Niels Helveg Petersen (RV), 2000-03-29:
Jeg vil gerne takke ordførerne for, synes jeg, gode, relevante kommentarer til regeringens redegørelse og til DUPI-rapporten.
Efter begivenhederne i Kosovo besluttede regeringen at bede DUPI om at udarbejde en redegørelse om begrebet humanitær intervention.
Vi ønskede, at den debat, som allerede var i gang i Danmark om dette, fik et godt grundlag, så godt, som man nu kunne give det, og jeg er glad for, at det arbejde, som DUPI har præsenteret, i allerhøjeste grad udgør et godt grundlag for vores diskussioner om et meget vanskeligt emne.
Inden jeg går til begrebet humanitær intervention, så lige et ganske kort tilbageblik på Kosovo.
Der er gået et år efter den militære intervention.
Hvad er nået?
Noget er nået.
Den etniske udrensning, som den foregik dengang, er standset, hundredtusinder af kosovoalbanere er vendt tilbage til store problemer, til et samfund, der var ødelagt, til et samfund, som nærmest var ophørt med at eksistere, et civilsamfund, som nærmest var udslettet, bl.a. fordi borgeres identitetspapirer, almindelige registre, som er nødvendige for at drive et samfund, var ødelagt.
Situationen i dag i Kosovo er skrøbelig, den er præget af for meget kriminalitet, almindelig berigelseskriminalitet, også etnisk kriminalitet, og kan ikke betegnes som på nogen måde tilfredsstillende.
Men der er da et grundlag at arbejde på, der er en stærk international indsats i udviklingen i Kosovo.
Senest besluttede EU på topmødet i Lissabon i sidste uge, at vi nu ville sikre en bedre koordinering, en stærkere koordinering af den indsats, som EU gør i Kosovo, og som er meget betydelig.
Vi har brug for at gøre os umage med at vinde freden; den er ikke vundet endnu, men vi har dog standset krigen.
Det er jeg altså simpelt hen uenig i.
Men inden jeg går til begrebet humanitær intervention, vil jeg gerne fremhæve et synspunkt, som var meget stærkt fremme både i hr. Sjursens og i hr. Søren Søndergaards indlæg.
Og det er, at den vigtigste lære af Kosovo er jo altså, at forebyggelse er det, det handler om, at forebygge konflikter af den type, som udviklede sig i Kosovo med etniske udrensninger og brutalitet i en målestok, som vi ikke bør opleve i vore dage.
Det er, at vi må forebygge mere systematisk og bruge flere midler på forebyggelse.
Det er den vigtigste lære.
De midler, der i dag bruges på forebyggelse, er jo små i forhold til de midler, man må tage i anvendelse, når det kommer til militære interventioner.
Når vi ser på Danmark specielt i denne sammenhæng, vil jeg gerne for det første fremhæve vores betydelige ulandsbistand, at vi som det eneste land i verden - eller måske et af de to eneste - anvender 1 pct. af vores bruttonationalprodukt på økonomisk og social udvikling i den fattigste del af verden.
Og lad mig også pege på, at miljø-, freds- og stabilitetsrammen er under opbygning og i løbet af få år vil udgøre en halv procent af vort bruttonationalprodukt.
Ud af denne indsats for miljø, fred og stabilitet har vi jo nu skabt freds- og stabilitetsrammen, som i de kommende år vil give Danmark bedre mulighed for at engagere sig i forebyggende arbejde, f.eks. på Balkan, ved at skabe netværk, ved at prøve på at skabe fundamenterne for en mere demokratisk, fredelig udvikling på Balkan.
Jeg kan forsikre hr. Sjursen og hr. Søren Søndergaard, som især var inde på denne side af vores udenrigspolitik, om, at det har regeringens meget store bevågenhed.
Der var folk - jeg tror bl.a. hr. Villy Søvndal - der var bange for, at nu ville FN's Sikkerhedsråd blive lammet.
Vi har heldigvis set efter Kosovo, at FN's Sikkerhedsråd har vist beslutsomhed både i Øst-Timor, i Sierra Leone og forhåbentlig også i Congo, at FN's Sikkerhedsråd inden for det sidste år faktisk har ageret med betydelig beslutsomhed
over for nogle af de kriser, vi ser i verden
Lad os håbe, at det fortsætter.
Det er jo i allerhøjeste grad i dansk udenrigspolitisk interesse, at FN er i stand til, viser sig i stand til at fungere.
Flere talere har anvendt udtrykket nødret i forbindelse
med den militære intervention i Kosovo
Jeg vil da gerne lige sige, at nødretsbetragtninger jo faktisk ikke er det, der bærer den humanitære intervention.
Nødret er noget mere snævert, og jeg vil gerne her henvise til, hvad DUPI-rapporten siger på side 90 nederst og side 91 øverst, hvor det jo altså fastslås, at de betragtninger, der bar, netop var betragtninger om humanitær intervention og ikke betragtninger omkring nødret.
Og lad mig så sige, som det også fremgår af redegørelsen, at regeringen er enig i DUPI's hovedkonklusioner.
Det fremgår jo klart af min redegørelse, og jeg vil da gerne også her særligt komme ind på det problem, som hr. Villy Søvndal rejste om kriterier for intervention.
Allerførst vil jeg gøre den bemærkning, at hvis ikke hr. Villy Søvndal ved det, så bør han i hvert fald vide, at hr. Ole Wæver, som blev citeret for at have afvigende synspunkter, er medforfatter til DUPI-rapporten og jo altså også står bag dens konklusioner, som regeringen også har tilsluttet sig.
Men et centralt problem er selvfølgelig: Kan der opstilles visse kriterier for, hvornår humanitær intervention kan siges at være legitim og berettiget?
Jeg skriver selv i redegørelsen, at DUPI peger på en række nyttige kriterier, som kan tages i brug ved overvejelser om en indsats uden et klart mandat fra Sikkerhedrådet, og nævner så visse elementer, der kan indgå i sådanne overvejelser.
Men dette er ikke kriterier, det er elementer, der indgår i en samlet overvejelse.
Og her vil jeg gerne i særlig grad henvise også til DUPI-rapporten, hvor der - og hvad jeg helt kan tilslutte mig - i nederste afsnit på side 108 står, at »hvis sådanne kriterier formaliseres, vil de have en tendens til at blive en doktrin for humanitær intervention«.
Og det er ifølge DUPI-rapporten - ifølge regeringen - ikke hensigtsmæssigt.
Det er det af mange grunde ikke, bl.a. fordi det efter min mening vil undergrave det, som er hovedreglen i vores folkeret, nemlig at militær intervention kræver et klart mandat fra Sikkerhedsrådet.
Dernæst også, fordi udsigterne til, at man internationalt ville kunne blive enige om et sådan sæt kriterier - også her vil jeg citere DUPI-rapporten på side 109 - »er overordentlig ringe«.
Det er derfor hverken principielt den rigtige vej at gå eller en praktisk mulig vej at gå efter regeringens opfattelse.
Og der mener jeg faktisk, at hr. Villy Søvndal i sit indlæg bevæger sig længere end både regeringen og DUPI-rapporten i retning af at ønske sig en egentlig formalisering af muligheden for at bryde hovedreglen i folkeretten.
Det gør regeringen ikke.
Det mener vi ikke kan lade sig gøre på det nuværende stade af folkeretten.
Men jeg vil da gerne sige, at vi ser folkeretten under udvikling på dette punkt.
Vi ser en stigende tendens til, en bevægelse i retning af, at humanitær intervention bliver mulig.
Til hr. Søren Søndergaard vil jeg gerne sige: Ja, jeg erkender blankt, at der er sket en udvikling i mine synspunkter på dette punkt.
Den etniske udrensning, som fandt sted i Kosovo, var efter min mening af en sådan karakter, at passivitet ville have været en umulighed og uacceptabel. Jeg synes derimod ikke, det er ganske retfærdigt, at hr. Søren Søndergaard beskylder DUPI for ikke at beskæftige sig med noget, vi ikke har bedt DUPI beskæftige sig med, nemlig de økonomiske og sociale årsager til menneskelige lidelser.
Det kunne man jo selvfølgelig også have bedt om en redegørelse for, men det er jo ikke det, regeringen bad DUPI om at redegøre for.
Vi bad udtrykkeligt DUPI om at redegøre for humanitær intervention.
Reform af FN, siger både hr. Sjursen og hr. Søndergaard
, er meget nødvendig, og det vil jeg gerne tilslutte mig.
Danmark og de nordiske lande har faktisk på dette punkt været meget aktive.
Vi har fremlagt fælles nordiske forslag til reform af FN's Sikkerhedsråd.
Problemet er jo, at en reform af FN's Sikkerhedsråd kræver tilslutning fra alle de fem permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet, og en sådan tilslutning foreligger ikke.
Det er beklageligt.
Jeg beklager dybt, at det ikke har været muligt at føre reformen af sikkerhedsrådsarbejdet længere frem, men det er selvfølgelig en sag, vi arbejder videre med.
Ved hver generalforsamling forsøger vi at flytte
dette spørgsmål, indtil videre med ringe held,
men det skyldes ikke passivitet eller manglende vilje fra dansk og nordisk side.
Jeg vil slutte med endnu en gang at takke ordførerne for deres deltagelse i debatten.