Tom Behnke (FP), 1998-11-20:
Der er jo ingen tvivl om, at forslaget her, som er fremsat af Enhedslisten, er et forslag, hvor Enhedslisten helt tydeligt har set, hvordan tingene hænger sammen.
Og jeg kan godt forstå, at Enhedslisten fremsætter forslaget, for når vi har et flertal i Folketinget, som siger, at der skal være en pasningsgaranti, og at alle skal kunne få passet deres børn, og når hele vores samfund er indrettet på, at begge forældre skal være på arbejdsmarkedet, og at alle mennesker i Danmark skal aflevere deres børn og lade dem passe af det offentlige, så kan jeg godt forstå, at man lige præcis her siger fra Enhedslistens side: Jamen i de tilfælde, hvor det ikke kan lade sig gøre, og hvor forældrene så er nødt til at frasige sig deres arbejde, fordi de ikke kan få passet deres børn, må det være et krav, at de til gengæld får en økonomisk kompensation. Det er logisk set.
Det, man kan undre sig over, er, at regeringen ikke støtter det, og man kan undre sig over, at flertallet i Folketinget ikke støtter forslaget her.
Det forundrer mig meget, og det forundrer formentlig også Enhedslisten.
Men det må jo stå for de partiers regning, som mener, at samfundet skal være skruet sammen på den måde.
I Fremskridtspartiet ser vi helt anderledes på det her.
Vi synes ikke, det er sundt, at det er sådan i et samfund som det danske, at de personer, som børnene er mindst sammen med, er børnenes egne forældre.
Det synes vi ikke er sundt, specielt ikke i de første leveår.
Tværtimod er der noget, der tyder på, at det faktisk er usundt for børnene, at de hver eneste dag skal afleveres i en institution.
Og jo yngre de er, jo værre er det. Derfor er vi slet ikke enige i filosofien bag Enhedslistens forslag, og derfor er vi selvfølgelig heller ikke enige i forslaget og konklusionen. Det, der er sagen, er jo, at vi i Fremskridtspartiet har den opfattelse, at samfundet burde indrettes sådan, at forældrene i højere grad havde mulighed for selv at tilrettelægge deres liv og selv bestemme, om både moderen og faderen ville være på arbejdsmarkedet eller kun den ene af dem eller måske på halv tid, altså at man økonomisk havde mulighed for at vælge, hvor meget man ville være på arbejdsmarkedet, og at man økonomisk havde mulighed for at vælge, om man ville lade sine børn passe, og i givet fald, om de skulle passes offentligt eller privat og på deltid eller på fuld tid.
Men alle de valgmuligheder eksisterer ikke i dagens
samfund
For i dette socialdemokratiske, planøkonomiske samfund har vi skåret det så hårdt til, at hvis man vil have del i velfærden her, skal man underkaste sig de spilleregler, der er.
Det er også det, der hedder en velfærdsstat, og den er vi i Fremskridtspartiet dybest set imod.
Vi har den opfattelse, at vi skal have et velfærdssamfund, hvor det er det offentliges opgave at give borgerne muligheden for selv at vælge, hvordan deres liv og tilværelse skal se ud, og give
forældrene muligheden for at være sammen med deres børn i det omfang, som forældrene ønsker,
ikke blot den økonomiske mulighed, men også den lovgivningsmæssige mulighed.
Og i det omfang man skal have passet sine børn ude, er det vores opfattelse, at man må betale, hvad det koster.
Og det ville jo have to væsentlige fordele: Dels ville det betyde, at de helt urimeligt høje priser for at få passet børn ville rasle ned og blive markant lavere, og dels ville det betyde, at der faktisk ville blive reel konkurrence på området, og reel konkurrence betyder altid, at kvaliteten bliver bedre.
Så der er kun fordele ved Fremskridtspartiets politik, og derfor må vi sige, at vi ikke kan støtte Enhedslistens forslag.
Men jeg giver Enhedslisten ret i, at det her forslag jo burde kunne vinde flertal i Folketinget, men altså ikke med Fremskridtspartiets stemmer.