Søren Krarup (DF), 2002-01-11:
Tillad mig at begynde på dette sted med at udtrykke min glæde over det systemskifte, der fandt sted med valget den 20. november.
Det var en forpint og ofte fortvivlet befolkning, der satte en ideologisk og politisk overklasse fra styret, og der ligger en dyb befrielse og også et håb i det.
Jeg fornemmer i hvert fald, at det menige Danmark tør begynde at løfte hovedet på ny og håbe på en bedre fremtid, hvor dets rolle ikke længere er at være fodskammel for overklassens politiske korrekthed.
Jeg vil meget håbe, at vi herinde kan leve op til den tillid, som det danske folk har vist os ved dette historiske folketingsvalg.
Må jeg i forlængelse heraf udtale min glæde over det forslag til lov om ændring af indfødsretsloven, som ministeren forelægger i dag.
Det er en begyndelse på at indfri valgkampens løfter til befolkningen, og det tager samtidig fat på et område, hvor forholdene i de seneste årtier har været mest forrygende.
Jeg ved af egen erfaring, hvor forstemmende - ja, hvor forfærdeligt - det har været at læse disse lovforslag, hvor Folketinget flere gange om året meddelte dansk indfødsret til tusinder af arabiske og afrikanske personer, om hvilke det gjaldt, at adskillige af dem ikke kunne tale dansk og var tilsvarende fremmede for dansk kultur og tradition.
Forfærdeligt!
Og ekstra forfærdeligt, fordi der var tale om en oprørende foragt for noget helt afgørende vedrørende det danske folks eksistens.
Forholdet er jo nemlig, at indfødsret eller statsborgerskab er et folks fornemste gave til fremmede, som derfor ikke må kastes i grams.
Oprindelig var det den enevældige konge, der gav fremmede ret til at bosætte sig i landet og blive danske, og der lå heri en naturlig begrænsning af indvandring
, eftersom det jo var kongens eget land, som han ikke ønskede fremmedgjort.
Alligevel blev forholdene i slutningen af 1700-tallet sådan, at den første lov om indfødsret kom i 1776 i en situation, hvor statens embeder i vid udstrækning var besat af tyskere, men hvor loven med Ove Høegh-Guldbergs fornemme ord fastslog, at landets børn skal nyde landets brød.
Med grundloven af 1849 blev denne omsorg for indfødsretten skærpet, idet den oprindelige grundlovs § 54 fastslog, at ingen udlænding herefter kan erholde indfødsret uden ved lov.
Hvad var meningen med denne praksis?
Meningen var naturligvis at understrege, at indfødsretten er så afgørende og intimt forbundet med et folks mulighed for at bestå, at det skal være det folkevalgte Ting, der meddeler indfødsret efter en nøje granskning af ansøgernes forhold.
Dette blev yderligere understreget ved behandlingen af det første indfødsretslovforslag, hvor udvalgets formand, N.F.S. Grundtvig, den 22. marts 1850 forelagde en lov, der gav indfødsret til 10 fremmede: 6 skandinaver, 1 englænder og 3 tyskere, af hvilke nogle havde gjort tjeneste som danske soldater i Treårskrigen, og hvor det, som det hed, gjaldt for samtlige, at de havde været i Danmark i mange år, var gift med danskere, talte vort modersmål og havde erhvervet ejendom og agtelse.
Jeg citerer disse ord og skitserer denne udvikling
, fordi det fortæller os, hvor afgørende det er, at Folketinget ikke omgås letsindigt med indfødsretten, og hvor katastrofalt det derfor har været, at man i mange år har kastet dansk statsborgerskab i grams til ca. 15.000 fremmede om året.
Jeg er lige ved at kalde det for grundlovsbrud.
Der er i hvert fald tale om en eklatant krænkelse af ånden bag og meningen med den nuværende grundlovs § 44.
Nej, der må ikke gives indfødsret i sådanne mængder, at man ikke grundigt kan undersøge hvert enkelts forhold, og der skal stilles sådanne krav til ansøgere, at det godtgøres, at de er værdige til at blive danske statsborgere.
Ministerens lovforslag om svig i forbindelse med erhvervelse af dansk indfødsret er forhåbentlig begyndelsen til en sådan gennemgribende ændring af praksis, og vi tilsiger forslaget vores fulde støtte - netop som denne begyndelse til en revision af forholdene, der betyder, at Folketinget lever op til sin forpligtelse og sit ansvar.