Per Stig Møller (KF), 2000-03-14:
Jeg har også lyttet med interesse til statsministerens tale,
ikke mindst hans tale om demokratiet
, og jeg må der sige, at jeg føler mig mere i overensstemmelse med statsretsprofessor Alf Ross og filosoffen K.E. Løgstrup, som hver på deres måde sagde, at demokrati er en skikkelig måde at være uenig på.
Det, jeg har imod det, der er foregået mellem de 14 lande, er, at det har været en meget uskikkelig måde, de har demonstreret deres uenighed på, og det er derfor, det er gået galt med forløbet, sådan som vi skal drøfte det her i dag.
Det er jo ikke sanktionerne, sådan som nogle gerne vil gøre det til i deres forslag til vedtagelser, men forløbet, der er til debat under dette punkt på dagsordenen.
Det næste kommer vi jo til.
Her har Nævnet jo klart tilkendegivet i går, at det burde have været indkaldt, og at man burde have rådført sig med Nævnet.
Det er jo pointen i det her, og det var konklusionen i går, og det er det, vi fastslår med vedtagelsen, og som Folketinget så tilslutter sig.
Grundloven er jo ganske tydelig: Før større udenrigspolitiske beslutninger træffes, skal regeringen rådføre sig med Nævnet.
Men der kan opstå situationer, hvor det er praktisk umuligt, medgav ordførerne for samtlige partier i sin tid ordføreren for det udvalg, som netop behandlede nævnsloven.
Det dilemma kan statsministeren have følt, og det kan enhver statsminister komme i, men det gjorde han altså ikke, fastslår Nævnet, for det må selvfølgelig være sådan, at man ikke kan kræve af et land, at det skal svare her og nu og binde sig til en politik, det ikke har fået mulighed for at gennemtænke, svare på stående fod på noget, det ikke har fået mulighed for at undersøge parlamentarisk, og, hvis ikke det tilslutter sig, så få at vide: Så kan I stå udenfor i mørket.
Køb huset nu, eller du får ikke en chance!
Men det er den, statsministeren har været i
, og det er selvfølgelig fuldstændig uacceptabelt, og da skulle han have sagt: Jamen vi beslutter os på vores måde i Danmark, I hører fra os om et vist antal timer. Ethvert land må have tid til at gøre sig sin stilling klar og overveje den med parlamentet.
Politik er jo ikke en privat beskæftigelse for statsministrene, heller ikke for de 14, men udføres på et lands vegne, og her er det væsentligt, at statsministeren til enhver tid ved, hvordan landet ligger. Det vidste statsministeren ikke.
Han vidste knap nok, hvor Udenrigsministeriet ligger.
Det er i grunden en uhyrlig beslutningsproces, at 14 statsministre pludselig binder 14 lande op på en sanktionspolitik uden om udenrigsministrene, uden om parlamenterne, oven i købet under et EU's formandskab, som man lader agere på alles vegne, som om det er en EU-beslutning.
For hvis det var en EU-beslutning, var den jo klart ulovlig, og derfor er det heller ikke en EU-beslutning. Så det er noget rod, der ikke må gentages.
Regeringen har - det er også tydeligt i dag - ikke noget flertal for sanktionerne mod Østrig, og det kunne den have fundet ud af ved at rådføre sig med Nævnet og så måske have givet nogle andre råd til statsministeren fra Portugal.
Udenrigspolitikken er, som jeg siger, ikke statsministerens private gebet, og for at undgå det har man netop i nævnsloven indføjet, at regeringen skal rådføre sig med Nævnet.
I Nævnet har Det Konservative Folkeparti taget til efterretning, at statsministeren tilsluttede sig aktionen - andet kunne vi jo ikke gøre, for det havde han jo gjort - men vi gav med det samme udtryk for, at vi fandt det forkert at indføre sanktioner mod et land, uden at der forelå en brøde såsom overtrædelse af demokratiets og menneskerettighedernes grundsætninger.
I et retssamfund - og det er jo væsentligt, når vi taler
om demokrati, at demokrati og retssamfund hænger sammen, således at et flertal ikke kan begå vold mod forfatningen - er det netop sådan, at et retssamfund hviler på, at der ikke kan falde straf uden en forbrydelse.
Og her står vi så med en østrigsk regering, der har bekræftet alle landets forpligtelser i forhold til de europæiske konventioner og Amsterdamtraktaten.
Det kan
mod den kommunistiske italienske regering med den fortid, som kommunisterne har her efter Anden Verdenskrig?
En af sanktionerne siger, at ingen østriger med EU-landenes støtte kan få nogen international stilling.
Det er da at straffe på fødested og diskriminere folk, blot fordi de er født som østrigere, alt imens man straffer Haiders parti, fordi man formoder, at han vil diskriminere folk, der ikke er født i Østrig. Man indfører altså et fødestedskriterium som diskriminationsgrund, og det kan man naturligvis ikke.