Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2005-11-10:
Jeg har bare to spørgsmål til ministeren.
Det ene er, om ikke ministeren vil give mig ret i, at antallet af stressbetingede sygdomme er steget, i hvert fald i denne her regeringsperiode og sikkert også før, og at det måske kunne være et tegn på, at den indsats, der er gjort indtil videre, ikke er god nok.
Nu har vi jo taget udgangspunkt i Teknologirådets rapport, og Teknologirådet har i forlængelse af sin rapport nogle anbefalinger.
Der er faktisk ti anbefalinger, hvoraf de syv er anbefalinger til politikerne.
Det er noget med offentlig debat og sådan noget, og det er vi jo startet med her.
Så vil jeg spørge ministeren, og det er så det andet spørgsmål, om de anbefalinger, der står under punkt 4 og punkt 5 – at politikerne skal debattere, om enhver offentlig institution fremover skal drives efter markedsprincipper, og at politikerne sikrer, at den samlede arbejdsmængde fordeles bedre – er nogle anbefalinger, ministeren synes der kunne være noget i.
Det fremgår jo klart af det oplæg, som Arbejdsmiljøinstituttet og Arbejdstilsynet lavede om fremtidens arbejdsmiljøproblemer, hvad det er for nogle scenarier, hvad det er for nogle ting, der har ændret sig.
Vi har meget mere stillesiddende arbejde, grænserne mellem arbejdstid og fritid er udflydende.
Det er andre problemer end røg, støj og møg, der præger vores arbejdspladser, og på den måde vil symptomerne, altså lidelserne, jo også skifte karakter, i takt med at vores arbejdspladser ændrer sig, vores virksomheder ændrer sig.
Det er hovedforklaringen på, at vi nu sætter flere og flere kræfter ind i forbindelse med det psykiske arbejdsmiljø.
Jeg vil ikke her trække debatten unødigt i langdrag, men sige tak for en rigtig god debat, hvor alle ordførere har erkendt, at stress og nedslidning er et af de store arbejdsmiljøproblemer på arbejdsmarkedet i dag.
De fleste ordførere har også erkendt, at specielt offentligt ansatte, folk inden for den sociale service, FTF’ere, det kan være socialrådgivere, skolelærere, pædagoger, og ufaglærte inden for det offentlige område, det kan være social- og sundhedsassistenter, pædagogmedhjælpere, hjemmehjælpere – bare for at tage nogle af de grupper – i deres dagligdag bliver ramt af stress.
Så har der jo under debatten været forskellige mere eller mindre konkrete forslag til, hvordan man løser det her.
Der har jo specielt været en debat om den løsning, der hedder, at man fordeler arbejdet på flere hænder og på den måde får sat arbejdstempo, nedslidning og stress ned.
Modargumentet fra de borgerlige partiers ordførere har mest været, at det jo bare er et spørgsmål om at hælde penge ud af statskassen; det handler om at bruge en forfærdelig masse penge.
Jeg vil bare sige, at det gør det ikke.
Det handler om at spare penge.
Hvis vi nu ser på de reelle tal, hvis vi siger 10 pct. flere ansatte inden for den kommunale service, så koster det reelt ikke så meget på grund af de sparede dagpenge, den sparede kontanthjælp, de sparede aktiveringsudgifter.
Reelt vil det koste mindre end 1 mia. kr. for 10 pct. flere ansatte hjemmehjælpere, social- og sundhedsassistenter, pædagogmedhjælpere, pædagoger osv. Over for det er vi i dag i en situation, hvor vi har 260.000 mennesker på førtidspension.
Der bliver i dag brugt 30-35 mia. kr. på at udbetale førtidspension til dem, der er blevet slidt ned, til dem, der er blevet udstødt fra arbejdsmarkedet.
På grund af sygdom, hvor en tredjedel af udgifterne faktisk skyldes dårligt arbejdsmiljø, bliver der i dag brugt 32 mia. kr. til sygedagpengeudgifter.
Der er mange penge at spare og mange mennesker, vi kan få ind på arbejdsmarkedet, hvis vi sikrer nogle arbejdsforhold, som ikke gør folk syge og ikke støder dem ud på førtidspension.
Jeg vil så godt til sidst sige, at jeg ikke mener, at det her spørgsmål kan skydes ud til ekspert kommissioner af den ene eller den anden grad.
Jeg synes, at det problem er så alvorligt på arbejdsmarkedet i dag, at vi skal gøre noget for at bevare folk på arbejdsmarkedet, altså for at sikre, at vi har tilstrækkelig mange mennesker, som er i stand til at passe et arbejde, så vi ikke kommer ind i den onde spiral, hvor flere og flere bliver stødt ud med den følge, at de, der er tilbage på arbejdsmarkedet, skal lave mere og mere.
Jeg vil også sige, at der, når jeg ser regeringspartiernes og Dansk Folkepartis forslag til vedtagelse, jo egentlig står, at vi skal gøre, som vi hele tiden har gjort.
Det mener jeg er fattigt, når man ser på en udvikling, der notorisk understreger, at det, der hidtil har været gjort, ikke har været godt nok; det har været meget for dårligt.
Så siger man bare, at vi skal gøre, hvad vi hele tiden har gjort, nemlig sætte fokus på.
Ja, det er glimrende at sætte fokus på, men hvis det ikke handler om løsninger, kan det jo være lige meget.
Hermed sluttede forhandlingen.