Martin Henriksen (DF), 2006-01-19:
Det er glædeligt, at Danmark har en regering, der sætter fokus på familiepolitik.
Jeg synes, familieredegørelsen indeholder mange rigtige og relevante betragtninger og opridser nogle af de initiativer, der er taget.
Det er vigtigt, at Folketinget er opmærksom på familiepolitik, og at vi hele tiden arbejder på at skabe de bedste vilkår for familierne.
Dansk Folkeparti lægger vægt på, at alle familier nyder godt af velfærdssamfundets goder, og at vi målretter samfundets ressourcer mod de dårligst stillede børn og unge.
Som der står i redegørelsen, skal vi have et sammenhængende og effektivt program til bekæmpelse af negativ social arv, og det skal vel at mærke være en indsats, som i højere grad end i dag bliver koordineret på tværs af de forskellige ministerier.
Det lyder godt, og jeg kan sige, at Dansk Folkeparti er parat til at drøfte, hvordan det skal ske i virkelighedens verden.
Dog stiller jeg mig undrende over for, at familieredegørelsen ikke i højere grad lægger vægt på det ansvar, indvandrerforældrene har over for deres børn og deres pligt til at tale dansk til børnene i hjemmet, for det synes jeg er et vigtigt element.
Det er helt fint, at redegørelsen nævner en tidlig sprogstimulering, men det at tale dansk i hjemmet er simpelt hen så centralt og afgørende, at det burde være med i redegørelsen, at det faktisk er her, den egentlige nøgle til integration ligger gemt.
Sproget er udgangspunktet for ethvert fællesskab, og det element synes jeg mangler i familieredegørelsen.
Derudover er der to alvorlige mangler i regeringens familieredegørelse.
For det første stiller jeg mig uforstående over for, at en konservativ familieminister ikke med ét ord nævner kernefamilien.
Det traditionelle familiemønster er ubetinget det bedste udgangspunkt for ethvert barn, og det er i øvrigt også ethvert samfunds fundament.
Her mangler jeg klare holdninger og nogle bud på, hvordan vi kan understøtte dette mønster, og man kan passende spørge ministeren, om regeringen er indstillet på at gøre parrådgivningsordningen permanent og landsdækkende.
Som beskrevet i Kristeligt Dagblad i sidste uge er der stor interesse for dette initiativ, som Dansk Folkeparti og regeringen satte i værk for få måneder siden.
Vi mener, der er behov for en opstramning af den danske befolknings moral og etik, og at der er behov for et opgør med trangen til at være sig selv nærmest, når kriserne opstår i parforholdet eller ægteskabet.
Det er ærgerligt og en skam, at en familieredegørelse fra en borgerlig regering ikke bliver brugt til at videregive dette budskab til danskerne, men jeg kan garantere, at Dansk Folkeparti fortsat vil føre en familiepolitik, der ikke bare lægger vægt på politik og økonomiske midler og mål, men i lige så høj grad på værdier og kultur.
Der er en anden alvorlig mangel i familieredegørelsen.
Der står en del om forældremyndighed i forbindelse med en skilsmisse og om de vanskeligheder, der er forbundet med denne dybt beklagelige hændelse.
En skilsmisse kan i yderste konsekvens være en nødvendighed, men når en skilsmisse har fundet sted, opstår der en ny udfordring, dels for de skilte forældre, dels for de offentlige myndigheder, når der er børn involveret.
Det er beklageligt, at problemstillingerne i forbindelse med skilsmisser og forældremyndighedssager ikke nævnes.
Her tænker jeg naturligvis på det faktum, at fædrene er kørt ud på et sidespor med det resultat, at alt for mange børn er afskåret fra deres far og dermed afskåret fra deres biologiske ophav.
Så længe en far er i stand til at drage omsorg for sit barn, er det kun rimeligt, at han får lov til det.
Det er udmærket, at redegørelsen kommer ind på initiativer, som bliver iværksat i forbindelse med kommunalreformen.
Disse initiativer er en forbedring, men jeg tror desværre ikke, at problemet bliver løst bare med dem.
Det er ikke barnets tarv, der er i centrum, når statsamtet og Familiestyrelsen træffer beslutninger, i hvert fald ikke i alle sager, og det burde indgå i en familieredegørelse, men det gør det ikke.
Det er trist, og jeg håber ikke, det er udtryk for, at regeringen ikke anerkender denne alvorlige problemstilling.