Bendt Bendtsen (KF), 2003-04-24:
Barmarksværkerne, som er til debat i dag, blev etableret op igennem 1990'erne.
De blev etableret i de landområder, hvor der ikke i forvejen var kollektiv varmeforsyning.
Etableringen af værkerne hvilede på den politik, som et bredt flertal i Folketinget havde vedtaget, hvor bl.a. kraft-varme-baseret energiproduktion var højt prioriteret.
De involverede varmeværker, naturgasselskaber, kommuner, rådgivere, engagerede lokale folk og staten troede alle på en sund udvikling i barmarksværkernes økonomi.
Udviklingen har da også vist, at langt de fleste kraft-varme-værker fuldt ud kan konkurrere med individuel olieopvarmning.
Desværre har udviklingen også vist, at det ikke er tilfældet for nogle af de naturgasfyrede barmarksværker.
Derfor er det positivt, at vi med Rigsrevisionens omfattende undersøgelse har fået afdækket problemerne på barmarksområdet.
Der er nogle ting, som er gået galt i denne sag, ingen tvivl om det.
Der er blevet begået fejl både i ministeriet og i Energistyrelsen.
Det har jeg også beklaget i mit svar til statsrevisorerne.
Det har ikke alene udløst forståelig og også berettiget kritik; det har også udløst en klar påtale fra statsrevisorerne både til den tidligere miljø- og energiminister og til Energistyrelsen.
Som det fremgår af min redegørelse til statsrevisorerne, har jeg derfor også sørget for at stramme op på procedurerne i Energistyrelsen.
Jeg har samtidig indskærpet over for Energistyrelsen, at en lignende situation ikke må opstå igen.
Styrelsen skal sikre sig, at væsentlig viden og information til enhver tid videreformidles på en hensigtsmæssig måde, så den bliver tilgængelig for de relevante aktører.
Det skal være tydeligt, hvem der har ansvar for hvad. Det er min opfattelse, at der hermed er truffet lige præcis de foranstaltninger, som sagen kræver, og som sikrer, at en lignende situation ikke kan opstå igen.
Som jeg nævnte før, er forholdene omkring barmarksværkerne blevet godt og grundigt undersøgt af Rigsrevisionen.
Og statsrevisorerne har fundet, at undersøgelsen gav anledning til de før nævnte påtaler.
Ikke desto mindre er der alligevel rejst tvivl om grundlaget for placeringen af et ansvar.
Denne sidste rest af tvivl vil jeg gerne have ryddet af vejen.
Jeg er derfor indstillet på at få foretaget en uvildig vurdering af grundlaget for eventuelt at gå videre med spørgsmål om ansvar i sagen.
Til spørgsmålet om eventuel yderligere hjælp til barmarksværkerne kan jeg sige, at både den nuværende og den tidligere regering allerede har ydet betydelig hjælp til barmarksværkerne.
Den tidligere regering, Venstre, De Konservative, Socialistisk Folkeparti, Centrum-Demokraterne og Kristeligt Folkeparti tog i marts 2000 initiativet til en økonomisk hjælpepakke til barmarksværkerne.
Hjælpepakken indeholdt bl.a. en pulje på 250 mio. kr. til gældsnedbringelse i værkerne.
Herudover gav gasselskaberne i alt 120 mio. kr. til værkerne.
I 2002 blev der afsat en økonomisk ramme på yderligere 200 mio. kr. til barmarksværkerne og andre decentrale kraft-varme-værker.
De 85 mio. kr. blev afsat direkte til barmarksværkerne til reduktion af gælden.
Samtidig blev kraft-varme-afgiften lettet med 115 mio. kr.
I alt har barmarksværkerne dermed fået 455 mio. kr. i direkte støtte fra staten og naturgasselskaberne plus en årlig afgiftslettelse, der svarer til i gennemsnit 1.000-1.500 kr. for et almindeligt hus på 130 m2.
Den seneste pulje på 85 mio. kr. er fordelt på grundlag
af en række forudsætninger, som jeg har forelagt Folketingets Finansudvalg.
I forudsætningerne er der taget højde for Rigsrevionens kritik, og der er samtidig indbygget et krav om, at faktiske omkostninger og indtægter gennem tidligere varmesæsoner hele tiden har modsvaret hinanden. I forbindelse med fordelingen af de 85 mio. kr. har et anerkendt revisionsfirma foretaget en grundig revisionsgennemgang af de 74 værker, der søgte om støtte til gældsnedbringelse.
Undersøgelsen viser, at mange værker ikke har opkrævet nok i varmepris hos forbrugerne.
F.eks. har mange værker afskrevet for lidt eller har for høje omkostninger i forbindelse med driften af værket i forhold til andre værker.
Så er der mange værker, der har skubbet udgifter foran sig.
Men nok så væsentligt viser undersøgelsen også, at under de nævnte forudsætninger for puljens fordeling vil de 85 mio. kr. kunne bringe værkernes langsigtede varmepris så langt ned, at den ikke afviger væsentligt fra prisen ved individuel olieopvarmning.
Jeg kan naturligvis ikke stå her i Folketingssalen og give garantier for barmarksværkernes varmepris fremover.
Jeg kan kun sige, at med den støtte, staten og naturgasselskaberne allerede har givet til barmarksværkerne, har de mulighed for at nå en pris, der ikke afviger væsentligt fra prisen på olieopvarmning.
Set i det lys mener jeg ikke, der er behov for yderligere støtte.
I den forbindelse synes jeg, at det er vigtigt at understrege, at det er bestyrelserne for værkerne, der fastsætter varmeprisen.
Hvis et værk ønsker en hurtig gældsafvikling og derfor opkræver høje varmepriser, er det værkets eget ansvar.
Jeg hverken kan eller vil blande mig i det kommunale selvstyre eller værkernes priser.
Det er også vigtigt at slå fast, at ud af de 82 barmarksværker, som i dag forsyner de godt 20.000 barmarkskunder, er der kun 74 af værkerne, som har søgt del i de 85 mio. kr. Og ud af disse er der kun 10 værker, som i en årrække vurderes at ville have en varmepris, der er højere end oliereferencen.
For disse 10 værker vil det være relevant at få en nærmere vurdering af årsagerne til de fortsatte økonomiske problemer.
Forhandling