Morten Østergaard (RV), 2005-04-28:
Det kan jo virke mærkeligt, tror jeg, både for Socialdemokratiet og for Det Radikale Venstre, at forhandlingerne skal føres her fra talerstolen.
Endvidere synes jeg også, at det kan vække undren, at man slet ikke vil kigge på, at der jo naturligvis er en enorm stor forskel.
Man behøver ikke at tage Socialdemokratiets ord for det eller Det Radikale Venstres ord for det, man kan spørge alle de eksperter, der har udtalt sig i denne her sag.
De siger, at det ikke nytter noget at gøre det generelt.
Man er nødt til at finde frem til, hvor det er, man kan gøre en forskel, for ellers er incitamentet fraværende.
Kan ministeren ikke bekræfte, at alle de eksperter, der har udtalt sig i denne her sag, har sagt, at den kommunale medfinansieringsmodel, der er lagt frem, ikke giver noget incitament, som reelt gør, at kommunerne kan påvirke de udgifter?
Det er der ingen der har gjort.
Det er derfor, at jeg har sagt, at det da kunne være spændende, hvis der er nogle, der gør den øvelse.
Altså, jeg imødeser det da med stor, stor interesse.
Jeg advarer bare lidt imod, at man sidder teoretisk uden erfaringer fra virkeligheden og udvikler et system, hvor man skaber en ekstrem risiko for, at der kommer gråzoner og incitament til kassetænkning, fordi man altså til én diagnose har en kæmpe kommunal betaling og til en diagnose, der støder op til, har en lille kommunal betaling.
Hvis man skal ud i sådan et tankesæt, tror jeg det kræver, at man kører med en model, der er flad ligesom den, regeringen har lagt frem, og først indhøster nogle erfaringer fra det.
Ministeren åbnede jo selv ballet med diskussionen af, hvad der virker, og hvad der ikke virker i den kommunale medfinansiering.
Derfor synes jeg, det kunne være interessant at få uddybet den bemærkning, som ministeren gav fru Charlotte Fischer, da han sagde, at han var åben over for at kigge på, hvordan den kommunale medfinansiering af taksterne skulle indrettes, men derefter sagde, at der ikke kunne blive tale om at differentiere dem.
Er det ikke korrekt, at det er klart, at der vil være forskel på, hvor stor en mulighed kommunerne har for at forebygge, f.eks. forskellige typer diagnoser på ældre, som er det, vi diskuterer her, og at der derfor er god mening i at differentiere taksterne?
Også hr. Morten Østergaard og jeg har haft en diskussion tidligere, og jeg tror også jeg ved den lejlighed sagde, at jeg da syntes, det er spændende, hvis der er nogen, der møder op med konkrete forslag til, hvordan det her kunne gøres anderledes.
Jeg venter stadig, det bliver da spændende at se.
Vi har ikke det videngrundlag, der skal til, og de erfaringer, der skal til, for at vi kan begynde at operere med et differentieret takstsystem.
Det har vi ikke.
Så det, jeg sagde, og det, jeg står ved, er, at hvis der er et ønske i oppositionen eller hos Det Radikale Venstre – hvis Socialdemokratiet ikke vil støtte reformen, så vil det da være glædeligt, selv om det så bliver alene, hvis Det Radikale Venstre vil støtte den – om, at man skal skrue op fra de 10 pct. til noget mere for generelt at anspore kommunerne til at have en engagement, så vil jeg da ikke udelukke, at vi kunne finde en løsning på det.
Det kræver selvfølgelig også, at Dansk Folkeparti er indstillet på det.
Men da både regeringen og Dansk Folkeparti tidligere har haft det synspunkt, at der burde være 20 pct. aktivitetsbestemt finansiering, så tror jeg da, det vil være fremkommeligt.