Mogens Lykketoft (S), 2002-05-30:
Der er blevet sat dybe skel i dansk politik det sidste halve år.
Venstres formand lovede i valgkampen samarbejde, ikke blokpolitik, og det fik mange til at stemme på nye ansigter på regeringsbænkene, for det gjorde jo nok ikke den store forskel.
De, der troede på statsministerens løfter om det samarbejdende folkestyre, føler sig med rette skuffede og narrede.
Det er velkendt, at Socialdemokratiet kun på skrømt blev inviteret til at forhandle bl.a. finanslov og udlændingepolitik; kortene var pakket med Dansk Folkeparti.
Egentlig bør man vel ikke være overrasket, for statsministeren og Dansk Folkeparti har de samme mål og de samme fordomme.
De Konservative er ikke rigtig tilpas i selskabet, men de sjosker viljeløse med.
Vi laver gerne forlig, vi vil gerne gå på kompromis, så længe vi kan genkende os selv i resultaterne.
Socialdemokratiets pejlemærker er klare, og de ligger i en anden retning, en helt anden retning end den, som den borgerlige blok har ført os i i det første halve år af denne regerings tid.
Vi ønsker, at Danmark igen skal blive et samfund, hvor vi føler os forpligtede over for hinanden, hvor der er omsorg for miljøet og solidaritet med verden.
Danmark må ikke sætte de sidste 9 års flotte udvikling i økonomi og beskæftigelse over styr, vi må holde kursen, og vi må holde fast i løfterne om, at fremgangen kommer de mest udsatte særligt til gode og omsættes i bedre sygehuse og en bedre ældreomsorg.
Mere ulighed, lavere ydelser må afvises som middel til at få folk i arbejde; det er for usselt at henvise voksne mennesker til at leve og arbejde for 60-70 kr. i timen.
Det kræver en uddannelsespolitik, der hænger sammen livet igennem, en moderne, velfungerende folkeskole, gode, attraktive faglige og boglige uddannelser og adgang til livslang læring uden barrierer i form af høje brugerbetalinger.
Regeringens skattestop er skævt og perspektivløst.
Det giver store lettelser til nogle få, der har meget i forvejen.
Socialdemokratiet ønsker i stedet, at vi over de kommende år letter skatten på arbejde for dem, der arbejder hårdt til en beskeden løn.
Men vi ønsker også at sikre, at der er økonomi til at indfri løfterne om mere og bedre velfærd, og derfor vil vi gøre virksomhedernes sociale ansvar til en mere kontant forpligtelse, derfor vil vi have proppet de nye smuthuller for velhaverne til igen, og derfor vil vi have en effektiv indsats mod snyd og svindel i stedet for regeringens massive nedskæring af skattekontrollen.
Vi vil have bygget mange flere nye boliger til unge og ældre familier.
Det er også - ikke mindst i hovedstadsområdet - et middel til at bremse ejendomsprisernes himmelflugt og til at forhindre, at boligmarkedet bliver ved med at vende brodden mod den nye generation og mod dens mulighed for at bo til en overkommelig pris. Socialdemokratiet vil kort sagt over en bred front præsentere klare alternativer til den borgerlige blokpolitik.
Vi vil kæmpe imod alt det indadvendte, det nationalistiske, det selvtilstrækkelige, som har fået så meget medvind i de seneste måneder.
Vi synes, det er nedslående, hvordan Danmark på forbløffende kort tid er blevet et meget lille land i stedet for et land, der var kendt i verden for udsyn, storsind, frisind, et land, der var i front med miljøindsats og udviklingsbistand.
Nu møder Danmark op som EU-formand til verdenstopmødet om bæredygtig udvikling i Johannesburg uden at kunne præstere det moralske og politiske lederskab og endda med en dramatisk devaluering af vore egne nationale mål for bæredygtighed.
Danmark skal have en international profil, hvor vi kæmper imod, at det alene er markedskræfter og magtinteresser, der behersker verdensscenen og medvirker til at fastholde rystende uligheder og blodige konflikter.
For globalisering skaber velstand.
Javel, men den gør det ikke for de dårligst stillede par milliarder mennesker på kloden, medmindre vi politisk forpligter os til at arbejde for en mere solidarisk, en meget mere solidarisk global orden.
Her mangler meget forståelse hos dem, der lige nu bestemmer i verdens eneste supermagt, USA.
Europa er det eneste mulige modspil og den eneste tilstrækkelig stærke partner, der kan trække USA's regering den rigtige vej.
Vi må spørge, om det virkelig er den rigtige prioritering, når USA de seneste måneder har løftet militærbudgettet med et beløb, der er lige så stort som den samlede globale udviklingsbistand.
Vi må understrege ønsket
om, at kampen mod terror bliver andet end en nødvendig militær- og politioperation, og at den også kommer til at handle om udvikling, om konfliktløsning, ikke mindst i Mellemøsten. Vi må holde fast i den forpligtende internationale miljøindsats, der er nødvendig for klodens langsigtede overlevelse, og vi må insistere på ægte nedrustning, aftaler, der sikrer destruktion og forhindrer spredning af atomare, bakteriologiske og kemiske våben frem for forstærket oprustning, frem for fantasifulde ideer om nye våbensystemer.
Vi skal vedkende os Europa, vi skal sige ja til udvidelsen af EU, og vi skal sige ja til at flytte indsatsen for udvikling og miljø ud til naboregionerne til EU i øst og syd, ikke nedtrappe støtten, som regeringen så dramatisk er i gang med.
Vi skal arbejde aktivt for at komme af med de danske mentale og juridiske forbehold over for europæisk samarbejde, for vi har brug for en europæisk udrykningsstyrke, der kan blive FN's hidtil stærkeste arm i fredsbevarelse, fordi vi har en stærk interesse i en fælles europæisk asylpolitik og en fælles bekæmpelse af organiseret kriminalitet, og fordi vi har brug for at bekæmpe valutaspekulation og aldrig får noget bedre tilbud om det end deltagelse i euroen.
Kort sagt: EU, Europa, er ikke problemet, det er et afgørende bidrag til en løsning på alt det, som mange med rette er bange for i den globale udvikling.
Det vil også komme til at gælde for udlændingepolitikken, hvor nationale patentløsninger ikke findes.
Det skurrer mod hinanden, når det populistiske højre marcherer frem ud over Europa med krav om både at bremse indvandringen, mindske ulandsbistanden og svække EU-samarbejdet.
Uanset nationale udlændingestramninger får vi først for alvor styr på de uoverskuelige globale folkevandringer, når vi får både en fælles europæisk asylpolitik og en ambitiøs europæisk udviklingspolitik, der yder sit afgørende bidrag til tålelige vilkår i andre dele af verden, bl.a. i flygtningenes nærområder.
Men som sagt: Regeringen indlod sig aldrig for alvor i forhandlinger med os om udlændingepolitikken.
Socialdemokratiet har imidlertid klart markeret, hvor vi er enige i det, der vedtages, og hvor vi er uenige med V, K og O.
Vi medvirker gerne til at bryde tilstrømningen dér, hvor familierne arrangerer ægteskaber hen over hovedet på de unge; tvangsægteskaber fører alt for ofte til personlig ulykke og enorme integrationsproblemer.
Men vi kan ikke acceptere retsusikkerheden ved regeringens tilknytningskrav og kravet om, at der først skal gives permanent ophold efter 7 år.
Vi er også frontalt imod de lave sociale ydelser for indvandrere og flygtninge de første 7 år, de er her i landet.
Vi vil ikke have andenklassesborgere med risiko for endnu flere forsømte børn og endnu mere kriminalitet.
Beskæftigelsesministeren benægter så, at sulteydelser for nytilkomne bare er et pilotprojekt for generelt at sænke de sociale ydelser, men jeg tror nu mere på den altid åbenmundede Venstreborgmester i København, Søren Pind, når han siger: »Hvis det nu virker, bør man også overveje det for andre på offentlige ydelser, der i virkeligheden står i den samme situation.«
Dér slap den ægte Venstreholdning ud af
sækken
Socialdemokratiet har med god og stærk inspiration fra vores borgmesterkreds fremsat forslag om en endnu mere pågående integrationsindsats.
Vi ønsker, at man investerer effektivt i de nye danskeres sprogkundskaber og kvalifikationer.
De skal, både mænd og kvinder, ud og tjene deres egne penge og være med til at løse de mange opgaver, hvor vort velfærdssamfund i de kommende år vil mangle folk.
Vi håber, at vore integrationstanker og -forslag kan nyde fremme, når vi skal forhandle arbejdsmarkedspolitik med regeringen, men vi er bange for, at de bliver blokeret af mangel på vilje og af mangel på midler.
For det overvældende indtryk efter det første halve år er jo, at regeringen er ved at køre fast i valgkampens uforenelige løfter. Det første halve års blokpolitik har været præget af Venstres blinde tro på markedet og på den enkelte helt alene i verden.
Man siger igen og igen, at alle disse overgreb sker for at prioritere de syge, de gamle og børnefamilierne.
Det er og bliver falsk og hyklerisk tale.
Nedskæringerne skyldes, at den klassekamp, statsministeren aflyste i sin nytårstale, blev genstartet få uger senere. Der skæres ned for at dele gaver ud som vennetjenester til toneangivende sponsor- og vælgergrupper bag regeringspartierne. Erhvervslivet får lettelser for et milliardbeløb, både i betalinger og i sociale forpligtelser.
Kernevælgerne i landbruget kan næsten ikke nå at tælle alle de ekstra fordele, der bevilges.
Små grupper af meget velhavende mennesker forgyldes endnu mere, f.eks. de par hundrede virksomhedsejere, der i snit skal have en halv million eftergivet i tidligere udskudt skat, når de sælger deres virksomhed.
Det er man usmagelig nok til at kalde hjælp til generationsskiftet og styrkelse af konkurrenceevnen.
Ejerne af de allerdyreste huse op langs Øresund skal have titusinder af kroner i skattelettelser ved fastfrysning af ejendomsværdiskatten, så deres formuegevinster i de kommende år kan blive endnu større.
I den anden ende er den asociale omfordeling af midlerne fra Den Særlige Pensionsopsparing, hvor man røver fra kassedamen for at give til direktøren og ministeren.
Det går vel ud på, at den ene procent fra nu af ikke skal kaldes skat, og så kan man jo altid skrue på den som tvangsopsparing og påstå, at det ikke forulemper skattestoppet.
Alt for meget i den borgerlige regerings politik er simpelt hen for dumt, kortsigtet og selvmodsigende.
Alt for meget kvæler det, der er nyt, udfordrende, sjovt og spændende.
Tænk bare på massakren på indsatsen for miljøet og på kulturministerens behandling af Rigsarkivet og kunstnerne.
Samtidig er sagkyndige rådgivere på stribe blevet fyret, fordi alle med synspunkter, der ikke bare retter ind efter regeringen, anses for utålelige smagsdommere.
Dertil føjes en stor udrensning af medarbejdere i ministerier og offentlige institutioner, noget, der mange steder udspiller sig som et vilkårligt vanvid, der vil lamme og forpeste arbejdsklimaet i institutionerne i de kommende år.
Det er påfaldende, i hvor høj grad man i strid med al god personalepolitik især fyrer blandt midaldrende medarbejdere og kaster vrag på deres visdom og erfaring. Med det, der foregår, bliver det svært for staten at holde på gode medarbejdere i fremtiden.
Hjernetabet ved fyringerne vil blive fulgt af hjerneflugt blandt dem, der synes, at arbejdsvilkårene i staten er blevet for ringe og uforudsigelige.
Nedlæggelserne af tusindvis af stillinger er udtryk for, at regeringen er offer for sin egen falske propaganda om, at der en masse fedt i det offentlige.
Men vi har gennem de sidste 10 år krævet mere og mere af de offentligt ansatte, og der gøres en stor indsats for en ikke særlig fyrstelig løn.
Det, der sker nu, er, at man saver service til borgerne væk; der er opgaver, der ikke længere bliver løst.
Den næste bølge af personalenedskæringer vil komme i kommuner og amter, når de skal tvinges til at betale regningen for regeringens politik.
For det store dobbeltspil består jo i, at regeringen uddeler løfter og symbolske beløb i sociale puljer sammen med Dansk Folkeparti, samtidig med at grundlaget for at levere sociale forbedringer tages væk fra de lokalpolitikere, der har det reelle ansvar.
Kommunerne får ikke luft til at give forbedringer, hverken på ældreomsorg, social indsats eller folkeskole, sådan som regeringen ellers både har lovet og krævet det.
Vi hører tværtimod eksempler på, at de tvinges til at skære ned f.eks. i tildeling af hjemmehjælp og bemanding af krisecentre.
Vækstkommuner forhindres i de nødvendige investeringer.
Amterne skal bruge flere egne midler til at få del i puljen
på halvanden milliard kroner til flere operationer
, men de får samlet set ikke flere midler, så de må skære på anden indsats, f.eks. i forhold til medicinske og psykiatriske patienter, der er syge i mindst lige så høj grad som dem, der er på venteliste til operation. Med andre ord: På grund af det såkaldte skattestop vil der ikke være indtægtsdækning til de aftalte lønreguleringer og til at udføre de opgaver, regeringen selv kræver løst.
Skattestoppets ubønhørlige og asociale logik er derfor ringere service eller lavere sociale ydelser og/eller brugerbetaling kontant eller via private forsikringer.
Før skandalen rullede i Farum, hørte vi også meget om udlicitering som vejen.
Venstres ledere belærte os i årevis om, at Farum var beviset for, at man kan få både mere, bedre og billigere service, bare man er kreativ, bare man lukker op for privat foretagsomhed. Jeg sagde under den afsluttende debat om finansloven i december 2000, at Farum mest af alt mindede mig om New Yorkerbørsen lige før krakket i 1929.
Nu er det hele så blevet afsløret som fup og svindel.
Udskejelserne ender med at give Farums borgere meget mindre velfærd og meget højere skat.
Lad mig afslutningsvis sige, at med stigende politiske vanskeligheder har regeringen forsøgt at kompensere i de seneste uger ved at give et indtryk af visionær handlekraft med en syndflod af tryksager om vækst, modernisering, arbejde, uddannelse.
Sandheden er, at regeringen pumper varm luft ud under himmelhvælvet.
De fleste analyser er afskrift af noget, den forrige regering offentliggjorde for 3, 5 eller 7 år siden.
Og med hensyn til nye handlingsforslag er de få, tågede, uklare og reelt ufinansierede.
Kort sagt: Det, der er godt, er ikke nyt.
Det, der er nyt, er ikke godt.
Statsministeren vandt sin position på god form og populære slagord, javel.
Han appellerede målrettet og kynisk til det, han målte som folkestemningen.
Nu krakelerer formen.
Mange ministre fejler.
Spindoktorernes og reklamefolkenes slagord og stil kan ikke dække over, at indholdet er tyndt og selvmodsigende.
Sæbeboblerne brister ikke kun over Furesøen.