Villy Søvndal (SF), 2004-03-25:
Når man er politisk deltager i debatten, er der dage, der skærer sig ind i hukommelsen, som jeg tror man altid vil huske og aldrig glemme, og en af de dage, som for mig står som en af de store dage, var den dag, hvor socialministeren gik på TV-Avisen, det er næppe noget tilfælde, og sagde, at nu var hun klar til en række børnepolitiske gennembrud.
Når jeg specielt husker det, er det også, fordi alle forslag var genkendelige, for det er alle forslag, vi havde fremsat før. Vi tænkte: Fint, nu lægger vi alle gamle fjendebilleder væk, nu ser vi, at der er en minister, der lader sig inspirere af SF's tanker gennem tiderne, og så er
det nu, at chancen er der for at gennemføre det, der tidligere ikke lykkedes.
Sådan en dag var den dag i vinterferien.
Derfor må man sige, at det var skuffende at høre beskæftigelsesministerens tale.
Det er fint nok alt sammen, men der er bare intet af det, der har med syge børn at gøre, og det tror jeg også beskæftigelsesministeren medgav under de korte bemærkninger.
Så nævnte ministeren, at det egentlig er noget, der ligger hos arbejdsmarkedets parter.
Jeg forstår ikke, hvorfor ministeren siger det.
Når en minister siger noget, forventer
man jo, at det er, fordi ministeren vil tage initiativer, for alt andet er jo banaliteter, og det kommer man sædvanligvis ikke i TV-Avisen for.
Man må forvente, at der foreligger en overvejelse om, at det er noget, ministeren vil sætte sine kræfter ind på.
Ministeren nævnte også, og det er rigtigt, at der er grupper, der er omfattet i dag.
Ministeren kunne have gjort det modsatte og sagt, at der er en række store grupper på arbejdsmarkedet, der ikke er omfattet af retten til fridage i forbindelse med børns sygedage, men det valgte ministeren altså ikke at gøre.
Der er en række eksempler på, at vi lovgiver for arbejdsmarkedet.
Ferielovgivningen er nævnt, og barselorloven, som regeringen har gennemført, er jo også et eksempel på, at der er nogle områder, hvor Folketinget synes, at det er vigtigt at lave rammer for arbejdsmarkedet.
Jeg vil godt sige, at de samme partier, som i dag har holdt prisværdige taler om den danske model, er knap så håndsky, når det drejer sig om at gribe ind i en konflikt.
Så stemmer Venstre og Det Konservative Folkeparti for helt uden at ryste på hånden. Jeg synes, det er ærgerligt, at de stærke mænd i regeringen har vundet kampen over socialministeren.
Jeg har tidligere foreslået socialministeren at danne ring med os, der vil støtte hende i denne kamp.
Jeg forstår godt, hun udnyttede muligheden i vinterferien, da mange af de centrale ministre, var væk, og jeg tror, hun har ment, at her var endelig en chance for at få nogle af de ting gennemført, som hun gerne vil have gennemført.
Men det er jo ærgerligt at konstatere, at det varede altså kun, til de centrale økonomiske ministre og andre ministre kom hjem fra ferie.
Så blev ideerne slået hårdt ned, og det syntes vi var ærgerligt.
Jeg synes, fru Charlotte Antonsen var lidt sur i sit indlæg over, at vi overhovedet fremsætter et sådant forslag, og det forstår jeg ikke.
Regeringen må undskylde mig, men den må altså gribe i egen barm og indse, at det har måske noget at gøre med afstanden mellem de løfter, den giver på de tidspunkter, hvor den kan komme til det, og virkeligheden, hvor der ikke sker noget.
Jeg tror, det er grunden til, at det går regeringen skidt, men det kan man ikke bebrejde SF.
Man er nødt til at kigge på sig selv og spørge, om det er klogt at gå ud og rejse kæmpestore forventninger den ene dag for at hugge dem solidt ned den anden dag, som det er sket her.
Fru Lotte Bundsgaard skal jeg takke for hendes ord om, at det er et yderst sympatisk forslag.
Jeg synes slet ikke, man skal bebrejde Socialdemokratiet, at Socialdemokratiet er blevet klogere, siden Socialdemokratiet havde regeringsmagten, for hvis vi alle sammen altid hang fast i de synspunkter, vi havde engang, ændrede verden sig jo aldrig.
Det er nu engang forudsætningen for at bevæge sig, at man nogle gange skifter standpunkt, og jeg synes, det var velbegrundet, hvorfor Socialdemokratiet har skiftet standpunkt, og at det egentlig er prisværdigt, at man gør det.
Hr. Bent Bøgsted havde ganske rigtigt bemærket, at det er et gammelt SF-forslag, og jeg synes, der hos hr. Bent Bøgsted kunne spores megen forståelse for, at SF fremsætter et forslag på et tidspunkt, hvor der er en reel mulighed for at gå det gennemført.
Det er jo nu engang også det, vi sidder
i Folketinget for.
Vi er her for at prøve at få gennemført de forslag, vi har som politisk parti, og når der så pludselig viser sig en åben dør, drejer det sig selvfølgelig om at slå til.
Jeg forstod også, at Dansk Folkeparti vil vente og se på regeringsudspillet, og sådan er det altså.
Fru Charlotte Dyremose undrede sig over, at vi er kommet frem med forslaget.
Man kommer frem med de visioner, man har, men ikke engang i regeringen får man medhold, tværtimod.
Ganske få dage efter, at ministeren rejste alle de sympatiske ideer, som hovedsagelig er hentet i SF's lovforslagskataloger gennem årene, blev hun hugget ned af det store regeringsparti, og det må ikke være nogen rar følelse for en minister.
Så tænker man vel: Jamen hos mine egne må jeg da kunne få støtte.
Tværtimod synes jeg, fru Charlotte Dyremose har ladet sig inspirere af de store, stærke mænd i Venstre til også at lægge afstand til socialministerens ideer.
Det synes jeg ikke er rart, og det er derfor, jeg vil gentage forslaget om, at så må vi andre, som vil beskytte socialministeren mod de ting, der kommer udefra, jo slå ring om hende.
Men jeg synes ikke, det gør det nemmere at være socialminister.
Jeg skal takke fru Line Barfod for støtten, og jeg synes
fru Line Barfod havde to centrale betragtninger, som er værd at fremhæve.
Alle, der har prøvet at stå med et sygt bart en kold februarmorgen, mens influenzaepidemien hærger, ved, hvor svært det er at få det hele til at hænge sammen, og så ville det jo være oplagt at tænke i nogle modeller, hvor man koblede arbejdsløshedsbekæmpelse sammen med reformer af den art, vi foreslår.
Det synes jeg var en klog og rigtig betragtning, og jeg takker for støtten.
Jeg synes, fru Tove Videbæk holdt en klog tale om, at det egentlig burde være en naturlig ret, og jeg vil også kvittere for, at Kristendemokraterne tidligere er kommet med forslag af samme karakter.
Vi kan diskutere teknikaliteterne
i dem, men de går jo i samme retning. Til sidst vil jeg bare sige, at jeg synes, det er ærgerligt, at regeringen svigter på den måde.
Man rejser nogle forventninger for bagefter selv at slå dem ned, og jeg synes også, beskæftigelsesministeren gjorde det i dag.
Han gentog dog ikke argumentet for lukkeloven, men det skyldes formentlig god rådgivning fra kloge medhjælpere i kommunikation, og det synes jeg bestemt ikke de skal klandres for.
Jeg var også spændt på, om der ville komme et argument for højere hastighed på motorvejene som et af buddene, men de mere spektakulære bud på, hvordan man løser problemerne, er ikke kommet i dag. Jeg vil sige til afslutning, at nu venter vi så på, at regeringen kommer med noget.
Jeg håber meget, at det bliver på denne side af folketingsvalget, så regeringen kan blive målt og vejet på det, den måtte komme med, og jeg vil gentage tilsagnet til socialministeren: Hvis hun har brug for virkelig støtte, er vi altid til stede i SF, specielt når hun fremsætter forslag, der er groet i SF's have.