Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-05-25:
Det er gode tider i Danmark.
Det er gode tider - så gode, at mange med rette drager sammenligninger med de gode tider i midten af 1960'erne.
Dengang talte vi også om at gøre gode tider bedre.
Det gør vi også i dag.
De er gode, og de kan blive bedre.
Men dengang var der en amerikansk sanger - Bob Dylan hed han - som blev verdensberømt med sin sang, »Tiderne skifter«, dengang han sang den første gang i midten af 1960'erne, da højkonjunkturen drønede derudad i den vestlige verden, dengang ingen troede, at væksten ville få nogen ende, dengang hvor de gode tider næsten pr. naturlov måtte fortsætte.
Her 35 år efter må vi sige, at Dylan havde ret.
Han havde ret, når han sang, at tiderne skifter, og det har de faktisk gjort lige siden.
Men hvad var det egentlig, der stoppede fremgangen dengang i 1960'erne?
Hvad var det, der skete?
Hvad var det, der gjorde, at det hele ikke bare fortsatte, drønede derudad og automatisk fortsatte i højeste gear fremad?
Ja, vi ved jo godt, når vi tænker efter, hvad det var.
Det var en international krise.
Det var vores mangel på evne til at samarbejde mellem landene for at modstå den
, og dengang så vi også, hvem det var, det gik ud over.
Det blev de arbejdsløse, det blev lavindkomsterne, det blev mellemindkomsterne, det blev de svageste i vores samfund, der kom til at bære hårdest.
Jeg vil sige til det danske Folketing og hele den danske befolkning: Ja, vi har været igennem nedgangstider med oliekriser og masser af arbejdsløshed.
Ja, vi har været igennem tider, hvor landene i den vestlige verden ikke kunne enes om en fælles indsats og slet ikke i Europa.
Vi har været igennem tider, hvor hver især forsøgte med sine egne nationale indgreb at gøre noget for at værne sig, men set i bakspejlet gjorde det i virkeligheden tingene værre.
Vi har været igennem tider, hvor netop mangelen på samarbejde og især små landes - inklusive Danmarks - isolerede og forgæves forsøg på at klare sig i virkeligheden satte os tilbage.
Det er læren fra dengang, og det er læren, vi i virkeligheden i endnu højere grad skal huske i dag.
For vi er jo ikke blevet mindre afhængige af hinanden, vi er blevet mere afhængige af hinanden i den ny internationale verden, hvor der altid i den ny verden er en finansbørs, der har åbent et eller andet sted på kloden, hvor Internettet og computerne sikrer, at der kan købes og sælges, hvor landene aldrig før har været så afhængige af hinanden økonomisk som netop nu.
Vi overvandt skaderne dengang fra 1960'erne og 1970'erne, men det tog os mere end 20 år at overvinde de skader, som den internationale økonomi påførte os dengang.
Det er gode tider nu, og de kan blive bedre, men hvis det skal blive på en holdbar måde, så skal vi lære af historien.
Nu er vi så igen godt kørende, og det er ikke mindst gennem de seneste 7 år lykkedes os at få en så god fremgang i beskæftigelsen - og bredt fordelt er den jo - at vi netop med rette kan tale om de gode tider i Danmark.
Men igen: Det, der optager mig mest i dag, er at huske, at nu er det tid at bevise, at vi har lært af historien.
Nu er det tid at forstå, at en forudsætning for, at de gode tider kan blive bedre, er, at vi vælger rigtigt i de kommende års europæiske og internationale samarbejde, at vi forstår, at Danmark ikke er og aldrig har været tjent med at befinde sig udenfor, at befinde sig på sidelinjen, at befinde sig isoleret.
Vi skal erkende, at vi i en række samarbejder og sammenhænge har det bedst, netop når vi samarbejder.
Vi skal sammen med andre lande, der forstår og respekterer os, danne et værn mod den næste krise, så den aldrig når samme omfang som dengang i 1970'erne, hvor arbejdsløsheden steg måned for måned, år for år, hvor hundredtusindvis af danske arbejdere og funktionærer mistede deres job, og hvor vi i virkeligheden først nu efter 7 års indsats og flere års fast valutakurs er kommet tilbage til en arbejdsløshed, der er den laveste i 25 år.
Det er det, der i virkeligheden er det afgørende omdrejningspunkt for det danske samfunds forandringsproces i disse år: at sikre det bedst mulige grundlag for en fortsat stabil fremgang i Danmark.
For én ting kan vi sige med sikkerhed: Der findes ikke én eneste, der kan garantere, at der aldrig nogen sinde mere kommer internationale økonomiske tilbageslag eller kriser igen.
Dansk økonomi er ikke så ringe - for nu at sige det på jysk -
så hvorfor egentlig al den snak om internationale kriser og spekulation?
Ja, forklaringen er enkel: Det er jo netop i opgangstider, at vi skal skabe det forpligtende samarbejde.
Hvis der kommer lavkonjunktur og tilbageslag, risikerer vi, at nogle lande bryder ud af sammenholdet og forsøger at bjærge sig selv - med det resultat, at alle får det dårligere.
Danmark har meget at byde på internationalt.
Vi behøver
slet ikke være bekymrede for, om vi kan gøre os gældende.
Det kan vi.
Vi deltager jo ikke kun i samarbejde for at forsvare os mod udefrakommende trusler.
Vi deltager i endnu højere grad, fordi vi har noget at byde på.
Det er derfor meget vigtigt, at vi i vores afslutningsdebat i dag ikke glemmer de store, internationale spørgsmål, selv om vi har det godt i Danmark.
Danmark kan og skal fortsat være en aktiv medspiller på den internationale scene.
Det er jo her, en meget vigtig del af vilkårene for vores fremtid formes.
Det gælder i EU, det gælder i FN, det gælder i forhold til ulandene og vore nabolande.
Det gælder alle de steder, hvor vi mødes med omverdenen, alle de steder, hvor der formes politik, der har indflydelse på vores vilkår på kortere og på længere sigt.
Og ærlig talt, indadtil og udadtil ved vi det jo godt.
Politik og indflydelse er for vigtigt til at overlade til andre.
Det reelle demokrati består i, at vi er med alle steder, hvor der træffes beslutninger, som berører vores hverdag, vores livsvilkår, vores måde at indrette os på.
Danmark har været blandt dem, der har sat den europæiske dagsorden, når det
gælder miljøet, når det gælder beskæftigelsen, når det gælder demokratiet og udbygningen af menneskerettighederne
Og jeg kan forsikre for - og det ved alle Folketingets medlemmer - at indflydelse ikke kommer af sig selv.
Der skal arbejdes, og der skal arbejdes hårdt, og frem for alt kræver det, at man er til stede.
Det kræver, at man er med.
Så kan vi også vinde; så kan vi gøre en forskel. Det at være med i melodigrandprixet og med i filmfestivalen i Cannes er jo en forudsætning for, at vi kan vinde.
Når Danmark vinder på den internationale scene, er det naturligvis først og fremmest på grund af de danske medvirkendes fantastiske og flotte indsats.
Men sejren får vi jo tildelt af andre lande, som forstår og værdsætter ens bidrag.
Verden er der på godt og på ondt.
Det må vi forholde os til, og det gør vi.
Det synes jeg ikke Danmark fortjener.
Danmark fortjener bedre, og dybest set er den fremgang og de gode tider, vi har i Danmark nu efter 7 års indsats, jo også en fremgang, der er dybt afhængig af samarbejdet med de andre i Europa.
Vi ville ikke have kunnet nå den fremgang, der nu kan dokumenteres, hvis det ikke også var sket på grundlag af et godt og fornuftigt samarbejde med de andre.
Det er jo også sandheden, og det er i virkeligheden det, det handler om.
Vi skal sikre, at vores måde at leve på og vore værdier får en chance i en verden, der er under konstant forandring.
Vi skal være dér, hvor der træffes beslutninger, som påvirker vores hverdag, uanset det gælder kommunalbestyrelsen, amtsrådet, Folketinget, Norden, FN eller Europa -
vi skal være der.
Bølgerne går højt lige nu i debatten om den fælles valuta.
Sådan skal det også være.
Vi skal stille os selv spørgsmålet: Hvad er bedst for Danmark?
Jeg er helt overbevist om, at det bedste for Danmark indadtil og udadtil er at gøre sig gældende, at sætte en kurs, at samarbejde.
Erfaringerne taler jo deres tydelige sprog.
Dagsordenen i Amsterdam og den ny traktat fik ikke det indhold, hvis vi ikke havde sat vores præg.
Kampen mod arbejdsløsheden var ikke blevet så højt placeret, hvis vi ikke havde været med til at sikre det.
Aldrig før har vi haft så gode muligheder for at sikre en stabil udvikling og så gode muligheder for at være med til at træffe beslutninger, at gøre vores indflydelse gældende, som netop nu.
Og derfor vil jeg også i dag sige, at vores egen selvbestemmelse, vores egen suverænitet, i virkeligheden også er blevet udbygget og ikke indsnævret.
Her taler jeg om den selvbestemmelse og suverænitet, jeg lægger allermest vægt på: den reelle, den virkelige.
Og den virkelige og reelle selvbestemmelse består jo igen først og fremmest i at være med dér, hvor der besluttes. Selvbestemmelse består også i at erkende, forstå vores økonomiske afhængighed af de andre, ellers går vi galt i byen.
Den pengepolitiske og økonomiske afhængighed, der for længst er en realitet for os, bør vi følge op med ny medindflydelse på de beslutninger, vi under alle omstændigheder skal indrette os efter.
På mange, mange samarbejdsfronter er Danmark forrest.
Det ved de, og det ved vi.
Det erkender de.
De lytter til os, noget mere end vores størrelse egentlig umiddelbart berettiger os til.
Når vi nu ved, at alle de andre landes folk har prøvet alternativerne; når vi nu kan se, at vore værdier langsomt, men sikkert er ved at blive trækplaster for mange andre lande i Europa.
For de har jo prøvet det andet, den lodrette, totale, ekstreme markedsliberalisme og den lige så ekstreme sovjetstyrede kommunisme.
Skulle vi så komme i tvivl?
Det er jo netop nu, der er medvind for vore værdier og alt det, vi tror på.
Det er jo netop nu, mulighederne for at fremme udviklingen i vores del af verden på præmisser og betingelser, vi har gode erfaringer med, er der.
Det er netop nu, der skal træffes rigtige beslutninger. Vi er kommet godt ind i det nye årtusind.
Vi står godt rustet til at tage nye skridt i udviklingen af det danske velfærdssamfund.
Vi er klar til at møde de nye udfordringer.
Den fremgang, regeringen, Folketinget, erhvervslivet, kommunerne og amterne i samarbejde med alle danske har præsteret uafbrudt siden 1993,
kan fortsætte, hvis vi selv vil det. Grundlaget og forudsætningen for vores arbejde er den sunde økonomi, og dansk økonomi har det særdeles godt.
Der er gang i beskæftigelse og investeringer.
Mere end 200.000 er kommet i arbejde, siden ledigheden toppede i 1994.
Vi har fået arbejdsløsheden ned på det laveste i 25 år.
Jo, det er gode tider.
Det er tid til så også at sætte nye ambitioner i vores indenrigspolitiske arbejde, nye skridt.
Regeringen har lanceret »det holdbare samfund« som en fælles betegnelse for, at det jo må bero på, at vi ikke alene ser på økonomi - det er værktøjet til at gøre alt det, vi vil - men også ser på et fortsat fornuftigt miljøarbejde og vigtigst af alt ser på, at mennesker i vores samfund får den service, den velfærd, vi alle sammen ønsker.
Regeringen har udpeget fire kerneområder, hvor kvaliteten skal styrkes, ikke ved et diktat herindefra og derudtil, men gennem dialog og deltagelse.
Vi har peget på fire områder, som er vigtige, og som det bare manglede andet end at vi skal koncentrere os om med vores kvalitet og vores penge i de kommende år: Det er ældreomsorgen, og det er især omsorgen for de svageste ældre på vore plejehjem og den personlige pleje.
Det er sygehusene og vores sundhedspolitik.
Vi er nået langt med garantier for livstruende sygdomme, men vi kan nå længere, meget længere, også når det gælder samarbejde, bedre brug af vores teknik og vores ressourcer, og også stadig længere med kortere ventetider for de store folkesygdomme.
Det gælder familien og skolen.
Meget er sket her.
Men også her ved vi jo, at familien, at far og mor frem for alt er optaget af deres børns velfærd, som den nu skabes og dannes i den første skole. Og det gælder ikke mindst det rummelige arbejdsmarked, hvor vi efter at have fået alle de mennesker i arbejde, som tilfældet er, nu må koncentrere os om at få de næste med, de bageste med, dem, der ikke havde troet, der var chancer for dem. Ledigheden er historisk lav, og antallet af langtidsledige er måske det, man kan glæde sig mest over.
Antallet af langtidsledige er faldet dramatisk og heldigt og lykkeligt i de seneste år.
I de seneste 5 år har vi oplevet et fald fra dengang 160.000 til nu kun knap 40.000 mennesker.
Det er da måske et af de vigtigste resultater, at netop den, der troede, der ikke var noget, har oplevet, at der var muligheder, at der var job.
Og lige så godt er det gået for de unge.
Vi kan i dag reelt ikke tale om ungdomsarbejdsløshed, den er fjernet. Og derfor kan vi gribe fat nu i forhold til de sidste grupper på arbejdsmarkedet for at få dem med i fællesskab.
Det gælder ikke mindst den store gruppe af kontanthjælpsmodtagere, som vi har drøftet så sent som for ganske få timer siden i Nordjylland under en konference om det rummelige arbejdsmarked.
Det er jo interessant at se i disse år, at der sker en vældig forandring også iblandt vores svageste grupper, blandt kontanthjælpsmodtagerne.
Når de »gamle danske«, hvis jeg må bruge det udtryk, er kommet i arbejde, er de »nye danske«, indvandrerne, ikke helt kommet det i samme omfang, og vi oplever i virkeligheden, at der bag ved bruttotallene er vældige forskydninger blandt kontanthjælpsmodtagerne.
Her skal der gøres en ekstra indsats, og det vil vi gøre. Vi kan tage initiativer og lave lovgivning her i Folketinget, som vi gør det, men til syvende og sidst kan dette store projekt kun lykkes fuldt og helt, hvis vi alle sammen er med, hvis vi gør en aktiv og målrettet indsats ude i virksomhederne, i kommunerne, på uddannelsesstederne, i lokalsamfundene.
Derfor har vi taget initiativ til dialog, til samarbejde.
Derfor skal hele befolkningen inddrages.
Derfor skal vore høringer og vore folkehøringer følges op i praktisk adfærd både i kommunerne og her i regeringen og Folketinget.
De første runder vil om få dage komme i gang i forhold til kommuneforhandlinger med regeringen om det næste års økonomi.
I det år, der er gået, har vi også i Folketinget samlet os om vigtige reformer.
Må jeg bare nævne et par af de væsentligste: For det første har vi taget de første skridt til at skabe grundlag for endnu bedre rammebetingelser for vort erhvervsliv.
Vi er jo på vej ind i en global videnøkonomi, som stiller store og nye krav til os for erhvervsliv og for samfund.
Det er en strategi for hele erhvervslivet, vi har lagt frem.
Det er en strategi, der er ambitiøs.
Det er en strategi, der omfatter både de store og veletablerede og de små og nystartede virksomheder.
Vi opstiller visioner og pejlemærker, ikke gennemdetaljeret lovgivning, men netop pejlemærker og visioner, som vi vil styre efter i de kommende år.
Og der er allerede en lang række initiativer undervejs.
Må jeg nævne voksenuddannelsen, hele vores voksen- og efteruddannelsesreform, som netop i disse timer er kommet på plads her i Folketinget, et fantastisk bidrag til, at Danmark kan klare sig i den internationale konkurrence, og oven i købet også en reform, der tager højde for og samler sig om, at de svageste på arbejdsmarkedet, de, der ikke har en uddannelse, nu får bedre muligheder end før.
Forenkling af uddannelsesveje og godtgørelse på arbejdsmarkedet hører med, uden at ansvaret for parterne svigtes.
Må jeg pege på det arbejde, vi også har gennemført i fællesskab: en ny reform på informationsteknologiområdet.
Vi har jo i Danmark et enormt potentiale, der nu ligger godt til at blive udnyttet.
Vi har gennemført de nødvendige opfølgende initiativer som en førende IT-nation.
Vi ligger faktisk godt, både hvad computeradgang angår, og hvad IT og internetbrug angår.
Vi vil ikke bruge IT som en vej til at splitte vores befolkning.
Vi vil sikre, at IT, informationsteknologien, samler vores befolkning.
Det er vigtigt for os, at tilgængelighed og tryghed er der for alle, også i den ny tid, at ingen tabes af vognen, men at alle har adgangsbillet til netværkssamfund.
Jeg synes også, vi på vores resultatliste - og med »vores« mener jeg hele det danske Folketing - skal notere os en ny medieaftale for de kommende år, en medieaftale, der sætter større fokus på public service og styrker produktionen af danske programmer.
Og sidst, men ikke mindst: Af de store resultater, jeg hæfter mig ved, vil jeg nævne integrationsarbejdet omkring vore nye danske.
Når man kigger tilbage på folketingsåret, der er gået, har debatten om de nye danske fyldt meget.
Den har optaget meget på godt og på ondt.
Vi vil også på det område et helt samfund, hvor der er lige muligheder for alle.
Vi vil ikke et delt Danmark, heller ikke, når vi skal tage imod de nye danske, der kommer til os som indvandrere eller som flygtninge.
Derfor har regeringen, som det vides,
fremlagt to handlingsplaner på integrationsområdet med en række konkrete initiativer.
Tre grundlæggende krav har vi stillet til os
igennem alle årene og stiller vi til de nye danske, der kommer: Alle skal vi lære det danske sprog, alle skal vi have mulighed for arbejde og uddannelse, og alle skal vi acceptere de grundlæggende værdier, som vort samfund bygger på; krav, som i virkeligheden skal sikre, at flygtninge og indvandrere får mulighed for at deltage på lige fod med andre borgere i vort samfund på arbejdsmarkedet, i uddannelsessystemet, i de kulturelle aktiviteter, i det politiske liv.
Vi har fået et rigtig godt afsæt med den vedtagne lovgivning både på boligområdet, i integrationslovgivningen, på uddannelsesområdet. Kort sagt: Det har været et utrolig arbejdsomt folketingsår.
Masser af resultater er skabt for det danske samfund, resultater, som er skabt, ikke af en enkelt, ikke af et enkelt parti eller to, men først og fremmest gennem et bredt samarbejde på kryds og på tværs i det danske Folketing.
Hvor har det dog været et Folketing præget af stabilitet, stabilitet og stabilitet.
Her taler jeg slet ikke om enkeltsager og personangreb og den slags.
Det hører for mig ikke med til politik på den måde.
Jeg taler om god lovgivning.
Jeg taler om stabilt samarbejde.
Jeg tror, det er det, den danske befolkning forventer af os.
n alle partier har været med i det ene eller det andet forlig.
Det er Folketingets kendemærke.
Det er simpelt hen dansk folkestyre, når det er bedst. Jeg har allerede nævnt et par af reformerne, og jeg skal lægge til: en lang række forslag om bedre funktion af den finansielle sektor, en stor ny gasreform, der sikrer stabilitet i energiforsyningen og fornuftig konkurrence, en ny konkurrencelov sikret med et bredt flertal, en modernisering af hele vort ligestillingsarbejde med en helt ny lovgivning, der giver nyt afsæt på den rigtige tid og den rigtige basis, en forstærket støtte til børn og unge, et stort reformarbejde på hele Justitsministeriets område, reform af mellemlange og videregående uddannelser; resultater i stribevis.
Det er naturligvis regeringen, der har taget initiativet, der har leveret udspillet eller grundlaget, men det sker i afgørende samarbejde med det danske Folketing.
På en anden måde har vort folketingsår også været præget af nye tider.
Jeg tænker ikke mindst på vores rigsfællesskab.
Regeringen har som bekendt påbegyndt forhandlinger med det færøske landsstyre om landsstyrets ønske om oprettelse af en suveræn færøsk stat.
Folketinget havde anledning til at debattere spørgsmålet under forespørgselsdebatten den 6. april 2000, hvor der også blev nedsat et særligt Færøudvalg, som regeringen har en god og løbende dialog med.
Når jeg tænker på den debat, vi havde den 6. april, så tegner der sig efter min vurdering et meget bredt billede, et meget ensartet billede af opfattelserne blandt næsten alle parter og partier her i Folketinget, en grundlæggende opfattelse, der samtidig må betegnes som en bred opbakning til regeringens overordnede og principielle holdning.
Regeringen og et bredt flertal i Folketinget ser helst, at Færøerne bliver i rigsfællesskabet, men det er en afgørelse, der må træffes på Færøerne.
Jeg vil gerne gøre et lille ophold her, for midt i de juridiske, de økonomiske, de praktiske overvejelser og forhandlinger, vi har med det færøske landsstyre, er der én ting, vi ikke må glemme: Hvad er det egentlig, vi har med at gøre?
Hvad er det egentlig, vores rigsfællesskab dybest set handler om?
Ja, det er den fælles lange historie, det er samhørigheden, det er vores sproglige og kulturelle fælles rødder, det er de mange familiemæssige bånd og de utallige kontaktflader mellem vore to samfund, det er de mange færinger, der arbejder i Danmark og har gjort det i en årrække, det er vores kontakt på uddannelsesinstitutionerne, på arbejdspladserne, i erhvervslivet, det er den gensidige respekt og retten til selvbestemmelse.
Det er det, der er kernen i vores mangehundredårige fællesskab.
Det, der har drevet den danske regering og det brede flertal i Folketinget, har været et ønske om, at disse værdier fortsat kan trives, en overbevisning om, at rigsfællesskabet er bedst for deres trivsel, men også en erkendelse af, at er der ønske om at træde ud af rigsfællesskabet, skal det respekteres og betingelserne forhandles.
Det er det, vi er i gang med.
Må jeg sige, at fælles for Færøerne og Grønland kan det siges, at det går godt med økonomien.
Men må jeg også sige om de aktuelle forhandlinger på Færøerne: Jeg tror, det er vigtigt, at de er konkrete.
Jeg tror, det er vigtigt, at de er altomfattende.
Jeg tror, det er vigtigt, at de også er tidsbestemte.
Jeg tror, vi skal vide begge parter med hinanden, at når vi slutter forhandlingerne på et vist tidspunkt, skal vi have været igennem det hele.
Når vi har talt overgangsperioder, så er det klare overgangsperioder.
Så er det ikke overgangsperioder, der kan ændres eller trækkes i langdrag ved at udskyde ikrafttrædelsen 10 år eller mere.
Jeg siger det i en god stund for igen at undgå misforståelser.
Jeg tror, det er meget vigtigt, at vi forhandler på et reelt, klart og præcist grundlag, og det er det, der er vores bestræbelse.
Også i Grønland har vi set og ser vi en god økonomisk udvikling, og også i Grønland ser vi et velforståeligt ønske
om at udbygge selvstyret
I Grønland har man valgt en anden vej.
Man har nedsat en selvstyrekommission, som skal vurdere,
Jeg synes, det er glædeligt, at selvstyrekommissionen i sit arbejde netop tager det udgangspunkt.
Regeringen og landsstyret er enige om, at det er i Grønland, at ønskerne til et udvidet selvstyre skal formes.
Vi vil derfor afvente et udspil fra hjemmestyret på grundlag af et afsluttet kommissionsarbejde.
Jeg skal også tilføje, at Grønland er midt i vigtige fiskeriforhandlinger med EU, og regeringen yder som vanligt sin maksimale støtte hertil.
Kommissionens formand aflægger sammen med mig selv besøg
i Grønland her i juli måned, hvor vi får lejlighed til at drøfte tingene yderligere, og hvor Kommissionens formand ved selvsyn får indtryk af de særlige arktiske vilkår og betingelser for Grønlands fremtid.
Vi har en god dialog i gang også med Grønland.
I det forløbne år er der sket yderligere overdragelse af kompetence.
Folketinget har netop vedtaget overdragelse af kompetence på medieansvarsområdet og med hensyn til ændring af luftfartsloven.
Alt i alt et fornuftigt, veltilrettelagt, positivt, fremadskridende samarbejde, som kun giver anledning til gode resultater.
Må jeg slutte, som jeg begyndte: Sammen med det indenrigspolitiske sikrer vi bedst Danmark, når vi også er aktive i det udenrigspolitiske i verden omkring os.
Det gælder især i den del af verden, hvor vi befinder os, her midt i Europa.
Op til EU-topmødet i Luxembourg i december 1997 var vi stort set i en situation, hvor alene arbejdet om en bred udvidelse kom til at dominere dagsordenen.
Det synes jeg er rigtigt.
Vi fik slået fast, at tiltrædelsesprocessen skulle omfatte alle de central- og østeuropæiske kandidatlande, at de skulle deltage på samme vilkår.
Og nu med beslutningen i december i Helsinki sidste år har vi dem alle med.
Nu kan alle se resultaterne af den linje, der i virkeligheden har karakteriseret den danske europapolitik siden 1993, hvor vi fastlagde de såkaldte københavnerkriterier for udvidelsen.
Nu kan vi se de tilstundende resultater.
Og på beskæftigelsesområdet var det os, der trods betydelig modstand, også her i Folketinget, fik sat beskæftigelsen på dagsordenen for sidste regeringskonference.
Det var os, der fik fremlagt forslagene, som i store træk svarede til det, der blev gennemført.
Og nu blot 3 år senere har vi topmødet i Lissabon, som på fremragende vis følger op og i virkeligheden lægger en ny arbejdsmetode til, ikke for at bevæge os i retning af harmonisering og slet ikke af sociale emner, men tværtimod for at drage fordele af den nye samarbejdsmetode, hvor vi opstiller fælles mål, udveksler gode erfaringer og gennemfører resultaterne ved egne midler i hvert af vore lande.
Vi står også over for et charter for grundlæggende rettigheder, vi snart skal færdiggøre.
Målet er, at synliggøre rettigheder, som borgerne har i forhold til EU's institutioner.
Jeg synes, det er positivt.
Det vidner om, at EU også handler om andet end penge, og vi skal være aktive i vort bidrag hertil.
Regeringskonferencen i Nice udvikler sig, som vi kan ønske det.
Alle medlemslande anerkender, at formålet er at blive færdig med EU's udvidelse, det er det centrale.
Alle accepterer, at vi skal være færdige til tiden, det er lige så centralt.
Og alle er vi enige om, at vi for vort vedkommende skal være klar til at modtage de første lande allerede i år 2003.
Og dermed er jeg nået til spørgsmålet om dansk deltagelse i den fælles valuta.
Folkeafstemningen den 28. september 2000 vil unægtelig komme til at præge det politiske arbejde i de kommende måneder.
For regeringen er det helt klart, at vi også her bør sikre en løsning, der giver landet de bedste betingelser for en fortsat stabil udvikling.
Man kan sige det sådan: I forhold til ØMU-samarbejdet har vi i dag alle pligterne.
Nu skal vi også have alle rettighederne.
Vi skal være med.
Det er uholdbart, at vi ikke har indflydelse på de beslutninger, der i sidste ende påvirker os så direkte i vores hverdag.
Den tid er nemlig forbi, hvor vi kunne sige, vi ved, hvad vi har, og så lade verden gå sin egen gang.
Vi har brug
for fællesskabet, som jeg sagde allerede indledningsvis, som et værn mod dårlige tider.
Som i ethvert andet fællesskab fungerer det kun, hvis alle forpligter sig.
Det har været sagt, at den fælles mønt vil betyde mere union og mindre selvstændighed.
Jeg ved, der sidder medlemmer i denne sal, der kan fortælle, hvad prisen for nationalegoisme og såkaldt selvstændighed var i 1980'erne, da renten var oppe omkring de 20 pct., og arbejdsløsheden ramte i flæng.
Der er andre, der ligesom jeg er optaget af danskhed, og nogle argumenterer for, at vi risikerer at tabe vores danske identitet.
Jeg tror, at den bedste måde at sikre vores danskhed på er at sørge for fortsat fremgang og stabilitet.
Der er også røster fremme, der siger, at der ikke er store gevinster at hente ved at deltage i den fælles mønt.
Må jeg sige, at det svarer til at sige sin bilforsikring op, når man er blevet elitebilist - man har jo ikke noget at bruge den til.
Jeg er overbevist om, at det vil fremme udlandets lyst
til at investere i danske arbejdspladser og øge samhandelen yderligere blandt de deltagende lande, og jeg er sikker på, at den dag, den internationale økonomi tager et dyk, vil vi være temmelig begejstrede for den forsikring, vi har tegnet, og deraf også billedet med elitebilisten, der også en dag har brug for sin forsikring. Jeg har også set, at der har været røster fremme om, at det heller ikke betyder ret meget, det dér med det økonomiske. Jeg vil gerne sige, at for mig betyder det ret meget, at danske lønmodtagere i givet fald ved et nej kommer ud for en renteforhøjelse, der betyder ret meget på den månedlige husleje, hvis man er boligejer.
Det er muligt, det ikke betyder ret meget i vise mænds skriverier, heller ikke dem fra Østen,
men det betyder ret meget for danske lønmodtageres dagligdag.
Det er muligt, det ikke skal fylde ret meget i rapporter, at huslejen kan stige 200, 300, 400 kr. om måneden, men det betyder ret meget for det enkelte menneskes hverdag og økonomi.
Og der er noget andet, jeg gerne vil sige.
Den værst tænkelige tjeneste, man kan give sit land lige nu, er at skabe usikkerhed om den faste valutakurs, om den faste kronekurs.
Jeg har været meget glad for, at Nationalbanken ikke har efterladt tvivl om, hvor Nationalbanken står: fast på den faste valutakurs' grund. Dér står regeringen også.
Og jeg vil gerne i dag gøre, hvad jeg kan, for at der ikke herefter er usikkerhed om, hvad Danmark er bedst tjent med.
Derfor er det interesseløst at starte op på en ny debat om flydende valutakurser og inflationsafhængighed, og hvad ved jeg.
Det indebærer i værste fald kun ét signal til omverdenen, og det er, at vi går og tænker på sådan noget.
Jeg kan sige, at det tænker vi ikke på i regeringskontorerne,
og jeg har heller ikke indtryk af, at der er usikkerhed om det her i salen i Folketinget. Derfor må jeg også sige, at den skinbarlige, reelle sammenligning mellem et ja og et nej er et Danmark udenfor, der er isoleret på sidelinjen, og som skal føre en fast valutakurs, som vi har gjort det igennem 17 år, og dertil en strammere finanspolitik end et Danmark indenfor, der er værnet mod fremtidige finansielle kriser, som skal føre en fast valutakurs - det ligger i at være medlem dér - og som samtidig får alle rettighederne, og som ikke har det samme pres på sig om, undskyld mig, at være mere katolsk end paven selv for at overbevise omverdenen om, at der er styr på den økonomiske politik.
Lad andre kalde det små økonomiske gevinster, at der er en renteforskel på en halv til trekvart pct.
Lad andre mene, at det er af mindre betydning, at en renteforskel af den størrelsesorden også betyder usikkerhed i forhold til beskæftigelsen.
Jeg fastholder, at selv et tab på 6.000 arbejdspladser er 6.000 arbejdspladser for meget.
Og jeg synes, at det ikke er teoretisk interessant, at for at få det samme beskæftigelsesforløb udenfor som indenfor - man skulle i virkeligheden sige det meget højt, og det fremgår jo af regnestykkerne - indebærer det en reallønstilbagegang eller en stramning af skatterne, som jo har det samme resultat.
Vi skal belyse alle sider økonomisk og politisk, og jeg siger det, fordi jeg er fuldstændig overbevist om, at man i virkeligheden går frygtelig galt i byen, hvis man prøver at adskille det økonomiske og det politiske aspekt af et medlemskab af den fælles valuta.
De hører ubrydeligt sammen.
Man kan ikke skille de to ting ad, for økonomi er ikke en i luften frit svævende laboratoriestørrelse.
Økonomi er et fantastisk afgørende værktøj, der hænger sammen med den politiske linje, man vil, og jeg ønsker ikke at se et Danmark reduceret til en økonomisk-teoretisk størrelse, hvor det er ligegyldigt, hvordan vi indretter os.
Det er derfor i Danmarks interesse at gå med i samarbejdet om den fælles valuta for at præge det med vores værdier og vores synspunkter.
Må jeg slutte med at sige, at jeg har været glad for, vil jeg også sige henvendt til SF, at mærke, at der jo er enighed om disse grundlæggende præmisser.
Der er enighed om, forstår jeg, at den faste valutakurs skal fastholdes, både indenfor og udenfor, og der er også forståelse for og anerkendelse af,
Jeg siger det nu, for det er nok værd at huske, når vi til sin tid skal i gang med finanslovforhandlingerne for år 2001.
Jeg har noteret ønskelisten fra SF og fra andre, og hvis vi nu satte de to ting sammen, så ville jeg se frem til en meget interessant debat om, hvad der tjener Danmarks interesser bedst.
Politik handler om at være til stede dér, hvor det sker, derfor anbefaler regeringen et ja den 28. september.
Lad mig slutte med at sige: Vi får en debat i dag, som vil handle om store ting og små ting, sådan skal det være.
Vi får også en debat i dag, der utvivlsomt vil handle om sager og personer, og det er sådan set også i orden.
Jeg har bare ét ønske, og det er, at vi også i dag af hensyn til befolkningens beslutninger får tid til at vende og komme rundt om det vigtigste udenrigspolitiske spørgsmål, som den danske nation skal tage stilling til i mange, mange år, nemlig spørgsmålet om den fælles valuta.
Kan vi levere det bidrag i dag, så har vi givet et godt bidrag til, at befolkningen kan træffe deres beslutning om få måneder.
Forhandling