Frank Jensen (S), 1999-05-04:
Efter beslutningsforslaget fra Dansk Folkeparti opfordres regeringen til at fremsætte de fornødne lovforslag og foretage de fornødne ændringer i administrative forskrifter m.v. med det formål, at indsattes undvigelser fra fængsler skal udløse strammere sanktioner. Der må vist - også med dette forslag - være tale om en politisk markering, som alene skal have til formål at markere Dansk Folkepartis principielle synspunkter, og ikke noget ønske om, at vi skal have en reel, seriøs drøftelse af det her område.
Da forslagsstillernes hukommelse øjensynlig ikke går ret lang tid tilbage, kan jeg til orientering oplyse, at Tinget har beskæftiget sig med dette spørgsmål talrige gange inden for de sidste par år.
Senest har vi i november sidste år behandlet et beslutningsforslag fra Venstre og De Konservative og CD om mere effektiv afsoning i fængslerne m.v.
Det var beslutningsforslag nr. B 11, som i stort set uændret form har været fremsat og genfremsat fire gange.
Lad mig starte med at fremhæve nogle af de mange initiativer, som vi allerede har taget på dette område:
en styrkelse af natbemandingen i de åbne fængsler; skærpet praksis med hensyn til varigheden af de korte udgangskarantæner, skærpet udgangsreglerne, så det direkte fremgår, at det kan få konsekvenser for udgangsmuligheder, hvis indsatte ikke møder rettidig, når de skal starte afsoningen.
Det kan også betyde, at de skal afsone i lukket fængsel i stedet for i åbent fængsel.
De sidste to skærpelser af sanktioner er fremhævet i de nye tilsigelsesblanketter.
Med hensyn til beslutningsforslagets punkt 1 om sanktioner i tilfælde af undvigelse fra et åbent fængsel vil
jeg gerne understrege, at der som hovedregel vil blive reageret med overførsel til lukket fængsel, hvis en indsat flygter fra et åbent fængsel.
Jeg mener også, at det bør være sådan, og at det derfor kun skal være helt undtagelsesvis, at der i disse tilfælde ikke sker overførsel til lukket fængsel.
Ydermere er der indtil videre i to åbne fængsler etableret såkaldte halvåbne afdelinger.
Det må formodes at føre til en skærpelse på området, så nogle af de indsatte, som tidligere blev indsat i det åbne fængsel, nu i stedet overføres til en halvåben afdeling.
Jeg er ikke enig i, at en overførsel til et lukket fængsel ubetinget skal medføre, at resten af straffen skal afsones i lukket fængsel.
Det bør fortsat være en konkret vurdering af, om den indsattes forhold har ændret sig, så det skønnes ubetænkeligt at tilbageføre den pågældende til åbent fængsel.
Selv om en indsat på et tidligere tidspunkt er bortgået fra et åbent fængsel, vil resocialiseringsmæssige hensyn kunne begrunde, at afsoningsforholdet lempes i den sidste del af afsoningen. Med hensyn til spørgsmålet om prøveløsladelse er det også sådan i dag, at en undvigelse eller en bortgang, som det hedder, når der er tale om et åbent fængsel, kan få indflydelse på spørgsmålet om prøveløsladelse.
Der skal i alle tilfælde af prøveløsladelse ske en konkret vurdering af, om der er risiko for tilbagefald til ny kriminalitet.
Hvis en indsat har begået ny kriminalitet i forbindelse med undvigelse, vil det naturligvis have indflydelse på, om der kan ske en prøveløsladelse.
Det samme kan gælde, hvis den indsatte under undvigelse har søgt tilbage til det kriminelle miljø, så det tyder på fortsat kriminel aktivitet.
Omvendt kan der være situationer, hvor f.eks. en bortgang fra et åbent fængsel klart er begrundet i nogle vanskelige hjemlige forhold, uden at der af den grund er risiko for tilbagefald til ny kriminalitet.
Spørgsmålet om prøveløsladelse bør efter min opfattelse fortsat afhænge af, om der er fare for tilbagefald til ny
kriminalitet
Det vil derfor ikke være rigtigt på forhånd at opstille regler om, at en undvigelse i alle tilfælde skal medføre en skærpet vurdering af spørgsmålet om prøveløsladelse.
Erfaringen viser, at det mindsker risikoen for, at den indsatte falder tilbage i ny kriminalitet, hvis den pågældende har et socialt netværk.
Samtidig er der også et hensyn at tage til børn og ægtefæller uden for fængslet.
Som reglerne er i dag er der i øvrigt mulighed for på baggrund af en konkret vurdering at nægte besøg af ordens- og sikkerhedsmæssige hensyn eller for at forebygge strafbart forhold.
Forslagsstillerne nævner desuden, at muligheden for at deltage i aktiviteter uden for fængslet skal begrænses, hvis den indsatte er undveget fra et åbent fængsel.
Jeg går ud fra, at der hermed menes, at den indsattes muligheder for udgang skal begrænses.
Ifølge de gældende regler vil der stort set altid blive fastsat en udgangskarantæne for en vis periode, hvis en indsat er undveget.
Når spørgsmålet om udgang på ny skal overvejes, vil der efter reglerne skulle foretages en skærpet vurdering af misbrugsrisikoen.
Jeg mener på den anden side ikke, at en undvigelse tidligere i afsoningen automatisk skal føre til, at den indsatte er udelukket fra udgang resten af afsoningen.
Udgang er et meget væsentligt element i bestræbelserne på, at den indsatte skal leve en tilværelse uden kriminalitet.
udslusningsfasen at kunne tilrettelægge udgangen, så den indsatte får mulighed for aktivt at deltage i forberedelsen af sin løsladelse.
På den baggrund er det min opfattelse, at spørgsmålet om udgang fortsat skal bero på en konkret vurdering, hvori der naturligvis vil indgå en vurdering af misbrugsrisikoen.
Den form for anbringelse er også en isolation, men den er fremadrettet og af præventiv karakter, og den kan derfor finde sted, så længe man mener, at den indsatte er undvigelsestruet.
Hvis en indsat afsoner straffen for grov kriminalitet, hvor den pågældende har brugt våben, og under afsoningen er undveget eller har forsøgt at undvige ved brug af våben eller andre personfarlige metoder, er der i dag mulighed for, at den indsatte kan anbringes i isolation i en særlig sikret celle, en såkaldt supercelle, under særlige restriktive forhold.
En sådan anbringelse forudsætter, at der er risiko for, at vedkommende vil undvige på ny. Spørgsmålet om eventuel ændring i principperne for fordelingen af de indsatte i kriminalforsorgens forskellige institutioner overvejes i øvrigt for tiden i det såkaldte differentieringsudvalg under Direktoratet for Kriminalforsorgen under lederskab af Lars Nordskov Nielsen.
Forslagets punkt 3 og 4 indebærer en særskilt kriminalisering af undvigelser ved en forlængelse af den idømte frihedsstraf på op til 25 pct.
Det har tidligere været strafbart at undvige for flere indsatte i forening.
Bestemmelsen herom i straffeloven udgik i 1973.
Og det fremgår af forarbejderne til straffelovsændringen, at bestemmelsen i det store hele ikke blev anvendt i årene op til 1973.
Indtil 1973 var der også mulighed for, at indsatte, der undveg, administrativt kunne ikendes strafcelle med strafforlængende virkning.
Den idømte straftid kunne dog ikke forlænges mere end med en tredjedel.
Bestemmelsen blev ophævet bl.a. med den begrundelse, at der var meget principielle betænkeligheder ved en ordning med administrativ forlængelse af en idømt straf uden de særlige processuelle garantier, der ligger i en domstols behandling af en sag.
Det er min opfattelse, at vi ikke skal gå tilbage til en retstilstand, vi forlod for et kvart århundrede siden, og som
man dengang bl.a. anså for særdeles betænkelig ud fra retssikkerhedsmæssige betragtninger
I øvrigt skal man også være opmærksom på, at hvis den indsatte har begået kriminalitet i forbindelse med eller under undvigelse, vil der kunne rejses en ny straffesag mod den pågældende for disse forhold.
Samlet er situationen altså den, at undvigelser langt fra er omkostningsfrie for den dømte, og det skal det afgjort heller ikke være.
Men sanktionerne i tilfælde af undvigelse skal være nuancerede og afspejle både sikkerheds- og resocialiseringsmæssige hensyn, og det krav lever beslutningsforslaget fra Dansk Folkeparti langtfra op til.
Regeringen kan derfor ikke støtte forslaget.