Keld Albrechtsen (EL), 1998-01-30:
Det lovforslag, der ligger her, handler jo i virkeligheden om skilsmisselovgivning, og det er indviklet stof - det må vi erkende - og i ganske særlig grad i de tilfælde, hvor der ikke er tale om nogen særlig lykkelig skilsmisse, men hvor den skyldes, at man rent faktisk er blevet så uenige, at et fortsat samliv ikke vil være godt for nogen.
Der har jo været tilfælde, hvor afdelinger har skiftet boligforening.
I de tilfælde, hvor det er sket, er det sket på aftalt vis mellem den nye og den gamle boligforening
, og når det er tilfældet, er de tekniske problemer i forbindelse med det jo til at overskue, for så vil de to boligforeninger være indstillet på at aftale skiftet, jeg havde nær sagt på fredelig vis. Problemet opstår naturligvis i den situation, hvor en boligafdeling føler, at de står over for et flertal i boligforeningen, som har en anden opfattelse, som driver selskabet på en anden måde, end den afdeling ønsker, og som de i længden ikke føler de kan leve med.
I den situation synes jeg, det er beboerdemokratisk fornuftigt, at vi får en mekanisme til at sikre, at denne afdeling kan få tilhørsforhold til en anden boligforening.
Det er imidlertid ikke så ganske enkel en manøvre i virkelighedens verden, for en række af de problemer, som fru Sonja Mikkelsen nævnede, skal jo så løses gennem etablering
Det vil blive et meget stort og meget langt forslag af sådan cirka samme størrelsesorden som ægteskabslovgivningen.
Men det betyder ikke, at vi skal afstå fra øvelsen, for der skal jo være regler, der kan sikre også en skilsmisse under ulykkelige forhold.
Det synes jeg vi må sætte os ned og arbejde med.
F.eks. har vi jo det problem, at en afdeling, der ønsker at forlade en boligforening, jo ikke har krav på, at naboboligforeningen skal overtage dem.
Eller skal de have et sådant krav?
Det vil jo være vanskeligt at sige, at beboerdemokratiet i naboforeningen skal acceptere at modtage en afdeling, som de måske dybest set ikke har megen lyst til at modtage.
Der er mange spørgsmål, som skal besvares, men af hensyn til beboerdemokratiet er det fornuftigt - og det er det punkt, hvor Enhedslisten er enig med SF - hvis det er en fastlåst situation, og hvis det er en afdeling, som udsættes for det, man kunne kalde flertalsdiktatur, at de har en, om jeg så må sige, flugtvej.
Det vil være bedst for alle parter.
Vi må jo sætte os ned i udvalget og se, om vi kan finde en mekanisme, som kan bruges.
Det er problemet med SF's forslag, at den mekanisme, som er her, jo vil udløse et retligt efterspil i de fleste tilfælde med fuldstændig uoverskuelige konsekvenser med hensyn til ventelister, med hensyn til foreningskapitalens fordeling, med hensyn til de ansattes ansættelsesforhold, med hensyn til foreningsbestyrelsens ansvarsforhold osv.
Hvordan er ansvarsforholdet i en sådan overgangsperiode?
Har den siddende forenings bestyrelse da stadig væk ansvaret for ting, som de ikke længere selv kan styre?
Eller har de ret til i den situation at sige: Det er ikke længere vores bord?
En mulighed er selvfølgelig, at afdelinger kan udskille sig som selvstændige boligforeninger.
Det er en løsning og måske i virkeligheden den enkleste, men det er jo ikke en løsning for ganske små afdelinger.
Sluttelig vil jeg gøre opmærksom på, at der jo altså er
det problem, som bl.a. Boligselskabernes Landsforening har gjort opmærksom på, at man kan jo risikere, at der vil være boligforeninger, hvor velfungerende, velbeslåede afdelinger med gode henlæggelser, som imidlertid har det problem, at de i realiteten bidrager solidarisk til at løse problemer i store, socialt hårdt prøvede afdelinger, kunne være fristede til at forlade, jeg vil ikke sige den synkende skude, men i hvert fald løbe fra regningen.
Og det problem må vi også på en eller anden måde have afklaret, således at det ikke bliver sådan, at vi får nogle boligselskaber tilbage med en koncentration af sociale problemer.