Lene Espersen (KF), 2004-01-29:
Ja, det er jo lige med at få lov at komme herop først, men det fik jeg da med et vist besvær. Beslutningsforslaget, som vi her behandler, går ud på at pålægge regeringen at fremsætte lovforslag om ophævelse dels af justitsministerens beføjelse efter retsplejeloven til at give de offentlige anklagere pålæg vedrørende behandlingen af konkrete straffesager, dels om ophævelse af justitsministerens påtalekompentence i sager efter straffelovens kapitel 12 og 13 om bl.a. forbrydelser mod statens sikkerhed.
Med hensyn til den første del af beslutningsforslaget om ophævelse af justitsministerens beføjelse til at gribe ind i konkrete straffesager kan jeg sige, at den beføjelse navnlig er begrundet i det principielle synspunkt, at anklagemyndighedens virksomhed fuldt ud bør være undergivet parlamentarisk kontrol.
Det er efter min opfattelse fortsat et grundlæggende rigtigt synspunkt.
Samtidig siger det sig selv, at justitsministeren bør være yderst tilbageholdende med at gribe ind i anklagemyndighedens beslutninger i konkrete straffesager.
En sådan tilbageholdenhed er da også Justitsministeriets helt faste praksis.
Men det ændrer ikke ved, at der kan opstå situationer, hvor der principielt bør være mulighed for, at en minister kan gribe ind og dermed sikre den parlamentariske kontrol.
Det vil naturligvis dreje sig om helt ekstraordinære situationer, og man skal i sagens natur være meget varsom med at prøve at give eksempler på sådanne ekstraordinære situationer, hvor et indgreb fra ministerens side kunne tænkes at komme på tale.
Jeg ved, at der under Retsudvalgets høring i efteråret blev nævnt et interessant eksempel fra udlandet. Man kan måske også forestille sig tilfælde, hvor et sagskompleks har stor betydning for offentligheden, og hvor der ud fra hensynet til at undgå mytedannelser kan være et klart behov for at få renset luften ved en offentlig straffesag ved domstolene, men hvor anklagemyndigheden ud fra en rent faglig vurdering mener, at der ikke er fuldt tilstrækkeligt grundlag for at rejse tiltale.
I sådanne tilfælde vil det - naturligvis meget afhængigt af de nærmere omstændigheder - kunne være legitimt, at justitsministeren gennem sin beføjelse til at gribe ind i konkrete straffesager sikrer, at sagen bliver behandlet ved domstolene.
I øvrigt vil jeg også meget gerne slå fast, at den gældende ordning ikke har givet anledning til reelle problemer i praksis. Skiftende justitsministre har i praksis kun yderst sjældent udnyttet beføjelsen til at gribe ind i konkrete sager.
I det seneste tiår er det således kun sket i to meget specielle tilfælde.
Det er derfor min opfattelse, at den gældende ordning ikke bør ændres som foreslået af forslagsstillerne.
Jeg er imidlertid enig med forslagsstillerne i, at risikoen for, at en minister eller et folketingsflertal vil kunne mistænkes for usaglig indblanding i tiltalespørgsmålene i en konkret sag, er et problem i sig selv, hvis det skaber mistillid til retssystemet som sådan.
Jeg er enig i, at det er vigtigt at være opmærksom på dette aspekt, men jeg mener som sagt ikke, at den nævnte risiko bør føre til, at den gældende ordning ophæves.
Det vil efter min mening være en overreaktion, som blot medfører andre problemer.
Det afgørende må være, at der er en sådan åbenhed og gennemsigtighed, hvis justitsministeren anvender beføjelsen til at give pålæg i en konkret straffesag, at der ikke opstår mytedannelse om årsagerne til, at en tiltale er blevet rejst eller ikke er blevet rejst.
Jeg er derfor meget åben over for at overveje, hvordan der kan etableres en større åbenhed og gennemsigtighed end i dag.
En af de muligheder, man i den forbindelse kunne forestille sig, er en ordning, hvorefter justitsministeren skal offentliggøre beslutningen, hvis ministeren i en konkret straffesag giver pålæg til anklagemyndigheden.
I Norge har man en ordning, hvor afgørelsen formelt set træffes af kongen i statsrådet, men grundlæggende bygger ordningen på de samme hensyn til åbenhed og sikring af den demokratiske kontrolfunktion.
Jeg har tidligere i et svar til Retsudvalget haft lejlighed til at redegøre for denne ordning.
Jeg håber, der under udvalgsarbejdet bliver mulighed for nærmere at drøfte de forskellige muligheder, der kunne være, for at skabe større åbenhed på dette centrale område.
Med hensyn til den anden del af beslutningsforslaget vil jeg fremhæve, at straffelovens kapitel 12 og 13 omhandler forbrydelser mod statens selvstændighed og sikkerhed og mod statsforfatning og de øverste statsmyndigheder m.v. Påtalekompetencen i disse sager er henlagt til justitsministeren, fordi bekæmpelsen af disse forbrydelser involverer nogle særlige hensyn, herunder hensynet til fremmede magter.
Jeg kan i den forbindelse nævne den såkaldte antiterrorpakke, som for et par år siden blev vedtaget af et bredt flertal i Folketinget.
Denne lovgivning indebar bl.a., at der blev indsat en ny straffebestemmelse om terrorisme i straffelovens kapitel 13. Det fremhæves i bemærkningerne til det pågældende lovforslag, at ved at placere påtalekompetencen hos justitsministeren kan det sikres, at der ikke rejses tiltale efter den nye terrorbestemmelse i sager, der er omfattet den rådserklæring om anvendelsesområdet, som blev afgivet af EU's justitsministre samtidig med vedtagelsen af EU-rammeafgørelsen om bekæmpelse af terrorisme.
I Retsudvalgets betænkning over lovforslaget understregede et flertal i udvalget på linje hermed, at vurderingen af, om der bør rejses tiltale efter de nye bestemmelser, bør foretages af justitsministeren under parlamentarisk ansvar. Forslagsstillerne anfører i beslutningsforslaget, at de særlige hensyn, der gør sig gældende på dette område, stadig kan tilgodeses ved at indføre en obligatorisk høring af det eller de relevante ministerier.
Det er jeg ikke enig i.
Bl.a. tæller de hensyn, som blev fremhævet i forbindelse med vedtagelsen af antiterrorpakken, efter min opfattelse for, at den formelle påtaleordning på dette specielle område bør afspejle, at der i disse sjældne sager gør sig nogle atypiske hensyn gældende, som medfører, at ansvaret for beslutningen om at rejse tiltale eller ej bør ligge hos en politisk ansvarlig minister.
Sammenfattende kan regeringen således ikke støtte beslutningsforslaget, men jeg håber, at vi under udvalgsarbejdet kan arbejde videre med tanken om at etablere en ordning, der sikrer en større åbenhed og gennemsigtighed i de sjældne tilfælde, hvor justitsministeren giver pålæg til anklagemyndigheden i en konkret straffesag.
Jeg tror ikke, den vil fjerne noget som helst af den frustration, som måtte komme fra de få, der tror, at de kan være omfattet af »noget for noget«.
Jeg tror stadig væk på, at den model, som er opstillet, både er den mindst bureaukratiske og den, der vil fungere bedst i praksis.
Og jeg synes ikke, at man, bare fordi man er lidt usikker på modeller, skal pålægge domstolene en ganske stor ekstra byrde.
Så jeg må sige, at hvis jeg skal bruge den term, som mange benyttede, da de holdt tale her omkring lovforslaget, så er jeg rimelig kritisk indstillet over for en sådan model.
Men fordi det er noget, mange ordførere har fæstet sig ved, vil jeg selvfølgelig gerne under udvalgsbehandlingen være med til at belyse spørgsmålet nærmere.
Udgangspunktet for regeringen er altså, at vi ikke synes, det er en god model.
Ellers ville vi jo selv have foreslået det.
Men jeg tror, at der måske er et behov for at få afklaret, hvordan reglerne i dag fungerer på alle de andre områder, der har med kriminalforsorgen at gøre, for at få en klarhed over det, så der er en sammenhæng i de redskaber, vi har til rådighed.