Thor Pedersen (V), 2003-12-18:
Jeg gjorde mig nogle betragtninger i fredags under tredjebehandlingen af ændringsforslagene om nytten af at holde en debat den efterfølgende torsdag, altså i dag, med hensyn til om der ville komme nye betragtninger, om der ville være bevægelse i de synspunkter, man giver udtryk for, underforstået at stort set alt jo blev berørt i fredags.
Jeg er nu ikke sikker på, at tænkepausen alligevel ikke har virket, ikke at der sådan har været de store massive bevægelser, men der er måske nogle nuancer af en vis usikkerhed at spore. Regeringen har haft den opfattelse, at under en lavkonjunktur er der flere, der bliver ledige, og beskæftigelsen falder, og under en højkonjunktur er der færre, der er ledige, og beskæftigelsen stiger.
Men vi oplevede sådan set i fredags, at mange mente, at alt det, der skete i Danmark, at der blev flere ledige, var en følge af den politik, vi fører her i landet, helt uafhængigt af hvad der sker i verden omkring os.
Så vil jeg alligevel anerkende, at vi er kommet så langt, at hr. Ole Sohn her under debatten anerkendte, at når der er lavkonjunktur, så bliver der flere ledige.
De påvirkninger, der kommer udefra, kan man altså egentlig ikke værge sig imod. Det er altså ikke den danske regering, der er i skyld i, hvad der sker i Japan eller i USA eller for den sags skyld
i Tyskland eller i Frankrig, England eller på andre store markeder.
Og jeg er egentlig glad for, at vi er kommet så langt, at der i og for sig ikke er nogen, der i dag har modsagt det synspunkt.
Så er spørgsmålet: Jamen gør man så nok i Danmark
, når der er en lavkonjunktur?
Her har den faglige indstilling uden for huset været, at Danmark for så vidt ikke skulle gøre mere end det, der allerede lå i foråret.
Der var overhovedet ikke brug for, at finansloven skulle indeholde et aktivitetsniveau større end nul, altså det, der hedder, at man over finansloven skaber yderligere aktivitet.
Det var sådan set de råd, der var både fra Nationalbanken, de økonomiske vismænd, Kommissionen og OECD.
Der var for så vidt ikke brug for noget.
Alligevel valgte regeringen at lægge en finanslov frem, der har en aktivitetsvirkning, som betyder, når det hele er gjort op under ét, at ca. 10.000 flere kommer i arbejde i 2004 som følge af effekterne af finansloven.
Det gør vi altså på trods af det, som mange har sagt, at vi nok ikke skulle, men alligevel i erkendelse af, at vi nok alligevel kunne tillade os det, i hvert fald når vi med Nationalbankens udsagn og også det, der ligger fra de økonomiske vismænd, ser, at det nok er til at acceptere, selv om det egentlig ikke var nødvendigt.
Jeg fornemmer også, at erkendelsen lidt begynder at brede sig, at der nok er en aktivitetsvirkning i finansloven, der er positiv.
Jeg ved ikke, hvor langt det kommer, men jeg er sikker på, at det vil vise sig i løbet af 2004, at den nok er meget, meget tilpas.
Men den er altså ikke så tilpas, at vi ikke stadig i dag har mødt argumentet, at der er hul i finansloven.
Som hr. Nicolai Wammen siger: Der er røde tal overalt.
Nu ved jeg ikke, om ønsker om politisk farve i virkeligheden florerer på farveopfattelsen af tal, som så egentlig er sorte.
For det er klart, at vi har et ledighedstal, som regeringen vil bekæmpe.
Med hensyn til det der med hul i finansloven er det fantastisk, at man kan høre det samme udsagn, at det problem, regeringen faktisk står med, i virkeligheden er at lægge materiale og prognoser frem, hvor tallene er rigtige, altså underforstået at de overskud, vi har, også viser virkeligheden.
Hvor vi havde et ønsket overskud i 2003 på lige godt 5 mia. kr., er skønnet nu, at det bliver 18 mia. kr. plus måske endda lidt mere.
Det er ikke noget, vi har bedt om.
Det er ikke noget, der dækker noget hul i finansloven, og det er ikke noget, der dækker et behov for at nedbringe statens gæld yderligere.
Når finansloven bliver vedtaget her om lidt, vil det vise sig, at den medfører, at der bliver et overskud på statens finanser på 10 mia. kr. næste år, altså dobbelt så meget, som vi egentlig har bedt om.
Hvad er det så er udtryk for?
Jo, det er udtryk for, at vi har styr på statens udgifter.
Når der er større overskud i år, er det, fordi de udgifter, vi har haft på statens budget i år, er mindre end dem, vi egentlig havde mulighed for med finansloven for i år.
Der er udgifter for ca. 3,5 mia. mindre, end regeringen egentlig havde planlagt, så der er altså styr på det.
Den finanslov, vi vedtager om lidt, flugter fuldstændig med det udgiftsmål, som regeringen lagde frem i august.
Der er ikke én krone mere i udgift, den flugter fuldstændig med det, der er lagt frem, og det er ikke noget, man har set tidligere.
Hvis man går tilbage og ser, hvad tidligere regeringer har lagt frem, og hvilke finanslove der blev vedtaget, vil man se, at der var langt større forskel mellem det, man lagde frem, og det, man fik vedtaget.
Men lad det nu være, selv om det sådan set er det mest sigende, når nogle stiller sig op og siger, at regeringen ikke har styr på den offentlige økonomi.
Det må for så vidt være meget svært for f.eks. Det Radikale Venstre at fremføre netop det synspunkt med stor styrke, for man må spørge: På hvilket tidspunkt siden begyndelsen af 1993 havde den tidligere regering mere styr på den offentlige økonomi?
Hvornår indgik den aftaler med kommuner og amter, hvor de budgetter, som kommuner og amter vedtog efterfølgende, svarede til dem, de havde aftalt med regeringen?
Og hvornår svarede forbrugstallene til dem, man havde aftalt med regeringen?
Hvornår skete det?
Hvis man går tilbage og ser på tallene, varierede overskridelserne af det, den daværende regering havde lagt frem, med en faktor fra 100 pct.s overskridelse til 400 pct.s overskridelse.
Det kræver nogen frimodighed, hvis de tidligere regeringspartier står frem og klandrer den nuværende regering for, at der ikke er styr på den offentlige økonomi, når regeringen bruger færre penge på statens budget, end der er planlagt, når kommuner og amters budgetter i år
for første gang fuldstændig flugter med det, der er aftalt med regeringen, og når de budgetter for næste år, der er vedtaget af kommuner og amter, fuldstændig flugter med den aftale, der er indgået med regeringen.
Det er utroligt, at vi skal høre, at det er os, der ikke har styr på økonomien.
Jeg medgiver, at vores problem er, at vi får flere penge ind, end vi egentlig har budgetteret med, men rent faktisk anser vi det altså ikke som et uoverkommeligt problem at fortælle borgerne, at vi derfor er i stand til nedbringe gælden mere, end vi egentlig havde regnet med, og konstatere, at der kun var var ét eneste år under den tidligere regering, hvor overskuddet på DAU-saldoen renset for engangsindtægter kunne måle sig med de overskud, den nuværende regering har haft i både 2002, 2003 og 2004, og som man for så vidt også vil se i 2005 - kun ét eneste år under et forløb med højkonjunktur, hvor vores overskud er nået i et forløb med lavkonjunktur.
Hvordan har vi så udmøntet mulighederne?
Hvad med gældsnedbringelsen?
Nedbringer vi gælden?
Hvad skylder vi i dag i kroner og øre, bare for at tage det, der kan måles?
Må jeg spørge hr. Nicolai Wammen: Var det kronebeløb på statens gældsposter, den tidligere regering efterlod til den nuværende regering, større eller mindre end det, den selv overtog, da den trådte til i 1993? Skyldte man flere kroner væk i 1993 end ved udgangen af 2001, eller skyldte man færre væk?
Jeg vil give lidt læsevejledning og sige til nr. Nicolai Wammen, at hvis han kommer frem til, at man skyldte færre kroner væk, da man forlod regeringsbænkene, end dengang man tiltrådte, skal han læse tallene et par gange mere, og så vil han se, at gældsstørrelsen i milliarder er større, da den tidligere regering gik af, end da den tiltrådte.
Hvis man ser på den gældspost, vi overtog på statsgælden, da vi trådte til, og den, vi har nu i 2004 eller vil have i 2005,
er den så større eller mindre?
Man vil se, at i kroner og øre er den mindre.
så vi har altså nedbragt gælden, også i kroner og øre, hvilket den tidligere regering i virkeligheden ikke formåede.
Hvis man ser på gældsafviklingen i procenter af BNP, vil man se, at vi nedbringer gælden i nøjagtig samme omfang som det, der i virkeligheden lå som hovedmålet for den tidligere regering.
Der er altså ikke tale om, at vi ikke magter at nedbringe gælden.
Faktisk er det sådan, at de ekstra penge, vi får ind, går til en større gældsnedbringelse, end vi egentlig selv havde planlagt.
Den tidligere regering kritiserer det offentlige forbrug og de ressourcer, der anvendes.
Også her er sandheden, at ikke på noget tidspunkt brugte den tidligere regering så mange penge til borgerservice, som vi har gjort i år, og ikke på noget tidspunkt i danmarkshistorien er der brugt så mange penge til velfærdsgoder og servicegoder for danskerne, som der vil blive brugt næste år.
Uden at det i sig selv er et mål, og uden at det måske er et positivt eller bæredygtigt element, er sandheden jo også, at der aldrig har været så mange offentligt ansatte til at løse borgernes opgaver som i år.
Sandheden vil også være, at næste år vil vi slå rekorden, fordi der vil være endnu flere offentligt ansatte til at yde de fundamentale serviceydelser, som borgerne forventer.
Hr. Ole Sohn siger, at der bliver mindre pr. borger, fordi vi skærer ned.
Jeg vil blot sige helt ærligt, at det er ikke et problem for regeringen, at borgerne får flere ressourcer til rådighed.
Det er faktisk noget, vi gik til valg på, for vi sagde op til valget, og det står også i regeringsgrundlaget, at hvis det blev muligt, ville vi sænke skatterne fra den 1. januar 2004.
Det gør vi også, og som det er sagt, er det de første ærlige skattelettelser i 30 år.
Ideen er, at borgerne i almindelighed får større frihed til selv at vælge, hvordan de vil indrette deres dagligdag, og større frihed til selv at vælge varer og forbrugsgoder, når de køber ind.
Regeringen mener ikke, det er negativt, at samtidig med at det offentlige får flere penge til rådighed, får borgerne også flere penge til rådighed.
De får i virkeligheden større valgmuligheder, end de har haft tidligere, fordi de nu kan erhverve nogle goder, de ikke kunne betale tidligere. Mange har citeret mig for at sige, at man skal kunne købe store, dyre biler.
Det har jeg altså ikke sagt.
Jeg har sagt, at hvis man ryster lidt på hånden, fordi ens bil skal til syn, kunne det måske være en god idé, at man overvejede at købe en ny, miljøvenlig bil.
Jeg synes, det i virkeligheden ville være et godt bidrag til miljøet i en tid, hvor der måske kører for mange biler rundt, som belaster miljøet, hvis de kunne blive udskiftet med mere miljøvenlige biler, men det er en personlig indstilling.
Regeringen giver et bidrag til, at de private husstande får lidt mere til rådighed, for i virkeligheden er det også en forudsætning for at fordele vækst og velfærd retfærdigt i Danmark, at private husholdninger er lige så godt i stand til at få fremgang i deres forbrugsmuligheder, som det offentlige er i stand til at få fremgang i sine forbrugsmuligheder.
Men det er kun den økonomiske side af sagen, hvor er visionerne?
Sandheden er, og det vil man se over tid, at det er et ganske andet dansk samfund, som tegner sig.
Vi er midt i en omstillingsproces til et system
med velfærd og valgfrihed, hvor den enkelte dansker kan få lov til at bestemme meget mere selv.
Økonomien skrues sådan sammen, at man kan vælge gode, offentlige serviceydelser, men også får nogle alternative muligheder.
Solidariteten består i, at den ydelse, vi bevilger hinanden til offentlige goder, også kan følge med til andre valg end dem, som folkevalgte borgmestre og politikere har stillet til rådighed for borgerne.
Der bliver en anden frihed, når det gælder børnepasning, børnehave, vuggestue, folkeskole, ældreområdet, dagpleje, plejehjem og ældreboliger, fordi der bliver frit valg på tværs af kommunegrænserne, og der bliver også en anden mulighed for frit valg, når det gælder behandling på sygehusene.
Det er altså et ganske andet samfund af frihed, der tegner sig, altså den mere visionære side af sagen.
Der ligger selvfølgelig også i økonomien, at der er massive fremskridt i de aftaler, der er indgået, og som vi med tilfredshed vil se blive vedtaget om lidt.
Til den mere bløde del hører en massiv indsats for kulturen, bl.a. for Rigsarkivet, og en visionær trafikplan.
Et meget bredt flertal i Folketinget står bag en visionær aftale om flere penge til folkeskolen og uddannelse som sådan.
Igen er sandheden, at der aldrig nogen sinde er brugt flere penge til unge som gruppe, end der bliver brugt i 2004, og der er heller aldrig brugt flere penge til ældre som gruppe, end vi gør i 2004.
Når det gælder uddannelse i almindelighed, vil man jo også se, at der ikke er noget land, der giver så meget uddannelsesstøtte, som vi giver i Danmark.
Vi har verdensrekord i uddannelsesstøtte, vi giver dobbelt så meget, som man giver i Sverige eller Norge, og der går en meget større andel til stipendier.
Vi har en velfærdsudvikling, hvor der ikke er tale om generationstyveri.
Alle prognoser viser, at de næste generationer får større velfærd end de generationer, der lever nu.
Vores opgave er, at de goder, vi bevilger hinanden, skal vi også betale for i vores egen generations levetid, så den gæld, vi afleverer, bliver mindre end den, vi overtog, og det er præcis på det spor, regeringen er.
Jeg glæder mig egentlig over det arbejde, der er gjort
af Folketinget.
Det er rigtigt, at der er et forlig, som godt kunne være blevet bredere, hvis vi ikke fra visse sider havde mødt den indstilling, at når det gjaldt bl.a. politi og kriminalforsorg, ville man godt have forlig, men man ville bare ikke være med til at finansiere den fulde udgift. Sandheden er, at der ikke var uenighed om, hvordan tingene skulle finansieres.
Det var viljen til at finansiere tingene, der manglede, men det betød ikke, at regeringen ikke fik de forlig, den egentlig selv ønskede sig på de områder.
Jeg synes, finansloven er båret flot igennem.
Jeg ved ikke, om der kommer yderligere kommentarer - det vil jeg nu nok tro - men jeg vil sige allerede nu til Det Konservative Folkeparti, Venstre og Dansk Folkepartis grupper, at jeg synes, det er meget flot, at man har givet rygdækning til en økonomisk linje, der i virkeligheden er mere præcis, mere fast og mere styret, end man har set tidligere.
Jeg vil slutte med at takke det brede flertal, som stemmer finansloven igennem, for at have vist vilje til at bidrage i bred forstand.