Pernille Blach Hansen (S), 2005-03-29:
Det er desværre ikke tilfældet med det lovforslag, vi behandler i dag.
Desværre er det sådan, at det slet ikke er muligt at sige, hvad konsekvenserne i virkeligheden bliver af forslaget.
En af grundene her er, at den analyse, som ministeren har sat i gang af taxametersystemet og det statslige selveje, nok er sat i gang, men den er bare slet ikke færdig.
I virkeligheden synes jeg, det er fuldstændig omvendt, at vi skal beslutte strukturen, skallen omkring det statslige selvstyre, men slet ikke den økonomiske ramme, der skal føre til, at noget af det kan lade sig gøre i praksis.
Det nytter jo ikke noget, hvis man vedtager en lov, der bare er nogenlunde, men økonomien efterfølgende bliver helt katastrofalt skruet sammen.
Derfor mener Socialdemokratiet, at det er helt afgørende, at vi får en sammenhæng mellem loven her og udmøntningen, når vi kommer til at snakke om det fremtidige taxameter.
Det slog mig meget, at Venstres ordfører nægtede, at det overhovedet kunne være relevant.
Det synes jeg er meget rystende, for det er klart, at det, der kommer til at betyde meget i praksis, selvfølgelig er, hvordan man også får udmøntet taxametersystemet efterfølgende.
Den anden grund til, at det er meget svært at se, hvad konsekvensen bliver af det her forslag, er, som en tidligere spørger også var inde på, at der er utrolig mange bemyndigelser, og at de er meget vidtgående.
Det vil sige, at der er mange punkter, som vi reelt må sige er uopklarede på nuværende tidspunkt.
Alt det gør, at konsekvensen for uddannelserne, for uddannelsernes kvalitet, for uddannelsernes geografiske udbredelse kender vi ikke.
Udfyldningen kommer først senere.
I den forbindelse vil jeg gerne sige, at vi har to punkter, der for Socialdemokratiet er vores udgangspunkt i den videre debat.
Det første er, at vores mål er, at alle unge skal have en ungdomsuddannelse.
Det vil sige, at størrelsen af restgruppen, altså unge, der ikke får en kompetencegivende ungdomsuddannelse, skal bringes ned.
For det andet har vi så – det hænger selvfølgelig også sammen dermed – et mål om, at der overalt i Danmark skal være et tilfredsstillende udbud af både ungdomsuddannelser og voksenuddannelser, og de skal være af høj faglig kvalitet.
Det er de to udgangspunkter, vi tager med videre, når vi drøfter også det her lovforslag.
Så vil jeg vende mig til de enkelte dele af lovforslaget, først omkring gymnasier.
Som det følger af det, jeg netop har sagt, er vores mål også på gymnasieområdet, at der skal være tale om uddannelser af høj kvalitet, uddannelser, der er geografisk dækkende, og der skal stadig oprettes sjældnere valgfag og sjældnere studieretninger.
Det ville også gøre, at vi havde én myndighed, der havde ansvaret for, at alle unge fik en ungdomsuddannelse, også dem, der i øjeblikket faktisk ikke får det og heller ingen tilbud får af den slags, der passer til lige nøjagtig dem.
Det fik vi desværre ikke, og så må vi forholde os til det, der ligger her i lovforslaget.
Der må jeg sige, at vi har en stor ting, som vi synes er et problem, og det var også det, jeg forsøgte at spørge
Venstres ordfører om tidligere.
Vi frygter nemlig, at konsekvensen af det her lovforslag kan være nedlæggelse af en lang række skoler, især af de små, sådan at tilbuddet bliver indskrænket geografisk.
Det er der faktisk tre grunde til at vi frygter.
Vi synes, det er indlysende, at hvis det her skal fungere i praksis, er man også nødt til at indrette taxameteret sådan, at de små skoler får nogle særlig fordelagtige vilkår, fordi de allerede i dag pr. elev er væsentlig dyrere end de større skoler, og det er vi nødt til at se i sammenhæng med det her lovforslag.
For det andet synes vi, det er et stort problem, at der i lovforslaget lægges op til, at den enkelte selvejende institution selv fastsætter sin kapacitet, inden man overhovedet går ind og diskute rer fordeling af elever på tværs af institutioner.
Det betyder jo, at hvis der er skoler, der kigger mere på deres egen kapacitet og deres egne forhold end på regionens behov og muligheder, end på de unges behov og muligheder, og derfor skruer kapaciteten op, ja, så kvæler disse skoler måske de omkringliggende lidt mindre gymnasier uden for de allerstørste byer.
Man kan sige: Med selveje, hvorfor skulle institutionerne så have andre interesser end hver enkelt skoles egen drift og egen kapacitet, det er jo selve grundideen?
Så hvis de enkelte store skoler fastsætter deres kapacitet højt nok, er der ikke elever at fordele, og så risikerer man at lukke de mindre gymnasier.
Derfor ønsker vi, at man i viderebearbejdningen af det her lovforslag laver institutionssamarbejdet så forpligtende og omfattende som overhovedet muligt.
Vi ønsker, at der reelt er en koordinerende instans, der har en velfungerende styring af kapaciteten og elevfordelingen og har de magtmidler, der skal til, for at det kan gøres i praksis.
Det kunne fint være regionerne, som fik kompetence, sanktionsmuligheder osv. i forhold til institutionernes kapacitet, udbud og elevfordeling.
Det tredje problem for gymnasierne er også det, fru Anne Baastrup og jeg forsøgte at spørge Venstres ordfører om, men som vi aldrig fik noget svar på, nemlig sammenhængen til den offentlige transport.
Det nytter jo ikke noget, hvis ikke man tænker de sammenhænge ind i lovforslagets forberedelse, som reelt betyder noget i virkeligheden.
Det er fuldstændig umuligt at forestille sig velfungerende mindre gymnasier uden for de største byer, hvis ikke det også tænkes sammen med den kollektive trafik.
Der er p.t. overhovedet ikke tænkt i de baner.
Hvad nytter det, hvis bussen ikke går på det rigtige tidspunkt: Eleverne kan ikke komme til Morsø Gymnasium, og de kan ikke komme hjem igen.
Det er klart, at så er det også en meget effektiv måde lige så stille at sørge for, at eleverne søger til eksempelvis Skive eller Thisted, bare for at nævne det eksempel, som jeg kender til fra mit hjemamt.
Så vi mener faktisk, at de tre problemer er væsentlige, og dem burde regeringen også være interesseret i at kigge på, hvis den er interesseret i, at der fremover skal være et geografisk dækkende tilbud.
Så er det klart, at vi derudover ser en klar sammenhæng til gymnasiereformen, hvor vi er forligspart.
Vi mener nemlig, der er en risiko for, at den her reform fører til et smallere fagudbud, hvilket vil være i strid med den gymnasiereform, et stort flertal her netop har vedtaget, og som faktisk er i en ret god gænge.
Man risikerer jo med det her, at det vil blive populære fag og studieretninger, der bliver udbudt, fordi de tiltrækker mange, og så kan den selvejende institution få den større kapacitet, hvorimod de lidt mindre studieretninger så ikke længere vil blive udbudt.
Derved får de unge færre valgmuligheder, og det er vi ikke interesserede i.
I forhold til social- og sundhedsuddannelserne er det også her vigtigt for os, at man holder fast i kvaliteten.
Der skal være tale om uddannelser af høj kvalitet, og der skal være tale om, at man stadig væk fastholder et fagligt miljø.
Men der skal også være tale om en fortsat geografisk spredning.
Det vil sige et fortsat udbud på de skoler, vi har, så vi fortsat har en geografisk spredning over hele landet.
Vi tror, at det er vigtigt for at sikre uddannelse til alle, men også for at sikre, at vi til stadighed kan rekruttere arbejdskraft til social- og sundhedsområdet uden for de allerstørste byer.
Vi tror ikke på, at elever i de her uddannelser kan forventes at rejse særlig langt efter en praktikplads eller en studieplads.
Det gør så også, hvis de her mål om kvalitet, om et højt fagligt niveau og om en god geografisk spredning skal opretholdes, at økonomien igen er helt afgørende.
Det er afgørende, hvordan man også på det her felt får udmøntet taxameteranalysen.
Samtidig synes vi også, at vi på mange måder har god grund til at være glade for, hvordan de grundlæggende SOSU-uddannelser indtil nu har fungeret.
Der har været en god dialog blandt både de lokale og de nationale parter.
Det tror vi er en god del af grunden hertil.
Det er helt afgørende, at den løbende gode dialog mellem parterne ikke forsvinder.
Der vil vi gerne opfordre ministeren til at gå tilbage og kigge, om ikke det kunne være befordrende for det videre samarbejde og konsekvensen i forhold til social- og sundhedsuddannelserne, at man sikrede, at den dialog kom med ind igen.
I forhold til VUC'erne mener vi, at det afgørende er kvaliteten, udbuddet, altså både fagudbud og udbud af forskellige niveauer, og nærheden tæt på borgeren.
VUC sikrer utrolig mange mennesker en mulighed for at supplere op på folkeskoleniveau og på gymnasieniveau.
Igen må vi sige, at økonomien er helt afgørende, og den kender vi ikke på nuværende tidspunkt.
Vi synes også, det er vigtigt, at det kommer til at fremgå, at voksenuddannelsestilbuddene ikke bare skal fastholdes, som de er i dag, men også videreudvikles i fremtiden.
Det er der også brug for på det her område.
Her havde vi også foretrukket, at det var regionerne, der fik ansvaret for at identificere behovet, stå for udbuddet og koordinere det meget mere, end tilfældet er her, også på tværs af andre voksenuddannelser end alene VUC.
Der er det et problem i lovforslaget, at den koordinerende rolle er lidt uklar i forhold til kompetencefordelingen mellem regioner og institution.
Det gør sig også gældende i den overgang til selvejet, der kommer, som nemt risikerer at blive lettere kaotisk med både midlertidige bestyrelser, centerråd og et amtsråd som skoleejer.
Og så er vi meget, meget bekymrede for, at loftet over deltagerbetalingen inden for VUC'ernes område forsvinder.
Det er meget problematisk.
Det giver mulighed for store regionale forskelle, og vi mener i det mindste, at det burde være politisk bestemt, hvor stor en brugerbetaling man ønsker på uddannelsesområdet.
I øvrigt kan vi sige,
at som for alle andre områder er der jo heller ikke afsat midler til at dække de udgifter til overgang til selveje, der er, så som på andre områder kommer det vel også til at gælde, at det må blive dækket af kerneydelsen, det vil sige uddannelserne selv.
I forhold til fusioner undrer vi os over, hvor meget de fylder i lovforslaget, og vi er især undrende over for, at de enkelte uddannelsers midlertidige bestyrelser kan træffe ret vidtgående beslutninger om fusion og spaltning.
Vi mener generelt, at der burde være mere fokus på, hvordan man sikrer, at der bliver udviklet nye tilbud også til de svagere unge, og her burde regionerne have en større initiativret i forhold til at oprette og udvikle nye uddannelsestilbud.
Det er kort sagt en lov, der kan medføre store forandringer, hvor store ved vi ikke helt.
Der er tale om stor selvbestemmelse for institutionerne, et væld af ministerbemyndigelser og et koordinerende regionsorgan, som reelt ikke har nogen beføjelser.
Samtidig er der tale om usikkerhed om økonomien.
Der er mange spørgsmål, der skal belyses.
Det vil vi gerne gå ind i under udvalgsarbejdet.
Vi vil også afsøge mulighederne for indflydelse.
Men lad mig samtidig sige på Socialdemokratiets vegne, at hvis der skal være nogen mening i at lave forlig på det her område, så kræver det altså, at der kommer en sammenhæng også i de videre forhandlinger mellem det her lovforslag og udmøntningen af taxameteranalysen.