Elisabeth Geday (RV), 2005-03-30:
På en række områder deler vi beskæftigelsesministerens mål for det her lovforslag.
Vi synes, det er godt at samle beskæftigelsesindsatsen i jobcentre, så ledige borgere kan få samme service, uanset om de har ret til arbejdsløshedsdagpenge eller ej, vi synes, det er godt at skille beskæftigelsesindsatsen og spørgsmålet om tildeling af ydelser fra hinanden, så fokus bliver på at skaffe de ledige et arbejde, og vi synes, det er godt, at jobindsatsen over for de kommunale målgrupper, herunder flygtninge og indvandrere, bliver styrket.
Men så rækker enigheden vist heller ikke længere.
For det lovforslag, som vi førstebehandler her i dag, er et lovforslag, som stort set ingen – kan jeg i hvert fald se, hvis jeg nærlæser høringssvarene – ud over ministeren er tilfredse med.
Og grundlæggende forstår jeg simpelt hen ikke det hastværk, der er med det her lovforslag.
Lovforslaget er en del af strukturreformen, fordi regeringen og Dansk Folkeparti har besluttet det.
Selve det, at kommunerne bliver større – og det er jo i parentes bemærket noget, som Det Radikale Venstre bifalder – vil jo af sig selv gøre den aktive beskæftigelsesindsats mindre kompliceret og forhåbentlig mere kvalificeret, når det gælder de kommunale målgrupper.
Virksomhederne vil nyde godt af færre kommuner at forholde sig til, når det eksempelvis gælder indsatsen over for sygemeldte medarbejdere.
Men jeg forstår simpelt hen ikke argumentationen for, at vi behøver at ændre på den statslige arbejdsformidling lige nu, og jeg synes, det er problematisk, at det sker.
Det vil jeg godt uddybe.
I forlængelse af forliget »Flere i arbejde« blev der sat en række pilotforsøg i gang, bl.a. i Århus og i Aalborg; her har man sat AF-medarbejdere og kommunale sagsbehandlere sammen for at yde den bedst mulige jobindsats i forhold til borgerne, uanset om de får arbejdsløshedsdagpenge eller kontanthjælp.
Men forsøgene er jo ikke evalueret endnu.
Hvorfor venter ministeren ikke med sit lovforslag, til vi ved, hvad de forsøg viser?
Vi har en tradition for, at beskæftigelsespolitikken bliver løftet af et bredt flertal i Folketinget.
Faktisk kan jeg ikke komme i tanker om, hvornår en regering sidst har bedrevet beskæftigelsespolitik uden Det Radikale Venstres deltagelse.
Fordelen ved de brede forlig er, at alle involverede ved, at politikken ligger fast uanset en fremtidig regeringskonstellation.
Det giver tryghed for de ansatte, for parterne på arbejdsmarkedet og for de politisk valgte, så de kan løse opgaven bedst muligt.
Hvorfor tilsidesætter beskæftigelsesministeren den tradition i denne her sag?
Den danske arbejdsmarkedsmodel tilsiger også, at vi normalt giver de faglige organisationer på så vel arbejdsgiver- som på lønmodtagersiden en udstrakt indflydelse på beskæftigelsespolitikken, og det gør vi, fordi det giver en kvalificeret beskæftigelsespolitik, som alle involverede føler sig ansvarlig for at gennemføre.
Det gælder særlig indsatsen over for de mere udsatte grupper blandt de ledige.
Fagforeningerne skal acceptere, at der anvises ledige til virksomheder på vilkår, som er ringere end overenskomstens, og de risikerer jo hver gang, at folk i støttede job fortrænger ansatte på almindelige vilkår.
Virksomhederne skal acceptere at få ledige ind på arbejdspladserne, som kræver særlig opfølgning, og som måske ikke er lige så effektive som de ordinært ansatte.
Samtidig giver det støttede arbejde altid anledning til bekymring for konkurrenceforvridning.
For at den aktive beskæftigelsesindsats skal blive en succes, skal parterne bakke den op, men det gør de ikke i denne her sag.
LO, DA, SALA og FTF har afgivet et fælles høringssvar, som vender tommelfingeren nedad.
LO har bebudet, at de fremover vil se sig selv som en interesseorganisation, som ved hjælp af Beskæftigelsesministeriets udmærkede hjemmeside jobindsats.dk vil påpege fejl og mangler over for kommunerne uden at føle sig forpligtet til at komme med løsningsforslag.
Betragter ministeren det ikke som et problem, at arbejdsmarkedets parter ikke bakker lovforslaget op, og hvis ja, hvad vil ministeren så gøre for at få parternes opbakning?
Ministeren tilkendegiver, at han ønsker en enstrenget model for den aktive beskæftigelsesindsats.
Jamen det får han altså ikke med det lovforslag, som ligger her.
Han vil få det med beskæftigelsesindsatsen som en hobbyentusiast, der har mistet vejledningen til at bygge sit modelfly: Det bliver ikke til at finde hoved eller hale i det endelige resultat.
Konstruktionen med A-, B- og C-jobcentre er som skabt til at give problemer både med form og med indhold.
Ministeren peger på, at de fleste ledige vil opfatte det som en forbedring, fordi de fremover kun behøver at henvende sig i kommunens jobcenter.
Kodeordet er »de fleste«.
Sagen er jo, at så snart dit ledighedsforløb er blot en lille smule atypisk, eller hvis du tilhører en særlig udsat gruppe på arbejdsmarkedet, så risikerer du at blive kastebold mellem centrene.
Faktisk betyder A-, B- og C-centrene, at de stærkeste blandt de ledige, altså de personer, som har lettest ved selv at finde arbejde, kan blive serviceret fra deres egen kommune, men derimod skal de svageste ledige, altså han eller hun, som måske kun kan arbejde 6 timer om ugen eller er svær at få i gang af den ene eller den anden grund, rejse til en anden kommune for at få hjælp til at komme i gang.
Det tror jeg altså ikke han eller hun vil opleve som en forbedring.
Heller ikke kommunerne er tilfredse med jobcentermodellen.
De synes, det er noget rod, at ministeren med den ene tunge siger, at kommunerne skal varetage jobindsatsen over for alle borgere, og med den anden tunge meddeler en beskæftigelsesmodel, som er baseret på et brud med det kommunale selvstyre.
Ganske vist kommer jobcentrene fysisk til at ligge i kommunerne, og en del af personalet vil være kommunalt ansatte, men kontrollen af indsatsen kommer til at ligge i de fire statslige beskæftigelsesregioner, ikke i kommunalbestyrelserne.
Det må siges at være lidt af en pyrrhussejr for kommunerne.
Flere eksperter peger på, at det her lovforslag kan øge strukturledigheden i Danmark, fordi det danske arbejdsmarked nu risikerer at blive delt op i hundrede delarbejdsmarkeder.
De tvivler på, at kommunerne vil kunne skaffe de ledige i aktivering til tiden og anvise virksomhederne den rette arbejdskraft til den rette tid.
Risikoen for flaskehalsproblemer på arbejdsmarkedet bliver større.
Jeg spørger mig selv, hvorfor ministeren vil påtage sig et hovedansvar for en arbejdsmarkedspolitik, der kan sætte den danske økonomi under yderligere pres.
Mit råd til ministeren er, at vi i det kommende udvalgsarbejde tager udgangspunkt i de mål, som vi er enige om bredt i Folketinget, altså at samle jobindsatsen for ledige uanset forsørgelsesgrundlag, at adskille jobindsats og ydelsesdiskussion og forbedre jobindsatsen for de udsatte grupper på arbejdsmarkedet.
Det er ingen hemmelighed, at Det Radikale Venstre ønsker en model, som er baseret på et obligatorisk medlemskab af a-kasserne, fordi det vil løse en række af de ovennævnte udfordringer.
Når det er sagt, vil vi gå ind til udvalgsarbejdet med et stærkt ønske om at kunne bevæge ministeren til reelle forhandlinger om et lovforslag med et andet indhold og en større opbakning, og vi håber, at vi i sidste ende kan få et bredt forlig omkring beskæftigelsespolitikken, som vi plejer at gøre.