Kim Behnke (FRI), 2000-10-05:
For 1 uge siden var der folkeafstemning i Danmark.
Efter vores opfattelse i Frihed 2000 en festens dag.
Men ganske mange gange under afstemningskampagnen lød det jo fra japartierne, at vi mest af alt havde folkeafstemningen, fordi grundloven påbyder, at der skal være en folkeafstemning, og så havde man jo aftalen fra 1993, aftalen om de danske forbehold, og da de var vedtaget ved en dansk folkeafstemning, ja, så følte man en moralsk forpligtelse til at spørge befolkningen igen.
For egentlig havde man det meget godt med, at et flertal i Folketinget jo havde vedtaget loven om at opgive den danske krone.
Ser vi så på, hvordan det tidligere har været ved danske folkeafstemninger, så lad os gå tilbage til den foregående, nemlig i 1998.
I 1998 sagde et flertal af den danske befolkning ja til, at Danmark skulle tiltræde Amsterdamtraktaten.
Hvad var reaktionen på daværende tidspunkt fra nejsiden?
Reaktionen var, at vi konstaterede, at der havde været et flertal, som havde godkendt Amsterdamtraktaten, til trods for at vi fra nejsiden havde anbefalet netop, at man stemte nej.
Der var altså ikke tale om, at man fra nejsiden forsøgte at botanisere i, hvorfor det nu var blevet et ja, hvilken slags ja det var, og om man nu kunne være helt sikker på, at det også var et ja.
Der var accept af resultatet.
Under den her afstemning er det så blevet misbrugt som et særligt argument mod nejsiden, nemlig at nejpartierne
skulle være bange for alt nyt, der kommer fra EU, for nu havde vi jo accepteret Amsterdamtraktaten.
Nu var den lige pludselig fundamentet, et fundament vi tidligere havde anbefalet at stemme nej til.
Men det er jo, fordi vi respekterer resultatet af folkeafstemningen.
Når det danske folk har talt, skal det respekteres fuldt og helt.
Og der må vi ærlig talt sige, der føler vi ikke, at statsministeren og regeringen og de andre japartier fuldt ud lever op til den forpligtelse, det må være at anerkende resultatet af folkeafstemningen.
Der har været mange fortolkninger af, hvorfor danskerne nu stemte nej, og hver gang det bliver taget frem, understreges det, at det eneste, danskerne har stemt nej til, jo er spørgsmålet om, hvorvidt vi skulle tilslutte os den fælles valuta. Jeg kan betro både statsministeren og de andre jasigere, at det ikke kun er derfor, danskerne valgte at stemme nej.
Den danske befolkning sagde: Hertil og ikke længere.
Den danske befolkning har endnu en gang turdet gå foran.
Den danske befolkning er ikke fodslæbende og reaktionær, nej, den danske befolkning er modig, den danske befolkning har turdet sige ikke bare nej, men et flot dansk nej. Men den lange afstemningskampagne betød jo, at vi måtte mangt og meget igennem.
Det, som vi synes var noget af det negative ved den afstemningskampagne, var de mange eksempler på skræmmekampagner, usaglige argumenter, der blev fremført, argumenter, som udelukkende blev brugt i dagens anledning i det spinkle håb, at de kunne skabe nogle flere jastemmer.
Det er ubehageligt, når det opleves, og det er særlig ubehageligt, når erindringen hos dem, der bruger skræmmebillederne, er så kort, at man få dage efter fornægter, at man har brugt dem.
Til gengæld er der også noget positivt at sige om forløbet af afstemningskampagnen, nemlig at der af regeringen, ikke mindst af statsministeren og økonomiministeren og til dels udenrigsministeren, er blevet afgivet en række løfter om ændringer i dansk EU-politik, løfter om, at man allerede ved Niceforhandlingerne vil være parat til at nedlægge veto i påkommende situationer.
Men de positive resultater, som vi fortsat glæder os over, kan jo også hurtigt blive vendt til skuffelse, hvis det viser sig, at regeringen alligevel ikke vil leve op til de løfter.
Spørgsmålet bliver så stillet: Hvad skal et dansk nej så bruges til?
Ja, vi kommer gerne til det møde, der er inviteret til hos statsministeren i næste uge.
Vi vil benytte anledningen til at give statsministeren råd i forhold til, hvad der skal ske fremover, og det første punkt, hvor der skal ske noget, er netop ved Niceforhandlingerne. Vi har støttet, at den danske regering har valgt en linje, der hedder en smal traktatændring; vi skal ikke ud med de store armbevægelser.
Men ikke desto mindre er det jo en kendsgerning, at det ikke er den opfattelse, der er herskende i de andre lande, og specielt det franske formandskab har jo travlt med at brede sig ud over ganske mange punkter.
Den seneste liste, vi har set, er på over 50 punkter, hvor det franske formandskab forestiller sig, at der skal ske traktatændringer, og det er jo altså ikke en smal traktat.
Men det er ikke en smal traktat at indføje mere end 50 nye steder med flertalsafgørelser frem for enstemmighed.
Og dér burde den danske regering med den styrke, det giver at have en folkeafstemning i ryggen, gå til de andre lande og sige: Kære venner, det her går ikke.
I kan lave alle de stykker papir
, I vil
, men I skal vide, at når vi kommer til topmødet, er vi fra dansk side ikke indstillet på at tilslutte os øget integration, mere union på så mange punkter.
Det er tiden ikke moden til.
Det vil naturligvis ikke give klapsalver.
Det vil ikke give håndtryk og skulderklap fra de øvrige landes ministre, men det vil være at respektere, at så stor en del af den danske befolkning har sagt: Nej - hertil og ikke længere.
Hvis den danske statsminister derimod kommer tilbage fra Nice og siger: Ja, men vi måtte jo få det bedste, vi kunne, ud af det, og resultatet af forhandlingerne i topmødet i Nice er altså blevet en ny traktat med betragtelig flere opgaver, der overlades til flertalsafgørelser, så har den danske regering efter vores opfattelse et problem, og det har i særlig grad den danske statsminister.
Og så er den danske statsminister så meget i modstrid med det, der er folkerøsten i Danmark, at statsministeren ikke længere er værdig til sit embede.
Hvis det nu var sådan, at statsministeren kun var i opposition i forhold til den del af Folketinget og den del af befolkningen, der repræsenterer politiske synspunkter, der ligger væk fra statsministerens, kunne det undskyldes, men de kvalificerede målinger, der er blevet lavet i forbindelse med folkeafstemningen og efter folkeafstemningen, har jo dokumenteret, at selv langt ind i statsministerens eget parti er der ikke længere sammenhæng mellem det, statsministeren står for, og det, som statsministerens vælgere står for.
Anbefaling nr. 2, vi vil give på mødet i Statsministeriet i næste uge, er, at den danske regering aktivt arbejder for det, vi kalder et EU i flere rum.
Der er nogle, der ynder at bruge udtrykket »et EU i flere hastigheder«.
Det er ikke det synspunkt, vi har, for et EU i flere hastigheder antyder, at nogle lande kommer hurtigere frem til målet end andre, men at det stadig er det samme mål, man har.
Vi har den opfattelse, at man skal have et EU i flere rum, så landene kan gruppere sig.
Det kan være landene omkring Middelhavet, der vælger at indgå aftaler, som er fornuftige og nyttige for dem, fordi de vedrører spørgsmål om Middelhavet, og på samme måde kan det være nyttigt, at Danmark sammen med Sverige, Tyskland, Holland og Storbritannien indgår aftaler om forhold, der eksempelvis vedrører Nordsøen.
Men hvorfor skal italienere være underlagt regler vedrørende Nordsøen, som Italien ikke engang grænser op til, og hvorfor skal Danmark være underkastet regler
vedrørende Middelhavet, når vi ikke har noget med Middelhavet at gøre?
Dette som et billede på, hvordan et EU i flere rum vil kunne udvikle sig.
Det betyder, at landene efter interesser og efter ønsker kan indgå aftaler under den europæiske paraply - aftaler, som man vel at mærke er positivt indstillet over for - og at vi ikke kommer til at opleve et EU, hvor flere og flere lande og hvor større og større dele af befolkningerne føler, at de beslutninger, der træffes med flertalsafgørelser, er noget, de inderligt er modstandere af.
Som en del af resultatet af folkeafstemningen har regeringen nu fundet dette columbusæg med, at der nu skal afholdes folkehøringer.
Bevares, vi har ikke noget at indvende imod, at regeringen holder disse folkehøringer, men vi er nødt til at spørge, hvad formålet er med at afholde dem.
Hvis formålet er, at regeringen skal ud og belære befolkningen om, hvad der er politisk korrekt her i begyndelsen af det nye årtusinde, ja, så synes vi ikke, det er nogen god idé med folkehøringerne.
Men hvis formålet derimod er, at folkehøringerne skal bruges til, at regeringen lytter til befolkningen, og at regeringen er parat til at ændre både sin egen og Danmarks EU-politik, ja, så kan de vise sig at tjene et formål.
Den folkehøring, jeg selv var tættest på, var folkehøringen i Århus om ældres forhold, og selv om at man i en evalueringsrapport har gjort meget ud af at fortælle, hvor fantastiske disse folkehøringer var, er jeg altså også nødt til at gøre opmærksom på det forhold, at en stor del af det, der foregik, jo var og er en iscenesættelse.
Jyllands-Postens Århussektion kunne dagen før fortælle, at der mellem en række ældreorganisationer og arrangørerne - altså primært regeringen - var indgået aftale om, hvilke spørgsmål der måtte stilles, og hvilke spørgsmål der ikke måtte stilles.
Med en sådan grad af iscenesættelse kan man jo nemt få et resultat af en folkehøring, som man er tilfreds med, når man på forhånd har aftalt, hvilke spørgsmål der skal stilles, og hvilke spørgsmål der ikke må stilles.
Så er det efter min mening et eksempel på, at en folkehøring ikke tjener sit formål.
Men vi glæder os til at se det oplæg, der kommer fra regeringen, og for at gentage mig selv: Hvis folkehøringer har til formål, at det er regeringen, der skal blive klogere, at det er regeringen, der skal komme i overensstemmelse med befolkningen, ja, så skal vi hilse dem absolut velkommen og støtte dem hele vejen. En del af de skrækscenarier, der blev beskrevet forud for afstemningen, var jo, at hvis danskerne stemte nej, kunne man forvente, at skatterne ville stige. Man kunne forvente, at renten ville stige, man kunne forvente, at aktierne ville falde, og at kronen ville være usikker, måske endda ligefrem truet af internationale spekulanter, som man berettede.
I dag kan vi konstatere, at kronen er blevet styrket.
Vi kan konstatere, at det danske aktieindeks for 40. gang, eller hvor langt vi nu er nået, har slået sin egen rekord i dag, vi kan glæde os over, at renten er faldende, og at Nationalbanken er parat til, måske allerede i næste uge, at sænke diskontoen med den halve procent, man af psykologiske grunde forhøjede med umiddelbart efter afstemningen.
Det vil altså sige, at på alle de væsentlige økonomiske punkter har de trusler, regeringen fremsatte for at få jastemmer, vist sig at være forkerte.
Der er dog ét punkt, hvor det er regeringen, der afgør, om spådommen skal opfyldes, og det er i spørgsmålet om, hvorvidt vi skal udsættes for stigende skatter.
Det synes vi af indlysende grunde ikke er nogen særlig god idé, og det undrer os, at en regering, der er så begejstret for EU-samarbejdet og er så begejstret for integrationen i Europa, ikke følger i sporet på de førende EU-lande, som netop i disse år planlægger at gennemføre omfattende skattelettelseskampagner.
Læg mærke til ordet »skattelettelseskampagner« - altså ikke det, vi er vant til i Danmark med skatteomlægninger.
Næh, både i Frankrig, Italien, Tyskland, Holland osv. er det skattelettelser, der er sat på den politiske dagsorden, og der er faktisk brug for, at det også bliver tilfældet i Danmark.
Jeg anerkender selvfølgelig, at Det Konservative Folkeparti har gjort det til en god sag at gennemføre skattelettelser, jo flere jo bedre, men i al beskedenhed har vi også i en årrække argumenteret for det.
Med hensyn til statsministerens åbningstale var der lige præcis en del af den danske befolkning, som ikke kan føle sig særlig tilfreds, nemlig de erhvervsdrivende, store som små virksomheder, og de erhvervsaktive.
De, der hver eneste dag sørger for at holde hjulene i gang, de, der hver eneste dag sørger for, at beskæftigelsen er høj, og at eksporten er stigende - dem var der ikke noget særlig positivt budskab
Og kigger man i regeringens lovprogram, er der heller ikke noget særlig positivt budskab til dem, for det, de kan læse, er, at hver eneste gang, regeringen lover skattelettelser, er det skatteomlægninger.
Man kommer selv til at betale for hver eneste skattelempelse.
Et særligt område, der i øjeblikket påkalder sig alles opmærksomhed, er selvfølgelig de stigende priser på fyringsolie, dieselolie, benzin osv.
Det begynder at gøre ondt nu, for som Dansk Industri har fortalt os i dag, er virksomhedernes lagre af dieselolie osv., ved at være i bund.
Det vil sige, at man skal ud nu og købe ind til de nye, højere priser.
Det, der er lidt sølle, er, at det råderum, den margin, der opstod sidst i 1980'erne og begyndelsen af 1990'erne som følge af, at de internationale priser rent faktisk faldt, slog aldrig igennem i Danmark, for i miljøets navn lod man de danske afgifter følge med op.
Men nu er tiden moden til, at de danske afgifter følger med ned, og hvis man er bange for, at det skal udløse ekstra indtjeninger hos arabiske oliebaroner, kan man jo kompensere ved at lette på andre områder. Kompensation er der brug for, og det er ikke nok, hvor prisværdigt det end er, at regeringen foreslår forøget varmehjælp til pensionisterne, som vi gerne støtter.
Men det er ikke nok.
Der er brug for omfattende kompensation, særlig til erhvervslivet, men så sandelig også til nogle private, der har svært ved at få økonomien til at løbe rundt.
Det får de ingen glæde af, de får kun en glæde, hvis de også får
en kompensation.
De forslag, regeringen i øvrigt har bebudet om forbedringer på ældreområdet, vil vi også støtte - vel at mærke når vi har set de konkrete forslag og har fundet ud af, om de har indhold, eller om de kun er staffage. Med hensyn til det samlede lovprogram er vi ikke imponerede i Frihed 2000.
Vi synes faktisk, at når regeringen ligefrem kalder det et nyt regeringsgrundlag, kunne der godt have været udvist lidt større mod. Bevares, tanken om, at der nu skal bygges endnu en bro, en Femernforbindelse, er da selvfølgelig vældig eksotisk, men ærlig talt: Er tiden virkelig til det?
I øjeblikket er man bekymret over, at der ikke er tilstrækkelig mange, der benytter Øresundsforbindelsen, og hvad skal vi så med en Femernforbindelse ud over at fastlåse noget kapital ved et statsligt brobyggeri?
Den kapital kunne f.eks. gøre nytte, når det gælder folkeskolerne, der er slidt ned, så eleverne får sygdomme af at sidde i lokaler, der er uegnede til menneskeligt ophold.
Brug dog ressourcerne dér, frem for at bygge et eller andet prestigeprojekt af en Femernbro, som ingen alligevel kunne tænke sig at benytte. Et andet område, hvor vi synes regeringen er på et skråplan, er i spørgsmålet om Ørestaden.
Ørestaden er søsat som et prestigeprojekt, men Ørestaden er indtil videre ikke lykkedes, heller ikke som prestigeprojekt.
Men når det så endelig lykkes at få udenlandske, primært svenske, investorer til at bygge et nyt stort shoppingcenter i København - en glædens begivenhed, endelig er der nogle, der investerer - har regeringen minsandten en erhvervsminister, som sidder for åben tv-skærm og med et kæmpegrin erklærer, at nu skal regeringen nok sørge for med lovgivning at forhindre det center i at blive en erhvervsmæssig succes.
Det budskab, der her bliver sendt til omverdenen, er, at man skal ikke investere i Danmark, for selv om man investerer i noget, der tegner til at blive en succes, sidder der en regering med en erhvervsminister, som vil gøre alt, hvad hun kan for at forhindre, at det bliver en succes. Der er altså med andre ord brug for, at regeringen viser rettidig omhu, som det hedder på dansk.
Når der endelig er nogle, der investerer i Danmark, så modtag dem med åbne arme og glæde, frem for at ødelægge deres muligheder for at tjene penge og investere yderligere i Danmark.
Så var vi lidt bekymrede, da en venskabsforening - ja, minsandten en palæstinensisk venskabsforening - kaldte til folkeråd hernede på slotspladsen i går.
Ikke fordi vi har noget imod, når der er nogle, der demonstrerer, men vi har
ærlig talt noget imod, når danske gader skal bruges til hellig krig, især når forholdet er
, at det, som de antagelig var sure over, er noget, der foregår i Mellemøsten og ikke i Danmark.
Derfor er der brug for, at der fra et samlet Folketing bliver sagt, at sådan foregår det altså ikke i Danmark.
Demonstrationer foregår med ord og ikke med håndvåben.
Demonstrationer i Danmark foregår ved, at man snakker med hinanden og diskuterer, men ikke ved at man hærger i gaderne og ødelægger privat og offentlig ejendom.
Derfor forventer vi, at der ubetinget fra den danske regerings ministre, høj som lav, bliver bakket op om det danske politi, så det i de situationer er i stand til at få stoppet den slags optøjer.
De skal nemlig stoppes nu og ikke næste gang, hvor det er 50.000 frem for 5.000, der står i gaderne, for så har vi først problemer.
til vedtagelse, der er fremsat, kan vi ikke støtte det, som regeringen står bag.