runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anders Samuelsen (RV), 2001-02-07:
Det Radikale Venstre kan ikke støtte dette forslag, selv om man selvfølgelig kunne føle sig stærkt fristet, jf. de eksempler og den debat, der har været her i dag, da det umiddelbart kan forekomme, at der sker det, at man ikke kan få 100 pct. kompensation, når man nu har vundet en sag og har fået 100 pct. medhold.
Men det er som sagt ikke mange måneder siden, at Det Radikale Venstre bakkede op om det forslag, som på daværende tidspunkt var fremme om at ændre i de dagældende regler, og det var nogle forslag, som vi altså bakkede op om, bl.a. på baggrund af det udvalgsarbejde, som havde ligget forud. I forbindelse med det udvalgsarbejde var det blevet påpeget, hvad problemerne kunne være i at lave en 100 pct.-dækning, og det er den type argumenter, som vi også henholder os til på nuværende tidspunkt, hvor de nye regler har været gældende i et begrænset antal måneder.
Her vil vi godt have lov til fortsat at følge udviklingen: Hvordan går det med de nye regler?
Hvordan udarter retstilstanden sig på området?
Hvis det så viser sig, at der fortsat er nogle helt åbenlyse problemer, så må vi tage sagen op og kigge på den igen, men på nuværende tidspunkt mener vi faktisk ikke, at det er et rimeligt tidspunkt at gå ind og tage den debat op.
Vi vil gerne have lov til at følge udviklingen yderligere, inden vi skrider dertil.
På den baggrund kan Det Radikale Venstre ikke støtte forslaget.
Sonja Albrink (CD), 2001-02-07:
Forslaget her er jo en opfølgning på de mangler, som et stort mindretal i Folketinget påpegede i forbindelse med regeringens forslag til ændring af omkostningsgodtgørelsesreglerne.
I CD mente vi dengang som i dag, at såfremt man får fuldt medhold, skal man naturligvis have sine omkostninger dækket fuldt ud, alt andet er undergravende for retsbevidstheden.
Derfor synes vi selvfølgelig, at dette beslutningsforslag, som går ud på i endnu højere grad at forbedre de gældende regler, er et skridt i den rigtige retning.
De gældende regler er jo i høj grad baseret på omkostningsudvalgets betænkning, og det kan da godt være, at udvalget mente, at en ensartet tilskudsprocent, som ligger fast uanset sagens udfald, ville stille borgeren eller virksomheden retssikkerhedsmæssigt bedre, end hvis tilskuddets størrelse afhænger af sagens udfald.
Det er sikkert også rigtigt set ud fra en teoretisk vinkel, men ikke i virkelighedens verden.
Jeg ved i hvert tilfælde, at hvis jeg havde fået fuldt medhold i en skattesag, ville jeg have meget vanskeligt ved at forstå, at jeg skulle betale halvdelen af mine omkostninger bare for at få den ret, som jeg faktisk allerede burde have haft i første omgang.
Så kan man naturligvis spørge, om ikke en sådan holdning logisk vil medføre, at der så overhovedet ingen omkostningsdækning burde være, hvis skatteyderen taber sagen.
Men det mener vi faktisk ikke, da en sådan ordning ville afholde nogle borgere fra at forfølge et ellers berettiget krav, og det vil så medføre en svækkelse af retssikkerheden.
Så vidt jeg husker, argumenterede den daværende skatteminister mod en 100 pct.-ordning med, at det ikke er muligt at anvise klare kriterier for, hvornår en skatteyder kan siges at have vundet sin sag og derfor bør have fuld dækning for sine omkostninger.
Men helt ærligt, skal ret og rimelighed på et så vigtigt område som skat tilsidesættes, bare fordi man ikke kan opstille nogle præcise kriterier og modeller?
Det mener vi i hvert fald ikke i CD er rigtigt.
Den eneste lille anke mod det forslag, som jeg kommer ind på,
er spørgsmålet om, hvorvidt 85 pct.-reglen i skattestyrelseslovens § 33 A, stk. 2, bør ophæves.
Selv om vi mener, at der er rimelighed i, at skatteyderen selv skal betale en del af sine omkostninger, når han ikke får fuldt medhold, så må man jo huske på, at baggrunden for at yde en forhøjet godtgørelsesprocent i disse tilfælde er, at en sag som hovedregel videreføres af skattemyndighederne, fordi den er principiel.
I den situation er det altså ikke rimeligt, at en skatteyder skal påføres yderligere omkostninger, som jo alene skyldes skattemyndighedernes interesse i at få prøvet sagen ved en højere instans, fordi den er principiel.
Det er ganske få sager, som bestemmelsen reelt finder anvendelse i, og det var måske derfor bedre at fastholde 85 pct. ved tabt sag eller delvis medhold og så naturligvis 100 pct. ved fuldt medhold i overensstemmelse med hovedhensynet i dette forslag.
Alt i alt er det nogle gode ting, der ligger i det beslutningsforslag, og med hensyn til det sidste, jeg nævnte, er vi selvfølgelig villige til at se, om vi ikke kan få drøftet det i udvalget.
Aage Frandsen (SF), 2001-02-07:
Jeg vil minde hr. Kim Behnke om, at det rent faktisk skyldtes SF, at den ændring kom sidste år.
Det var ikke, fordi regeringen sådan set var til sinds at lave ændringen, men vi blev så enige om ved den lejlighed, at den var fornuftig nok at lave.
Og så lige med hensyn til det eksempel, som hr. Kim Behnke kom med: Hvis der er en person, som har et mellemværende på et par tusinde kroner med skattevæsenet, ville jeg nu også sige til vedkommende: Du skal altså ikke henvende dig til en advokat, tal med en revisor, hvis du har en, eller også med en, du kender godt, og så brug vedkommende som rådgiver.
Jeg synes altså, at i det tilfælde dér er det farligt at begive sig ud i at bede en advokat om at tage sagen.
Bare man har ført nogle få samtaler, har man brugt mere end de par tusinde kroner.
Kim Behnke (FRI), 2001-02-07:
Konsekvensen af disse synspunkter er, at den, der får en regning fra skattevæsenet på 10 mio. kr. til efterbetaling af skat, kan sige: Ja, hvis jeg vinder sagen, får jeg halvdelen af min advokatregning dækket; hvis jeg taber den, får jeg også halvdelen dækket.
Jeg anlægger sag, for der er jo næsten en større chance end ved at spille lotto, for advokatregningen bliver jo aldrig nogen sinde i nærheden af de 10 mio. kr., som skattekravet er.
Det er altså dem, der har den store økonomi og de store armbevægelser og masser af eksperter.
Men fru Jensen, der sidder derhjemme og får et brev fra skattevæsenet om at betale et par tusinde kroner ekstra i skat, selv om det måske i virkeligheden er forkert, har ikke råd til at få sagen efterprøvet, for hvis fru Jensen ringer til en advokat, så bliver halvdelen af den advokatregning altid større end de par tusinde kroner, som skattemyndighederne har forlangt. Det er faktisk et problem, som jeg troede SF havde en helt anden holdning til end den, hr. Aage Frandsen forfægter i dag.
Aage Frandsen (SF), 2001-02-07:
Jeg ved jo godt, der er en talemåde, der hedder, at man er søvnløs, og så er det tegn på, at så tager man det virkelig alvorligt.
Fordi jeg ikke er søvnløs, er jeg ikke ligeglad.
Men som jeg sagde før: Natten bruger man til at sove - det meste af tiden - i, og om dagen, når man er vågen, så har man sine bekymringer over livets ting, og så har man også ting, man gerne vil arbejde med.
Det kan jeg da ikke helt udelukke at det kan der godt være tale om, ligesom der kan være tale om, at personer, som måske gerne vil have en erstatning af det offentlige eller gerne vil have en behandling af det offentlige, ikke kan få den, fordi man siger, at det ikke kan betale sig.
Sådan er det jo i vores samfund, ligegyldigt næsten hvordan vi indretter det. Men jeg kan forstå, at hr. Kim Behnke er tilhænger af, at man i virkeligheden skulle have lavet et andet system end det, der ligger i beslutningsforslaget, nemlig et system, hvor man giver personen med den begrænsede indkomst
fuld dækning, men åbenbart ikke personen med den høje indkomst.
Sådan må jeg forstå logikken i det, siden hr. Kim Behnke er så optaget af de mennesker, som har en dårlig økonomi.
Hvordan man skelner mellem den ene kategori og den anden, det ved jeg så ikke.
Kim Behnke (FRI), 2001-02-07:
Jeg kan forstå, at når det er borgere med en lille økonomi, hvad enten det er private enkeltpersoner eller små bedrifter og virksomheder, en fisker eller en landmand, der ikke får sin ret prøvet, så er man ligeglad med det i SF.
Man får i hvert fald ikke søvnløse nætter over det, kan jeg forstå.
Det synes jeg faktisk er lidt problematisk, for SF gør jo ofte gældende, at lige præcis når det gælder retssikkerheden for dem med den lille økonomi, skal vi politikere værne om den. Det gør vi jo ikke i dag, for de med den lille økonomi kan lave et simpelt regnestykke og sige: Hvis jeg vinder, så får jeg kun halvdelen af advokatregningen dækket.
Hvis det skattekrav, der ligger, er et beløb, der er mindre end en halv advokatregning, så er man bare nødt til at betale ved kasse ét, uanset at den borger måske i virkeligheden har ret.
Hvordan passer det ind i det verdensbillede, SF gerne vil give vælgerne af, hvilke synspunkter partiet har?
Er hr. Aage Frandsen ikke enig i, at skattesager er noget ganske specielt?
Borgeren har en pligt til at selvangive sin indkomst.
Efter at man har gjort det, kan skattemyndighederne rejse tvivl om, hvorvidt denne selvangivelse er korrekt, og så i første omgang gøre et krav gældende.
Og hvis borgeren bare betaler, ja, så er sagen slut, men ellers så kører sagen, hvorimod, i det øjeblik det er en borger, der ansøger om f.eks. at få et offentligt tilskud, jamen så er det ikke myndighederne - myndighederne er i den her forbindelse den stærke part - der betvivler det, som borgeren har selvangivet.
Det andet spørgsmål til hr. Aage Frandsen drejer sig om den måde, hvorpå dette vender den tunge ende nedad, nemlig at der er ganske mange borgere, som har en så lille økonomi, at de, når de får et krav fra skattemyndigheden, siger: Vi magter det simpelt hen ikke.
Vi har ikke engang råd til at hyre en advokat, så vi må bare betale.
Eva Kjer Hansen (V), 2001-02-07:
»Finder ministeren det acceptabelt, at de nye regler om afhøring af sexmisbrugte børn har betydet, at sager må opgives, fordi den mistænkte kan overvære afhøringen i et lokale ved siden af?«
Hans Christian Schmidt (V), 2001-02-07:
Sådan er demokratiet jo lidt; det er jo ikke kun regeringen, det er sådan set hele Folketinget, der er her. Derfor er jeg da nødt til at sige: Når man tillader sig at spørge om noget fælles gods - for jeg går jo ud fra, at det er i statens papirer, der står 1,2 pct. -
er det altså ret svært at skulle ud og forklare, at 1,2 pct. er taget i forhold til oplevelser. Der er jo ingen andre uden for dette hus, der regner sådan, og som siger, at man kan regne sig frem til 1,2 pct. i forhold til nogle oplevelser, hvilket så giver 1,2 pct. Derfor ville jeg bare gerne stadig væk have, at vi da kunne have set, hvordan man var kommet frem til de 1,2 pct., altså en brøk.
Jeg synes jo sådan set ikke, der er noget galt i, at ministeren er kommet frem til det.
Jeg vil bare spørge: Hvis det er sådan, at de 1,2 pct. ikke rigtig kan tages for gode varer, fordi det er meget upræcist, er der så andet i den her plan, er der andre tal, som også er skønnede tal, eller som man ikke er helt sikker på i grunden holder, når de bliver efterprøvet?
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-02-07:
Må jeg sige til hr. Hans Christian Schmidt: Jeg har ingen problemer med at definere de to begreber, men resultatet bliver jo dog det samme i en lang række tilfælde.
Og der er det, jeg siger, at der er for mange tilfælde, hvor konsekvensen er blevet en massiv forringelse af serviceniveauet og af de ansattes arbejdsvilkår.
Ved udlicitering af en opgave overføres produktions- og personaleansvaret til en ekstern leverandør, og det gør det også i en lang række tilfælde i praksis ved udbudet.
Så hr. Hans Christian Schmidt, det er en teoretisk debat, der fører os væk fra det centrale, som fru Pernille Blach Hansen på en helt anden måde har fat i.
Jeg er enig i, at Venstres forslag, beslutningsforslag nr. B 49, som konsekvens i praksis har tvangsudliciteringer i forhold til kommunerne.
Enhver kan sætte sig ind i det.
Det er tvang, og det er i modstrid med den kommunale selvstyrekultur og hele det grundlag, på hvilket vi arbejder med vores decentrale demokrati.
Mennesker må komme før penge.
Det er også det, der er grundlaget for vores holdninger til, at det her skal gå ordentligt til.
Pernille Blach Hansen (S), 2001-02-07:
Det, hr. Hans Christian Schmidt siger her i det sidste indlæg, er jo vældig interessant, for jeg er enig i, at mange byrådsmedlemmer er meget optaget af udbud og udlicitering.
Ikke mindst tror jeg, at mange er utrolig optaget af det sidste beslutningsforslag i rækken fra Venstre på dette område; det er det, der hedder B 49.
Jeg vil gerne spørge statsministeren i denne her lidt teoretiske diskussion om udbud og udlicitering: Mener statsministeren så ikke, at det centrale må være konsekvenserne af Venstres politik, og det, der netop bliver konsekvenserne af Venstres beslutningsforslag her, bliver, at kommunerne reelt bliver tvunget til at udlicitere.
For det, der er tale om her, er, at de lokale byrådsmedlemmer skal acceptere, at ethvert privat firma kan gå ind og udfordre de offentligt ansatte, så fru Jensen, der ligger på plejehjem, skal finde sig i, at centrale embedsmænd, eksperter ansat i København, skal sidde og beslutte, hvordan fru Jensen får den bedste behandling, om det er på det lokale plejehjem, eller om det er ved et privat tilbud.
Er statsministeren ikke enig i, at det er det, der er det centrale i debatten om udbud og udlicitering?
Hans Christian Schmidt (V), 2001-02-07:
Jeg føler grund til at sige til statsministeren, at med de næsten 20 års kommunalerfaring, jeg har - og jeg må sige, jeg har et godt samarbejde også med socialdemokratiske byrådsmedlemmer - der tror jeg nok, at det med udbud og udlicitering optager i hvert fald byrådsmedlemmerne meget.
Det kan godt være, at man her i Folketingssalen siger, at det er ikke noget, man behøver at sige så meget om, men det er jo genstand for en præcis og stor debat, når man kommer ud i byrådet. Derfor synes jeg, det er skuffende, at vi ikke fra landets statsminister kan få et bud på, hvordan landets statsminister definerer udbud og udlicitering.
Og når jeg synes, det er skuffende, så er det jo, fordi byrådspolitikerne bruger meget tid på at få diskuteret, hvordan man skal forstå udbud, og hvordan man skal forstå udlicitering.
Jeg kan næsten ikke opfatte det anderledes end, at hvis statsministeren ikke vil svare på det eller ikke vil definere det, så er det så mest, fordi det er ret ligegyldigt, og det synes jeg ærlig talt er et meget kedeligt signal at sende ud
til alle vores byrådsmedlemmer rundtomkring i landet.
Jens Rohde (V), 2001-02-07:
Når man snakker om at tale udenom, hvad var det så, vi hørte her?
Én lang omgang udenomssnak.
Jeg stiller stilfærdigt statsministeren et spørgsmål: Vil statsministeren definere forskellen på udbud og decideret udlicitering?
Det hele munder ud i ét langt angreb på Venstre.
Jeg kan bare se, at nu har vi brugt fire uger på det
Det er også synd for debatten her i Folketingssalen, men det er tilsyneladende ikke muligt at komme videre med statsministeren, for svare vil han ikke; angribe, det er det eneste våben, som statsministeren ser sig i stand til at bruge.
Det er trist.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-02-07:
Ja, her ser vi jo desværre et typisk eksempel på Venstres sædvanlige arbejdsmetode.
Man prøver at snakke udenom.
Man prøver at finde en skæv journalistvinkel på det.
Nu skal det lige pludselig blive en diskussion, om der er forskel på udbud og udlicitering.
Det er så typisk.
Det, Venstre mener, hvis jeg skulle lægge det sammen, som Venstre har sagt, er jo, at man finder, at privat pr. definition er bedre end offentlig, og derfor gælder det om at flytte så mange opgaver over som overhovedet muligt.
Det er
det, anstrengelserne går ud på.
Nu prøver man at se, om man kan finde en landing et eller andet sted.
Men Venstre slipper ikke ud af den diskussion.
Vi er nødt til at diskutere, under hvilke former uddelegering af opgaver fra offentligt til privat kan finde sted, og vi er nødt til som regering at holde fast i, at det skal ske under ordnede forhold.
Det skal ske under ordnede forhold.
Og vi er nødt til at holde fast i, at Venstres påstande om, at der kunne spares 26 mia. kr. ved disse udliciteringer og overladelse af offentlige opgaver til private, ikke har bund i virkeligheden.
Vi kender stadig alt for mange dårlige eksempler på, hvad der er sket, når Venstre får magt, som de tilsyneladende har agt.
Det, der er virkeligheden, er, at der er for mange dårlige eksempler på Venstres politik, og Venstre har endnu ikke klart givet mig et tilfredsstillende svar på, hvor de 26 mia. kr. skal komme fra, som man tidligere har talt om skal komme gennem udliciteringer.
Jens Rohde (V), 2001-02-07:
»Vil statsministeren definere forskellen på et udbud og en decideret udlicitering?«
Peter Skaarup (DF), 2001-02-07:
Jeg synes, statsministeren tager udgangspunkt i en lidt forvrænget situation, for statsministeren siger bl.a., at Murens fald har betydet en stigning i den danske eksport og også i andre landes eksport.
Det er jo rigtigt nok, og det er heller ikke noget, vi diskuterer her i spørgetiden.
Jeg tror, alle er enige om, at det er jo glimrende, at Muren faldt i sin tid, men det har efter min opfattelse bare ikke noget at gøre med den debat, vi har her i dag omkring østudvidelsen.
I sit forsvar for, at statsministeren ikke vil igangsætte en hvidbog eller en rapport, der kan beskrive de økonomiske konsekvenser af det her, henviser statsministeren til, at Erhvervsministeriet også har lavet en fin rapport, der viser, at eksporten bliver langt større fra dansk side, og at det hele går fantastisk godt.
Men det bringer altså mindelserne frem til alle de rapporter, der også op til euroafstemningen fortalte, hvor evigt godt det gik, og senest her i Politiken i dag kan vi se, at den eksport og de investeringer, der skal foretages i Danmark, slår rekord.
Det går fantastisk godt.
Det kan statsministeren selvfølgelig bare være glad for, men der er ikke nogen af de regninger, som er blevet nævnt i forbindelse med regeringens rapporter fra euroafstemningen, som er kommet til udtryk.
Tværtimod går det vældig godt.
Endelig vil jeg sige, at statsministeren åbenbart ikke vil se reelt på det, som Helmut Schmidt er citeret for, for han siger nemlig: Hvis vi skal bringe de tre ansøgerlande op på vores økonomiske niveau, vil det kræve mange flere penge, end vi overhovedet har.
Det spørgsmål kunne jeg godt tænke
mig at statsministeren reelt forholder sig til. Hermed sluttede spørgsmålet.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-02-07:
Jeg kan sige til hr. Peter Skaarup: Jo, der vil være nogle ulemper ved udvidelsen, men de ligger hos ansøgerlandene.
Det er klart, at det er en smertefuld proces, man skal igennem i Polen, i Estland, i Letland og Litauen, i Ungarn, i Tjekkiet, i alle de andre ansøgerlande, i Bulgarien, i Rumænien.
Der bliver mange problemer dér i de lande, når man skal tilpasse sig den vestlige standard, når man skal slippe ud af den gamle sovjetkommunismes efterladenskaber og komme ind i demokratiets samvær med os andre.
Der ligger mange problemer, der skal klares i de nye ansøgerlande.
Men jeg synes, vi skylder at sige, at der skal vi da kende vores pligter, vores historiske opgave, vores visioner for en fredeligere verden - i vores del af verden i det mindste.
Så der er ikke noget med, at danskerne skal op med en check.
Jeg ved ikke, hvor hr. Peter Skaarup har det fra.
Det kan jeg i hvert fald ikke skrive under på.
Til hr. Claus Larsen-Jensen kan jeg helt bekræfte, at Spaniens, Portugals og Grækenlands medlemskab gav et eksportløft også for Danmark og har betydet kolossal fremgang for de tre lande, hr. Claus Larsen-Jensen nævner.
Jeg synes også, vi må sige som vores erfaringer, at efter Murens fald har vi oplevet en stadig stigende samhandel, vi har også oplevet en stor ekstra indtægt på vores udenrigshandel i forhold til de nye lande.
Og jeg må også sige, at jeg vil videreføre hr. Claus Larsen-Jensens ræsonnement til hr. Peter Skaarup: Tænk engang, hvor stor regningen ville blive hos os.
Jeg ved, hr. Peter Skaarup interesserer sig meget for folkelige flytninger over grænserne.
Det har jeg en fornemmelse af.
Det ville virkelig sætte gang i økonomiske og sociale flygtningestrømme i Europa.
Skal vi nu ikke holde fast i vores historiske, demokratiske forpligtelser og vores meget positive menneskelige vision for et helt og for et fredeligt Europa.
Det tror jeg Danmark er bedst tjent med, og jeg har ikke mere at tilføje.
Claus Larsen-Jensen (S), 2001-02-07:
Jeg vil gerne spørge statsministeren, om statsministeren ikke kan bekræfte, at den samme diskussion om at skulle holde nogle ude var, da vi udvidede med Spanien, Portugal og Grækenland.
Og erfaringen her er, at alle rent faktisk er blevet rigere, ingen er blevet fattigere, men vi har løftet niveauet i de lande.
Jeg vil også spørge, om statsministeren ikke kan bekræfte, at den hidtidige erfaring med øget samhandel med Øst- og Centraleuropa efter Murens fald i virkeligheden har givet milliardoverskud til Danmark.
Og jeg vil også spørge statsministeren, om det ikke er rigtigt, at den regning, der i givet fald kunne ligge til os i bredere forstand ved, at vi ikke foretog en udvidelse i form af, at folk flyttede sig befolkningsmæssigt, fordi der ikke var muligheder i eget land, i virkeligheden ville være en endnu større regning, og det burde jo være noget, som Dansk Folkeparti normalt ville synes man ville værge sig imod.
Peter Skaarup (DF), 2001-02-07:
Jamen jeg siger tak for statsministerens svar, og jeg kan love statsministeren, at Helmut Schmidt er citeret fuldstændig korrekt fra den artikel, der var i Jyllands-Posten.
Men jeg forstår egentlig ikke, hvorfor statsministeren ligesom siger, at det hele er fordele, alt er godt.
det er ligesom den debat, vi hørte før euroafstemningen, hvor det hele også var godt med euroen, og det viste sig så efterfølgende, at befolkningen sagde, at det var nok ikke så godt det hele, og derfor stemte nej.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-02-07:
Jeg synes pludselig, jeg hørte hr. Peter Skaarup begynde at undsige EU's udvidelse.
Jeg syntes pludselig, jeg hørte Dansk Folkeparti sige: Vi er imod EU's udvidelse, de kan blive, hvor de er, de lande.
De kan være associerede, men vi vil ikke have dem sammen med os.
Det må jeg advare meget imod; det er virkelig at lukke øjnene for vores historie, og det er virkelig at unddrage sig ansvaret for at kunne forene Europa i fredens, demokratiets og fremgangens navn.
De nye lande skal være medlem; det har vi en dyb pligt til i forhold til vores børn og vores børnebørn.
Når det så gælder pengene, foreligger der adskillige studier.
Jeg kan nævne to.
Eksperter vurderer, at udvidelsen kan føre til en gennemsnitlig tredobling af eksporten fra de nuværende EU-lande til de nye medlemslande.
»Impact of Eastern Enlargement and Labour Markets in the EU Member States, European Integration Consortium 2000«, citat fra denne rapport viser, at man anslår, at der vil ske en gennemsnitlig stigning i den økonomiske fremgang for de nuværende EU-lande på op til 1 pct. af BNP.
Og tager vi det fremragende studium fra Erhvervsministeriet, jeg nævnte før, »Launching a Region 2000«, som den hedder, så viser det, at alene en udvidelse med østlandene i Østersøregionen, Polen og de tre baltiske lande i sig selv vil medføre en stigning i Danmarks bruttonationalprodukt på op mod 1 pct. på kort sigt over 5 år.
Så derfor er jeg ikke enig i Helmut Schmidts udtalelser
, hvis hr. Peter Skaarup vel at mærke har citeret hr. Helmut Schmidt korrekt.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-02-07:
Jamen det noterer jeg med glæde og med tilfredshed at hr. Villy Søvndal gerne vil.
Jeg skal for min part bare sige sammenfattende, at i tilfælde, hvor forsvaret yder bistand, enten i kraft af en indsats til søs, fordi man mangler materiellet til det i politiet, eller hvor der kan blive tale om at bistå politiet direkte under udøvelse af magtbeføjelser, så kræves der altså godkendelse både fra justitsministeren og fra forsvarsministeren.
Derimod kræves der ikke godkendelse af andre instanser.
Men hr. Villy Søvndal er meget velkommen til at følge det konkrete op.
Hermed sluttede spørgsmålet.