runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Frank Aaen (EL), 2000-01-12:
Man kan sige, at det ikke er så afgørende med den her lov, for der er ikke nogen, der bruger den.
Derfor er det afgørende i dag i en sådan debat om at forlænge loven selvfølgelig at give et signal om, hvorvidt vi synes, at tvang er et godt behandlingsmiddel.
Og der vil vi gerne fra Enhedslisten give det helt klare signal, at vi ikke synes, at tvang er et godt behandlingsmiddel.
Vi synes oven i købet, at det er lidt flot at komme med sådan et forslag og insistere på at forlænge ordningen i en situation, hvor vi stadig væk har lange ventelister og der stadig væk er helt utilstrækkeligt med frivillige tilbud, at vi så alligevel vil fastholde muligheden for også at kunne bruge tvang.
Så jeg kan bare sige kort, som vi også gjorde det, sidst den her lov blev forlænget, at vi er imod, at man giver det signal, at det er en god idé at bruge tvang i behandling, selv om vi er helt med på, at det naturligvis er en ganske alvorlig situation.
Og jeg vil heller ikke afvise, at man skal diskutere at gøre mere, end man gør i dag, eller rettere sagt, man bør gøre mere, end vi gør i dag, men tvang synes vi ikke om.
Anders Samuelsen (RV), 2000-01-12:
I Det Radikale Venstre er vi positive over for forslaget om en forlængelse af ordningen om tilbageholdelse af stofmisbrugere i behandling.
Det kan selvfølgelig forekomme paradoksalt at videreføre en ordning, som godt nok har eksisteret siden 1992, men som ingen amtskommuner hidtil har benyttet sig af.
På den anden side har der i den senere tid været en debat om mulighederne
for at tvangsbehandle gravide stofmisbrugere for at sikre barnets tarv.
I Det Radikale Venstre er vi som udgangspunkt skeptiske over for tvang i forbindelse med et behandlingstilbud, fordi man efter vores opfattelse når længere med frivillighed end med tvang.
På den baggrund ønsker Det Radikale Venstre, at ordningen fortsat bør indgå som en del af behandlingstilbudene i forhold til stofmisbrugere, og vi støtter derfor forslaget.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 2000-01-12:
Jeg vil gerne spørge hr. Frank Aaen, om jeg har opfattet den opstilling, han gav, rigtigt, at man kan undgå tvang i behandling ud fra den ramme, som jeg ridsede op før, hvis man bare har tilstrækkeligt med tilbud.
Vil narkomanerne så blive i behandlingen, selv om de får svære abstinenser og hellere vil noget andet?
Eller vil alkoholikerne det?
Eller udelukker det hinanden?
Er det sådan, at man ikke kan gøre begge dele på en gang?
Er det kun sådan, at tvang ikke er nødvendig, hvis vi har tilstrækkeligt med behandlere, tilstrækkeligt med tilbud?
Frank Aaen (EL), 2000-01-12:
Der er ingen tvivl om, at man på kort sigt kan nå nogle resultater med tvang.
Vi tror bare ikke på, at man når nogle varige, gode resultater ved anvendelse af tvang.
Det er et principspørgsmål for os.
Man må finde andre midler.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 2000-01-12:
Jeg spørger hr. Frank Aaen igen, fordi det er kernen i det, vi kommer til at drøfte, når vi skal tage det her op, og det er spørgsmålet om, hvorvidt det enkelte menneske har sin frie vilje, hvis vedkommende er dybt afhængig af stoffer eller alkohol.
Tom Behnke (FRI), 2000-01-12:
Hr. Frank Aaen og Enhedslisten skal have lov til at stemme imod forslaget, hvis man ønsker at gøre det, men jeg synes bare, at grundlaget, man gør det på, skal være det rigtige, for jeg er helt enig med hr. Frank Aaen i, at man ikke med tvang kan afvænne narkomaner.
Men det er heller ikke det, loven går ud på.
Loven går ud på, at når narkomanerne frivilligt henvender sig og beder om at komme i behandling, så kan narkomanerne frivilligt skrive under på en kontrakt om, at hvis de ønsker at forlade behandlingen på grund af abstinenser, så kan man tilbageholde dem i de 2 eller 3 timer, det varer, og så fortsætter behandlingen i øvrigt bagefter fuldstændig 100 pct. frivilligt. Hr. Frank Aaen får det til at fremstå, som om det her er indfangning af narkomaner med lasso, og så fastholder man dem under tvang, indtil de er afvænnet.
Det kan man ikke.
Det kan ikke lade sig gøre.
Men elementet af tvang synes jeg hr. Frank Aaen stærkt overdriver, og det er klart, at med den indgangsvinkel bør man stemme imod forslaget.
Men det er heller ikke det, loven går ud på.
Villy Søvndal (SF), 2000-01-12:
Vi deltog som tidligere nævnt i samme rejse, og jeg finder grund til at rette et par ting, som er oplagt forkerte i fru Tove Videbæks fremstilling.
Den ene var, når fru Tove Videbæk siger, at frivillig tvang var en stor succes.
Den melding, vi fik, var, at der er stadig færre, der bliver behandlet under frivillighedsparagraffen, og at man i stigende grad bevæger sig over i den egentlige tvang, altså den, hvor der ikke er samtykke, hvor man ikke har underskrevet.
Og det var de bekymrede over, dem, vi talte med af behandlerne, det var nogle psykologer fra en bestemt institution - jeg kan ikke huske, hvad den hed - men de var bekymrede over den udvikling.
Og derfor vil jeg bare spørge, om fru Tove Videbæk også har samme opfattelse.
Så var vi sammen på besøg i et kvindekollektiv, og fru Tove Videbæk fik sagt, at det ikke var lykkedes for dem, hvis der ikke havde været tvang.
Jeg vil bare bede fru Tove Videbæk bekræfte, at ingen af dem, vi traf, var indlagt under tvangsbestemmelserne, at alle uden undtagelse var der frivilligt, og at det faktisk lykkedes netop med frivilligheden, og at det afgørende efter deres egen opfattelse ikke var tvang eller frivillighed, men at de indgik i et fællesskab, hvor man bandt hinanden op.
Karen Jespersen (V), 2000-01-12:
Vi har jo flere gange været i den situation her i Folketingssalen, når vi har skullet diskutere det her - som jo på mange måder er et lille og begrænset forslag, både i hele fremtoningen og også i det, at det jo, som alle har hæftet sig ved, ikke er et tilbud eller en mulighed, der er blevet brugt - at det jo som altid kan fremkalde ret stærke følelser og holdninger, der går i flere forskellige retninger.
Men jeg synes, at debatten har afspejlet et meget stort og ægte engagement i de mennesker, vi har med at gøre, altså stofmisbrugere, også den særlige gruppe af stofmisbrugere, der er gravide, og hvad vi kan gøre for at hjælpe dem ud af deres stofmisbrug.
fordi vi netop er inde i en diskussion, som flere også har hæftet sig ved, om det særlige problem med gravide stofmisbrugere. Jeg tror, at det er meget vigtigt, at vi ser den her lovændring i sammenhæng med den ændring, vi diskuterer i det lovforslag, som vi jo kalder et lovforslag om truede børn, hvor der jo nu er lagt op til en underretningspligt, når det gælder gravide stofmisbrugere, og et tværfagligt samarbejde, som gerne skulle komme dem til gode også.
Og jeg tror, det er vigtigt, at vi også i udvalgsarbejdet ser det her forslag i sammenhæng med det andet forslag, og at vi for min skyld også meget gerne bruger det her som en anledning til her endnu engang lige at vende den mulighed: Hvordan skal forslaget se ud, for at det kommer stofmisbrugerne bedst muligt til gavn?
Villy Søvndal (SF), 2000-01-12:
Jeg vil sådan set bare kvittere for bekræftelsen på begge punkter.
Vi kan jo så også læse dokumenterne, når vi får referaterne fra turen.
Jeg mener nemlig, at det er utrolig vigtigt at være præcis i den her diskussion, for jeg tror egentlig, at alle i debatten deler den opfattelse, at det er dybt uansvarligt at have et misbrug, når man er gravid.
Man kan i øvrigt diskutere, hvad man synes om misbrug, men når et foster skades, er det simpelt hen dybt uansvarligt. Så det er ikke der, det skiller på det grundlæggende synspunkt.
Det, vi skiller på i debatten, tror jeg, er på, hvad
Hvad er konsekvenserne af det?
Får vi de resultater, som vi gerne vil have, også på lidt længere sigt?
Jeg må sige, at jeg hverken efter at have læst tallene fra Norge eller Sverige er overbevist om det, og jeg tror, der er én bestemt grund til, at et enigt narkotikaråd fra regeringens side fraråder det, et narkotikaråd, der i øvrigt er kendetegnet ved, at det i alle andre narkopolitiske diskussioner har forskellig opfattelse.
Det tror jeg der er
en solid grund til, som også fru Tove Videbæk skal overveje.
Tove Videbæk (KRF), 2000-01-12:
Ja, jeg vil som et supplement til det, jeg sagde før, som jeg ikke mener egentlig bekræftede hr. Villy Søvndal, gerne sige, at de fire specielle institutioner, de har for gravide misbrugere i Norge, fik vi desværre ikke mulighed for at besøge, fordi vi kun var der en 2-3 dage.
Men vi havde besøg af et par behandlere, lederen og en afdelingsleder fra Porsgrunn, hvor de har deres største institution, og de var meget positive, og de var meget engagerede, og vi fra Socialudvalget, som var der, blev næsten høje af at høre på dem og høre de resultater, de havde, for de fortalte om, hvor glade de her mødre var, når det var lykkedes dem at føde uskadede børn, og når det var lykkedes dem at føde sunde børn.
Så jeg tror nok, vi tog deroppefra med en virkelig overbevisning om, at frivillig tvang, især når det drejer sig om gravide misbrugere, må vi altså have indført i Danmark.
Karen Jespersen (V), 2000-01-12:
Det lovforslag fra Venstre, vi skal diskutere her, har vi i hvert fald i en meget lignende udgave snakket om flere gange
her i salen.
Det drejer sig om, at den mulighed, der i dag er for, at kommunerne kan lade borgerne få et beløb til brug for en privat pasningsordning, altså en ordning i eget hjem, foreslår Venstre skal være obligatorisk, sådan at alle kommuner er pålagt at skulle have sådan et tilbud til deres borgere.
Den anden del af forslaget går ud på, at kommunerne skal have en mulighed for at vælge også at give forældre, der gerne vil blive hjemme selv og passe deres børn, et tilskud, hvis de er i den situation.
Regeringen kan ikke støtte forslaget, og det kommer nok ikke som en overraskelse for Venstre, for vi har talt om de her forslag, måske i lidt forskellige udgave, flere gange.
Jeg mener selv, at vi har en lov, som giver ret gode valgmuligheder både for kommuner og forældre, og den ene afvejning, vi står over for, er jo en afvejning af, hvor stramme rammer vi skal lægge for kommunernes arbejde - med den risiko, at de har meget svært ved at styre udgifterne, fordi de centralt bliver pålagt en række måder, de skal løse opgaverne på, eller en række tilbud, de skal have til borgerne, uanset hvordan det lokalt ser ud. Dér er det altså min og regeringens vurdering, at det vil være uheldigt, hvis vi pålægger alle kommuner, at der skal være mulighed for, at man kan få en privat pasningsordning.
Når jeg ikke kan støtte den anden del af forslaget, har det så også en noget anden begrundelse: Nu som tidligere mener jeg, det er overordentlig uheldigt at betale forældrene for at passe deres egne børn.
Jeg synes, det er på kanten af en parodi på velfærdssamfundet, hvis man kommer derhen, at man skal have penge for at passe sine egne børn.
Altså man
har jo tidligere brugt den sammenligning, at så skal man også give penge til borgere, der ikke benytter den service, de kan få på bibliotekerne eller sygehusene.
Hvis man ser, hvad den her ordning ville koste på landsplan, så er det jo omkring 2 mia. kr., og jeg kan så forestille mig, at forslagsstillerne vil indvende, at det her jo netop ikke er for hele landet, men en mulighed, som den enkelte kommune får.
Men stadig væk er det jo også et økonomisk spørgsmål: Man lægger op til at bruge de begrænsede ressourcer, vi har, på en bestemt måde og til borgere, som ikke uden videre kan betragtes som svage borgere. Endelig er der også det problem, at det alt andet lige vil betyde mindre arbejdskraft, fordi det vil tilskynde borgerne til en periodevis tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet, og vi står netop i nogle år over for en periode med mangel på arbejdskraft.
I hvert fald skal vi udøve betydelig fantasi og politisk formåen for ikke at havne i en situation med mangel på arbejdskraft, og det her forslag trækker så decideret i den modsatte retning. Så der er mange grunde til, at jeg heller ikke kan støtte den del af forslaget, men den vigtigste er nok, at jeg mener, det er i modstrid med velfærdssamfundets tankegang at give borgerne penge for at passe deres egne børn.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 2000-01-12:
Det er jo i realiteten en meget lille sag at flytte årstal ud, og det må jo så også have en begrundelse.
Og jeg regner da ikke med, at det, der skal ske i den mellemliggende tid - de næste 2 år - bare er en debat, vi skal tage.
Jeg har da tænkt mig at komme med nogle ændringsforslag fra CD's side til den eksisterende lov.
For det første er årsagen til, at amterne ikke har brugt den, jo, at de ikke er forpligtet til det.
Et andet spørgsmål er jo så hele den konflikt, der ligger imellem den frie vilje og så tvang.
Og det var narkomaner, den særlig var rettet mod.
Sidst havde vi så, synes jeg også, en meget fin høring nede i Fællessalen omkring emnet gravide misbrugere.
Og det viste sig jo også, at disse gravide misbrugere - når de var klare og kunne se deres egen situation - gerne ville have hjælp, men de var også klar over, at der måtte være nogen form for fastholdelse af dem i behandlingsforløb, for at de kunne få den her hjælp.
Derfor er der ikke noget at sige til, at de mennesker, der er behandlere, når de så står med det barn, der er født med et fatalt alkoholsyndrom og får et liv på nogle helt urimeligt dårlige betingelser lige fra starten, gerne vil undgå dette.
Derfor vil jeg da bruge dette her - det går jeg da også ud fra er ministerens absolutte formening med det -
til, at vi så finder ud af, hvordan vi laver noget, vi kan bruge.
Det må da laves sammen med nogle behandlere, det må vi lave sammen med nogle brugere.
Der er brugerforeninger både med hensyn til alkohol og stofmisbrug.
Det må vi da kunne.
Vi må kunne lave et system, der ikke træder de danske traditioner over tæerne.
Nu er Norge jo blevet foregangsland.
Vi har sågar også været oppe at kigge på det med Sundhedsudvalget.
Og der er jo det interessante i Norge, at deroppe er det social- og sundhedsmæssige jo ikke sådan adskilt i to isolerede verdener, som man ofte kan få indtrykket af at det er i Danmark.
Og der kan vi da helt bestemt godt lære noget.
Det kan vi i øvrigt godt af de nordiske lande.
Man behøver ikke at tage til Australien for at blive klogere.
Men altså, det ligger i det grå land mellem tvang og fri vilje.
Hvor meget liv kan der gå til spilde, samtidig med at vi så også føler, at vi har opfyldt vores forpligtelser og udøvet vores omsorgspligt? Der har jeg nok på grund af faglige erfaringer en lidt mere stram grænse end hr. Villy Søvndal har, men jeg vil se frem til en god debat om det og håber, vi kan bruge tiden til at lave en ændring af det her, og bl.a. en ændring, der gør, at amterne skal bruge loven.
Inger Bierbaum (S), 2000-01-12:
Man vil gøre det obligatorisk for kommunerne at tilbyde forældrene et økonomisk tilskud til privat pasning.
Et »kan« bliver til et »skal«, altså et diktat til kommunerne, og samtidig foreslås det, at kommunerne kan vælge at give offentligt tilskud til forældrenes pasning af egne børn. Socialdemokratiet er tilhænger af at give forældrene og familien mulighed for at vælge mellem flere alternativer i indretningen af børnepasningen - det findes jo allerede i serviceloven - men vi mener også, at det må være op til det lokale selvstyre i kommunen at bestemme, om man lokalt vil indføre frit valg-ordninger, og hvad de i givet fald skal bestå af.
Kommunerne må have mulighed for at tilpasse deres børnepasning til de lokale behov og prioriteringer, og vi er derfor imod Venstres forslag om, at det skal gøres obligatorisk for kommunerne at indføre et tilskud.
Vi er tilfredse, som det er i dag, hvor kommunerne selv kan bestemme.
Når det gælder Venstres gamle idé om også at give mulighed for at indføre et offentligt tilskud til forældre, der passer egne børn, så må vi klart sige fra.
Vi mener, det er et forslag, der både er principielt forkert, og som vil medføre en række uheldige virkninger.
Vi har i stedet med børnepasningsorloven givet forældre en mulighed for at være
sammen med deres børn på fuld tid i en begrænset periode
, og den ordning er vi meget glade for. Vi bruger i dag offentlige midler på børnepasning af to overordnede årsager: Vi vil gøre det muligt for forældre at komme ud på arbejdsmarkedet, og vi vil sikre, at børn får mulighed for at få glæde af de pædagogiske tilbud, som er i den offentlige pasningsordning.
I institutionerne har børn desuden mulighed for at møde andre,
og de lærer at omgås og tage hensyn til andre.
Dette formål opfyldes ikke let, når børnene passes i hjemmet, og derfor skal det heller ikke udløse tilskud.
Hertil kommer, at forslaget risikerer at blive ganske dyrt for kommunerne.
Godt nok kan kommunen ifølge forslaget højst udbetale 85 pct. af den billigste nettoudgift pr. plads til forældrene, men samtidig risikerer kommunen jo at miste en skatteindtægt, hvis en af forældrene siger jobbet op og i stedet går hjemme med børnene.
I det omfang det sker, vil det desuden nok først og fremmest være kvinderne, der dropper erhvervsarbejdet - ikke ligefrem noget værdifuldt bidrag til ligestillingsarbejdet.
Kommunen risikerer også at øge presset på den offentlige pasning.
Der er forældrepar, der i dag passer deres børn hjemme uden tilskud, som i nogle tilfælde kan se deres interesse i at få anvist en pasningsplads og derefter straks vælge det offentlige tilskud.
Hertil skal lægges risikoen for, at Venstres forslag kan forstærke problemerne med mangel på arbejdskraft inden for bestemte geografiske og faglige områder.
Socialdemokratiet kan derfor ikke støtte Venstres forslag.
I stedet vil vi fortsat samarbejde med kommunerne om arbejdet på at skabe reel pasningsgaranti i alle kommuner.
Vi er overbeviste om, at et sådant tiltag vil det store flertal af børnefamilierne virkelig ønske.
Tove Videbæk (KRF), 2000-01-12:
Det er korrekt, at vi havde besøg af et par psykologer fra en akutinstitution i Oslo, som var lidt usikre på det her med tvang, ligesom også psykologer og andre gode mennesker er det herhjemme, men de var faktisk de eneste, som problematiserede det noget videre.
Problemet for de her psykologer var jo også, at de var ansat på en akutinstitution i Oslo, som bestemt ikke var beregnet til at behandle gravide misbrugere.
Og der var flere, som de nævnte var nogle klienter, som burde være sendt videre til andre institutioner, men det fylke, som de hørte under, ville ikke betale den pris, det kostede at sende dem
f.eks. til Porsgrunn, hvor man havde en institution, som lige var beregnet for de her personer, så det var jo et dilemma. Det var en kompliceret problemstilling, de stod i, og derfor var de meget frustrerede.
Inge Refshauge (DF), 2000-01-12:
Dansk Folkeparti støtter naturligvis den forlængelse af den her lov, men vi er med på, at der skal ske en debat omkring afvænningen.
Desværre bliver loven ikke rigtig udnyttet i amterne - i hvert fald ikke optimalt, og det er i grunden en skam.
Under Socialudvalgets nyligt foretagne studierejse til Oslo så vi mange gode resultater med det ord, vi danskere ikke kan lide, nemlig tvang.
Norge har da også den frivillige tvang, som bruges, men også direkte tvang.
Her hørte vi, at en del stofmisbrugere, som havde været helt nede på bunden, var blevet stoffri netop med tvangen. Og det var de meget glade for.
Men at tvinge en afvænning igennem er langtfra nok.
Der skal en meget stor efterbehandling og opfølgning med i programmet, ellers hjælper det intet. Der skal støttes op om de mennesker, der er afvænnet, med terapi, uddannelse og job samt ordentlige boligforhold.
Det nytter intet, at man afvænner og så sender misbrugerne tilbage i miljøet igen.
Så er alt spildt.
Især omkring de gravide stofmisbrugere og alkoholmisbrugere
så vi i Dansk Folkeparti gerne, at der blev anvendt tvang for ikke at skade det ufødte barn og også for, at moderen ved fødselstidspunktet er stof- og alkoholfri, så hun fremover kan tage vare på sig selv og det lille barn.
Men det er også en debat, vi skal tage.
Noget helt andet er, at vi i amterne må sørge for, at der er afvænningspladser nok.
Det nytter ikke, at en narkoman skal vente i måneder på et afvænningstilbud.
Det tilbud skal være der, når motiveringen er der.
Det vil give de bedste resultater.
Og så skal der ske en ordentlig efterbehandling.
Også her halter vi bagefter ude i amterne.
Økonomien rækker desværre ikke.
Det må vi så forsøge at ændre på.
De mennesker, der virkelig vil tilbage til et normalt liv, skal også have alle muligheder for at komme tilbage.
Sagen er jo, at jo længere stofmisbrugerne kommer ud i misbruget, jo sværere er en afvænning, og jo nemmere falder de tilbage i narko- eller alkoholmiljøet igen.
Vi så også i Norge, at de helt svære tilfælde kan afvænnes.
Men de, der var blevet afvænnet, kendte så også faren, så snart de blev lukket ud; så var de klar over, at så var det faktisk sket med dem, hvis de skulle falde i igen.
Det var noget af det, SF's ordfører, hr. Villy Søvndal, sagde, at når de så kom ud, skulle der meget lidt til for at være en overdosis, og så ville det medføre dødsfald.
Nogle af os talte med nogle af kvinderne, som havde været misbrugere i 20 og 22 år.
De var nu clean og så selvfølgelig frem til at føre et godt liv uden misbrug.
Jeg synes nok, at vores besøg i Norge giver stof til eftertanke.
Jeg har ikke sagt, at vi skal kopiere deres lovgivning, men vi må have en åben debat netop omkring misbrug og afvænning af misbrugerne.
Og der vil jeg også gerne have, at vi ser lidt mere på alkoholmisbrugerne.
Dem har vi været lidt for large til at overse.
Vi har altid snakket om heroin og stofmisbrug.
Dansk Folkeparti støtter selvfølgelig forslaget.
Thorkild Simonsen (S), 2000-01-12:
Det skriftlige spørgsmål gik mest på: Finder ministeren, at det er i overensstemmelse med det danske kristne kulturgrundlag osv. Jeg må nok sige, at jeg modtager mange forskellige spørgsmål og emner.
Nogle kan være fornuftige og velbegrundede, mens andre er det modsatte.
Det her er nok et af de mest besynderlige spørgsmål, jeg er blevet stillet over for endnu.
Forudsætningen for spørgsmålet synes således at være, at spisning af svinekød er en del af det kristne kulturgrundlag.
Det tror jeg bestemt ikke er rigtigt.
F. eks. er der mange gode kristne mennesker, der ikke spiser svinekød, f.eks. vegetarer, og der findes masser af lande i verden, som også er kristne, men hvor svinekød ikke er særlig højt prioriteret.
Nu var det jo altså det, der blev spurgt om.
Så vil jeg gerne slutte med at sige, at de konklusioner, som hr. Kristian Thulesen Dahl gjorde om et multietnisk samfund som indledning til det her, vil jeg ikke tiltræde.
Det er meget svært at definere, hvad et multietnisk samfund er.
Det er meget svært at definere, hvornår det er det.
Er det, når det er 30 pct., der er indvandrere, eller 20 pct.? Det kan man bare ikke, og derfor er det et begreb, man skal tage væk, og det skulle man måske også have gjort på konferencen.
Man skulle måske skrive det på en anden måde.
Nu er det ikke mig, der holder den konference.
Jeg har ikke sådan nogle forudfattede meninger om, at mennesker, der bor her i landet, ikke må arbejde godt sammen.