Claus Hjort Frederiksen (V), 2003-01-31:
Jeg vil godt indlede med at takke de partier, som kan støtte
dette lovforslag og dermed stå ved det, som de har lovet deres vælgere.
Jeg er sikker på, at vi under den videre behandling af forslaget får mulighed for at uddybe de temaer, som har været rejst under dagens forhandlinger.
Regeringspartierne har længe ønsket at sikre alle lønmodtagere retten til frit at vælge eller fravælge medlemskab af en forening uden samtidig at risikere ikke at få arbejde eller at miste arbejdet.
Det fremsatte forslag har derfor til formål fuldt ud at sikre lønmodtageres foreningsfrihed.
Efter forslaget må en arbejdsgiver derfor ikke fremover lægge vægt på, om en person er medlem eller ikke er medlem af en forening, når arbejdsgiveren skal ansætte eller afskedige en person.
Der er altså tale om både at sikre den positive og den negative foreningsfrihed.
Det vil sige en lønmodtagers ret til frit at vælge at være medlem eller ikke at være medlem uden at risikere at blive ramt på sit levebrød.
Imidlertid bliver lønmodtageres foreningsfrihed først reel, hvis man samtidig gør op med eksklusivbestemmelserne i de kollektive overenskomster.
Derfor foreslår regeringen at forbyde eksklusivbestemmelser i kollektive overenskomster.
Der er meget delte meninger om, hvor stort et problem eksklusivbestemmelser udgør, og hvad det vil betyde, hvis de afskaffes.
Jeg vil godt sige noget om terminologien i det her spørgsmål.
Sagen drejer sig jo om, som også flere talere har været inde på, at en arbejdsgiver og en fagforening kan aftale, at en tredje person skal være medlem af en bestemt forening.
Det kalder jeg ikke aftalefrihed, det kalder jeg
Derfor er det altså et indgreb i, at to parter kan aftale,
Det er begge parter, vi griber ind over for.
Så det er rigtigt, hvad der er blevet sagt: Det her er et indgreb i ledelsesretten
, fordi vi synes, det er uacceptabelt, at man som arbejdsgiver skulle kunne aftale med en fagforening, at de ansatte skal være medlem af en bestemt forening.
Så det er et indgreb, og jeg håber, at vi har fået sat på plads, at det er et indgreb både over for arbejdsgiverne og over for arbejdstagerorganisationerne.
Der er heldigvis mange, som gerne vil være medlem af en fagforening og derfor frivilligt melder sig ind.
For dem er eksklusivbestemmelsen ikke noget problem.
Men der er også mennesker i dette land, for hvem det er imod deres overbevisning at skulle tvinges til at være medlem af en bestemt forening for at kunne udføre et arbejde.
I dag er knap 10 pct. eller 220.000 lønmodtagere på det danske arbejdsmarked omfattet af overenskomster, som indeholder en eller anden form for eksklusivbestemmelse.
Lidt over halvdelen er ansat hos uorganiserede arbejdsgivere, mens de sidste 100.000 er ansat på virksomheder, som har haft eksklusivbestemmelserne med sig, da de blev medlemmer af arbejdsgiverorganisationen.
For mig er det en himmelråbende diskrimination, vi er ude for her.
Det er himmelråbende, at man vælger en lille gruppe af lønmodtagere ud, som skal være omfattet af en tvang og en pligt til at melde sig ind i en bestemt forening, som de ikke ønsker at være medlem af.
Derfor kan man sige, at når halvdelen af dem, der er omfattet af eksklusivbestemmelser, arbejder hos arbejdsgivere, der er medlemmer i en arbejdsgiverforening, er de argumenter, vi har hørt i debatten i dag, jo så meget desto mere grelle.
Eksklusivbestemmelserne kan på et tidspunkt have haft deres berettigelse, nemlig i forbindelse med at fagforeningerne kæmpede for at opnå anstændige løn- og arbejdsvilkår, hvor en fagforenings gennemslagskraft bl.a. afhang af, at de havde en stor medlemstilslutning.
I dag er situationen imidlertid en anden, hvor der er etableret stærke og repræsentative fagforeninger og arbejdsgiverforeninger på det danske arbejdsmarked. Jeg mener ikke, at eksklusivbestemmelser og et tvangsmæssigt foreningsmedlemskab hører hjemme på et moderne arbejdsmarked.
Og jeg mener ikke, at en aftale mellem en arbejdsgiver og en fagforening i sig selv kan berettige, at en tilfældig gruppe af lønmodtagere vilkårligt diskrimineres, når de ikke ønsker at være medlem af en bestemt forening. Tiden er løbet fra eksklusivaftaler, samfundet er blevet langt mere individualiseret med krav fra befolkningen om ret til selv at kunne bestemme og indrette eget liv og hverdag.
Medlemskab af en fagforening bør ikke være baseret på tvang og frygt for at miste sit arbejde.
Derimod bør medlemskab være baseret på frivillighed og på, at fagforeninger tiltrækker og fastholder medlemmer ved at udføre et dygtigt og fagligt relevant arbejde. Regeringen anser det altså som en grundlæggende rettighed, at den enkelte lønmodtager har mulighed for selv at tage stilling til, om han eller hun ønsker at være medlem af en forening som betingelse for at få eller bevare ansættelse på en bestemt virksomhed eller inden for en bestemt branche.
Dette kan alene sikres via en lovændring, idet der hverken i fagbevægelsen eller i visse arbejdsgiverkredse er vist vilje til at få fjernet bestemmelserne fra overenskomsten.
Jeg vil godt gøre opmærksom på, at aftalefriheden på arbejdsmarkedet ikke er noget stationært.
Det er f.eks. ikke nyt, at Folketinget sikrer nogle grundlæggende rettigheder for den enkelte lønmodtager og på den måde fastsætter nogle rammer for det frirum, parterne har til at forhandle.
Det gælder f.eks. lovgivningen, som forbyder forskelsbehandlingen på arbejdsmarkedet på grund af køn, hudfarve, politisk anskuelse, seksuel orientering, etnisk oprindelse m.v. Der bruges og er brugt store ord om betydningen af regeringens forslag.
af arbejdstagere i forbindelse med udvidelsen
Jeg mener, at betydningen og konsekvenserne af regeringens lovforslag er langt overdrevne.
Jeg deler ikke dommedagsprofetierne om kaos og anarki på arbejdsmarkedet, hvis også de sidste 220.000 lønmodtagere får frihed til at vælge eller fravælge medlemskab.
Det er kun hver tiende lønmodtager, som i dag er omfattet af eksklusivbestemmelser.
Skulle det føre til lav organisering, uro og arbejdsnedlæggelser, at de sidste 220.000 af landets over 2 millioner lønmodtagere får frihed
til selv at vælge fagforening?
Hverken på det offentlige arbejdsmarked eller på den store del af det private arbejdsmarked, der dækkes af organiserede arbejdsgivere, indgås der eksklusivbestemmelser.
Det har mig bekendt ikke ført til, at der på disse områder er
særlig lav organisationsgrad, eller har ført til mere arbejdsuro.
På det offentlige arbejdsmarked er organisationsprocenten vel nærmest over gennemsnittet.
Jeg mener ikke, at regeringens lovforslag vil svække fagbevægelsen.
Tværtimod vil det være en hjælp til selvhjælp, hvis fagbevægelsen forstår at vise sit værd ved at gøre et godt stykke arbejde og derved motivere lønmodtagere til på frivillig basis at være medlem.
Der skal ikke være nogen tvivl om, at regeringen støtter op om, at regulering af løn- og arbejdsvilkår i videst muligt omfang bør ske ved aftaler på arbejdsmarkedet.
Der skal heller ikke være nogen tvivl om, at regeringen er varm fortaler for, at lønmodtagere er medlem af en fagforening på frivillig basis.
Men det er ikke ensbetydende med, at Folketinget ikke skal have mulighed for at skabe nogle rammer for parternes aftalefrihed ved at sikre nogle grundlæggende rettigheder for det enkelte individ.
Kritikere af lovforslaget hævder, at et forbud mod eksklusivaftaler kan gøre det vanskeligere at sikre håndhævelse af overenskomsten.
Hertil vil jeg henlede opmærksomheden på, at den største del af arbejdsmarkedet jo fungerer uden eksklusivbestemmelser, og hvor der mig bekendt ikke er flere problemer med at overholde overenskomsten. Hvis der på en virksomhed er problemer med at få overholdt overenskomstmæssige arbejdsvilkår, er det vel nærmest et incitament til, at de ansatte melder sig ind i en fagforening.
Hvis fagforeningen er en smule aktiv og foretager opsøgende arbejde, skulle det ikke være umuligt i et samarbejde med de ansatte at få arbejdsgiveren til at overholde den indgåede overenskomst eller i givet fald køre en sag om brud på overenskomsten.
Hvis problemet med manglende ordnede løn- og arbejdsvilkår er, at der slet ikke er en overenskomst, må fagforbundet tage de lovlige midler i brug for at få arbejdsgiveren til at indgå en overenskomst.
Kritikere anklager endvidere regeringen for hykleri, for at foretage et ensidigt angreb på fagbevægelsen og for alene at ramme de svageste grupper af lønmodtagere, når de bedrestillede advokater og læger ikke berøres af forslaget.
Jeg har vanskeligt ved at se, hvordan lovforslaget kan kritiseres for alene at ramme de svageste grupper af lønmodtagere, når lovforslaget netop sikrer alle lønmodtagere frihed til at vælge eller fravælge fagforeningsmedlemskab.
Dernæst vil jeg gerne sige, at regeringens mål er, at der bør være lige adgang til at drive erhverv og til at få et arbejde, uden at det er betinget af, at man er medlem af en bestemt forening.
Det gælder både for lønmodtagere og for selvstændige.
Vi er blevet kritiseret for, at lovforslaget er ensidigt, da det ikke ændrer i det pligtmæssige foreningsmedlemskab for læger og advokater.
Jeg vil gerne erindre om, at regeringen i bemærkningerne til lovforslaget netop henviser til det principielle hensyn til foreningsfriheden, og at man derfor har iværksat yderligere undersøgelser netop på disse områder. Men jeg vil godt sige, at alt, hvad der indbefatter forhold mellem lønmodtagere og arbejdsgivere, som indebærer foreningstvang, naturligvis er omfattet af regeringens forslag om forbud mod eksklusivaftaler.
Det samme gælder en advokatfuldmægtig, der arbejder hos en advokat, hvor der er tale om et ansat forhold mellem en arbejdsgiver og en lønmodtager.
Det, debatten drejer sig om, og det, betænkningen taler om, er jo dem, der f.eks. har indgået overenskomst med Sygesikringen om, hvorvidt de skal være medlemmer af Praktiserende Lægers Forening eller ikke skal være medlemmer.
Så der er altså nogle misforståelser i debatten på det her område.
Vi indbefatter alle ansættelsesforhold mellem arbejdsgiver og lønmodtager, og det er dem, der rammes af det her forbud.
Formålet med dette er at få et præcist billede af, hvilke opgaver inden for sygesikringsområdet der behøver organisationernes medvirken.
Samtidig er der igangsat et udredningsarbejde, der skal belyse konsekvenserne af en ophævelse af eksklusivbestemmelser.
I den forbindelse vil der blive opstillet alternative ordninger for, hvordan opgavevaretagelsen kan ske ved en ophævelse af eksklusivbestemmelserne.
Derudover vil det blive belyst, hvilken regulering der er behov for til sikring af de overordnede hensyn, som de nuværende ordninger er begrundet i.
Redegørelsen hænger sammen med de overvejelser, man gør sig i Strukturkommissionen.
Regeringen forventer, at den samlede redegørelse på sundhedsområdet kan afsluttes inden udgangen af 2003.
Men jeg vil godt sige, at indgrebet altså også gælder på sundhedsområdet.
Eksempelvis er det sådan for de farmaceuter, der arbejder hos apotekere, og som i dag er omfattet af en eksklusivbestemmelse, at denne bestemmelse naturligvis bortfalder i overensstemmelse med forslaget.
For så vidt angår advokater, er en tilsvarende proces i gang i Justitsministeriet, og regeringen ser i den forbindelse bl.a. på den norske advokatordning.
Endelig foretager Undervisningsministeriet en undersøgelse af gebyropkrævning for deltagelse i svendeprøver.
Viser det sig, at der sker en uberettiget forskelsbehandling på grund af tilhørsforhold på dette område, vil der blive foretaget de fornødne ændringer.
Der er ikke en sammenhæng mellem eksklusivbestemmelser og Østudvidelsen.
Det afgørende for, om danske lønmodtagere trykkes på løn- og arbejdsvilkår, er jo ikke, om der er eksklusivaftaler eller ej, men derimod, om der er indgået en kollektiv overenskomst.
En virksomhed, som er omfattet af en kollektiv overenskomst, vil, uanset om der i denne indeholdes eksklusivbestemmelse eller ej, være forpligtet til at overholde overenskomstens bestemmelser om løn- og arbejdsvilkår for alle ansatte; det vil sige, uanset om der er tale om danske eller udenlandske lønmodtagere, og uanset om de er organiserede eller ej.
I forbindelse hermed er der altså, som jeg sagde, en uheldig tendens til at blande tingene godt og grundigt sammen.
Lad mig igen slå fast, at der ikke er en sådan sammenhæng mellem regeringens lovforslag og Østudvidelsen.
Det er nærmest absurd at påstå, at det er de ansatte på uorganiserede virksomheder med eksklusivaftaler, der skulle være et værn mod denne i øvrigt indbildte trussel.
Vi taler her om noget med 120.000 lønmodtagere, af hvilke langt de fleste vil være organiserede under alle omstændigheder.
Og der bliver heller ikke tale om at kæde tingene sammen i bestræbelserne på at nå en løsning vedrørende Østudvidelsen. Jeg vil også i denne forbindelse gerne slå fast, at regeringen lægger vægt på, at en løsning kan støttes af et bredt flertal.
Det er et vigtigt spørgsmål, som optager mig og regeringen meget, og vi skal naturligvis gøre alt for at forhindre forstyrrelser på arbejdsmarkedet og utilsigtet brug af sociale ordninger i Danmark.
Det arbejder vi utrætteligt på, og det drøfter vi med Folketingets partier.
Må jeg godt sige: Vi har alle i debatten i dag bekræftet, at vi ikke tror, der er mange, der vil forlade den fagforening, de er medlem af.
Det tror jeg, og det tror
Folketinget, men hvorfor skulle vi forhindre de enkelte mennesker, som ikke ønsker at være medlem i en bestemt forening, i at have den mulighed at melde sig ud?