Lotte Bundsgaard (S), 2001-06-01:
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg har stor sympati
for, at mange af partierne i Folketinget, om ikke alle, ønsker at forbedre forholdene for de ældre.
Et godt samfund skal tage hånd om de svageste, det er regeringens politik.
Regeringen har da også længe arbejdet for at få flere boliger til de ældre, ikke mindst plejeboliger, og for større tryghed og større kvalitet i omsorgen for de ældre.
Hvis fru Olsen er den, der har allerstørste behov, der på grund af demens eller andre ting virkelig har behov for en plejebolig, er det hende, der skal have plejeboligen først. En god ældrepolitik kan naturligvis gennemføres på mange måder, men jeg må sige, at jeg ikke er helt enig i den måde, som forslagsstillerne og de partier, der går ind for B 76, ønsker at gøre det på.
Det her beslutningsforslag ligger langt fra de principper, som både regeringen og i øvrigt en række af støttepartierne normalt går ind for som forudsætning for, at der kan gives offentlig støtte.
Her tænker jeg først på princippet om, at skal der gives offentlig støtte til et projekt, ja, så følger der naturligvis forpligtelser med.
Det er en helt afgørende forpligtelse i boligpolitikken, at støttet byggeri, når det er færdigt, er med til at løfte boligsociale opgaver i form af, at kommunen får en anvisningsret, det gælder f.eks. også i ungdomsboliger, og senest har vi også indført det i de støttede private andelsboliger. Derfor er det helt naturligt, at det her princip også fortsat skal gælde i alle ældreboliger og alle plejeboliger, der opføres eller ombygges med støtte. I dag er det faktisk sådan, at det er kommunen, der anviser ældre- og plejeboliger efter en konkret vurdering, således at det er den ældre, der har størst behov, der får en plejebolig først. Det vil ikke gælde efter beslutningsforslaget for eksisterende plejehjem, der ombygges med offentlig støtte,
hvis ikke der bliver et større antal boliger.
Det har jeg også klart svaret Boligudvalget på et spørgsmål.
Jeg forstår ikke den politik over for de handicappede, hvor det ikke er de svageste handicappede, der først skal have en plejebolig.
Jeg vil også gerne nævne, at det nu efterhånden i en række år har været sådan, at det er kommunerne, der vurderer det lokale behov for boliger, herunder boliger til ældre.
Det her forslag bryder med den decentrale ordning, der i øvrigt gælder for støttet byggeri.
Regeringen mener, at det er afgørende at fastholde det kommunale ansvar for udbygning af boliger for ældre.
Det lægger beslutningsforslaget ikke op til ved renoveringer.
Især i lyset af de her bemærkninger er det lidt overraskende, at der nu tegner sig et flertal for beslutningsforslaget, der vil gøre det billigere for kommunerne at vælge at ombygge et plejehjem ejet af selvejende institutioner frem for projekter fra andre bygherrer.
Der er tale om en forskelsbehandling af bygherrerne, som regeringen ikke kan støtte.
Samtidig kan jeg også frygte, at der vil blive ombygget plejehjem, som man måske hellere skulle have ladet være med at ombygge og i stedet for have bygget nogle nye, tidssvarende plejeboliger, der giver de ældre såvel tryghed som fællesskab og også større boliger, end de har i dag.
Men debatten har jo løbet lidt frem og tilbage i salen, så derfor mener jeg, at det er godt med et konkret eksempel på, hvad der sker, hvis det her beslutningsforslag bliver vedtaget og bliver til lov.
Jeg vil gerne komme med eksemplet på, hvad der sker.
Forestil jer en lille kommune.
De har et selvejende plejehjem med 100 pladser.
De kan nu vælge med statslig støtte at omdanne dem til 50 plejeboliger, uden at det indgår i kommunens planlægning.
Det vil sige, at vores lille kommune nu står og mangler 50 plejeboliger fra det ene år til det andet, eller det, der jo er allerværst: Fru Hansen og fru Olsen og de 48 andre vil mangle en tryg bolig, som plejeboligen er, fordi den selvejende institution kan gøre det uden kommunens samtykke, og uden at der kommer en anvisningsret.
Ud over eksemplet vil jeg godt lige give et par kommentarer til det her med forskelligheden.
Flere har været oppe og sige, at man ønsker et mangfoldigt boligmarked.
I regeringen er vi meget enige.
Vi ønsker et mangfoldigt boligmarked både for de unge, for familierne og bestemt også for de ældre.
Derfor lægger vi meget vægt på, at vi både har almene ældreboliger, vi har plejeboliger, vi har seniorbofællesskaber, og vi har også mange forskellige slags
selvejende institutioner.
Det mener jeg vi skal have.
Det mener jeg at vi skal have i et godt velfærdssamfund.
Men i regeringen går vi ikke ind for, at der skabes valgfrihed ved at forskelsbehandle.
Det er altså en forkert model.
Og så har jeg endda ikke berørt økonomien endnu.
Det har jeg ikke, fordi det siger sig selv, at regeringen ikke kan støtte et forslag på en kvart milliard kroner, hvor der ikke er knyttet de mest almindelige og fornuftige vilkår til økonomien.
Det plejer vi også at være enige om, som flere ordførere har påpeget i løbet af debatten.
Regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget.
Vi kan ikke støtte de principper, der bygger på, at ældreboligerne, plejeboligerne ikke først og fremmest skal gå til de svageste ældre.
Især de svageste ældre har behov for tryghed, har behov for kvalitet i omsorgen.
Derfor har regeringen taget en lang række initiativer på ældreboligområdet, der skal sikre de mål.
Bare inden for de seneste år kan jeg nævne mange ting:
Kommunerne har med kommuneaftalen for 2001 fået øget incitamentet til at bygge ældreboliger, til at bygge plejeboliger både ved at give fri lånefinansiering og ved at give store tilskud til servicearealerne.
Vi regner nu med, at der bliver bygget ca. 1.000 plejeboliger mere i år end sidste år.
Altså bliver der bygget
ca. 3.000 plejeboliger om året og i alt ca. 4.000 ældreboliger om året.
Ældreboligrådet har i januar 2001 afleveret en rapport om det fremtidige behov for plejeboliger.
Rapporten viser, at hvis man fortsætter den her udbygning af plejeboliger og ældreboliger, vil der være nok plejeboliger og ældreboliger til ældre.
Derudover har vi gjort meget for at sikre de svageste ældre.
Vi lægger nemlig vægt på, at det er de svageste ældre, der kommer først, noget, som beslutningsforslaget jo ikke lægger vægt på.
Her har vi igen mangfoldigheden på boligmarkedet, som regeringen ønsker.
Vi ønsker, at hvis man som ældre gerne vil bo i et bofællesskab, skal man have mulighed for det. Derfor forhøjer vi kvoten på andelsboliger, som især bliver brugt til seniorbofællesskaber.
Vi har også sagt, at vi har hørt, at kommunerne gerne vil drøfte, hvordan finansieringen skal være af de almene boliger, herunder ældreboligerne.
Det er vi også villige til at drøfte med kommunerne.
Regeringen er derfor, som det ses, meget optaget af at sikre, at ældre i vores land får nogle ordentlige forhold, får en tryg og en rolig alderdom.
Derfor gør vi meget for at sikre de ældres behov, for at forbedre de ældres situation.
Men det her beslutningsforslag er ikke vejen frem, hvis man gerne vil følge de principper.