Per Stig Møller (KF), 2003-11-06:
omkring WTO og den alvor, hvormed vi alle sammen ser på det.
Det er jo fuldstændig rigtigt, som Kristendemokraterne også sagde her som de sidste, men alle jo er enige i, at dette er meget alvorligt og vil have meget stor virkning for verdensudviklingen, hvis ikke der kommer nogle gode resultater af Doharunden.
Så det er vi enige i.
Der er jo egentlig fire, for Enhedslisten er jo kommet med to, men uanset det er de jo alle sammen båret af den gode vilje til at få løst problemerne og i første række at få løst op for problemerne.
Jeg synes ikke, vi skal traske videre rundt i, hvem der har skylden for hvad.
Jeg skal bare igen understrege, når hr. Jørn Jespersen siger, at hovedårsagen var de rige landes protektionisme på landbrugsområde, at der jo fra USA's og EU's side inden da var kommet forslag, der var mindre protektionistiske, og der var under mødet i Cancún også mulighed for at komme videre.
Det er jo ikke sådan, at USA's og EU's forslag var det endelige, men det var jo faktisk det, der skulle være til forhandling, og der var vi da også indstillet på at kunne bevæge os yderligere bl.a. omkring eksportsubsidieområdet.
Det blev så ødelagt efter min opfattelse af den måde, det blev fejlhåndteret på den sidste dag - den opfattelse har jeg jo lov til at have - men der kan jo så være andre grunde, som formanden kan angive, for, hvorfor han opgav det.
Jeg syntes, det var de forkerte emner, der fik lov til at blokere det.
Det får mig så over til Singapore, og det er jo også derfor, vi siger, at disse Singaporeemner ikke skal have lov at blokere.
Jeg er fuldstændig enig med hr. Claus Larsen-Jensen i, at disse Singaporeemner, altså konkurrenceregler, handelslettelse, toldregler og investeringsregler jo er til ulandenes egen fordel. Jeg synes, hr. Claus Larsen-Jensen forklarede det forbilledligt her ved at sige, at ingen jo vil investere sine penge et sted, hvor man risikerer at tabe dem alle sammen med et pennestrøg.
Hvis der ikke er nogen retsregler, og der ikke er noget retssamfund til at beskytte investeringerne, så er der ingen, der afleverer de penge, og så kommer der ikke arbejdspladser.
Derfor mener jeg, at det er vigtigt, som der står i flertallets forslag, at de ikke må blokere.
Det betyder nemlig, at vi stadig væk kan arbejde for at forklare fordelene ved det, lytte til de andre landes indvendinger mod dem, drøfte dem, sådan som vi også gjorde bilateralt i Cancún, og derved - og jeg tror også, at det havde en virkning og vil have en virkning - have en fælles forståelse.
Men opstår den fælles forståelse ikke, så vil vores indstilling være den samme som den, jeg gav udtryk for i Cancún: Hvis udviklingslandene, som skal have fordel af disse fire temaer, ikke selv kan se fordelene, kan vi jo ikke påtvinge dem temaerne.
Man havde jo droppet de to undervejs, og de to sidste ville man også have lagt til side, hvis forhandlingerne var fortsat.
Så det er altså min indstilling til Singaporeemnerne.
Når vi nu tager alle de nye initiativer, som jeg har nævnt i min tale, det nordisk-afrikanske initiativ, EU-tredjeverdensinitiativet, hvor det alt sammen går ud på bilateralt arbejde for at få styrket den fælles forståelse af den fælles målsætning, og hvordan vi når frem til den, så skal det jo også være muligt under disse samtaler at drøfte fordelene ved investerings-, konkurrence- og handelslettelsesregler.
Der er det jo, som hr. Keld Albrechtsen sagde, og det er vi enige i, sådan med handelslettelse inden for det toldramte landbrugsområde, som hr. Jørn Jespersen også var inde på, at det jo spiller en rolle, at man ikke pludselig fjerner alle toldmure fra et land, der er fødevareimporterende og skal have sit landbrug på fode, og dermed får kvæstet det.
Vores initiativ omkring bomuld var jo også at sørge for, at deres naturlige produktion kunne fortsætte.
Vi gav jo penge til de fire landes forsøg på at gøre verden opmærksom på bomuldsinitiativet.
Jeg tror også, det var et af de initiativer, vi kunne være kommet længere med, hvis forhandlingerne var fortsat.
Derfor skal man jo så finde en løsning, som giver en overgangsperiode, som sikrer, at de fattigere landes landbrug kan blive bedre, og det er det, der ligger i vores aktive forslag i min tale om at bygge på nogle af de tanker, som Mellemfolkeligt Samvirke har fremsat om de udsatte landbrug.
Vi kan jo også se i de lande, vi har programsamarbejde med, at en forbedring af landbrugets produktionsmåde, forbedring af behandling af jorden, faktisk også flere steder fører til flere ansatte.
I stedet for at man tømmer landdistrikterne og tager dem ind til byerne, hvor vi så får nye, store problemer, kan man så få et helt andet liv og dermed en anden indtægt gennem landbruget.
Det kræver en overgangsperiode, og der kan det jo så være, som det ligger i et af forslagene, at en forsyningssikkerhedsklausul for ulandene er en af mulighederne i en overgangsperiode.
Så også omkring landbruget og omkring de mest udsatte af de fattigste lande er der brug for, at man tænker - og det er jo også det, der skal indgå i det nordisk-afrikanske initiativ, som jeg har foreslået - på overgangsperioderne, at man altså ikke pludselig lader fuldstændig fri handel vælte ind over deres samfundsstruktur, for det er de jo ikke klar til.
Det er derfor, vores slogan for forhandlingerne også har været »En fri og fair verdenshandel«.
Om det langsigtede, som hr. Keld Albrechtsen jo startede dagen med at gå imod, så gå ind for og så endte med at gå imod igen, vil jeg gøre opmærksom på, at når det har stået i min tale, så var det jo et citat fra den tidligere vedtagelse i Folketinget, hvor ordet langsigtet står.
Det, jeg mener, som er det rigtige nu, er det, som står i den vedtagelse, som flertallet har fremsat, nemlig en balanceret tilgang til det, og i balanceret ligger jo rent faktisk også det, man har stået og sagt, nemlig at den skal være hensyntagende, så man ikke smadrer de svage, spirende landbrug i den tredje verden.
Den skal selvfølgelig også være hensyntagende til, at man ikke pludselig ændrer alle vilkårene for alle landmænd i Europa, og derfor vil vi jo, og det er så et svar til hr. Jørn Jespersen, være stærkt engageret i den fortsatte udvikling og udmøntning af den fælles landbrugspolitik i EU.
For direkte landbrugsstøtte i EU ønsker vi degressivitet.
Vi ønsker eksportsubsidier afskaffet hurtigst muligt.
Vi fremførte dette synspunkt i EU-kredsen i Cancún, og vore kontakter med de andre EU-lande har vist os, at der havde været gode chancer for, at EU ville acceptere en slutdato som led i et forhandlingsresultat, som jo altså ikke kom.
2014, 2015 kunne være et godt, realistisk bud, det ligger jo efter EU-aftalen frem til 2013.
I forbindelse med de nye budgetperspektiver for perioden i EU 2007-2013 skal vi jo nu på ny drøfte EU's landbrugspolitik, og her vil vi søge en afvikling af produktions- og handelsforvridende støtte.
Så også her vil vi altså lægge en aktiv og ganske konkret politik frem.
Til hr. Claus Larsen-Jensen vil jeg om den parlamentariske forsamling sige, at den har vi jo ligesom den tidligere regering arbejdet for.
Så det er altså en position, vi deler i Europa, og som Danmark har været bannerfører for.
Men jeg er nødt til også at oplyse, at det jo altså ikke er sådan, at alle WTO's lande ønsker det.
Forslaget har mødt en betydelig modstand blandt udviklingslandene, så der har vi igen den situation, at vi kommer med vores demokratiske mønstre, og så er der altså et betydeligt antal udviklingslande, der siger, ja, det kan I godt komme med, men det ønsker vi altså ikke.
Så det er altså noget, som vi står for, som vi arbejder for, men hvor vi ikke møder forståelse i så mange udviklingslande, som vi ville ønske.
Så må jeg rekapitulere her til sidst: Der skal nye initiativer til, EU skal fastholde de løfter, der bliver givet, EU skal skærpe sin politik, EU skal gå i dialog med de andre lande nu frem til fortsættelsen af forhandlingerne, som skal genoptages, når man har fået tænkt sig om.
Den 15. december går jeg så ud fra, at man starter igen.
Danmark har taget initiativ til det nordiske-afrikanske initiativ bl.a. for at diskutere, hvordan vi kommer videre, hvordan vi undgår det sammenbrud, hvor nogle, synes jeg, kom til at stå i vejen for deres egne interesser, selvfølgelig også for vores, for vi havde også interesse i at få et resultat.
Det er da nok rigtigt, at vores bud kom for sent og startede med at være for lidt, som det er blevet sagt her.
Det var nok også, fordi man fejlvurderede tidsfaktoren under forhandlingerne.
Man afleverer jo ikke sit sidste kort, før det klart er det sidste kort.
Vi skal igennem EU, hvor vi vil foreslå det, sørge for, at de enkelte ulande går i tættere kontakt med de udviklingslande, som de har særlige forhold til.
Jeg har nævnt, hvem vi har, det er de 15, der er vores programsarbejdslande.
Vi skal arbejde videre med de fattige landes landbrug i overensstemmelse med det, jeg har sagt før, og her trække på tankerne fra Mellemfolkeligt Samvirke, og jeg arbejder på en international dimension efter nytår. Vi skal se på WTO, så WTO's system ikke fremmer et sammenbrud, og der er det jo, som hr. Claus Larsen-Jensen sagde, nødvendigt, at vi styrker formanden gennem at styrke det system, som skal lægge op til ham, som han skal trække på, og som ikke fungerede godt nok i Cancún.
Vi skal jo også se på formandsrollen, jeg synes ikke, det er tilfredsstillende, at fordi man er værtsland, får man også automatisk formanden, som så altså kan gøre, hvad han vil. Der har også været andre forslag om, at man måske mere skulle have et gruppeformandskab.
Så afhænger det jo ikke af, hvad én person måtte finde på i en given situation at opgive. Jeg har selv engang, hvis jeg må tillade mig at give et eksempel, ledet ozonforhandlingerne, og der havde jeg den rolle at finde en løsning, fordi Danmark var værtsland, men jeg kan forsikre for, at det ikke var lykkedes, hvis ikke UNEP havde haft en meget, meget dygtig generaldirektør og et system bag ham, og det er der også brug for omkring formanden i WTO.