Per Stig Møller (KF), 2004-03-31:
En ordentlig politisk debat om grundlaget og baggrunden for den militære indsats i Irak er naturligvis velkommen, og den er også nødvendig, naturligvis, for offentligheden.
Sagen er jo, at Saddam Hussein igennem 12 år havde undladt at efterkomme FN's Sikkerhedsråds krav om at skille sig af med alle sine masseødelæggelsesvåben og masseødelæggelsesvåbenprogrammer.
Kravet blev pålagt Saddam Hussein af FN's Sikkerhedsråd i resolution 687, der blev vedtaget efter Golfkrigens ophør tilbage i marts 1991.
Forud herfor havde Irak som bekendt i 1990 invaderet Kuwait, og Sikkerhedsrådet havde i resolution 678 fordømt invasionen og givet bemyndigelse til anvendelse af militær magt for at genoprette fred og sikkerhed i området.
Men Irak overholdt ikke sine forpligtelser, og op gennem 1990'erne opstod der gentagne gange kriser i forholdet mellem FN's våbeninspektører og Irak.
Både i 1993 og 1998 skred koalitionsstyrker derfor til anvendelse af militær magt over for landet.
De militære aktioner var baseret på resolutionerne fra 1990 og 1991.
Det gælder også den daværende danske regerings beslutningsforslag om dansk deltagelse i 1998, som vi var enige i.
I december 1998 blev våbeninspektørerne jo i realiteten smidt ud af Irak, og i de følgende 4 år, altså indtil efteråret 2002,
henlå landet dermed uden våbeninspektion.
Den irakiske befolkning måtte i disse 12 år lide under et yderst brutalt regime, der stod for massive krænkelser af menneskerettighederne.
Massegravene i Irak taler deres eget tydelige sprog herom.
Regeringen er blevet kritiseret for at have ændret sin begrundelse for deltagelse i den oprindelige militære aktion i Irak igennem en ret lang række spørgsmål, f.eks. fra hr. Villy Søvndal.
De er alle tilbagevist, og de skal fortsat tilbagevises.
For regeringen fremlagde i bemærkningerne til beslutningsforslag B 118, nærmere bestemt i afsnit IV, åbent og udførligt de 13 punkter, som efter regeringens opfattelse begrundede, at Danmark skulle deltage i den militære indsats i Irak.
Det fremgår klart,
Det var de samme 13 punkter, et flertal her i Folketinget baserede sig på, da det gav sit samtykke til den militære indsats i Irak, hverken mere eller mindre.
Det er naturligvis en ærlig sag at have en anden politisk holdning til, hvilken konklusion man ønskede at drage på grundlag af de 13 punkter, om man fortsat skulle se igennem fingre med Saddam Husseins overtrædelser og give ham endnu flere chancer, om vi på 12. år kunne acceptere, at han bød FN's Sikkerhedsråd trods, om vi ville løbe risikoen for, at han havde disse våben, som våbeninspektørerne udtalte der manglede regnskab for, og dermed løbe risikoen for, at han ville anvende dem.
Det ville i sidste ende altid være et spørgsmål om, hvornår nok er nok, og det vil det altid være, og det spørgsmål kan man naturligvis være uenig om, som vi var i marts i fjor, men man kan ikke med rimelighed beskylde regeringen for, at den ikke åbent lagde sine argumenter frem, eller at argumenterne ikke holdt vand.
De 13 punkter i bemærkningerne til beslutningsforslaget kan ikke anfægtes, hverken dengang eller nu.
I relation til debatten om masseødelæggelsesvåben i Irak vil jeg gerne sige, at det altså var et enigt Sikkerhedsråd, der slog fast, at Iraks manglende overholdelse af sine forpligtelser udgjorde en trussel mod international fred og sikkerhed, et enigt Sikkerhedsråd, hvori altså Syrien stemte for.
Hans Blix udtalte sig flere gange om de beholdninger af masseødelæggelsesvåben, som Saddam Hussein tidligere havde været i besiddelse af, men nu ikke ville redegøre for, og om usikkerheden i det hele taget, når det kom til Saddam Husseins beholdninger, udtalte Blix sig også i sine rapporter.
F.eks. udtalte Blix i sin rapport til Sikkerhedsrådet
den 27. januar 2003, at der er stærke indikationer på, at Irak producerede mere anthrax, end det er angivet, og siger senere, at det muligvis stadig eksisterer. Også i det UNMOVIC-dokument om udestående spørgsmål i relation til Iraks beholdninger af masseødelæggelsesvåben, der er dateret den 6. marts 2003, altså umiddelbart forud for beslutningen om den militære aktion, fremhæver våbeninspektørerne usikkerhederne om Iraks beholdninger og bemærker også dokumentet om Unresolved Armament Issues, altså uløste - man har indtryk af, når man hører oppositionen, også i dag, og Hans Blix, at de var løst, men ifølge det sidste dokument, der leveres, er de altså uløste på trods af alle kravene fra FN siden november, og jeg citerer en af usikkerhederne.
Baseret på alle de foreliggende oplysninger er der en stærk formodning om, at 10.000 l anthrax ikke blev destrueret og muligvis stadig eksisterer.
Om nervegassen VX hedder det i samme tekst: I lyset af erfaringerne med Iraks forsøg på at dække over sit VX-program kan det ikke udelukkes, at landet har bevaret visse kapaciteter med hensyn til VX.
Blix var altså ikke dengang helt så afklaret i spørgsmålet om Iraks masseødelæggelsesvåben, som man kan få indtryk af at han er nu.
Det var alle hans usikkerheder, vi skulle bringe en afslutning på ved at tvinge Irak til at samarbejde med våbeninspektørerne.
Og så sent som den 6. marts erklæres disse spørgsmål som uafklarede, fordi man ikke har villet samarbejdet.
Modstandere af krigen i Irak har taget David Kay til sig for hans meldinger om, at der ikke er lagre af masseødelæggelsesvåben i Irak.
Men Kays analyse er jo langt mere kompleks, end den ofte gengives.
Og man bør hæfte sig ved, at Kay sammenfattende har udtalt, at dette var et af de tilfælde, hvor situationen faktisk var endnu mere farlig, end vi alle troede.
Det er i senatshøringen side 8.
Og så igen: Som alle ved, havde alternativet til en militær aktion været fortsat usikkerhed om Iraks masseødelæggelsesvåben.
Jeg har nu nævnt nogle af disse usikkerheder, som var forelagt for verdenssamfundet, og som var dem, vi skulle reagere på baggrund af her i Folketinget.
Og en Saddam Hussein, der fortsat var ved magten og kunne tyrannisere sin befolkning, var altså det resultat, man kunne risikere, man kunne få, hvis ikke man handlede.
Så hvis man altså havde valgt oppositionens linje, havde man siddet med Saddam Hussein i dag, og det tror jeg ærlig talt havde været synd for den irakiske befolkning. Var det den vej, vi skulle være gået?
Jeg tror såmænd ikke engang, hr. Søren Søndergaard vil sige, at det var den vej, vi skulle være gået, men han har bare ikke nogen alternativ handling til det.
Uanset uenigheden dengang er det nu helt afgørende, at lande som Danmark ikke svigter det håb, som de foreløbige fremskridt har tændt hos den irakiske befolkning, at vi aktivt støtter bestræbelserne på at stabilisere Irak og bringe landet tilbage i det internationale samfund, at vi gør alt for at forhindre, at de destruktive kræfter, som maser på dagligt, ikke får overtaget og får held til at få ødelagt morgendagens Irak.
Det, der nu sker i Irak, trækker spor ud over landets grænser.
Et frit og uafhængigt Irak baseret på demokratiske værdier vil have en stabiliserende effekt i hele regionen.
Et nyt og demokratisk Irak vil kunne tjene som et vigtigt forbillede for reformprocesserne i andre lande i regionen.
Det er reformprocesser, som regeringen ønsker at støtte aktivt både bilateralt, i EU og sammen med USA gennem indsatser, der kan styrke dialogen med de arabiske lande og fremme reform og modernisering i den arabiske verden.
Det er en indsats, som er uhyre vigtig for stabiliteten i hele Mellemøsten, og som det store flertal i Folketinget jo er enig med regeringen i at arbejde for.
Lad mig slutte af med et par korte bemærkninger om det fremtidige perspektiv.
Det er, som statsministeren nævnte, enkelt at konstatere, at det internationale trusselsbillede er ændret efter indsatsen i Irak.
Det er langt vanskeligere at vurdere, hvilke konsekvenser det bør have for udbygningen af den internationale retsorden, af reglerne for magtanvendelse, som vi jo diskuterede her i november måned.
FN's generalsekretær, Kofi Annan, er fuldt opmærksom på denne problemstilling.
Kofi Annan talte i sit indlæg i indledningen af FN's generalforsamling i september sidste år om behovet for at udvikle kriterier for såkaldt tidlig bemyndigelse for Sikkerhedsrådet til at anvende magt over for denne nye type trusler.
et højniveaupanel, som skal komme med forslag til mulige fællessvar på den nye tids trusler.
Kofi Annans tanker er vigtige bidrag til en helt nødvendig debat.
Og et af møderne i denne højniveaugruppe vil blive afholdt i København før sommerferien.
Folketingets forespørgselsdebat, F 7, i november 2003 bidrog konstruktivt til denne diskussion herhjemme.
Jeg ser frem til dette bidrag til overvejelserne på området.
Det er naturligvis særlig vigtigt nu for Danmark grundigt at overveje disse spørgsmål, fordi vi håber på at få plads i FN's Sikkerhedsråd fra efteråret.
Men når disse rapporter foreligger, højniveaugruppens og Institut for Internationale Studiers rapport, går jeg ud fra, at vi får lejlighed til at vende tilbage til problematikken igen, og det vil jeg se frem til.