Kent Kirk (KF), 1997-12-10:
Den debat, vi har overværet her den sidste times tid, minder mig altså meget om debatten for 25 år siden.
Da førte man også argumenter og synspunkter frem om, at EF kun var de rige landes klub osv., og nu fører man argumenter frem om, at udvidelsen i virkeligheden ikke kan blive realiseret, fordi man er ikke kommet langt nok med Amsterdamtraktaten.
Jeg synes, at man skal prøve at se på, hvilken vilje der er til stede i de forskellige medlemslande og hos de forskellige politiske partier i Europa.
Jeg fornemmer klart, at der er en vilje til at sikre, at Øst- og Vesteuropa kan blive samlet i et europæisk fællesskab.
Derfor vil jeg også gerne takke både udenrigs- og statsministeren for deres taler.
Det er jo ikke altid så behageligt at deltage i debatter, når man ikke kan være i opposition til regeringen, når man er i opposition, men det skyldes jo, at netop udvidelsen af EU er det store overordnede politiske spørgsmål, og udenrigsministeren har jo ret, når han i afslutningen af sin tale siger, at udvidelsen er vor generations største udfordring, og derfor skal man ikke lege politik med en sådan udfordring.
Vi har jo altid været et parti, der har været stærk tilhænger af EU-samarbejde, som er et samarbejde, der har det overordnede mål at sikre freden og demokratiet i Europa.
Det har vi opnået mellem de vesteuropæiske demokratier, og nu efter kommunismens sammenbrud i Øst- og Centraleuropa og i de baltiske lande har vi også muligheden for, at de kan samles med de øvrige europæiske lande i et forpligtende samarbejde på demokratiets grund, hvis de ellers vil.
Og det vil de jo.
Vi kan sige, at næste generation i næste århundrede får et godt grundlag for at sikre stabiliteten og freden for deres befolkninger.
De får et godt grundlag for at sikre en økonomisk fremgang, og de får ikke mindst et godt grundlag for at sikre, at det enkelte menneske får frihed til at leve i Europa.
De fordele, som det enkelte menneske har af, at der er nogle traktater, der giver dem frihed til at bevæge sig, der giver dem beskyttelse imod diskrimination på baggrund af deres nationalitet osv., er tit noget, vi glemmer, når vi taler om EU og de fordele, der er ved EU.
Som de øvrige talere har været inde på, er første skridt til udvidelsen Amsterdamtraktaten.
Det var den første forudsætning, der skulle indfries, og det er lykkedes godt.
skridt skal så tages her på topmødet den 12. og 13. december, og jeg mener, at det er meget afgørende, at det topmøde bliver en succes.
Der hviler et stort ansvar på regeringscheferne i de 15 EU-medlemslande, for den beslutning, som skal tages, er faktisk en virkelig risikobetonet beslutning, for hvis beslutningen medfører, at der trækkes skillelinjer ned imellem ansøgerlandene, så skader EU mere end det gavner, og det skal for alt i verden undgås.
Der er to problemer, vi skal forholde os til.
Det ene er ønsket - som vi støtter - om, at processen skal starte på samme tid for alle lande.
Der er et modargument, som vi er nødt til at også at forholde os til, og det er, at man frygter, at det kan forsinke optagelsen af de lande, som er længst fremme i processen.
Det er det ene synspunkt.
Det andet er, at hvis man kun starter med de seks, som er længst fremme, så vil man, som fru Charlotte Antonsen også var inde på, sende et signal til omverdenen om, at de investeringer, der skal foretages i de øst- og centraleuropæiske lande, skal man i hvert fald ikke foretage i de lande, som står længst tilbage i hele processen.
Det ønsker vi ikke skal ske.
Vi ønsker, at alle landene skal have lige gode muligheder for at udvikle deres økonomier og deres demokratier.
Derfor er vi nødt til at arbejde for at opfordre regeringscheferne til at arbejde for, at vi får en sammenhæng i den proces, der skal startes her i weekenden.
Jeg synes også, det er værd at være opmærksom på, at Europa-Parlamentet med et kæmpe stort flertal i deres udtalelser i sidste uge klart har gjort opmærksom på disse problemer og har anbefalet, at Det Europæiske Råd sætter udvidelsesprocessen i gang med en fælles akt med alle ansøgerlande.
Så kan det ikke siges klarere: En fælles akt, og den skal sættes i gang med alle ansøgerlande.
Det er det, Europa-Parlamentet anbefaler Det Europæiske Råd, og Europa-Parlamentet har jo gjort deres forarbejde.
De har udnævnt og har haft rapportører i de enkelte ansøgerlande.
Så lad os
da for én gangs skyld sige, at det entydige signal, der kommer fra det folkevalgte organ i det europæiske samarbejde, bør der også lyttes til.
Jeg vil altså gerne her fra talerstolen opfordre regeringen til, at man bruger Europa-Parlamentets udtalelse så stærkt som muligt her på topmødet.
Som sagt er Det Konservative Folkeparti tilhænger af en samlet udvidelsesproces, som vi så erkender kan komme til at løbe i to spor. For det første finder vi, at Kommissionen skal foretage de nødvendige vurderinger af EU-lovgivningen i forhold til ansøgerlandenes lovgivningsstade.
Det er det, udenrigsministeren kalder screening.
Det er vi tilhængere af bliver sat i gang for alle landene. For det andet finder vi, at topmødet også skal træffe en beslutning om, at man får et fast permanent udvidelsesudvalg, som følger med i hele processen.
Vi mener, at det er vigtigt, når vi har de to spor, at man så også samlet vurderer, hvordan udviklingen er for de enkelte lande, og hvad det er for problemer, der opstår.
Her mener vi altså, at man må have et permanent udvalg, hvor alle ansøgerlandene og EU-landene deltager, så de kan følge denne udvikling.
Her tænker jeg ikke mindst på de ansøgerlande, som er længst tilbage i den økonomiske udvikling - dvs. dem med de svageste økonomier - for skal vi gøre os noget håb om, at der ikke skal være en for lang periode imellem, at de første og sidste kommer ind, er vi nødt til at være indstillet på at bruge de økonomiske midler, som vi i så rigelighed har i Fællesskabet i forhold til ansøgerlandene, til at hjælpe dem, så de kommer op på omgangshøjde.
Der har ikke været talt så meget om det emne, som topmødet jo også skal beskæftige sig med, nemlig forbindelsen til Tyrkiet.
Det Konservative Folkeparti finder det vigtigt, at EU ikke isolerer Tyrkiet.
Vi finder det afgørende, at vi har en klar politik i forhold til Tyrkiet.
Og endelig kan man også sige, at Tyrkiet er en af forudsætningerne for, at Cypern kan blive optaget.
Vi kan jo gøre så meget, vi vil i optagelsesforhandlingerne, men hvis vi har isoleret Tyrkiet i forhold til alt det, vi foretager os i EU, så får vi også problemer med optagelsen af Cypern.
Så vi vil ikke acceptere, at Grækenland skal blokere for en fornuftig dialog med Tyrkiet.
Men vi stiller også en betingelse: at Tyrkiet skal arbejde hen imod, at de respekterer menneskerettighederne på samme måde, som vi selv gør, på samme måde, som vi stiller krav til de nye ansøgerlande, og på samme måde, som det er skrevet ind i Amsterdamtraktaten.
Derfor kan vi godt støtte ideen om at lave en europæisk konference.
Det er ikke, fordi vi tror, at den kommer til at betyde så meget, men den vil i hvert fald sikre, at der er en dialog med Tyrkiet, og så må man via den dialog udvikle forholdet.
Man kommer formentlig og i hvert fald i randen af topmødet til at diskutere de andre spørgsmål, der rejser sig i forbindelse med udvidelsen.
Udenrigsministeren har også været inde på dem, bl.a. spørgsmålet om finansieringsreformen.
Her støtter vi regeringen i synspunktet om, at loftet i EU-budgettet på de 1,27 pct. af nationalproduktet skal fastholdes.
Vi støtter også regeringens synspunkt om, at vi ikke vil se nogen ændringer i selve finansieringen.
De lande, der bringer det frem, bør altså afvises.
Med hensyn til strukturfondene er vi også tilhængere af de forslag, der ligger, og også tilhængere af, at man begrænser de samlede EU-midler til de 0,46 pct. af BNP'en.
Når det gælder Samhørigshedsfonden vil Det Konservative Folkeparti gerne sige, at når vi nu sætter ØMU'ens tredje fase i gang - nu siger jeg vi, men jeg ved godt, at vi ikke er med - så er der en vis logik i at sige, at de lande, der kvalificerer sig til at deltage i den tredje fase, ikke bør have midler fra Samhørigshedsfonden.
Ved at kunne deltage i tredje fase har man nemlig signaleret, at man har en stærk økonomi, og så kan det jo i virkeligeden ikke være rimeligt, at man skal have penge fra EU's Samhørighedsfond.
Så det er et signal, vi gerne helt knivskarpt vil sende til regeringen.
Må jeg afslutningsmæssigt sige, at Det Konservative Folkeparti er stærk tilhænger at det europæiske samarbejde. Hvis vi ikke havde EU, måtte vi se at komme i gang med at opfinde det.
Vi synes, at der er nået meget i de sidste 25 år.
Vi synes rent faktisk også, at der er nået meget efter Murens fald for kun otte år siden.
Dér har vi jo rent faktisk hele tiden været i gang med udvidelsesprocessen, som vi nu skal sætte endeligt i gang.
Når jeg tænker på Europaaftalerne og deres betydning for den udvikling, der har været i de øst- og centraleuropæiske lande, så har EU allerede været i gang med selve udvidelsen, og jeg synes, at man skal betragte hele denne udvidelse ud fra det synspunkt, at det er sikkerhedspolitik.
I den kolde krig var der brug for militær i Europa, når vi talte sikkerhedspolitik.
Det var et spørgsmål om at have et modspil til folkesocialisterne og kommunisterne i Øst- og Centraleuropa og i Sovjetunionen.
Men det, vi nu taler om, er jo den bløde sikkerhedspolitik; den, der vedrører menneskene i deres dagligdag; den, der kan skabe fred i Vesteuropa og i Østeuropa.
Nu skal vi give vores bidrag til, at det sker, og her er Amsterdamtraktaten en forudsætning, og dér kan man så sige, at hele befolkningen kommer til at give deres bidrag den 28. maj, når vi har folkeafstemningen om Amsterdamtraktaten.