Hans-Pavia Rosing (S), 1998-10-08:
Ikke mange linjer var levnet til observationer og tanker
om Grønlands situation, og de store linjer manglede helt. Jeg er dog overbevist om, at det var helt bevidst fra statsministerens side.
Som statsministerens ord om Færøerne klart antydede: Debatten om Færøernes fremtid i relation til Danmark må i første omgang finde sted på Færøerne: I landsstyret, i Lagtinget og blandt det færøske folk.
Og jeg går naturligvis ud fra, at statsministeren tænker, at dette også gælder den grønlandske debat, og den grønlandske debat om vore relationer til Danmark er i gang.
Færøerne har haft 50 år med hjemmestyre, og i Grønland er vi på vej mod de 20.
Samtidig er vi på vej mod år 2000, hvilket hos de fleste af os sætter tanker i gang om, hvilken vej vi vil gå, og overalt i det globale samfund har vi hver især forhåbninger til et nyt årtusinde - i det mindste et nyt århundrede - hvor civilisationen, hvor freden og hvor respekten for menneskerettighederne råder.
Vi er også i gang med at definere vores rolle i verdenssamfundet.
Få samfund i vor tid er statiske, de fleste er dynamiske, og ikke mindst Grønland.
Ligesom samarbejdet i de internationale fora, vi bevæger os i, er dynamisk, desværre også indimellem på en lidt uoverskuelig måde.
Men sådan kan man vel også definere dynamik i et samfund i bredere forstand: til tider uoverskueligt, men altid spændende. Lad mig så hellere beskæftige mig lidt med en anden tale, som statsministeren i sommerens løb holdt ved åbningen af den 8. Inuit Circumpolar Conference, ICC, som fandt sted i Nuuk. Denne tale var i modsætning til den tale, der debatteres i dag, rettet mod nord, rettet mod det arktiske folk, mod os. Hvis jeg må have lov at citere fra den tale: »Hvad er identitet uden besiddelse af egen kultur og historie? Vi mener, det er muligt at forene identitet og økonomisk overlevelse, men det kræver politisk vilje.
Vi har den vilje, og vi har vist den vilje her i Grønland, Danmark og Grønland i fællesskab.«
Endvidere sagde statsministeren: »Ingen virkelige fremskridt mellem de arktiske stater omkring vigtige økonomiske, miljømæssige og kulturelle tiltag kan opnås uden medvirken af de arktiske samfund og de arktiske folk.«
Og samer fra det nordlige Skandinavien var også til stede, og det kan forhåbentlig give vore nordiske broderfolk lidt at tænke på.
For hvad er morgendagens udfordringer?
For mig at se er det for vores vedkommende at arbejde seriøst mod en større grønlandsk selvstændighed.
Og med ordet seriøst mener jeg en erkendelse af, hvad en større eller for den sags skyld total selvstændighed kræver og indebærer: Økonomien skal vi naturligvis have i orden, og det skal vel at mærke være vores egen økonomi, skabt af vore egne menneskelige og naturgivne ressourcer.
Vi skal med andre ord selv kunne finansiere og administrere det grønlandske samfund. Vi har her i 1998 ikke meget økonomisk råderum, men mange forhåbninger:
Vi kan stadig skilte med verdens reneste hav, vi har mængder af levende ressourcer, vi har de mest moderne anlæg, som producerer konsumfisk af fineste kvalitet af enhver art - ja, selv den bedste fiskesuppe, lige til at putte i gryden, kan vi levere - og efterspørgslen og eksporten går strygende.
Og den grønlandske undergrund bærer kimen i sig til en større økonomisk handlefrihed og øget selvstændighed, men afkastet fra de store investeringer lader vente på sig, og vi venter utålmodigt og med spænding på de muligheder, som udvinding af vore mange forskellige råstoffer vil komme til at byde på i fremtiden.
Men selvstændighed er ikke kun et spørgsmål om økonomisk formåen.
Uddannelse er nøgleordet, og her kan vi roligt sige, at uddannelse i højere og højere grad er blevet det centrale i vores politiske prioritering.
Et udenrigs- og sikkerhedsspolitisk ståsted er ganske afgørende for forvaltningen af et selvstændigt Grønland. Geografisk og ikke mindst geopolitisk er vort land placeret yderst centralt og nyder stadig stor interesse og bevågenhed hos vor store nabo mod vest, USA. Statsministeren har ved forskellige lejligheder givet udtryk for sin politiske vilje til at inddrage Grønland i udenrigs- og sikkerhedspolitiske spørgsmål i, som jeg fornemmer det, mærkbart højere grad end hidtil, og det vil jeg holde statsministeren fast på. Så derfor vil jeg spørge: Er statsministeren villig til at finde en formel i forhold til Grønland, hvorved vi får den højeste grad af indflydelse på spørgsmål, der direkte berører Grønland?
Naturligvis en formel, som skal formuleres sammen med de grønlandske myndigheder.
Som et kuriosum omkring selvstændighed vil jeg gerne citere den navnkundige statsminister Thorvald Stauning fra hans rejseskildring »Min Grønlandsfærd« fra 1930, hvor han bl.a. skriver: »Grønlænderne drages op til større Selvstændighed. Der kaldes på deres Samfundsfølelse og Solidaritet, og ganske særligt bidrager Kommuneraad og Landsraad til at vække Interessen for fælles Anliggender, der tidligere syntes at være uden Interesse for den indfødte Befolkning.«
De ord kunne med enkle omskrivninger og med lidt god vilje passe på situationen i dag.
Lad mig også sige et par ord om Arktisk Råd, en international organisation bestående af de otte nationer med besiddelser omkring Nordpolen:
Her må Danmark og Grønland i fællesskab tage førertrøjen på.
I et tæt samarbejde med de andre medlemslande i Arktisk Råd kan og skal vi dæmme effektivt op for denne alarmerende udvikling.
Arktisk forskning er et højt prioriteret område, som nok burde fortjene større politisk opmærksomhed.
Statsministeren talte under sit ophold i Nuuk denne sommer om vigtigheden af at virkeliggøre en ny, global bevidsthed om at sikre de oprindelige folk deres rettigheder.
Og jeg vil godt i dag pege på, at netop rettighedsspørgsmålene og Grønlands folkeretsforhold forskningsmæssigt er et stærkt nødlidende område.
Men den grønlandske retsvæsenskommission gør et stort og dygtigt arbejde for at kulegrave hele området og komme med forslag og anbefalinger til et tidssvarende retsvæsen, men forskningen halter.
Det er en politisk prioritet, at den fri forskning skal gives muligheder.
Dette blev udtrykkeligt pointeret af udenrigsministeren efter udgivelsen af DUPI-rapporten »Grønland under den kolde krig«, men specielt rettighedsforskningen har trange kår.
En dansk-grønlandsk indsats på dette område ville i sandhed være i harmoni med Danmarks rolle i det internationale rettighedsarbejde. Og så lige et par ord om forårets store slagnummer herinde på Christiansborg og ikke mindst i pressen: behovet for en renovering af den grønlandske boligmasse, skolerne, elværkerne, kajanlæggene, og hvad ved jeg, bygget af staten i tiden før hjemmestyret - en opgave, som vi mener at staten også har et ansvar for.
Ingen er vist i tvivl om, at det er og bliver en bekostelig affære.
Derfor har Grønlands hjemmestyre allerede nu afsat et beløb i størrelsesordenen 300-400 mio. kr. på næste års finanslov til opstart af de mest nødvendige opgaver.
Og som statsministeren nævnte i sin åbningstale, har regeringen og hjemmestyret indgået en aftale om en kulegravning af renoveringsbehovet i Grønland.
Resultatet af dette arbejde skal ifølge aftalen foreligge i marts måned næste år.
Jeg vil godt benytte denne lejlighed til at appellere om at fremskynde kulegravningsarbejdet, således at der åbnes mulighed for dansk medvirken til finansiering allerede i forbindelse med finansloven for 1999.
Jeg ser faktisk ingen grund til, at et udredningsarbejde, som allerede for en stor dels vedkommende er gennemført, skal trækkes unødigt længe ud.
Her er der også tale om politisk vilje til at agere hurtigt, og jeg har fornemmet, at der reelt er en bred politisk vilje herinde til at tage hul på denne fælles opgave.
Lad mig slutte med for en stund at vende tilbage til den gryende grønlandske debat om større selvstændighed:
Nogle har allerede sat årstal på deklarationen af Grønlands selvstændighed, andre er mere forsigtige eller måske mere tænksomme, men alle spørger vi os selv: Hvordan gør vi, og hvad er det, vi ønsker af vores fremtid?
For mig er det vigtigt, at vi ikke allerede fra starten, i første fase, sætter os fast på en dato, for vi kan blive frygtelig skuffede og frustrerede, hvis den ikke holder.
Dagen skal tids nok dukke op i horisonten.
Det vigtigste er, at alle deltager i debatten, alle generationer - de, der er født og opvokset under kolonitiden, de, der er født og opvokset efter 1953, og ikke mindst hjemmestyregenerationen.
Statsministeren har ret i, at diskussionen også i vort tilfælde først og fremmest skal føres i Grønland og blandt grønlænderne, men Danmark og danskerne bør i historiens lys også overveje fremtiden som en del af rigsfællesskabet, som en del af Norden, som en del af Europa og - trods sin geografiske lidenhed - som en vigtig deltager i det internationale, det globale, samarbejde.
Som med optakten til hjemmestyret skal vi jo på et eller andet tidspunkt sætte os ned og snakke tingene igennem og forhandle, så hvorfor ikke allerede nu tage hul på spørgsmålene: Hvad indebærer Grønlands selvstændighed, hvad indebærer Grønlands suverænitet for Danmark og for Grønland? Jeg vil hermed opfordre alle, der har interesse for rigsfællesskabet - og det er ikke kun medlemmerne af dette Ting, som naturligvis må have stor interesse for de spørgsmål, men også andre, der har interesse for rigsfællesskabet som sådant - til at forholde sig til vor fælles forhistorie og vor fremtid, hvordan den end måtte forme sig.
Og husk nu, at vi også er her til hverdag!