Hanne Severinsen (V), 2002-04-04:
Vi har mange internationale organisationer: FN, NATO, OSCE, EU, Nordisk Råd.
Hvad er det særlige, vi skal bruge Europarådet til?
Det særlige ved Europarådet er, at det er en regional organisation med et normativt sigte.
Kun demokratier, retsstater, som beskytter menneskerettighederne, kan være med.
Medlemslandene diskuterer med hinanden, hvad europæisk standard er, og hvordan vi lever op til den.
Siden Murens fald, hvor medlemslandenes antal er fordoblet, har arbejdet skiftet karakter.
I de nye medlemslande er demokratierne skrøbelige, de gamle magtstrukturer stikker deres hoveder frem hele tiden.
Derfor er det vigtigt, at demokratiet hele tiden er til debat i Europarådet.
Den nye praksis med at optage lande, der langtfra opfylder de betingelser, de skulle leve op til som Europarådsmedlemmer, skaber en ny situation.
Listen over forpligtelser, som landene skriver under på, når de er blevet medlem af Europarådet, bliver længere og længere, hvilket jo er udtryk for, at problemerne er store, og at arbejdet med bagefter at leve op til løfterne vokser.
Et eksempel er
Bosnien-Hercegovina.
Vi har netop vedtaget i Den Parlamentariske Forsamling, at landet kan blive medlem, til trods for at der knap nok er tale om et land, snarere flere enklaver.
Eneste trøst er, at nu har alle parter skrevet
under på at ville rette op på situationen, og borgerne får direkte adgang til Menneskerettigshedsdomstolen.
Europarådet står over for et virkeligt dilemma.
På den ene side ville de rene hænders politik føre til, at rådet blev en eksklusiv klub uden den store indflydelse.
På den anden side er det en farlig glidebane, at man efterhånden dårligt kan forestille sig, at man kan ekskludere et land, hvor demokratiet bliver mere og mere illusorisk.
Man vil hele tiden kunne sige: Jamen er det værre end i så mange andre lande?
Omvendt vil stadige trusler om eksklusion, som alligevel ikke eksekveres, udhule virkningen af monitoreringen.
Derfor er det også vigtigt, at Den Parlamentariske Forsamling og Ministerkomiteen arbejder sammen om monitoreringen.
Ministerkomiteen er alt for lukket og alt for uvillig til at tage en konfrontation i situationer, hvor Den Parlamentariske Forsamling har rejst berettiget kritik.
Til gengæld har topmøderne medført nedsættelse af en mængde ekspertgrupper, der i Europarådets navn kommer med ret tvivlsomme og dårligt underbyggede domme om forskellige lande.
Det er med til at forvirre billedet af, hvad rådet står for.
Jeg synes, arbejdet viser, at det er vigtigt at have en parlamentarisk forsamling; det er vigtigt, at politikere på tværs af landegrænser mødes og deler sig efter anskuelser og prøver at få processen videre.
Eksempelvis er de russiske parlamentsmedlemmer blevet meget mere villige til at gå i dialog om at forbedre situationen i Tjetjenien. Selve processen med at inddrage parlamentarikere fra hele Europa på lige fod har været særdeles gavnlig, men det er et reelt dilemma, når tingene går så galt som f.eks. ved det nylige valg i Ukraine, hvor en ottendedel af stemmerne til præsidentens parti gav valg til helt op til en tredjedel af mandaterne.
I den situation er det en nyskabelse, at Europarådet sammen med OSCE og EU har valgt at vente en måned med at vurdere valget og derefter samlet følge op med en aktiv indsats for at sikre, at det kommende præsidentvalg ikke bliver en gentagelse af det tidligere.
Hvis Europarådets monitorering virkelig skal få reel indflydelse, skal der også bruges nogle ressourcer på at følge anbefalingerne op.
Her står vi over for et reelt økonomisk problem.
Dette medfører, at det er særdeles svært at udføre selv de allervigtigste opgaver for Europarådet, og ofte har mere gavmilde lande måttet træde til med frivillige bidrag, hvilket er en uskik, fordi det medfører, at det bliver usikkert, om Europarådets intentioner kan gennemføres. Dermed ikke være sagt, at der ikke er opgaver, Europarådet burde overlade til andre organisationer.
Det er blot vigtigt, at der bliver både koordinering og arbejdsdeling mellem de internationale organisationer. Europarådets kerneområder er menneskerettigheder og retsstaten, FN autoriserer fredsbevarende aktioner, som f.eks. NATO udfører, hvorefter OSCE kommer ind med rådgivere og overvågningsapparat, mens Europarådet holder orden i eget hus og udfører helingsprocessen og det konfliktforebyggende arbejde.
Som udenrigsministeren påpeger, er det vigtigt, at domstolen kommer til at fungere bedre.
Mange af de nye medlemsstaters borgere har set frem til, at der nu er mulighed for at indbringe deres sager, når de føler sig uretfærdigt behandlet.
Omfanget er svulmet op, og ventetiderne er alt for lange.
Jeg er tilfreds med, at udenrigsministeren mener, at der skal være en prioriteringsdebat, og at der samtidig bør tilføres flere ressourcer til arbejdet.
Så vil jeg benytte lejligheden her til sidst til at takke de danske medlemmer af Europarådets delegation for et meget godt samarbejde.
Jeg vil gerne takke udenrigsministeren for en udmærket redegørelse, som bærer præg af, at ministeren ligesom de fleste af ordførerne har været medlem af forsamlingen.
Når man er det, kan man nemlig ikke undgå at blive fanget af arbejdet.