Pia Christmas-Møller (KF), 2003-03-19:
Som folketingsmedlem er man både valgt til at repræsentere og til at lede.
Som folketingsmedlem skal man både repræsentere de vælgere, der har stemt på en, og lede på grundlag af de holdninger, man er valgt på, og efter hjertets overbevisning
om det rigtige standpunkt i den konkrete sag.
Den beslutning, vi står i begreb med at tage, hører til blandt de vanskeligste, men i Det Konservative Folkeparti er
vi ikke i tvivl om, på hvilken side man må stå i denne sag.
Det er en sag, der helt naturligt kalder på stærke følelser, følelser, der trækker i hver sin retning, for ingen anstændige fornuftsmennesker ønsker krig, og ingen anstændige fornuftsmennesker ønsker at støtte terrorisme og morderiske diktatorer.
Vi har i den konservative folketingsgruppe været igennem grundige vurderinger af, hvad der er det rigtige standpunkt set ud fra en moralsk, set ud fra en juridisk og endelig set ud fra en politisk synsvinkel.
Det har ikke været så svært at besvare spørgsmålet om, hvad der er det moralsk rigtige standpunkt.
Vi står over for en af denne verdens værste despoter siden Hitler, nemlig diktator Saddam Hussein.
Han har startet foreløbig to krige
mod nabolande med mere end 1 million døde til følge.
Han har anvendt kemiske våben mod sin egen befolkning med flere end 80.000 døde til følge.
Han har spillet kispus med verdenssamfundet i mere end 12 år.
Der kan ikke være nogen tvivl om, at den mand må og skal afvæbnes, sådan som det er blevet krævet i forbindelse med afslutningen af Golfkrigen.
Spørgsmålet om det juridisk rigtige standpunkt i sagen har været genstand for diskussion blandt flere jurister.
Vi har fuldt og helt tillid til Udenrigsministeriets folkeretseksperter.
Det havde vi i 1998, og det har vi nu.
Det havde Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre i 1998.
Det burde de også have nu, da det er de samme personer.
FN er det hidtil bedste forsøg på at etablere en international retsorden.
Det voksede ud af ruinerne fra Anden Verdenskrig.
Frygten for, at dette projekt lider skibbrud, er reel.
af medlemslande, der i dag sidder i Sikkerhedsrådet, om at bekræfte, hvad man hele tiden har ment og fortsat mener med konkret handling.
Men endnu værre er det for den internationale retsorden, hvis der overhovedet ikke kommer
nogen handling bag ordene.
Det politisk rigtige i denne sag ville naturligvis have været meget nemmere at finde frem til, hvis vi havde stået med en ny beslutning fra FN's Sikkerhedsråd.
Det havde så langt været at foretrække.
Det var jo også netop derfor, at vi i Det Konservative Folkeparti sammen med regeringen lagde så stor vægt på ikke bare at følge FN-sporet, men også at bidrage til, at det havde mulighed for at føre til en ny beslutning.
Desværre er FN-sporet foreløbig endt i en blindgyde.
Den kendsgerning kan jo bare ikke føre til, at den part, der vinder på verdenssamfundets passivitet og handlingslammelse, så skal have fat i den lange ende. Kræfter, der både vil og kan påtage sig ansvaret for de nødvendige handlinger, må træde til og gøre det ved at træde i karakter.
Alle, der beskæftiger sig med politik, ved, at der er øjeblikke, som kan udnyttes til handling, og som aldrig kommer igen, hvis de forpasses.
Saddam prøver at trække det internationale samfund forbi dette handlingens øjeblik, vel vidende hvor svært det kan være at holde sammen på et international koalition.
Skal vi finde os i det?
Alternativet til at sætte en stopper for Saddam Hussein er næsten ubærligt at tænke på.
Hvis uenigheden i det internationale samfund fører til handlingslammelse, er det det samme som at give Saddam og andre despoter fuldstændig frie hænder til at tyrannisere og terrorisere frit. Graver man ind til kernen, består denne sag af et valg mellem på den ene side aktiv støtte til den frie og demokratiske verden og på den anden side passiv laden stå til, som kun - kun - er til fordel for diktaturets despoti og terrorisme.
I det valg er Det Konservative Folkeparti ikke i tvivl om, hvor vores kræfter skal lægges.