Søren Kolstrup (EL), 1999-01-21:
Ja, man må jo sige, at denne debat unægtelig har været præget af, at vi har haft forskellige tilgange til diskussionen.
Der er en blok af partier, der siger: Det er ønskeligt, at den private eksterne finansiering bliver stadig større.
Det var fru Tove Videbæk fra Kristeligt Folkeparti, der nævnte noget sådant.
Der er en anden blok af partier, bl.a. dem, der har taget initiativet til denne forespørgselsdebat, der har et ganske andet udgangspunkt, nemlig at de ønsker at sikre, at der bliver færre og færre private eksterne midler.
Men uanset om man har den ene eller den anden tilgang, er det jo væsentligt at understrege, at det her ikke primært handler om en mistænkeliggørelse af professor X, men at det grundlæggende handler om den skævvridning, der eventuelt kan finde sted.
Hvis man virkelig ønsker, at stadig flere eksterne midler skal have lov til at finde rum, så står man over for det principielle spørgsmål: Hvad vil man så gøre, såfremt det medfører, at der er nogle forskningsområder, der bliver totalt underprioriteret, og andre, som bliver opprioriteret.
Denne skævvridning er direkte imod de demokratisk besluttende organers prioritering.
Det er her, vi har hovedproblemet.
Når det så er sagt, er det selvfølgelig altid et lille skridt i den rigtige retning, hvis man kan blive enig om bare en lille bitte smule mere åbenhed.
Jeg må også sige, at det har været lidt spartansk med forslag til, hvordan vi kan komme videre, men det er dog vigtigt at notere, at bl.a. ministeren og også den socialdemokratiske ordfører pointerede, at man skal have større gennemskuelighed, hvad angår hospitalsforskningen, f.eks. en registrering af, hvorfra pengestrømmene kommer og med angivelse af, hvad det er for forskningsprojekter, der er sat i værk af private midler.
Det sidste, jeg vil pointere, er, at det her for mig at se, og det var det, den radikale ordfører var inde på, og det er måske dér, hvor vi trods alt fik et lille lys i mørket, kan være starten på at fastholde debatten.
Jeg vil gerne sige, at hvis man for alvor vil sikre åbenhed og troværdighed i forbindelse med privat sponsorering, så er det nødvendigt bl.a. at sikre, at sponsorerede stillinger uhindret besættes gennem åbne opslag, at sponsorerede stillinger navngives efter bevillingsgivere, og at - jeg hørte også, det var et synspunkt, som fru Elisabeth Arnold ikke var afvisende over for - sponsorerede forskere forpligtes til altid at oplyse deres finansieringskilde, både hvad angår publicering og sandelig også andre former for faglig optræden, f.eks. i forbindelse med faglige konferencer. Jeg skal i hvert fald give Enhedslistens tilsagn om, at de her små brikker, vi nu bliver enige om, forhåbentlig bliver startskuddet til en skarpere debat om de her ting,
ikke mindst inden for sundhedssektoren
Jeg har som Enhedslistens ordfører lyttet til de bemærkninger, der er faldet, især fra den socialdemokratiske ordfører og fra den radikale ordfører.
Der er her to grundbetragtninger, som Enhedslisten kan tilslutte sig: Nej tak til en sorteringsmekanisme - det var hr. Jeppe Kofod - og nej tak til, at der kommer til at ligge et særligt skær over gymnasieskolen, blot fordi man dér har haft dette egnethedserklæringssystem; det var fru Elisabeth Arnold. Det er to gode begrundelser for at afskaffe egnethedserklæringen, og der må ikke være tvivl om, at Enhedslisten deler dette synspunkt. Vores udgangspunkt er, at alle har ret til en ungdomsuddannelse, at det er et retskrav, der kan stå stærkere, end det står i bemærkningerne til dette lovforslag, og det vil vi gerne være med til yderligere at få understreget.
Men når det så er sagt, er der en række problemer i det her forslag, som vi ser på med dyb bekymring, og som i hvert fald må præciseres eller laves om som en tryghedskabende foranstaltning, hvis vi skal stemme for.
Det drejer sig om 3-4 grundproblemer.
For det første tales der om personlige uddannelsesplaner, som man kan tænke sig starter allerede i 6. klasse.
Det er simpelt hen alt for tidligt ifølge vores opfattelse.
Det andet problem er, at hvis uddannelsesplanerne fra første færd har til formål at indbygge et fremtidsperspektiv, så siger vi nej tak, og jeg vil gerne begrunde dette nej tak
: Børn skal have mulighed for at være børn, og unge skal have mulighed for at være unge.
Vi ved fra ungdomspsykologien, at man hele tiden er i forandring.
Drengebørn ændrer sig kolossalt fra den situation, hvor de ikke har set en pige dybt i øjnene og berørt hende, til den situation, hvor de har berørt en kvinde.
Alt dette er elementært, og netop fordi vi ved, at der sker så meget i de år, og at de unge er så sårbare, er vi meget følsomme over for, at der ikke indbygges et fremtidsperspektiv i disse uddannelsesplaner.
Men selvfølgelig går vi ind for, at der kan være en samtale mellem en elev og en særlig, dertil udvalgt lærer i folkeskolens afgangsår, og at denne samtale selvfølgelig også kan antage en stærkt intim karakter og præcisere en række forhold for at få den unge til at tænke sig om.
Det sidste, vi anser for alvorligt, er spørgsmålet om hele vejlederrollen.
Jamen vejledning er godt, jovist, men man skal være utrolig varsom med at sammenblande vejlederrollen med en kontrolrolle, og vi er ikke overbevist om, at disse to funktioner er adskilt i det her lovforslag, og vi vil lægge megen vægt på, at de forbliver adskilte. Jeg vil gerne præcisere det, som hr. Aage Frandsen fra SF var inde på: at en samtale mellem elev og lærer i en afgangsklasse har vi ikke noget imod, men vi har noget imod, at man ligesom tror, man kan løse nogen af de problemer, som fru Elisabeth Arnold var inde på, ved at løbe efter tidens mantra: individuel udviklingsplan.
Mine spørgsmål til ministeren lyder: Hvorfor starte så tidligt, som det i hvert fald er kommet frem, nemlig allerede i 6. klasse?
Hvad skal uddannelsesplaner egentlig til for på så tidligt et tidspunkt?
Hvad er det, uddannelsesplaner kan, som undervisningsdifferentieringen ikke kan?
I den nye folkeskolelov, som havde et principielt godt udgangspunkt, var der jo netop enighed om støtte til den enkelte, samtidig med at man skulle lære at arbejde sammen.
Hvorfor kan vi ikke blive enige om at holde fast i folkeskoleloven og udvikle den, netop fordi danske folkeskolelærere siger, at de gerne vil realisere klumper i den, men at det kræver lidt flere ressourcer?
Vi synes, det er værd at tage fat i den ende.
Som sagt ville vi egentlig gerne støtte det her lovforslag, men skal vi gøre det, skal vi have en lang række tryghedsskabende foranstaltninger omkring, hvad der ligger i uddannelsesplaner, og hvad der ikke ligger, og især at de ikke starter for tidligt.