Niels Helveg Petersen (RV), 2005-12-08:
For første gang i min tid som medlem af Tinget benytter jeg mig af muligheden for som privatist uden for ordførerrækken at tage ordet under tredje behandling af finansloven.
Jeg gør det, fordi der i dag senere skal stemmes om en tekstanmærkning, der bemyndiger finansministeren til at nedsætte statstilskuddet, ikke til amter og kommuner under et, men for den enkelte kommune og det enkelte amt skønsmæssigt og uden præcise retningslinjer.
Finansministeren får ret til efter gennemgang af den enkelte kommunes eller amts budgetter at nedsætte statstilskuddet.
Det er en vidtgående bemyndigelse.
Dens lige er ikke set før, og det er absolut en skærpende omstændighed, at den kommer, efter at Finansudvalget for ganske nylig efter grundig debat har manet til stor forsigtighed med anvendelse af tekstanmærkninger.
Finansministeren har fundet et sjovt forsvar for sin handlemåde.
Det vil aldrig ske igen, siger han.
Det er jo ikke et forsvar for en forkert disposition, at det aldrig skal ske igen.
Tværtimod burde det jo i virkeligheden vække til eftertanke.
Når det aldrig skal ske igen, kan det måske være, fordi det ikke er så klogt og ikke så gennemtænkt – hvad det bestemt heller ikke er.
Det er her, striden står.
Så hører det med til sagen, at når det regner på præsten, så drypper det på degnen.
Og indenrigs- og sundhedsministeren har skam også fået en bemyndigelse.
Han kan bestemme, at den enkelte kommune eller det enkelte amt kan slippe for at få sit statstilskud beskåret.
Der står intet om, efter hvilke regler indenrigs- og sundhedsministeren kan beslutte, at en kommune alligevel ikke skal have sit statstilskud beskåret.
Der står ingen retningslinjer for, på hvilket grundlag indenrigsministeren kan træffe beslutning om, at en kommune alligevel ikke skal have nedskåret sit statstilskud.
Jeg tror ikke, jeg får noget svar på efter hvilke retningslinjer, for jeg tror ikke, ministrene ved det i dag.
Tænk at have magten til at bestemme, at amter og kommuner alligevel ikke skal betale og alligevel ikke får beskåret deres statstilskud for 3 mia. kr. Julen vil vare næsten lige til påske.
Der har i de senere år i Danmark været en stærk debat om danske værdier.
Hvordan ser de ud?
Men jeg tror, der er et, der er enighed om, og det er, at med lov skal land bygges.
1241, det er 764 finansår siden.
Den dybe uenighed om finansministerens og indenrigsministerens bemyndigelser drejer sig ikke om, om kommuner og amter skal overholde aftaler.
Det skal de.
Og jeg har også forstået, at kommunerne på et møde med finansministeren den 22. november faktisk gav tilslutning til, at de ville åbne deres budgetter og gå dem igennem i konstruktivt samarbejde.
Få dage efter fremsatte så finansministeren sit forslag om bemyndigelse uden overhovedet at drøfte det med kommunerne.
Mange i oppositionen og nogle også i V og K har den opfattelse, at vi ved lovgivningen skal give nogle regler for samspillet mellem staten og kommuner og amter.
Det er ikke et krav, vi har ført frem i denne debat.
Vi har været meget pragmatiske, meget rimelige. Vi har sagt til regeringen, at vi kan støtte bemyndigelsen – på én betingelse: at udmøntningen af bemyndigelsen, altså de konkrete tal for, hvad den enkelte kommune og det enkelte amt bliver beskåret med eller får eftergivet, skal forelægges for Folketingets Finansudvalg.
Det har været oppositionens betingelse for at støtte en meget vidtgående bemyndigelse.
Jeg må sige, at det er et rimeligt krav at stille fra oppositionens side, at man på den måde får udmøntningen af en bemyndigelse, man er med til at give, forelagt til beslutning og ikke til orientering.
Svaret har været nej fra regeringen.
Finansministeren vil bestemme uden Folketingets utidige indblanding.
Så kunne man jo nemlig risikere diskussion og uenighed, sågar offentlig indsigt i, hvad der egentlig skal foregå med udmøntningen af bemyndigelsen.
Og det ville jo være forfærdeligt, og det ville være demokratisk og besværligt.
Tilbage står så en anden side af sagen.
KL og også Finansministeriet har kendt til længe før eller i hvert fald uger før kommunalvalget, at budgetterne ikke holdt.
Det har været kendt.
Men sagde man noget om det før kommunalvalget?
Det var dog væsentligt at inddrage befolkningen i den viden, at den aftale, man havde lavet, formentlig ikke kunne holde, og at man var nødt til at foretage sig noget i den anledning.
Jeg hørte ikke nogen Venstremænd eller regeringsrepræsentanter eller repræsentanter fra Dansk Folkeparti under kommunalvalgkampen fremføre det synspunkt, at nu kort efter valget var man nødt til at komme efter dem.
Det havde været rigtigt at tage det med i den kommunale debat.
Det havde kunnet give den nogle vitaminer.
Åbenhed og debat om de relevante kendsgerninger er kernebegrebet i et demokrati, men det har haft dårlige vilkår.
Finansministeren kom selv ind på at sammenligne sig med Estrup og antydede, at det var noget, jeg ville gøre.
Overhovedet ikke.
Det er slet ikke nødvendigt at finde skræmmebilleder frem fra 1800-tallet.
Jeg har rigeligt i finansministeren.
Det er for mig alt nok, jeg behøver ikke at opfinde kunstige skræmmebilleder.