Pia Christmas-Møller (KF), 2002-05-30:
Det kan såmænd være ligegyldigt, hvor man sætter sit kryds, for det er ligegyldigt, hvilken regering vi har.
De siger nogenlunde det samme, og lige lidt bliver det til, så når det kommer til stykket, kan man alligevel hverken høre, se eller mærke forskel.
Hånden på hjertet: Jeg tror, at det er et udsagn, vi alle sammen uanset partifarve har hørt mange, mange gange fra opgivende vælgere lige indtil den 20. november sidste år.
Siden er den snak brat forstummet, for den 20. november var ikke bare en sædvanlig valgdag.
Det var en aldeles usædvanlig af slagsen, og her tænker jeg ikke kun på det usædvanlige i, at vi havde hele tre valg på samme dag, ej heller på det mindst lige så usædvanlige, at vælgerne stemte sig direkte til en ny borgerlig regering med et klart mandat.
Jeg tænker på den 20. november som den valgdag, der markerer vælgernes stille revolution; hvor de krævede og fik
en regering, der sætter en ære i at sætte handling bag ord, vilje bag løfter og resultater bag målsætninger.
Det var dagen, hvor vælgerne gav Poul Nyrup Rasmussens ledelse det røde kort, og det var dagen, hvor vælgerne beredte vejen for en ny og ambitiøs regering. Som jeg forudså allerede ved åbningsdebatten,
ville den nye borgerlige regering blive kendt som dynamikkens regering, og det tør antydes, at det første halve år har stået i ambitionernes og dynamikkens tegn.
Det høje ambitionsniveau blev signaleret fra og med dag ét, hvor VK-regeringen præsenterede et omfattende program for de første 100 dage, og dynamikken er dokumenteret ved den kendsgerning, at alt blev leveret til tiden.
Travlt har der været måske, undertiden også for travlt, men meget skulle nås, og vælgerne er i dag ikke i tvivl om, at det gør en forskel, hvor man sætter sit kryds, og hvem der har regeringsmagten.
I Det Konservative Folkeparti har vi kæmpet for at få en regering, der sætter hensynet til det enkelte menneske over hensynet til systemet.
Præcis disse perspektiver rummer den regering, vi nu har fået.
Takterne er slået an på alle tre felter.
Tiden tillader ikke, at jeg nævner alle de initiativer, der allerede nu viser, at der er tale om perspektiver, som vil blive omsat til virkelighed, så lad mig blot fremhæve nogle få eksempler. Viljen og evnen til at sætte mennesket før systemet har regeringen vist i praksis på en lang række områder, hvor vi allerede har gennemført frit valg, større fleksibilitet og mere individuel hensyntagen.
Det gælder forbedring af barselorloven og indførelse af mulighed for kontant tilskud til de familier, der vælger selv at passe deres børn; det gælder orlovsmuligheden for pårørende til handicappede, og det gælder ældreområdet, hvad enten det drejer sig om frit valg af plejehjem og plejebolig eller frit valg af mere fleksibel hjemmehjælp.
På samme måde sættes det enkelte menneskes retsfølelse og retssikkerhed i centrum i forbindelse med den konservative justitsministers markant strengere straffe for vold og voldtægt.
Der er her tale om en stribe retspolitiske opstramninger, som Det Konservative Folkeparti har kæmpet for i årtier, for i Det Konservative Folkeparti har hensynet til volds- og voldtægtsofferet altid gået forud for hensynet til voldsmanden.
Nu bliver de opstramninger gennemført, for i morgen vedtages de endelig af et solidt flertal.
Parallelt hermed arbejder regeringens konservative socialminister målrettet med en række initiativer, der skal bryde den sociale arv.
Viljen og evnen til at prioritere løsning af velfærdssamfundets kerneopgaver dokumenteres ved, at vi ikke vil finde os i, at tusindvis af syge blot bliver henvist til en venteliste frem for at blive behandlet.
Derfor har vi gennemført en behandlingsfrist på 2 måneder, og dersom den frist bliver overskredet, har patienten ret til at blive behandlet på et andet sygehus, på en privatpraktiserende klinik eller om nødvendigt i udlandet, og vel at mærke alt sammen på det offentliges regning.
Vi har afsat 1,5 mia. kr. til bekæmpelse af ventelisterne på sygehusene.
Pengene er ikke fundet ved at lade skatten stige, men derimod ved omprioriteringer på statsbudgettet.
Amterne har nu chancen for at vise, at de kan forbedre indsatsen på det, der ubetinget er deres vigtigste område, nemlig sygehusområdet.
Kan de ikke det, må et flertal tage konsekvensen af det, der længe har været Det Konservative Folkepartis opfattelse, men nu også med vismændenes ord er en kendsgerning, nemlig at de er overflødige.
Også ældreområdet finder vi hører til velfærdssamfundets kerneområder, hvorfor det ligesom sygehusene er opprioriteret.
Vi vil simpelt hen ikke finde os i, at ældre mennesker, der efter et langt liv bliver afhængige af andres hjælp, skal lades i stikken og gøres umyndige.
Vi vil ikke finde os i, at de ikke kan regne med, at den lovede hjemmehjælp kommer, fordi kommunen direkte har budgetteret med aflysninger, eller at de, når hjælpen kommer, ikke kan udskifte en støvsugning med et besøg på kirkegården.
Vi finder os heller ikke i, at et ægtepar bliver tvangsadskilt, når den ene skal på plejehjem, og igen via omprioriteringer på statsbudgettet og ikke ved skattestigninger har vi derfor afsat 0,5 mia. kr. med henblik på at give kommunerne mulighed for at give området et kvalitetsløft. Viljen og evnen til at sætte et højt ambitionsniveau har regeringen ikke alene vist ved at gennemføre mærkesagerne fra valgkampen - herunder de lovede stramninger i udlændingepolitikken, som vi jo allerede har diskuteret grundigt tidligere i dag - på rekordtid.
Regeringen og ikke mindst Det Konservative Folkeparti har ambitioner, der rækker langt videre.
Det danske velfærdssamfund presses både udefra og indefra.
Udefra presses vi af den internationale konkurrence, der til stadighed bliver hårdere og mere nærværende, og indefra presses vi af udviklingen i befolkningens alderssammensætning, hvorefter der bliver flere ældre og færre i den arbejdsdygtige alder.
Dette dobbelte pres udfordrer, for nu at sige det mildt, vores forudseenhed og vores omstillings- og tilpasningsevne, simpelt hen fordi vores fremtidige velfærdsmuligheder er afhængige af vores evne til i tide at gennemføre nødvendige forandringer og investeringer.
Her tænker jeg ikke mindst på den hidtidige måde at finansiere vore velfærdsgoder på.
Der er brug for store beslutninger til fremtidssikring af vores velfærdsmuligheder, og sådan som jeg ser det, skal de falde inden for tre hovedområder. For det første er der behov for en målbevidst satsning
på uddannelse, forskning og viden.
Satsningen kræver både reformer og ekstra økonomiske ressourcer.
Flere unge skal have en kompetencegivende uddannelse.
Store reformer er i støbeskeen, og ambitionerne er høje.
Allerede i næste uge vil alle partier blive indkaldt til forhandlinger om en ambitiøs universitetsreform.
I det hele taget skal der satses markant på forskningsområdet i de kommende år.
Vi har sat os det mål, at den samlede forskningsindsats i 2010 skal op på 3 pct. af bruttonationalproduktet.
Det er en kæmpe udfordring, ikke mindst fordi vi fra den tidligere regering har arvet en faldende offentlig investeringsprofil, som skal rettes op, før vi kan lægge til.
Det Konservative Folkeparti vil kæmpe hårdt for at gøre vort til, at målene nås.
For det andet er der behov for en målbevidst satsning på at opmuntre og nurse arbejds- og igangsætterlysten med henblik på at skabe vækst i virksomhederne og i den private sektor.
Satsningen kræver mærkbare forbedringer i virksomhedernes konkurrencevilkår samt en langsigtet vækststrategi.
Den konservative økonomi- og erhvervsminister har taget markante initiativer.
På det konkrete plan har regeringen således allerede gennemført en omfattende konkurrenceevnepakke bestående af 32 håndfaste initiativer, der forbedrer virksomhedernes vilkår med 0,5 mia. kr.
Og igen: Finansieringen er ikke fundet ved skattestigninger og andre steder, men derimod ved omprioriteringer på statsbudgettet.
Virkningen af den samlede pakke forventes at generere en effekt for erhvervslivet, der kan værdisættes til ca. 1,3 mia. kr. Også på det strategiske og visionære plan har regeringen spillet ud.
Det skete for nylig med oplægget »Vækst med vilje«, hvor der lægges op til en tværministeriel udmøntning i form af bl.a. 30 konkrete handlingsplaner i de kommende måneder og år.
Strategien vil løbende blive udbygget.
For det tredje er der brug for en målbevidst satsning på at øge arbejdsudbuddet.
Det er faktisk den mest presserende opgave at få løst, fordi en løsning af arbejdskraftbehovet er en central forudsætning for at nå de økonomiske og velfærdspolitiske mål.
I modsætning til den tidligere regering tager den nye borgerlige regering faktisk 2010-målsætningerne, som ligger på linje med den tidligere regerings, alvorligt.
Vi har ikke tænkt os, sådan som den socialdemokratisk-radikale regering gjorde det, at lade den offentlige sektor vokse dobbelt så meget som planlagt.
Vi vil med andre ord ikke tillade, at budgetoverskridelse på budgetoverskridelse finansieres af nye skatte- og afgiftsregninger, som man bare sender videre til familierne og virksomhederne.
På samme måde vil vi også fastholde fokus på nedbringelse af statsgælden.
Det er for Det Konservative Folkeparti afgørende, at vi bruger de gode tider til at tage højde for fremtidens udfordringer.
Særlig efter 2010 vil vi opleve stigende udgifter til folkepension og pleje af flere ældre medborgere.
Det er en klar udfordring for de offentlige finanser, som skal imødegås ved at nedbringe gælden og dermed rentebyrden, bl.a. ved at sikre en stigning i arbejdsudbud og dermed skatteindtægterne.
Regeringen har fremlagt debatoplægget »Flere i arbejde« og analyser af arbejdsmarkedspolitikken, der efter drøftelser med arbejdsmarkedets parter skal føre til en konkret handlingsplan og konkrete initiativer, som vil blive fremlagt til efteråret.
Også her håber og opfordrer vi fra konservativ side til en løsning med så bred tilslutning som muligt.
Skattepolitikken har afgørende betydning for målsætningen om at øge arbejdsindsatsen.
Skattestoppet kan i en periode bidrage til at sikre en prioritering af de offentlige udgifter og hindrer samtidig, at befolkningen bliver overrasket og bebyrdet af nye kraftige stigninger i afgifter og ejendomsværdiskatter.
Når det gælder hensynet til at sikre en øget arbejdsindsats, er det imidlertid skatten på den sidst tjente krone, der har afgørende betydning.
En lavere skat på den sidst tjente krone vil øge gevinsten ved at arbejde.
Det kan også være ved en tidligere indtræden på arbejdsmarkedet
eller ved en senere tilbagetrækning.
Det er helt åbenlyst, at skattelettelser, der øger gevinsten ved at arbejde, vil medføre en række udbudseffekter
til gavn for den enkelte og samfundsøkonomien
, udbudseffekter, der i løbet af en periode vil medføre øget vækst og dermed ekstra skatteindtægter. Skattelettelser, der øger arbejdsudbuddet, skal derfor ses som en investering i fremtiden.
I alt for mange år har diskussionen om skattelettelser været domineret af de ideologiske argumenter.
I mange år har diskussionen således være båret af spørgsmålet, om vi har råd til at få skattelettelser.
Uanset hvor berettigede de mere ideologiske argumenter om, at pengene ligger bedst i borgernes lommer, fortsat er, har jeg og Det Konservative Folkeparti et ønske om at få en diskussion, der i større udstrækning ser skattelettelser på arbejdsindkomst som et redskab, vi ikke kan tillade os ligger ubrugt i skuffen, når vi vil sikre vores velfærdsmuligheder i fremtiden.
Vi vil gerne fremprovokere en diskussion, der tager udgangspunkt i spørgsmålet, om vi overhovedet har råd til at lade være.
Det Konservative Folkeparti vil fastholde målsætningen om at halvere den offentlige gæld frem til år 2010.
Den offentlige gæld skal nedbringes, så vi ikke sender regninger videre til de næste generationer.
Det Konservative Folkeparti har altid og vil altid kæmpe for at sikre Danmark en ansvarlig og sund økonomi.
Og vi ser skattelettelser gennemført inden for det økonomiske råderum som et væsentligt instrument hertil i den arbejdskraftsituation, vi står over for.
Den konkrete udmøntning af den skattelettelse på arbejde, som råderummet og finansieringen tillader, afventer en nærmere analyse af, hvor effektive de forskellige instrumenter er.
Finansieringen skal være i orden, men præcis som det sker i en række andre sammenhænge, synes vi, det vil være urimeligt ikke også at medregne noget af den effekt, der vil komme af en ændret og mere hensigtsmæssig adfærd, som jo er hele ideen med skattelettelser på arbejdskraft.
Vi har fra konservativ side nogle overordnede mål, der bør lægges til grund for udmøntningen af skattelettelsen på arbejdsindkomst.
Skattelettelsen skal indrettes på en gennemskuelig måde, så skattesystemet ikke kompliceres yderligere, og samtidig skal skattelettelsen indrettes efter at sikre en effektiv virkning på arbejdsudbud for langt størstedelen af de fuldtidsbeskæftigede.
Det Konservative Folkeparti lægger stor vægt på, at vi i den kommende folketingssamling får gennemført initiativer, der bidrager til at realisere 2010-målsætningerne, så der bliver råd til at forbedre den offentlige service og gennemføre de nødvendige tilpasninger af skattesystemet.
Jeg vil opfordre de partier, der deler 2010-målsætningerne, til at lade dette fremgå tydeligt i den løbende debat om prioritering af de offentlige udgifter.
Det Konservative Folkeparti satte krav om skattelettelse
på arbejdsindkomst på dagsordenen.
Vi fik siden støtte
, ikke bare fra Dansk Industri og erhvervslivet, men også fra LO.
Her i Folketinget var det Det Radikale Venstre, som var blandt de første til at slutte op om kravet, om end vi ikke er helt enige om hvordan.
Målet er nu med i regeringsgrundlaget, og dets løsning er blevet et fælles succeskriterium for Venstre og Det Konservative Folkeparti.
Man kan være sikker på, at Det Konservative Folkeparti ikke helmer, før målet er omsat til praktiske resultater.
Det er en af de helt store opgaver, som vi skal tage fat på i løbet af det næste folketingsår.
Men forinden overtager Danmark formandskabet for EU.
Alle - og jeg mener alle - kræfter må sættes ind på, at vores formandskab bliver en succes.
Perspektivet er optagelse af op mod 10 nye lande og dermed en historisk heling af det delte Europa efter Jerntæppets fald.
Vi Konservative ønsker et åbent samfund, et åbent og samlet Europa, en åben verden.
Globaliseringen er en gave, især til ungdommen.
Alle de muligheder, der åbner sig, når verden samarbejder over grænser, er et privilegium, som vi og tidligere generationer ikke fik.
Derfor kan jeg også kun beklage, at Københavns gader åbenbart i løbet af efteråret under formandskabet skal præges af bagstræberiske anti-EU- og antiglobaliseringsdemonstrationer.
EU går jo ud på at favne mangfoldigheden, at turde se udad og fremad og at sikre fred, frihed og fremgang i vores del af verden.
Det er den konservative vision, det er den vision, vi forsøger at gøre til virkelighed i det europæiske samarbejde.
Det kommende halvår må disse helt overordnede prioriteringer, der samler regering og den ansvarlige opposition, dominere på bekostning af det, der til daglig skiller på den indenrigspolitiske scene.