Arne Rolighed (S), 2001-10-11:
Beslutningsforslaget, som nu for tredje gang genfremsættes af Venstre og Det Konservative Folkeparti, vedrører kommunens ret til at betale for sygehusbehandling, og det angives, at kommunerne i dag ikke har lovlige instrumenter til aktivt at afbøde urimelige konsekvenser og lange ventetider.
Jeg er enig i, at kommunerne i dag ikke har lovlig adgang til at betale for patientbehandlingen.
Det er en
diskussion, der er foregået hen over sommeren.
Også Folketingets tilkendegivelse i denne sag kan give et bidrag til at afklare hele dette retlige spørgsmål.
Lad mig sige med det samme, at jeg naturligvis ikke kan støtte forslaget.
Forslaget vil jo betyde, at der blandt alle de patienter, som det offentlige betaler for, sker en omprioritering til fordel for de patienter, som koster penge i den kommunale sektor, f.eks. i form af sygedagpenge.
Det vil være en fordel for de erhvervsaktive, som vil føre til, at pensionister, men også f.eks. unge under uddannelse og patienter med kroniske sygdomme sættes bag i køen.
Det vil efter regeringens opfattelse være dybt uetisk og et problematisk signal om, at menneskers liv ikke er lige værdifulde.
Det vil grundliggende bryde med den frie og lige adgang til sygdomsbehandling.
Det er regeringens opfattelse, at det alene er behandlingsbehovet, der bør bestemme rækkefølgen for behandlingen. For det andet kan jeg ikke støtte forslaget, fordi det ikke øger kapaciteten i vores sundhedsvæsen.
Det er ikke hospitaler eller forsikringer, vi mangler, men det er læger og sygeplejersker. For det tredje: Det er en amtslig opgave at drive sygehusvæsenet og stå for patientbehandlingen, ligesom det er en kommunal opgave at stå for daginstitutioner og folkeskole m.v.
Det vil blive noget rod at lade amter og kommuner på kryds og tværs løse hinandens opgaver.
Regeringen er enig i, at ventetiden skal ned.
Regeringen finder, at den eneste reelle vej til at løse ventetidsproblemet er at fortsætte og styrke arbejdet med at øge kapaciteten af sygehusbehandlingen i det amtslige sygehusvæsen gennem investeringer, uddannelser og rationaliseringer.
Vi her netop aftalt med amterne, at der skal foretages yderligere 120.000 ekstra operationer de næste 3 år.
Målet er at bringe ventetiden ned til under 3 måneder.
I dag indlægges ca. 71 pct. af alle patienter akut, altså uden ventetid.
Kun 7 pct. af de indlagte patienter venter over 3 måneder på behandling, men det er for mange.
Sygehusene skal blive bedre til at informere patienterne om kortere ventetid på andet sygehus.
Enkelte eksempler, der trækkes frem, også i den offentlige debat, tager tit udgangspunkt i, at afdelingen, sygehuset, ikke har informeret om kortere ventetid på andre sygehuse.
Slår man op på Sundhedsministeriets hjemmeside over de korteste ventetider på de danske sygehuse, vil man finde, at for langt, langt de fleste af vores behandlingsområder vil der være mulighed for at finde kortere ventetid til behandling på et andet sygehus, når man har fået en relativ lang tid inden behandlingstidspunktet.
Vi må ikke foregøgle befolkningen, at der findes snuptagsløsninger, oven i købet med betydelig risiko for, at svage patienter, de ældste i vort samfund, tilsidesættes, som om deres livskvalitet ikke er lige så vigtig som livskvaliteten hos en, der er på arbejdsmarkedet.
Regeringen kan ikke støtte forslaget.
Jeg siger tak for brede den tilslutning til forslaget, hvor formålet er at skabe større patientsikkerhed, bedre forhold for vore patienter.
Det gør vi ved, at bioanalytikerne nu får
en eksplicit fastsat pligt til at udvise omhu og samvittighedsfuldhed i deres virke som bioanalytikere, og Sundhedsstyrelsen får en lidt mere kraftfuld mulighed for også at føre tilsyn med, at de lever op til den faglighed, der ligger i, at de får tildelt autorisationen. Alt i alt et godt forslag, og tak for den store tilslutning til det.
Til fru Tove Fergo vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt det her vedrører den brede eller kun den smalle gruppe, kan jeg sige, at industrilaboranterne er ikke omfattet af nærværende ordning.
Det er der to grunde til, for det første, at industrilaboranterne har et meget snævert virkefelt, for det andet, at deres uddannelse ikke ligger på niveau med de andre.
Til hr. Tom Behnke: For så vidt angår spørgsmålet og kommentarerne vedrørende § 8, kan jeg sige, at det er en bemyndigelse, som Sundhedsstyrelsen får netop med det sigte, som fru Tove Videbæk var inde på, hele tiden at justere virkefeltet for medarbejderne i takt med den arbejdstilrettelæggelse, den arbejdsglidning, der hele tiden finder sted, også den udvikling, der hele tiden finder sted inden for vores sygehussektor.
Det er tanken, at Sundhedsstyrelsen skal have mulighed for at justere, når faggrupperne mener, at der bør være et lidt andet indhold i det fags virke, som bioanalytikerne skal varetage.
Hvad angår det, at der kun er tale om en titelbeskyttelse og ikke en beskyttelse af virksomhedsområdet, så har det præcis samme formål, at vi på den ene side vil give mulighed for, at man også - nu tager jeg så ordet industrilaborant i min mund - kan gå ind at søge
et job, samtidig med at vi ikke laver en beskyttelse af selve industriområdet.
På den anden side skaber vi også en mulighed for fleksibilitet i arbejdstilrettelæggelsen.
For så vidt angår § 17, stk. 3, er det en standardbestemmelse, hvor EU lægger op til, at vi skal have en 3 til 5 års overgang.
Jeg foreslår, at det spørgsmål underkastes en nærmere diskussion under udvalgsarbejdet, idet jeg generelt vil sige, at de spørgsmål om tingenes karakter og andet indhold, der måtte komme op i udvalget, står jeg selvfølgelig klar til at bidrage med under det udvalgsarbejde, som nu skal foregå.