Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-10-27:
Det er jo efterhånden blevet en form for mantra i regeringens politik at operere med det fantastisk flotte danske ord økonomiske incitamenter.
Det lyder også meget tilforladeligt, hvis man ser bort fra det faktum, at vi har med mennesker at gøre.
For hvad er det, der er virkeligheden i den finansieringsmodel, som regeringen lægger op til?
Den er jo, at man tager en gruppe af mennesker, som man kalder flygtninge/indvandrere, og den her gruppe af mennesker putter man ned i en stor samlet kasse, og så forventer man, at kommunerne kan integrere de her mennesker eller gøre en indsats for deres integration i det danske samfund, fuldstændig uafhængigt af hvad det er for nogle mennesker af kød og blod, vi har med at gøre.
Det er jo det, der betyder, at det ikke altid er på grund af kommuners manglende velvilje, at det ikke altid er på grund af sprogskolers dårlige indsats, at det er svært for nogle mennesker at lære dansk.
Der er nu engang en forskel på, om man kommer her til landet med en akademisk uddannelse fra sit hjemland, eller om man kommer her til landet uden at have lært at læse og skrive i sit hjemland.
Derfor er det meget naturligt, at der er nogle grupper, som har væsentlig sværere ved at lære dansk end andre.
Den finansieringsmodel, man vælger her, betyder, at de kommuner, hvor der bor mange af dem, som har meget svært ved at lære dansk, vil få et økonomisk problem i forhold til de kommuner, hvor indvandrere og flygtninge måske har et højere basalt uddannelsesniveau fra deres hjemland.
Det er specielt ikke rimeligt, fordi vi ved, at lige præcis de indvandrergrupper, som har sværest ved at lære dansk, også er dem, som allerede i dag halter bagefter med hensyn til bare at komme i nærheden af arbejdsmarkedet ved hjælp af uddannelse.
Her var der tværtimod brug for en større indsats, bedre økonomi i stedet for dårligere økonomi til de kommuner, sådan at også de, som har det sværest i forvejen, kan komme med på vognen.
Et andet af de problemer, der er i det lovforslag, vi behandler her, er jo problemet i forbindelse med hele integrationsindsatsen, hvor det nuværende programtilskud afløses af en refusion på maks. 70.000 kr. Det lyder måske meget godt, men hvis vi nu bare sammenligner det med, hvad man bruger generelt i forhold til den almindelige beskæftigelsesindsats, viser det sig, at det beløb er mindre end det, man bruger i almindelighed på at få arbejdsløse i det her land tilbage på arbejdsmarkedet, helt præcis godt og vel 12.000 kr. mindre.
Det betyder jo, at på lige præcis den gruppe, som måske har sværere end andre ved at komme ind på arbejdsmarkedet, vil man ofre færre penge for at få dem ind på arbejdsmarkedet.
Også det er et problem i forbindelse med den angivelige integration, man går ind for med det her lovforslag.
Det sidste problem, jeg vil nævne, og som også de andre oppositionsordførere har nævnt, er spørgsmålet om nedsat refusion i forbindelse med hjælp i særlige tilfælde.
Det er jo ret fantastisk, at vi har en regering, som generelt sætter introduktionsydelsen ned til et beløb, som er meget, meget svært at leve af, og når kommunerne derefter bliver stillet over for den opgave at prøve at rette op på det, ved at de giver hjælp til de mennesker, som ikke kan leve for det beløb, som regeringen med indførelsen af starthjælpen har besluttet at de skal leve for, vil man give kommunerne mindre refusion for de ekstraudgifter, man reelt påfører dem.
Det er efter min bedste overbevisning at træde på både kommunerne og ikke mindst dem, som har brug for den her hjælp i særlige tilfælde, hvor det i forvejen er meget svært for dem.
Med de indvendinger kan Enhedslisten ikke støtte dette lovforslag.