Morten Messerschmidt (DF), 2006-05-04:
Forbehold betyder frihed.
At have et forbehold fra EU's traktat betyder, at man har frihed til selv at bestemme.
Dansk Folkeparti er tilhænger af, at Danmark selv kan bestemme.
Vi er tilhængere af forbeholdene, dem, som stadig virker, og vi er imod det, som EU har fusket igennem, og der tænker jeg selvfølgelig på forbeholdet over for EU-statsborgerskabet.
Euro-forbeholdet giver os retten til at føre en selvstændig valutarisk og monetarisk politik, hvilket har været meget klart eksemplificeret ved den rentesænkning, som foregik for nogle måneder siden, hvilket Danmark gjorde uafhængigt af ECB.
Retsforbeholdet giver os mulighed for at opretholde en klart mere restriktiv udlændingepolitik end det, EU tillader generelt.
Vi har i øvrigt set, hvordan vores sommerhusforbehold har været meget eftertragtet i forbindelse med de ti nye øst- og centraleuropæiske landes optagelse i EU.
En lang række af de lande ønskede samme forbeholdsstatus som Danmark, fordi de ved, at det at have et forbehold er et udtryk for frihed fra EU's omklamrende indvirkning på landene.
Hvad er så forsvarsforbeholdet?
Det er i høj grad et politisk dokument, som er undergivet en fortolkning lige så vel som alle mulige andre politiske dokumenter.
Det er ikke nogen hemmelighed, hverken for Folketinget eller for befolkningen generelt, at Dansk Folkeparti i en lang række eksempler er tilhænger af internationalt samarbejde.
Vi synes faktisk på mange områder, at det kan være fornuftigt at lave koalitioner, også på det militære område.
Det, det handler om, er, hvilken paraply et sådant samarbejde skal funderes under.
Der synes jeg, det er meget relevant at fremhæve, at det, som forsvarsforbeholdet lægger op til, og som i øvrigt er blevet understreget af regeringens redegørelse fra 26. september 2001 om forsvarsforbeholdet, er: Danmarks forbehold gælder ikke ESDP som sådan, men kun vedtagelser, som har indvirkning på forsvarsområdet.
Derfor er det et politisk valg, om man siger, at minerydning og andre lignende opgaver er et forsvarsanliggende.
Det er et politisk valg, om sådanne militære operationer er forsvar, humanitære, eller hvad man vælger at klassificere dem som.
Det er et politisk valg, om man lader det være under forsvarsforbeholdet.
For forsvarsforbeholdet lyder meget klart: I overensstemmelse hermed deltager Danmark ikke i udarbejdelsen og gennemførelsen af afgørelser og aktioner inden for Unionen, som har indvirkning på forsvarsområdet.
Det vil sige, det er forsvar, og at det er der, definitionen skal ligge.
Dansk Folkeparti er tilhænger af forsvarsforbeholdet, fordi vi grundlæggende er modstandere af EU's udvikling mod en fælles udenrigspolitik.
Danmark er et lille land, og det er fuldstændig klart, at den fælles udenrigspolitik bruges til at kanøfle små lande.
De store lande vil presse deres særinteresser igennem og få mandat til deres særinteresser på vegne af en større befolkning, end de egentlig selv indeholder.
Frankrig er et godt eksempel, hvor vi har set EU's politik over for Iran og over for Kina i høj grad være præget af franske handelsinteresser.
Vi har set det i andre situationer, hvor den danske regering har måttet indtage tvivlsomme synspunkter, fordi EU's større lande har presset os dertil.
Det er ikke et udtryk for, at Dansk Folkeparti er imod internationalt samarbejde, men det er et udtryk for, at vi ønsker, at beslutningen skal ligge her på Christiansborg og ikke i EU's organer.
Vi mener ubetinget, at dansk forsvar bør placeres i NATO-sammenhæng.
Det er en fuldstændig ufravigelig præmis, at vores vigtigste allierede er på den anden side af Atlanterhavet, det er USA, og som bekendt vil det alene af geografiske årsager være vanskeligt at optage USA i EU.
Derfor er det for os at se afgørende at fastholde vores forsvarsalliance i NATO.
Det er afgørende for os at fastholde friheden til at sige fra eller til, og den har vi på grund af forbeholdet, for forbeholdet betyder frihed.
Dansk Folkeparti tager regeringens redegørelse om Europarådets virke til efterretning, men skal i samme forbindelse udtrykke en generel bekymring over den internationale udvikling på menneskerettighedsområdet.
Der er ingen tvivl om, at menneskerettighederne, som vi kender dem fra både FN og også fra Europarådet, er et udtryk for det generelle menneskesyn, som vi kender i Vesten.
Desværre bliver det i disse år angrebet fra flere fløje i Europa, dels fra EU, som ved en konstant overtagelse af menneskerettighedssager er med til at overflødiggøre Europarådets virke, dels fra kulturradikale kredse, der ønsker at gøre alle politiske spørgsmål til menneskerettighedsspørgsmål.
Det kan ikke gentages for tit, at den seriøsitet, som vi omgærder menneskerettighederne med, nødvendigvis må være omvendt proportional med mængden af og detaljerne i de sager, vi lader løse af juridisk menneskerettighedstænkning.
Lad mig give et eksempel: Når Europarådets parlamentariske forsamling behandler kvinders fremstilling i reklamer, vandforsyningsspørgsmål eller iransk kulturforståelse som menneskerettighedssager, så er man uden tvivl med til at mindske den alvor, der burde knytte sig til området.
Der er ingen tvivl om, at områderne er vigtige, men det er ikke områder, som burde være genstand for behandling ud fra en menneskerettighedskontekst.
Spørger man de kulturradikale, er udlændingepolitikken ikke længere et spørgsmål om, hvad der er godt for Danmark eller godt for den enkelte udlænding.
Når ECRI f.eks. fremkommer med den ene kritik efter den anden af dansk udlændingepolitik, er det ikke med til at sætte menneskerettighederne højt på dagsordenen.
Det er med til at udvande den vigtighed, der burde omgærde emnet.
Det grænser jo nærmest til det latterlige, når ECRI anklager Danmark for ikke at overholde menneskerettighederne, når man tænker på, hvordan vi stiller bolig, uddannelse, kontanthjælp, sundhedsydelser og meget mere til rådighed for de mennesker, der kommer udefra.
Endnu mere latterligt bliver det jo, når det er velkendt, at man ikke engang i ECRI har en fast metodisk definition af, hvad racisme egentlig er for noget.
Det hænger ganske enkelt ikke sammen.
Hvis det virkelig var så fornærmende at have en sådan regel, så kan man jo undre sig over, at man aldrig hører beklagelser over, at EU's familiesammenføringsdirektiv arbejder med en 21-års-regel.
ECRI er og bliver et politisk institut, og dets rapporter er i al overvejende grad uvidenskabelige og politiske, hvilket da også Mads Bryde Andersen, som sidder i forretningsudvalget for Danmark, har kritiseret.
Europa har uden tvivl brug for et organ som Europarådet, der tager de grove menneskerettighedskrænkelser op, sætter fokus på, monitorerer og peger på de ømme punkter.
Når kvinder sælges som sexslaver, når etniske minoriteter udryddes eller chikaneres, eller når demokratiet krænkes, er det helt klart, at Europarådet har en rolle at spille, en rolle i kampen mod uhyrlighederne.
Desværre er de kulturradikales ønske om at gøre alle spørgsmål til et menneskerettighedsspørgsmål ikke det eneste sted, hvorfra Europarådets arbejde er under pres.
Også fra EU's side ser vi en meget klar udfordring af de kompetencer, som Europarådet har.
Bid for bid udhuler man den kompetence, som i mange år har ligget i Europarådets regi.
Det er fuldstændig indiskutabelt, at et menneskerettighedsagentur, hvor EU ikke bare vil fortolke menneskerettighederne på vegne af medlemslandene, men oven i købet søger at komme som medlem af Europarådet, vil være en udvanding af Europarådets saglige kompetence.
Der kan vi selvfølgelig sige: Det er lige meget, for vi har jo EU, vi er medlem af det, og om beslutninger bliver truffet i det ene eller det andet organ, interesserer vi os ikke så meget for.
Det er et meget farligt synspunkt at indtage, det er farligt for os, fordi vi ikke har nogen interesse i at få EU's overstatslige myndighed til at regulere de her meget centrale spørgsmål for os i Danmark, men i særdeleshed for de medlemslande, altså Europarådets medlemslande, som ikke er med i EU, er det et meget stort problem for menneskerettighederne.
Det er jo netop at sige til de lande, at for dem er menneskerettighedsspørgsmålene ikke vigtige.
Vi mindsker vores muligheder for at kontrollere de grove krænkelser.
Vi mindsker mulighederne for at kontrollere, at demokratiet ikke bare kommer på fode, men også fortsætter i den rigtige retning.
Derfor er EU's menneskerettighedsagentur ikke bare en fadæse internt i EU, men det er en fare for ønsket om menneskerettigheder i hele Europa.
Vi har også set, hvordan EF-Domstolen har tiltaget sig den uindskrænkede kompetence til at fortolke folkeretlige spørgsmål imellem EUmedlemslande, endnu et eksempel på, hvordan EU tiltager sig kompetence.
Kompetence er jo ikke noget, der bare dumper ned fra himlen.
Det er jo noget, der eksisterer i andre fora, og derfor er det nødvendigvis sådan, at der er nogle fora, der mister kompetencen, når EU rager den til sig.
I mange situationer er det Danmark, er det Folketinget her, der mister kompetence, og alene derfor kan man jo undre sig over, at folketingsmedlemmer, der egentlig skulle forvalte over for de danske vælgere, er så ivrige efter at lægge kompetencen fra sig og over til EU,
men i mange tilfælde tages den også fra Europarådet.
Det er i ikke menneskerettighedernes sag.
Det skaber ikke en bedre dagligdag, et bedre demokrati eller sikrer menneskerettighederne i de Europarådslande, som ikke er med i EU.
Det er de to altovervejende problemer, som vi står over for i Europarådssammenhæng.
Det er det, der optager os i Dansk Folkeparti.
Jeg vil også afslutningsvis kvittere for, at regeringen jo i dag meget klart har ytret bekymring om den tiltagende politisering, der er af menneskerettighederne i forhold til udlændingepolitikken.
Det er helt klart uacceptabelt at have et politisk institut til at skulle være dommer over, hvordan dansk udlændingepolitik skal se ud.
Det skal ECRI, et uvidenskabeligt og politisk organ, overhovedet ikke blande sig i.
Det kan vi i Folketinget efter mandat og dom fra vælgerne sagtens klare selv.