Villy Søvndal (SF), 1999-02-26:
Det er klart, at det for de fleste af os er en svær debat, fordi der rejses en stribe af spørgsmål, som er svære at håndtere.
Jeg tror, det er svært for os alle sammen at håndtere denne diskussion etisk, og jeg er meget enig med ministeren, når ministeren siger, at der er ingen enkle svar.
Jeg er også meget enig i, at heroinbehandling ikke er hele svaret; det er et lille hjørne i forbindelse med nogle af de mest belastede, vi har.
Så vil jeg godt kvittere for debatten i dag, for det er en helt, helt anden debat end den, vi havde for et års tid
Dengang hørte vi indlæg som dem, vi i dag har hørt fra Dansk Folkeparti, Det Konservative Folkeparti og Kristeligt Folkeparti.
Man kan jo sige, at de partier ikke ejer tvivlens nådegave, som vistnok Paulus skrev, i denne debat.
Tvivlen i de tre partier er simpelt hen væk, og det synes jeg på en eller anden måde er forstemmende.
Vi har det jo alle sammen frygteligt med de billeder af mennesker, der lever et liv i en sundhedstilstand præget af aids, præget af HIV, præget af leverbetændelse, præget af bylder, der ikke bliver behandlet, præget af ben, der bliver savet af.
Det spørgsmål, jeg synes, man må stille - hvis man ikke har så høje ideologiske parader, at man slet ikke er i stand til at se ud i verden - er: Kan vi ikke hjælpe de mennesker bedre, end vi gør i dag?
Kan vi ikke lindre smerten, kan vi ikke lindre afmagten, kan vi ikke lindre håbløsheden?
Kan vi ikke lindre den forråelse, der er i de ramte grupper, og som bl.a. understreges af de høje danske dødstal? Danmark ligger næsthøjest i Europa, kun overgået af Luxembourg.
Og hvad betyder det så helt konkret?
Ja, nogle forsøger - også i dag - at fremstille det, som om det er et valg mellem behandling og heroin.
Det er det ikke.
Jeg vil godt kvittere for sundhedsministerens indlæg.
Jeg synes, sundhedsministeren holdt et klogt indlæg, og sundhedsministeren sagde bl.a.: Hvis vi tager dette skridt, skal vi være meget opmærksomme på, hvad vi gør, for det er uetisk at gå baglæns.
Den opfattelse deler jeg.
Sundhedsministeren understregede også, at der ikke er tvivl om, at Schweiz har opnået gode resultater; det har andre betvivlet, men jeg synes, der er mere fornuft i at acceptere kendsgerninger end i at fornægte dem.
Sundhedsministerens spørgsmål var så: Kan man ikke nå målet ad andre veje end heroinen?
Det skal jeg vende tilbage til.
Men fru Dorte Bennedsen sluttede af med: Vi vil fra Socialdemokratiets side bestemt ikke udelukke behovet for heroinforsøg som led i behandlingen.
Jeg vil godt kvittere for, at det standpunkt er holdningen hos den socialdemokratiske gruppe, og jeg formoder også, at det så betyder, at hvis det ender med en positiv anbefaling fra WHO, er man også villig til at tage konsekvensen. Jeg synes, hr. Jørgen Winther holdt et forstandigt indlæg, og det er ikke hver dag, jeg roser Venstrefolk for forstandige indlæg.
Jeg erkender, at der er problemer med afgrænsningen: hvordan undgår man en glidebane, hvordan kvalificerer man sig?
Jeg synes, det alt sammen er relevante spørgsmål, uanset hvor vi står i denne diskussion, og derfor forstår jeg i virkeligheden Venstres indlæg sådan, at det er afgrænsningsproblemet, vi skal finde ud af, og det arbejde tager vi meget gerne del i.
Jeg vil godt sige, at jeg synes, det var et meget forstandigt indlæg, der blev holdt af Venstres ordfører.
Jeg tror ikke, jeg vil sige det samme om De Konservatives indlæg, for jeg synes, det var båret af slagord, båret af ren ideologi og fuldstændig løsrevet fra den virkelige verden.
Jeg kunne måske ønske mig, at nogle af ordførerne en gang imellem også bevægede sig i det miljø, vi taler om, så man er sikker på, hvad det er, man har med at gøre.
Jeg skal ikke kommentere fru Birte Skaarups indlæg yderligere, for jeg synes, det er svært at finde mere at sige om det, end jeg gjorde under de korte bemærkninger.
Til fru Yvonne Herløv Andersen vil jeg sige, at både fru Yvonne Herløv Andersen og sundhedsministeren omtalte forsøget fra Hamburg som et eksempel på, at man kunne nå lige så langt med metadon.
Der ligger en rapport, som er tilgængelig for alle Folketingets medlemmer og formentlig også pressen, om den høring, vi lavede den 21. oktober 1998, og her siger den tyske repræsentant, der er kendt for metadonforsøget i Hamburg - og jeg citerer fra side 49: »Erfaringerne fra Hamburg tilsiger desuden, at tilbudet om behandling også bør omfatte kontrolleret heroinuddeling.«
Og hvorfor siger han nu det?
Han siger det, fordi de er nået til præcis den samme konklusion i Tyskland som i Holland og Schweiz, og som vi er en del her i Danmark, der er nået til, nemlig at der er en gruppe, vi ikke når.
Det er interessant, fordi jeg tror, alle antog, at det tyske standpunkt på konferencen ville være, at man kunne klare det
lige så godt med metadon.
Men det var ikke det tyske standpunkt.
Det tyske standpunkt var, at der er en gruppe, vi ikke når, og det er jo derfor, den nye tyske regering nu har besluttet at starte et forsøg i mig bekendt ni byer med heroinuddeling for at nå nogle mennesker, man ellers ikke når.
Jeg skal også kvittere over for De Radikale, som jeg også synes ejer tvivlens nådegave og vil lade deres endelige beslutning afhænge af WHO-rapporten, og jeg skal takke for støtten fra fru Jette Gottlieb og hr. Tom Behnke.
Jeg skal sige til fru Tove Videbæk, der mener, at udlevering af heroin ikke er behandling: Det forstår jeg slet ikke.
Målsætningen er også i SF's oplæg stoffrihed som endemålet.
Fru Tove Videbæk skitserede det sådan, at der er en direkte modsætning mellem at bevæge sig ind i heroinforsøg og have et endemål, som hedder stoffrihed.
Det er heller ikke i overensstemmelse med de schweiziske erfaringer.
De schweiziske erfaringer er, at hvis man får stabiliseret det stressede og dybt uværdige liv, som er narkomanens liv, og kan nå ind til en samtale, kan heroinen også være et middel, der virker i retning mod stoffrihed, og derfor vil jeg godt spørge: Hvorfor er fru Tove Videbæk så skråsikker på, at man ikke med heroin kan arbejde mod det endemål, der hedder stoffrihed?
Det er i modsætning til de erfaringer, vi har fra de schweiziske forsøg, og jeg synes i øvrigt også, det er i modstrid med sund fornuft.
De andre spørgsmål synes jeg altså også er lidt langt ude.
Det er næsten lidt pinligt for debattens ordentlighed
synes jeg.
Jeg vil runde af med at sige til fru Tove Fergo, at jeg synes, det var en flot tale om, hvad der sker, når man sænker de ideologiske parader bare en smule, og når man - selv om det er besværligt og udfordrende - tør kigge ud i den rå, brutale virkelighed.
Så vil jeg sige, at jeg modtager - som jeg antager hovedparten af Folketingets medlemmer gør - to typer breve: en type, hvor afvænnede narkomaner siger: Lad være med det her, gør som vi, gå vejen ligeud og sørg for at blive afvænnet.
Jeg har meget stor respekt for det synspunkt, specielt når man ved, hvor svært det er.
Jeg modtager også en anden type breve, nemlig fra pårørende til en elsket bror eller en elsket søster - breve fra forældre, der skriver: Havde I bare kunnet give os det tilbud, så havde vi måske stadig haft den, vi ikke har
længere.
Jeg synes også, de har en ret til at blive hørt, og jeg har altid syntes, det er underligt, når der er mennesker, der mener, at der kun er én vej til menneskehedens frelse - specielt når man lader andre betale prisen for at mene, at der kun er én vej. Jeg vil runde af med at sige, at der i øjeblikket er meget store bevægelser rundt om i det danske landskab, og jeg tror, man må sige, at det er de politiske ordførertaler, som jeg har kvitteret for, også udtryk for.
Jeg vil kvittere for det, jeg betragter som det mest imødekommende afslag, Folketinget nogen sinde har givet på et beslutningsforslag, og jeg afventer med meget stor spænding, at WHO kommer med sin rapport.