Per Stig Møller (KF), 2000-03-29:
Det er et fortræffeligt arbejde, DUPI har udført med denne her analyse vedrørende de folkeretlige og sikkerhedspolitiske elementer, som er opstået efter Kosovo.
Dengang drejede det sig om at skabe en verdensorden uden angrebskrige; det var jo faktisk dem, man havde lidt under og fået smadret verden med.
Og forsøget på at undgå angrebskrige er det, der afspejler sig i FN-pagtens artikler.
Men det nye århundredes konflikter viser sig jo desværre, som vi har set i løbet af 1990'erne, at bestå mindre
i angreb mod andre medlemsstater end i centralmagters angreb på mindretal inden for deres egne områder eller simpelt hen i voldelige konflikter mellem forskellige befolkningsgrupper inden for samme statsområde.
Derfor har FN's sikkerhedsråd besluttet, at der skulle gribes ind i det tidligere Jugoslavien og i Somalia, Haiti og Østtimor, og FN har, efter at NATO tilbageviste serbernes angreb eller forsøg på udslettelse af kosovoalbanerne, jo i realiteten godkendt denne aktion ved at bemyndige en international sikkerhedsstyrke i Kosovo for at sikre en fredelig udvikling herefter.
Den type konflikter, som disse fire eksempler viser, kan altså standses ved hjælp af Sikkerhedsrådet, men det kan jo også ske, at Sikkerhedsrådet slet ikke reagerer, som vi så det i forbindelse med Kosovosagens start, fordi et eller flere medlemmer sætter sig imod det.
Skal man da sidde - og det var jo dilemmaet fra vores side, da Kosovoaktionen startede - med hænderne i skødet og sige: Nå, det er der så ikke noget at gøre ved, når vi ikke må noget for Sikkerhedsrådet?
Eller skal man sige: Vi kan ikke acceptere, at folk nede i dalen bliver dræbt, mens vi står og ser på oppe på bjergtoppen?
Det vil sige, skal vi så sige: Her gælder nødretten, fordi vi har en medmenneskelig pligt til at forhindre et overfald på en sagesløs i stedet for blot at overvære det?
Vi valgte at gribe ind og kom derpå formelt set på kant med FN-pagten.
Derfor er denne redegørelse lavet for at sige, hvor vi så står nu.
Men det ville have været absurd, hvis vi havde ladet et undertrykt og udryddelsestruet folk i stikken, blot fordi et menneskerettighedskrænkende land som Kina ikke ville give os lov til at sikre menneskerettighederne i Europa.
Når FN blokeres, må man jo se på, hvorfor FN blokeres.
Det kan jo skyldes en medlemsstats egen interesse i at forhindre verden i at gribe ind over for misforhold, som lige præcis tilfældigvis også finder sted i netop det land, der forhindrer, at man reagerer.
Den anerkendte folkeretsekspert Max Jakobson pegede på netop dette i sin artikel efter Kosovo i Herald Tribune fra 31. august 1999, hvor han skrev, at Rusland og Kina benyttede FN-pagten til at forhindre, at USA skulle blive den dominerende verdensmagt.
De tænkte mindre på forsvaret af menneskerettighederne, fordi begge lande martres,
var hans udtryk, ved udsigten til løsrivelse.
Derfor, siger han, holdt de FN-pagten op mod de lande, der ville beskytte Kosovos indbyggere.
Hvad serberne gjorde i Kosovo, har vi jo siden set var, hvad russerne tydeligvis selv vidste de ville gøre i Tjetjenien. Derfor vil det også være rigtigt at arbejde med det forslag, som ligger fra regeringens og fra DUPI's side, om, at man skal forpligte sikkerhedsrådsmedlemmer, der nedlægger veto og siger nej, til at give en offentlig forklaring og en offentlig motivation med henvisning til, hvilke argumenter og interesser de har lagt vægt på, og som har gjort, at de sagde nej og forhindrede, at man kunne agere. Det er også rigtigt at sørge for, at det, når der så ageres, så er et fællesskab af lande, for at man ikke skal beskylde nogen for eller have mistanke om, at de har en særlig national interesse.
Det skal være en international interesse med henblik på menneskerettighederne.
Vores konklusion er altså, at mennerettighederne skal respekteres; det er første konklusion.
Den anden konklusion er, at FN fortsat bør være stedet, hvor aktioner besluttes og udløses.
Det vil være alvorligt, hvis vi får sprængt det system, som trods alt har fungeret og i den nye verdensorden kan bringes til at fungere bedre.
Den tredje konklusion for os er, at nødret og nødværge kan finde sted, når FN blokeres, men også, at der ikke kan indskrives regler for nødret.
Vi kan altså ikke kodificere, hvornår nødret gælder, af den simple grund, at to situationer aldrig bliver ens, og at vi ved at kodificere så risikerer, at der opstår ganske alvorlige situationer, som falder uden for de formulerede regler, og hvor vi så pludselig ikke kan hjælpe.
Så skal vi til at vedtage en ny nødret eller en ny nødværge, eller vi skal slå ud med hænderne.
Dér forstod jeg ikke rigtig hr. Villy Søvndal før i hans forsøg på at skabe uklarhed omkring DUPI og dets forhold til at kombinere nødretten med respekten for Sikkerhedsrådet.
Det er jo også, forstår jeg, regeringens konklusion, og så er det den, jeg har misforstået.
Det væsentlige er jo at kombinere præcis dette, at vi skal prøve at sikre, at Sikkerhedsrådet kan fungere og blive det normale organ, medmindre der kan opstå nødretssituationer og nødværgesituationer.
Og dem kan man ikke kodificere, for to situationer er ikke ens.
Dér vil jeg godt på baggrund af den debat, der var lige før, og af hensyn til klarhed over for i hvert fald Folketingets protokol, læse op af side 132 i DUPI's rapport, som præcis siger det samme, som jeg har prøvet at sige her: »Ud fra disse overvejelser og på de ovenfor nævnte præmisser fremtræder kombinationen af status quo plus- strategien og ad hoc-strategien, altså respekt for Sikkerhedsrådet og samtidig respekt for, at der kan opstå nødret, som ønskelig i forhold til andre strategier.«
Den erkender, at humanitær intervention i ekstreme tilfælde kan være nødvendig og berettiget af moralske og politiske grunde, selv om der ikke kan opnås bemyndigelse fra Sikkerhedsrådet.
Samtidig bekræfter den principielt Sikkerhedsrådets eksklusive retlige autoritet til at træffe beslutninger om humanitær intervention.
På den måde holder den muligheden af humanitær intervention uden for Sikkerhedsrådet åben som en sikkerhedsventil, mens den samtidig befæster den nuværende internationale retsorden og Sikkerhedsrådets effektivitet, dvs. et status quo plus-regime.
Altså respekten for Sikkerhedsrådet er det fundamentale, men der kan opstå situationer, hvor Sikkerhedsrådet er blevet blokeret af interesser, som vi finder krænker menneskerettighederne.
At en sådan nødværgeret kan opstå, åbnede FN's generalsekretær jo også selv for, da han i april 1999 sagde: »Vi må ikke lade nogen være i tvivl om, at vi ikke kan acceptere straffrihed for massemorderne, de etniske udrensere og dem, der gør sig skyldige i grove og chokerende menneskerettighedskrænkelser.
Jeg er enig i den tekst fra Kofi Annan.
Desværre har Ruslands overfald på Tjetjenien vist, at FN's generalsekretær har måttet acceptere, hvad han ikke ville acceptere.
Desværre så verden til, fordi det var et stort land og et medlem af Sikkerhedsrådet, som begik selvtægt for netop at undgå et lille folks løsrivelse, og Vesten så til for at undgå en endnu større konflikt med Rusland.
Sådan er verden jo desværre indrettet endnu, men det skal altså ikke få alle og enhver til at tro, at de kan massemyrde, som de vil, bare de har en ven i Sikkerhedsrådet med det samme problem, og derfor kan man blive nødt til at sætte sig ud over Sikkerhedsrådets blokering.
Vi må gribe ind, hvor vi kan, og styrke forståelsen for mindretallenes, menneskenes og folkenes rettigheder overalt.