Jan Petersen (S), 1998-06-17:
Da statsministeren i oktober 1997 åbnede folketingssamlingen, kom børnefamiliernes vilkår på den politiske dagsorden for alvor.
Inden nytår havde et flertal i Folketinget vedtaget 14 dages ekstra fædreorlov, og i februar vedtog vi efter en længere debat, at regeringen skulle fremlægge sine forslag til bedre vilkår for børnefamilierne.
Redegørelsen er nu fremlagt, og den sætter dagsordenen for det, vi skal arbejde med i de kommende år.
Den er grundig, den er dokumenterende realistisk, og der er de konkrete forslag i redegørelsen, som Folketinget rejste krav om.
Danske forældre er flittige på arbejdsmarkedet, de giver deres børn et materielt rigt liv, de er engagerede i deres børns daglige liv, og de ved mere om, hvad børn har brug for end i nogen tidligere periode i samfundet.
De leverer ganske enkelt et godt forældreskab, mens de samtidig er aktive på arbejdsmarkedet og sikrer, at den samlede nation får et højt velfærdsniveau.
Over for den kendsgerning eksisterer der så ønsker.
Der er ind imellem et idylliseret familiemønster til diskussion, hvor billedet med en far med hårdt fysisk arbejde og en mor i køkkenet med unger omkring sig og varm kakao midt på eftermiddagen bliver brugt, men det er historisk sludder.
Det er ren Morten Korch.
Den idylliserede familie, der var engang,
Og selv om det så måtte være noget, nogen måtte ønske, så vil det heller ikke kunne blive sådan i fremtidens Danmark.
Det er umuligt, for ingen vil betale konsekvenserne af det, hverken kvinderne eller dem, der skal acceptere lavere fælles omsorg
i den offentlige sektor osv.
Næh, vi må tage udgangspunkt i, at vi har en høj beskæftigelsesgrad og vi har internationalt beundrede daginstitutioner af høj kvalitet med dygtige mennesker til at beskæftige sig med børnene og deres dagligdag, når ikke forældrene kan være der.
Vi har skabt
Men det er så også væsentligt, at når vi prioriterer børnefamilierne - og det ønsker vi - så sker det,
mens vi også kan få en accept hos de mennesker, som skal være med til at betale det, og som ikke nødvendigvis alle sammen har børn.
Det er godt for Danmark, at der betales mange penge til en god børne- og familiepolitik, for det gavner også alle dem, der ikke har børn.
I valgkampen præsenterede vi i Socialdemokratiet
vores forslag til, hvad vi skulle gøre i de næste fire år.
Det var aktuelle forslag og skal forstås på den måde, at det ønsker vi at have fire år til.
Redegørelsen indeholder de forslag, som vi stillede, og vi står ved vores løfter.
Men nok så vigtigt er det, at redegørelsen beskæftiger sig seriøst og realistisk med vejen frem til indfrielse af løfterne.
Vi skal prioritere, som redegørelsen også så klart markerer.
Det vigtigste for os er, at vi gør det bedre for de svagest stillede børn, de svageste unge og deres familier.
Her gør vi det ikke godt nok.
Vi bliver nødt til at gøre det bedre og hjælpe mennesker til at kunne magte forældreskabet i de situationer, hvor de ikke kan, og der, hvor omsorgssvigtet er til skade for børnene - ja, det er det jo altid, men der, hvor omsorgssvigt kræver, at børnene fjernes fra hjemmet, er der også gode muligheder for at gøre dét i dag. Jeg går ud fra, at vi til efteråret kommer til at diskutere mere konkret, hvorvidt der er brug for at drøfte reglerne omkring fjernelse af børn, og allerede nu noterer vi os, at regeringen lægger op til en dialog med kommunerne, således at kvaliteten, succeskriterierne, kvalitetsstandarderne i anbringelsessagerne gøres bedre.
Der er misbrugsproblemer, der er sociale vanskeligheder i nogle af de familier her.
Den samlede sociale indsats er derfor altafgørende for, at barnets tarv kan varetages maksimalt. Så er der det, der dernæst fylder mest i den offentlige debat.
Det ene er spørgsmålet om mere tid og herunder forslaget om, at børnepasningsorloven skal være mere fleksibel.
Vi har med tilfredshed noteret os også i overensstemmelse med det, vi rejste krav om i valgkampen, at arbejdsministeren lover at fremlægge forslag over for Folketinget, der gør børnepasningsorloven mere fleksibel.
Vi ved, at der er enorme forventninger til, hvordan sådan en fleksibilitet kan åbne flere muligheder for børnefamilierne.
Det gælder derfor om - sagt til regeringen - at være realistisk i det udspil, der udformes.
Vi ønsker en langtidsholdbar fleksibilitet.
Vi ønsker ikke en konflikt
imellem arbejdsmarkedets behov for, at beskæftigelsen vokser, og menneskers behov for, når de har børn, at få en eventuelt mere fleksibel børnepasningsorlov.
Vi ønsker ikke, at vores sygehuse, hjemmehjælp og daginstitutioner skal tømmes.
Derfor er det sund fornuft og solidt forarbejde, at regeringen først ønsker dette emne drøftet med arbejdsmarkedets parter, for det er også et arbejdstidsspørgsmål, og herefter fremlægger sine forslag i Folketinget.
Regeringen meddeler også i redegørelsen, at man ønsker en bedre balance mellem arbejdsliv og familieliv, hvor Folketinget ikke nødvendigvis skal ind og danne regler.
Det er vi enige i.
Ja, faktisk så er det holdningernes flytbarhed, der afgør, om det her bliver andet end folketingsdebatter og regler.
Der kunne nævnes flere spørgsmål, som også kunne tages ind i arbejdstidsspørgsmål, men jeg vil gå over til det tredje og sidste tema, nemlig dagtilbudene i fremtiden.
Regeringen fremlægger forslag, som naturligvis kun kan gennemføres, hvis landets kommuner kan og vil prioritere og vil gennemføre dem.
Det er også fornuftigt, og derfor er hovedvejen nu, at regeringen har brug for at drøfte de her forhold med kommunerne
, inden de meget konkrete forslag eventuelt udmøntes i Folketinget.
Der er brug for holdbare løsninger med kommunerne, så vi når det sidste nøk og skaber pladsgaranti i alle kommuner, og der er også brug for, at vi arbejder videre med den fleksible dagtilbudsstruktur.
Aftalen mellem regeringen og kommunerne bekræfter det og lægger op til, at det arbejde, der er foregået over de seneste år, fortsætter med det mål, at der skal være plads til alle.
Der er et aktuelt emne i kommuneaftalen, nemlig
betalingsreglerne, som jeg også gerne vil sige en enkelt bemærkning om.
Det er ikke ukendt, at mange kommunale repræsentanter har stillet krav om ændringer af betalingsreglerne ved dagtilbud. Der har været nævnt
højere forældreandel, og der har været nævnt afskaffelse eller reduktion af søskenderabatten.
Det skal slås fast, så selv journalister forstår det og burde skrive om det, at der ingen ændringer overhovedet er i de lovbestemte betalingsregler og slet ikke i negativ retning.
Det er en socialt retfærdig måde at gøre det på; det er en god udvikling.
Dér kan man selv afgøre forældrebetalingen, ligesom man har kunnet gøre det, lige siden SFO blev indført.
Med denne redegørelse er der så startet en ny 4-års-periode, hvor vi yderligere kan forbedre familiernes og børnenes vilkår.
Gennemførelsesgraden for regeringen, hvilket den ikke lægger skjul på, afhænger af, om der kan etableres et positivt partnerskab med vores folk i kommunerne, med virksomhederne og arbejdsmarkedet og for så vidt også med forældrene.
Og skulle man endelig føje en enkelt mere til, så er det jo, at det her handler om de rammer og de partnere, som barnets liv afgøres af.
Derfor er det rigtigt af regeringen at prøve at være realistisk og på den måde også sige til selv utålmodige sjæle, at nok kan Folketinget vedtage, hvad det vil, men gennemførelsesgraden afhænger af, om alle de andre reelt er med.
Jeg skal derfor slutte med at markere, at medens vi drøfter, hvor meget vi skal tage ud af arbejdstid til fordel for familietid, så skal vi betale regningerne med det samme.
Vores børn skal ikke betale i form af, at vi ikke får afdraget noget offentlig gæld.
Farmor skal sikres efterløn, og på plejehjemmet skal oldemor også have acceptable forhold.
Den balance bør alle i dette Ting være forpligtet af og ikke kun dem, der bakker op bag regeringen.