Line Barfod (EL), 2006-05-02:
Nu har jeg tallene fra regeringen selv.
Det er et af de få svar, vi har fået indtil nu.
Vi har jo bedt om at få en gennemgang af, hvad regeringens velfærdsudspil betyder for den kommunale økonomi, og det her er så et af de få områder, vi har fået det på.
Det, jeg kan forstå på ministeren, er, at det at tænke på i morgen og på velfærdssamfundet i morgen, betyder, at man skal afvikle det.
Eller ligger der i regeringens opfattelse og ministerens opfattelse, at velfærdsreformer er lig med nedskæringer både i kommunerne og centralt?
Det fremgår også meget, meget klart af det svar, at det sådan set er regeringens forudsætning, at de tab ikke manifesterer sig, fordi sigtet med at foreslå en opstramning af refusionsprocenterne i relation til kontanthjælpsmodtagere, som går passive i meget lange forløb, jo er at få gjort dem aktive.
Det er fuldstændig på samme måde, som da man i sin tid lavede ungereglen.
Da kunne man jo altså konstatere, at når man nedsatte kontanthjælpen for målgruppen, de 18-25-årige, og så til gengæld mødte dem med et job- eller uddannelsestilbud, så foretrak de unge job eller uddannelse frem for kontanthjælp.
Regeringen vil videre ad den vej.
Det er velfærdsvejen.
Det er at flytte folk fra passiv forsørgelse til aktiv forsørgelse frem for bare at fastholde dem i det, sådan som fru Line Barfod åbenbart vil.
Jeg kan ikke genkende det billede, der tegnes af regeringen.
Den pakke, regeringen har lagt frem til forhandling om velfærdsreformen, er ekstremt fremadrettet.
Den søger i øvrigt også at opnå et råderum, som kan bruges til at investere massivt i forskning og uddannelse i de kommende år for at sikre, at det her samfund også hænger sammen på mellemlang sigt.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Jeg har lidt svært ved at forstå, hvorfor det, hvis man mente velfærdsreformer som noget positivt, så skulle være en forhindring for dem, der sidder og forhandler reformer, hvis man gik i gang med reelt at udvikle velfærden og sikre, at kommunerne i hvert fald ikke skal fjerne en del af velfærden for børn, ældre, folkeskoler osv.
Det er jo regeringen, der har fastsat den ramme.
Ud over udligningsreformen er det også selve regeringens velfærdsudspil, som man kan se kommer til at koste ude i kommunerne.
Et af de få tal, vi har fået nu, vedrører, at refusionen for kontanthjælpsmodtagere under 30 år bortfalder.
Så hvordan hænger det sammen med de her velfærdsreformer, man lægger op til?
Er det reelt bare, at man ønsker at afvikle velfærden ude i kommunerne?
Det kan jeg forstå fru Line Barfod ikke gør.
Det er altså klogt, at man, når man disponerer sin økonomiske politik, ikke bare tænker på, hvordan verden ser ud i dag, men også om der er sammenhængskraft om 5, 10 og 15 år.
Derfor er det ubetinget positivt at diskutere velfærdsreformer og diskutere, hvordan vi sikrer os, at det her samfund også kan hænge sammen på sigt.
Det regnestykke, fru Line Barfod hiver frem, kan jeg ikke genkende.
Det tror vi jo ikke på.
Altså, jeg tror ikke på, at der vil komme det tab, som fru Line Barfod påstår der vil komme i Københavns Kommune.
Jeg tror og kan i øvrigt også dokumentere med historien, at når vi laver forandringer på kontanthjælpsområdet, herunder laver forandringer i de kommunale refusionsprocenter, så har det faktisk en effekt.
Jeg kan forstå, at det, ministeren siger, er, at så må kommunerne bare sætte skatten i vejret.
Nu er det jo sådan, at vi jævnligt har kunnet høre nye tal for, hvor mange milliarder kroner der strømmer ind i statskassen.
Regeringen har ikke helt styr på hvor mange milliarder, men der bliver hele tiden fundet flere milliarder i statskassen.
Så kan jeg ikke helt forstå, når der nu er så mange penge, hvorfor nogle af de milliarder så ikke kunne fosse videre ud i kommunerne og danne grundlag for at levere den nødvendige velfærd.
Altså, det er jo ikke, fordi der mangler ressourcer i samfundet til at sikre, at f.eks. de ældre kan komme i bad mere end en gang om ugen, at vi har en ordentlig folkeskole osv., så man kunne leve op til de løfter, som regeringen udstedte under folketingsvalgkampen.
Vil regeringen sende nogle penge ud, så den kan leve op til løfterne, eller var det bare valgflæsk?
Det er jo ikke rigtigt.
Den her regering har, siden den kom til i 2001, meget konsekvent forfulgt det spor, at hovedparten af den realvækst, der er mulighed for i den offentlige sektor, skal gå til kommuner og amter til den borgernære service.
Det er den linje, vi har ført indtil dato.
Så har fru Line Barfod altså en eller anden idé om, at man skulle droppe den målsætning, som regeringen i øvrigt har overtaget fra den tidligere regering, altså 2010-planen, og bruge engangsudgifter på permanent forbrug.
Det ville jo være en helt tåbelig kurs, som ville skabe endnu større udfordringer for de forhandlere, der i øjeblikket sidder og diskuterer velfærdsreformer.
Under folketingsvalgkampen blev der jo udstukket mange valgløfter, bl.a. om bedre folkeskoler, bedre vilkår for ældre og bedre vilkår for børn.
Det var løfter, som skulle indfries i kommunerne.
Det, vi kan se nu, er, at samtidig med at regeringens udspil til såkaldte velfærdsreformer kommer, begynder kommunerne også at kunne se, hvordan deres økonomi ser ud.
Der er en del kommuner, der skal ud og skære ganske voldsomt.
Ballerup, Høje Taastrup, Hillerød og Køge har fremsendt nogle eksempler på de besparelser, de er ude i.
I Køge skal man f.eks. spare 70 mio. kr. om året som følge af udligningsreformen, og der har man altså endnu ikke taget fat på regeringens velfærdsudspil.
Der skal man f.eks. spare 11 mio. kr. på ældreområdet, hvilket kan betyde, at de ældre ikke længere kan få bad to gange om ugen, men kun en gang om ugen.
Hvordan passer det med regeringens valgløfter fra folketingsvalgkampen?
Så har jeg også godt noteret mig, at der er fire kommuner, Høje Taastrup, Køge, Ballerup og Hillerød, som har henvendt sig, tror jeg, til Folketingets Kommunaludvalg i kølvandet på udligningsreformen med nogle gruopvækkende tal, som jeg må sige – hvis jeg skal svare hurtigt, og det skal jeg jo inden for taletiden – at jeg ikke kan genkende.
Den påstand om, at de fire kommuner under et skal afholde et tab på 330 mio. kr. – det er jo det store tal, som så dækker over de tal, som fru Line Barfod fremførte her – er en forkert fremført påstand, fordi den ikke tager højde for, at partierne bag udligningsreformen har fastsat et skatteloft kommune for kommune, der muliggør, at de kommuner, der her bliver nævnt, har en chance for at tage merindtægter hjem.
Det kan jo ikke være sådan, at man på en og samme tid brokker sig over, at der er borgere i de pågældende kommuner, der skal betale noget mere i skat, og så lægger de samme tal til grund for en påstand om, at kommunen skal ud at spare.
Begge dele kan jo ikke være rigtige.