Jann Sjursen (KD), 2003-12-04:
Hos Kristendemokraterne ser vi med lidt blandede følelser på det fremsatte lovforslag fra regeringen.
Vi har naturligvis fuld forståelse for ønsket om at tage hensyn til forældre, der oplever det traumatiske at miste et barn, selv om barnet er født efter udgangen af 22. svangerskabsuge, men altså ikke overlever.
Den grænse, lovforslaget sætter, vil være i overensstemmelse med grænserne i de andre nordiske lande og i overensstemmelse med WHO's anbefaling, og man kan jo vælge at sige, at så er der ikke nogen fare på færde, men som det fremgår af høringssvarene til lovforslaget, er sagen ikke helt så enkel, og det er den da heller ikke efter Kristendemokraternes opfattelse.
For det første nævner en del høringssvar faren for et behandlingspres fra forældre i tilfælde, der ligger på grænsen mellem spontan abort og dødfødsel.
Disse høringsparter ønsker derfor en grænse på 24. uge, fordi det først anses for tilrådeligt at behandle på det tidspunkt.
For det andet er det vedrørende spørgsmålet om lovforslagets konsekvenser i forhold til grænserne for provokeret abort, at advarselslamperne hos os for alvor begynder at blinke i forhold til lovforslaget.
Det er et spørgsmål, som regeringen og altså lovforslaget efter vores opfattelse behandler lidt for nonchalant.
I bemærkningerne til lovforslaget står der uden omsvøb, at lovforslaget ikke har betydning for adgangen til at få foretaget provokeret abort.
Det er selvfølgelig formelt set helt korrekt, men alligevel giver det anledning til spørgsmål, og flere høringsparter peger da også på, at de ser et problem i, at der kommer til at gælde én grænse for spontan abort og en anden grænse for provokeret abort.
Det mener bl.a. Dansk Selskab for Obstetrik og Gynækologi, Den Almindelige Danske Lægeforening og Den Almindelige Danske Jordemoderforening.
I den forbindelse er det værd at hæfte sig ved, at der principielt ikke er nogen fast øvre grænse for provokeret abort og da slet ikke med hensyn til syge og handicappede forstre.
Kristendemokraterne er derfor enige i, at problemstillingen i forhold til provokeret abort ikke er belyst godt nok i selve lovforslaget, og at der er en problemstilling at belyse, sådan som flere ordførere rent faktisk også har været inde på, senest her fru Line Barfod fra Enhedslisten, som ganske præcist belyste dilemmaet med hensyn til de forskellige tidsgrænser, der krydser hinanden.
Som jeg har sagt tidligere, er det rigtig godt at tage hensyn til forældres følelser og opfattelse af barnet, men der er altså også et barn - eller et foster, om man vil - at tage hensyn til.
Derfor udstiller lovforslaget det paradoks og det dilemma, at man på den ene hospitalsstue kan være i gang med at foretage en provokeret abort på et liv, der er lige så gammelt og levedygtigt som et andet liv på hospitalsstuen ved siden af, som bliver holdt i live efter alle kunstens regler.
Hvis det ønskede liv dør på trods af en massiv behandlingsindsats, ja, så vil det blive anerkendt som et menneske med krav på respekt, et menneske, der kan blive begravet som alle os andre; det vil det første liv ikke - selv om det var lige så gammelt som det andet liv, og uanset om det havde samme levedygtighed - simpelt hen fordi det var erklæret uønsket.
Som sagt kan vi godt forstå de intentioner, der er bag lovforslaget, og også dele dem positivt i forhold til forældrene, det gælder også den støtte og merhjælp, forældrene får med det, der ligger i lovforslaget i dag, men vi kan ikke behandle lovforslaget uden at se det i relation til lov om svangerskabsafbrydelse og de tidsmæssige grænser, som man kommer i karambolage med dér. Det kan være, regeringen fortsat vil holde fast i, at det ikke er noget problem, og at man formelt set ikke skal se de to ting under et, men jeg synes - og det er jeg sådan set glad for at flere ordførere i dag, uanset at vi formentlig fra Kristendemokraternes side ikke vil være enige med dem, erkender - at her er problemstillinger, som man må tage fat på at belyse under udvalgsarbejdet, og som også flere høringsparter har peget på.
Det vil vi med stor iver kaste os over, når vi når til udvalgsarbejdet, for at se, om man ikke kan finde bedre løsninger end dem, regeringen har fundet frem til i det her lovforslag, sådan at man også tilgodeser de berettigede ønsker, som forældre kan have i den svære situation, de står i - og som vi har fuld forståelse for - når de oplever, at deres barn dør eller bliver født dødt, og hvad deraf følger af sorg m.v., som vi har en pligt til at afhjælpe.