Jens Rohde (V), 2003-03-21:
Jeg tror ikke, der er nogen, der er i tvivl om, hvad den franske holdning har været, og hvilke interesser der har stået på på spil for Frankrig.
Det er den ene ting.
Så synes jeg, man skal prøve at se på situationen, hvis vi siger, at nogle lande går i gang, når Sikkerhedsrådet er blokeret.
Hvad er konsekvensen?
Jo, så er Sikkerhedsrådet jo ikke i stand til at varetage sit primære ansvar for opretholdelse af international fred og sikkerhed i området, og i den situation må ansvaret altså tages af dem, der er rede til det.
Det er igen et spørgsmål om, at der jo er enighed om, at Saddam Hussein skal afvæbnes - der er fuldstændig enighed om målene - og så må de, der er rede til det, tage ansvaret, når Sikkerhedsrådet er blokeret, for situationen er jo, at Sikkerhedsrådet er blokeret, og det er måske på grundlag af Sikkerhedsrådets resolution.
Det er også sket, men heri ligger ikke nogen bemyndigelse til frit spil for FN's medlemslande til at anvende magt over for Irak til opfyldelse af andre mål end opfyldelsen af betingelserne for våbenstilstanden i 1991.
Det er der ikke noget nyt i, og det er nøjagtig den samme situation, som vi havde i 1998.
Jeg anerkender, at SF også var imod dengang, men det var fru Sandy Brincks parti ikke, for de sad i regering med statsministeransvaret, og Det Radikale Venstre havde også regeringsansvar og forsvarede beslutningerne dengang.
Dengang var den daværende regering parat til at være med til at dele verdenssamfundets ansvar for den internationale fred og sikkerhed.
Det var den samme situation med Kosovo.
Her var Sikkerhedsrådet jo også blokeret, men det betød ikke, at den daværende regering satte sig med armene over kors, og heldigvis for det. Man må gøre sig klart, hvad konsekvenserne er, hvis det er sådan, at man ikke gør noget.
Hvis vi lader Saddam Hussein slippe af sted med at holde
FN's Sikkerhedsråd for nar, hvem vinder så?
Gør vi?
Gør det irakiske folk?
Nej, Saddam vil vinde, han vil ikke tabe.
Der er altså ikke nogen forskel på, hvordan man har fremlagt den juridiske vurdering af det her fra 1998 og til i dag, nemlig via Folkeretskontoret.
Dengang henholdt man sig også til Folkeretskontoret.
Må jeg så ikke godt sige, det er også et svar til hr. Aage Frandsen, at de eneste lande, der har lagt deres folkeretlige vurderinger frem offentligt, er England og Danmark.
Det er de eneste lande, der har lagt deres folkeretlige vurderinger frem.
Så er der nogle lande, der er kommet med nogle konklusioner og nogle udtalelser, men der er ikke andre lande end Danmark og England, der har lagt selve vurderingerne frem.
Det er der ikke.
Hvad er der så for forskelle og ligheder, hvor det siges, at det er fuldstændig umuligt at lave nogen sammenligning i forhold til 1998?
Ja, man kan i hvert fald overordnet sige, at nøjagtig dengang som nu, kørte Saddam Hussein rundt med verdenssamfundet, og han udnyttede ethvert enkelt tilfælde til splittelse.
Det var nøjagtig de samme kemiske og biologiske våben, han dengang ikke ville redegøre for.
Vi mangler stadig væk redegørelse for 1.000 t kemiske våben, og vi mangler stadig redegørelse for 6.500 bomber.
Og hvad med de Scud-missiler, som blev sendt af sted over Kuwait, som våbeninspektørerne ikke har kunnet finde, som han ikke har redegjort for?
Som han slet ikke skulle have, for han må ikke have dem, for de har ikke været aftalt noget sted. Er der ikke en virkelighed, man burde forholde sig til?
Hvornår er nok nok?