Dora Rossen (DF), 1998-04-30:
Jeg vil starte med det første forslag.
Det er lovforslag nr. L 65 om en forstærket integration af børn af flygtninge og indvandrere.
Det hænger nøje sammen med regeringens integrationsplan netop på det område.
Dansk Folkeparti har før udtalt, at vi var kritiske over for forslaget, da det sidst blev behandlet her den 6. februar umiddelbart inden udskrivelse af folketingsvalget.
Ved læsning af det nu fremsatte forslag er der ingen tvivl.
Dansk Folkeparti kan ikke støtte forslaget, og det er der mange grunde til.
For det første er vi ikke enige med regeringen i, at vi overhovedet skal have en integrationslov.
Lovforslaget har jo en baggrund i regeringens handlingsplan om en stærkere integration af flygtninge og indvandrere, og det kan vi ikke følge.
Dernæst vil dette forslag betyde en bombe under de i forvejen stramme økonomiske forhold, der er ude i kommunerne.
Pasningsgarantier for vores egne børn kan ikke overholdes mange steder.
Der er ikke penge til disse garantier.
Nu pålægges det kommunen at sørge for, at tosprogede børn, der endnu ikke har begyndt skolegangen, får et tilbud om aktiviteter, der er egnet til at stimulere børnenes sproglige udvikling.
De tosprogede børn, der ikke er optaget i en daginstitution, skal så stimuleres et eller andet sted i kommunen, og det skal tilbydes inden 1. august i det kalenderår, hvor barnet fylder 4 år
I bemærkningerne til forslaget står der, at mange af de meget unge børn har behov for omsorgskrævende foranstaltninger, og der vil jeg godt have lov til at spørge: Hvad menes der med det?
Der er vel ikke større behov for dem end for danske børn?
Endvidere står der, at disse behov vanskeligt kan opfyldes i forbindelse med de målrettede aktiviteter i tilbudene.
Flygtninge- og indvandrerfamilier til disse børn aner ikke, hvad det her går ud på, kan jeg forestille mig.
Disse forældre har jo deres egen kultur og deres egne opdragelsesmetoder, som er anderledes end danskernes måde at opdrage på, som ikke umiddelbart kan overføres til indvandrer- og flygtningefamilier.
Og jeg har oplevet, at de fremmede, når de bliver stillet over for begrebet integration, ikke forstår dette begreb.
Her skal bruges rigtig mange ressourcer i form af pædagoger med særligt kendskab til tosprogede børn.
Findes der overhovedet så mange pædagoger, som der her skal til, eller lærere for den sags skyld?
Jeg tvivler.
Og hvad med tolke?
Kan det overhovedet lade sig gøre?
Dette forslag er fuldstændig uoverskueligt for de berørte kommuner og særlig for de små kommuner, hvor der er mange børn med forskellige sprog, men kommunerne er jo forpligtede til det.
For ikke at skabe konkurrence over for de forældrebetalte daginstitutionstilbud drejer det sig i første omgang om 15 timer om ugen til disse sprogstimulerende aktiviteter.
Organiseringen af tilbudene er overladt til kommunerne, og det kan ske ved at oprette førbørnehaveklasser eller pædagogiske legestuer eller lignende.
Men under alle omstændigheder skal udgifterne afholdes af folkeskolerne, og vore folkeskoler trænger i dag mange steder til et løft, idet selve skolebygningerne efterhånden er temmelig nedslidte.
Det hører og ser vi ude omkring, og her er altså også noget at tage fat på.
De tilbud, det her agtes at give børn af flygtninge og indvandrere, kan gøre danske forældre misundelige, og det er der naturligvis ikke noget at sige til, så meget desto mere som vi, der sidder ude i kommunerne, gang på gang må opleve,
at forældre til børn, der trænger til specialtilbud - her tænker jeg nærmest på amterne; dér sidder jeg også - må rende fra Herodes til Pilatus for at få den fornødne hjælp.
Og rammerne for disse specialtilbud i amterne er ved at sprænges, idet også mange af de danske elever har brug for særundervisning i form af sprogstimulering.
De økonomiske konsekvenser af forslaget ved jeg ikke holder stik.
Med alle de børn med forskellige sprog, der skal ydes hjælp til i form af pædagoger med forstand på at undervise tosprogede elever og med tolke m.v., slår de vurderinger, som undervisningsministeren kommer frem til, ikke til.
Og især de små kommuners budgetter, men vel at mærke også de størres, kommer til at mærke, hvad det koster.
Der står i bemærkningerne til forslaget, at det ved beregningerne er lagt til grund, at merudgifterne ved en øget indsats i førskolealderen på længere sigt delvis vil blive modsvaret af, at tosprogede børn ved skolestart har så meget kendskab til dansk, at de ikke skal henvises til modtagelsesklasser, men sådan kan man altså ikke stille et regnestykke op, for det er jo nærmest et slag i luften, og det er jeg altså også overbevist om vil komme frem, når de kommunale parter skal til at forhandle.
Forslaget lægger også op til opsøgende arbejde, og det skal kommunerne sørge for enten via sundhedsplejersker, der kommer i hjemmet, eller på anden måde, og orienteringen skal ved hjælp af en tolk gives i forældrenes eget sprog.
Men hvad hvis børnenes forældre siger nej til, at deres børn allerede skal deltage fra 3-4-års-alderen?
Har man tænkt på den situation?
Kommunen kan jo ikke tvinge disse børns forældre, hvoraf mange sandsynligvis ikke forstår meningen med det, selv om det bliver fortalt på deres eget sprog.
Jeg tror ikke, de alle sammen har forståelse for det.
Og hvad vil denne lov betyde fremover?
Der kommer jo stadig flere flygtninge her til landet fra mange forskellige egne af kloden; tilstrømningen fortsætter ufortrødent.
Inden man ser sig om, har disse foranstaltninger hobet sig op, og det er faktisk svært at overskue konsekvenserne i fremtiden.
Dansk Folkeparti tager afstand fra lovforslaget og kan ikke støtte det.
Nu vil jeg også lige sige noget om lovforslag nr. L 66: Det lovforslag er jo ligesom lovforslag nr. L 65 en udløber af lovforslag nr. L 60, som vi lige har talt om.
I 1986 blev undervisning i dansk som andetsprog for voksne ifølge den nuværende lov lagt ud til amtskommunerne og de to hovedstadskommuner, og jeg har kendt loven siden 1990
Og det er først inden for de sidste år, der her er foretaget stramninger, og disse stramninger, der bl.a. bestod i at skære ned på antallet af etableranter - vi har jo hørt om en størrelsesorden på 60 - er først nu ved at finde deres form.
Det skabte en del hyl og skrig ude omkring, men sprogcentrene forstod signalerne og gav sig til at samarbejde.
Det har været et område, som har været uigennemskueligt, og som der til dels manglede styr på.
Og det gik da helt galt, da loven om amternes pligt til at udbyde 18 timers undervisning om ugen skulle indføres.
Det kostede mange millioner kroner.
Og nu lægges der i dette lovforslag op til, at antallet af undervisningstimer skal øges med 30 pct. i forhold til i dag for alle, der er omfattet af loven - det svarer til godt 25 timer om ugen - og at undervisningstilbudene skal kvalificeres og effektiviseres.
Der tales også om sprogcentre og om, at deres placering som led i integrationsindsatsen skal sikres en sammenhæng med det øvrige voksenuddannelsessystem.
Men der foregår jo allerede undervisning ude omkring på de såkaldte sprogskoler, som lejer lokaler forskellige steder, så hvor har man tænkt sig at disse sprogcentre skal placeres?
Der mangler ikke noget dér.
Et af de nye tiltag er, at undervisningen nu kan udvides ved, at der også skabes mulighed for undervisning i grundlæggende regning og matematik for dem, der måtte have brug derfor - jamen det foregår jo allerede ude i kommunerne, i hvert fald i den, hvor jeg sidder - og som et andet tiltag foreslås det, at der skal gives særlige uddannelsestilbud til ledige, der modtager arbejdsløshedsdagpenge, samt til personer, der har opnået statsborgerskab.
Yderligere skal der udarbejdes en individuel handlingsplan for hver enkelt.
Og hvor mange personer skal der så ansættes til at udforme disse planer?
Ude, hvor jeg kommer fra, er der mig bekendt 57 forskellige sprogområder, og for hvert af disse, som er forskellige med hensyn til kultur og religion osv., skal der være en handlingsplan, og dér kommer man jo igen til at ansætte tolke.
Det virker altså temmelig uoverskueligt.
Det er jo ikke første gang, arbejdsformidlingerne har lavet den slags handlingsplaner for ledige danskere, og det var en fiasko, og det her kan risikere at blive rent kaos.
Et andet element i lovforslaget er, at undervisningen skal overgå fra amterne til kommunerne, og det er jo pudsigt, for Dansk Folkeparti går ind for amternes nedlæggelse - det skal der ikke herske nogen tvivl om - men vi er altså lidt betænkelige ved denne overdragelse, for tilsyneladende har amterne fået mere styr på undervisningen.
Nogle kommuner har benyttet sig af muligheden for at skære i udlændingenes bistand, og det har på det seneste bevirket, at fraværet ikke er så stort.
Men der ligger jo et stort problem i, hvordan de mindre kommuner vil tackle situationen.
Som sagt tager Dansk Folkeparti afstand fra lovforslaget og kan ikke støtte det.