Keld Albrechtsen (EL), 2003-05-08:
Jeg vil gerne ligesom hr. Villy Søvndal indlede med at takke Udenrigsministeriet for den store indsats, der er gjort for at mildne kårene for ansøgerlandene i de vanskelige forhandlinger, de har stået overfor, hvor en lang række medlemslande ikke har været specielt imødekommende over for de ønsker, der har været fra ansøgerlandene.
Det må faktisk erkendes, at den danske regering, i hvert fald den foregående - nu er den jo godt i stand til at rose sig selv, men jeg skal da også gerne bidrage dér - gjorde en indsats for at mildne kårene.
Men når disse positive bemærkninger er sagt, bliver jeg nødt til at sige, at det er jo bemærkelsesværdigt og bekymrende, at der faktisk ikke er den helt store begejstring
for optagelsen i ansøgerlandene
Det er altså ikke sådan, at de østeuropæiske befolkninger klapper i hænderne ved udsigten
til at komme ind i EU
Det er det ikke, det må vi erkende.
Og hvorfor er det sådan?
Jeg synes, vi bør stille os selv det spørgsmål, og efter min opfattelse er svaret på det spørgsmål meget enkelt. Svaret er, at ansøgningsbetingelserne og optagelsesvilkårene er brutale.
De vesteuropæiske lande, som jo i særklasse er den rige del af Europa, har ikke vist den imødekommenhed, man burde kunne forlange i en sådan situation.
Jeg anerkender igen, at den tidligere regering var opmærksom på det og forsøgte at mildne betingelserne, men det lykkedes altså kun i begrænset omfang, og Danmarks indflydelse er jo totalt set heller ikke i stand til fuldstændig at ændre en sådan forhandling.
Optagelsesbetingelserne er utrolig barske.
De medfører afskedigelser i virksomheder, nedlæggelse af virksomheder, privatisering og udliciteringer og nedskæringer af offentlige budgetter.
Resultatet af den borgerlige regerings politik her i Danmark gennemføres i tifoldig målestok i de nye lande som følge af optagelsesbetingelserne, og det er det, der gør, at entusiasmen ved folkeafstemningerne i de nye lande er så begrænset, som den er.
Jeg var inde på over for hr. Lars Barfoed, at vi har dikteret de nye lande en bestemt økonomisk politik, som vi allerede selv har afprøvet, og som har vist sig ikke at virke ude i virkeligheden.
Hvad ville alternativet være?
Alternativet ville være, at vi skulle underkende resultatet af de folkeafstemninger, som på demokratisk vis har fundet sted i de nye lande, og det kan vi ikke.
Men jeg vil sige, at sjældent har vi med mindre begejstring stået over for at skulle stemme for et forslag.
Men vi kan ikke andet, for alternativet ville jo være, at vi sagde til de østeuropæiske lande, at vi ikke respekterede resultatet af deres folkeafstemninger, og det kan vi ikke.
Vi står altså i den situation, at vi må konstatere, at begejstringen hos en meget stor del af befolkningen i disse lande ikke er større, end den er i Enhedslisten.
Det er realiteten, det har en årsag, og årsagen er, at vores solidaritet med de nye lande ikke har været stor nok. Desværre har vi for indeværende en række regeringer i Unionen, herunder den danske, som er præget af forældet borgerlig politik og forsøger at gøre den til en almindelig model for Unionens tilrettelæggelse af de økonomiske kriterier.
Det vil selvfølgelig i særlig grad være de fattigste lande og dermed de nye lande, der kommer til at bære smerten over denne økonomiske model, og vi vil i hvert fald fra Enhedslistens side arbejde for, at udvidelsen følges op. I forlængelse af de bemærkninger, hr. Poul Nyrup Rasmussen og hr. Niels Helveg Petersen kom med, vil jeg sige, at udvidelsen er jo ikke en indmarch i slaraffenland.
Udvidelsen er begyndelsen til en række problemer, som vi må arbejde med, bl.a. den stigende arbejdsløshed, som gør sig gældende med særlig hård kraft i de nye lande.
Jeg håber, at i hvert fald oppositionen her i Folketinget vil være indstillet på at gøre en indsats i den forbindelse og også udvise større fleksibilitet over for de nødvendige hensyn, som må tages til de nye lande, der står i en vanskelig situation.