Anne Baastrup (SF), 2005-03-15:
Ligestilling, selvbestemmelse, selvforvaltning og sikkerhed for de svageste grupper er de vigtigste begreber i SF's opfattelse af det lokale og regionale demokrati.
Derfor er vi imod centralistiske, bureaukratiske og autoritære systemer.
Omvendt skal der selvfølgelig være en robusthed rent fagligt og en økonomisk bæredygtighed i det politiske system.
Derfor pegede vi i vores udspil til en kommunalreform på syv til otte regioner.
Fem regioner, som der ligger i regeringens oplæg, er for få, hvis man som SF både vil modarbejde magtkoncentration og sikre, at det ikke er en lille, lukket inderkreds af politikere og embedsfolk, der træffer de politiske beslutninger, og sidst, men ikke mindst, hvis borgerne skal have mulighed for at få blot et nogenlunde forhold til regionen og dens politikere.
Et kuriosum
i den forbindelse er forbuddet mod, at regionsrådet nedsætter særlige stående udvalg.
Herved forhindres regionen de facto i at udvikle politik på de områder, som regionsrådet er ansvarlig for, alene fordi der ikke kommer politikere, som får en konkret viden om de enkelte områder, hvilket som regel er udgangspunktet for, at der bliver taget initiativer.
Onde tunger påstår, at det skyldes, at ministeren helst ikke vil have, at politikerne ved noget konkret om de forskellige områder.
Vi har jo alle kendskab til politikere, som på trods af et medlemskab af et parti, som ikke interesserer sig for de dårligt stillede, via egen nære viden på området har fået presset bedre tilbud igennem på bestemte områder – det, man i økonomisprog kalder, at de har udøvet udgiftsdrivende virksomhed.
Der er et andet element, som også må siges at være et kuriosum nu, hvor vi taler om demokrati, og hvor regeringens overskrift har været »mere demokrati«, som er en sandhed med modifikationer.
Vi havde jo en diskussion med den konservative ordfører om begrundelsen for, at koordinationsudvalget skulle bevares som en hemmelighed, når de afholdt deres møder.
Det er en kilde til undren for os, hvorfor man ikke ønsker, at de, der betaler, rent faktisk også bestemmer.
Vi undrer os stadig væk over, hvorfor man har lavet begrænsningen omkring kommunalfuldmagten.
En af forudsætningerne for den kommunale selvforvaltning er muligheden for at udskrive skatter og dermed at kunne tilpasse serviceniveauet til de ønsker, befolkningen og de valgte lokalpolitikere har.
En anden forudsætning er, at de lokale politikere kan påtage sig at løse de opgaver, som borgere og politikere finder bør løses – opgaver, som i øvrigt er inden for den ramme, som er udlagt til det konkrete niveau, en arbejdsfordeling mellem stat og det regionale kommunale niveau, som kaldes kommunalfuldmagten.
At fjerne disse to elementer, som regeringen gør med disse lovforslag, er at indføre en slags pseudodemokrati.
Men det er måske det, regeringen i virkeligheden ønsker for derved på sigt at få fjernet den folkelige opbakning til de regionale politikere, således at næste trin, fjernelse af regionerne, bliver smertefrit og nemt.
Den særlige konstruktion har i øvrigt fået flere eksperter til at overveje, om det er i strid med grundloven og måske også de internationale konventioner om lokalt selvstyre, som Danmark selv har kæmpet for at få vedtaget i Europarådet, i øvrigt med tidligere Venstreindenrigsminister, fru Britta Schall Holberg, i spidsen.
Lektor Gerd Battrup har i sin artikel i det seneste nummer af Retsvidenskabeligt Tidsskrift nøjere beskrevet, hvad det er for overvejelser, der ligger bag, og dette punkt vil vi naturligvis nøje have vurderet i Kommunaludvalget.
Finansieringen af regionerne er en helt særlig historie.
Den opdeling, de forskellige kasser, regionerne får at råde over, er en besynderlig konstruktion.
Samtidig er den præget af en slags bedrag.
Forslaget om beregningsgrundlaget for midlerne til sundhedsområdet kan vi ikke vurdere, før vi får lejlighed til at se konsekvenserne for de enkelte regioner, men jeg må jo sige, at det i mine øjne er en slags bedrag, at tabellerne viser udgiftsscenarier på sundhedsområdet med en realvækst på henholdsvis 1 og 2 pct.
, fordi regeringens udgiftsscenarie for den offentlige sektor er 0,5 pct.
Et andet bedrag ligger reelt i måden, man udvikler det kommunale grundbidrag på.
Det maksimale beløb for dette grundbidrag er fastsat til 1.500 kr., men vejen til at opnå dette beløb er præget af besvær, eller for at sige det på en anden måde: Det vil næppe nogen sinde komme op på 1.500 kr.
Og skulle det ske, at en region bliver enig med kommunerne om, at grundbidraget skal forhøjes, så kan man risikere, at finansministeren snupper pengene via nedsættelse af statens tilskud.
Og hvorfor er det så egentlig, at staten skal have pengene?
Er det ikke nok blot at fortælle, at det er en ulovlig forhøjelse, som skal sendes tilbage til kommunerne?
Det er da at gøre finansieringen unødig indviklet i sine potentielle muligheder, uden at det rent faktisk giver regionerne mulighed for at bruge denne finansieringskilde som en udviklingsmulighed.
På tilsvarende vis er det kommunale udligningsbidrag ganske betænkeligt.
Også dette tilskud er umuligt at få reguleret, så hvorfor skal man overhovedet have det?
Så har jeg slet ikke været inde på den manglende finansiering af hele det sociale område, hvor der i dag er en stor del af de amtskommunalt ansatte, der administrerer og udvikler tilbud til de svageste borgere.
Hele dette centrale område vil fremover være overladt til tilfældigheder uden systematik med konkret opsamling af den nødvendige viden.
Under forhandlingerne oprindelig tilbage i efteråret var vi inde på dette, og gang på gang fik vi at vide, at eksperterne på det sociale område f.eks. var ude på institutionerne.
Hvad de hundredvis af ansatte socialpædagoger, socialrådgivere, psykologerne m.fl. har lavet på amtsgårdene, er i hvert fald ikke noget, man har gidet interessere sig for i regeringen.
Disse mennesker sendes nu ud i kommunerne, og svaret på, i hvilket omfang de kan bevare den faglighed, som de hidtil har kunnet bruge til gavn for borgerne, svæver i luften.
Et andet punkt er bortfaldet af kommunalfuldmagten.
Jeg ved nu, at det, der i hvert fald er en af grundene til, at man har lavet det her bortfald af kommunalfuldmagten, eksempelvis er, at en region, hvor Fyn var involveret, ikke må arbejde, som den har gjort hidtil.
Den har haft et samarbejde med SDU og med Odense Kommune og en lang række erhvervsvirksomheder for at skabe arbejdspladser.
Det er forbudt.
Det må regionen ikke beskæftige sig med.
Det, der så står tilbage, når man overvejer, hvilke konkrete konsekvenser den manglende kommunalfuldmagt får, er: Hvordan får vi udviklet gråzonerne mellem f.eks. sygehus og hjem, pleje og omsorg, nye måder at tænke på, nye måder at samarbejde på?
Må regionerne det?
Svaret blæser lidt i vinden, men således som man i hvert fald kan se den måde, som lovforslaget er strikket sammen på, så tvivler jeg meget på, at man kan få det udviklingspotentiale sat i sving.
Vi har jo set, at amter gang på gang har taget enkelte grupper op, enkelte grupper, som havde sat sig mellem forskellige stole, og givet dem konkrete tilbud.
Sådan som amterne eksempelvis har udviklet tilbuddene konkret til de allerdårligste børn, fået diagnosticeret forskellen på de forskellige typer af sarte børn og givet dem konkrete tilbud i form af behandling for autistiske børn, behandling til dampbørn osv., så ser vi et stort problem i, at man nu fremover ikke må foretage sig noget, medmindre man har fået lov af København.
Samlet set synes vi i og for sig ikke, at ministeren har klaret det ret godt.