Ole Sohn (SF), 2006-04-18:
Det har på mange måder været en interessant debat, hvor regeringspartierne jo meget bevidst har valgt at sende ordførere i salen, som ikke har haft en jordisk chance for at kunne følge med i de forhandlinger, der har været foretaget i Finansudvalget, eftersom de ikke er medlemmer af Finansudvalget.
Hele forespørgslen går på, at Finansudvalget har behandlet sagerne fra Transportministeriet igennem flere år, hvor vi har fulgt Rigsrevisionens stadig skarpere kritik, hvorfor vi fra Finansudvalgets side, i hvert fald fra oppositionens side, har sagt: Her må statsministeren ind.
Vi må have statsministeren på banen for at få en vurdering af, hvordan statsministeren føler.
Det er jo blevet så moderne.
Jeg kan huske for nogen tid siden, da den nuværende regering var i opposition, var der noget med, at man følte, at skattetrykket var steget, og at det følelsesmæssige spillede en større rolle end virkeligheden.
Men jeg går ud fra, at statsministeren må have en holdning til den måde, regeringen forvalter på.
Og det er sådan set det, der er baggrunden for forespørgslen.
Ud over at regeringspartierne vælger at sende nogle af sted som ordførere, som ikke har mulighed for at indgå i debatten, så kommer Finansudvalgets formand, som jo er en del af det parlamentariske grundlag for regeringen, og fremsætter et forslag, som er en afskrift af den kritik, Finansudvalget gang på gang har givet af sagen.
Så er det korrekt, at statsministeren i dag har tilkendegivet, at statsministeren ikke mener, der skal foretages yderligere i sagen.
Det kan statsministeren jo selvfølgelig gøre i kraft af, at han har et parlamentarisk grundlag, som dækker ham ind.
Ellers ville det jo være helt umuligt.
Jeg kan næppe forestille mig, at statsministeren har glemt, hvad statsministeren sagde, inden han blev statsminister, netop i den meget berømmelige grundlovstale i 2001, hvor Venstres formand på det tidspunkt – og det er han stadig væk – sagde: Efter næsten 9 år ved magten er Socialdemokratiet begyndt at se statsapparatet som sit eget partiapparat, og det betyder en endeløs række af eksempler på kammerateri, magtmisbrug og foragt for Folketinget.
På den baggrund tilkendegav Venstres formand, da han indtog statsministerposten, at den form for regeringsførelse ikke ville blive accepteret med ham som statsminister.
Så er det da naturligt, vi som opposition stiller en forespørgsel: Hvad er det, der er foregået i Transportministeriet, som Rigsrevisionen er kommet med kritik af i 2002?
Der foretages ingenting, det parlamentariske grundlag reagerer ikke.
Og det sker igen i 2005, før man begynder at se alvoren i sagen.
Så bliver vi fra oppositionens side kritiseret for, at vi ikke vil komme med en mistillidsdagsorden.
Jamen en mistillidsdagsorden til en minister, som jeg i øvrigt vil sige jeg personligt sætter meget stor pris på, fremsætter man jo ikke, medmindre der er et flertal for den.
Og et flertal kan man næppe få i en situation, hvor man har en de facto-flertalsregering.
Derfor er vores mulighed så at stille statsministeren spørgsmålet: Hvor går grænsen for moralkodekset?
Det er det, vi har gjort.
Det viser sig nu, hvordan regeringens og statsministerens moralkodeks er: Den grundlovstale, som blev holdt i 2001, om at man ikke ville acceptere den form for misbrug og foragt for Folketinget, var mundsvejr.
Det viser sig, at statsministeren meget gerne vil have, at man foragter Folketinget.
Det er jo sket over flere år, og det kan regeringen gøre, fordi den har et parlamentarisk grundlag, der accepterer det.
Så oppositionen har i og med, at vi er et mindretal, ingen mulighed for at vælte regeringen.
Vi kan påpege, at der er et skisma mellem det, statsministeren siger, og det, statsministeren gør.
Når der kan være det skisma, er det udelukkende, fordi man har et parlamentarisk grundlag, som ikke ønsker at tage konsekvenserne.
Det er bare den konstatering, vi kan komme med på baggrund af en i øvrigt udmærket debat, som meget klart har fået frem, at når man har en de facto-flertalsregering, så stiller det nogle andre betingelser for den parlamentariske debat og den parlamentariske kontrol, fordi det faktisk også indebærer, at selv om man er parlamentarisk grundlag, så har man også et ansvar for at sikre, at respekten om Folketinget bliver bevaret.
Det er derfor, der også har været en hel del kritik af Dansk Folkepartis gøren og laden og en undren over, at man den ene dag springer op og siger: Nu er det slut!
Det er jo den form for kritik, man som parlamentarisk grundlag udsætter sig for, når man siger et og gør noget andet. Vi kan som opposition jo ikke skaffe de 90 mandater før efter et folketingsvalg, og derfor kan vi alene bruge en sådan forespørgselsdebat til at påpege det misforhold, der er mellem ord og gerning.