Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 1999-03-16:
Vi har i Danmark tre kunstmuseer, der er ejet af staten, samt 35 statsanerkendte kunstmuseer, der modtager
statslige tilskud til driften i henhold til museumsloven.
Disse museer har normalt på deres budget en særlig konto til kunstindkøb.
Der findes ikke nogen officiel opgørelse over de samlede offentlige bevillinger til museernes kunstindkøb.
Af Billedkunstudvalgets betænkning fremgår det, at ser man bort fra Louisiana og Statens Museum for Kunst, har kunstmuseerne en indkøbskonto på gennemsnitlig 150.000 kr. årlig, der skal dække både indkøb af afdøde og nulevende kunstneres værker.
Derudover modtager museerne oftest supplerende midler fra fonde og andre til indkøb.
Staten yder et direkte tilskud til kunstindkøb i form af en årlig bevilling på 6 mio. kr.
til Statens Museum for Kunst og på 2,6 mio. kr. til Statens Museumsnævn, der fordeler beløbet til kunstmuseerne efter ansøgning.
Museumsloven har ingen bestemmelser, der direkte regulerer de statslige og statsstøttede museers indkøb af kunst, bortset fra en bestemmelse om Statens Museum for Kunst, som jeg senere vil vende tilbage til, men der foregår med bistand fra Statens Museumsnævn en udstrakt koordinering af de statsstøttede kunstmuseers arbejde.
Hvert museum skal ifølge museumsloven påtage sig ansvar
for en nærmere beskrevet del af Danmarks kulturarv eller for varetagelsen af andre navngivne museumsopgaver, som fremgår af det enkelte museums vedtægter
Hvert kunstmuseum belyser således et konkret område af kunsthistorien, således at museerne tilsammen i princippet udgør et landsdækkende kunstmuseum.
Denne overordnede ansvarsfordeling udelukker ikke, at der kan være overlapninger med hensyn til konkrete kunstindkøb, men det er min vurdering, at den eksisterende koordinering er en hensigtsmæssig måde at sikre, at der ikke sker for mange overlapninger.
Ordningen bør ikke administreres for restriktivt, idet det er vigtigt, at der er en vis fleksibilitet til at tilgodese særlige ønsker på det enkelte museum.
Museumssamlingerne og deres tilvækst er en vigtig del af museumsvirksomheden, idet de er grundlaget for alle museets aktiviteter både nu og i fremtiden.
Der påhviler således de enkelte museumsledere et stort ansvar i den forbindelse, et
I museumsloven er det bestemt, at et museums daglige leder skal være heltidsbeskæftiget og faguddannet.
Det vil for kunstmuseernes vedkommende sige, at lederen skal have en kunsthistorisk uddannelse.
Det er således personer, der ud fra en faglig baggrund foretager den kunstfaglige vurdering af, om et kunstværk har den fornødne kunstneriske kvalitet og relevans til at blive indlemmet i en museumssamling, og det er værd at holde sig dette for øje.
Der må være mulighed for at foretage dispositioner, som på et givet tidspunkt vurderes som centrale og relevante, men som senere set i et længere tidsperspektiv eventuelt bliver underkendt.
Fejldispositioner kan ikke undgås, og der må være en vis margin herfor.
Kunsthistorien viser, hvorledes vurdering af enkelte kunstneres indsats har skiftet i tidens løb.
Jeg er en overbevist og absolut tilhænger af armslængdeprincippet, som er rodfæstet i vores kulturpolitik.
Konkret indebærer det, at det politiske system - og for den sags skyld det enkelte museums bestyrelse - skal være tilbageholdende med at blande sig i de kunstfaglige beslutninger, der ligger bag et museums konkrete kunsterhvervelser.
Politikerne og bestyrelserne skal derimod påse, at der fastlægges en indkøbspolitik inden for museets ansvarsområde, og at der handles i overensstemmelse hermed.
Spørgsmålet ville kunne tages op i forbindelse med den kommende revision af museumsloven.
Statens Museum for Kunst har som landets hovedmuseum for den bildende kunst en særstilling.
Specielt for den danske kunsts vedkommende er det i museumsloven bestemt, at museet skal anlægge og opretholde repræsentative samlinger. Hensigten er, at man til enhver tid kan vise hovedlinjen inden for billedkunsten i Danmark.
I museets resultatkontrakt med Kulturministeriet for 1998-2002 er museets indsamling præciseret.
Museet skal således i perioden styrke samlingerne af udenlandsk kunst til perspektivering af dansk kunst, samtidig med at der indsamles vægtige danske værker, der er repræsentative for dansk billedkunst.
I praksis har museet den procedure for kunstindkøb, at to faginspektører fra hver sin afdeling skal være enige om et indkøb, hvorefter dette forelægges den pågældende overinspektør og direktøren til godkendelse.
Museets direktør er åremålsansat.
Motiveringen herfor er, at stillingen som leder af landets hovedmuseum for billedkunst er af en sådan art, at det er rimeligt gennem åremålsansættelse at sikre, at en fornyelse i forskningsmæssig og kunstnerisk henseende kan finde sted med passende mellemrum.
Man kan diskutere proceduren for indkøb af kunst til Statens Museum for Kunst, og der har da også i tidens løb været forskellige ordninger.
Jeg mener, at vi har skabt en ordning for Statens Museum for Kunst, der kan mindske risikoen for en eventuel ensretning af kunstnerisk smag.
Det er naturligvis rigtigt, at der finder en offentlig debat sted omkring enhver offentlig virksomhed, og at de ansvarlige kan redegøre for deres dispositioner over for offentligheden på tilfredsstillende måde.
En intens offentlig debat er ikke mindst af betydning på et område som kunst, hvor der ikke er lette løsninger og ikke klare svar på spørgsmål om kvalitet og kunstnerisk sandhed her og nu.
Der er således heller ikke noget hemmeligt ved museernes kunstindkøb.
Normalt indeholder museernes regnskaber og årsberetninger oplysninger om de foretagne indkøb.
For Statens Museum for Kunst findes disse oplysninger i museets virksomhedsregnskab.
Som det er fremgået, mener jeg generelt, at vi har nogle hensigtsmæssige ordninger.
Når det gælder kunstindkøb til vore museer gennem koordinering, armslængdeprincip, åremålsansættelser og offentlighed, mener jeg, at vi har en rimelig sikkerhed for, at vi får truffet de fagligt rigtige beslutninger.
Den stedfundne omtale i dagspressen giver mig
derfor ikke umiddelbart anledning til at foretage ændringer i de eksisterende ordninger for kunstmuseernes indkøb.
Hvad angår Statens Kunstfond: Fondens midler anvendes bl.a. til indkøb af bildende kunst, kunsthåndværk og kunstnerisk formgivne arbejder.
Det Billedkunstneriske Indkøbs- og Legatudvalg og Udvalget for Kunsthåndværk og den kunstneriske Formgivning indkøber således værker på udstillinger eller direkte hos kunstneren.
Midlerne til indkøb kommer fra udvalgenes samlede rådighedssum.
Der er ikke fastsat et bestemt beløb eller andel af rådighedssummen, der skal gå til dette formål.
Kvaliteten af den kunstneriske produktion og det kunstneriske talent er afgørende for indkøb af kunstværker.
Det er fondens tremandsudvalg, som er ansvarlig og bestemmer, hvilke og hvor mange kunstværker der købes på årsbasis.
Tremandsudvalgene i Statens Kunstfond er beskikket for 3 år uden muligheder for umiddelbar genbeskikkelse.
Dette sikrer, at der sker en regelmæssig udskiftning af personer og dermed sandsynligvis også en spredning af kunstindkøbene på flere kunstnere og kunstgenrer.
Det Billedkunstneriske Indkøbs- og Legatudvalg har i den sidste treårsperiode, dvs. 1996-98, anvendt knap 8 mio. kr.
på indkøb af kunstværker.
I den samme periode har Udvalget for Kunsthåndværk og den kunstneriske Formgivning anvendt knap 800.000 kr. til indkøb af kunstværker.
Hvad angår de private fonde: En række private fonde indkøber kunst eller yder tilskud til indkøb af kunst til fordel for vore museer.
Kulturministeriet har ikke oplysninger om, hvad andre private fonde anvender til kunstindkøb.
Forhandling