Keld Albrechtsen (EL), 2000-05-25:
Nu er jeg jo i den situation, at jeg ville kunne sige endog ganske kraftige ting om bestemte partier uden risiko for at blive modsagt.
Den mulighed skal jeg ikke benytte mig af, men dog sige, at hvis det var eksamenstid i de her dage, så måtte man nok for regeringens vedkommende glæde sig over, at det ikke er den afsluttende eksamen, for så måtte det alvorligt betvivles, om regeringen kunne nå op på karakteren bestået.
På baggrund af regeringens løftebrud omkring indgrebet i efterlønnen i december 1998 havde vi håbet, at regeringen havde draget den lære af den voldsomme modstand, som med rette rejste sig imod disse forringelser, og af den svækkelse
af regeringen, som vi så i opinionsmålingerne, at regeringen havde indset, at det er helt elementært afgørende, at der gennemføres - og hurtigt gennemføres - omfattende sociale forbedringer.
Det økonomiske grundlag for sådanne forbedringer er jo til stede i samfundet.
Problemet er, at den politiske vilje ikke tilsvarende er det, og det så vi desværre senest i forbindelse med den forespørgselsdebat om velfærden, som Enhedslisten havde rejst den 27. april.
Et socialt løft var også Enhedslistens hovedkrav ved finanslovforhandlingerne.
Vi prøvede i den forespørgselsdebat at fremdrage konkrete eksempler på de sociale problemer, som det burde være en hovedopgave for regeringen at løse: Den arbejdsløse, der glemte at komme til samtale i arbejdsformidlingen, hvorefter man straks stoppede dagpengene.
Kontanthjælp blev udbetalt mod tilbagebetaling.
Der blev sagt nej til barseldagpegne, og der blev sagt nej til forældreorlov, for pigen var jo ikke længere dagpengeberettiget.
Sådan straffes altså glemsomhed.
Pensionister, der ikke har råd til tandpleje eller nødvendig medicin, og for hvem et par briller, der er røget på gulvet, faktisk er en økonomisk katastrofe.
Heller ikke dér var der hjælp at hente.
Kontanthjælpsmodtagere, der ikke har en chance på arbejdsmarkedet, og som tager job som avisbud for at få samlet lidt til den familiefest, som de planlægger, og som kontanthjælpen jo ikke giver nogen mulighed for at spare op til, men straks inddrages hele indtjeningen af kommunen.
Eller kontanthjælpsmodtagere, der afviser en vilkårlig og meningsløs aktivering på diktat af en sagsbehandler, og som derefter straks bliver frataget ethvert forsørgelsesgrundlag for hele familien.
Eller den syge, der efter et års sygdom oplever, at sygedagpengene bare stopper.
Pengene stopper bare, fordi vedkommende tilfældigvis bor sammen med en, som tjener penge.
Ikke alene er der grupper, der har alt for lidt at leve af, men systemerne har låst dem fast, frataget dem enhver mulighed for at komme ud af den låste situation, frataget dem muligheden for at forme deres egen tilværelse.
Vi er blevet afvist af regeringen under finanslovforhandlingerne, hvor regeringen, CD og SF ikke mente, at det var vigtigt at hjælpe de grupper i samfundet, som har det sværest.
Der kom pæne ord fra regeringen, men der er jo ingen mennesker, som alene kan leve af pæne ord.
Det er på baggrund heraf, at vi på vores årsmøde i Enhedslisten forleden i bededagsferien sendte et klokkeklart signal til regeringen: Ønsker regeringen en anden gang at indgå en større økonomisk aftale med Enhedslisten, er det et ufravigeligt krav, at en sådan aftale indeholder et væsentligt socialt løft for dem, der har mindst og har det sværest i dette samfund.
Og dette sociale løft skal ikke bare være på papiret.
Det skal være så synligt, at man også kan få øje på det ude i venteværelset på bistandskontoret, at man på plejehjemmet taler om det over kaffen, at der kan vedtages en pæn udtalelse om det i arbejdsløshedsklubben, at de unge kan få øje på det.
Det sociale område og det arbejdsmarkedspolitiske område er desværre ikke de eneste områder, hvor regeringen har begået eklatante løftebrud.
Det er også sket i denne her
folketingssamling
Efter folketingsvalg og Amsterdamafstemning i 1998 lovede regeringen, at der ikke i denne valgperiode ville blive taget skridt til at forsøge at få ophævet den danske undtagelse om euroen.
Og så så vi her i foråret, hvordan regeringen fremrykkede den ekstraordinære socialdemokratiske kongres og dermed også folkeafstemningen med det helt klare formål at undgå, at debatten om den kommende unionstraktat, Nicetraktaten, som bliver vedtaget til december, og den sociale harmonisering i EU skulle nå at komme ind i debatten; det var man ikke interesseret i.
Derfor fremrykkede man tingene.
Man må så sige, at regeringens manøvre lykkedes ikke.
Unionsudviklingen foregår nu i så rivende et tempo, at selv de danske unionstilhængeres rige evner og årelange tradition for bortforklaringer og løfter om, at Unionen er stendød, ikke har kunnet skjule den kendsgerning, at euroen sammen med den kommende europahær udgør centrale elementer i opbygningen af Europas Forenede Stater.
Det er faktisk ikke os unionsmodstandere, der har opfundet det synspunkt til brug for den hjemlige debat her i Danmark.
Nej, det er f.eks. den tyske udenrigsminister, Joschka Fischer, som i en tale i Berlin afstemt med den franske regering meldte ud, at målet er en forbundsstat
endda med en valgt præsident og hele pibetøjet
Det er heller ikke lykkedes regeringen at skjule, at der rent faktisk i disse uger og måneder gennemføres en social harmonisering med indgreb i de enkelte landes skatte-, social- og arbejdsmarkedslovgivning, sådan som det f.eks. har været omtalt allerede tidligere under den her debat, i forbindelse med beslutningerne i februar
, hvad enten det så har været i Ecofinrådet eller i Euro-X-rådet.
Under alle omstændigheder er det besluttet at udarbejde retningslinjer for eurolandenes interne skattepolitik og deres offentlige udgifter, retningslinjer, som altså griber dybt og centralt ind i landenes velfærdspolitik, retningslinjer, som vi kan frygte at statsministeren uden større bekymringer vil være med til at vedtage, ligesom han
på topmødet i Lissabon for halvanden måned siden, tror jeg, det var, var med til at vedtage det, man betegnede som »Den europæiske sociale model«.
Regeringen har altså for alt i verden ønsket at undgå en debat om sammenhængen mellem euroen og Nicetraktaten og har påstået, at de to ting ikke har noget med hinanden at gøre.
Men det er en enkel og stærkt synlig kendsgerning, at den franske regering, som overtager formandskabet for EU her fra den 1. juli 2000, i Nationalforsamlingen i Paris har fremlagt et program for den kommende unionstraktat, hvor EU's beføjelser kraftigt skal øges, og hvor det såkaldte Euro-X-råd skal have øget magt til at styre de enkelte landes økonomi.
I Frankrig tales åbenlyst om, at EU skal have en økonomisk regering.
Her i Danmark er tilhængernes evindelige svar på det: Ja, men det er en tilfældig tysker ved navn Joschka Fischer, der har opfundet det hele; det er en tilfældig franskmand ved navn Jospin, der har opfundet det hele.
Det ubehagelige problem er bare, at den ene er udenrigsminister for EU's største stat, og at den anden er statsminister i Frankrig.
Det er selvfølgelig, fordi euroen har været en valutamæssig fiasko - kursen er faldet og faldet og faldet - at den franske regering nu forsøger at skabe en EU-stat, der kan overbevise den internationale valutakapital om, at euroen hviler på en økonomisk og politisk stormagt.
Det er også årsagen til, at lande som Frankrig og Tyskland kræver fjernelse af vetoretten på vigtige dele af social-, skatte- og arbejdsmarkedspolitikken, således som disse forslag nu ligger på bordet i den såkaldte regeringskonference og i en eller anden form - det ved vi jo godt - kommer med i Nicetraktaten.
Enhedslisten har naturligvis foreslået, også fremsat det til afstemning her i Folketinget, at Danmark skal nedlægge veto imod disse traktatændringer, som et stort flertal af partierne herinde i Folketinget påstår at de er modstandere af.
Men de samme partier og regeringen stiler i realiteten imod et kompromis om Nicetraktaten.
Regeringen har endog meddelt, at den ikke betragter indførelse af flertalsafgørelser på disse helt følsomme områder som f.eks. social-, arbejdsmarkeds- og skattepolitik som suverænitetsafgivelse, og den vil derfor ikke give befolkningen et løfte om en folkeafstemning om den nye unionstraktat, heller ikke selv om det bliver den mest vidtgående ændring af magtforholdet mellem EU og Danmark, som vi nogen sinde har oplevet før den traktat.
Det er der jo ingen tvivl om at den bliver.
Men regeringens holdning, bakket op af et juridisk bestillingsarbejde fra Justitsministeriet, er altså, at det skal befolkningen ikke inddrages i, det skal der ikke være folkeafstemning om.
Regeringen ved jo godt, at opbygningen af denne overstatslige union ikke vil kunne ske med befolkningens opbakning.
Dermed har regeringen jo også klart tilkendegivet, at Unionen er elitens projekt, ikke befolkningernes projekt, og derfor har man sådan set planlagt, at det er mest hensigtsmæssigt, at befolkningerne ikke bliver blandet ind i den videre opbygning af Unionen.
Så har regeringen jo fremsat forslaget om dansk tilslutning til euroen.
I den forbindelse har regeringen også afvist et forslag fra Enhedslisten om en uvildig undersøgelse af spørgsmålet om, hvorvidt den lov strider mod grundloven.
Efter grundloven kan Danmark kun gå med, hvis det er muligt at komme ud, og derfor har statsministeren lovet, at Danmark får en fortrydelsesret.
Men da Europa-Kommissionens formand, Romano Prodi, forleden var i København, kom han til at sige den usminkede sandhed, nemlig at der naturligvis ingen vej er ud, hvis man først er gået ind.
Beslutningen er uigenkaldelig, og derfor er den sandsynligvis også i strid med grundloven. Det er desværre ikke det eneste sted, hvor der fifles med juraen.
Danmark har en undtagelse, der i meget klare ord siger, at Danmark ikke deltager i udarbejdelsen og gennemførelsen af militære aktioner i EU.
Alligevel mener
den danske regering
, at Danmark da selvfølgelig godt kan sidde i militære komiteer, som står for den militære planlægning af hele projektet med opbygningen af europahæren, altså et EU-udrykningskorps på i første omgang tror jeg ca. 60.000 mand.
Det er da klart, selvfølgelig, der står i den danske undtagelse, at vi kan ikke være med i det militære, og derfor kan den danske forsvarschef da selvfølgelig godt sidde i militære komiteer, det er da indlysende for alle i regeringen.
Det er lidt ejendommeligt og vanskeligt at forstå for os andre, må jeg sige.
Denne hær, europahæren, vil kunne sendes ud i verden uden geografiske begrænsninger, selv om det mest sandsynlige
selvfølgelig er, at hæren vil blive tiltænkt opgaven som et militært middel til at varetage EU's interesser, politiske interesser i f.eks. det olierige Kaukasus, i Mellemøsten, hvor danske soldater under unionsbanneret f.eks. i fremtiden kan komme til at føre krige om olien, i Afrika osv.
Disse militære unionsplaner, som altså forhandles sideløbende med euroen, den nye kommende unionstraktat i Nice og de nye magtbeføjelser på social- og arbejdsmarkedspolitikkens område, ja, det er samlet et forsøg på at gøre EU til en politisk og militær stormagt på verdensplan, i virkeligheden en kopi af USA.
Det er jo det, der er ønsket.
Dermed undergraves yderligere den internationale retsorden og FN's autoritet, for den beklagelige kendsgerning er jo, at Europahæren kan bruges uden mandat fra FN's Sikkerhedsråd.
Der er heller ikke i Amsterdamtraktaten, den nugældende unionstraktat, nogen krav om, hvad en sådan hær kan bruges til.
Det er f.eks. ikke begrænset til fredsbevarende opgaver.
Traktaten lægger altså stort set ingen hindringer i vejen for anvendelsen af denne styrke
, og så vidt jeg ved, vil der heller ikke i Nicetraktaten ligge forslag om, at der kommer en sådan begrænsning.
Det betyder, at vi i det århundrede, som vi nu har startet på, foran os ser en ny, ustabil verdensorden præget af rivalisering mellem nye økonomiske, politiske og militære stormagter: USA, Kina, Japan, EU og på sigt måske også Indien.
USA's plan om at indføre et nyt missilforsvar vil sætte yderligere gang i atomoprustningen.
Der er naturligvis ingen lande af dem, som jeg har nævnt, Indien f.eks., som vil afstå fra atomvåben, når nu USA indleder en ny oprustningsrunde.
Atommagterne i EU, Frankrig og Storbritannien, har ingen planer om at opgive deres atomslagstyrker, som derved også vil indgå som mulige våben i EU-hærens kommende arsenal, som altså bliver en atomstyrke.
De franske atomprøvesprængninger i Stillehavet i 1990'erne var jo en ganske klar markering af Frankrigs vilje til at fastholde atomtruslen.
I integrationsdebatten stod regeringen med chancen for at gennemføre virkelige forbedringer i boligområderne.
Der var også på den måde mulighed for at fjerne grundlaget for racisme og fremmedhad.
Der var mulighed for at fjerne grundlaget f.eks. for de politiske initiativer, som Dansk Folkeparti fører sig frem på.
Men hvad blev det til?
Det er ikke rart at se på, det er det ikke.
Og jeg ved godt, at man har sat, jeg tror, det er indenrigsministeren, til at skrive svarbreve i hollandske aviser for at forsøge på at overbevise den hollandske offentlighed om, at det ikke står helt så slet til i Danmark, som den internationale presse nu giver indtryk af.
Men vi skal altså passe på her i Danmark, at vi ikke havner i den internationale skammekrog.
Hvis den politik fortsættes med øget diskrimination i boligområderne og over for f.eks. familiesammenføringer, så vil vi stå i den situation i fremtiden, at Danmark bliver et land, som bliver ilde omtalt f.eks. steder som USA, hvor man, hvad man end kan sige om USA, trods alt har det grundlæggende princip, at der ikke tolereres diskrimination på grund af race og oprindelse. Vi må også konstatere på boligmarkedet, at endnu flere af de økonomisk svage lades i stikken.
Ja, man har ligefrem lavet en plan om hjemløse, som ikke indeholder en eneste bolig.
Det er jo i virkeligheden ret mageløst, at nu siger
man: Vi skal løse problemet for de hjemløse.
Man har bare glemt i en plan til 400 mio. kr. at inddrage det spørgsmål, at det kunne være, at hjemløse i virkeligheden havde brug for en bolig.
Ja, sådan kunne man desværre blive ved.
Regeringen er i øjeblikket godt på vej til at køre fødevarekontrollen helt i sænk.
Centraliseringen af fødevareregionerne har været en eklatant fiasko.
Regeringen har i EU accepteret en lov, som vedtages til efteråret - desværre formentlig i EU - om gensplejsning på de danske marker, en lov, der betyder, at fra 2002 kan der i kommerciel dyrkning i stor skala plantes gensplejsede frø ud på de danske marker.
Vi ved fra nylige opinionsundersøgelser, at to tredjedele af den danske befolkning ikke ønsker denne gensplejsning, men regeringen har kapituleret i EU og accepteret det nye udsætningsdirektiv med det resultat, at økologisk landbrug i fremtiden bliver så godt som umuligt i Danmark på grund af forurening med pollen fra gensplejsede marker.
Desværre - eller heldigvis, kan man jo sige, for regeringen - så tillader min taletid ikke, at jeg yderligere fortsætter kataloget over regeringens indsats i den forgangne folketingsperiode.
Man må i hvert fald konstatere, at der er meget, der skal rettes op, hvis den her regering skal kunne komme ud også til det næste folketingsvalg og gøre sig nogen som helst forhåbninger om at kunne se befolkningen i øjnene med et nogenlunde hæderligt resultat til følge på valgdagen.
Men man må sige, når vi ser på de markeringer, de samarbejdspartnere, regeringen har valgt i den forløbne folketingsperiode, og de resultater, der er kommet ud af det, så lover det ikke så godt for regeringens muligheder.
Vi vil naturligvis forsøge - det gør vi altid i Enhedslisten - men jeg må sige, at det ser ud til at blive et vanskeligt efterår.