Annie Lunde Hansen (CD), 2000-05-09:
Da CD's ordfører, fru Susanne Clemensen, pludselig blev kaldt ud af døren, fik jeg lige stukket hendes tale i hånden, og den skal jeg så prøve at forelægge her. Jeg vil ligesom de øvrige ordførere før mig takke for den redegørelse, som ministeren for ligestilling har givet her i dag om, hvordan arbejdet med at følge op på verdenskvindekonferencen i Beijing i 1995 går, samt om regeringens arbejde og prioriteringer i forbindelse med FN's særlige samling, Beijing + 5, der snart løber af stabelen i New York.
CD er enig med ministeren i, at der er lang vej at gå endnu.
Der er nemlig en meget lang vej.
Her tænkes ikke så meget på de danske forhold, men på situationen for kvinder specielt i den tredje verdens lande.
De problemer med ligestilling, der er her i landet, må betegnes som småting i denne sammenhæng.
Dette siger jeg ikke for at forklejne de danske problemer, men mere for, at vi skal huske proportionerne i debatten.
Hvorvidt der her i Folketinget er en kvindeandel på en tredjedel eller det er halvdelen, virker næsten ligegyldigt, når vi kigger rundt i verden omkring os.
Selv om det nok i forhold til den internationale ligestillingsdebat er at overdrive de danske ligestillingsspørgsmål, er det dog vigtigt, at vi i Danmark sørger for at følge op på verdenskvindekonferencen i Beijing ved at få vedtaget forslaget til en ny ligestillingslov, der jo bl.a. implementerer mainstreaming-strategien og vægtningen fra et kvindeperspektiv alene til et kønsperspektiv.
Hvad angår det internationale arbejde for ligestilling, har ministeren allerede nævnt, at kvinder udsættes for vold, og at kvinder bærer den største del af verdens fattigdom.
Jeg kan supplere med, at piger ikke kommer i skole, og at kvinder ingen selvbestemmelse har, samt at kvinder bliver solgt.
Og sådan kan man blive ved.
Listen er sikkert uendelig lang, men problemerne er der, og der skal tages fat på dem. Det grundlæggende her er den sammenhæng, der er mellem fattigdom og kvinders stilling i familien og samfundet.
Dér, hvor der mangler mest for kvinderne, er i de fattige lande.
Her kan det næsten virke som en uoverkommelig opgave, der rækker flere generationer frem, fordi religiøse og kulturelle forhold og århundredgamle nedarvede traditioner næsten er ubrydelige barrierer.
Sundhed og herunder kvinders seksuelle rettigheder er også et vigtigt og meget kontroversielt tema, som regeringen skal have ros for igen at have bragt på dagsordenen.
Udviklingslandene vil hellere have fokus på udvikling og økonomiske ressourcer, som ministeren sagde i sin tale.
Man fristes næsten til at spørge
, om den holdning fra udviklingslandenes side er et udtryk for, at der endnu ikke er tilstrækkelig mange kvinder på politiske topposter i udviklingslandene, for når man
f.eks. læser om rituel omskæring af små piger i 5-års-alderen, der som voksne fortæller om deres oplevelser, så er det jo forbundet med så stor fysisk og psykisk smerte, at kvinderne ikke selv kan forstå, at den praksis bliver ved med at fortsætte, og samtidig har rituel omskæring jo også nogle meget negative sundhedsmæssige, sociale og seksuelle konsekvenser.
Derfor er det en vigtig opgave for os i Danmark, i EU som sådan og i alle andre lande, der har underskrevet FN's menneskerettighedskonvention og tilhørende erklæringer at holde fast i og understrege, at kvinders rettigheder er menneskerettigheder, som ministeren også understregede i sin tale, og at ligestillingsspørgsmål i forbindelse med planlægningen og forvaltningen af udviklingsbistanden er et meget vigtigt spørgsmål, ligesom de øvrige menneskerettigheder, demokrati og god regeringsførelse er det.
Ministeren sagde i sin tale, hvordan regeringen vil prioritere de forskellige punkter på FN's særlige samling, og de prioriteringer kan vi sagtens støtte.
Vi mener, at en væsentlig måde at vedblive at holde ligestillingsdebatten på det internationale plan i gang på er ved, at der med rimelig jævne mellemrum afholdes verdenskvindekonferencer. Som sagt er dette en lang, sej proces, hvor vi vedholdende og stadig må arbejde for, at emnet ikke går i glemmebogen.
Jeg ser afholdelsen af verdenskvindekonferencen som et væsentligt middel til dette, ikke fordi erklæringerne i sig selv løser problemerne, langtfra, men fordi der dermed sættes politisk fokus på ligestillingsspørgsmål.
Derfor støtter vi regeringens bestræbelser på at få afholdt en femte verdenskvindekonference i år 2005.
Afslutningsvis skal jeg sige, at CD kan støtte det forslag til vedtagelse, der er fremsat.
Vi er ikke medforslagsstillere, men vi støtter det alligevel.
Og så vil jeg sige undskyld til formanden for at have overskredet tiden.