Arne Melchior (CD), 1999-03-19:
Fru Pia Kjærsgaard introducerede begrebet tossegodhed i denne debat.
Det giver mig anledning til at erindre om, at dette begreb uden anden halvdel af det sammensatte ord, nemlig uden »godhed«, minsandten er langt værre.
Så vil jeg gerne give fru Birthe Rønn Hornbech ret i, at det jo er det lykkeligste for en person, en familie, der er blevet tvunget, forfulgt, tortureret, generet, diskrimineret til at måtte flygte fra sit hjemland, at kunne vende hjem igen.
Jeg har selv prøvet det.
Jeg har været luksusflygtning i et naboland, i Sverige, og jeg skal love for, at hjemvendelsen den 5. maj 1945 var en af de lykkeligste dage i mit liv.
Så det kan jeg sagtens sætte mig ind i, og det er jeg enig med fru Rønn Hornbech i.
Men der er jo altså stadig væk nogle i dette land, som vil udsende eller rettere sagt udsmide folk, som har fået ly her.
Det spænder lige fra nogle, der vil smide dem ud i faldskærm over deres oprindelige land, til andre, der vil sparke dem ud med stor foragt.
Hvor er det dejligt, at vores regering og det store flertal her i Tinget - ligesom det store flertal i befolkningen er jeg overbevist om - vil bidrage til en sådan hjemsendelse, når den er mulig, gennem ydelse og ret til fortrydelse.
Det er en hjælp.
Den vil vi yde.
Det er ikke nok, at der er egentlig fred, om jeg så må sige; en fredsslutning.
Bare se situationen i Irland, i så lille et område med nært beslægtede mennesker, tilhørende det samme
Dér er sluttet fred, dér er sluttet aftaler, men det bliver ved med ikke at gå.
Og meget værre endnu er det selvfølgelig mange andre steder i landet, hvor befolkningesgrupperne er meget mere forskelligartede, og hvor hadet har været endnu meget større.
Det er ikke så ligetil, men her gøres et helhjertet, vil jeg godt sige, forsøg på at hjælpe i sådanne situationer.
Man har så ikke givet loven en særlig folkelig titel.
Jeg har slået ordet efter i nydansk ordbog: repatriering står der faktisk.
Og vi slynger blot om os med det ord her.
Spørg 100 mennesker, hvad de forstår ved »repatriering«, og der er ikke nogen, der vil forstå det.
Loven burde egentlig hedde »lov om tilbagevenden til eget hjemland«, for det er det, den handler om.
Jeg vil gerne til slut opholde mig et øjeblik ved de tal for det, flere har nævnt - også fru Pia Kjærsgaard - og herregud: en lov for 100 mennesker!
Jeg mener ikke, at ministerens bemærkninger på side 10, hvor tallet 100 personer er nævnt, er ment som en forudsigelse om, hvad denne lov vil komme til at betyde. Fru Birte Rønn Hornbech sagde, det var vanskeligt at forudsige, hvordan den ville blive benyttet, og så sagde hun: Det vil vi se nærmere og grundigt på i udvalget.
Jamen det kan vi ikke sige noget sikkert om i udvalget heller!
Det kan kun praksis og situationer ude i verden vise.
Ministeren skriver da også, at det er et skøn, som »er forbundet med en betydelig usikkerhed, da antallet af udlændinge, der repatrierer, afhænger af en række forhold, herunder forholdet i de relevante lande, og derfor varierer meget, jf. nedenstående tabel«.
Og i den tabel kan vi se, at tallet af hjemvendte i 1998 kun var halvdelen af, hvad det var i 1996, men var tre gange så stort som i 1994 og 1995.
Det er altså umuligt at forudsige noget.
Dette tal på 100 betragter jeg kun som en regneenhed.
Enhver kan så selv regne sig frem til, at hvis det bliver 200, så vil udgifter kontra besparelser blive sådan og sådan, og det er kun det, det skal bruges til, ikke til at lege glaskugle eller spåmester.
Men altså CD's fulde støtte til hurtig gennemførelse af dette lovforslag.