Niels Helveg Petersen (RV), 2000-10-05:
Til start en bemærkning til hr. Óli Breckmann.
Hr. Óli Breckmann rejste spørgsmålet om en mulig Partnerskab for Fred-tilknytning for Færøerne og nævnte, at Island jo havde en ordning.
Ja, men Island er medlem af NATO, Island har været medlem af NATO siden 1949 og har jo også i meget, meget vanskelige perioder under den kolde krig stillet omfattende basefaciliteter til rådighed for alliancen.
ingen eksempler på, at lande i PfP ikke deltager i det militære samarbejde.
Målet med PfP er ifølge rammedokumentet at udvikle militære samarbejdsrelationer med NATO og udvikle styrker, der bedre kan samarbejde med NATO, at skabe gennemsigtighed i national forsvarsplanlægning og militære budgetprocedurer, at sikre demokratisk kontrol af væbnede styrker og at vedligeholde evnen og beredskabet til at bidrage til f.eks. FN-operationer.
Der er ingen, der taler ondt om dét.
Men hr. Frank Dahlgaard må acceptere, at der altså er mennesker, der finder, at en tilslutning til den fælles valuta så langt er det klogeste for Danmark.
Konsekvenserne af nejet har været diskuteret her i dag.
Der har været et par talere, der sagde: Jamen nejet har jo ingen konsekvenser.
Det er jo slet ikke rigtigt.
Konsekvensen er endda meget klar.
Konsekvensen er, at Danmark ikke deltager i den fælles valuta.
Det var, hvad vi stemte om, det er, hvad der blev resultatet, og det er allerede en kendsgerning.
Så man skal ikke sige, at der ikke er en øjeblikkelig vidtgående konsekvens af den afstemning.
Det er der; det er en afstemning, hvis resultat kommer til at præge Danmarks forhold til det europæiske samarbejde i meget omfattende grad.
Så har afstemningen jo i øvrigt også den konsekvens, som regeringen har givet til kende, at det ikke er aktuelt
foreløbig med afstemninger om øvrige forbehold.
Lad mig så sige et par ord om regeringskonferencen, som skal afholdes - eller afsluttes, må vi hellere sige - i december i den franske by Nice.
Først om selve forhandlingsgrundlaget: Forhandlingsgrundlaget er jo for længst udarbejdet og er godkendt her i Folketinget, men det er også vigtigt at være klar over - som det hele tiden har været udtalt - at forhandlingsgrundlaget jo er en overordnet ramme, rammen om en proces, og det har hele tiden været meningen, at regeringen på grundlag af dette forhandlingsgrundlag på helt normal vis, som vi altid gør det i EU-samarbejdet, skal konsultere Europaudvalget og de politiske partier og rådføre os med dem.
Det har hele tiden været hensigten, at dette forhandlingsgrundlag var et rammedokument, og at vi skulle udfylde rammen, efterhånden som indholdet af forhandlingerne trådte tydeligere frem.
I dette er der ingen forandring.
Der er et forhandlingsgrundlag, som er en god ramme for forhandlingerne, men det er jo en ramme, der skal fyldes ud i en konstant dialog med Folketingets Europaudvalg og de politiske partier, og det giver regeringen jo klart udtryk for.
Der har været rejst spørgsmål om ændringer i den såkaldte artikel 7 i Amsterdamtraktaten.
Flere lande, og i øvrigt også Europa-Kommissionen og vismændene, som undersøgte Østrig, har været på banen med forslag og overvejelser.
Kommissionen har eksempelvis foreslået, at Ministerrådet med to tredjedel af medlemslandene bag sig på forslag enten af Kommissionen, Europa-Parlamentet eller en tredjedel af landene kunne fastslå, at der var risiko for overtrædelse af menneskerettigheder i et medlemsland, hvis der vel at mærke var en sådan risiko.
Og fandt man, at der var en sådan risiko, så kunne man vedtage en passende henstilling, som der står i Kommissionens forslag, og i øvrigt gennemføre en høring af det land, hvis forhold var under diskussion.
Lad mig sige, at vi har hele tiden fra dansk side forholdt os yderst skeptisk over for forslag af denne type.
Vi finder, at behovet ikke er stort.
Endelig finder vi, at over for medlemslande, hvor der er en risiko eller måtte vise sig at være en risiko, har vi til vores rådighed til påvirkning af forholdet i et medlemsland en lang række virkemidler, hele, kan vi sige, diplomatiets arsenal af redskaber kan bringes i anvendelse over for pågældende land, og vi ser ikke et behov for på denne måde, som f.eks. Kommissionen foreslår det, at ændre artikel 7. Et par bemærkninger om såkaldt forstærket samarbejde.
Jeg tror, man skal erkende, at det danske nej sætter yderligere fart - der var allerede godt gang i den - i overvejelser om at gøre det lettere for en gruppe medlemslande, som altså ikke er alle medlemslande, at gå videre på et bestemt område i samarbejdet.
Der findes som bekendt et meget omfattende regelsæt for dette såkaldt forstærkede samarbejde i den nuværende traktat.
Endnu har disse bestemmelser aldrig været taget i anvendelse, men Amsterdamtraktaten, skal vi jo lige minde om,
har jo heller ikke været i kraft i ret lang tid; den trådte i kraft den 1. maj l999. Vi har endnu ikke set klare, veludformede forslag til, hvorledes lande ønsker at ændre dette regelsæt for et forstærket samarbejde.
Det har vi jo heller ikke set her i landet.
Selv om ønsket om ændringer i reglerne for forstærket samarbejde eller fleksibilitet har optaget en ganske stor del
af debatten under den danske folkeafstemning,
har vi jo ikke set egentlige forslag til, hvordan man skal ændre det regelsæt, der eksisterer.
Vi har jo spurgt til, hvordan SF forestiller sig reglerne ændret, men har i realiteten jo ikke fået noget godt svar på det. På søndag er der atter møde i regeringskonferencen i Luxembourg, hvor dette emne er på dagsordenen, og her vil det så måske blive klart, hvorledes nogle medlemslande ønsker sig dette spørgsmål håndteret.
Men lad mig understrege, inden jeg går videre ned i dette emne, om hvilket der kan siges uhyre meget, at i udlandet blandt de lande, der ønsker et sådant, skal vi sige forbedret instrument indbygget i Traktaten, der gør det nemmere for en gruppe af lande at gennemføre forstærket samarbejde, ses forstærket samarbejde som et integrationsinstrument, som en metode til at drive samarbejdet fremad, ikke som en metode til at efterlade flere lande bagud. Dette spørgsmål er på dagsordenen, fordi et flertal af lande har ønsket et forstærket samarbejde sat på dagsordenen for regeringskonferencen.
Det har vi fra dansk side ikke afvist.
Vi deltager i denne her diskussion, som er af stor betydning, vi afviser ikke at deltage i det, men der er i hvert fald to hovedrisici, jeg synes, jeg er nødt til at fremhæve.
Der er ligesom to hovedmodeller for, hvorledes sådan noget kan komme til at udvikle sig, og jeg ved såmænd ikke, hvilken af dem der er værst.
Den ene er, at en bestemt gruppe af bestemte lande, som går igen hele tiden, skiller sig ud som sådan en særlig avantgarde i det europæiske samarbejde.
Det var, hvad jeg tror, den tyske udenrigsminister Joschka Fischer talte om.
Jeg tror oven i købet, han brugte udtrykket en avantgarde.
Det vil, hvis noget sådant kommer til, afgørende ændre EU's karakter, som i dag er, at det er et samarbejde mellem lande, der samarbejder helt ligeværdigt og på lige fod.
Lad mig også føje til, at en sådan model bliver naturligvis mødt med den yderste skepsis af lande i Central- og Østeuropa, som føler, at lige netop på det tidspunkt, hvor vi står over for udvidelsen, og hvor de kan være med, flytter man målstængerne et stykke og siger: Jamen I kan ikke være med i det hele, for vi er nu rykket videre.
Det er den ene hovedmodel, og det er klart den, som dominerer overvejelserne i visse medlemslande.
Den anden model er så, at man kunne forestille sig forskellige former for forstærket samarbejde sådan på forskellige områder, hvor det er forskellige lande, alt efter hvilket emne der er tale om, der deltager i et forstærket samarbejde; en slags kludetæppe med grupper af lande i mange forskellige konfigurationer.
Vanskelighederne med en sådan model er meget store.
De er meget store også for befolkningerne.
Hvem er med i hvad?
Der er uklart, og det er først og fremmest bureaukratisk.
Hvordan holder man styr på alle de der forskellige klubber med forskellige dagsordener?
Hvem skal finansiere virksomheden?
Hvorledes spiller det europæiske parlament ind i dette her?
Det er så det fulde parlament med alle medlemmer af parlamentet, der så skal behandle en sag, som i virkeligheden er et forstærket samarbejdet mellem en gruppe af medlemslande.
Jeg tror, man vil kunne forstå, både når vi her taler om de finansielle spørgsmål og de demokratisk kontrolmæssige spørgsmål, at der så her er tale om en konstruktion, som rummer meget store principielle og praktiske vanskeligheder. Men jeg skal da ikke udelukke, at der ud af denne diskussion kan komme noget, der kan bruges.
Det er på
dagsordenen
Så selv om jeg her har forsøgt at pege på nogle af de principielle vanskeligheder, synes jeg ikke, vi skal lukke øjnene for, at selvfølgelig kan gode ideer opstå, hvis man gør sig umage.
Til sidst vil jeg lige sige et par ord om Nice og udvidelsen, men inden et lille spørgsmål til hr. Keld
Albrechtsen
Det er ikke ment som et retorisk spørgsmål.
Det er af nysgerrighed.
Jeg hørte det i dag nærmest sådan, som om hr. Keld Albrechtsen i dag var tilhænger af udvidelsen.
Det har jeg ikke hørt før.
Jeg kan huske, at når vi f.eks. har diskuteret Europa-aftalerne mellem EU og Polen og Tjekkiet og Ungarn, har Enhedslisten jo stemt imod, fordi de syntes, det var synd for de pågældende lande at komme i et tæt samarbejde med EU med sådan et perspektiv om medlemskab.
Jeg vil nødigt mistænke hr. Keld Albrechtsen for noget, der skulle være forkert, noget, han kunne få problemer med i forhold til sit bagland, så hvis hr. Keld Albrechtsen ville oplyse mig om sagens helt rette sammenhæng, ville jeg være glad for det.
Til sidst Nice og udvidelsen.
Ja, den danske regerings synspunkt kan koges sammen i to hovedlinjer.
For det første bør Nicetraktaten være den sidste før udvidelsen.
Når vi har været igennem traktaten om Nice, så vil en ny traktat, hvis den skal skrives, skulle skrives med deltagelse af de nye medlemslande i Central- og Østeuropa.
Det er rimeligt, det er fair, og det vil vi slås for på regeringskonferencen og i den diskussion, der følger.
For det andet er et godt resultat i Nice nødvendigt for udvidelsen.
Får vi ikke et godt resultat i Nice, får vi ikke løst de problemer, som stod tilbage fra Amsterdam, alle de institutionelle problemer, og så vil udvidelsen ikke kunne gennemføres, så bliver den forsinket.
Derfor er det også et dansk ønske, at vi når et resultat i Nice.
Vi vil føle os forpligtet til konstruktivt at bidrage til, at der kommer et resultat i Nice for på den måde at berede vejen for udvidelsen, som EU har forpligtet sig til at gøre det.
Vi har lovet de central- og østeuropæiske lande, at vi er klar til udvidelsen fra slutningen af 2002.
Det løfte skal vi holde, og det skal i hvert fald ikke være Danmark, der forhindrer, at EU kan holde det løfte.