Svend Auken (S), 1998-11-18:
Jeg skal med det samme sige, at buejagt ikke er og aldrig har været forbudt i Danmark.
Der er blot tale om, at buejægerne skal have en særlig tilladelse til at udøve buejagt.
Buen er faktisk et effektivt dræbende våben, men det kræver, at man rammer rigtigt.
Og det er i og for sig ikke specielt for buen; det gælder for alle våben. Rammer f.eks. en riffelskytte ikke i vitale dele, har vi en anskydning, og rent faktisk har vi jo desværre et meget stort antal anskydninger om året.
For nylig offentliggjorde DMU en undersøgelse af anskydninger af bestemte fuglearter ved jagt, som gav nogle chokerende tal, som har ført til, at vi i et godt samarbejde mellem jægerne, forskerne, myndighederne og de grønne organisationer er gået i gang med at rette op på dette felt.
Vi ved også, at der er tusindvis af stykker vildt om året, ikke mindst hjortevildt, der bliver anskudt, og hvortil man bruger de såkaldte schweisshunde med schweisshundeførere for at finde vildtet og sørge for, at det ikke lider unødigt.
Desværre udgør anskydning jo en væsentlig del, og da der er en risiko knyttet til buejagt, stiller vi langt strengere krav til buejægerne, end vi stiller til almindelige jægere.
Det skal jeg komme tilbage til.
Jeg skal først sige lidt om forhistorien.
Da Folketinget i 1993 vedtog den nye lov om jagt og vildtforvaltning, blev det dengang aftalt mellem de partier, som stod bag loven - det var langt de fleste her i Folketinget - at der i en forsøgsperiode skulle foretages en vurdering af de dyreværnsmæssige aspekter ved buejagt, hvorefter der skulle foretages den endelige beslutning om denne jagtforms fremtid. Denne aftale blev indgået, fordi der hos nogle, bl.a. hos mig som ny minister på området, var en vis usikkerhed om det dyreværnsmæssigt forsvarlige ved buejagt.
På baggrund af de undersøgelser, vi nu har haft, og de erfaringer, vi nu har indhøstet, indstillede et enigt Vildtforvaltningsråd, altså både jægerne og de grønne organisationer, i forsommeren til mig, at for så vidt angår småvildt, og det vil sige vildt, der er mindre end råvildt, burde man gøre tilladelsen til buejagt permanent.
Allerede nu er kravene til buejægerne langt skrappere end til andre jægere, men Vildtforvaltningsrådet indstillede, at kravene til buejagtprøven skal skærpes yderligere både med hensyn til teoretisk viden og med hensyn til træfsikkerhed ved den praktiske prøve.
For råvildtets vedkommende indstillede Vildtforvaltningsrådet, at der gennemføres en yderligere 5-årig forsøgsperiode, hvor det undersøges, om de skærpede, voldsomt skærpede, krav til buejagtprøven sikrer, at der ikke sker flere anskydninger ved buejagt end ved jagt med skydevåben.
Det siger sig selv, at jeg er indstillet på at drøfte det her spørgsmål yderligere, men jeg kan sige, bare for at vise proportionerne i dette, at det selvfølgelig ikke er tilladt overhovedet at skyde på større hjortevildt.
Man må kun skyde på råvildt.
I Danmark skydes, nedlægges, over 100.000 stykker råvildt om året, og af dem er 40 - 40, ikke 40.000, men 40 - stykker råvildt nedlagt ved buejagt, og det er mit indtryk, at der gøres alt, hvad der overhovedet kan gøres på det her område.
Jeg må endelig sige, at jeg var lidt rystet over, at en af fjernsynskanalerne i går ville vise jagt foretaget på dåvildt med bue, med en bue, som slet ikke er godkendt til formålet, under forhold, som slet ikke er i overensstemmelse med loven, og udstille det som buejagt.
Det, der foregik i fjernsynet i går i den pågældende hjemmevideo, er den groveste manipulation, jeg har set i de 27 år, jeg har været medlem af Folketinget - og jeg har set en del.
Dette lovforslag ændrer ikke den bemyndigelse, jeg - eller hvem der nu er miljø- og energiminister - allerede har i dag, men det giver Folketinget delagtighed i en fastsættelse af rammerne for udførelsen af disse bemyndigelser.
Og det er derfor - kan man sige - et forsøg fra min side på at få Folketinget med i den overordnede diskussion om prioriteringer og retningslinjer osv.
Så jeg kan godt forstå hr. Frank Dahlgaard, for ifølge en almindelig opfattelse er det sådan, at en minister skal beholde alt for sig selv og Folketinget have så lidt indflydelse som muligt.
Det er i hvert fald den gængse opfattelse, og derfor kan man godt som folketingsmand, hvis man er forhekset af den opfattelse, have det indtryk, at nu er en minister for alvor ude på at tage én ved vingebenet, når han faktisk vil dele sin indflydelse med én og gør det ganske frivilligt.
Men det er ikke desto mindre det, der er tale om her: Der er tale om en deling af magten og dermed også af ansvaret.
Igen vil jeg sige tak til ordførerne for en grundig behandling af forslaget her ved førstebehandlingen.
Jeg vil først sige, at jeg tror fru Greibe har ret, når hun fremhæver, at den danske energipolitik ud fra sine opstillede målsætninger og forudsætninger har været en betydelig succeshistorie.
Det er en succeshistorie.
Et af elementerne i det har været, at man meget tidligt i processen, få år efter det første oliechok, den første oliekrise, satte ind med forskning og teknologiudviklingsaktiviteter.
Det har jo været udført af et energiforskningsudvalg, hvor fagfolk og også interesserepræsentanter sammen har foretaget en prioritering af et meget betydeligt antal konkrete ansøgninger, der er kommet både fra private og fra offentlige kilder, og dermed har prøvet på en faglig måde at understøtte de hovedlinjer, der ligger i den danske miljøpolitik.
Så spørger hr. Dahlgaard, hr. Behnke og andre: Hvis man har en sådan praksis, hvorfor skal det så ind i en lovgivning? Er det ikke godt nok - kan man næsten høre - at det står i finansloven?
Der har jeg det synspunkt, at hvis man regner med, at en aktivitet ikke er forbigående, og hvis en aktivitet har et betydeligt omfang og et meget stort perspektiv for fremtiden, så er det udemokratisk alene at behandle det som en bevilling
på finansloven.
Så er det rigtigt, at Folketinget bliver inddraget ved, at det er Folketinget, der lægger rammerne.
Hvis man som regeringen synes, at de rammer, vi allerede har, er fornuftige, så støtter man selvfølgelig lovforslaget.
Og hvis man har ideer til forbedringer, har man mulighed for at bringe dem frem, og så diskuterer vi dem naturligvis på normal måde, sådan at vi får de bedst tænkelige rammer omkring en aktivitet, som hidtil har været succesrig, og som vi gerne vil udvikle i fremtiden.
Dette er i øvrigt ikke enestående i energipolitikken.
Derfor kan man sige, at vi ikke behøver det her forslag, og hr. Kim Behnke og andre har ret i, at verden går videre, hvis vi ikke har det her forslag, men det er jo med til at styrke Folketingets indflydelse på et vigtigt område, og det synes jeg personlig er meget positivt, også fordi jeg kan høre mig til, at samtlige partier faktisk er positive over for ikke bare at fastholde, men i virkeligheden også at styrke en dansk forsknings- og teknologiudviklingsindsats på energiområdet.
Det gjorde ikke mindst fru Helga Moos meget ud af i sit indlæg - med rette, synes jeg -
og både hun og andre var inde på spørgsmålet om høringssvarene.
Og dér tror jeg, Folketinget, som selvfølgelig godt ved det, over for offentligheden skal gøre opmærksom på, at de høringssvar, vi behandler, jo er afgivet i henhold til tidligere versioner af forslaget, og at en række af de råd, vi har fået i høringssvarene, netop derfor er indarbejdet i det foreliggende forslag, for det kan undertiden være lidt forvirrende.
Men hvis der er udestående spørgsmål vedrørende høringssvarene, vil jeg meget gerne give tilsagn både til fru Moos og andre om at tage dem op under udvalgsarbejdet.
Hr. Frank Dalgaard spørger om bemyndigelser.
Jeg tror, at forskningslovgivning af denne art forudsætter bemyndigelser, og at det er rammerne, der lægges i Folketinget.
Det er i øvrigt ikke ministeren, der reelt træffer disse afgørelser; reelt bliver beslutningerne truffet i det forskningsudvalg, der findes på området.
Og jeg vil da meget gerne diskutere, om vi skal løfte det fra bemærkningerne og op i selve lovteksten, som jeg tror hr. Søren Kolstrup var inde på i sit indlæg.
Lad os meget gerne diskutere det.
Men svaret til hr. Frank Dalgaard er altså: Her kommer vi til at diskutere en aktivitet på mere end 100 mio. kr. om året, og vi kommer til at diskutere den i relation til energireformen.
For utålmodige sjæle som mig selv er korte svangerskabsforløb noget naturligt.
Andre har det anderledes, og derfor har der været et længere svangerskab for energireformen, end jeg egentlig på forhånd syntes havde været naturligt, men sådan er det.
Jeg kan imidlertid forsikre Folketinget om, at nu kommer forslaget snart, og jeg har da også haft lejlighed til at drøfte hovedindholdet af det med en række af partiernes ordførere, og det vil sige, at vi får en mulighed for at tale om tingene i en sammenhæng.
Når jeg nævner det, så er det, fordi det selvfølgelig er rigtigt, som hr. Kolstrup var inde på, at det er muligt at lade energisektoren selv betale en større del af sine forskningsudgifter.
Og det kan vi bl.a. gøre gennem at pålægge forskningsforpligtelser som en PSO, altså en offentlig tjenesteforpligtelse, for transmissionsselskaberne, sådan at man til videreudvikling af hele elsystemet og de elforsyningsrelevante forskningsopgaver lægger aktiviteten dér.
Kunne vi så ikke klare det hele ad den vej?
Nej, det tror jeg ikke.
Vi har brug for forsknings- og udviklingsaktiviteter, der - som jeg tror en af ordførerne sagde det - ligger midt mellem grundforskning og egentlig produktudvikling, altså forskning i relevante, ikke modne teknologier, for at sige det på en anden måde.
Og det skal vi klare gennem det offentligt finansierede forskningsprogram, men alt det, der direkte vedrører elsektoren eksempelvis, kunne man passende finansiere på den anden måde. Fru Anni Svanholt var også inde på sammenhængen med energireformen og sammenhængen mellem »Energi 21« og de meget flotte resultater, vi har opnået i energieksporten, og både hun og mange andre ordførere lagde vægt på kreativiteten og kvaliteten.
Og jeg kan sige, at det danske energiforskningsarbejde hidtil er blevet bedømt meget positivt af dem, der har haft lejlighed til at gøre det.
Det er et af de positive elementer i Det Internationale Energiagenturs bedømmelse af dansk energipolitik, som vi netop har offentliggjort.
Og udvalget for energiforskning har netop sat et eksternt evalueringsarbejde i gang, som jeg går ud fra at vi vil kunne blive orienteret om, inden vi vedtager forslaget endeligt, så vi er sikre på, at ikke bare fru Aase D. Madsen, men vi allesammen får svar på, om det, der arbejdes på grundlag af, er virkelig kvalitet. Jeg kan i øvrigt ikke nikke genkendende til beskrivelsen
af, at der kun er tale om nytteløse konsulentrapporter.
Tværtimod er der tale om forskningsprojekter af meget høj kvalitet, og det store problem er, at vi faktisk har for få penge til de mange meget værdifulde projekter, der kommer ind.
Og fordelingen af bevillingen afspejler naturligvis den interesse, vi har her i Folketinget, og som finder udtryk i de overordnede retningslinjer for vores energipolitik herhjemme.
Og når vi taler om demonstrationsprojekter, kan jeg sige til fru Aase D. Madsen, som konkret spurgte mig, om det så også drejer sig om havvindmøller, at det kan jeg svare nej til; det drejer det sig ikke om.
Det er i øvrigt så store investeringer, at de slet ikke kan rummes inden for rammerne af dette forskningsprogram.
Er der kontrol?
Ja, vi mener, at der er en ret omfattende kontrol.
Og som sagt har vi hidtil fået gode karakterer, når programmerne og de enkelte projekter er blevet udnyttet godt. Hr. Ebbe Kalnæs - som jeg i øvrigt siger tak til for en meget positiv tale - var inde på, at nu skulle denne her miljø- og energiminister også passe lidt på, at han ikke gik for meget op i det dér med miljøet og glemte det rent forretningsmæssige. Dér vil jeg gerne sige til hr. Kalnæs, at i det her tilfælde er vi i den vidunderlige situation, at det miljømæssige og det forretningsmæssige trækker i samme retning:
En række af Folketingets medlemmer har netop været med mig til det fjerde partsmøde under klimakonventionen, et partsmøde, der fandt sted i Buenos Aires.
Og en af de store begivenheder dér var en af grønne organisationer med stort presseopbud arrangeret dels debat, dels høring om vindkraftens muligheder i fremtiden, og det formede sig som en, jeg havde nær sagt fantastisk reklame for dansk vindkraftindustri, en helt fantastisk reklame.
Faktisk er den pjece om dansk vindkraftpolitik og energipolitik, der er flottest, udgivet af Greenpeace
International og deles ud af, så vidt jeg ved, danske konsulater over hele verden.
Og den er mere rosende, end jeg tror de fleste danskere vil være bekendt at være med hensyn til vores egen indsats.
Dér kører altså det miljømæssige og det forretningsmæssige i samme retning.
Og vi fik under klimakonventionens møde i Buenos Aires indføjet i det fremtidige arbejdsprogram, at man ikke bare skal se på de såkaldte fleksible mekanismer, men også på fælles virkemidler, fælles politikker, for at opnå de fornødne reduktionsmål, når det drejer sig om CO2.
De handler nemlig om energibesparelser og om vedvarende energi.
Så jeg har lyst til at sige til hr. Kalnæs: Vi skal tænke os om, vi skal gå på to ben, vi skal bruge begge vores øjne, og vi skal både bruge hovedet og hjertet her.
Og vi kan godt tjene penge med de rigtige holdninger, og det skal vi ikke skamme os over at vi gør.
Jeg har gjort præcis den samme erfaring.
Jeg kan huske, at da statsministeren spurgte mig, om jeg ville have energiområdet, tænkte jeg: Det må være noget tørt noget at arbejde med.
Hr. Søren Kolstrup siger jeg tak for støtten.
Og vi er villige til at diskutere de konkrete punkter, han nævner, og jeg er glad for den tilslutning, han giver til »Energi 21«, og vil gerne give et løfte om, at den energireform, vi til sin tid kommer til at lave, i høj grad bliver præget af »Energi 21«.
Jeg ved godt, at kun Centrum-Demokraterne og de to nuværende regeringspartier i sin tid lavede den,
men mit indtryk var, at den faktisk blev bredt accepteret både i energisektoren og her i Folketinget.
Jeg har svaret på hr. Kolstrups andre spørgsmål.
Og så til hr. Kim Behnke, som jeg synes havde et meget indsigtsfuldt forslag
Svaret på hans hovedspørgsmål er altså, at vi har lavet dette lovforslag, fordi vi vil regularisere denne aktivitet og ikke kun lade den styre af en finanslovbevilling.
Vi synes, det er rigtigt med en lovgivning, der lægger op til en årlig tilbagerapportering og debat her i Folketinget.
Han har desværre ikke ret i, at vi på vindområdet kan sige, at det nu er så godt i gang, at vi bare kan overlade det til virksomhedernes eget udviklingsmønster.
Faktisk er der behov for, at vi i samspil med virksomhederne gør en meget stor indsats på dette område også fra det offentliges side og ikke bare på Risø, men også andre steder.
Det skal bl.a. ses i lyset af en i øvrigt god kappestrid, hvor den amerikanske regering til ENRON-koncernen har givet en stor kontrakt om at udvikle vindmøller, der er endnu mere effektive end vores.
Og lykkes det for dem, så er det jo godt for miljøet, men ikke så godt for vores afsætning, og derfor skal vi være med helt fremme, hvor det drejer sig om så konkurrencedygtige møller som overhovedet muligt. Og jeg er selvfølgelig hundrede procent enig i alt det, hr. Jann Sjursen sagde om forslaget her, for hr. Sjursen har jo selv haft ansvaret for energiforskningen herhjemme, og jeg deler helt hans positive vurdering af det arbejde, der er foretaget.