Keld Albrechtsen (EL), 2000-09-06:
Under andenbehandlingen af det her lovforslag, som danner grundlag for folkeafstemningen den 28. september, bad vi om at få sendt sagen tilbage i udvalget for at få undersøgt, om statsministerens påstand om, at der skulle eksistere en fortrydelsesret, så Danmark kunne melde sig ud igen, hvis vi altså kom ind i euroen, var rigtig eller den tværtimod var forkert, hvilket der allerede på det tidspunkt var meget, der tydede på.
Vi havde så et samråd med statsministeren den 1. september.
Der havde vi bedt statsministeren om at forklare - og jeg vil anmode statsministeren om et kort øjeblik at høre efter, hvad der bliver sagt fra talerstolen - hvad der vil ske, hvis den situation opstår, at Folketingets flertal her beslutter, at vi skal ud af euroen, og de andre EU-lande eller bare ét land siger, at det ikke kan lade sig gøre, for så forhindrer traktaten jo, at man kan udtræde.
Den sandsynlige situation vil være, hvis Danmark beder om at få lov til at komme ud, at det vil blive afvist, fordi euroen jo i dag har nået sit absolutte kursmæssige nulpunkt.
Den har vist aldrig været længere nede.
Og det er klart, at hvis lande så begynder at sige, at de vil træde ud, ja, så ryger tilliden til euroen jo helt.
Derfor vil landene naturligvis ikke få en fortrydelsesret.
Statsministeren nægtede pure og enkelt at besvare de spørgsmål, vi havde stillet i samrådet, simpelt hen.
Han meddelte bare, at Danmark har en fortrydelsesret.
Han ville ikke uddybe det, han ville ikke besvare nogen konkrete spørgsmål, han ville ikke forholde sig til, hvad der ville ske, hvis Danmark bliver dømt ved EF-Domstolen for traktatbrud i forbindelse med en ensidig dansk udmeldelse.
Hvorfor vil statsministeren ikke svare på det?
Ja, men det er, fordi statsministeren ikke kan.
Problemet er det meget enkle, at der ikke er en fortrydelsesret.
Grundloven kræver en fortrydelsesret, og derfor er det lovforslag, som desværre bliver vedtaget om et øjeblik, sandsynligvis i strid med grundloven.
Det er faktisk et ret betydeligt ansvar, som de, der stemmer for det lovforslag, dermed påtager sig. Så havde vi også et samråd om den danske forhandlingslinje ved den kommende Nicetraktat, hvor den næste skive af unionssalamien bliver skåret til december.
Der ligger en række forslag om flertalsafgørelser, altså om at landene skal miste vetoretten.
Det vil sige, at nu ligger der forslag fra Frankrig om, at man i virkeligheden indfører unionsborgerskabet ad bagdøren.
Det er så en anden af de danske undtagelser, som dermed er sat under direkte pres, og som altså ligger i forhandlingerne i Nice. Vi har jo været igennem en række spørgsmål, bl.a. spørgsmålet: Kan vi nu være sikre på, at der kommer en folkeafstemning her i Danmark om denne Nicetraktat, når vetoretten bliver begrænset, når EU får større beføjelser på social- og arbejdsmarkedsområdet, og når Folketingets og den danske befolknings indflydelse på sine egne velfærdsordninger dermed tilsvarende reduceres?
Der har vi jo fået det krystalklare, men meget deprimerende, synes jeg, svar fra regeringen
, at vi ikke kan være sikre på, at vi får en sådan folkeafstemning.
Regeringen har sat sine jurister til at lave et notat, der viser, at bare fordi man fratager landene vetoretten på bestemte områder, så er det sandelig ikke suverænitetsafgivelse i grundlovens forstand, og derfor behøver man ingen folkeafstemning til at afgive magten til unionsmyndighederne.
Det er sandelig demokrati i højeste potens, og hvis man stemmer ja den 28. september, så får man altså ubeset en ny unionstraktat med i handelen uden at have mulighed for at blive spurgt igen.
Jasiden her i Danmark bruger den sædvanlige teknik, som altid anvendes ved folkeafstemninger om EU-spørgsmål her i Danmark, nemlig at man benægter og fortier og bortforklarer, hvad der ligger på bordet af kommende unionsskridt.
Der kommer også europahæren, som bliver vedtaget til december.
Der kommer EU's nye grundlov, charteret.
Det er det første forslag, som kommer den 26. i den her måned, så vidt jeg har fået oplyst.
Og sådan er glidebanen altså i øjeblikket indrettet, at hældningen er ganske stejl. Hvis man ikke siger nej den 28. september, ja, så fortsætter man altså lukt ned ad den glidebane, men ikke desto mindre er det gennemgående tema i jasidens agitation og også i de skatteyderfinansierede propagandapjecer, som Økonomiministeriet næsten daglig udsender, at man trygt kan stemme ja, for der bliver ikke mere union.
Jeg synes, det er en ærlig sag, hvis man går ind for Europas Forenede Stater, hvis man er føderalist, hvis man har en vision om, at Europa skal opbygges som en kopi af USA.
Det synes jeg helt bestemt er en ærlig sag.
Det er ikke efter min mening noget særlig behageligt synspunkt, men naturligvis kan det på et demokratisk grundlag forsvares.
Men det, som ikke kan forsvares under nogen omstændigheder, er den fortielse, den fortrængningsproces, som finder sted i den danske debat, og som har gjort den danske debat så ussel, faktisk siden 1972 og frem til i dag.
Jasidens hovedsagelige argumentation folkeafstemning efter folkeafstemning igennem har været: Hvis I stemmer nej, så ryger I i afgrunden, og i øvrigt, hvis I stemmer ja, så kommer der ikke mere union.
De to argumenter har folkeafstemning efter folkeafstemning været de bærende argumenter for jasiden og er det også ved den her afstemning
den 28. september
Jeg håber ikke, der mere er nogen, der hopper på den limpind, men jeg anerkender, hvis man er føderalist, at det er klogt at stemme ja, men hvis man har den bekymring, at den unionsudvikling, som finder sted, vil lægge et stadig stigende pres på det danske velfærdssystem, på de danske velfærdsydelser, på de danske sociale ordninger, på vores overenskomstsystem, overenskomstforhandlingsretten osv., så bør man stemme nej. Man bør også stemme nej af den simple grund, at hvis man siger ja, så risikerer man, at man aldrig mere bliver spurgt.
Nu har man i den tyske politiske elite erkendt, at afstanden mellem befolkningen og dem, der sidder og laver disse skrivebordsprojekter som f.eks. denne her euro, simpelt hen er blevet for stor.
Derfor siger den tyske regering nu - det er der i hvert fald lige kommet et telegram om på Ritzau - at nu bliver man altså nødt til at indføre retten til folkeafstemninger i den tyske forfatning.
De tyske politikere er godt klar over - Joschka Fischer, den tyske udenrigsminister, går ind for Europas Forenede Stater, ingen tvivl om det - at dette projekt kan og må ikke gennemføres hen over hovedet på befolkningerne, sådan som det finder sted i øjeblikket.
Derfor diskuterer man nu i Tyskland at indføre folkeafstemninger, mens den politiske elite her i landet lægger op til, at efter et nej den 28. september skal vi ikke længere have folkeafstemninger, så skal det ikke længere være tilfældet, at den danske befolkning bliver spurgt. Hvad man så i øvrigt kan mene om alle detaljerne i denne debat, men alene for at holde demokratiet åbent, for at holde den danske befolknings mulighed for også i fremtiden at kunne bestemme sine egne levevilkår, så er det nødvendigt at stemme nej.
Vi har jo spurgt regeringen og flertallet, hvorfor denne her folkeafstemning absolut skulle hastes igennem.
Jeg synes, der er et demokratisk underskud, en demokratisk underskudskonto, som er vokset i et sådant omfang, at det simpelt hen ikke er holdbart længere, og det kan befolkningen gøre opmærksom på med et klart og rungende nej den 28. september.