Peter Skaarup (DF), 1999-04-16:
Jeg synes nu ikke, der er nogen grund til at hidse sig så voldsomt op, som hr. Arne Melchior gør her, men det er så, hvad det er.
Hr. Arne Melchior taler om denne konflikt, som om det er en del af NATO's område, der er blevet angrebet, og som der er krig i.
Dér må jeg så bare gentage, at det her er jo ikke en del af NATO-alliancen.
Kosovo er ikke noget selvstændigt land, som er medlem af NATO eller lignende.
Og der er nok mange, der tolker hr. Arne Melchiors ord heroppe, som om vi selvfølgelig skal være med i denne krig, fordi NATO er forpligtet, osv.
Dér må jeg så lige sige, at Dansk Folkeparti støtter NATO-forpligtelserne, støtter medlemskabet af NATO fuldt ud og går ind for et stærkt forsvar, men vi er altså betænkelige ved, at NATO på denne måde går uden for området og ligesom prøver at påtvinge os nogle ting, som kan føre til en verdenskrig. Og det vil jeg så lige slutte af med at sige
til hr. Arne Melchior: Hr. Arne Melchior siger, at det ikke er sådan, at man kan forudsige, at landkrigen begynder lige den 3. maj, eller hvornår det nu var hr. Arne Melchior sagde.
Men så kunne jeg godt tænke mig at spørge hr. Arne Melchior: Er det ikke hr. Arne Melchiors opfattelse, at hvis det militære engagement, vi har nu, fortsætter, vil det så ikke være uundgåeligt, at NATO indlader sig på en landkrig?
Ja, grunden til, vi står i dag og taler om de her ting, er jo ufreden i Kosovo, og det er bl.a. Milosevic og andre folk dernede, der virkelig er nogle banditter.
Og det er vores opgave, også i det danske Folketing, kraftigt at markere over for sådanne folk, at der altså er nogle grænser for, hvad man vil acceptere. Jeg forstår godt, at der er mange her i Danmark, også mange i Folketinget, der siger, at nu kan det være nok med ham, nu skal han have nogle bomber i hovedet, og nu skal vi erobre hans land og løbe ham over ende, fjerne ham fra magten.
Jeg forstår udmærket godt, at der er mennesker, der gør det.
Vil vi opnå nogle mål om at stoppe udrensningerne, sørge for et selvstyre i området.
Vil vi det? Det er det store spørgsmål, som jeg og Dansk Folkeparti stiller her i dag.
For kan vi opnå de mål, som NATO og det internationale samfund har stillet op, vil det selvfølgelig være godt, men kan vi med militære midler opnå de mål?
Det er et stort spørgsmål, som det ikke tyder på kan lade sig gøre.
Vi har jo set, at fra det tidspunkt, man startede med den bombekampagne, militære intervention eller krig, som jeg vil kalde det - der er mange ord for det - er der to ting, der er gået lige modsat af det, som var målet med det.
Punkt 2: flygtningesituationen er gået fra at være overskuelig til at være fuldstændig uoverskuelig.
Også således at vi jo i Danmark her senere i dag skal behandle et udkast til en særlov, som regeringen har fundet nødvendig for at afhjælpe flygtningesituationen, og det mener regeringen så åbenbart skal ske her i Danmark, modsat de bestræbelser som Dansk Folkeparti bl.a. har gjort sig på at støtte den nødhjælp og de flygtningelandsbyer, man har kunnet oprette lokalt i nærområdet.
Så konsekvenserne af bombningerne kan man diskutere, men udfaldet fra det tidspunkt, hvor man startede, og til situationen nu, kan man ikke diskutere.
For situationen nu er altså, at vi står med et meget, meget stort flygtningeproblem, og at Milosevic står stærkt.
Og så kan hr. Svend Aage Jensby jo godt stå heroppe på talerstolen og mene, at han er svækket, men det er der faktisk ikke ret mange, der ved noget om, og han har i hvert fald under alle omstændigheder formået at overleve på en helt anderledes måde, end NATO havde regnet med, da man gik ind.
Det er det store spørgsmål.
Derfor skal jeg sige, at Dansk Folkeparti er fuldstændig enig i de resolutioner, der er vedtaget i FN; at man skal få Milosevic til at trække følehornene tilbage, han skal stoppe de serbiske udrensninger, han skal stoppe den krigsindsats, der har været i området, og han skal sørge for, at flygtningene kommer tilbage, hvor de kom fra.
Men det store spørgsmål, vi stiller os her i dag,
er, om den krigsindsats, som vi har ydet, faktisk ikke har gjort lige det modsatte af det, som vi egentlig gerne ville med den.
Så har vi spørgsmålet om, hvordan vi så kan løse det her, og kan det eskalere yderligere, hvis ikke vi får det løst meget hurtigt.
Man kan meget vel tænke sig, at der vil være støtte at hente fra serbisk side fra Rusland både med henblik på forsyninger af våben, med henblik på forsyninger af brændstof osv. osv. osv.
Og så er vi altså ude i en brandfarlig situation, hvor det startede med, at NATO og blandt andre vi troede, at vi i løbet af kort tid kunne rende en nation over ende, hvor vi altså så kan komme i en situation, hvor Rusland går ind i krigen, og hvor vi er helt ude i en helt anderledes utryg situation, også for Danmark og NATO.
Det vil være så uønskeligt, som det kan være, og derfor er det en meget farlig vej, man går. Spørgsmålet er jo også, at når nu man kommer og siger til Danmark: Nu skal I altså ud over de her F-16-fly, I har sendt af sted, der er nede i området, sende fire mere, som skal indgå i styrken, så kan jeg jo ikke se anderledes, end at det er et svaghedstegn.
Hvorfor har man ikke fra starten gjort sig klart, hvad der skulle til for at løse det her militære problem, som man havde?
Nej, han har gemt det, og han venter måske på en fremtidig situation.
Derfor er det farligt, og da er den her konflikt forløbet så lang tid, som den kommer til.
Der er jo ikke nogen her i dag, heller ikke Socialdemokratiets ordfører, fru Helle Degn, der har kunnet sige, hvornår der skal landstyrker ind, om der skal landstyrker ind, modsat i øvrigt hendes partiformand, statsministeren, som mener, at der skal landstyrker ind på et tidspunkt.
Og derfor er det en farlig vej at gå, når regeringen ikke er mere afklaret, end den er.
Vi har også set, at regeringen på et tidligt tidspunkt i oktober, efter vi havde vedtaget beslutningsforslaget om at sende F-16-fly af sted
, mente, at nu måtte man nok også sige, at det nok blev nødvendigt med landstyrker på et tidspunkt.
Senere hørte man så fra statsministeren her omkring påske, at det skulle der ikke, og det ville man slet ikke diskutere.
Nu her i tirsdags mener statsministeren, at der skal landstyrker ind på et tidspunkt for at løse konflikten.
På samme måde med flygtningesituationen.
I oktober fastholdt statsministeren, at der ikke var udsigt til, at bombardementer overhovedet ville medføre en nævneværdig flygtningestrøm.
Det gjorde han over for Folketinget i de svar, han gav på vores spørgsmål fra Forsvarsudvalget i forbindelse med behandlingen af beslutningsforslag nr. B 4.
Efterfølgende har det altså vist sig, at der er en meget, meget, enorm flygtningestrøm
Og det har vi støttet.
Vi har stemt for alle de tiltag i Dansk Folkeparti, som har gjort, at man har kunnet hjælpe flygtninge i nærområdet.
På et tidspunkt var statsministeren så ude med at sige, at nu kunne man altså sige med sikkerhed, at man kunne afhjælpe situationen i nærområdet.
Det var også omkring påske.
Dagen efter var situationen den, at statsministeren sagde, at det kunne man ikke, og man måtte tage imod et større kontingent - måske ligesom Norge - her i Danmark.
Og nu siger UNHCR så, at der ikke bliver behov for det lige foreløbig.
Altså det er en slingrekurs, og det tyder altså på, at regeringen ikke fra start har gjort sig klart, hvad det var, man gik ind til, da man startede det her.
Et ekstra problem, som vi ser det, er jo altså, at hvis det her - og alt tyder på det -
udvikler sig til en landkrig, så skal Danmark sende mange flere soldater af sted. Så vil vi jo sige ja.
Regeringen vil sige ja til at sende flere soldater af sted til Kosovo for at rende serberne - hvad man tror man kan - over ende, men da er det så, det store spørgsmål er: Vil danske soldater på det tidspunkt være lige så motiverede som serberne, der bliver forsøgt rendt over ende i en krig som den?
Vi tror, at utroligt mange danske soldater er meget optaget af vores forsvarsvilje, altså vores vilje til at forsvare Danmark og NATO, men det her er jo ikke NATO, der er tale om.
Det her er jo out of area - det er uden for NATO-området, og det er ikke et NATO-land, man forsvarer.
Serbien er ikke et NATO-land, Kosovo er ikke NATO-land. Så derfor er det en leg med ild, det, man gør, fordi den store forsvarsvilje og den opbakning bag NATO, der er og heldigvis har været i Danmark, sætter man på spil, hvis man indlader sig på det her, som kan udvikle sig til et nyt Vietnam, hvor der kan komme til at omkomme mange tusind soldater.
Afslutningsvis vil jeg sige, og det mener jeg peger på det store problem, der er ved militærindsatsen i øjeblikket
så vil jeg godt spørge tilhængerne af aktionen, hvorfor man så ikke tror, at man kan løse kurdernes situation over for Tyrkiet med militære midler?
De bliver undertrykt; de nærmest deltager i en krig dernede, til tider i hvert fald.
Hvorfor kan man ikke løse situationen i Rwanda, hvor der er over 1 million mennesker, der er omkommet, med militære midler?
Hvorfor vil man så ikke gribe ind dér?
Hvorfor vil man ikke løse situationen i Kina, hvor et mindretal i Tibet bliver undertrykt?
Altså, vi kunne nævne så utrolig mange konflikter rundt
omkring i verden, hvor der foregår uretfærdigheder, henrettelser, terrorisme, knægtelse af menneskerettighederne
Men situationen er bare den, at vi ikke fra Vestens side kan gå ind og løse den slags konflikter med militære midler.
Det må være med fredsmidler, og så må det være med hjælp til de ofre, der kommer ud af situationen.