Søren Krarup (DF), 2004-12-17:
Jeg har lovet mig selv, at jeg vil gå på talerstolen, hver gang indfødsretten er på dagsordenen, og som gamle Cato gentage, at i øvrigt mener jeg – ikke at Kartago skal ødelægges, for det vil være en smule for sent – at betingelserne for at opnå dansk indfødsret skal strammes så meget, at indfødsretten kun gives til dem, der er den værdig.
Det er efter vores mening en katastrofe, at man i to årtier har ladet titusindvis af fremmede få indfødsret – folk, som ikke kunne tale et ordentligt dansk, som for manges vedkommende havde begået kriminalitet, og som ofte havde stor gæld til det offentlige.
På de sidste to punkter er der blevet strammet kraftigt op med regeringens og vores aftale fra maj 2002, men danskkundskaberne er fortsat helt utilstrækkelige til at kunne varetage den stemmeret til Folketinget, der følger med indfødsretten.
Derfor mener jeg, at reglerne for opnåelse af dansk indfødsret skal ændres således, at Folketinget kan tildele den med god samvittighed.
Forholdet er jo, at viden om principielle eller åndelige sammenhænge har været lig nul i adskillige generationer.
Hvem vidste besked om forholdet imellem kristendom
og islam
Og hvem interesserede sig for at vide besked?
Den slags kaldtes religiøsitet, og i de danske politikeres bevidsthed var det religiøse noget, man var fornemt hævet over.
Man skulle beskæftige sig med mere væsentlige ting.
Kl. 9.50
Men det er jo det teologiske forhold mellem kristendom og islam, der er baggrunden for de problemer, vi står i.
Det er det dybe misforhold, der er mellem evangelium og militant lovreligiøsitet, der er årsagen til, at den megen tale om integration viser sig at være tomme ord, der ikke får indhold af at blive gentaget i stigende desperation.
Hvad anede Folketinget om islams væsen og virkelighed, da man i 1983 satte indvandringen i gang med den nye udlændingelov?
Hvad vidste politikerne om de åndelige og religiøse konflikter, som ville blive en følge af vedtagelsen af udlændingeloven for 21 år siden?
Da den blev behandlet her i Folketinget, udtalte Bjørn Elmquist – som dengang var Venstres ordfører og siden blev folketingsmedlem for Det Radikale Venstre – at nu kunne ingen i hvert fald anklage Danmark for at diskriminere.
Man kan formelig høre rådvildheden i et sådant udsagn.
For ikke at kunne anklages for at diskriminere åbnede Folketinget i 1983 de danske grænser og gav alle såkaldte flygtninge uhindret adgang til Danmark, og siden har porten stået på vid gab, hvilket har skabt de uløselige problemer, vi nu hjemsøges af.
Den politiske korrekthed har gjort diskrimination til synden over alle synder.
Antidiskrimination er indholdet af den politisk korrekte trosbekendelse, der i generationer har behersket vort offentlige liv, og det har betydet, at sansen for alle religiøse, åndelige og nationale forskelle har været ikkeeksisterende.
Blinde og uvidende skabte politisk korrekte folketingsmedlemmer den indvandringspolitik, som nu er ved at forvandle et trygt og fredeligt Danmark til et opsplittet, konfliktfyldt samfund.
Bjørn Elmquist og kompagni diskriminerede ikke i 1983, men til gengæld udleverede de deres eget folk til en hastigt accelererende elendighed.
Tænk, hvis de havde haft anelse om, hvordan forholdet mellem kristendom og islam er, og tænk, hvis de havde respekteret danskernes åndelige og folkelige virkelighed.
I øvrigt mener jeg, at betingelserne for at få dansk indfødsret skal strammes op.