Per Stig Møller (KF), 2006-01-27:
Jeg vil ganske kort tage udgangspunkt i det allersidste, der blev sagt af hr. Kiel, for det er jo det beslutningsforslag, vi skal have om lidt, altså at man nu skal lave en international boykot og isolation af Israel.
Det ville stort set være det mest tåbelige, man kunne foretage sig.
Dermed har jeg sagt, hvad jeg mener om det forslag.
Desuden drejer den her debat sig om, hvordan man får lavet en bæredygtig civil palæstinensisk stat, hvor hr. Jesper Kiel så gjorde hele talen – jeg går ud fra, at hr. Søvndal tager afstand fra det – til en ren antiisraelsk tale, ligesom hans optræden i Folketingssalen i dag her været ganske antiisraelsk.
Så han sætter sig uden for dialog, for det er fuldstændig irrelevant med den antiisraelisme, som Enhedslisten lægger for dagen, og som kom frem med det forslag om at isolere Israel.
Ja, det skulle da også nok hjælpe på fredsprocessen.
Herefter vil jeg henvende mig til den anden forespørger, som jo normalt er anderledes konstruktiv, nemlig hr. Søvndal, og som jeg er helt sikker på heller ikke er antiisraelsk.
Jeg synes, at hr. Søvndal kom med en ganske udmærket dækkende analyse af bredden i valget: Det var et protestvalg mod korruption, og det var et protestvalg mod den sociale tilbagegang.
Hamas har jo præcist været kendetegnet ved, at de har bragt mere orden og social fremgang, mens de har arbejdet under vanskelige vilkår.
Og valget har selvfølgelig også været en protest mod, at man ikke har fået sin egen stat endnu, og derved altså også en indirekte kritik, retfærdig eller ikkeretfærdig, af, at det ikke er lykkedes.
Om det så er Israels skyld eller EU’s skyld eller USA’s skyld, det er jo ikke altid klart for vælgerne.
Så jeg synes, at der er meget rigtigt i analysen, for der er alle de ting i det.
For jeg er helt sikker på, at 73 pct. af de palæstinensiske vælgere ikke er for Hamas’ program.
De er ikke for, at man skal have Israel i havet, for det ved de ikke kan lade sig gøre.
De er ikke for en krig, de er for en fred.
Men de er også for, at man har et styre uden korruption; at midlerne kommer frem til de mennesker, de er tiltænkt; at man ikke har disse væbnede bander, disse kidnapningsgrupper, som har gjort tilværelsen usikker for Gaza, og som også har betydet, at Gaza jo heller ikke har kunnet få disse investeringer og det samarbejde med omverdenen uden for området, fordi man risikerer kidnapninger.
Der er altså ikke ret mange erhvervsfolk, der har lyst til at bringe sig i den situation.
Så der er mange elementer i det.
Derfor synes jeg også, at det, som fru Pia Christmas-Møller citerede Shimon Peres for, er vigtigt, nemlig at en tiger, der bliver en kat, altså er en kat og ikke en tiger.
Og når Peres kan have det afventende synspunkt, så synes jeg ærlig talt også, at det danske Folketing kan have det afventende synspunkt.
Det er også det synspunkt, som for øjeblikket ligger i kortene fra USA og fra EU.
Der synes jeg også, det er værd at mærke sig, at en af Hamas’ ledere i dag – jeg så det i morgenfjernsynet – vistnok sagde, at han havde fuld tillid til Abu Abbas, altså Abu Mazen, deres præsident.
Vi kan så håbe, der kommer det ud af det, at ansvarets åg også betyder, at Hamas bliver politisk og ikke militært, så de kan være med til at træffe politiske beslutninger, som de så også er med til at implementere, nemlig også afvæbning af militserne og en forhandlet tostatsløsning.
Jeg sagde jo i en meget tydelig, men selvfølgelig lang tale, at Israel gennem grænselukninger, gennem muren, gennem ødelæggelse af infrastrukturen og gennem begrænsningerne for den palæstinensiske arbejdskraft også bærer et klart medansvar for, at det ikke er lykkedes for palæstinenserne at rejse deres samfund bedre, end det er.
De krav var jo præcis de samme, som hr. Søvndal nævnte, så det er vi egentlig ikke uenige om.
Det er fuldstændig rigtigt: Jeg tror også, at præsident Abbas havde et oprigtigt ønske om at få fred og rydde op.
Han fik altså opbakning, for Sharon sørgede faktisk for at trække sig ud af Gaza.
Det er rigtigt, at israelerne ikke rigtig syntes, at de havde nogen at forhandle med, og der må vi altså også forstå Israels situation.
Israel sad altså over for nogle terrorister, der ville have Israel i havet.
De sidder over for en palæstinensisk ledelse, som ikke kunne garantere, at de aftaler, de indgik, blev holdt, fordi der var militser, der prøvede at underminere dem.
Det er for øvrigt heller ikke mange dage siden, at der var en bombe inde i Israel.
Så det var deres situation.
Det kan måske godt være, at de kan lave en aftale, men den bliver bare ikke holdt, for der er nogle, der underløber aftalen.
Det er vanskeligheden, og der synes jeg, man skal godskrive Israel, at de faktisk i den situation sagde: Nu forlader vi Gaza.
Og Olmert har også sagt: Jamen det skal også udstrækkes til Vestbredden.
Derfor synes jeg faktisk, at det danske Folketing skal være afventende og konstruktivt både i forhold til det palæstinensiske valg og i forhold til det israelske valg og dermed også støtte dem, der måtte blive kræfterne, der vil have udvikling og en politisk løsning på det.
Korridoren indgår jo i det, der skal være forhandlingsspørgsmålet og er forhandlingsspørgsmålet, og det er derfor, at vedtagelsen her taler om en forhandlet løsning.
Omverdenen kan i øvrigt heller ikke diktere en løsning, for parterne vil jo ikke acceptere en dikteret løsning.
Det skal være en forhandlingsløsning.
Jeg modtager meget gerne hr. Søvndals opfordring til, at regeringen også tager initiativer.
Vi har også her i november måned lanceret det nye initiativ med en minitænketank med folk fra både palæstinensisk side og fra israelsk side til at se på, hvordan vi får den køreplan praktiseret, altså hvilke skridt der skal til.
Vi har mange gange prøvet at kickstarte køreplanen, men vi er jo ikke kommet så langt, det må enhver tilstå, for der har været alt for mange kræfter på begge sider, på begge fløje, som ikke ønskede at få den tostatsløsning, som er den eneste løsning.
Så har folk forskellige motiver til at ønske en tostatsløsning, sådan som vi også lige har hørt det antydet før.
Det er egentlig ligegyldigt, hvilke forskellige motiver de har.
I politik har folk mange forskellige motiver.
Det vigtigste er, om de kan blive enige om at lave det samme, og det er altså en forhandlet tostatsløsning, som må komme på tale.
Til hr. Søren Espersen vil jeg bare præcisere, at hvis Hamas går hen og styrer det palæstinensiske område som en terrorbevægelse, har de isoleret sig fra det internationale samfund.
Så kan det internationale samfund jo ikke samarbejde.
Derfor ville jeg heller ikke tro, at Hamas kunne drømme om det, i det øjeblik de sidder på regeringsbænkene og har et ansvar.
For det ville jo betyde, at den sociale fremgang, de har lovet deres befolkning, ville være totalt umulig, hvis de begynder at kaste sig ud i en terroragtig politik fra regeringsbænkene og ikke kan styre deres egne militser.
Nu får de et meget større ansvar, for nu skal de faktisk styre de militser, som før i tiden kunne underløbe Abu Abbas, for nu er de lige pludselig dem, der sidder og har ansvaret for sikkerheden og suveræniteten.
Et land er jo kendetegnet ved, at regeringen har kontrol over styrkerne.
Hvordan kan Hamas så være regeringsledende og samtidig acceptere militser, der underløber det, som Hamas går og siger til det internationale samfund, det, som de nu bliver nødt til at sige, hvis de skal have en god forbindelse med EU?
Det er nødvendigt for pengekassen, det er nødvendigt for deres sociale fremgang.
Derfor håber jeg faktisk kraftigt på, at det ikke bliver nødvendigt at indefryse midlerne til selvstyret.
Så skal jeg bare minde om, at den her regering jo gjorde det, da vi trådte til, at vi faktisk gik kraftigere til bevillingerne til PLO, fordi Arafat på det tidspunkt lavede dobbeltspil med sine sikkerhedsstyrker og sine domstole, som vi ikke ønskede at give midler til, på grund af den måde som Arafat brugte dem på.
Først da Arafat slog ind på den mere demokratiske vej og forhandlingsvejen, løsnede vi op igen og satte de projekter i gang, som vi har talt om i dag, og som jeg mener skal fortsætte og håber på kan fortsætte.
Men det afhænger også af de meldinger, vi får fra den nye regering.
Men lad os nu lige lade de meldinger komme, før vi drager konklusioner om den regering.