Per Clausen (EL), 2006-03-31:
Debatten i dag kan give anledning til i hvert fald én indledende bemærkning, som jeg synes er væsentlig at få frem: At det jo er positivt, hvis det er rigtigt, som jeg har hørt, at der nu er enighed i Folketinget om, at man skal prioritere at behandle psykiske sygdomme på lige fod med fysiske sygdomme.
Hvis det er rigtigt og det sætter sig igennem i politiske initiativer, så er det faktisk en meget positiv debat, der har været i dag, bare på grund af det.
Det andet, jeg vil sige, er, at nu handler forespørgslen om unge kvinders psykiske velbefindende, og det er jo meget andet og meget mere end behandling af psykiske sygdomme.
Det, der dér er afgørende, er: Hvordan kan vi sikre, at unge mennesker lever i trygge og sunde miljøer?
For det er nok alligevel erfaringen, at det giver langt færre ulykkelige unge mennesker, selv om, som Venstres ordfører var inde på, der jo er mange grunde til, at man kan løbe ind i problemer i ungdommen, og det er slet ikke dem alle sammen, politikere kan eller for den sags skyld skal gøre noget ved.
Men det er afgørende, hvordan vi f.eks. indretter vores samfund, for når vi har gjort det på den måde i dag, at vi igennem en omfattende kommercialisering af det offentlige rum har åbnet op for reklamer, som meget entydigt fokuserer på et bestemt udseende, hvis man skal være korrekt, spiller det selvfølgelig også en rolle.
Når man kan læse, at hver fjerde unge pige har nægtet sig selv en oplevelse af f.eks. en strandtur, fordi deres selvværd ikke er i orden i forhold til, hvordan de ser ud, så må det siges, at vi har skabt et fuldstændig absurd billede af, hvordan kvinder skal se ud.
Og der mener jeg, at hele kommercialiseringen af det offentlige rum er et vigtigt element.
Forebyggelse er vigtigt.
En af ordførerne, fru Karin Nødgaard fra Dansk Folkeparti, havde faktisk mange, synes jeg, gode og rigtige betragtninger om, hvordan det skulle gribes an på den indholdsmæssige side.
Der må vi, synes jeg, indimellem når vi snakker forebyggelse, indse, at det også hænger sammen med, hvilke vilkår vi byder folkeskolen på det ressourcemæssige plan.
For det er jo ikke sådan, at når der ikke gribes ind, så skyldes det udelukkende, at de voksne er dumme og ikke kan se, hvad der sker; indimellem er det, fordi de ikke har overskuddet og ressourcerne.
Jeg er helt med på, at det er utrolig meget bedre, hvis man kan løse de begyndende problemer i skolen, i idrætsforeningen og andre steder, hvor der er mennesker, uden at inddrage de sociale myndigheder, men det er jo også et problem, at når man så kommer dertil, hvor de sociale myndigheder skal inddrages, da er der reelt ikke nogen ressourcer.
Her synes jeg jo, at selv om alle i dag er enige om behandling og om fremskridt og prioritering af det, så er vi også nødt til at sige, at når man har en politik, som sikrer, at væksten i den offentlige sektor skal være væsentlig lavere end i den private sektor, fordi det er vigtigere med flere mobiltelefoner end en god folkeskole og en velfungerende social sektor og en velfungerende sundhedssektor, så bærer man jo ansvaret for, at de her problemer opstår.
Det er selvfølgelig bedre end ingenting, at man lapper lidt på skaderne, men det er bestemt ikke tilfredsstillende.
Derfor er vores tilgang til det her, at vi synes, at alle de gode forslag, der er kommet frem i dag, vil vi støtte, og vi vil også gerne være med til at skaffe penge til dem.
Men vi vil fastholde, at det grundlæggende handler om at sikre, at vi får en folkeskole og nogle tilbud til unge mennesker, der gør, at antallet på de 20 pct., der i dag har problemer, kan blive reduceret dramatisk.