runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jens Kirk (V), 2001-01-16:
Nu ved jeg ikke, om det var, fordi SF ligesom vil slå rekorden med hensyn til antal forespørgsler her i Folketinget, at de vil være sig selv, men jeg håber da, vi kan være sammen om det.
Det er da før set, at hvis ikke man kunne blive enig om en dagsorden, så kunne man lave to forskellige, og så kunne man da stemme om det til sidst.
Ebbe Kalnæs (CD), 2001-01-16:
Hr. Peter Skaarup mener, jeg gør grin med det.
Nej, jeg prøver på en anden måde at fortælle, at der er grænser for, hvad jeg ønsker at deltage i.
Jeg kan godt lide helt klar kommunikation til vælgerne, men ikke, når man går i gang med sådan at pege sagerne ud enkeltvis for at se, om der er et hjørne, hvor man kan behage nogen i en eller anden sammenhæng, i stedet for at foreslå nogle helt konkrete ting, nemlig omkring finansiering af kommuner og andre ting, som giver mulighederne.
At stå fra Folketingets talerstol og foreslå, at man skal diskutere biblioteksfilialer - som også Socialdemokratiets ordfører var inde på - eller for den sags skyld, hvor langt bogbussen skal køre!
Det kunne vi også gøre, hvis det var det, vi skulle.
Men det, vi skal give dem, er nogle rammer og nogle muligheder.
Det, hr. Peter Skaarup forsøger med den form, Dansk Folkeparti bruger her, er at se, hvor mange man kan nå at nævne af dem, der sidst er blevet ramt af et eller andet, for at se, om der er nogle nicher, man kan finde: Vi skal også have lidt af det dér og det dér.
Aage Frandsen (SF), 2001-01-16:
Jeg vil bede fru Elisabeth Arnold ikke kun se på teksten, men også høre, hvad der siges i debatten, og begrebet valgkampe går på valgkampe, men der er forskel på folketingsvalgkampe og folkeafstemninger.
Jeg tror, der er en forståelse for i Folketinget, at der er en forskel dér, og det er derfor, det kunne være problematisk, hvis man sagde, det var ét, for det er det ikke.
Det er det første, jeg godt vil bede om.
Det næste, jeg godt vil bede om, når det drejer sig om første pind, er, at det godt kan være, det er nye områder, der dukker op, men ikke overalt, og vi er jo nogle politiske partier, der i hvert fald har betragtet tilsvarende arbejde, som i dag er i ministeriets regi, som vores partiarbejde.
Endelig det sidste, nemlig tilkendegivelsen af, at det er en blankocheck.
Jeg synes ikke, at regeringen skal sige, det er en blankocheck.
Jeg synes, regeringen skal lave det arbejde, som Folketingets flertal på et tidspunkt vedtager at den skal lave.
Frank Jensen (S), 2001-01-16:
Men jeg vil sige mere generelt om spørgsmålet, at overalt i Danmark, også på Christiania, på Nørrebro, skal retssamfundet træde i karakter.
Det kan godt ske, at omstændighederne i visse situationer på Christiania kan stille krav om øgede ressourcer, for at retsstaten også her kan træde i karakter, men så har politiet også de tilstrækkelige ressourcer, der gør, at de kan sørge for det.
Er der eksempler på, at man ikke har kunnet hente folk på Christiania, fordi politiet ikke ville stille med det nødvendige beredskab, så er det sager, som jeg gerne hører om, og så vil jeg selvfølgelig tage det op til drøftelse med Københavns Politis ledelse. Jeg kender ikke eksemplet, men det er sådan og skal være sådan, at i en retsstat skal de retshåndhævende myndigheder også kunne træde ind og træde i karakter overalt i landet.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Peter Skaarup (DF), 2001-01-16:
Jeg vil godt vende tilbage til den debat, vi havde for nogle minutter siden om voldtægtssagerne.
Det er interessant at høre, at ministeren i dag godt vil være med til højere straf for voldtægt under visse former, og så er det bare, jeg spørger om, hvornår der så sker noget konkret handling, for vi må jo forudsige, at med det arbejde, som ministeren nu har sat i gang for anden gang i forbindelse med de her sager, vil der gå ca. 1 år, inden man har nogle resultater i land med hensyn til, hvordan det nu foregår rundtomkring i byretterne. Så vil der igen gå noget tid, hvor regeringen skal overveje, hvilke forslag den på den baggrund måske vil fremsætte.
Vi har jo endnu ikke fået nogen lovning på, at der bliver fremsat forslag.
Og så må man forvente, at vi er fremme ved marts, april, maj år 2002, altså et tidspunkt, hvor den nuværende regering, i hvert fald i den udformning, den har nu, ikke sidder der længere.
Det betyder for mig at se, at der går alt for lang tid.
Hvis der bliver begået voldtægt i morgen og i overmorgen og om 1 år, så vil reglerne ikke være ændret.
Så vil der ikke være sket opstramninger.
Derfor er det, jeg spørger ministeren: Hvornår forventer regeringen reelt, at opstramningerne kommer til udtryk?
Frank Jensen (S), 2001-01-16:
Jeg synes, det er en uskik, at man som medlem af det høje Ting under en siddende regering forudskikker resultatet af et kommende valg, især er det en mangel på respekt for vælgerne.
Men nu er der på den anden side så mange, der har forudset resultatet, så det er lige før, vi kunne få opfattelsen af, at man ikke engang mener, det er nødvendigt at spørge vælgerne for at få skiftet den nuværende regering ud.
Jeg er glad for, at hr. Skaarup giver mig anledning til at svare endnu en gang: Der kommer ikke til at gå et år.
De sager, der bliver pådømt ved byretterne i den nærmeste fremtid, er sager, hvor det vil blive vurderet, om der skal nedlægges påstand om skærpelse, og de sager vil så blive anket til landsretten, sådan at vi kan få landsrettens ord for, om der er grundlag for at skærpe de nugældende strafferammer på henholdsvis 6 og 10 år.
altså ikke en analyse, det er ikke en undersøgelse, det er en konkret handling om nu at tage hver eneste voldtægtssag og vurdere, om anklagemyndigheden skal nedlægge påstand om at få skærpet straffen.
Når vi forhåbentlig kan få reduceret antallet af voldtægtssager, og jeg tror, vi har det fælles mål, er det min bestræbelse, at hvis de alligevel begås, må det vurderes, om der skal ske skærpelse.
Her bakker regeringen op om anklagemyndighedens ønske om at se de sager, hvor udmålingen i dag for lav, anket med påstand om skærpelse.
Jeg har peget på nogle områder - overfaldsvoldtægter, forsøg på overfaldsvoldtægter, og hvor voldtægten er sket af flere i forening - hvor anklagemyndigheden skal have en skærpet opmærksomhed på, om straffen også afspejler den ekstreme grovhed, nogle af de sager også er omgærdet af.
Peter Skaarup (DF), 2001-01-16:
Nu siger justitsministeren, at vi kan forvente en skærpelse
allerede nu; måske allerede i morgen eller i overmorgen vil der ske en skærpelse.
Det, som jeg hører justitsministeren sige, er, at efter at der så er faldet en dom ved byretten, vil man tilskynde til, at den slags sager bliver anket til landsretten.
Men hvad er det, der får ministeren til at tro, at en retfærdig domstolsafgørelse, der følger de strafferammer, vi hele tiden har haft, skulle medføre en skærpelse ved landsretten?
Det kræver trods alt, at der kommer en dom ud af det, der skærper straffen, det er jo ikke nok, at man appellerer den pågældende sag.
Derfor vil jeg godt spørge ministeren: Hvorfor er ministeren pludselig så optimistisk, for det kræver trods alt, at der afsiges en dom, der betyder en skærpelse.
Så vil jeg godt spørge ministeren i forbindelse med de sager, der er her nu, om ministeren ikke kan se også i relation til det svar, der blev givet på hr. Svend Aage Jensbys spørgsmål, at det bedste signal, vi kan give, hvis vi ønsker det, som ministeren åbenbart også ønsker nu, nemlig en skærpelse, er at hæve strafferammerne.
Altså hvorfor er det et fyord hos ministeren at forhøje strafferammerne med 2 eller 3 eller 4 år?
Frank Jensen (S), 2001-01-16:
Det er regeringens målsætning at have en konsekvent og hurtig retspolitik og en retspolitik, hvor straffen også afspejler grovheden af den kriminalitet, der er begået.
Retssystemet fungerer sådan, at så går man til landsretten.
Får man så landsrettens ord for, at den her straf ligger på det rigtige niveau, mens anklagemyndigheden stadig væk mener, at den skal skærpes, søger man så Procesbevillingsnævnet om at få en tredjeinstansprøve, dvs. i Højesteret.
Det er vejen frem.
Når vi har nogle strafferammer på henholdsvis 6 og 10 år, som jo altså er betydeligt højere end der, hvor praksis ligger i dag, så er der rigelig plads til, at der kan ske en øgning af strafskærpelsen inden for de givne rammer.
Der kan være andre spørgsmål, hvor der er sket et skred i udmålingen, hvor man så ønsker at involvere Folketinget.
Det har vi ikke fundet i denne sag, fordi der ikke er sket en generel nedsættelse af straffeniveauet, men alligevel er der sager, der også springer i øjnene på mig og påvirker min retsfølelse og regeringens retsfølelse, og hvor der skal ske en vurdering af ankespørgsmålet med påstand om eventuel skærpelse af straffen.
Det er den vej, vi går nu, kan jeg sige til hr. Peter
Skaarup
, det er den handling, vi sætter bag ordene.
Det er det, vi gør.
Peter Skaarup (DF), 2001-01-16:
Jeg synes godt, man kan undre sig over den logik, som regeringen nogle gange kører frem med i de her sager.
Vi ser gang på gang, at hvis borgerlige politikere, herunder Dansk Folkeparti, kommer og siger, at nu vil vi godt have nogle højere strafferammer, at vi mener, det er vigtigt, at domstolene dømmer hårdere, så kommer regeringen og siger.
Nej, det er forfærdeligt, der er nogle politikere, der blander sig i, hvad domstolene gør.
Men alligevel ser vi altså, at ministeren nu har givet ordre til, at alle domme i voldtægtssager afsagt af underretterne, byretterne, skal appelleres til landsretterne og om nødvendigt til Højesteret.
Er det ikke lige så vel en påvirkning af domstolene?
Det har jeg svært ved at se, for den eneste påvirkning, der sker, er, at man får appelleret de byretsafgørelser, som man er utilfreds med, til landsretterne.
Men det er jo ikke nogen garanti for, at strafniveauet bliver højere.
Den eneste garanti, man kan give for, at strafniveauet kan komme højere op, er at indføre minimumsstraffe for voldtægt, og det forstår jeg ikke at ministeren ikke vil være med til, for det er den eneste vej frem, hvis man reelt skal give nogle signaler, der ikke er til at misforstå.
Frank Jensen (S), 2001-01-16:
Jeg har aldrig sagt, og jeg tror heller ikke, hr. Skaarup
nogen sinde kan føre bevis for, at vi har sagt, at ethvert folketingsmedlem ikke har sin frie ret til at ønske, at strafferammerne skal være højere i en række af de bestemmelser, ja, måske i hele straffeloven.
Det tilkommer naturligvis ethvert folketingsmedlem, enhver borger at have det som et mål, som et ønske og som en politisk målsætning.
Vejen er så, og det har hr. Peter Skaarup jo fuldstændig ret i, at fremsætter man et lovforslag her i Tinget, så kan man få øget strafferammerne, og så skal domstolene naturligvis afspejle det i praksis.
Nu er det sådan, at vi har strafferammer for voldtægt på 6 år og 10 år under skærpende omstændigheder, så der er rigelig plads inden for de nugældende rammer, til at der kan ske skærpelse.
Rigsadvokaten har indstillet, at de skærpelser, der skal ske, skal ske ved, at man anker sagerne til landsretterne og i givet fald muligvis også til Højesteret efter at have søgt Procesbevillingsnævnet om det.
Så får vi en praksis ved domstolene med grundlag i de eksisterende paragraffer.
Det er det, der er regeringens målsætning.
Vi ønsker, at de sager, der i dag ender udmålt på et for lavt strafniveau, skal vurderes af den overordnede domstol, men inden for de strafferammer, der er i dag, hvor der er rig plads til at skærpe på de områder, hvor straffen i dag udmåles for lavt.
Peter Skaarup (DF), 2001-01-16:
Jeg vil godt spørge ministeren, om ministeren er enig i, at det initiativ, regeringen nu har taget, ikke er nogen garanti for, at der kommer højere straffe.
Er ministeren enig i det?
Mit andet spørgsmål skal være: Hvis det initiativ, regeringen har taget, ikke vil medføre højere straffe, det er der som sagt ikke nogen garanti for,
Frank Jensen (S), 2001-01-16:
Jeg har tilkendegivet, at nu handler vi, og derefter handler
anklagemyndigheden.
Så hører vi fra Rigsadvokaten, hvordan det så er gået.
Viser det sig, som hr. Peter Skaarup så forudser i sin mørkeste stund, at det her ikke fører til en skærpelse i de sager, hvor der i dag ikke er en sammenhæng mellem grovheden i kriminaliteten og straffens udmåling,
er det klart, og det har jeg tilkendegivet, at så er vi naturligvis indstillet på igen at se på, om der så skal ske en involvering af Folketinget. Men jeg er fuld af fortrøstning.
Jeg er fuld af fortrøstning
Skulle jeg ikke få ret, men skulle hr. Skaarup få ret, så er det sådan, at Folketinget, lovgiver, altid har fat i den lange ende og kan skride til lovgivning om skærpelse af strafferammerne.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Frank Dahlgaard (UP), 2001-01-16:
I de senere år og måske også årtier er der sket et skred i embedsstanden og i, hvordan embedsstanden agerer i forhold til det politiske liv og samfundet, et skred, der har gjort, at embedsmænd er blevet mere politiserende, måske fordi de er blevet trukket ind i det af ministre, og det har affødt den situation, som ligger til grund for denne her forespørgsel.
Det er tænkt som en generel debat om, hvor grænserne går, og hvor
grænserne bør gå for en regerings, for ministres brug af embedsmændene.
Jeg kan nævne en række eksempler, der ligger til grund for denne forespørgsel, bl.a. denne task force, der blev nedsat i 1997 af en departementschef i Erhvervsministeriet.
Der kører nu en retssag ved Østre Landsret om den sag.
Departementschefen sendte et brev ud, hvor han opfordrede sine medembedsmænd til at skyde al kritik i aviserne om Amsterdamsagen ned.
Vi har sagen om en idé til en annonce, vismandsannoncen, der blev til oppe i Statsministeriet; vi har disse folkehøringer, der er sat i gang fra regeringens side, og hvor man har inddraget embedsmænd i Finansministeriet
, og ifølge pressen skulle de nu flygte, fordi de opfatter det som regulær partipolitik og ikke embedsmandsjob.
Vi har senest en sag, Ekstra Bladet omtalte den 12. januar, om den nye direktør i Fødevaredirektoratet, som har rykket for nogle oplysninger med en begrundelse om, at regeringens tilslutning i meningsmålingerne er faldende.
Det er så slået hen som en spøg.
Men der foreligger et generelt problem.
Det er på tide, at vi får præciseret, hvor grænserne egentlig går for brug af embedsværket i en politisk aktivitet.
Dette er baggrunden for denne forespørgsel.
Besvarelse
Frank Dahlgaard (UP), 2001-01-16:
Statsministerens budskab var jo for så vidt ganske klart - jeg synes ikke specielt tilfredsstillende - men det var, at gældende ret er god nok, og gældende praksis er god nok, og statsministeren citerede flittigt fra den ene og den anden betænkning.
Men statsministerens synspunkt er jo ikke det eneste i denne her sag.
Jeg kan henvise til den tidligere undervisningsinspektør Agnete Engberg, som i dagbladet Politiken den 13. november sidste år skrev en kronik, der hedder »Demokratiets vagtmestre«, og hun har et noget andet syn på denne sag.
Jeg mener, at det er rigtigt.
Når statsministeren så citerer, som han gør, fra de forskellige betænkninger, bl.a. DJØF-betænkningen fra september 1993, så giver det et ensidigt billede, på samme måde som vi også har oplevet i min tid i Folketinget, og det er ikke mere end godt 6 år, at når der kommer oplysninger - ikke altid, men indimellem - fra administrationen og svar på spørgsmål, så er de ikke forkerte, men de giver alligevel et ensidigt billede, typisk ved at man fortier relevante kendsgerninger. Som gammel journalist ved jeg alt om, at den hyppigste form for løgn er at fortie relevante kendsgerninger.
Og der er et problem.
Men her er altså i virkeligheden tale om konklusionen i den rapport, som siger, at der bør trækkes en grænse.
Det er i 1993.
Og lige præcis den sætning er der også henvist til i den senere rapport, den
fra maj 1998, som statsministeren også citerede fra
Tager man DJØF-rapporten fra 1993, så taler man længere nede på side 123 om, at der er en risiko for, at embedsmændene reelt bliver aktører i det partipolitiske spil med uheldige konsekvenser for administrationens integritet og troværdighed.
Og det er jo det, der er problemet.
Jeg kunne også tænke mig at citere fra betænkningen fra maj 1998 om forholdet mellem ministre og embedsmænd på side 216, hvor man til sidst skriver, og jeg citerer: »Sammenkædningen af den politisk-taktiske og faglige rådgivning kan imidlertid i specielle situationer indebære en fare for, at danske embedsmænd ikke i tilstrækkeligt omfang værner om faglige synspunkter i deres rådgivning af ministrene.
Danske embedsmænd er dog meget opmærksomme på denne risiko.« Der er altså tændt en advarselslampe.
Peter Skaarup (DF), 2001-01-16:
Jamen jeg håber, at regeringen på det her område vil gøre mere for, at vi får dømt nogle flere for udeblivelse, for det er at gøre grin med retssystemet, at man ikke møder op til de retssager, man er medvirkende i.
Jeg vil godt stille ministeren et spørgsmål i forbindelse med et konkret eksempel, som er blevet forelagt mig, hvor en kriminel borger bliver indkaldt til retssagen, men ikke møder op i flere omgange.
Her siger man fra anklagers side, at man gerne vil sikre, at den pågældende møder op næste gang, for man vil ikke være til grin og blive ved med at beramme nye retsmøder, og så er den pågældende ikke til stede.
Problemet er så, at pågældende bor på Christiania, og det vil efter politiets oplysninger kræve 60 mand at tage ud til Christiania og få den pågældende anholdt, for hver gang politiet skal vise sig på Christiania, kræver det 60 mand for at kunne få tingene til at fungere og for at have den beskyttelse, der skal til, fra politibetjentenes side. Her vil jeg så godt spørge justitsministeren: Hvad vil ministeren råde de pågældende, der har denne retssag, til at gøre, for der er ikke ressourcer til at få fat i den pågældende og få vedkommende til retssagen?
Frank Dahlgaard (UP), 2001-01-16:
Svaret er et klart ja.
Her er valgt citater, som ikke er dækkende for indholdet af de to betænkninger.
Der står netop på side 123 i DJØF-betænkningen fra 1993, at der bør trækkes en grænse, så rene partiaktiviteter bør holdes uden for de ministerielle systemer, og det er præcis den vending, jeg har taget med i mit forslag til vedtagelse, så vi nu får trukket den grænse.
Går man videre i betænkningen, fremgår det, at det selvfølgelig er vanskeligt at trække den grænse.
Men alt arbejde herinde skal ikke være let, og lad os nu få trukket den grænse og få stoppet det skred i retning af en politisering af hele embedsstanden.
Det kan den ikke være tjent med.
Pernille Blach Hansen (S), 2001-01-16:
Det danske system er unikt.
Embedsmændene er for langt størstedelens vedkommende, næsten hundrede procent, fastansatte embedsmænd, og alle tjener loyalt den til enhver tid siddende regering uanset partifarve. I Socialdemokratiet mener vi, at forholdet mellem minister og embedsmænd hviler på to grundlæggende hensyn.
For det første at ministeren får den nødvendige rådgivning til at udøve sit hverv som politisk chef for ministeriet, og for det andet at embedsmændenes integritet og troværdighed bevares. At tilgodese de to hensyn kræver meget af såvel minister som embedsmænd.
Begge parter skal således evne at vise respekt og holde balancen.
Med Tamilsagen så vi jo et eksempel på, at en minister og hans embedsmænd rent faktisk administrerede i strid med gældende ret, og den gik ikke.
Tamilsagen har klart skærpet opmærksomheden på forholdet mellem ministre og embedsmænd.
Embedsmændenes fagforening, Dansk Jurist- og Økonomforbund, nedsatte således i 1993 en arbejdsgruppe til at se på de fagligt-etiske principper i den offentlige administration, og den betænkning, som arbejdsgruppen afgav i 1993, fastlægger på mange måder en form for standard for forholdet mellem minister og embedsværk.
Socialdemokratiet er helt enig i arbejdsgruppens synspunkter.
Det er ikke mindst vigtigt som en konsekvens af mediernes ændrede rolle og folketingspolitikerens stigende parlamentariske aktivitet, eksempelvis med hensyn til at kalde ministre i samråd.
Det skal være sådan, at ministeren kan modtage en tilstrækkelig og dækkende rådgivning for at kunne varetage sit hverv som minister.
Man skal kunne modtage en rådgivning, der svarer til de krav, funktionen indebærer, og det betyder, at embedsværket også giver politisk rådgivning.
Sådan er det nu, og sådan vil det også være under kommende regeringer.
Forholdet mellem embedsmænd og ministre har i øvrigt været genstand for et udvalgsarbejde i 1997, og i 1998 afgav udvalget betænkning om forholdet mellem ministre og embedsmænd.
Her er relationerne mellem ministre og embedsmænd baseret på interviews.
Betænkningen peger i øvrigt også på, at ministeren har krav på både en faglig og en politisk-taktisk rådgivning, og efter Socialdemokratiets opfattelse er det i øvrigt også til gavn for det danske folkestyre, at embedsmændene er i stand til at give deres ministre en ordentlig og tidssvarende rådgivning.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2001-01-16:
Jeg vil gerne spørge fru Pernille Blach Hansen, om hun ikke er enig i, at der på side 123 i den DJØF-rapport fra 1993, som også statsministeren har henvist til, står de ting, som allerede har været citeret et par gange, nemlig en anbefaling af, at der i praksis bør trækkes en grænse, således at rene partiaktiviteter holdes uden for de ministerielle systemer, og at der også er en risiko ved, at embedsmændene reelt bliver aktører i det partipolitiske spil, fordi det får uheldige konsekvenser for administrationens integritet og troværdighed.
Kan fru Pernille Blach Hansen bekræfte, at i den rapport, som statsministeren nu har valgt at fremhæve som grundlag for debatten, er det et af de steder, hvor gruppen anbefaler, at man politisk får gjort noget ved tingene, og anbefaler, at man får trukket en klarere grænse?
Og kan fru Pernille Blach Hansen endvidere bekræfte, at så sent som i november sidste år meldte professor i offentlig forvaltning, Jørgen Grønnegaard Christensen, ud med nøjagtigt de samme tanker: at der bør trækkes en sådan klarere grænse?
Hvis vi kan få en forståelse for, at der er et sådant behov, er der jo et brugbart grundlag for at komme videre og finde ud af, hvor grænsen præcis skal gå.
Keld Albrechtsen (EL), 2001-01-16:
Jeg vil gerne spørge fru Pernille Blach Hansen - ja, undskyld min stemme er ikke så god i dag - om Socialdemokratiet ikke kunne se en langsigtet interesse i at få trukket en grænse.
Vi lever jo med den bestandige risiko, at et af de kommende folketingsvalg kunne gå hen og ende med en borgerlig regering.
Jeg håber naturligvis ikke, at det sker, men det kan jo ske, og vi ved jo, at de store borgerlige partier her i Danmark er, hvad man kunne betegne som spindoktorpartier.
De har jo allerede her i opposition overladt styringen af deres partier til disse spindoktorer, og derfor må man jo formode, at den udvikling, vi ser med den nuværende regerings politiske brug af embedsmændene, kunne blive endnu værre, hvis det skulle ske, at vi fik en borgerlig regering.
ikke temmelig kortsigtet, hvis Socialdemokratiet nu afstår fra at medvirke til en udredning af det problem?
Ville det ikke være mere klogt af
Socialdemokratiet, at vi i fællesskab her i Folketinget fik en udredning af det her, som kunne skabe en slags adfærdskodeks, og som også ville være forpligtende for kommende regeringer, hvad enten de er socialdemokratisk eller borgerligt ledede?
Frank Dahlgaard (UP), 2001-01-16:
Jeg vil spørge fru Pernille Blach Hansen, om det er bevidst, hun undlader at omtale den massive forøgelse af statsstøtten til partierne og folketingsgrupperne, som har fundet sted gennem de senere år, og som har gjort dem endnu bedre i stand til at klare rene partiaktiviteter som f.eks. agitation og information i en eurokampagne og andre kampagner.
Man har spindoktorer, man har masser af råd, og desuden har man jo ovre i ministerierne ansat informationspersonale.
Skulle det ikke være rigeligt, så udviklingen ikke rullede den vej, den går, nemlig nedad, men den modsatte vej, så man kunne lade alle disse rene partiaktiviteter køre i det politiske system og ikke blandede egentlige embedsmænd ind i dem?