da, det var en spændende tanke. Det, jeg har sagt her, er, at det er klart, at det er lige så forkert, når vi ser en landbrugsejendom med et ikke helt ubetydeligt jordtilliggende som rent faktisk kun opfylder et beboelsesformål, at man så tæller hele det tilhørende jordtilliggende med i grundværdien og dermed også i den nye ejendomsværdibeskatning.
Det er selvfølgelig lige så forkert, og det er derfor, jeg har sagt, at jeg mener, der er en måde at løse det på.
Jeg har tilbudt
Folketingets partier, at jeg meget gerne vil drøfte med dem, hvordan vi så konkret skal håndtere det, og om vi skal fremsætte forslag i denne samling.
Jeg har forstået, at hvis vi kan håndtere det, uden at det skaber besværligheder, problemer eller bliver uoverstigeligt på grund af det arbejde, der i øvrigt foregår i udvalget, vil et flertal ønske, at der fremsættes et forslag allerede i denne samling.
Det vil jeg bestræbe mig på, og jeg vil selvfølgelig tage kontakt til partierne og prøve at se, om ikke jeg kan opfylde det ønske fra partierne.
Jeg kan så heller ikke lade være med at sige til Venstres og De Konservatives ordførere, at det måske ingen helt dum idé var, om man holdt lidt bedre kontakt til sine vurderingsfolk.
Man kan godt få en betydelig saglig viden fra de folk, der er ude at foretage det her i praksis, og det, jeg har hørt, er i hvert fald, at de mener, det vil være helt forkert, hvis vi fulgte forslaget i den form, som Fremskridtspartiet har fremsat her.
Når hr. Kim Behnke fremstiller det, som om folk, der driver en eller anden form for reelt landbrug, ikke bliver behandlet som reelle landbrugere, er det ikke rigtigt.
Men jeg vil ikke afvise, at han, der har de der fire rækker gulerødder, som hr. Kim Behnke nævner, og de 10 høns, ikke anses for at have nogen egentlig landbrugsbedrift.
Det er nu også spørgsmålet, om det ville være helt rimeligt.
Vi kan sige, det ville i hvert fald blive nogle meget dyre høns.
De ville forrente sig virkelig godt.
De behøvede ikke lægge æg, hvis man kunne abonnere på de regler på det her felt.
Derfor stadig væk, som jeg signalerede allerede ved starten af denne debat, åbenhed over for, at vi finder en løsning på det konkrete spørgsmål.
Men jeg mener da til gengæld også, at det er vigtigt, man forholder sig til den kendsgerning, at problemerne her ikke er skabt ved, at vi har givet landbruget en skidt behandling, men ved, at vi har givet landbruget en for god behandling i forhold til det, der er virkeligheden, nemlig de faktiske priser, som under alle andre forhold er det, der er bærende for, hvad man skal vurdere ting til i vurderingsloven.