Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2002-11-26:
Der er over 1 million ufaglærte i den danske arbejdsstyrke, hvilket er over en tredjedel af den samlede arbejdsstyrke.
Over halvdelen af de ufaglærte har aldrig nogen sinde fået efteruddannelse, og samtidig er de ufaglærtes uddannelsesfrekvens faldende.
Danske KAD-kvinder er blandt Europas mindst efteruddannede.
Det er den udfordring, vi står over for, når snakken handler om voksen- og efteruddannelse, nemlig at der er en meget stor gruppe mennesker i det danske samfund, der har et stigende behov for voksen- og efteruddannelse, et behov, som ikke bliver dækket i dag.
Efteruddannelsesaktiviteterne for netop den gruppe er faldet som en af de eneste i de senere år.
I det hele taget er antallet af efteruddannelsesaktiviteter styrtdykket i disse år.
Det skyldes for det første virksomhedernes mindre forbrug af efteruddannelse til de kortuddannede; for det andet den tidligere regerings arbejdsmarkedsreformers massive besparelser på løn, materialer, efteruddannelse af lærere osv. på AMU-kurserne og Åben Uddannelses-kurserne; for det tredje den faldende arbejdsløshed og de voldsomme indskrænkninger i lediges ret til uddannelse.
Samtidig må vi konstatere, at efteruddannelsessystemet i dag ikke giver tilstrækkelig gode muligheder for de ufaglærte.
Lad mig bare nævne, at 75 pct. af deltagerne på AMU-kurserne har en eller anden form for erhvervsuddannelse i forvejen, og 80 pct. af deltagerne på Åben Uddannelse har en eller anden form for erhvervsuddannelse i forvejen.
Det er et efteruddannelsessystem, som er lavet primært til de ufaglærte, men det er ikke dem, der bruger det.
Eller også får de ikke lov til at bruge det, det er lidt svært at gennemskue. Umiddelbart synes jeg, at der kan identificeres to hovedårsager til det her, nemlig pædagogiske og organisatoriske.
Kursernes udformning, altså undervisningsformen, har et stort medansvar for, om folk ønsker at tage efteruddannelse.
Mange ufaglærte har ikke de bedste erfaringer fra skolebænken og har måske ikke den store lyst til at begive sig hen på sådan en igen.
Samtidig er det næppe alle kurser, der bevidst henvender sig til den gruppe af ufaglærte, som ikke selv er motiveret for at tage en efteruddannelse.
Der er i den forbindelse to læringsmiljøer i forhold til efteruddannelse.
Der er det på uddannelsesinstitutionen, og så er der det på virksomheden, og begge har fordele og ulemper.
På uddannelsesinstitutionen kan det almene aspekt komme ind i billedet, men undervisningen kan forekomme mere eller mindre relevant for den enkelte.
På virksomheden vil undervisningen til gengæld være meget relevant i forhold til arbejdssituationen, men til gengæld kan den være ganske ensporet i retning af generel opkvalificering i forhold til den enkelte.
Generelt må man jo sige, at en kombination af de to typer af læringer vil være den bedste, altså uddannelse og praksis.
I dag står vi så med det tredje af regeringens forslag til ændring af voksen- og efteruddannelse.
Først sparer man pengene, det var i forbindelse med finansloven og AOF-loven, og så laver man en ny struktur for uddannelserne, og nu kommer der så et forslag om indhold og målsætninger for uddannelsesindsatsen.
Det er altså stadig væk den fuldstændig omvendte måde at lave lovgivning på.
For os at se
ligger de her forslag fint i tråd med regeringens øvrige uddannelsespolitik, specielt når det gælder voksen- og efteruddannelse, altså mere brugerbetaling og mindre almene tilbud, mere virksomhedsstyrede tilbud og en generel snæver markedstilgang, som giver dårligere uddannelse.
Der er altså en række elementer i lovforslaget, der trækker i den forkerte retning, herunder skal jeg nævne en indsnævring af formålet med AMU, en fastholdelse af deltagerbetaling, flere grupper, som afskæres fra efteruddannelse, herunder laboranterne, en stigende udlicitering og en prioritering af EUD over for AMU.
Og der skal jeg sige, at vi i Enhedslisten gerne så, at det gik i en anden retning.
Vi vil gerne sikre folk en ret til efteruddannelse, så de ikke nægtes det af en presset arbejdsgiver. Det kan bl.a. ske ved at oprette uddannelsesudvalg på alle virksomheder, hvori de ansatte kan lave planer for uddannelsesindsatsen på den enkelte virksomhed.
Der skal være obligatoriske uddannelsesplaner for hver enkelt virksomhed.
Alle skal have ret til et vist antal uger til efteruddannelse hvert år.
Man skal altså kunne indføre et klippekort, som hver borger i den arbejdsduelige alder fik udleveret en gang om året.
Det kræver pædagogisk nytænkning og så i øvrigt et markant skifte i den førte uddannelsespolitik.
Den store opgave ligger nu i at finde frem til nogle elementer i en ny pædagogisk tilgang til voksen- og efteruddannelse, og generelt synes vi, at det her lovforslag går i den forkerte retning.
Enhedslisten så meget gerne, at vi tog den udfordring seriøst, at en masse mennesker i det her samfund aldrig har fået efteruddannelse.
Det er deres eneste mulighed for at leve op til et arbejdsmarked, der i stigende omfang kræver højere kvalifikationer og mere skolegang.
Enhedslisten kan med de bemærkninger ikke støtte det her lovforslag.