Tove Videbæk (KRF), 2003-05-06:
Jeg vil gerne sige mange tak for en rigtig god debat.
Jeg er faktisk meget glad for at kunne konstatere, at der er
bred enighed om, at der er behov for at satse på familien som helhed.
Der er behov for handleplaner.
Der er behov for forebyggende arbejde.
Der er behov for at hjælpe familierne.
Der er også behov for at præcisere over for kommunerne, at familien altid skal involveres - det er ikke en kan-lov, de skal involveres - og familien, ja, det kan være onkler, tanter, bedsteforældre og alle gode mennesker, som vi har nævnt her.
Det er jeg meget glad for at vi er enige i.
Det er sådan set kun hr. Flemming Oppfeldt, der problematiserer det lidt og mener, at det er et kæmpestort, nyt lov- og regelsæt, vi her foreslår, men det vil jeg godt nok tage afstand fra, det har intet med det at gøre.
Så vil jeg sige, at forældre, der har problemer, der går ud over deres børns trivsel og opvækst, naturligvis skal have hjælp til at få løst deres problemer.
Men desværre viser det sig i virkeligheden, at det ikke helt går, sådan som lovgiverne har givet udtryk for i serviceloven.
I det virkelige liv får kun godt og vel en tredjedel af alle forældre hjælp til at få løst deres problemer, også selv om kommunen er i kontakt med familien i forbindelse med en eller anden slags foranstaltning for barnet.
Det betyder, at børn ofte fjernes, uden at man faktisk ved, hvad problemet i familien drejer sig om.
Man sætter en foranstaltning i gang, som man plejer, barnet fjernes, og familien efterlades ofte med et stort hul i hjemmet og et stort hul i hjertet på grund af, at de nu ikke alene har deres eget problem at slås med, nu har de også en smerte over, at et barn er taget fra dem.
Det er nok noget af det værste, der kan overgå forældre.
Der vil desværre altid være situationer og sager, hvor den eneste tilbageværende mulighed er at fjerne børnene fra hjemmet.
Hvis en familie har meget svære problemer, er det ofte det bedste for barnet at komme væk så hurtigt som muligt, sådan at barnet ikke skal fungere som en voksen, der både tager sig af sig selv, forældrene og hjemmet, sådan som vi hørte det på konferencen i sidste uge om at bryde den sociale arv.
De anbringelser skal foregå så hurtigt som muligt og helst til det rigtige sted med det samme.
Men når barnet er fjernet, skal der også tilbydes forældrene hjælp eller behandling, ellers er de dobbelt ramt.
I oktober 1999 stillede Kristeligt Folkeparti en forespørgsel i Folketinget om indsatsen for de socialt truede familier, og den mundede ud i et forslag til vedtagelse, V 11, der blev enstemmigt vedtaget.
To af punkterne i den vedtagelse gik ud på at sikre en styrket forebyggende indsats over for potentielt truede børn og deres forældre, og at vi skulle sikre en målrettet indsats for forældre til anbragte børn med henblik på en løsning af det, der var årsag til anbringelsen.
Altså vedtog vi faktisk enstemmigt i 1999, at der skulle sættes ind både forebyggende, før man eventuelt anbragte børnene, samt at der skulle sættes ind med en målrettet indsats for forældre, efter at anbringelsen havde fundet sted.
Men på det område er der ikke sket ret meget siden.
Derfor har vi fremsat dette beslutningsforslag, hvor vi siger, at ressourcerne i det nære miljø altid skal inddrages i vurderingen af, hvordan barnets eller den unges vanskeligheder kan løses, og at forældrene skal tilbydes en handlingsplan, når der træffes beslutninger om at iværksætte forebyggende initiativer.
Det er ikke en regel i lovgivningen i dag, det er noget, som kommunerne kan gøre, men når de ikke engang gør det, som de skal, gør de jo langtfra det, som der står, at de kan.
Forældrene skal have tilbud om en plan for støtte under barnets anbringelse uden for hjemmet, inden der træffes afgørelse om at anbringe et barn.
Det er vigtigt, at kommunerne gennem en sådan debat, som vi har her i dag, også får et klart signal fra Folketinget om, at vi mener det alvorligt, når der står i serviceloven, at kommunerne skal inddrage andre pårørende og nærtstående personer i øvrigt i løsningen af problemerne.
Her tænker vi på både bedsteforældre, onkler og tanter, gode naboer, sportslærere, musiklærere, gode venner og deres forældre, osv. osv.
Også familierådslagning og andre gode metoder, som inddrager familie og nærmiljø, bør tages langt mere i brug.
Jeg synes, at de ting står tindrende klart efter debatten i dag, og jeg synes, det er et godt og klart signal
at sende til kommunerne, at det er vi enige om, og vi ønsker altså, at det skal føres ud i virkeligheden.
For Kristeligt Folkeparti virker det mest naturligt og logisk, at man sætter ind og løser de problemer, der findes, så ikke alene barnet, men også hele familien, kommer på ret køl.
Vi ved, at det betyder utrolig meget for børn, at deres forældre har det godt, og hvis man starter en forebyggende indsats tidligt og massivt, kan man måske undgå en lang række af de anbringelser, der foretages i dag.
Derfor er jeg også enig i, at hvis det forebyggende arbejde virkelig opprioriteres massivt, kan der andre steder spares rigtig mange penge, som netop kan bruges på den forebyggende indsats. At børn fjernes, uden at man har stillet en diagnose af problemerne i familien, har vi det skidt med i Kristeligt Folkeparti, og jeg har kunnet høre af debatten i dag, at det er der mange andre der også har det skidt med. Vi kan ikke være bekendt at lade forældrene sejle deres egen sø, som vi gør i dag i langt over halvdelen af alle tilfælde, for det skader forældrene, og det skader børnene.
Vi har ingen undersøgelser, der viser, at det, vi gør for tiden, er særlig godt, og derfor må vi tage skeen i den anden hånd, sætte ind og tage fat på løsning af de problemer, der findes, og ikke bare vige udenom og sige: Jamen kommunerne finder nok på noget, eller også må vi bare fjerne børnene.
Tak for en rigtig god debat og tak for opbakningen.
Debatten var ikke bare god, men også engageret, og jeg ser optimistisk på, at vi får noget i gang på grundlag af den.