Ester Larsen (V), 2003-04-10:
De lægevidenskabelige og teknologiske landvindinger udfordrer os løbende og kræver med mellemrum, at vi forholder os konkret til nogle etiske dilemmaer.
Nogle dilemmaer er så at sige af privat karakter, det spørgsmål, hvor vi som personer kan fastlægge vores egen personlige etik, andre kræver en politisk, en samfundsmæssig etisk afvejning.
Det er den sidstnævnte situation, der er aktuel i dag.
Vi står over for at skulle tage politisk stilling til, om forskere må benytte embryonale stamceller til forsøg, som kan føre til forbedret sygdomsbehandling, og på hvilke betingelser det i givet fald kan finde sted.
Man peger på, at der er nye behandlingsmetoder i sigte, hvor embryonale stamceller forventes at kunne udvikles til nerveceller, muskelceller eller andet væv, som kan være af helt afgørende betydning for patienter med alvorlige sygdomme.
Ønsket om udvikling af nye og forbedrede metoder til sygdomsbehandling er således baggrunden for forslaget om udvidet adgang til forskning på befrugtede æg.
Forskerverdenen er overbevist om, at chancerne for et gennembrud inden for stamcelleforskningen knytter sig meget tæt til muligheden for også at kunne forske i de embryonale stamceller.
Det lægges der med dette lovforslag op til.
Men det er en klar forudsætning, at forsøg på embryoner alene kommer på tale i relation til tiloversblevne befrugtede æg fra fertilitetsbehandling.
Skabelse af fosteranlæg til forskningsbrug vil være en tingsliggørelse af liv, der strider imod vores menneskesyn, ikke kun her i Danmark, men også bredt i Europa, som det er kommet til udtryk i Europarådets konvention om menneskerettigheder og bioetik.
Det er således helt afgørende, at man ikke skaber befrugtede æg med det formål at udnytte dem forskningsmæssigt.
Begrebet overskydende befrugtede æg er relativt nyt.
Før sundhedsvæsenet gav tilbud til barnløse om kunstig befrugtning ved hjælp af den såkaldte reagensglasmetode, eksisterede tiloversblevne befrugtede æg ikke.
Før den tid var der overhovedet ingen æg i laboratorierne.
Ved at indføre den såkaldte reagensglasbefrugtning skabte vi os således en etisk udfordring, i og med at der dermed eksisterede befrugtede æg i laboratorierne.
Folketinget var nødt til at forholde sig helt konkret til, hvordan man skal forholde sig til tiloversblevne befrugtede æg.
Man kunne selvfølgelig have unddraget sig dette etiske dilemma ved at nægte barnløshedsbehandling på denne vis
, men det forekommer næppe rimeligt.
I de regler, der blev stadfæstet af Folketinget, indgår et lovkrav om destruktion
efter et tidsrum.
Udvidelsen af adgangen til at forske i befrugtede æg vedrører altså alene de tiloversblevne æg, de, der allerede er dømt destrueret, lidt patetisk udtrykt, allerede er frataget retten til liv.
At nogle befrugtede æg ikke fører til levende børn er et vilkår for barnløshedsbehandlingen via reagensglasmetoden.
Et befrugtet æg kan være både biologisk og menneskeligt værdifuldt, men når det er bestemt, at det ikke skal føre til menneskeligt liv, er dets menneskelige værdi reduceret.
Et embryon har en særlig status.
Det er derfor nødvendigt at fastsætte begrænsninger for udtagning og anvendelse af celler, grænser, som respekterer, at humant materiale ikke anvendes grænseoverskridende med hensyn til brug og manipulation med levende organismer. Af hensyn til de patienter, der i fremtiden vil kunne modtage forbedret sygdomsbehandling, er en stor del af Venstres folketingsgruppe indstillet på at støtte lovforslaget.