Lars-Emil Johansen (SIU), 2005-10-06:
Et sted i Danmark sidder i disse dage en ung grønlandsk pige i et privat, religiøst fangenskab, et fangenskab, der desværre synes at være godkendt af den danske stat, men hvortil hendes far og mor ikke kan få adgang af den private sekt, som holder pigen borte fra virkeligheden og forhindrer hendes hjemrejse til Grønland efter endt efterskoleophold.
De instanser, som burde have hjulpet familien, har svigtet.
De gælder både de offentlige danske instanser og vor egen politiske administration hjemme i Grønland.
Forældrene til den unge pige har hverken fået den støtte eller rådgivning i denne sag, de har krav på.
Imens alle instanser nøler med at gribe ind over for denne religiøse bortførelse af en mindreårig, nærmer hun sig sin 18-års fødselsdag, hvorefter der ikke længere er nogen mulighed for hendes fortvivlede forældre til at gribe ind og redde hende fra den religiøse vold, hun er blevet udsat for.
I det lys var det mig en glæde at høre statsministeren i sin åbningstale understrege, at der i det danske samfund ikke må herske blot den mindste tvivl om, at enhver form for religiøs vold er fuldstændig og aldeles uacceptabel.
Det tager jeg som et tilsagn om, at det danske retssystem nu øjeblikkeligt vil gribe ind også i denne sag og sikre, at pigen bringes ud af dette religiøse voldsforhold og bringes sammen med sine forældre, for det kan ganske enkelt ikke være rigtigt, at vi på Grønland risikerer, at vores børn bliver voldført og indespærret af herboende religiøse sekter og forhindret i at rejse hjem, ja, endog i at møde deres forældre, efter disse i desperation har måttet rejse hele vejen til Danmark for blot at forsøge at finde barnets tilholdssted.
Jeg tillader mig at starte mit indlæg med den historie, fordi den sætter det samfundsbillede, som statsministeren gav af Danmark som fremskridtets og tryghedens land, i perspektiv, hvad angår de mere fjerne dele af det såkaldte rigsfællesskab.
Men når så vore grønlandske borgere, som ifølge dette system faktisk er danske statsborgere, kommer i søgelyset her i Danmark af den ene eller den anden grund, melder man straks hus forbi og erklærer, at det er Grønlands problem, fordi vi har fået hjemmestyre.
Det triste ved hele denne misere er, at det skader de mange rigtig gode relationer, der ellers gennem vores mangeårige fællesskab er opbygget mellem Danmark og Grønland, relationer, vi alle er glade for, og som vi alle ønsker at bevare.
De gode relationer svækkes simpelt hen af et såkaldt fællesskab, som er blevet forældet og rustent i alle leder og kanter, et ufrit fællesskab, som bygger på tanker og ideer, der ikke længere er up to date, et fællesskab, hvis udvikling ikke længere går hånd i hånd med den tryghed for borgerne, som statsministeren helt rigtigt vurderer så højt i sin tale.
Et nyt fællesskab baseret på reel tryghed mellem vores lande er helt afhængigt af en gennemgribende revision af det nuværende forhold, ikke en revision, der blot dækker rusten med et lag ny maling, men en revision, der reelt udskifter det fundament, som ikke længere er bæredygtigt.
Det, der er brug for i fremtiden, er et partnerskab baseret på reel frihed for begge parter; et partnerskab, hvor de fælles gode følelser bevares og de frie demokratiske kræfter hos begge parter udvikles på en helt ny og konstruktiv måde; et partnerskab, hvor forskellene erkendes og bruges konstruktivt, i stedet for at den svage part majoriseres af den stærke; et partnerskab for gensidig frihed.
Hvis der fremover overhovedet skal være en mening med rigsfællesskabet ud over bloktilskud fra Danmark til Grønland og en række skjulte pengestrømme fra Grønland til Danmark, skal der satses langt mere ambitiøst, end den siddende Selvstyrekommission har fået mandat til.
En ny frihedsfølelse skal vinde indpas i den grønlandske virkelighed, hvis de forandringer, som både den danske regering og vi selv ønsker, skal realiseres, forandringer, der kan frigøre den energi og virkelyst blandt vore folk, som også vil udløse den selvbårne økonomiske udvikling, vi alle ønsker så stærkt.
Det kræver en ny frihed for Grønland, ikke en revision af den afhængighed, som rigsfællesskabet i dag er bygget på, og som man desværre med grundloven i hånden ser ud til at ville fortsætte i forbindelse med den dansk-grønlandske Selvstyrekommission, som statsministeren omtaler så forventningsfuldt i sin tale.
Som jeg igen og igen har påpeget, står den danske grundlov fra 1953 desværre i sin nuværende form tilsyneladende i vejen for, at vi sammen med de danske politikere i kommissionen kan få lov at pege på de politiske fornyelser, der virkelig ville gavne vore landes fremtidige fællesskab.
Det er derfor også med stor tilfredshed, at jeg konstaterer, at nogle fremtrædende medlemmer af dette Ting nu mener, at grundloven kan revideres på enkelte områder, uden at hele loven skal ændres.
Der er nu fremsat to forslag til ændring af grundloven, således at denne ikke bare bliver mere retfærdig, hvad angår kongehusets arvefølge, men også samtidig bliver tilpasset nutiden, hvad angår beskrivelsen af den danske politiske virkelighed.
Da regeringen foreslog en sådan procedure alene omkring kongehusets arvefølge, noterede vi os i den nordatlantiske gruppe naturligvis denne pludselige danske smidighed i forhold til grundloven, når det gjaldt danske interne interesser, men vi havde intet ønske om at blande os i det gode danske ønske om at give kronprinseparrets kommende barn adgang til tronen uanset køn, et forslag, vi naturligvis støtter fuldt ud.
Nu foreligger der så en ny situation her i Tinget, hvor denne ændring søges udvidet med et forslag om en decideret ændring af grundlovens politiske form og signal, i og med at den nødvendige procedure for en grundlovsændring alligevel iværksættes.
På den baggrund er det åbenlyst, at det ønske, vi hele tiden har fremsat om at frigøre Grønland og Færøerne fra de begrænsninger i grundloven, som hidtil har stået i vejen for vore ambitioner om et partnerskab i frihed og en langt større statsretslig bevægelighed i forhold til overførsel af kompetencer til Grønland og Færøerne, lige så vel bør kunne fremmes i denne proces.
Jeg skal derfor meddele, at jeg sammen med min grønlandske kollega her i Tinget overvejer at fremsætte forslag til lov om ændring af Danmarks Riges Grundlov, således at også vores øn sker om ændring af grundloven kan blive en del af den proces, som nu er iværksat.
Jeg vil gerne slutte med at hæfte mig ved statsministerens oplysninger om regeringens ambitioner om en samlet gennemgang af det danske samfunds beredskab og indsats mod terror og regeringens ønske om at afklare, hvilke yderligere initiativer der kan være behov for med henblik på at forhindre terrorangreb i Danmark.
I den forbindelse er det værd at notere sig, at en nærlæsning af den store rapport om Danmark under den kolde krig klart viser, at Danmark også efter krigen mere eller mindre åbenlyst har overladt Færøernes sikkerhed til England og Grønlands til USA.
Dette er jo for så vidt forståeligt nok, i og med at Danmark vel næppe reelt har haft eller har de militære kræfter til faktisk at kunne forsvare vores lande i en rigtig krisesituation.
Det har Danmark bl.a. ikke, fordi Danmark aldrig har levet op til de beslutninger om udbygning af det nationale militære beredskab, som et NATO-medlemskab ellers kræver.
Denne manglende indsats omkring opbygningen af det danske forsvar er kun blevet accepteret af USA og de andre NATO-partnere på grund af Danmarks villighed til at stille Grønland og Færøerne til rådighed for Thulebasen og de øvrige militære installationer, som USA og NATO har og har haft på Færøerne og i Grønland.
Dette fremgår nu klart af en rapport, som DIIS, Dansk Institut for Internationale Studier, har udgivet, og det er fremkommet via oplysninger fra noter til den amerikanske præsident i forbindelse med statsbesøg fra den daværende statsminister, Jens Otto Krag, og senere den daværende udenrigsminister, Per Hækkerup, i henholdsvis 1964 og 1965.
Danmark har således ikke kun opnået en besparelse i milliardklassen i forhold til NATO på grund af vores lande og tilladelsen til en atompolitik hos os, man ellers ikke ønskede i Danmark, man har samtidig regnet med, at England og USA også skulle redde os, hvis der udbrød krig.
I dag hedder truslen så ikke længere krig, men terrorangreb.
I den forbindelse har Danmark naturligvis bragt sig selv ekstra i søgelyset via sin deltagelse i krigen i Irak, og den nordatlantiske gruppe har desværre kunnet konstatere, at Thulebasen også blev brugt i den sammenhæng.
Så hvis nogle dele af det nuværende danske rige er truet af terror, er det vel ikke mindst os, selv om vi hverken har lod eller del i den ulykkelige krig, regeringen har bragt os alle ind i.
Er Danmark i denne situation også primært indstillet på at sikre Nørreport Station og omegn og overlade Færøerne og Grønland til England og USA, eller kan vi denne gang regne med, at det land, som med glæde høster de økonomiske og politiske fordele af at hævde suveræniteten over vore territorier, også kan sætte selvstændig militær beskyttelse bag sit suverænitetskrav?
Meddelelser fra formanden