Helge Adam Møller (KF), 2004-10-19:
Det er jo uden tvivl rigtigt nok, men jeg har indimellem moret mig med at tælle op, hvor meget papir man får som folketingsmedlem.
De fylder nok 600-800 sider hver dag, i hvert tilfælde når man er medlem af ni udvalg, så det kunne godt ske, at vi skulle gribe lidt i egen barm, før vi retter skytset mod andre.
Det var en sidebemærkning.
Fru Line Barfod sagde i en kort bemærkning, at vi er på vej mod en total harmonisering af vore retssystemer, men det mener jeg ikke vi er – overhovedet ikke!
Vi er ikke i nærheden af det, og jeg er som andre overbevist om, at vi aldrig får en total harmonisering.
Men jeg er også overbevist om, at vi på nogle områder vil nærme os hinanden, og det ser jeg ikke noget problem i.
Jeg kan huske, at da jeg var en del år yngre end i dag, fik jeg min første bil i begyndelsen af 1960'erne og kørte rundt i Europa.
Da var det ikke sådan, som når jeg rejste til Sverige og Norge, for her kunne jeg passere grænsen uden problemer, fordi der var fælles pasunion mellem de nordiske lande.
Hver gang jeg kørte ned gennem Tyskland, Frankrig, Østrig, Schweiz osv., blev jeg stoppet ved hver eneste grænse og skulle vise pas osv., men i dag kan man køre videre.
For bare 20 år siden skulle man til hvert eneste nyt land, man kom til, hvis man rejste 1 uge rundt i Europa, også have ny valuta med – hollandske gylden, belgiske francs, franske francs osv.
Nu kan vi i de fleste lande klare os med én møntsort.
Det, der for 15-20 år siden lød som en skræmmende vision, synes de fleste i dag er rimelig normalt, fordi vi arbejder meget tættere sammen, og fordi unge mennesker tager uddannelses- og skoleophold osv. i fremmede lande.
Derfor synes jeg også, det er naturligt, at vi på nogle områder spørger: Behøver vi at have nogle regler, der er vidt forskellige, eller kan vi de steder, hvor det er rimeligt og hensigtsmæssigt, tilnærme os hinanden?
Derfor synes jeg også, at lovforslaget er fornuftigt, og i stedet for at sige harmonisering vil jeg i virkeligheden hellere kalde det afbureaukratisering – det er et langt og svært ord, men lad mig nævne to eksempler på, hvad det i virkeligheden betyder: Vi har en tysker, der tager på ferie i Danmark – dem er der en del af – og han kører i sin store BMW med en promille, der er noget over den tilladte danske grænse.
Han bliver stoppet af politiet på Køge Bugt-motorvejen, hans sag bliver behandlet, og han får en bøde på 21.000 kr. for promillekørsel.
Har han ved en dansk ret fået en bøde på 21.000 kr., kan den opkræves i Tyskland, uden at man skal have en egentlig retssag, og det synes jeg sådan set er fair nok, tidsbesparende og helt rimeligt.
Hvad med danskere?
Ja, de kan jo også lave kriminalitet.
Den mand er ikke helt ren i kanterne, for nede i kælderen til sit parcelhus har han indrettet et studie med nogle dyre fotoapparater, og her er han med til at fremstille børnepornografi – apropos det lovforslag, vi lige behandlede for en halv time siden.
Det får politiet så mistanke om, og han bliver klar over, at der måske er nogle, der vil komme og ransage hans hus og konfiskere alt det, han har i kælderen, så han skynder sig og kører lynhurtigt ned til kæresten og anbringer det i hendes hus i Flensborg.
Jeg synes, det er helt rimeligt, hvis den danske ret bestemmer, at man kan konfiskere hans fotoudstyr til 0,5 mio. kr.
Han skal ikke reddes, fordi han lige har nået at flytte det ned på den anden side af grænsen.
Man kan bare beslutte det ved en dansk ret, for det er en dansk statsborger, og så kan man få effektueret det, også selv om han har gemt udstyret nede hos kæresten på den anden side af den danske grænse.