Per Stig Møller (KF), 2003-04-24:
Nu tror jeg, hr. Søren Krarup må tale for sig selv.
Hr. Søren Krarup vil altså ikke handle politisk ud fra næstekærlighedssynspunkter.
Det vil jeg gerne, og det vil NATO også gerne.
Det er da klart, at der også er næstekærlighed i udenrigspolitikken.
Der er ikke kun selvkærlighed.
Man ser selvfølgelig på sine egne interesser og sikrer sit eget samfund, det er den første opgave, men den næste opgave er også at sørge for, hvis man har mulighed for det, at mennesker ikke slås ihjel, som man kan forhindre bliver slået ihjel.
Det var det, der skete i Kosovo.
Så kan man diskutere, hvor mange der skal til for at lave et folkemord.
Det er sådan en lidt diabolsk måde at regne det ud på: Er det 10.000 lig, eller er det 100.000 lig, eller er det 1 million lig?
Der er jo ikke nogen, der er i tvivl om, at det var det, der var i gang.
Så kan hr. Søren Krarup med bogen i hånd formentlig diskutere antallet, men der var da ikke nogen, der var i tvivl om, hvad der var i gang, og derfor var det vores pligt - næstekærlige pligt - at gå ind og sige: Det må standses.
Man kan ikke gøre det.
Der er jo også almindelig kritik af, at man ikke gik ind i Rwanda/Burundi, hvor der blev slået 1 million mennesker ihjel på 1 uge, og hvor man netop kritiserer verden for ikke at have grebet ind, fordi det skete i Afrika.
Man ser ikke med kønne tanker på, hvad der foregik dernede.
Så vi har altså i kraft af vores forpligtelse i verden en forpligtelse til også at beskytte folk mod fuldstændig urimelige mordforsøg.
Det er en almindelig civil pligt, som gælder i det moderne samfund.
Udenrigspolitik er at sikre sit eget samfund.
Men det er dernæst også at sørge for, at vi lever i en civiliseret verden, hvor det kan lade sig gøre.
Historisk mener jeg nu heller ikke, jeg har uret.
Tag f.eks. Hitchcocks film »Udenrigskorrespondenten«, jeg tror, den kom i 1939, før den 9. april 1940, hvor korrespondenten har en flammende tirade til sidst, hvor han siger: »Bliv dog væk fra dette vanvittige Europa«.
Hvis man var blevet væk fra dette vanvittige Europa, var vanviddet forblevet i Europa.
Jeg vil gøre hr. Jann Sjursens sidste ord til mine første: En ny milepæl er sat. Det er rigtigt.
Den blev jo i virkeligheden sat i 1999, da vi udvidede med Ungarn, Tjekkiet og Polen.
Det var det, som hr. Villy Søvndal jo altså kaldte en skæbnesvanger fejltagelse.
Men så blev der mindet om De Radikales tidligere skæbnesvangre fejltagelser.
Jeg vil så i dag bare sige, at vi jo ved, at der er stor glæde i himlen over de omvendte syndere, men der er faktisk også meget stor glæde her i Folketingssalen over de omvendte syndere.
Det er en betydningsfuld fase, Europa er i.
Det er milepæle, der sættes og flyttes.
Det er utrolig væsentligt, at Europa nu er groet sammen, at frygten for krig på vores kontinent er væk.
Vi har jo også fået NATO-Rusland-rådet, som netop også har til formål at forhindre, som vi gjorde i fjor, at der skulle komme nye skillelinjer, hvor vi bare har rykket skillelinjen nogle hundrede kilometer længere mod øst.
Det er væsentligt, at Europa gror sammen.
Fra tre i 1999 til syv nye lande nu, og det er ikke det sidste.
Jeg takker hr. Søren Krarup for Monica Papazus bog »Det sidste slag på Solsortesletten« fra Tidehvervs forlag.
Jeg vil læse den med interesse.
Jeg vil dog sige med det samme, at jeg ikke tror, jeg kan blive overbevist om - det er da muligt, at teksten kan overbevise mig - at Kosovokrigen var en totalitær religionskrig.
Vi gik jo ind dér, et stort flertal i Folketinget, for at forhindre folkemord.
Det var en konkret, humanitær handling, en næstekærlig handling for nu at gå ind den diskussion, der var før, fordi vi sagde, at vi ikke kan sidde og se på, at et folk udslettes, bare fordi de er af en anden etnicitet.
Så det, det drejede sig om i Kosovo, var altså at være til stede og forhindre det værste.
Og det mener jeg er en meget væsentlig opgave også for NATO.
Vi kan ikke bare sidde og se naboen få tæsk.
Det gør vi jo heller ikke på vores villavej, så har vi også pligt til at reagere.
Så derfor tror jeg ikke, jeg kan blive overbevist om, at Kosovokrigen var en totalitær religionskrig.
Det er til gengæld rigtigt, at man ikke skal komme og indføre demokrati i andre kulturer, sådan som korsfarerne kom i gamle dage og indførte kristendommen, det er jeg enig i.
Det skal have lov til at udvikle sig, og man skal også have mulighed for at se - og det er så det, vi skal med eksemplets magt - om de vil have vores demokrati.
Det er derfor, vi med hensyn til den pakke, som jeg også er glad for at Dansk Folkeparti har stemt for, omkring hjælpen til Irak påpeger, at der også er hjælp her til demokratiudvikling og til udvikling af et retssystem, således at der kommer et retssamfund i Irak, hvilket de jo ikke har haft.
Det kan de jo selv forkaste, men vi kan komme og tilbyde det - ikke med våben, men med eksemplets magt.
Tilbage til NATO.
Det er en meget stor sikkerhedspolitisk beslutning, vi træffer.
Det betyder, at Europa er kommet meget langt væk fra krigstiderne, som hærgede det 20. århundrede, og som jo altså også endte med at hærge det lige op til dørtrinnet til det 20. århundrede med krigene i Kosovo.
Danmark har jo faktisk med skiftende regeringer - og jeg vil godt takke for mine forgængeres indsats, som var i forlængelse af den tidligere KV-regerings indsats - arbejdet for at få skabt denne udvidelse.
Lige så snart Muren faldt og de baltiske lande tog deres frihed, har først en borgerlig regering, siden socialdemokratisk-radikale regeringer
jo arbejdet for, at disse lande skulle med ind i vores fællesskab og have sikret deres fremtid. Vi arbejdede meget for Estland, Letland og Litauen, men naturligvis også for Bulgarien, Rumænien, Slovakiet og Slovenien.
Det har været vigtigt, at Danmark fra starten arbejdede med dem, at vi også har lavet forsvarssamarbejde med dem på Balkan f.eks., således at vi har fået integreret de baltiske lande og tidligere Polen i et forsvarsfællesskab med Danmark.
Det er en stor, betydningsfuld periode for Europas historie, hvor vi lægger krigene bag os og sammen er med til at befæste vores samfund, vores værdisystemer, og også er villige til at hjælpe mennesker, som er uden for vores eget samfund og beskytte os mod mennesker uden for vores egen verdensdel; det er det, der blev besluttet i november i fjor, at vi godt kunne være out of area, altså uden for det europæisk-nordatlantiske område, hvis det er nødvendigt.
Det viser, at NATO står for nogle grundsyn, for en menneskelighed, som skal forsvares - ikke spredes ud med våben i hånd, men forsvares.