Margrete Auken (SF), 2004-03-31:
Er det en bagatel, at et menneske bringes til verden, udelukkende fordi det skal kunne bruges til at hjælpe sin bror?
Ingen er vel i tvivl om, at det nye barn bliver lige så elsket som andre børn.
Hvorfor skulle det så ikke bare være en sidegevinst ved at være blevet til, at man har kunnet hjælpe sin bror?
I SF's folketingsgruppe er vi tre, fru Anne Grete Holmsgaard, fru Lene Garsdal og mig, som har indtaget en mindretalsposition i forhold til gruppen, og vi har altså ment, at det var vigtigt også her ved tredjebehandlingen at få sagt meget, meget tydeligt, hvorfor vi synes, denne her sag er alarmerende.
Det er haglet ned over mig og de andre i gruppen og andre i Folketinget, som har problematiseret dette forslag om at igangsætte denne kunstige befrugtning udelukkende som led i behandlingen af en syg søskende, der angiveligt ikke har mulighed for helbredelse.
Den sidste del, at der ikke er andet at gøre, og at der er gode chancer med denne behandling, er i allerhøjeste grad blevet problematiseret i de sidste dage, men da vi her forholder os til det principielle, vil jeg lade det stå til troende, at det vitterligt er eneste mulighed for helbredelse, og at den til og med har en rimelig chance for at lykkes.
Så det er altså det overordnede, vi forholder os til i denne sag her.
I dag er det tilladt efter loven at søge efter vævsforenelighed, hvis der samtidig er arvelige sygdomme, det vil sige, hvis man af hensyn til det nye barn skal søge uden om genetiske fejl.
De to behandlinger er beslægtede, fordi man i begge tilfælde søger efter vævsforenelighed med en syg søskende, og jeg ved, at der er medlemmer, der har været tøvende over for det her forslag, som er blevet mødt med dette argument, det er næsten det samme, og så kommer det ultimative glidebaneargument: Har man sagt a, må man også sige b.
Det er det ultimative glidebaneargument, og jeg ved, at det er blevet brugt. Men det, man skal være opmærksom på, er, at i nye tilfælde er det altså en behandling, der udelukkende foretages for det syge barns skyld.
Ønskede forældrene et nyt, sundt barn, ville det mest sikre være for dem at blive gravide på den gammeldags måde, og den ville de jo i givet fald også vælge.
Da vi drøftede sagen ved førstebehandlingen, spurgte jeg flere af ordførerne, om de mente, at man skulle sætte et æg op, også selv om ingen af de sunde fosteranlæg havde den ønskede vævstype.
Ingen af dem, jeg spurgte, forstod vist, hvad jeg mente, de sagde noget afværgende om, at det var forældrenes eget valg osv.
Men mon ikke vi alle sammen godt vidste, at det ville forældrene næppe gøre, netop fordi de ingen problemer havde med at få børn på almindelig vis og givetvis også ville foretrække det sådan, hvis det bare drejede sig om at få et barn, og at man altså kun ville sætte graviditeten i gang, hvis barnet kunne hjælpe sin syge bror.
Men er der så noget galt i, at et barn efterfølgende ved, at det udelukkende skylder en syg bror, at det findes?
Ja, for havde han ikke været syg, var netop dette barn aldrig blevet født.
Det er i hvert fald et dramatisk brud med vores hidtidige menneskesyn.
Det var Immanuel Kant, der først slog fast som en del af den vestlige kultur, at intet menneske i sin grund kan være et middel for et andet menneske.
Ethvert menneske er et formål i sig selv.
At det også er kristent arvegods, altså ud fra at ethvert menneske er skabt i Guds billede, betyder
Det er for længst blevet fælles grundværdi i vores kultur - troede jeg.
Men nej, det er noget skinhelligt vås, er jeg blevet belært om, når man nu kan hjælpe et sygt barn.
Lad os sige, at vi endnu ikke er kommet så langt på glidebanen, at man ville sætte en fødsel for tidligt i gang for at fremskynde adgangen til navlestreng og moderkage, altså i den situation hvor det barn, der skal behandles, pludselig får en forværret tilstand, og moderen er så langt henne i graviditeten, at der er sandsynlighed for, at barnet kan overleve, men det er altså nu, vi har brug for det, og man står med det syge barn, for hvem det hele er sat i gang.
Den situation blev jo beskrevet i et debatindlæg i Politiken forleden dag af en jordemoder, og hun åbnede bestemt også muligheden for, at man kunne sige, at man sætter en abort i gang, hvis der bliver mulighed for det, og det er heller ikke blevet afvist, sådan at det ikke ville kunne lade sig gøre.
Jeg vil stadig væk tro, at det her ikke vil ske der, hvor vi er, men netop fordi glidebaneargumentet har fået den vægt, som det har fået i denne her debat, så er der ingen sikkerhed for, at man kan afvise, at det ikke også vil ske.
Det er jo for det syge barns skyld, at det nye barn er under tilblivelse, og de desperate forældres dilemma kan i hvert fald ikke bagatelliseres.
Jeg tror, det er meget vigtigt at holde fast i, at ingen af os ønsker at bagatellisere det dilemma, som de desperate forældre er i.
Det er jo derfor, vi kan se, hvad det er for nogle følger, der kan komme af den her behandling.
Vi siger nu, at barnet så bliver født, og at det er gået godt, så kan der hurtigt efter fødslen blive brug for en knoglemarvstransplantation.
Et barn skal i dag være et år, før man må det, men ærlig talt, barnet - lad os sige, at det er en lillesøster - tager vel næppe alvorligt skade, og det giver jo ikke mening at ofre den syge storebrors liv bare for at vente, til lillesøster er et år.
Det er jo derfor, at hun er der.
Eller man kan forestille sig, hvad der sker, hvis broderen i 30-års-alderen får nyresvigt.
Jamen himlen forbyde, at disse ting måtte ske. Og det er der al mulig grund til i hvert fald at håbe på, men der er ikke nogen grund til at være sikker på, at sådan nogle ting ikke kan ske. Nu kan lillesøsteren jo komme til undsætning med sin nyre.
På det tidspunkt er hun gammel nok til selv at bestemme det, og hun ved jo, at hun skylder sin bror sit liv, og sådan kan det blive ved.
Vi har pålagt den nye den sidegevinst ved sin tilblivelse, at hun kan hjælpe sin bror.
Og hun vil aldrig, aldrig, aldrig kunne flygte for, at det er derfor, hun er der. Med hvilken ret påtvinger vi et andet menneske denne godhed?
Hvad, når det begynder at stille det spørgsmål, vi alle vel husker at vi stillede, da vi var store børn, da vi røg ud i identitetskriser i vores pubertet: Hvorfor er jeg den, jeg er?
Hvorfor lige mig?
Alle vi andre har vores ret i os selv.
Tilfældigheden gør, at ingen har magt over os sådan i det uendelige.
Vi er vores eget indiskutable formål, også selv om vi selvfølgelig har skullet opfylde alle mulige andre slags formål som
forældres ønske om at få barn, om at få trøst i alderdommen, og hvad ved jeg.
Men nu er vi altså parate til at lave et menneske, der har rationelle svar på, hvorfor man er den, man er: fordi der er en syg bror.
Ellers var man aldrig blevet til.
At det også belaster barnets forhold til forældrene, er jeg ikke i tvivl om, og det er også grundigt beskrevet
, jeg tror, det er i Politiken i dag.
Selvfølgelig gør det det, fordi det igen har fået en anden grund til at være der, end bare det at det er blevet født, som vi andre er blevet det.
Er der noget galt i alt det her?
Ja, det - og nu er jeg lige ved i ramme alvor at påkalde mig de himmelske magter - ja, det ved Gud der er.
Vi er stadig væk en del i Folketinget, der husker den grundlæggende menneskeret, at intet menneske kan gøres til middel for andre, at det er et formål i sig selv.
Det står ikke direkte i menneskerettighedskonventionerne, vel fordi ingen tidligere i vores kultur kunne drømme om, at det var nødvendigt at skrive det.