Lone Dybkjær (RV), 2005-06-16:
Jeg tror, at fru Mette Frederiksen selv må forsvare, hvad hun har sagt, så derfor vil jeg ikke forholde mig til det ene eller det andet.
Men jeg synes, det godt kan være en ubetinget fordel for borgerne, at der kun er én indgang.
Det er jo ikke sådan, at vi har et genialt system i dag; det er jo ikke sådan, at alle handicappede eller alle udsatte børn og unge i dette land får den bedst tænkelige behandling.
Derfor har vi heller ikke kritiseret VISO’s oprettelse – det synes vi er en god ting, absolut – og tilbudsportalen er også en god ting.
Jeg siger kun: Der er bare én ting, vi skal huske hele tiden.
Det er, at hvis man kun har én indgang, er det jo rigtig farligt, hvis den indgang ikke er mægtig god.
Vi har f.eks. nogle verserende sager, hvor kemien mellem den borger, der har henvendt sig, og sagsbehandleren er dårlig.
Det synes jeg bare man skal være opmærksom på og spørge: Hvad gør vi så?
Derfor tror jeg også, det er vigtigt, at der på en eller anden måde kommer en politisk ansvarlighed i denne sammenhæng, så man ikke bliver totalt afhængig af en enkelt sagsbehandler.
Jeg kan jo starte der, hvor fru Charlotte Dyremose sluttede, nemlig med at prøve at præcisere, at kommunerne fra den 15. februar 2006 kan overtage institutionerne, men at der intet står om dokumentation nogen steder – intet!
De er ikke en del af rammeaftalen på det tidspunkt, for rammeaftalen er overhovedet ikke gået i gang.
Rammeaftalen skal være færdig sidst på året, men M053S47324871subh.fm Page 4821 Tuesday, November 8, 2005 4:36 PM
kommunerne kan sige: Jamen vi skal altså have denne her institution nu.
Det har de mulighed for.
Det andet er, at det skal være det bedste tilbud til de borgere, der bor i kommunen.
Men det ville jo også være meget rart, hvis det var godt for de borgere, der ikke bor her, for kommunen kan jo overtage alle de institutioner, der har ligget i amternes regi.
Det vil sige, at der formentlig stadig er nogle borgere fra andre kommuner i de institutioner, som beliggenhedskommunen overtager, og det vil igen sige, at det ikke bare er de borgere, der bor i kommunen, men også alle mulige andre borgere, der har behov for institutionen.
Men jeg vil først sige, hvad der ikke er begrundelsen for det.
Det er ikke, fordi vi er imod centralisering.
Vi tror, det er udmærket, at vi får større kommuner, og derfor er vi også en del af det såkaldte kommunegeografiforlig.
Vi tror, at det giver nogle mere hensigtsmæssige opgaveløsninger.
Vi stemmer heller ikke imod, fordi vi har en grundlæggende mistillid til kommunerne og ikke tror, de kan klare opgaverne.
Vi tror sådan set godt, at kommunerne vil kunne klare opgaverne, hvis de får tid nok til at tilrettelægge deres forberedende arbejde.
Men det tror vi de behøver megen tid til, og derfor synes vi, det er urimeligt over for de mennesker i samfundet, som er de svageste, og som hører til de grupper, der mindst tåler usikkerhed, men virkelig har brug for stabilitet og ro i deres tilværelse, at man ikke giver den fornødne tid til, at kommunerne kan opbygge den fornødne ekspertise til at overtage de pågældende institutioner.
Vi tror gerne, at kommunerne vil være i stand til det, men vi tror også, de skal have den tilstrækkelige tid til det.
Kommunerne skal jo overtage mange nye opgaver, og derfor så er der altså brug for en form for arbejdsro.
Der er jo ikke tale om noget naturvidenskabeligt, hvor man kan sige, at 1 plus 1 er 2, og 2 plus 5 er 7 eller noget i den størrelsesorden.
Det kræver dybgående indsigt at forstå, hvad der er behov for på dette område, og det er altså ikke noget, man bare lige får her og nu.
Det er faktisk noget, der kræver indlæring og indføling og frem for alt tid.
Det kan måske blive de gamle kommunalbestyrelser plus forvaltningerne, der kommer med en eller anden indstilling, og det vil altså sige, at alt det med det nye demokrati og de demokratiske udviklinger i kommunerne ikke får lejlighed til at etablere sig, før kommunerne skal tage stilling til nogle meget store afgørelser, som betyder en hel masse for nogle mennesker.
Det er derfor, vi synes, det er helt urimeligt, at kommunerne allerede den 15. februar 2006 skal melde, om de ønsker at overtage en institution eller ej.
Det bliver ikke den nye kommunalbestyrelse, der har nogen som helst føling med, om det kan lade sig gøre eller ej, det bliver på basis af de gamle kommunalbestyrelser og forvaltningers synspunkter, og det synes vi simpelt hen er demokratisk forkert.
Derfor har vi hele tiden i forbindelse med rammeaftalediskussionen og overtagelsesdiskussionen spurgt: Kan vi ikke komme af med datoen den 15. februar 2006, så kommunerne får lejlighed til at indgå i forhandlinger, sådan som de skal med regionerne i forbindelse med rammeaftalerne?
På basis af de forhandlinger og på basis af alt det, der skal ligge i rammeaftalerne – udviklingsmål for tilbuddet, takster for kommunernes køb af pladser, håndtering af akutte situationer og beredskab for at undgå ventelister – kan kommunerne så beslutte, om de ønsker at overtage de institutioner, der ligger i kommunen.
Men nej, sagde ministeren.
Tidspunktet lader sig ikke rykke.
Den 15. februar 2006 var simpelt hen den hellige gral for ministeren, og vi må bare sige, at det er en utrolig stejlhed, som vi synes giver meget dårlige betingelser for indgåelse af de første rammeaftaler.
For os er rammeaftalerne det helt afgørende omdrejningspunkt.
Det skal altså ikke være sådan, at en kommune sidder med stikkene og bare kan sige: Jamen vi vil altså hjemtage.
Det skal være sådan, at man forhandler fair og ligeligt.
Men igen siger ministeren nej.
Der skal ikke være enighed om, hvorvidt man har lov til at hjemtage institutionen eller ej, det må kommunen selv afgøre.
Der skal være enighed om rammeaftalen i øvrigt, men hjemtagelsen afgør kommunen selv.
M053S47324871subh.fm Page 4822
Tuesday, November 8, 2005 4:36 PM
Hele spørgsmålet om decentralisering har vi bundet op på rammeaftalerne, og når rammeaftalerne ikke er på plads, synes vi simpelt hen ikke, det er acceptabelt.
Vi synes, det er at spille bold med nogle mennesker, der mindst af alt har brug for det, og vi kan simpelt hen ikke forstå, det er så afgørende, at man ikke bare kan gøre det stille og roligt.
Det er simpelt hen uforståeligt som andet end almindelig stædighed fra regeringens side.
Et andet spørgsmål er spørgsmålet om refusionsordningerne.
Vi kan ikke forstå begrundelsen for de refusionsordninger, der kommer, og de beløb, der er i dem.
Vi kan godt forstå, der skal være refusionsordninger,
men vi synes også, der skal være solidaritet i dem.
Jeg vil i øvrigt sige, at jeg synes, det er noget tendentiøst, når der står i bemærkningerne, at fra 800.000 kr. til 1,5 mio. kr. skal staten betale.
Det har jo overhovedet ikke noget med staten at gøre, det er en mellemkommunal finansiering.
Men jeg synes også, det er et eksempel på småmanipulation at skrive, at staten betaler, for det gør den ikke.
I nogle andre bemærkninger kan man se, at det er kommunerne, og det er sådan set godt nok, men så skulle man bare skrive det i stedet for at skrive »staten«.
Men som jeg allerede har sagt i en af mine tidligere bemærkninger, kommer der altså ikke færre handicappede, og det vil sige, at større kommuner selvfølgelig også vil få flere handicappede.
Antallet bliver i hvert fald ikke mindre, fordi man lægger kommunerne sammen, og derfor er der altså ikke meget hold overhovedet i de økonomiske beregninger på de 800.000 kr.
Men vi forstår også, at når det kommer til stykket, er regeringen selv en anelse usikker, og vi kan så håbe, at den usikkerhed vil afspejle sig i, at der kommer nogle ændringer, så den enkelte handicappede borger ikke bliver usynlig i den enkelte kommune, og det også bliver sådan, at mængden og den enkelte ikke hele tiden kommer til at stå over for hinanden, når man skal prioritere.
Det er jo hyggeligere at prioritere 10.000 borgere end bare en enkelt eller to.
Så kommer jeg til sidst til spørgsmålet om VISO.
Jeg har allerede sagt til ministeren, at det er en højst ejendommelig udvikling, og det er også meget ejendommeligt, at ministeren kan henvise til VISO, al den stund VISO simpelt hen ikke var klar, dengang lovforslaget blev fremsat.
Der står ikke en lyd om, at det skal være en styrelse; der står noget om en faglig bestyrelse, men der står ikke en lyd om, at man vil organisere sig som en styrelse.
Vi fik oplyst af ministeren under førstebehandlingen, at det skulle være en styrelse, og det er fair nok, men det står ikke i lovteksten.
Man kan ikke se i lovteksten, hvad VISO egentlig er for noget, men det er også o.k., for vi har fået det afklaret senere hen, og vi har jo også haft nogle drøftelser om VISO.
Men det afgørende med hensyn til VISO er selvfølgelig, at der bliver en faglighed, og hvis fagligheden i de forskellige institutioner udtyndes, kommer VISO jo heller ikke til at fungere så ideelt, som nogle mener det skal.
Derfor er det jo fuldstændig centralt, at der i forbindelse med den glidende decentralisering ikke sker en udtynding af viden, men at man stadig har en samlet viden på de enkelte institutioner.
Man kan godt decentralisere nogle ting, men man kan faktisk ikke decentralisere alt muligt, når det drejer sig om faglige videnskabelige miljøer.
Der skal være en vis kritisk masse, og det er vigtigt, at denne kritiske masse også fastholdes i denne glidende decentralisering, og det har vi strengt taget ikke fået nogen garantier for.