Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-05-09:
Folketinget havde for godt et år siden en vigtig debat om det fremtidige forhold mellem Danmark og Færøerne.
Med det, der efter regeringens opfattelse er kernen i forholdet mellem Danmark, Færøerne og Grønland, fællesskabet mellem befolkningerne i rigets tre dele, vil jeg gerne starte.
Hele denne her debat tror jeg det er vigtigt ikke fortaber sig i detaljer, men fastholdes på, hvad det egentlig er, vi har en bestræbelse i gang for.
Vi er tre folk med hver sin historie og kulturelle egenart.
Bliver vi spurgt, er vi ikke i tvivl om vores identitet, om vi er færinger, grønlændere eller danskere, hvor vi føler tilknytningen er størst.
Og sådan skal det også være.
Men vi er også tre folk, der er bundet sammen af en lang historie.
Færøerne og Danmark har et fællesskab, der rækker over 600 år tilbage i tiden.
Det skaber en forståelse på tværs af forskelligheder.
Det giver samhørighed, og det giver styrke, også til at klare de konflikter i samarbejdet, som nu en gang uundgåeligt vil opstå undervejs.
Rigsfællesskabets fundament er samhørighed og den gensidige respekt.
Det er lysten og evnen til at udvikle og forny vores samarbejde, men det er også den forståelse og indsigt, vi får fra den personlige kontakt på tværs af Nordatlanten i mange stærke familiemæssige sammenhænge, på arbejdspladsen, hvor ganske, ganske mange færinger hver dag udfører et stort og godt stykke arbejde i Danmark, på uddannelsesstederne, hvor mange færinger deltager i uddannelser på universiteter, på læreanstalter i Danmark.
Og også mange danskere arbejder på Færøerne.
Det er også feriefællesskaber og ferieophold.
Det er kort sagt mange tætte kontakter igennem alle årene.
Jeg siger det, fordi jeg føler, at vi har meget at give hinanden, og vi har brug for at stå sammen i en verden, hvor konkurrencen er hård, og hvor den bliver stadig hårdere.
Globaliseringen betyder jo også, at vi bliver stadig mere afhængige af den internationale økonomi, og det bliver i virkeligheden også stadig mere kompliceret for mindre lande at gøre sig tilstrækkeligt stærk gældende, især hvis man står alene.
Må jeg minde om, at der ikke er så mange samfund i verden, der kan kalde sig velfærdssamfund.
Og det er givet, at de velfærdssamfund, vi har i verden, har et værdigrundlag og har et fællesskab, som det nok er værd at værne om.
Derfor føler jeg, at debatten også i dag skal have den ekstra dimension.
Rigsfællesskabet, suverænitet, selvstyrereform, alle de ord, der dækker over forskellige veje, vi kan bevæge os i fremtiden, bør efter min opfattelse også ses i lyset af den forandring, verden omkring os gennemgår i de her år.
Rigsfællesskabet bygger på selvbestemmelse i egne anliggender og deltagelse i fællesskabet med den styrke, det giver i forhold til omverdenen.
Vores historie er lang, og jeg tror, at mange i Folketinget deler mit håb om, at rigsfællesskabet stadigt er ungt. Når det så er sagt, vil jeg også gerne lægge til, at den hjemmestyrelovgivning, vi har som grundlag for samarbejdet mellem Færøerne og Danmark i dag, er en gammel lov.
Det er en lov, hvis historie vi ofte har været inde på her i Folketinget, og som også ofte diskuteres og drøftes i det færøske Lagting.
Det er en gammel lov, som har langt over 30 år bag sig, og som vel derfor meget naturligt nu er til debat, til fornyelsesdebat, moderniseringsdebat, reformdebat.
Jeg vil gerne sige grundlæggende, at regeringen i Danmark finder også, at det er tiden at drøfte en fornyelse, et reformarbejde.
Det skal der ikke være skygge af tvivl om.
Det er tid.
Vi har også hæftet os ved, at det er der et meget stærkt ønske om på tværs vel af langt de fleste partier, ja, alle partier i det færøske Lagting.
Og jeg synes, det er vigtigt, at vi dér kan mødes.
Dér, hvor diskussionen så er i gang, er om hvilken form for fornyelse, hvilken vej, hvilket reformarbejde.
Folketinget gav, som man vil huske det, med sin vedtagelse den 6. april sidste år sin tilslutning til regeringens forhandlinger med landsstyret.
Forløbet siden april sidste år omfatter vel tre faser: først traktatforhandlingsfasen, anden fase var vel drøftelserne om ændringer i hjemmestyreloven, og nu skal vi så i gang med den tredje fase.
Jeg vil gerne gøre nogle bemærkninger til hver af disse faser og selvfølgelig i særdeleshed bemærkninger til lagmandens brev til mig den 27. april i år, som vil danne udgangspunkt for de videre drøftelser.
Fra starten har det været den danske holdning, både regeringens og hos et bredt flertal i Folketinget, at vi var rede til at forhandle om såvel en nyordning af forholdet inden for rigsfællesskabet som om færøsk suverænitet.
Vi understregede og gør det stadig, at det var og er et valg, der grundlæggende må træffes på Færøerne.
Men vi har fra dansk side også taget vores udgangspunkt
for forhandlingerne.
Grundlaget for forhandlingerne er jo bl.a. de eksisterende stats- og folkeretlige rammer.
Det kan hverken regeringen eller landsstyret lave om på eller tilsidesætte. De er der nu engang.
Færøerne er i dag, som også Grønland er det, en del af vores fællesskab, af det danske riges grundlov.
En eventuel færøsk udtræden af riget vil efter grundloven derfor ud over beslutning på Færøerne også forudsætte Folketingets forudgående samtykke. Derfor sagde regeringen allerede fra starten af forhandlingerne sidste år, at påbegyndelse af forhandlingerne med landsstyret ikke i sig selv ændrer ved Færøernes nuværende statsretlige status og heller ikke kan tages som udgangspunkt for, at Danmark nu anerkender Færøerne som et selvstændigt folkeretssubjekt.
Jeg siger det, fordi det spillede en vis rolle under drøftelserne sidste år, og jeg synes også, det er vigtigt, at vi er klare i dag.
Det ændrer naturligvis ikke på, som jeg sagde før, at et bredt flertal i Folketinget har tilkendegivet, at det er det færøske folks valg, som er afgørende for de fremtidige tilknytningsforhold til Danmark, og at Folketinget respekterer, såfremt Færøernes folk vælger at udtræde af riget.
Den anden form for klarhed, som jeg også tror er uendelig vigtig, er, at vi hele tiden skal have på det rene med hinanden, om vi forhandler om dannelse af en færøsk stat, en suveræn stat, eller vi forhandler om en nyordning, en reform inden for rigsfællesskabets rammer.
Og så er der det med klarhed om konsekvenserne.
Det er regeringens principielle opfattelse, som vi også, synes jeg, har haft god grund til mange gange at fremhæve, at ethvert valg har sine konsekvenser.
Et færøsk valg af suverænitet må nødvendigvis få konsekvenser for det økonomiske og for det administrative område. Jeg har før brugt et billede, som jeg synes illustrerer tankegangen: Hvis man ser for sig en palet af valgmuligheder i vores fremtidige tilknytningsforhold, der jo i realiteten også er udtryk for graden af solidaritet mellem landene, ja, så vil de økonomiske tilskud fra Danmark naturligvis være afhængige af, hvor på paletten Færøerne lægger sig. Så er der endelig åbenhed om forhandlingerne.
Den måde, vi arbejder på i det danske Folketing, forudsætter jo og skal også forudsætte, at der er åbenhed på disse områder; det har regeringen også tilkendegivet fra starten.
Jeg har været glad for samarbejdet - og er det - med Folketinget om forhandlingernes forløb gennem det nedsatte 21-mands-udvalg.
Lad mig gøre et par bemærkninger om de to forudgående faser og for den fase, vi nu tager fat på.
Jeg tror, det er vigtigt at se den sammenhæng for sig, for det giver os de strømpile, der skal til for at gribe de kommende forhandlinger rigtigt an.
Under forhandlingerne sidste år accepterede regeringen landsstyrets ønske om forhandlinger om en suveræn stat og dermed også forhandlinger om en ny traktat.
Regeringen tilbød landsstyret en ordning med samarbejdsaftaler på en række centrale områder, en videreførelse af det monetære og valutariske område, en gensidig rettighedsopbygning på lige fod med andre nordiske statsborgere.
Et særligt hensyn skulle tages til færinger, som har boet i Danmark i en længere årrække - naturligvis skal der det - i form af ligestilling med danske statsborgere.
Endelig meldte vi klart fra starten, at en suveræn statsdannelse måtte indebære en aftrapning af statens økonomiske tilskud over en periode på 4 år.
Folketinget vil vide, at landsstyret afbrød forhandlingerne på mødet den 26. oktober sidste år.
Landsstyret fandt, at afstanden mellem de fire år, som regeringen havde tilbudt, og de femten år eller mere, som landsstyret havde ønsket, var for stor.
Det tog regeringen til efterretning, og vi tilkendegav samtidig, at vi var rede til at genoptage forhandlingerne, hvis og når landsstyret måtte ønske det.
Den næste fase af vores forhandlingsforløb kom så til at omfatte drøftelser om en ændring af hjemmestyreloven.
I november sidste år anmodede lagmanden på et møde med mig
bl.a. om, at der iværksættes embedsmandsdrøftelser om en ændring af hjemmestyreloven, sådan at der inden for rigsfællesskabets rammer kan igangsættes et bredere grundlag for hjemmestyrets adgang til at overtage yderligere sagområder.
Jeg understregede over for lagmanden, at grundlovens § 19 nødvendigvis må overholdes, og at en aftale om en mangeårig aftrapning af statens økonomiske tilskud til Færøerne ikke var mulig, hvilket regeringen også havde tilkendegivet under de tidligere suverænitetsforhandlinger.
Jeg fremlagde også og præciserede en række centrale forudsætninger for drøftelserne på embedsmandsplanet, som jeg godt lige kort vil rekapitulere: For det første, at regeringen anså forhandlingerne som sigtende på at tilvejebringe en ændring af hjemmestyreordningen mellem Danmark og Færøerne inden for rigsfællesskabets rammer. For det andet, at en ændring af hjemmestyreordningen vil indebære et bredere grundlag for hjemmestyrets gradvise overtagelse af sagsområder, og det måtte så også omfatte de lovgivningsmæssige, forvaltningsmæssige og økonomiske spørgsmål.
For det tredje, at en overtagelse af ansvaret for sagsområder vil indebære en samtidig overtagelse af det fulde økonomiske ansvar for det pågældende område.
Endelig for det fjerde
, at påbegyndelsen og gennemførelse af forhandlinger, som jeg antydede det før, ikke kan tages som udtryk for ændringer i Færøernes retlige status.
Så påbegyndtes embedsmandsdrøftelserne i løbet af januar måned i år.
begivenhedernes gang, den 1. februar i år.
Det centrale i det ny udspil var, at der skulle afholdes en folkeafstemning på Færøerne den 26. maj år 2001, hvortil er knyttet en række bestemte tidsrammer for overtagelse af sagsområder og endelig omdannelse til en suveræn stat.
Det var herefter regeringens samlede vurdering, at grundlaget for at videreføre de til da pågående embedsmandsdrøftelser ikke længere var til stede.
Det var vores opfattelse, at det nye oplæg pr. 1. februar de facto var ensbetydende med, at man ville afholde en folkeafstemning, som igangsatte en bindende proces, der skulle føre til færøsk suverænitet senest år 2012, altså en overgangsperiode i op til 11 år. En så lang overgangsperiode var som sagt ikke i overensstemmelse med regeringens holdning, og regeringens svar var på den baggrund, at valgte Færøerne suverænitetssporet med afholdelse af folkeafstemningen, ja, så måtte konsekvensen også være den 4-årige overgangsperiode.
Efter regeringens udmelding skrinlagde Landsstyret den fremlagte plan om folkeafstemningen og fremlagde i stedet et forslag til lagtingsbeslutning om færøsk selvstyre.
Dette forslag blev vedtaget af Lagtinget den 20. april i år.
Lad mig sige, at Lagtingets og landsstyrets seneste udspil fra marts adskiller sig på to punkter fra landsstyrets udspil af 1. februar.
Der er ikke længere tale om, at det er en lagtingslov, det er med andre ord ikke en lovfæstet overtagelse af sagsområder.
Der er heller ikke tale om en færøsk folkeafstemning i dette forår.
Men sigtet er fortsat suverænitet. Landsstyrets aktuelle forslag om færøsk selvstyre drejer sig i hovedtræk om fire ting.
For det første oprettelse af en suveræn færøsk stat.
For det andet overtagelse af sagsområder.
For det tredje oprettelse af Færøernes Økonomifond og for det fjerde statens økonomiske tilskud til Færøerne.
Når det gælder oprettelsen af den suveræne færøske stat, har regeringen fra begyndelsen af forhandlingerne understreget over for Landsstyret, at Færøerne ikke ensidigt kan træffe en sådan beslutning om udtræden af riget.
Grundlovens § 19 skal naturligvis respekteres.
Når det gælder overtagelse af sagsområder, har vi også tilkendegivet, at vi er rede til at drøfte dette spørgsmål, men naturligvis også under fuld respekt af grundloven.
Der vil derfor være en række sammenstødsområder, som betyder, at overtagelse af sagsområder, der ikke er forudset i de bilag A og B, som knytter sig til den nuværende hjemmestyrelov, vil indebære problemer.
I Landsstyrets beslutningsforslag nævnes i den forbindelse udenrigs- og forsvarsanliggender, indfødsret og Højesteret.
Hertil kan også føjes valuta- og pengepolitik, som Landsstyret ønsker overtaget senest den 1. januar 2006.
Jeg vil gerne her understrege, at det også for den danske regering sætter bloktilskudsforhandlingerne i en ny situation.
Man påtænker etableret en fond, der løbende skal overføre et beløb til finansiering af landskassens drifts- og anlægsbudget.
Man forudsætter, at fondens penge og indtægter bl.a. skal komme fra statens bloktilskud samt eventuelle råstofindtægter, salg af offentlige virksomheder og overskudslikviditet i Færøernes Landsbank.
Jeg vil gerne understrege, at formålet med bloktilskuddet fra Danmark ikke er, at det skal indgå i en sådan økonomifond.
Når det gælder spørgsmålet om statens økonomiske tilskud til Færøerne, forudsætter man i Landsstyrets beslutningsforslag, at statens økonomiske tilskud fra den 1. januar 2002 nedsættes med et millionbeløb og herefter bortreduceres.
Det vil selvsagt være et forhandlingsanliggende.
Det er fortsat regeringens helt principielle opfattelse, at der er en sammenhæng mellem ansvar og økonomi, og det er således regeringens holdning, at statens tilskud til Færøerne må aftrappes over en 4-årig periode under forudsætning af, at Lagtingets beslutning står ved magt de kommende år.
Som nævnt ligger der nu en henvendelse fra lagmanden ved brevet fra den 27. april.
Der fremsættes ønske i brevet om forhandlingerne, dels om overtagelse af sagsområder, der er omfattet af beslutningsforslaget og dels om bloktilskuddet for de kommende 3 år.
Regeringen vil gerne fra starten, når forhandlingerne indledes om overdragelse af sagsområder, give det principielle tilsagn, at vi gerne deltager i konstruktive drøftelser herom, men som sagt under fuld respekt af grundloven og den nuværende hjemmestyrelov.
Og den nuværende hjemmestyrelov rummer som sagt ikke muligheder for, at der kan overtages sagsområder på alle de felter, som der er givet udtryk for ønske om fra lagmandens side. Lagmanden synes således at forudsætte, at det vil være muligt inden for rammerne af den eksisterende hjemmestyrelov at overtage samtlige de sagsområder, der er omfattet af Landsstyrets beslutningsforslag, inklusive områder, der ikke er omtalt på hjemmestyrelovens lister.
Det lader sig ikke gøre; overdragelse af flere sagsområder vil kræve en ændring af hjemmestyreloven.
Overdragelse af sagsområder forudsætter endvidere en forudgående afklaring af alle lovgivningsmæssige, administrative og praktiske spørgsmål.
Det skal naturligvis være velforberedt og må ske under forsvarlige former og forhandlinger. Og så følger det økonomiske ansvar naturligvis med for det pågældende område på overtagelsestidspunktet. Når det så gælder bloktilskuddet for de kommende 3 år, er regeringen indstillet på at forhandle en reduktion i bloktilskuddet med virkning fra 1. januar 2002.
Regeringen har fra starten tilkendegivet, at der er to alternative forhandlingsspor, som jeg omtalte det før.
Disse spor kan ikke sammenblandes.
Vi kan ikke først indgå en 3-årig aftale om bloktilskuddet og så efterfølgende lægge en 4-årig aftale oveni.
Hvis suverænitetsplanen som indeholdt i landsstyrets beslutningsforslag står ved magt de kommende år, er det 4 år i alt, der er tale om. Derfor finder regeringen det rigtigst, at de kommende bloktilskudsforhandlinger alene kommer til at omfatte ét år, nemlig året 2002.
Jeg har nu gennemgået forløbet, hovedpunkterne i det nye oplæg og hovedpunkterne i regeringens svar derpå.
Jeg vil gerne afslutte med et par mere almene bemærkninger, som jeg synes er af betydning.
Jeg synes, det er vigtigt, at vi ikke glemmer i disse forhandlinger, at alting imellem os ikke alene drejer sig om økonomi.
Det er ikke alene penge og paragraffer, der giver vores fællesskab. Forholdet mellem Færøerne, Danmark og Grønland kan og bør ikke koges ned til alene at være et spørgsmål
om økonomiske mellemværender.
Vi tilhører et fællesskab, som uden overdrivelse kan betegnes som rummeligt.
Vi har en række fællesnævnere, de demokratiske værdier, vores tre samfund bygger på, og som frem til i dag har sat sit præg på vores fælles samfundsopfattelse, vores menneskesyn og vores velfærdsmodel.
Regeringens holdning til rigsfællesskabet er uændret.
Vi ser helst, at rigsfællesskabet kan fortsætte i en ny moderne form, meget gerne, men vi respekterer også det færøske folks eget ønske om at bestemme deres fremtid i forhold til Danmark.
Forhandling
Jo, men jeg ved, at hr. Thulesen Dahl og hr. Keld Albrechtsen har været medlem af Folketinget
i efterhånden ganske lang tid og derfor også godt ved, at en regering tager altså først endelig stilling, når forslaget har været ordentligt belyst, har været forhandlet med alle de andre lande. Der er nu nedsat en arbejdsgruppe i Bruxelles, som forhandler om tingene, og det svarer til den arbejdsmetode, vi har på mange andre spørgsmål.
Så kan jeg sige til hr. Keld Albrechtsen
, at de partier, der i givet fald vil kunne komme i betragtning her, vil jo være partier, som i EU er etableret som en gruppe eller har til hensigt at etablere sig som en politisk gruppe i Europa-Parlamentet eller som en del af en gruppe i Europa-Parlamentet.
Derfor må jeg umiddelbart sige, at hvis vi tager JuniBevægelsen eksempelvis, har jeg svært ved at se, at JuniBevægelsen ikke vil kunne komme i betragtning her, for JuniBevægelsen er repræsenteret i Europa-Parlamentet som en del af en gruppe.
Så man skelner altså ikke mellem de holdninger, partierne har til EU som sådan.
Og hvis man gør det, jamen så opfylder man nogle af de grundliggende kriterier, der skal til, og det er vel meget fornuftigt.
Jeg tror i øvrigt også, man skal se hele det her arbejde som udtryk for et ønske om at skabe klarhed over, hvordan de økonomiske midler forvaltes og fordeles i Europaparlamentsammenhæng, og det er vel også meget fornuftigt.
Det er i øvrigt en opfordring, som de fire store gruppers ledelser har sendt og bedt om må blive taget op.
Det er så det, der blev fulgt op i forhold til Nice, og det er det, Kommissionen nu har fremlagt forslag om.
Og man kan vel sige, at den opfordring her deles af både den liberale gruppe, den socialdemokratiske gruppe, Kristdemokraterne, De Konservative, De Grønne, Den Europæiske Fri Alliance, altså en meget bred opfordring til at få skabt klarhed, gennemsigtighed omkring disse ting, og det synes jeg er meget fornuftigt. Detaljerne og al den slags ting, om det må jeg simpelt hen sige, at det hører til udenrigsministerens felt, og det er også noget, der bliver rig lejlighed til at drøfte både i Europaudvalget og også følge op her i salen, når vi er kommet dertil.
Og så har jeg ikke meget mere at føje til det i dag.