Jørn Pedersen (S), 2002-04-10:
Da et meget stort flertal her i Folketinget i 1997 vedtog at ændre serviceloven med virkning fra den 1. august 1998, var netop ledsageordningen et meget, meget vigtigt element.
Og jeg kan glæde mig over, at de to regeringspartier var med i forhandlingerne gennem hele forløbet og var enige i, at hvis man skulle udvide, ville det blive en meget, meget dyr løsning.
Det var sådan set grunden til, at vi stoppede ved de 67 år, det er der ingen grund til at skjule, det har vi heller aldrig lagt skjul på.
Vi ville gerne være gået videre, men de økonomiske rammer tillod ikke, at vi gik videre på daværende tidspunkt.
Derfor er det da dejligt, at der nu er kommet penge, så vi kan køre videre for den ene del af problemet, den lille del nemlig.
En anden grund til, at vi ikke gik videre dengang, var, at det helt oplagt mange steder ville blive opfattet, som om der ikke var lighed for loven, når man sagde, at folk, der var i nøjagtig samme situation, ikke havde samme rettigheder.
Det var det, der i første omgang afholdt os fra at gå videre, for vi var klar over, at vi fik et selvskabt problem, når vi kunne sige til én gruppe: I kan fortsætte med ordningen, og vi så måtte sige til en anden gruppe, der kom i en situation, så de havde brug for ordningen: I kan ikke få den.
Derfor støtter vi meget, meget gerne det her, men jeg vil godt sige til regeringen, at dermed stopper problemet ikke.
Det fremgår også klart og tydeligt af høringssvarene, som vi i dag kan glæde os over,
at vi har fået, at det næste problem er på vej, det besværlige problem er på vej, nemlig hvordan vi sikrer, at der bliver lige regler for alle.
Nu var Venstres ordfører ikke så meddelsom omkring det konkrete, og det er sådan set fair nok, det har jeg fuld forståelse for, for man har jo lagt stramme bånd på sig selv i mange retninger, og det giver måske en manglende handlefrihed.
Og det kommer, det fremgår klart og tydeligt af høringssvarene, og vi vidste allerede i 1997, at sådan ville det gå.
Så vil jeg også godt sige omkring revisionsbestemmelsen, at jeg godt forstår, hvorfor socialministeren i sit lovforslag siger, at det er for at fjerne tvivlen om, hvorvidt det her er noget, som er varigt.
Det synes jeg er et sympatisk synspunkt, og det kan jeg følge langt hen ad vejen.
På den anden side synes jeg også, vi måske burde lytte til de organisationer, der siger: Vi vil godt have en undersøgelse.
Men det kan vi diskutere under udvalgsarbejdet.
Vi har også fuld forståelse med hensyn til den del, at hvis man får mere end 20 timers hjemmehjælp, så kan man også fortsætte med det efter det 67. år.
Så vi står her med et godt forslag, som vi gerne vil anbefale og gerne vil støtte, men jeg vil godt tage hul på den diskussion, jeg ved kommer, og som vi bliver nødt til at forholde os til, nemlig hvordan vi vil tackle, at vi nu pludselig får store grupper i denne her del af Danmark, som vil komme og sige: Hvornår agter I at stille os lige?
Med hensyn til om det koster 1,4 mia. kr. eller noget andet, tror jeg sådan set, at det er meget rigtigt, når Socialministeriet beregner det til det.
Men det er ikke det afgørende.
Men jeg vil godt spørge regeringspartierne og selvfølgelig også socialministeren: Hvad agter man at gøre, hvilke overvejelser går man nu i gang med?