Helge Adam Møller (KF), 2000-03-16:
Det Konservative Folkeparti ønsker, at den danske flygtninge- og udlændingepolitik skal være stram, men samtidig fair og retfærdig.
Vi finder ikke, at den er særlig stram i øjeblikket, og den bliver det heller ikke med regeringens forslag, selv om det dog er et skridt i den rigtige retning.
Skulle jeg sætte to overskrifter på lovforslag nr. L
, så bliver det for lidt og for langsomt, for lidt, fordi der stadig væk mangler adskillige rimeligt relevante og hensigtsmæssige forslag.
Regeringen og flertallet i Folketinget gør stadig næsten alle flygtninge til indvandrere med livsvarig opholdstilladelse i Danmark allerede efter 3 år.
Det er ikke fair, det er ikke retfærdigt.
Flygtninge er mennesker, der skal hjælpes og hjælpes ordentligt, så længe de er på flugt, men når flugtårsagen er slut, diktatoren er styrtet, freden er genoprettet, ja, så skal flygtninge selvfølgelig fortsat hjælpes, så skal de hjælpes hjem, tilbage til det land, hvor de har boet den største del af deres liv, og hvor de har rod, medmindre de har boet i Danmark i en længere årrække, og de er blevet velintegreret.
For det andet: vi har stadig efter konservativ opfattelse alt for lempelige regler for tildeling af dansk statsborgerskab.
Flertallet giver rask væk statsborgerskab til udlændinge, som ikke kan læse så meget som en enkelt sætning på dansk, og som ikke ved noget som helst om danske samfundsforhold.
Vi giver statsborgerskab til personer, som tror, at Bornholm er en sø i Jylland og Limfjorden en butik på Strøget.
Flertallet lader også udlændinge, der har været udvist i 5 eller 10 år for alvorlig kriminalitet, blive danske statsborgere, når der bare er gået et antal år, efter at udvisningen er slut, og er man over 65 år og har boet i Danmark i mere end 15 år, ja, så kan man blive dansk statsborger uden at kunne sige et eneste ord på dansk.
Den praksis vil vi fortsat kæmpe for at ændre.
Så er der den statsbetalte modersmålsundervisning, som der stadig væk ikke er flertal for at stoppe.
Det er urimeligt at bruge danske skatteborgeres penge på at lære udenlandske børn tyrkisk, pakistansk, kinesisk eller urdu - de penge skal bruges på at lære dem dansk, dansk og atter dansk, så længe de går i den danske folkeskole.
Når jeg sagde, det var for langsomt, ja, så hænger det sammen med, at flere elementer i regeringens lovforslag jo tidligere har været fremsat her i Folketinget, men er blevet afvist eller nedstemt af den samme regering, som nu fremsætter dem. Hvor havde det været fair og hensigtsmæssigt, at regeringen allerede for flere år siden, da vi konservative sammen med Venstre stillede forslag om, at indvandreres familiesammenføring skulle være betinget af en passende bolig, at regeringen så dengang havde sagt ja i stedet for at vente her til den 16. marts.
Og det er jo mange år siden, ja, helt nøjagtig tilbage til den 14. december 1993 - det er såmænd tilbage i sidste årtusind - at den konservative folketingsgruppe stillede forslag om, at indvandreres retskrav på familiesammenføring skulle afskaffes.
Vi skrev i vores forslag, at kun hvis familiens samlede tilknytning til Danmark var større end tilknytningen til hjemlandet, så kunne der blive tale om at give tilladelse.
Nu afskaffer regeringen næsten retskravet, men hvorfor skulle dette gode og retfærdige konservative forslag afvises i 1993, i 1995 og i 1998?
Ja, jeg spørger.
Havde regeringen handlet allerede dengang, så havde Danmark haft adskillige tusind færre svage indvandrere, som det er kolossalt svært at integrere i det danske samfund og mange gange helt umuligt, men regeringen vidste bedre - troede den.
Vi skulle åbenbart helt ind i et nyt årtusind, og nogle folketingsmedlemmer og nogle ministre skulle ud i den virkelige verden, ud i kommunerne, hvor livet leves, før man blev klar over, hvilke problemer retskravet på familiesammenføringen medførte.
Men sådan skal det åbenbart være på udlændingeområdet.
Regeringen halter konstant bagefter.
Lad mig bare minde om det samme konservative forslag fra den 14. december 1993, som blev fnysende afvist af regeringen.
Der stod, at kriminelle udlændinge skulle udvises langt hurtigere og mere konsekvent.
Det forslag tog det 5 år at overbevise regeringen om var rigtigt og rimeligt.
Så man må da rose regeringen for, at den er konsekvent i sin langsommelighed.
Lad mig så vende mig til de konkrete forslag i L 208:
Kravet om, at en herboende udlænding skal råde over sin egen bolig af rimelig størrelse, før familiesammenføring kan gennemføres, finder vi er et rigtigt forslag, men det er ikke godt nok.
Jeg finder, at en egnet og rimelig bolig til en familie i dagens Danmark også bør omfatte eget køkken og toilet, og derfor synes vi ikke, som forslaget lægger op til, at et kollegieværelse eller et klubværelse er tilstrækkeligt for en familie.
Dette synspunkt vil vi søge at skaffe flertal for under udvalgsbehandlingen.
Forslaget om, at retskravet på ægtefællesammenføring for unge under 25 år ophæves,
er vi også tilfredse med.
Vi er ikke et sekund i tvivl om, at mange tragedier for specielt unge udenlandske piger vil blive undgået i fremtiden, og det er godt.
Det skal også understreges, at det ikke er et forbud
mod at gifte sig, det kan man stadig væk gøre, men der er nu lukket for at tage ægtefællen med til Danmark
, hvis ægteskabet ikke er indgået efter eget ønske af den person, der bor her i landet, og det er vel fair nok.
Det er ikke dansk kultur eller har i hvert fald ikke været det i de sidste 100 år.
Det var til hr. Søren Søndergaard.
Samtidig hilser jeg og den konservative folketingsgruppe det velkomment, at regeringen nu på dette område vil leve op
Jeg tænker bl.a. på verdenserklæringen om menneskerettighederne og FN's konvention om borgerlige og politiske rettigheder.
Af disse to dokumenter fremgår det jo, at ægteskaber kun skal kunne indgås med ægtefællernes frie og uforbeholdne samtykke.
Det er, hvad der står. Samtidig er det sådan, at Danmark har skrevet under på FN's konvention om afskaffelse af alle former for diskrimination mod kvinder, og i artikel 16 i denne konvention fastslås det, at Danmark og alle andre lande skal sikre, at kvinder har samme ret til frit at vælge en ægtefælle, som mænd har, og til kun at indgå ægteskab med deres eget frie og uforbeholdne samtykke.
Desværre må det konstateres - det har vi også et medansvar for - at Danmark med den hidtil gældende retstilstand har været på klar kollisionskurs med disse helt grundlæggende internationale konventioner.
Det er så godt, at det nu bliver rettet.
Endelig er det et skridt i den rigtige retning, at muligheden for ægtefællesammenføring med personer, som bor her i Danmark, og som ikke er danske statsborgere, nu kun gives, hvis ægtefællernes samlede tilknytning til Danmark mindst svarer til den samlede tilknytning til et andet land.
Når jeg siger, at det er et skridt i den rigtige retning, så er det jo, fordi vi konservative finder, at familiesammenføring for indvandrere som den absolutte hovedregel kun skal finde sted, hvis familiens samlede tilknytning til Danmark er større end til deres eget hjemland.
Det var det, vi foreslog i 1993, og det har vi foreslået her i Folketinget lige siden.
Det er også det, der står i det andet forslag, som vi aktuelt behandler.
Lad mig samtidig gøre opmærksom på, at der er en klar uoverensstemmelse, og det er helt specielt til indenrigsministeren, mellem lovteksten i § 9, stk. 10, og så det, der står i lovforslagets bemærkninger.
I paragraffen i lovteksten står der, at opholdstilladelse som hovedregel kun kan gives, såfremt ægtefællernes samlede tilknytning til Danmark mindst svarer til ægtefællernes samlede tilknytning til et andet land.
Det er ganske klart, men af bemærkningerne på bl.a. side 10 og 11 fremgår det jo, at hvis man har to ægtefæller fra samme land, som begge er statsborgere i dette fremmede land, altså ikke i Danmark, og hvor den ene af disse to ægtefæller aldrig nogen sinde har sat sine ben i Danmark, ikke har nogen tilknytning til Danmark overhovedet, ja, så vil denne ægtefælle alligevel blive familiesammenført med sin ægtefælle her i landet, også selv om vedkommende ægtefælle har en ikke ubetydelig tilknytning til deres fælles fremmede hjemland.
Og dette er jo i klar modstrid med lovteksten.
I denne situation er det jo indlysende, at de to ægtefællers samlede tilknytning til deres fælles hjemland er klart større end deres samlede tilknytning til Danmark, og derfor skal de ifølge lovens § 9, stk. 10, have afslag.
Alligevel skriver ministeren i bemærkningerne, at de som udgangspunkt vil få opholdstilladelse her i Danmark.
Det må opklares, om ministeren i virkeligheden ønsker en ganske anden praksis end den, som ministeren lægger op til i selve lovteksten.
Det er naturligvis uacceptabelt.
Sammenfattende kan jeg altså konstatere, at lovforslaget er et lille skridt i den rigtige retning, men at to ud af de tre elementer har nogle mangler, som vi vil forsøge at samle flertal for at ændre under udvalgsbehandlingen, og som vi i hvert fald vil stille ændringsforslag til.
Det er skuffende, men det er ikke overraskende.