Pia Kjærsgaard (DF), 1998-06-25:
Når vi i dag skal gøre status over dette folketingsår, så kan man jo godt på en eller anden måde betegne det som de spildte muligheders år.
Vi synes i Dansk Folkeparti, at regeringen har forspildt en masse chancer for at føre en politik, der er til gavn for danskerne - en politik, og det er jo det, vi har drøftet lige nu, der vil kunne gøre hverdagen tryggere og bedre for den enkelte.
Derfor mener Dansk Folkeparti, at det faktisk er noget forstemmende, at statsministeren også kan se frem til at have sit job, når Folketinget starter til oktober.
For hvad kan der ikke ske af ulykker i den næste folketingssamling?
Man tør næsten ikke tænke tanken.
På alle væsentlige områder står Danmark i dag faktisk i en dårligere situation end for et år siden.
Ledigheden er steget, selv om regeringen påstår det modsatte.
Regeringen har lavet sådan noget talmagi omkring arbejdsløshedstallene.
Dér medregner man jo ikke dem, der på en eller anden måde er kommet ud af statistikken ved statsbetalte orlovsordninger eller aktivering eller ved de mange kunstige ordninger, der findes.
Det er faktisk heller ikke så godt på det økonomiske område.
I forrige uge fik vi helt friske tal på betalingsbalancen, og dér er udviklingen desværre blevet til en afvikling.
Går vi lidt længere tilbage, er situationen lidt værre.
De tørre tal viser nemlig, at regeringen på bare et par år har soldet omkring 20 mia. kr. væk på betalingsbalancen.
Og så skal vi stadig væk hele tiden tænke på, at der har været meget, meget gode internationale konjunkturer, der jo må siges at have hjulpet regeringen og ville hjælpe enhver regering, der sad.
Det er jo faktisk næsten for meget, at statsministeren og finansministeren har formået at gøre, hvad ingen troede var muligt i den retning, hvor det desværre er gået lidt galt, for hvad har regeringen gjort?
Givet danskernes forbrug skylden.
Jeg hørte tidligere i dag den her med rettidig omhu.
Jeg vil næsten sige, det er usmageligt at bruge den sætning i forbindelse med det indgreb, regeringen har lavet.
Det var næsten for meget.
I det sidste par uger har partierne stået i kø foran finansministerens kontor for at forhandle.
Vi har i dag også hørt de mange frustrationer, der har været fra partier, som er blevet afvist.
Regeringen havde ikke lyst til at høre, hvad vi ville bidrage med, og det ville regeringen ikke, selv om vi allerede under førstebehandlingen her i Folketinget faktisk sagde, at vi var positive over for dele af omlægningen, men selvfølgelig ikke finansieringen.
Så vil jeg godt sige til statsministeren, at Dansk Folkeparti repræsenterer her i Folketinget efter sidste folketingsvalg over ¼ million vælgere.
Men det er deres synspunkter - og det er ikke os som parti, det gælder - som statsministeren ikke ville høre på.
Det er faktisk skammeligt og noget af en fadæse.
Derfor skal befolkningen selvfølgelig heller ikke fremover lade sig vildføre af al mulig snak om, at regeringen gerne vil have de her brede flertal for sin politik.
Den har selv valgt sine partnere og lagde således op til, at der med pinseindgrebet blev forlig med venstrefløjen, endda med den yderste venstrefløj.
Her er Enhedslisten så sandelig kommet til fadet.
Men regeringen har jo selv valgt.
Den har valgt at satse på en ekstrem venstrefløj, der således får meget stor indflydelse på Danmarks økonomiske politik.
Vi tror, at konsekvensen er, at befolkningen går hårde tider i møde.
Nu bliver danskerne igen straffet med nye skatter og afgifter, der skal finansiere ikke danskernes, men regeringens overforbrug.
I Dansk Folkeparti frygter vi nye uhyrligheder i forbindelse med finanslovforliget for 1999.
Der er jo ikke så længe til.
Sidst på sommeren bliver forslaget fremsat, og hvis SF og Enhedslisten også til efteråret får mulighed for at få indflydelse, så begynder det altså at se mere og mere sort ud, selv om det faktisk er et rødt kabinet.
Regeringen overlevede med nød og næppe folketingsvalget
den 11. marts
69 stemmer sikrede Nyrup et vigtigt færøsk mandat.
Med det yderste af neglene, som om statsministeren var lige ved at falde ned ad de færøske klipper, klamrede statsministeren sig konstant til dette mandat, som naturligvis - og det er der jo ikke noget at sige til - forlanger rigtig god kompensation for sin støtte.
Foreløbig har regeringen helt uhørt sendt en regning til de danske skatteydere på 1,5 mia. kr. for at få fred i sagen i forhold til Færøerne, f.eks. sagen med Færøbanken, hvor regeringen selv havde involveret sig til op over begge ører.
Selvfølgelig vil Grønland da også have penge nu - det er der jo sådan set ikke noget at sige til - og taler om, at der skal bruges ca. ½ mia. kr. til renovering af bygninger på Grønland, der er overtaget af den danske stat.
Man må sige, at regeringen er dyr i drift.
Statsministeren har måske til kommende indgreb også brug for hjælp fra Grønland, og indgreb kommer der på en ene eller den anden måde.
Som sagt kan vi allerede i slutningen af august se frem til en ny gyser, når finanslovforslaget for 1999 fremsættes.
Det skal så førstebehandles her i salen til september.
I den forbindelse vil jeg godt opfordre regeringen til allerede nu at fremlægge et finanslovforslag, der sætter tæring efter næring, og som udviser et overskud.
Det kunne være helt spændende.
For en gangs skyld må det være muligt at lægge et ordentligt budget for Danmark, men selvfølgelig skal der foretages de nødvendige opstramninger.
Sker det, synes Dansk Folkeparti, det er fornuftigt.
Så vil vi selvfølgelig gerne medvirke.
Bærer regeringen sig fornuftigt ad, er Dansk Folkepartis 13 mandater som et ansvarligt parti selvfølgelig også klar til at tage et medansvar.
Sådan vil det være.
Uanset hvilken regering der sidder, kommer det an på, hvilket resultat der ligger.
For at få tingene på det rene vil jeg godt spørge finansministerens chef, statsministeren, om statsministeren fra denne talerstol vil give bindende tilsagn om, at alle partier, naturligvis også Dansk Folkeparti, bliver inviteret til at deltage i de kommende forhandlinger om finansloven. Naturligvis har vi vores egen politik, vi har vores synspunkter og meninger om, hvordan samfundet skal indrettes.
Sådanne meninger har alle partier, men vælgerne har altid sammensat Folketinget sådan, at der ikke er noget parti, der har flertal helt alene.
Derfor er et samarbejde mellem to eller flere partier nødvendigt for at få et flertal.
Det samarbejde skal alle partier naturligvis være klar til at deltage i. Så har vi jo haft megen EU-debat i denne folketingssamling, mere end normalt.
Fra Dansk Folkepartis side ønsker vi faktisk, at der kommer en meget mere åben debat om disse ting.
Men man må sige, at stadig flere ting bestemmes af embedsmændene i Bruxelles, og stadig mindre afgøres her i Folketinget.
Det bliver ikke bedre efter folkeafstemningen den 28. maj.
Selv om det blev et ja, var det selvfølgelig meget opmuntrende for Dansk Folkeparti at konstatere, at 45 pct. af vælgerne, omkring 1,3 millioner danskere, stemte nej til yderligere integration i EU.
Næsten halvdelen af befolkningen mener altså, at grænsen er nået for, hvad vi danskere skal stå model til af mærkværdigheder fra EU-systemet.
Det er positivt, og det er også glædeligt, at så mange ikke lod sig true af jasigernes skræmmekampagne. Hele spørgsmålet om Schengenaftalen blev meget på Dansk Folkepartis foranledning en helt central del af valgkampen og med god grund.
Der var mange meningsmålinger, der viste, at hvis danskerne alene skulle have stemt om denne sag, var det blevet et meget stort nej.
To tredjedele af vælgerne vil ikke være med til at fjerne kontrollen ved de danske grænser, som bliver konsekvenserne af Schengen.
Dansk Folkeparti mener, at sagen skulle være afgjort ved en folkeafstemning.
Det sagde et flertal herinde nej til, og det gjorde man, fordi man jo godt vidste, hvad resultatet ville blive.
Statsministeren sagde under valgkampen, at behandlingen af Schengenkonventionen nok var gået lige lovlig stærkt, og statsministeren lovede, at Folketinget skulle behandle sagen igen.
Det var vi egentlig glade for i Dansk Folkeparti.
Vi var glade for det løfte, men hvad skete der under debatten om Schengenkonventionen? Så brillerede statsministeren ved sit totale fravær.
Han deltog ikke i debatten, ja, han var slet ikke i Folketingssalen, da sagen blev drøftet.
Det fortæller altså bare en lillebitte smule om, at man ikke skal tage statsministerens udtalelser og løfter givet for åben tv-skærm til befolkningen så alvorligt.
Jeg synes, det er en enestående arrogance, man udviser.
Der er nok nogle, der vil kalde det sådan lidt højrøvet.
Det kunne jeg selvfølgelig ikke finde på at sige.
Behandlingen af sagen ændrede naturligvis intet.
Derfor er den eneste rigtige løsning derfor fortsat at få sagen afgjort ved en folkeafstemning.
Dansk Folkeparti mener, at det er nødvendigt og på tide at tage håndfast fat om hele EU-systemet.
Der er brug for gennemgribende reformer, hvis EU skal have folkelig opbakning.
Der er bl.a. brug for, at der én gang for alle bliver sat nogle hegnspæle op for, hvad EU skal beskæftige sig med, og hvad der skal være suveræne, nationale anliggender.
Det er en underminering af det danske demokrati, at EU hele tiden tiltager sig flere og flere beføjelser og blander sig i mere og mere.
Der skal langt mere styr på EU, og det skal være sådan, at Ministerrådet bestemmer og selv kommer med forslagene.
Det betyder samtidig, at embedsmændene i Kommissionen skal fratages den såkaldte initiativret.
Man kan sammenligne det meget naturligt med, at Folketingets embedsmænd skulle bestemme, hvilke lovforslag vi skulle behandle her i salen. Hvis der nu blev stillet forslag om noget sådant her i Danmark, ville folk nok kunne forstå, hvor galt det er.
Men sådan er det jo altså i EU. Som jeg før sagde, så glæder Dansk Folkeparti sig over, at næsten halvdelen af befolkningen stemte nej den 28. maj. Der var endda flere nejstemmer end ved afstemningen i 1993.
Det har statsministeren heldigvis også opdaget, for i Information den 29. maj 1998 er han citeret for følgende udmelding til nejsigerne: »Næste gang jeg tager til Bruxelles, så husker jeg jer. Den sunde skepsis skal bruges til at afbureaukratisere og fjerne hovski-snovskien fra det europæiske projekt.
Jeg ser for mig, at tempoet går ned.«
Det er et løfte, der er til at forstå.
Dansk Folkeparti er glad for statsministerens tilsagn, og vi vil selvfølgelige holde statsministeren fast på, at løftet også bliver fulgt op.
I den seneste nytårstale sagde statsministeren, at regeringen ikke vil finde sig i den meningsløse vold, hvor sagesløse borgere forulempes, og hvor der øges hærværk.
Det er meget flotte ord til danskerne, og det er sådan noget, danskerne gerne vil høre, for der er mange, der føler, at volden er blevet alt, alt for meget.
Mange tør ikke bevæge sig ud på gaderne, og man er nervøs for, hvad der kan ske.
Men hvad lå der bag?
Havde regeringen en hel bunke lovforslag klar, der skulle bekæmpe kriminaliteten?
Skulle politiet nu virkelig hjælpes med en helt enestående opbakning her fra Folketingets side?
Hvad skulle der ske?
Desværre må man bare konstatere, at alt er sådan mere eller mindre ved det gamle.
Her i sidste uge hørte vi meget uhyggelige henvendelser f.eks. omkring hærværket i Tingbjerg, og også her for et par nætter siden var den gal igen.
Der er blevet kastet brandbomber af andengenerationsindvandrere, der også med køller og sten smadrede adskillige butiksruder og ruderne til Blaagaard Seminarium, og det er kun et eksempel.
I Århus har vi været vidne til skyderier på åben gade, og i sidste uge smadrede udlændinge et helt retslokale efter en dom om, at en af deres venner skulle udvises efter handel med heroin.
Anklageren i sagen måtte under politibeskyttelse efter dommen.
I Odense er der med jævne mellemrum ballade i Vollsmosekvarteret og på den nye banegård.
Disse steder og mange andre kan mange almindelige danskere ikke færdes trygt.
Bander af unge desperadoer hærger alt og alle, så lovlydige borgere ikke kan gå i fred.
Det er ikke acceptabelt, vil jeg godt sige til statsministeren.
Naturligvis skal der gribes hårdt ind over for disse voldsforbrydere.
Det skal være håndfast, og det skal være med det samme.
Dansk Folkeparti mener, at det er en hån mod retssikkerheden, at et voldsoffer dagen efter stadig væk, og sådan er det, skal kunne møde gerningsmanden på åben gade.
Vi skal væk fra hele den her sødsuppementalitet, hvor det er åh, så synd for gerningsmanden, og det skyldes sikkert også, at der har været problemer før i tiden.
Det gør det sikkert.
Sådan noget tror heller ikke jeg kommer af sig selv, men det kan bare ikke nytte noget af hensyn til ofrene, at vi har den indstilling.
Vi skal væk fra, at indsatte i fængslerne af misforstået næstekærlighed har alt for gode vilkår, sendes på ferierejser til Sverige, eller hvor man nu kommer hen på skatteborgernes regning.
Det er ikke alene det økonomiske i det her, det er faktisk mere det forfald, som befolkningen mener der er med sådan en holdning. Det er altså også en hån imod retssikkerheden, at den såkaldte fristad Christiania stadig eksisterer.
I over 25 år har man bare set gennem fingre med, at det rent faktisk er ulovligt, at den ligger der.
En gang imellem kunne man godt ønske, at danskerne var mindre venlige, at man var mindre flegmatiske eller pragmatiske og sagde: Nu kan det altså være nok, det kan vi da ikke acceptere.
Så længe danskerne ikke reagerer håndfast, rigtig håndfast på valgdagen over for politikerne, er politikerne desværre alt for ligeglade.
Politiet har på Christiania bestemt også gjort, hvad de kunne.
De har ikke haft tilstrækkelig støtte fra politisk side.
Jeg synes faktisk, det er utroligt, at Folketinget ikke netop i forhold til ordensmagten yder den helt nødvendige ikke alene økonomiske, men også moralske opbakning.
Samfundet har altså indimellem været til grin.
Den almindelige dansker har igennem 25 år måbende måttet se på, at den ulovlige besættelse af området uhindret stadig væk finder sted, og at højesteretsdommen i sagen ikke er fulgt, og at forbrydelse åbenbart betaler sig, hvis bare man er mange nok til at begå den. Så har Folketinget jo i de sidste dage nærmest stået på den anden ende.
Årsagen har været regeringens forslag til en ny integrationslovgivning for udlændinge.
I denne sag er det gået så galt, som det overhovedet kan.
Vi har haft formiddagen til at debattere noget af sagen, og jeg er ganske overbevist om, at vi også får en ret omfattende debat i morgen til tredje- og sidstebehandlingen, for den kommer jo desværre, det kan vi jo næppe være i tvivl om.
Dispensationen vil blive givet.
Så er der intern ballade i regeringen, fordi De Radikale siger nej.
Så må indenrigsminister Thorkild Simonsen bøje nakken og fravige kravet om en passende bolig.
Så bliver Venstre og De Konservative sådan lidt småmopsede og fastholder, at de har en aftale med regeringen, hvori kravet indgår.
Så beklager indenrigsministeren, og så fremsætter V og K et boligkrav, men vil i øvrigt ikke fortælle, om de stemmer for loven eller ej.
Oven i det hele ønsker regeringen, at sagen skal hastes igennem i den allerseneste tid i Folketinget ved hjælp af en dispensation.
Det er altså for meget kaos. Jeg synes også, at Venstre og De Konservative - og det er jo så sidste dag i morgen - må finde ud af, hvad de vil: Vil de stemme for eller ej? Man har ikke kunnet være bekendt at holde befolkningen hen i uvished så længe.
I visse bydele i København er udviklingen på ved derhen, at danskerne reelt er i mindretal.
På ydre Nørrebro i København er 36 pct. af de 16-17-årige udenlandske statsborgere, men lægger man tallene til for dem, der allerede har fået dansk statsborgerskab, er der ingen tvivl
om, at så kommer vi op på over halvdelen.
Udviklingen går i den forkerte retning.
Bare statsministeren og regeringen og faktisk også Venstre og De Konservative dog ville forstå det her meget, meget alvorlige samfundsproblem, som kan ende med at blive meget mere alvorligt end det, vi oplever i dag.
Denne skæve udvikling betyder, at det danske samfund kommer nærmere og nærmere en udvikling med etnisk uro.
Jeg har tidligere nævnt forholdene visse steder i Danmark
, så vi har allerede set skriften på væggen.
Herudover er der de økonomiske byrder, som regeringen nu vælter over på kommunerne med sine forslag.
Vi har længe i Dansk Folkeparti omtalt den udgift, som vi har lavet en klar og en saglig beregning på i samarbejde med Danmarks Statistik, og som koster samfundet næsten 30 mia. kr.
Det er ikke småpenge.
Det er heller ikke, når vi hele tiden skal høre om de ældres forhold, som vi har debatteret meget her i dag, berettiget. Jeg ville ønske, at vi ville diskutere det meget, meget mere, og jeg ville også ønske, at der ville blive gjort noget ved det, men hver gang er undskyldningen, og det har den også været fra statsministeren i dag: Hvor finder vi pengene?
Vi måtte næsten høre den morsomhed i dag, at det eneste sted, som statsministeren sådan lige mente man kunne spare på, var forsvarsbudgettet.
Jeg tror, det var lidt af en fejl fra statsministerens side, men lad det nu være.
Men hvorfor kan man dog ikke begynde at se på de 30 mia. kr., som det rent faktisk koster?
Det er rigtig mange penge, som kunne gøre god gavn andre steder.
Der er så mange ting i det danske samfund, der trænger til at blive rettet.
Der er meget, der kan gøres bedre.
Vi er i Dansk Folkeparti i arbejdstøjet, vi vil sådan set ikke holde flere måneders sommerferie. Vi vil sommeren igennem planlægge en lang række politiske initiativer, som vil blive fremlagt i løbet af efteråret.
Jeg har allerede nævnt flere forhold her, og der vil komme mange.
Dansk Folkeparti vil rejse sag for sag, pege på urimelighederne og komme med forslag til deres løsning.
Derfor vil man også i den kommende folketingssamling opleve et særdeles aktivt Dansk Folkeparti.
Det vil jeg garantere for, og jeg kan vist konstatere, at nogle af Tingets medlemmer allerede har fået en forsmag på det i debatten her i dag.