Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2006-11-29:
»Hvilke nuværende opgaver er det, det offentlige fremover ikke kan påtage sig, når der på ministeriets hjemmeside står som optakt til temamøde vedrørende kvalitetsreform den 30. november 2006 at: »Det offentlige kan ikke påtage sig alle opgaver«?«
Jeg skal spørge, hvad det er for nogle opgaver, det offentlige ikke skal varetage i fremtiden.
Man kan jo læse af dels oplægget på hjemmesiden og dels selve oplægget til kvalitetsreformen, at det er meningen, at private virksomheder skal inddrages tættere i arbejdet med at løse de offentlige serviceopgaver.
Men hvilke serviceopgaver er det?
Kan ministeren løfte sløret for, hvor der skal udliciteres og privatiseres mere, end tilfældet er i dag?
Det offentlige kan godt påtage sig det fulde ansvar, selv om den konkrete opgaveløsning finder sted i privat regi, det var jo bl.a. det offentlige, der havde ansvaret for at bygge Storebæltsbroen, selv om det ikke var offentligt ansatte asfaltarbejdere, der gik rundt på broen.
Men det er rigtigt, at der er lagt op til en løbende diskussion om, hvordan vi målretter servicen, og hvor vi skal sætte grænserne henne.
Sådan er det allerede i dag, for det er jo vigtigt at have en løbende debat.
Eksempelvis kan jeg bare nævne den regelændring, som fandt sted i forbindelse med finanslovaftalen om rejsesygesikringen, hvor et meget, meget, meget bredt flertal, nemlig alle de partier, der bar politireformen igennem, sagde, at hvis man har råd til at bruge 25.000 kr. på at tage på skiferie i Østrig, er det måske også rimeligt, at man selv afholder de få hundrede kroner, en rejsesygesikring koster, så man kan blive fløjet hjem, hvis man får behov for det.
Det er et eksempel på at sætte grænsen mellem offentligt og privat et andet sted end i dag og til og med på en helt praktisk måde, som jeg forstår nyder fuld opbakning.
Her bliver altså frigjort nogle ressourcer, der i dette tilfælde skal bruges på at skabe mere tryghed i befolkningen, fordi der kommer mere politi på gaderne.
Den form for løbende diskussion vil vi gerne have, og hvis Enhedslisten har nogle konkrete forslag til, hvor grænserne kan justeres anderledes, modtager vi dem gerne.
Det er alligevel en komisk logik.
Det betyder altså, at hvis man har råd til at bruge en million på at købe et hus, har man også råd til at blive behandlet for det brækkede ben, man får i sit badeværelse.
Det må vel være den samme logik som med skiferien, altså at hvis man har haft råd til det og det, må man også have råd til nogle sundhedsydelser.
Jeg er sådan set enig med indenrigsministeren i, at hvis vi gør det op i kroner og øre, vil den danske befolkning givetvis have råd til at gøre en masse ting i stedet for dem, de gør i dag.
Men ideen med den offentlige sektor er jo netop, at man betaler sine skattekroner til den, og at man derfor får skattefinansieret sine sundhedsydelser, så jeg skal spørge ministeren: Er det næste skridt ikke lige præcis at indføre brugerbetaling på nogle områder, som danskerne har valgt at skattefinansiere?
Jeg illustrerer bare et konkret element, der sådan set er udsprunget af de overvejelser, man løbende må gøre sig om, hvordan vi skal bruge de offentlige ressourcer, og hvor vi skal sætte grænsen mellem det ansvar, vi skal løfte i fællesskab, og det ansvar, vi skal løfte hver især.
Det kan godt være, at Enhedslisten er imod det konkrete forslag, men det nyder altså stor fremme i resten af oppositionen.
Jeg brugte det sådan set bare til at illustrere, at man jo altid kan foretage sådanne justeringer, hvis der er god mening bag dem og bred opbakning til dem.
Det, vi inviterer til, er en diskussion, men jeg står ikke her og konkluderer, og jeg har ikke nogen forslag.
Jeg synes bare, jeg ville illustrere, hvad der kan komme og virkelig er kommet ud af en tænkning med meget bred opbakning.
Det må vel udspringe af et eller andet.
Det er meget fint, at ministeren kan sige noget bagudrettet, men sådan som jeg har forstået kvalitetsreformen, er ideen med den, at den skal være fremadrettet, og derfor går jeg ud fra, at regeringen har gjort sig bare en eller anden overvejelse, inden sætningen blev skrevet ned, for ellers er det da lidt mærkværdigt, at den er med.
Jeg vil gerne bede ministeren løfte sløret lidt for, hvad det er for nogle fremadrettede tanker, man har gjort sig på baggrund af denne sag.
Her er rejsesygesikringen jo udtryk for, at det offentlige har haft et ansvar, som vi nu ikke længere påtager os på samme måde, men lader det erstatte af et personligt ansvar.
Men diskussionen om at gøre brug af private aktører er jo sådan set en anden diskussion.
Den handler om, at når vi har taget stilling til, at det at få revideret regnskaberne på Københavns Rådhus er en opgave, der skal løses i fællesskab, kunne det jo godt være en god idé, at det ikke er en intern revisorafdeling på Københavns Rådhus, der skal revidere regnskaberne.
Det kunne jo godt være, at det ville være offensivt og dynamisk og i øvrigt også ressourcebesparende at bede nogle andre om at gøre det, og det er bare et helt jordnært eksempel.
Vi vil gerne have en diskussion om, hvilket samspil vi kan have mellem den offentlige og den private sektor.
Men det har jo ikke har noget at gøre med, om det offentlige løber fra sit ansvar, måske snarere tværtimod.
Forudsætningen for at bede nogle private om at løse en offentlig opgave er jo, at man gør sig nogle meget præcise tanker om, hvordan opgaven skal løses, og det er måske noget af det, man en gang imellem forsømmer, når man selv løser opgaven.
Det, der kan undre mig en anelse i denne forbindelse, er, at finansministeren for en gangs skyld har sagt noget fornuftigt.
Det er måske første gang i den tid, han har siddet som minister, jeg som medlem af Enhedslisten har kunnet konstatere, at han har gjort det.
Finansministeren har nemlig konstateret, at f.eks. hjemmehjælpere og sygeplejersker faktisk allerede knokler og knokler rigtig, rigtig meget, og at det derfor måske ikke er den rigtige vej at gå.
Så kom der en masse om skat, men det væsentlige er altså, at vi har at gøre med nogle mennesker, der knokler.
Når jeg læser den udmærkede rapport fra PLS Consult om udlicitering, er der en af konklusionerne, som jeg synes man skal tage meget seriøst, nemlig at arbejdstempoet stiger, fordi man har ændret arbejdstilrettelæggelsen.
Jeg vil gerne spørge ministeren, om det er det, der er behov for i det offentlige, altså at arbejdstempoet stiger.
Det er med nogen bekymring, Enhedslisten har lagt mærke til, at f.eks. antallet af stresssygemeldte er steget til det firedobbelte på 5 år, og derfor kan det undre, at sådan noget som udlicitering står noget som helst sted på regeringens dagsorden, når man ved, at konsekvensen af udlicitering er øget stress.
Men det er jo ikke ensbetydende med, at man ikke kan tage en diskussion om, hvad knokleriet giver anledning til.
Vi ved jo, at der findes arbejdspladser, hvor personalet trives, hvor sygefraværet er lavt, hvor der ikke er stress, hvor man har stor tillid til hinanden, og hvor man opnår gode resultater, som måske overstråler dem, man kan finde på en anden arbejdsplads, hvor sygefraværet er stort, og hvor personalet slides ned.
Men det har jo ikke kun noget med arbejdstempoet at gøre.
Det har med alt muligt at gøre.
Det er svært at få klarhed over, om det handler om klima og ledelseskompetencer og alt muligt andet, men vi skal være åbne over for at lære af de bedste.
Når man f.eks. har kunnet reducere de interne ventetider på Helsingør Sygehus ved at bruge leanprojektet, så man får mange flere patienter fra hånden, uden at de ansatte bliver slidt ned, er det da sådan noget, vi skal gå på jagt efter, og det ville være forkert at udelukke, at de private også kunne have noget at byde på.
Hermed sluttede spørgsmålet.
»Hvilke målgrupper modtager p.t. en ydelse, som de ikke har behov for, når der på ministeriets hjemmeside står som optakt til temamøde vedrørende kvalitetsreform den 30. november 2006 at: »De offentlige tilbud skal derfor målrettes dem, der har behov«?«
Jeg kan også læse på hjemmesiden, at det er sådan, at de offentlige tilbud skal målrettes dem, der har behov, og en første tanke kunne være: O.k., det er da interessant.
Er det sådan, at folk bliver opereret på de danske hospitaler, selv om de ikke har behov for det, eller hvad er det for nogle mennesker, regeringen tænker på, når regeringen åbenbart må have i sit baghoved, at en eller anden gruppe mennesker ikke har behov for de ydelser, de får i dag?
Det spørgsmål, der naturligt popper op, er at bede ministeren som repræsentant for regeringen komme med et par bud på, hvem det er, der i dag får ydelser, som de ikke har behov for.
Det ville da være rart at vide.
Der er jo mange eksempler på, hvordan vi har forsøgt at målrette tingene i den offentlige sektor.
Tag f.eks. hele børnepasningsområdet, hvor alle børn har adgang til pasning, men hvor vi på ydelsessiden sådan set målretter det bagvedliggende, så de forældre, der er i en socialt belastet situation, får børnene passet gratis i modsætning til de forældre, der betaler den fulde egenbetaling.
Det er et eksempel på, hvordan ressourcerne føres derhen, hvor behovet er størst.
Man kan også tage dimensioneringen i sundhedsvæsenet.
Før sommerferien vedtog Folketinget et lovforslag om kunstig befrugtning, som sætter nogle grænser, så den kunstige befrugtning, der finder sted i offentligt regi, skal ske med de æg, der udtages og nedfryses i det første forsøg.
Man kunne jo også have valgt at sige: Nej, vi skal køre mere end én cyklus, vi laver fire behandlingsforsøg.
Men der har Folketinget sagt nej, fordi vi nok i højere grad skal prioritere at bruge de ressourcer, vi har i sundhedsvæsenet, der, hvor man opererer liv, der ellers går tabt.
Så der kan være masser af sådan nogle steder, hvor det løbende giver god mening at overveje, om vi er præcise nok i den måde, vi indretter de offentlige servicetilbud på.
Der ligger ikke nogen konkrete forslag her.
Der ligger et skarpt blik på, at der løbende er brug for den debat, og nu inviterer vi alle til at tage del i den.
Jeg glæder mig til at høre Enhedslistens konkrete forslag.
Jeg synes, det er interessant, at regeringen ikke er i stand til at pege på en eneste gruppe.
Når man åbner en eller anden debat, må man vel have et eller andet sigte med det?
Og når regeringen siger, at det skal målrettes dem, der har behov, må det være, fordi man mener, at der er nogle, der i dag får ydelser, som de ikke har behov for, eller at man i hvert fald kan forestille sig, at det kunne tænkes, at der var nogle ydelser, der kunne målrettes lidt mere.
Jeg kunne godt tænke mig, at ministeren forsøgte at komme lidt mere ind på, hvad det drejer sig om, for jeg synes, det er godt og sundt at have en debat om universelle ydelser.
Mener ministeren f.eks., at der i fremtiden også er behov for, at folk, der tjener i den klasse, som ministeren gør, får betalt folkeskolen for deres unger?
Altså, det mener jeg personligt at de skal have, men det kunne godt være, at regeringen var af den overbevisning, at hvis man tjener rigeligt, så har man så rigeligt råd til selv at dække udgifterne ved, at ens børn går i skole.
Det, jeg beder om, er, at ministeren prøver at komme lidt ind på, om det er folkeskolen, der ikke længere skal være gratis for dem, der tjener mest i vores samfund; om det er børnechecken, der skal cuttes; om det er folkepensionen, der skal nedreguleres for folk, der tjener rigeligt i vores samfund.
Kan ministeren sige, hvem det er, der i dag får noget, de ikke har behov for?
Det har typisk været de tre ting, der har været oppe at vende i debatten om universelle ydelser.
Er det de bolde, regeringen har i luften, eller hvor er vi henne?
Det er jeg rigtig glad for at høre.
Hvad er det så for nogle områder, det drejer sig om?
Altså, igen er jeg en lillebitte smule overrasket over, at regeringen lægger noget frem, som tydeligt indikerer, at vi har at gøre med, at de offentlige tilskud skal målrettes dem, der har behov.
Og der vil jeg bare gentage, at jeg altså ikke håber, at der i sundhedsvæsenet f.eks. bliver opereret mennesker, der ikke har behov for det; jeg går ud fra, at de fleste ydelser bliver leveret, netop fordi folk har behov.
Når regeringen skriver det her, som altså burde være indlysende, i sit oplæg, kunne det godt være, at regeringen skulle forsøge at komme lidt tættere på, hvad det er, der i dag bliver leveret af ydelser, som der ikke er behov for.
Det, der ligger i det, vil man kunne læse af det udspil til mødet i morgen, hvor der er et meget konkret initiativ, og det går sådan set på, at der er systematik i dialogen mellem regeringen og kommunerne og regionerne om løbende at få, kan man sige, en slags servicetjek af, hvor de her grænser, vi talte om før, går.
Jeg nævnte jo det konkrete eksempel med rejsesygesikringen.
Det er et meget konkret eksempel, der egentlig oprindelig er ført frem af sygehusejerne, der har sagt: Vi synes måske, at de ressourcer, der knytter sig til den her ordning, var bedre anvendt, at de kunne være mere målrettet en behovstilfredsstillelse ved at blive brugt på andre dele af sundhedsområdet.
Det kan man så sige at de sådan set også er, for vi har lavet en finanslov, der muliggør, at vi øger sundhedsudgifterne, men den konkrete ressourcegevinst, der knytter sig til at sætte grænsen et lidt andet sted, er så gået til mere tryghed i form af mere patruljerende politi.
Den systematik i dialogen med kommuner og regioner vil regeringen sådan set gerne tage initiativ til.
Det svar var altså igen bagudrettet.
Jeg bad om noget fremadrettet, for jeg går ud fra, at kvalitetsreformen er fremadrettet, og det gider jeg ikke bruge tid på at sige en gang til.
Så vil jeg sige, at der blev sagt nej, nej, nej – og der var jeg ikke lige hurtig nok før – men det betyder altså, at regeringen er indstillet på at afskaffe satspuljeforliget, for hvis det er sådan, at man ikke har noget ønske om at udhule de universelle ydelser, herunder folkepensionen, bliver man jo nødt til at opsige satspuljeforliget, som de facto er en nedregulering af folkepensionen.
Hvilke forslag er det, der ligger i regeringens baghoved?
Hvad er det for nogle mennesker, der får noget i dag, som de ikke har behov for?
Og hvad er det for nogle grupper i samfundet, som får nogle ydelser, som regeringen mener man skal sløjfe i fremtiden?
Det undrer mig virkelig, at regeringen ikke er i stand til at komme med et eneste bud på, hvad man har tænkt, da man skrev den sætning.
Altså, vi har ikke nogen bud hverken i forhovedet, baghovedet, midterhovedet eller andetsteds i hovedet om at gøre noget af alt det, som fru Pernille RosenkrantzTheil antyder.
Vi kan se, at det fremadrettet er fornuftigt, at vi løbende har en diskussion om, hvordan man spidser ressourcerne til.
Det er der masser af eksempler på.
Tag sådan noget som de tilbud om sundhedsplejerskeordninger m.v., der gives, når man har født.
Der er da en løbende debat, der foregår ude i kommunerne, hvor de spørger: Hvordan bruger vi vores sundhedsplejerskeressourcer, sådan at vi målretter dem til dem med de stærkeste behov, nemlig unge mødre, enlige mødre og andre?
Der er da legio eksempler på, hvordan man i forbindelse med forskellige servicetilbud i den offentlige sektor løbende må forholde sig til, om man spidser dem godt nok til.
Er man stærke nok i folkeskolen til at tage hånd om de elever, der har det sværest, de elever, som kommer med den sværeste udgangssituation?
Det er jo sådan nogle drøftelser, vi skal have.
Og jeg har ikke lagt mig fast på noget, vi har bare sat rammen om den debat, og er Enhedslisten leveringsdygtig i nogle konkrete operationelle forslag, så er man jo mere end velkommen til at komme med dem.
Og så vil jeg sige, at den her debat jo lander i maj måned, hvor det vil stå lysende klart, hvad det er for en sum konkrete initiativer, der skal tages.