Søren Søndergaard (EL), 2004-11-25:
Regeringen er efterhånden ret frem til, den danske regering, ikke Bushs, en særlig form for – hvad skal vi kalde det? – hulemandssociologi, som også den amerikanske præsident er verdensmester i, nemlig at fremstille enhver modstand mod besættelsesmagten som en almindelig gemen forbrydelse.
Det er noget, der skal slås hårdt ned på.
Det bygger jo på den fuldstændig forkerte antagelse, at terrorisme bekæmpes ved at udrydde terrorister.
Det er aldrig sket.
Man har aldrig bekæmpet terrorisme ved at udrydde terrorister.
Man bekæmper terrorisme ved selvfølgelig at føre en kamp mod terrorister, men også ved at underminere grundlaget for, at nye terrorister opstår.
Problemet er bare, at den måde, som besættelsesmagten opfører sig på i Irak og hele besættelsen i øvrigt, ikke bare skaber nye terrorister, men også skaber folk, der har en fuldstændig legitim grund til at føre væbnet modstand mod besættelsen, en fuldstændig legitim grund til at føre væbnet modstand mod besættelsen!
Årsagerne til, at irakerne griber til våben, er mange, som det også er blevet nævnt, nogle er gode, andre er dårlige, men der er mange, der gør det udelukkende med det mål at få fjernet besættelsen, på grund af besættelsen selv.
Derfor vil en amerikansk besættelsesmagt ikke skabe mere sikkerhed.
Der tales om 1.600 dræbte irakere i Falluja.
Nogle amerikanske officerer har udtalt, at så mener man at have knækket ryggen – med deres ord – på modstanden i Irak.
Tilbage i april udspandt der sig et lignende angreb på Falluja med lige så mange dræbte, og der er ikke noget, der tyder på, at modstanden er ved at forsvinde.
For at forklare det tyr man så til en konspirationsteori om udlandets indblanding og om nogle få gale islamitiske ekstremister.
Krigen i Irak gøres kun værre af besættelsesmagtens brutalitet, og problemerne løses ikke af de her påstande om nogle ganske få mennesker, der kæmper mod USA og mod besættelsesmagten.
Der, hvor den konservative ordfører, hr. Helge Adam Møller, tager fuldstændig fejl i sit ræsonnement, er, at i modsætning til de eksempler, han nævnte, er man jo i besiddelse af statsmagten i Irak.
Man har statsmagten til sin rådighed, men på trods af at man har statsmagten til sin rådighed, er man ikke i stand til at gøre noget ved problemet med den væbnede modstand, fordi den væbnede modstand ikke bare udføres af nogle få, men udføres af mange, og ikke bare støttes af nogle få, men støttes af mange.
Det kan være, at selve kampene i Falluja er slut.
Hvad vil der så ske?
Så vil orkanens øje flytte til Mosul eller til andre steder.
Det er jo derfor, at det også er interessant, hvordan man ser på de begivenheder, der har været omkring Falluja.
For nogle få dage siden kom Internationalt Røde Kors med en usædvanlig stærk udtalelse om den optrapning, som finder sted.
For at der ikke skal være nogen misforståelser: Den udtalelse er møntet på begge parter i konflikten.
Den er ikke kun rettet mod USA.
Den fordømmer ikke kun USA.
Men den er også rettet mod USA; den er også rettet mod koalitionen.
Det vil sige, at vi altså i dag er i en koalition, som Røde Kors på det kraftigste kritiserer for at opføre sig inhumant.
Vi bliver tit stillet over for det spørgsmål, hvorfor vi dog ikke nævner henrettelser osv.
Det gør vi så i øvrigt også, men hvorfor det ikke er vores hovedkritikpunkt?
Jamen vi er ikke i en alliance med nogen terrorister.
Vi er ikke i alliance med nogen, der skærer hovedet af folk eller kidnapper folk.
Men Danmark, og vi sidder altså i det danske Folketing, er i en alliance med USA.
Derfor er det selvfølgelig et problem, at USA som den ledende magt i koalitionen bliver kritiseret voldsomt af Røde Kors, bl.a. fordi det ikke kan få adgang til alle de ofre, som koalitionen har været med til at skabe.
En vigtig grund til den væbnede modstandsstyrke er, at den midlertidige regering, som eksisterer, ikke har nogen legitimitet, ikke har nogen opbakning.
Det var en mangel, som regeringen blev født med.
I maj måned viste en undersøgelse at kun 1 promille – 1 promille! – af irakerne mente, at det daværende regeringsråd skulle udpege regeringen, og nul promille – så tror jeg ikke, det kan blive lavere – mente, at amerikanerne skulle udpege den.
Hvad er det så, vi har fået?
Ja, vi har fået en regering, der er udpeget af amerikanerne – nul promille syntes, de skulle gøre det – og det daværende regeringsråd, som 1 promille mente skulle være med.
Det er klart, at når det er udgangspunktet, så har den regering, der er kommet, ingen legitimitet.
Til gengæld blev FN sat uden for døren og fik ikke lov til at spille nogen som helst rolle, selv om det egentlig var forudset.
Den situation, den medfødte skavank, er selvfølgelig ikke blevet bedre af, at den irakiske regering på alle måder agerer som gummistempel for USA's ønsker.
Vi mener, at vi kan konstatere, at hver eneste gang der er rejst kritik af besættelsen, og hver eneste gang der er rejst kritik af vores britiske og amerikanske allierede, har regeringen meddelt Folketinget, hvor stor tiltro den netop har til amerikanerne og briterne.
Vi ser jo også, at når amerikanerne begår overgreb for rullende kameraer, ja, så har regeringen igen stor tiltro til, at amerikanerne selv sørger for, at retfærdigheden sker fyldest.
Derfor må vi jo konstatere, at den politik, som regeringen fører, hvor den ikke aktivt går ind i nogen af de problemer, der er, og rejser dem over for USA, men tværtimod bare viser grænseløs tillid, betyder, at Danmark i et stadig større omfang i Irak bare bliver opfattet som en underafdeling af USA.
Det er selvfølgelig til ekstrem fare for de danske soldater.
De gode ting, som de danske soldater måtte lave og laver til gavn for den lokale befolkning, vil selvfølgelig blive underordnet det generelle billede af Danmark som bare en underafdeling af de fejltagelser, USA begår.
Det er at udsætte de danske soldater for en fare, som er fuldstændig uacceptabel.
I dagbladet Politiken i går argumenterede hr. Jens Rohde fra Venstre med, at danske soldater gør et fremragende job i Irak, og det er formentlig også rigtigt, at der er ting, de gør, der er gode.
Det er også rigtigt, at en række af de ting kunne udføres af andre og udføres, uden at det blev betragtet på den måde, at Danmark var en del af en besættelsesstyrke.
Fra Enhedslistens side ser vi positivt på, at Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre er begyndt at åbne en diskussion om en anden strategi i Irak med en større vægt på genopbygning og på den humanitære indsats og med en større reel rolle til FN, ikke bare i en resolution, men også på stedet.
Men det, vi ikke forstår, og det, vi er uenige i, er, at Socialdemokratiet og De Radikale ikke tager konsekvensen, for hvis vi skal sadle om i Irak, så bliver vi nødt til at løsrive os fra det amerikanske projekt, og det kommer vi ikke til at gøre, så længe Danmark er en del af koalitionen.
Det er selvfølgelig også derfor, at vi stemmer imod det forslag, som ligger her i dag.
Det er sådan, at vi sammen med bl.a. SF har anmodet om, at der blev navneopråb.
Det har vi gjort af den grund, at vi mener, at det her er en meget alvorlig beslutning, og at det skal være muligt for alle direkte klart og tydeligt over for befolkningen at redegøre for, hvordan man stiller sig i denne her situation.
Der skal jo ikke være nogen tvivl om, at denne her krig allerede har kostet tusinder, titusinder, måske hundredetusinder af irakiske civile livet.
Den har også kostet tusinder af unge amerikanske soldater livet, mange, som tog til Irak, fordi de troede, at Irak havde været med til at angribe USA gennem at støtte Al-Qaeda-netværket.
Der er kommet bøger i USA med breve hjem fra nogle af de amerikanske soldater, som netop skriver, hvordan de tog til Irak, fordi de troede, at Saddam Hussein stod bag angrebet på World Trade Center, og som nu føler sig voldsomt snydt.
Men selv når det er sagt, må vi jo sige, at Danmark er sluppet forbavsende let.
Heldigvis er der endnu ikke nogen danske soldater, der decideret er blevet dræbt af fjenden, der er en dansk soldat, der er dræbt ved en tragisk omstændighed, men risikoen for, at det ændrer sig, er stor.