Aage Frandsen (SF), 1998-01-15:
Hvis man har den tilgang til det spørgsmål, som vi diskuterer i dag, at der ikke eksisterer et problem overhovedet, så kan man måske nok forstå regeringens holdning til spørgsmålet i dag og tidligere, og det samme gælder også Socialdemokratiet og De Radikale.
Det kunne man selvfølgelig spørge efter: Mener man overhovedet ikke, at der er et problem?
Mit indtryk er, at man rent faktisk ved, der er et problem.
Det næste spørgsmål er: Mener man, at tingene skal være så enkle og så ensartede?
Og anerkender man ikke, at der er forskel?
Det er jo det, vi oplever, når man siger, at der er vederlag på den ene side og lønarbejde på den anden side.
Jeg vil erindre regeringen om, at regeringens forgænger igennem mange år holdt på, at det slet ikke kunne lade sig gøre at fritage de mennesker, der havde vederlag, for at få fradrag i dagpenge.
Det var simpelt hen umuligt.
Det var en mangeårig kamp, som vi førte her i Folketinget. Socialdemokratiet var nærmest imod.
Efterhånden var de lidt mere for.
Det Radikale Venstre var som en del af regeringen på et tidspunkt klart imod, og den daværende borgerlige regering var imod.
Det kunne slet ikke lade sig gøre at se bort fra det.
Det viste sig rent faktisk, at det kunne det godt.
Og det er jo sådan i virkelighedens verden, at hvis man vil, så kan man jo lave reglerne sådan, at de er rimelige.
af det her
Så kommer det næste spørgsmål: Hvorfor er de noget særligt?
Det er der andre, der har været inde på.
Det mener vi de er, og det var også derfor, der i sin tid var en undtagelse for dem i arbejdsløshedslovgivningen.
Det var jo ikke tilfældigt, at de var undtaget.
Det er en gruppe af mennesker, når det drejer sig om dem på deltid, der får 35.000 kr. i gennemsnit, som det er nævnt.
Det er sådan set rimelig interessant.
Det er betydelig mindre end kommunalbestyrelsesmedlemmer, som får 60.000 kr. i vederlag.
Så det er jo ikke noget med, at det er en kæmpehyre, man får i gennemsnit.
Det er det under ingen omstændigheder, tværtimod.
Det er der jo ikke tale om.
Det betyder så ikke, at der ikke er problemer i det.
Det er der i høj grad.
Når det er svære spørgsmål, man skal løse, er det også svært at løse problemerne.
Man kan f.eks. tænke på, hvordan indenrigsministeren kan lave lovforslag, hvor hånden godt nok ikke er helt heldig med hensyn til det tekniske omkring indvandrerspørgsmål, udlændingelov og sådan noget.
Nej, jeg synes ikke, det er imponerende.
Jeg er ikke jurist, og netop derfor synes jeg ikke, det er imponerende.
Det er ministeren heller ikke, og det kan være derfor, ministeren synes, at det er imponerende.
Det ved jeg ikke.
Men man kan jo selvfølgelig løse problemet.
Hvis vi tager et par af spørgsmålene: Jeg kan forstå, at regeringen entydigt definerer begrebet vederlag som et fast beløb, som alle skal have.
Men sådan behøver man ikke definere det.
Der er ingen, der siger, og vi har ikke sagt, at det er vederlag helt magen til det, som kommunalbestyrelsesmedlemmer får.
Det næste spørgsmål er: Er den type vederlag, vi taler om her, et, som staten fastlægger?
Nej, det behøver det ikke at være.
Nej, det behøver det ikke at være.
I en lov kan man jo fastlægge mange ting, også ting, man ikke hidtil har set.
Derfor kan man for det første godt have et beløb, som er forskelligt, selv om det godt kan være, vi så ikke længere skal kalde det vederlag, men så må vi finde på et andet ord.
Det er ikke besværligt.
Man kan sagtens lave overenskomst for det her.
Det skal vi ikke gøre her fra Folketingets side.
Det, vi skal dække ind, er en række af lønmodtagerrettighederne, som vi kender i dag.
Når det drejer sig om at sikre, at der bliver en overenskomst på feltet, så er det ikke os.
Vi lovgiver ikke om overenskomster.
Det er organisationerne, der skal sørge for det.
Det er så også et spørgsmål, om vi vil løse de her problemer, og om vi vil gøre det i ordentligt samspil.
Jeg oplever tit her i Folketinget, at jeg er i mindretal.
I det her tilfælde er jeg en del af et flertal, og jeg vil gerne sige til regeringen, at jeg synes, den må løse det her problem.
Vi er ikke interesseret i bare at tromle det frem.
Det kan vi gøre ved afstemningen.
Vi er interesseret i at finde en model
, men intentionen i det foreliggende forslag med de praktiske løsninger, som vi gerne vil have, går vi efter, og at det skal ske i samspil med de mennesker, det drejer sig om.
Så mener jeg godt, man kan finde ud af det.
Regeringen kan vælge at sidde med armene over kors, men det ved jeg helt sikkert slet ikke er indenrigsministerens måde at arbejde på, og det er slet ikke ministerens stil.
Det må vi finde ud af.
Vi havde jo en seance sidste forår, hvor vi prøvede på det, og der synes
jeg ikke, at det gik så godt.
Vi fik rapporten ud af det - det var fint - men vi nåede i hvert fald ikke længere på det tidspunkt.
Vi havde så håbet på, regeringen var kommet med nogle løsninger.
De kom ikke, og det er derfor, vi har taget det her initiativ, og det er selvfølgelig lidt usædvanligt, at samtlige partier uden om regeringen er enige.
Det er jo sådan, at det denne gang endda er flere partier, for sidste gang følte CD sig bundet i forhold til regeringen.
Det gør man ikke længere, og det er derfor, at det er alle partierne.
Det må da også hos regeringen efterlade et eller andet.
Kan så mange herinde i Folketinget være helt galt afmarcheret?
Ja, det kan man.
Bare fordi man er i flertal, har man ikke ret, men har man et flertal, så får man jo ret.
Det skal vi finde ud af i fællesskab.
Men intentionerne i det har vi flertal for at gennemføre, og det vil vi gerne gøre.