Lene Espersen (KF), 2006-11-30:
Mens der sker afregning i Folketingssalen, vil jeg indlede med nogle få replikker til de taler, der er blevet holdt i forbindelse med behandlingen af L 71.
Helt overordnet vil jeg sige, at hovedformålet med flere af lovforslagets elementer jo er at styrke færdselssikkerheden ikke mindst i forhold til nogle af dem, der skal beskyttes mest i trafikken, nemlig vores børn.
Og jeg takker for de bemærkninger, som hr. Karsten Nonbo fra Venstre fremførte om, hvor væsentligt det her er af færdselssikkerhedsmæssige hensyn.
Hr. Frode Sørensen og senere fru Lone Dybkjær havde et spørgsmål til lovforslagets første del, der jo handler om to elementer, for det første at lave et forbud mod befordring af børn under 5 år på motorcykel og trehjulet knallert, hvor der ikke er sikkerhedssele, og for det andet, at kravet om anvendelse af styrthjelm nu udvides, så det også gælder for børn fra 5-års-alderen, så man bliver dækket grundigt ind.
Såvel hr. Frode Sørensen som fru Lone Dybkjær spurgte, om det her så er stramt nok, og det kan vi selvfølgelig altid diskutere videre under udvalgsbehandlingen via nogle spørgsmål.
Jeg vil sige, at vi har forsøgt at finde den der balance mellem på den ene side at sikre en beskyttelse af børnene og på den anden side også at give mulighed for, at de forældre, der ikke ønsker at erhverve sig en bil, men som har en motorcykel, skal have en mulighed for at befordre deres børn.
Ellers ville de børn måske opleve det som unødig strengt, hvis de helt blev afholdt fra at kunne blive transporteret af deres forældre.
bedst muligt
Man kan sige, at forhistorien til den del af lovforslaget handler om, at vi i sidste folketingssamling gennemførte nye, bindende EU-regler, der skal forbedre børns sikkerhed, når de bliver befordret i bil.
Her var vi i Folketinget enige om, at vi skulle gennemføre den regel.
Det var altså en EU-forpligtelse, et direktiv, der skulle gennemføres.
Det, vi så opdager efterfølgende, er jo, at man skal kunne håndhæve EU-reglen.
Det er vi forpligtet til af EU, og derfor giver vi her hjemmel til, at politiet i de tilfælde, hvor det er åbenlyst, at reglerne brydes, har en mulighed for at bede børnene om at stige ud af bilen, og så kan man kontrollere, om de regler, som EU har udstukket, nu også overholdes.
Vi har måttet indføre den her hjemmel, for at forældre ikke bare kan sige, at politiet ikke må måle deres barn, selv om det er tydeligt, at barnet kun er 1 m højt, og barnet skal være over 135 cm, for at der ikke skal benyttes sikkerhedsudstyr.
Men der har ikke været hjemmel for politiet til at kunne sige: Må vi ikke lige få lov at måle barnet?
Når det så er sagt, synes jeg, det er meget vigtigt at få sagt, at politiet skal bruge denne regel med en vis konduite, altså, man skal under ingen omstændigheder trække sovende eller grædende børn ud af bilen.
Men jeg tror, at det, at man har hjemmelen, vil betyde, at forældrene ikke spekulerer i at kunne sige nej, og så er der altså en mulighed for at sikre, at børn er ordentligt fastspændt.
Jeg vil sige til hr. Kim Christiansen, hvis humoristiske sans jeg for øvrigt sætter meget stor pris på, at lige præcis det her forslag ikke er et spøg og skæmt-forslag.
Man kan selvfølgelig godt komme med målebåndene og badevægten og gøre det sjovt, men vi bliver bare nødt til at give politiet hjemmelen.
Ellers har vi lavet en regel, der ikke kan håndhæves, og reglen er altså til for at sikre, at børn ikke bliver slået ihjel i trafikken.
Så selv om jeg sætter pris på den humoristiske sans, må jeg sige, at det her element er et helt centralt og væsentligt element at fastholde i lovforslaget.
Ellers har Folketinget lavet en regel til gavn for færdselssikkerheden, som politiet intet kan gøre for at håndhæve, og jeg synes, det er meget uheldigt, at vi laver regler her, som politiet ikke kan sikre overholdes af befolkningen.
Men jeg deler dog den, man kan sige overordnede holdningsmæssige betragtning, som hr. Kim Christiansen har, nemlig at man da må forvente, at de fleste forældre betragter det som en meget stor del af deres ansvar at sørge for at overholde reglerne og har deres børn fastspændt.
Det er jeg sådan set enig med hr. Kim Christiansen i.
Men hjemmelen bør være der.
Det tredje element, som flere også har spurgt ind til, er den hjemmel, der nu skabes til, at vejbestyrelser og vejmyndigheder kan reservere parkeringspladser til en bestemt nummerplade.
Det har der ikke været hjemmel til, og det har betydet, at når dispensationerne begyndte at udløbe og man søgte om fornyet tilladelse, måtte vi sige til Københavns Kommune: Vi har ikke hjemmel til at give jer den dispensation, sådan som reglerne er i dag.
Københavns Kommune gør så det, frem for bare at gå ud og indrømme at de har gjort noget ulovligt, at de siger: Justitsministeriet vil ikke have, at vi fortsætter.
Det synes jeg var et slag under bæltestedet, må jeg sige, for jeg synes sådan set, at det havde klædt Københavns Kommune bare at fortælle, hvad der er lov og ret.
Men de handicappede mente jeg under ingen omstændigheder skulle blive taberne i et eller andet abespil mellem Justitsministeriet og Københavns Kommune om, hvem der gør det ene eller det andet, og derfor tog vi et møde med handicaporganisationerne for at høre: Hvad ønsker handicaporganisationerne at vi gør på det her område?
Vi har overvejet og kan sagtens forstå ønsket om, at der er særlige handicappladser, der er reserveret alene til en bestemt bilejer, typisk en skleroseramt, der ikke kan bevæge sig særlig langt.
Der er det jo vigtigt, at parkeringspladsen er umiddelbart foran døren til den handicappedes bolig, så man ikke skal gå meget, meget langt for at komme hjem igen.
På den anden side må man sige, at der nok er mange andre handicappede, der ikke er svært bevægelseshæmmede – og det er så også et svar til fru Lone Dybkjær – og som blot ønsker, at der er mange generelle handicappladser, man kan benytte sig af, når man kører en tur i byen, er ude at handle osv.
Så der har sådan set været to hensyn, man har skullet tage.
Der skal være nogle almindelige handicappladser, som alle kan benytte sig af, men der skal altså også være hjemmel til at lave særlige parkeringspladser, der er reserveret til et særligt registreringsnummer, og det giver vi hjemmel til her.
Så vi har løst det problem, der var i Københavns Kommune, og vi giver så også mulighed for, at andre steder, hvor man ønsker at gå den her vej, kan man gøre det.
Og jeg vil sige til de vejbestyrelser og vejmyndigheder, der benytter sig af det her, at jeg synes, det er vigtigt, at man inddrager handicaporganisationerne, så man har den rette balance og det rette antal handicappladser til rådighed.
Det fjerde og sidste element, som lovforslaget indeholder, er ikke noget – det erkender jeg – der har den store relevans sammenlignet med de tre første, men det er en meget lille ændring af lovgivningen, som vi synes egentlig godt kunne høre med i det her lovforslag.
Jeg har taget de kritiske bemærkninger til mig om, at det ikke er alle, der synes, det harmonerer særlig godt med de øvrige elementer, der vedrører færdselsloven, men det er et meget lille forslag, der blot giver kommunerne valgfrihed med hensyn til, hvorledes de tilrettelægger deres betalingsprocedurer.
Jeg har da heller ikke hørt nogen her, der har været modstander af, at kommunerne får den fleksibilitet, som de ønsker sig.
Det er i hvert fald for mig et meget centralt element, og jeg vil sige, som også hr. Tom Behnke sagde det, at det er væsentligt, at vi får det hurtigt igennem Folketinget.
Der var nogle spørgsmål desangående.
Jeg tror, jeg har svaret fru Pia Olsen.
Vi erkender altså, at det selvfølgelig ikke harmonerer særlig godt med resten af lovforslaget, men det er et meget lille element, som jeg ikke syntes var en sag at forstyrre Folketinget med alene; vi syntes godt, det kunne indpasses i den her lovpakke.
Jeg vil sige til hr. Frode Sørensen, at det jo bliver sådan fremover, at de kommuner, der måtte ønske det, sådan set kan lave den slags nødprocedurer, som politiet i dag benytter sig af, men hr. Frode Sørensen er velkommen til at spørge ind til under udvalgsbehandlingen, om politiet har gjort sig nogen overvejelser om, hvorvidt man vil opretholde en eller anden form for service, hvad det angår.
Til hr. Kim Christiansen vil jeg sige, at selvfølgelig er der et vist tidspres, og jeg håber også på Folketingets velvillighed, men selvfølgelig skal der være en mulighed for at stille de spørgsmål, der skal stilles til lovforslaget, før det vedtages, men det her er altså et element, som vi lægger meget vægt på kommer forholdsvis hurtigt igennem Folketinget.
Til hr. Kim Christiansens bemærkning om, at der skulle forsvinde 25.000 pas om året, vil jeg sige, at det altså ikke er et tal, jeg lige umiddelbart genkender, men jeg besvarer gerne spørgsmål under udvalgsbehandlingen om, hvad rigspolitiet har af statistik for, hvor mange pas der forsvinder i forbindelse med, at man fremsender nye pas til dem, der har bestilt det.
Jeg har slet ikke hørt et tal i nærheden af det tal, som hr. Kim Christiansen nævnte her fra talerstolen.
Men alt i alt er jeg glad for, at Folketinget ser meget positivt på lovforslaget.
Som sagt indeholder det flere forskellige elementer, men hovedoverskriften er jo altså større færdselssikkerhed og bedre vilkår for de handicappede.