Anne Baastrup (SF), 1998-01-22:
Når man ser den forgangne uges aviser, virker det, som om vi i dag skal vedtage regeringens udlændingelovgivning, men det er jo slet ikke tilfældet.
Vi har en første behandling af et par lovforslag, som en ny indenrigsminister har fremsat, et par lovforslag, hvorom man i hvert fald kan konstatere, at de er udarbejdet i en vis fart.
Jeg vil i første omgang koncentrere mig om integrationsforslaget, hvor den opmærksomme lytter så vil kunne forstå, at jeg hermed også afviser de borgerliges forslag herom.
Integrationsforslaget er et af de vigtigste forslag, jeg har set fra indenrigsministerens side i den tid, jeg har siddet i Folketinget, et forslag, som burde have været fremsat for 15 år siden, men det ville den borgerlige regering ikke.
Det er uhyre vigtigt, at flygtninge og indvandrere integreres i det danske samfund, således at de for alle fremstår som den ressource, de er, så vi kan undgå den uhyrlige debat, det danske samfund var udsat for i månederne op til kommunevalget.
Derfor kastede jeg mig også over indenrigsministerens lovforslag med stor interesse, da det kom før jul.
Dyb var min beskæmmelse og forundring over, at ministeren overhovedet ikke havde taget udgangspunkt i det grundige arbejde, som Integrationsudvalget havde lagt i den tykke betænkning - og den er så tyk - der kom i sommeren 1997.
Eller for at anvende Mellemfolkeligt Samvirkes lidt blidere ord: At man med undren og beklagelse kan konstatere, at dette udredningsarbejde ikke i nævneværdig grad har ligget til grund for udarbejdelsen af forslaget.
Men før jeg kaster mig ud i at skælde ministeren ud, skal jeg komme med en ros.
Det er godt, at der nu sker en udvidelse af den personkreds, der omfattes af integrationstiltag.
Det er godt, der sker en udvidelse af integrationsperioden for alle til 3 år, og det er godt, at ministeren vil forpligte alle kommunerne til at påtage sig ansvaret for at integrere flygtninge.
Men så er det også slut med ros.
Vi har fået en lang række høringssvar, hvor ansvarlige organisationer og enkeltpersoner giver udtryk for deres bekymring, som vi desværre deler.
I betænkningens udkast til lov gives en definition af, hvad integration er.
Det mangler i uhyggelig grad i dette forslag.
Det bør indarbejdes, herunder med en præcisering af, at integration også handler om respekt for den enkeltes kulturelle identitet.
Lovforslaget er som nævnt rettet mod integration af såvel flygtninge som indvandrere.
Det er godt, men det er også skidt.
De specifikke problemer, flygtninge har, når de efter flugt lander i Danmark, beskrives ikke med mange ord for at sige det mildt.
De har som oftest store problemer med at bearbejde de traumer og psykiske problemer, et liv på flugt giver.
Samarbejdet med torturcentre er stort set ikke nævnt med et ord, så vidt jeg kan se.
Den bistand, Dansk Flygtningehjælp har ydet i form af tolkning og psykologbistand, er ikke nævnt.
en flygtning, som er så traumatiseret, at integration ikke er mulig, før en psykisk rehabilitering har fundet sted?
Hvem står for at varetage denne opgave for slet ikke at tale om, at det er et menneskes fremtidige liv og psykiske stabilitet, der står på spil?
Et andet element i betænkningen, som udgør et meget stort arbejde i Dansk Flygtningehjælp, er hele repatrieringsaspektet.
Der er næppe tvivl om, at forudsætningen for en god integration er, at man fastholder repatrieringsaspektet.
Det er derfor vigtigt, at den uddannelse eller erhvervsforbedring, der måtte ske, hele tiden ses i sammenhæng med hjemlandets behov.
Samtidig er det vigtigt, at man til stadighed bevarer muligheden for, at en flygtning kan henvende sig til en uvildig instans for at få belyst mulighederne for at kunne vende tilbage, uden at det pludselig skal betyde, at man er bundet hertil.
Et helt særligt problem er integrationsydelsen.
Det er klart for SF, at Det Radikale Venstre nu har fået lov til at afprøve, om ikke man kan nedsætte de forskellige overførselsindkomster ved i denne lovgivning at starte med en svag gruppe.
Det har været Det Radikale Venstres politik gennem mange år at få en såkaldt reform af velfærdssamfundet.
Den er nu startet, reformen, der skal vise, at man kan leve af et beløb, der er mindre end bistandshjælp i en periode, hvor enhver form for adgang til arbejdsmarkedet er et fremtidigt projekt.
Hr. Henrik Svane argumenterede i Information i går mod den påstand, at dette forslag er imod menneskerettighedskonventionen, med, og nu må alle slå ørerne ud, at det i så fald også ville være en slags apartheid at give SU-modtagere lavere ydelse.
Det er helt uforståeligt med denne argumentation.
Efter SF's opfattelse er denne ydelse et klart brud på menneskerettighedskonventionen, og det er uacceptabelt.
Nu er det svært at få alle forbehold for et givet udsagn i avisen, men det er ikke rart, at hr. Henrik Svane på denne måde sammenligner bistandshjælp og SU.
Og det er slet ikke rart, når hr. Bjørn Elmquist f.eks. for nogle måneder siden i radioen fandt, at det var det niveau, man diskuterede, i forbindelse med at flygtninge skulle have en særskilt ydelse.
En gentagelse af dette mål skurrer uheldigt i mine ører, og de mange breve, jeg har fået fra bekymrede mennesker på overførselsindkomst, der forventer, at de bliver de næste, der skal afprøves, viser, at jeg ikke er alene om at se disse visioner.
På den modsatte fløj i regeringen har jeg også hørt argumentet, at nu vil man satse på, at flygtninge ikke skal klientgøres.
De skal ikke lære at begå sig i bistandslovens krinkelkroge, de skal lære at begå sig på arbejdsmarkedet.
Derfor en særskilt ydelse, som ikke er bistandshjælp.
Ja, intet kunne være sagt mere klogt.
Problemet er imidlertid, at denne lavere ydelse enten tvinger flygtninge til at blive professorer i, hvordan man sikrer udgiftsdækning for enkeltydelser, eller også lærer dem at begå sig på det grå for ikke at sige det sorte arbejdsmarked. Svaret burde i virkeligheden være, at man lignede flygtninge med mennesker, der skulle revalideres eller en anden tilsvarende ydelse.
Så ville man kunne slippe for klientgørelse.
Samtidig er det et særligt problem, at indenrigsministeren med denne lov vil lave en ny ydelsestype med særlige aktiveringstiltag som, så vidt jeg kan se, lægger sig mellem arbejdsmarkedslovgivningen og sociallovgivningen.
Og jeg vil sige, det ikke er tit, at jeg ser et høringssvar fra et kollegaministerium, der kritiserer en bestemt måde at beskrive forholdene på, eller for at sige det ligeud: Arbejdsministeriet har kritiseret indenrigsministerens lovforslag.
For mig at se
bliver det meget svært at administrere.
Og når man så betænker, hvor kort tid ministeren har haft til at lave loven, kan man være helt sikker på, at en nøjere gennemgang vil afsløre betydelige huller.
Lad mig nævne et eksempel: En flygtning kommer til en kommune, hvor han umiddelbart evner at tilegne sig færdigheder, så han kan få arbejde.
Desværre mister han efter 2 år dette arbejde.
Skal han henvises til den lave integrationsydelse?
Jeg indledte med at rose ministeren for kravet om, at alle kommuner skal tage imod flygtninge.
Men dette krav skal ses i sammenhæng med, hvem der får problemet med tvangen.
Der indføjes nemlig en stavnsbinding med lovforslaget, hvorefter flygtninge, der vælger at flytte uden at have fået lov, kan få nedsat deres integrationsydelse.
Tvangen rammer derfor i første omgang kommunen, men denne tvang kan kommunen smøge af sig ved blot at holde sig på laveste niveau af de forpligtelser, den skal leve op til, eller med andre ord gøre livet i kommunen uudholdeligt, så flygtningen tvinges væk.
SF vil gerne tvinge kommunerne, men det må ikke gå ud over de mennesker, der henvises til at bo i dem.
Husk, øvelsen med denne her lov er, at der skal ske integration.
Så vidt jeg kan forstå af lovforslaget, og jeg vil gerne belæres, bliver Dansk Flygtningehjælps arbejde med flygtninge i Danmark stort set nedlagt den 1. juli 1998.
Det er af mange årsager ikke godt.
For SF er det primært noget skidt, fordi regeringen med dette lovforslag har sendt 1.000 mennesker med den nødvendige ekspertise ud på jagt efter nyt arbejde.
Ministerens svar vil være, at de skal blive, fordi Dansk Flygtningehjælp skal være entreprenør på dette område, men sagen er i al sin enkelhed den, at kommunerne den 1. juli 1998 skal bruge en ny sociallovgivning med fire nye love.
Som socialchef vil det derfor være ganske uinteressant, at man får at vide, at der til kommunen om 6 måneder kommer ti flygtninge.
Her og nu er der andre problemer.
Og med den altomfattende viden, de danske socialchefer har, når Dansk Flygtningehjælp skal kritiseres, er det da klart, at de ikke vil drømme om at søge om at indgå entreprenørkontrakter, før problemerne har tårnet sig op 1-1½ år efter, at kommunen har fået sine ti flygtninge.
Alle er væk, og ekspertisen forsvinder.
Herunder skal man være opmærksom på, at også tolkning vil være væk.
Den måde, tolke bruges på i dag, er jo ofte, at de har almindeligt integrationsarbejde, når der ikke er brug for deres særlige egenskab som tolk.
Når denne arbejdskraft ikke er nødvendig, vil de også forsvinde.
Hvordan man vil integrere mennesker, som jo ikke bare lærer dansk på 14 dage uden brug af tolk, er uforståeligt.
Ministeren har, eller hans efterfølger vil få et problem af en vis størrelse, hvis mit spørgsmål ikke besvares ganske tydeligt.
Og oven i dette: Hvordan laver man egentlig en handlingsplan for flygtninge en måned efter, at de har fået opholdstilladelse?
Og jeg skal her sige, at det er fint med handlingsplaner, men vi kan jo risikere, at de sidder i den ene ende af Danmark, men har fået boligplacering i den anden.
Skal det være Tarm, der bliver opholdskommune?
Skal sagsbehandleren i Tarm så være forpligtet til at tage til Karlslunde for at besøge flygtningen og lave en handlingsplan, eller hvad?
Og så til et par åbne spørgsmål.
Hvor blev ministerens løfte til os alle sammen af i det notat, vi fik, da forliget mellem De Radikale og Socialdemokratiet var indgået om at sætte særlige foranstaltninger i gang for sent ankomne unge?
Hvordan vil ministeren skaffe daginstitutioner til børnene, så også moderen kan deltage i hele integrationstilbudet?
Husk, at kvinden er central i hele integrationen.
Hvordan klarer vi de særlige grupper af handicappede?
Jeg vil ikke stille alle spørgsmålene, men jeg vil bruge megen tid i udvalgsarbejdet, så hver en sten skal blive vendt.
Jeg kan så også forstå på den debat, der har været om ministerens afvisning af, at statsministeren sådan fik helt ret i, at vi skulle være færdige med lovforslaget inden udgangen af denne måned.
Så vil jeg sige: Det vigtigste er, at denne lovgivning bliver ordentligt og grundigt behandlet.
Lovforslaget er for vigtigt og alvorligt til, at der skal køres overskriftspolitik på det.
Dermed er også sagt, at SF vil gøre meget for at få en lov, som vi kan stemme for, men det forudsætter, at de helt uacceptable ting er pillet ud.
Ellers vil vi arbejde ihærdigt på at få en lov, som vi desværre kommer til at afvise, men som alligevel bliver i orden, fordi vi er lige så ansvarlige for den proces, der kommer til at ske i Folketinget i den her sag efterfølgende.
Denne lov skal ikke falde til jorden bare på grund af en tilfældig hetz, der opstod i efteråret, men SF har store problemer, som jeg har nævnt.
Med den afvisning, som jeg nu vil skride til, mener jeg samtidig at have afvist de borgerliges forslag, idet jeg i øvrigt for en dels vedkommende mener tidligere at have udtalt mig relativt negativt herom på SF's vegne.
Indenrigsministeren har med dette lovforslag fortsat forgængerens forsøg på at bevæge sig på en knivsæg for ikke at overskride de internationale konventioner, som Danmark har tilsluttet sig.
Og det bliver mere og mere pinligt.
Som en organisation nævnte i et høringssvar: Det bliver betænkeligt, når man i bemærkningerne skal understrege, at praksis nok skal overholde konventionerne.
Praksis!
Det er for galt, at vi er nået dertil, at vi i et rigt land som Danmark skal sikre konventioners overholdelse ikke via lovgivningen, men nærmest på trods af lovgivningen, blot med en henvisning til, at myndighederne nok skal lade konventionen være den yderste grænse.
på stramninger, hvoraf nogle er ganske principielle
I bemærkningerne til præciseringen af de facto-begrebet går man tilsyneladende ved siden af den praksis, som fremgår af tidligere beretninger fra Flygtningenævnet, og vi må derfor bruge udvalgsarbejdet til at få præciseret, om denne nye formulering af bestemmelsen er en revidering af hidtidig praksis, eller om det i virkeligheden er en tilbagevenden til det oprindelige formål med bestemmelsen.
I EU kan man næsten ikke have et ministermøde på det retlige område, uden at man skal tale om, at menneskesmuglere skal have en hård straf.
Det er klart, at den måde, som menneskesmugling undertiden fungerer på, er fuldstændig uacceptabel, men jeg synes på den anden side, at man generelt skal være opmærksom på, som f.eks. Dansk Røde Kors ganske godt beskriver det, hvad konsekvensen af en stramning på dette område kan blive. Jo højere en bestemt forbrydelses straf er, jo mere skruppelløse mennesker vælger denne levevej, og hvad de kan finde på for at forhindre selv at blive afsløret, kan man næppe beskrive.
Jeg må derfor citere fra Røde Kors, og det er med det pæne embedsmandssprog: »Derudover kan det frygtes, at denne risiko for liv og helbred, som flygtningene løber under flugten på grund af risikoen for en langvarig straf for menneskesmuglerne, vil blive stadig større, hvilket kan medføre alvorlige menneskelige tragedier.«
Arrangerede ægteskaber angribes også.
Jeg forstår ikke, hvorfor regeringen ikke i stedet for dette angreb har valgt at gøre det, som SF foreslog i det papir, som indenrigsministeren i øvrigt jævnlig har henvist til, nemlig at lade Ungsam stå for den vejledning, der skal til for at få det afklaret og få hjulpet de unge, der måske har problemer på dette område.
Ungsam har et stort og godt arbejde i gang.
Lad os støtte dem.
Og så kan man ikke længere få tilladelse til at blive familiesammenført med sine gamle forældre.
Det er uforståeligt, at denne skærpelse skal finde sted, når man betænker, hvor få mennesker det handler om. Jeg kunne godt blive ved.
Der er mange problemer i dette lovforslag og ganske få gode elementer, men jeg skal dog nævne forbedringen af muligheden for som dansk statsborger at blive familiesammenført med sin ægtefælle.
Tilbage er i den forbindelse, som indenrigsministeren formentlig orienterer om, et ønske om en ligestilling med EU-borgere, men det er en sag, som vi fra Retsudvalgets side allerede har rejst over for ministeren.
Med disse ord vil jeg afslutte mit indlæg.