Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 1999-03-16:
Hr. Søren Søndergaard gør opmærksom på, at de mennesker, der står for indkøbene og er rådgivere i forhold til kunsten og den måde, de offentlige midler forvaltes på, har et meget stort ansvar.
Det er jeg fuldstændig enig i er tilfældet, og derfor skal vi gøre os umage med at sikre, at cirklerne inden for kunstens verden hele tiden styres og hele tiden udvides.
Ekstra Bladet har i de senere dage rejst spørgsmålet om forholdet mellem tremandsudvalget og repræsentantskabet i Statens Kunstfond og har bl.a. redegjort for, at tremandsudvalgene ofte bevilger midler, legater eller produktionsstøtte til nogle af de mennesker, der sidder i repræsentantskabet for Statens Kunstfond.
Så må man jo spørge sig selv, om det er rimeligt.
Det er i hvert fald sikkert, at de mennesker, der sidder i tremandsudvalget, selvfølgelig ikke kan sidde og bevilge midler til sig selv, og det foregår heller ikke.
Men på den anden side mener jeg ikke, at det er muligt at sige, at de mennesker, der sidder i repræsentantskabet, ikke skulle kunne modtage støtte fra Statens Kunstfond, fordi de sidder der.
Jeg tror i hvert fald, vi vil få alvorlige problemer, fordi udgangspunktet må være, at mennesker, der sidder i repræsentantskabet, er dygtige, og at det er store kunstnere.
Og jeg tror, det bliver svært at finde nogen, der vil sidde i repræsentantskabet, hvis de ikke har mulighed for at udfolde deres kunstneriske aktivitet, mens de sidder i repræsentantskabet.
Og for at gøre det, er man meget ofte afhængig af at få støtte fra bl.a. Statens Kunstfond. Alternativet ville så være, at det slet ikke var repræsentantskabet, der skulle vælge tremandsudvalget. Det kunne være ministeren - det tror jeg mange ville have sig frabedt.
Så vi er altså i en lidt forunderlig situation, hvor vi selvfølgelig ønsker at sikre den størst mulige uafhængighed inden for kunstens verden, samtidig med at vi ikke vil have, at politikerne sidder med om bordet.
Og det sidste, synes jeg, er fuldstændig afgørende.
Politikerne skal ikke sidde med om bordet.
Det er ikke politikerne, der skal have den afgørende indflydelse på, hvad det er for en kunst, der støttes.
Det er vi sådan set enige om.
Et meget stort flertal i det her Folketing er enige om det. Så er spørgsmålet, hvad vi kunne gøre for at udvide cirklerne.
Det andet, jeg tror er vigtigt, er, at der er så stor offentlighed og så stor debat som overhovedet muligt om de indkøb, der foretages.
Så der er synlighed, at der er luft.
Derfor vil jeg opfordre til, at kunstmuseerne over én kam er meget opmærksomme på vigtigheden af at offentliggøre, hvad de laver.
Jeg har foreslået, at man skulle indkalde til offentlige møder en gang imellem for at vise de kunstværker frem, man har indkøbt, og også for at forklare, hvorfor man har indkøbt, som man har.
Ikke fordi vi skal til at etablere folkedomstole, men hvis kunsten skal have en funktion i samfundet, skal den være til debat, og det må vores kunstmuseer også bidrage til.
Det tredje er selvfølgelig, at vi alle sammen - os, der har et ansvar for at udstikke rammerne for den kunstneriske virksomhed i Danmark - er meget, meget opmærksomme
hele tiden, og det er det, forslaget til vedtagelse, som er fremlagt her, også understreger: at vi skal være opmærksomme.
Det, jeg synes, vi har sikret med forslaget til vedtagelse i dag, er, at et flertal i Folketinget på den ene side har udtrykt, at man er meget enig i den måde, vi støtter kunsten på i Danmark, og på den anden side er forslaget til vedtagelse et udtryk for en kritisk opmærksomhed: kan vi gøre det her bedre?
Så jeg er ikke enig med hr. Melchior i, at det her er status quo.
Jeg er mere enig med hr. Søndergaard i, at det er en proces, vi her har sat i gang.
Det er den balancegang, som god kulturpolitik gøres af.
Det eneste, der måske mangler i det her forslag til vedtagelse, er et lille udredningsarbejde om begrebet »armslængdeprincippet«, men det bør nok være en fodnote.