Flemming Kofod-Svendsen (KRF), 1998-06-24:
Kristeligt Folkeparti sagde i løbet af foråret, at der er brug for et indgreb bl.a. for at beskytte vores betalingsbalance, der er brug for et forbrugsbegrænsende indgreb, mens regeringen i de samme måneder, april og maj, talte om, at det var der ikke behov for.
Regeringen havde styr på alting.
Så selve det, at man er kommet med et indgreb, dadler vi ikke regeringen for, det synes vi er rigtigt, men måden, man har gjort det på, finder vi ikke rigtig.
Pinsepakken og den efterfølgende sankthanspakke er alt for ensidige.
Vi sagde, at der er brug for et indgreb, fordi det private forbrug er for højt, men vi pegede også på, at det måtte være balanceret, og der er også eksempler på, at det offentlige forbrug er steget for hurtigt.
Hvori består så regeringens ensidighed?
Regeringen lægger op til en stærk nedsættelse af rentefradragsretten, samtidig skærper man beskatningen af fast ejendom, og endelig holder man totalt hånden over lejere med store indtægter.
Det er en forkert kombination.
Vi er enige i, at man nedsætter rentefradragsretten, men vi er ikke enige i, at man samtidig skærper beskatningen af fast ejendom, og så vil man ikke røre de lejere, som har store indtægter.
Så er regeringen kommet med et ændringsforslag, der skal modificere virkningen af, at man nedsætter rentefradragsretten stærkt.
men vi anerkender, at det er et skridt i den rigtige retning.
Regeringen har - på linje med os andre - talt om, at det skal kunne betale sig at arbejde.
Der er ikke nogen uenighed, hvad ordvalget angår, men det, regeringen har lagt frem, sætter det virkelig ind på ind på at løse de strukturproblemer, vi har i vores skattesystem?
For det har været en besynderlig kombination, at mellemskatten sætter ind cirka på samme niveau, som dagpengemaksimum befinder sig. Vi anerkender, at det er rigtigt, at man løfter bundfradraget på mellemskatten, men vi mener ikke, at man løfter det højt nok.
Så sænker man bundskatten, og der kan da være argumenter for, at man havde sænket den en enkelt procent, men i pinsepakken lagde man op til at sænke bundskatten to procentpoint, som koster over 10 mia. kr.
Vi mener, at dette kunne gøres langt bedre ved et bundfradrag i bruttoskatten.
Det ville være meget mere målrettet for at få folk i arbejde, og det har en langt mere familievenlig og social profil.
Det at indføre et bundfradrag på størrelse med det bundfradrag, vi har i personskatten, vil her koste et par milliarder kroner mindre end at sænke bundskatten et procentpoint, så der var her blevet et overskud på et par milliarder kroner, som man netop kunne bruge på sociale kompensationer over for dem, der blev ramt af de grønne afgifter. Det ville regeringen ikke.
Regeringen ville lægge op til en gennemførelse af noget, som er langt ringere.
Efter at SF og Enhedslisten så er kommet med, er det blevet et langt svagere indgreb, idet man yderligere sænker bundskatten med et halvt procentpoint, som koster 2 3/4 mia. kr. ca., og det er der ikke rigtig nogen finansiering af.
Når SF og Enhedslisten letter bundskatten - og det gør man jo for alle indkomstgrupper, da alle, som betaler skat, betaler bundskat - må jeg konstatere, at det, der er de egentlige svagheder, skævheder i vort skattesystem, retter man ikke på, men man gennemfører en lempelse for alle.
Principielt er det rigtigt at flytte skat fra arbejde til grønne afgifter.
Men de såkaldte grønne afgifter er jo reelt bare en skattestigning.
Det har man ikke gjort.
Vi mener også, man burde have indført en virkelig grøn ejerafgift; det har man heller ikke gjort.
Så de såkaldte grønne afgifter er reelt en skattestigning.
Kombinationen af højere benzinpriser og et forringet befordringsfradrag mindsker mobiliteten på arbejdsmarkedet.
Så er der kommet en lappeløsning, hvor man giver en vis kompensation for dem med lave indtægter.
Det er da principielt set rigtigt, men her komplicerer man skattesystemet yderligere.
Så løfter man det skrå skatteloft, men det skrå skatteloft har jo netop det sigte at være et værn mod for høj beskatning.
Og i en verden, hvor ikke mindst højt uddannede er vældig mobile - om de har arbejde i Danmark eller Tyskland eller England er ikke altid så altafgørende - risikerer vi jo, at flere af vore højtuddannede på grund af den høje marginalskat søger arbejde i udlandet.
Det mener vi er en uheldig udvikling.
Så taler regeringen om, at man skal fremme opsparingen.
Hvad gør man i praksis?
Lad mig tage et enkelt eksempel: I øjeblikket har vi, når det gælder positiv nettokapitalindkomst, et bundfradrag på et par og tyve tusinde kroner for enlige og det dobbelte, knap fire og fyrre tusinde kroner, for et ægtepar.
Det fjerner man i 1999, men først i år 2000 ændrer man på lejeværdien og gør det til en ejendomsværdibeskatning.
Det betyder jo, at i 1999 er der ganske mange mennesker, der har været sparsommelige, måske har de en samlet husstandsindtægt på, skal vi sige 280.000-290.000 kr., de har ikke mere gæld, og hvad sker der med dem?
Regeringen lægger op til, at i 1999 skal de betale topskat af deres lejeværdi.
Det eneste, en sådan familie kan gøre for at undgå denne topskat af lejeværdien, er jo at tage et stort forbrugslån for på den måde at få nogle renteudgifter.
Det kunne også være, man købte en ny bil eksempelvis.
Skatteministeren taler så meget om spekulation; så kunne man selvfølgelig også låne en hel del penge i banken, så man fik nogle renteudgifter, og så kunne man sætte de penge ind på kapitalpension, ratepension.
Jeg har nævnt et helt konkret eksempel, hvor man i 1999 for en hel dels vedkommende skal betale topskat af lejeværdien.
Hvad lejeværdien angår, omlægger man den, men på en sådan måde, at lejeværdien bliver skærpet.
Så lægger man op til, at det arbejdsmarkedsbidrag, som vi indførte i 1993, nemlig som øremærkede bidrag til at løse ganske specielle opgaver, det udvider man nu, så der skal dækkes langt flere opgaver, som der ikke er mulighed for at dække med det gældende arbejdsmarkedsbidrag.
Regeringen lægger her i sin signalvirkning op til, at der yderligere skal ske en skattestigning.
Hvad så på pensionsområdet?
Der er vores hovedindvending, at efter det, der er lagt frem, bliver incitamentet til pensionsopsparing for ringe.
Vi er ikke uenige i, at kapitalpensionen for dem, der betaler topskat, har været for gunstig.
Men fordi der er én ordning, der har været for gunstig, bør man jo ikke slå ned på hele området og ved den omlægning, man laver, indføre et for ringe incitament til pensionsopsparing.
Men den afløser, man indfører for realrenteafgiften, skal være en skattesats på 26 pct., og derfra er der jo kun en lille afstand op til de 32 pct., som bliver den reelle beskatning af kapitalafkast for en meget stor del af danskerne.
Dér frygter vi, at incitamentet er forringet, og over for det, at kapitalpensionen er blevet for gunstig, kunne man jo have valgt en mellemløsning, så man f.eks. kunne have givet kapitalpensionen en fradragsværdi på ca. 50 pct., man kunne have kombineret bundskat og topskat i stedet for som nu, hvor man kombinerer bundskat og mellemskat.
Hvad ATP-løsningen angår, er det, regeringen foreslår, jo en reel skatteløsning.
Havde man villet have en tvungen opsparing, men hvor der var mulighed for, at hver enkelt kunne bestemme, hvor opsparingen skete, og at det var en opsparing, hvor man krone for krone fik tilbage, hvad man havde indbetalt, havde det været en opsparingsløsning.
Men det, man laver her, hvor det er obligatorisk, at det skal være i ATP - det er den permanente løsning - og hvor man ikke får tilbage i forhold til sin indbetaling, dér mener vi ikke, at det er en rigtig definition af ordet at tale om, at det er en opsparing; det er reelt en skatteløsning, hvor pengene helt efter en skattemodel blot bliver betalt tilbage om x antal år afhængig af, hvor gamle de forskellige er. Så denne obligatoriske løsning, som reelt er med til at opbygge en central fond, er vi ikke enige i.
Hvad så med erhvervsdelen?
Der var der perspektiv over det, regeringen lagde frem, nemlig at nedsætte selskabsskatten.
Så var vi uenige i flere af finansieringselementerne, som vi mener var skadelige for erhvervslivet, blandt andet på generationsskifteområdet.
Vi mener også, at forringelserne på afskrivningsområderne var forkerte, og vi var stærkt uenige i, at man på ejendomsavancerbeskatningsområdet fjernede indekseringen.
Jeg kunne også nævne andre eksempler.
Jeg mener også, at det var højst besynderligt, at regeringen vil nedsætte selskabsskatten, der diskriminerede Mærsk McKinneys aktiviteter i Nordsøen.
Efter at SF og Enhedslisten er kommet med, er selskabsskatten ikke blevet nedsat.
Næh, man kan sige, at det, der var perspektivet for erhvervsdelen, er forsvundet.
Så anerkender vi, at nogle af de ting, vi vendte os imod, nu er ændret, f.eks. at vi igen har fået indekseringen ind på ejendomsavanceområdet, og afskrivningsreglerne er heller ikke forringet så stærkt.
Men det ændrer ikke ved, at de indgreb mod erhvervslivet, som regeringen i pinsepakken motiverede med, at de var en forudsætning for at skaffe penge til at kunne nedsætte selskabsskatten, nogle af disse indgreb er stadig tilbage.
Derfor er det vores samlede vurdering, at erhvervsdelen er ringere i sankthanspakken, efter at SF og Enhedslisten er kommet med, end den var i regeringens første udspil.
Så når vi var imod det første udspil, er vi endnu stærkere imod den revidere udgave, selv om der er enkeltelementer, der er en forbedring. Samlet set er der tale om en ensidig pakke, ensidig i sin udformning, som ensidigt vender sig mod boligejerne uden at ville se på lejere med høje indtægter, hvor man indfører nogle grønne afgifter, som er skatteforhøjelser og ikke reelt er grønne, hvor pensionsopsparingsmulighederne bliver forringet, og hvor erhvervsmulighederne bliver forringet. Vi afviser dette samlede indgreb, som vi mener er skadeligt for udviklingen i Danmark.