Margrete Auken (SF), 1997-11-28:
Hvornår får dette Folketing en kulturdebat, der drejer sig om, hvad vi skal med kunsten og den øvrige kulturpolitik, en debat, der er konkret både i sine målformuleringer og i sine virkemidler?
Når vi en sjælden gang diskuterer kulturpolitikken, drejer det sig næsten altid om penge, og selv om ingen vil bestride vigtigheden af pengene, ville det da være spændende, hvis vi også var i en vedvarende diskussion om den betydning, god kunst, museer, biblioteker - ja, lige dem får vi jo indimellem forholdt os til - og så musik har for folk og for folkestyret.
Så ville man måske også lettere kunne afgøre, hvordan pengene skal fordeles.
Nu føler vi os for ofte udleveret til diverse lobbyister.
Det selvfølgelige værn, vi har på andre politikområder ved overordnet at kunne danne os en fornemmelse af, hvad der er vigtigt, mangler her.
Hvorfor skal teatrene have?
Hvad så med spillestederne?
Og dansen, er den ikke også vigtig? Kan billedkunstnerne klare sig, lave ordentlig kunst til os på de vilkår, vi giver dem?
Et eller andet sted aner vi det ikke og må enten klamre os til, hvad man sådan plejer at gøre, eller beslutte os for at holde med den eller den af supplikanterne for at få mindst muligt vrøvl med miljøet.
Så jeg glædede mig sådan til at få en redegørelse, hvor regeringen fortalte, hvad den ville med sin kulturpolitik, så man omsider havde noget at forholde sig til, både når de konkrete tiltag skulle vurderes, og når pengene, som der ikke er mange af, og som der i øvrigt altid vil være for få af, skulle fordeles.
Og så kom den, og øv og øv og atter øv.
Kære minister og hans ministerium: Det er altså noget bras!
Store patetiske ord uden ret meget indhold at forholde sig til og endnu mindre af konkrete initiativer.
Den bringer os ikke meget ud af stedet, og hvor den gør det, kan vi ikke engang være sikre på, at retningen er rigtig, netop fordi man ikke har en overordnet målsætning.
Alt er interessant i denne redegørelse, men intet er vigtigt.
Vi savner i den grad den langsigtede målsætning på de fleste delområder, og især savner vi en vision for kulturpolitikken som helhed.
Vel er det godt, at såvel børnenes som de nye danskeres kultur nævnes tillige med behovet for at styrke den til glæde
for alle parter, men hvordan?
Det får vi ikke et ord om.
Det, der står om det kulturelle demokrati, om ytringsfrihed og decentralisering - det er jo altid godt - vilje til forandring, dynamik og kompetence, styrkelse af dansk identitet, så vi med større tryghed kan møde det fremmede og oven i købet bidrage til den fælles kultur, sådan står der ikke, men mon ikke det er det, der menes, er alt sammen vældig godt, men hvem er uenig?
Der er da meget i redegørelsen, vi er enige i, men ofte er det så banalt, at det næsten er klamt.
I SF mener vi, at den fremragende kunst skal have gode vilkår.
Vi har brug for den til at forstå vores og andres liv bedre, til at afsøge grænser og åbne for nye erfaringer, til at få nogle prægtige oplevelser.
Vi synes ikke, det skal være forbeholdt de få, der i kraft af opdragelse eller status eller bopæl har let adgang til den.
Derfor har vi satset på at få den ud i hele landet i overensstemmelse med den gamle kulturpolitik, som vi har haft siden salig Bomholts tid, hvor man fastholder, at det er et nationalt ansvar, at kunsten, også den mere sarte kunst, bliver tilgængelig uden for de store byer.
Derfor er vi bekymrede for regionaliseringsforsøgene.
Disse områder, hvis nytte og nødvendighed måske ikke er umiddelbart indlysende og slet ikke påtrængende, prisgives til ubillig konkurrence med f.eks. børnehaver og plejehjem.
I den kamp er selv biblioteker dømt til at tabe, det ser vi allerede, hvor meget mere da ikke børneteatre, museer, musikskoler, orkestre for slet ikke at tale om vanskeligt tilgængelig billedkunst. Den gamle refusionsordning, hvor de faglige råd afgjorde, hvad der var god kunst, men hvor kommunerne selv kunne bestemme, om de ville have det og den delvise støtte, der så fulgte med, er altså en bedre strategi, hvis man ønsker et rigt kulturtilbud til andre end dem i de største byer.
I øvrigt fremgår det jo af den undersøgelse, der er lavet af forsøgene, at den udbredte skepsis, som i hvert fald SF gav udtryk for, og som jeg altså også mener var mere udbredt end bare hos SF, vi mødte den jo i stort set hele miljøet, har vist sig at være berettiget.
Men derudover har vi også strid om pengene, når det gælder formidlerne over for de skabende kunstnere.
Uden de skabende kunstnere bliver det tyndt, hvad der bliver at formidle i hvert fald af vores eget.
Men ægte kunstnere laver jo deres kunst, uanset om de er bestilt til det og betalt for det eller ej.
Derfor kan man godt komme til at overse dem, for formidlerne formidler ikke, hvis de ikke betales for det.
Det bliver meget let dem, der får det meste, sådan som det jo er allerede nu.
Vores budgetter er stadig væk for skrabede, vi prioriterer ikke kunsten højt nok, men det er nu især de bildende kunstnere, der trænger til støtte.
Og derfor - og det vil vi så godt give ministeren oven i alle høvlene - er det jo altså godt med udvidelsen af Kunstfonden, selv om det så heller ikke dér er godt nok, men det vender vi tilbage til senere.
Men det går jo så alligevel heller ikke, hvis vi ikke også løser problemerne for formidlerne.
Teatrene presser os, og det skal de også, for vi har vel ikke sørget godt nok for dem.
Og på samme måde med orkestrene og de andre dyre kulturinstitutioner.
Og hvor godt kender vi for resten feltet og ved, hvem der er i nød?
Tilfældigt opdagede jeg, at Den Anden Opera er på hælene; det er der forhåbentlig andre, der har opdaget også, for
ellers går det jo galt.
Men forhåbentlig bliver der gjort noget ved det.
Vi må ikke blande os, har vi selv sagt - og vi taler om armslængdeprincip osv., men sandheden er jo desværre, at hvis vi ikke blander os, så går det altså galt.
I øvrigt er det vigtigt at holde fast ved, at det ikke er for kunstnernes skyld, vi bruger penge på kunst, men for folkets skyld. Det har været sært at følge debatten om kunstarterne på Det Kongelige Teater.
Så meget af debatten har handlet om, hvis tur det var til at få noget, i stedet for om, hvad København og Danmark har brug for.
Det er ikke synd for skuespillerne, hvis de ikke får et nyt skuespilhus; det er muligvis synd for os andre, men så er det det, vi skal diskutere.
Men Stærekassen er i hvert fald synd for os alle, som den ser ud i øjeblikket.
Hvorfor er man ikke for længst gået i gang med at gøre den i stand og bygge den om, så den kan fremstå som et spændende art déco-teater med ordentlige sæder, så man kan holde ud at være der, også når det ikke er det allerallermest intense, der foregår på scenen?
Det skal ikke være sådan, at man kun nyder at sidde der, når man kan glemme alt, men sådan, at man generelt synes, det er dejligt at komme der.
Ikke alene er nullermændene ikke fredet, hvad man jo en gang imellem får indtryk af at de mener på Det Kgl. Teater, men faktisk er heller ikke torturinstrumenterne, de dér såkaldte stole, fredede, og det kunne faktisk være godt, om vi omsider så en byggesag.
Det er faktisk vedtaget herinde, og det er klart, og der skulle jo stadig væk være penge til det.
Hvorfor kommer den byggesag ikke fra Det Kgl. Teaters bestyrelse?
Det kan godt være, ministeren mener, han har mindre og mindre ansvar for de store kulturinstitutioner - nej, jeg håber det heller ikke - men vi fik en skandaløs beretning fra dem, og ministeren trak på skulderen: Det er jo deres sag.
Og vi har jo ikke set noget på det dér.
Som nogen måske kan huske tilbage fra tresserne og halvfjerdserne, hvor det var det mest nedslående hus i hele byen.
Hal Koch døbte den »svømmehal«.
Selvfølgelig kan man gøre det ved Stærekassen også, hvis man får den befriet fra Stærekassens haderes klamme favntag og fra en bestyrelse, der åbenbart mener, at vi alle sammen skal trues med snavs og skidt og møg og for lidt benplads.
Dernæst har vi selvfølgelig også brug for et nyt skuespilhus, som København og Danmark trænger til.
Vi har mange spillesteder, men vi har aldrig bygget et rigtigt operahus.
Gamle Scene er for lille, og den ombygning, der blev lavet i firserne, var teaterteknisk en stor forbedring, men bortset fra udvidelsen af orkestergraven er det ren myte, at det var for operaens skyld.
Og orkestergraven kan altså uden problemer hæves, så gulvet kan bruges til prosceniumspil eller orkesterpladser.
Men det er for småt til så krævende forestillinger som nyere tids operaer, og det er tumpet, at vi ikke sørger for, at landets hovedstad får et opera- og ballethus af international standard.
Jeg håber, at det var alvorligt ment.
Jeg vil så ikke sige andet her, end at jeg synes, vi har brug for at få denne her debat og få den i åbenhed.
Jeg synes, det var lidt bekymrende, hvad ministeren sagde.
Skal det nu til at være ved kaffemøder igen?
Han sagde, at nu ville han sammenkalde forligspartierne.
Vi trænger til, at vi i fællesskab snakker om, hvad er det, vi alle sammen har brug for, og at ministeren kommer fri af de dér ikke særlig geniale rådgivere, han har i denne her sag.
Jeg vil så sige som et venligt råd og i al fortrolighed fra det her sted: Prøv at finde nogle bedre.
Jeg ville også godt have sagt lidt om tv, men da det jo ikke er mit område, og det i øvrigt er en debat, der trods alt kører hele tiden i modsætning til de andre, vil jeg stoppe her.