Lars-Emil Johansen (SIU), 2006-10-05:
Man kan ganske enkelt ikke lade være med at udtrykke glæde over, at statsministeren i år valgte at åbne dette Folketing med henvisning til en række ædle principper, som ethvert civiliseret og nogenlunde intelligent menneske kun kan nikke anerkendende til.
Frihed, demokrati, solidaritet og folkenes selvbestemmelsesret er alle sammen begreber, som hyldes af alle moderne mennesker på denne jord.
Statsministerens ord viser os således den danske regering som en moderne regering med international stil og med en moral højt hævet over hverdagens små trakasserier.
Det viser en regering, der fra folketingsårets første dag er klar til at kæmpe for andre folks rettigheder og frihed kloden rundt, en regering, der ser frem til den dag, hvor alle folkeslag slipper fri af undertrykkelse, som statsministeren udtrykte det.
For os fra de nordatlantiske lande lyder dette som den bedste udmelding, vi nogen sinde har fået fra nogen dansk regering.
Endelig er der en statsminister, der forstår, hvad det er, vi har kæmpet for så længe.
Det virker, som om det ikke kun er på miljøområdet, at statsministeren har fået en åbenbaring, men også på området for andre folks selvstændighedsønsker.
Denne regering har jo anerkendt det grønlandske folk i henhold til folkeretten.
Et håb blev tændt hos os.
Desværre varede det kun, indtil statsministeren nåede til det obligatorisk lavest prioriterede emne i åbningstalen, nemlig det såkaldte rigsfællesskab.
I gamle dage, det vil sige før Grønland og Færøerne selv overtog en stor del af den lovgivende og regelfastsættende myndighed, var sætningen »denne lov gælder ikke for Grønland og Færøerne« lige så almindelig her i Folketinget som amen i kirken.
Det tænkte jeg på, mens jeg lyttede til afslutningen på statsministerens åbningstale.
Der burde have stået »disse principper gælder ikke for Grønland og Færøerne«.
For efter sin flammende indledning om frihedens og demokratiets internationale sejrsgang gik statsministeren endog så vidt, at han åbent erklærede, at folkenes selvbestemmelsesret for Grønlands og Færøernes vedkommende var erstattet med diverse aftaler mellem skiftende landsstyrekoordinationer og danske regeringer.
Helt ekstraordinært vil statsministeren nu altså forsøge at forsyne de nordatlantiske hjemmestyrer og regeringer med et mandat, som end ikke den danske regering eller for den sags skyld nogen andre regeringer i den civiliserede verden er i besiddelse af, nemlig muligheden for at tage retten til selvbestemmelse fra de folk, der er anerkendt i henhold til folkeretten.
I 1952 blev det grønlandske folk snydt for stillingtagen til den danske grundlovs ikrafttræden i Grønland.
Ingen folkeafstemning, ingen information om, hvad den indebar,
, intet frit valg i overgangen fra koloni til indlemmelse i det danske rige, der blev godkendt af et trængt grønlandsk landsråd; et landsråd, der fik det nye grundlovsudkast forelagt som fait accompli, på dansk med beskeden om at træffe beslutning om Grønlands indlemmelse deri i løbet af 72 timer.
Alt dette skete i 1952, og det er sørgeligt nok set i dagens lys, men det bliver faktisk værre af, at samme politiske metode nu åbenlyst søges bragt i anvendelse igen.
Den danske regering er ganske enkelt ikke i kontakt med den virkelighed, der er i disse år i Grønland.
Sådan som jeg oplever situationen i Grønland, som jeg trods alt har en del berøringsflader med, blomstrer rigsfællesskabet ingenlunde i dagens virkelighed derhjemme.
Rigsfællesskabet visner derimod langsomt, men sikkert i disse år, og det er med en hast, som ingen af os og ingen af vore folk ønsker.
Troen på rigsfællesskabet som en fremtidssikret samfundsmodel er stærkt dalende i disse år.
Selvstyreordningerne og de justeringer, der nu foretages, ser vi kun som vadesten på vejen mod reel selvstændighed.
Enhver, der tror anderledes, er ude af trit med den nordatlantiske virkelighed.
Udviklingen går kun i en retning, og det, der blomstrer i Nordatlanten for tiden, er ikke rigsfællesskabet, men derimod de selvstændighedsbevægelser, der efterhånden kendetegner ganske store dele af det politiske billede.
For virkeligheden i dag er, at vi med overvældende sandsynlighed befinder os ganske nært et næsten uoverskueligt gennembrud inden for udvindingen af naturressourcer i både Grønland og på Færøerne; et gennembrud, der inden for det næste årti kan ændre både det økonomiske billede og den fortsatte sammenhængskraft mellem vores lande fuldstændigt og for altid.
Aktiviteterne inden for mineralområdet i Grønland er allerede i fuld gang, og der tegner sig store, nye gennembrud på dette område i de næste år.
Fund af olieressourcer og gasfelter, der kan få både de danske og norske til at blegne, tegner sig med stadig større sandsynlighed i vores områder.
Måske er der nogle her, der gerne vil gøre det til de berømte ti fugle på taget, men at den ene i hvert fald snart sætter sig i hånden, er vist ikke længere til at komme udenom.
Hvad sker der så med det såkaldte rigsfællesskab, hvis vi ikke har forberedt os på den situation?
Diskussionen om de rigdomme, der kan opstå fra mineralressourcerne og fra olie og gas i vores områder, er allerede i gang mellem vores politikere og vores folk og netop i gang på en dårlig måde, der bestemt ikke kan kaldes en måde, der giver blomstrende udvikling af rigsfællesskabet.
Denne regering har som et af sine varemærker at sætte sig store og ambitiøse mål for Danmarks udvikling i den nærmeste fremtid.
Hvorfor ikke sætte sig lige så store mål for Grønlands og Færøernes fremtid?
Hvorfor ikke sætte sig det mål at skabe den mest moderne og fremtidssikrede udvikling for Grønland og Færøerne som selvstændige stater i et frit samarbejde med Danmark i løbet af de næste 10-15 år – og dermed gøre Danmark en tjeneste samtidig?
Hvordan tror statsministeren de to ledere af regeringerne i Grønland og på Færøerne ville reagere, hvis han på næste rigsmøde fremsatte denne målsætning som den danske regerings initiativ?
Er der virkelig en eneste her i salen, der tror, de ville sige nej tak?
Hvis ikke, hvad er det så, der holder os tilbage?
Hvorfor vente til, at de kommende ressourcefund med uhyggelig sikkerhed vil medføre ufred og disharmoni imellem os, fordi systemet ikke er blevet indrettet til den nye situation i tide?
Jeg har tidligere peget på, at der allerede findes en internationalt anerkendt løsning, der er som skabt, ja, som skræddersyet til den fremtid sammen med Danmark, som vi ønsker.
Den hedder free association.
Jeg vil på det kraftigste opfordre både regeringen og Folketingets medlemmer til at sænke paraderne og begynde at studere denne ordning nøje.
Jeg er nemlig sikker på, at denne ordning også er som skabt til den fremtid med Grønland, det danske folk i virkeligheden ønsker.
Det er alt for ofte, som om der glider en slags historisk tåge ned for øjnene af alt for mange danske politikere, når de vender blikket mod Grønland og Færøerne.
Og selv om vi har nået det ganske formidable skridt, at vi nu fra dansk side endelig anerkendes som folk i henhold til Folkeretten, så behandles vi ikke som sådan, når realiteterne rammer.
Vi bliver stadig behandlet som mindretal inden for den danske stats rammer, og det holder ganske enkelt ikke længere.
Lad mig slutte med at dele mit syn med de tilstedeværende på, hvordan de penge, som vil komme fra mineralerne og olien i Grønland, bør bruges.
Hvad angår mineraludviklingen, er det en branche med store miljømæssige risici, der alene rammer os hjemme i Grønland.
Derfor bør overskuddene fra disse aktiviteter alene tilgå vores samfund, dels som kompensation for det, og dels fordi det er nødvendigt for at sikre den erhvervsudvikling, vi alle er enige om skal ske i landet.
Hvad angår indtægterne, der måtte komme fra olie og gas, bør disse samles i en grønlandsk oliefond efter norsk model.
Hvis der pludselig kommer indtægter i de størrelser, vi kender fra andre olie- og gasproducerende lande, kan det i sig selv være en trussel mod vores lands økonomiske fremtid.
I stedet for at lade en sådan rigdom løbe ud i samfundet og bringe den almindelige økonomiske situation ud af kontrol, bør disse midler samles i en fond, hvis formål skal være at sikre den selvstændige grønlandske fremtid.
En sådan situation opnås ikke fra det ene år til det andet.
Mit forslag vil derfor være, at renter af oliefonden hvert år bruges til nedbringelse af bloktilskuddet fra Danmark, indtil det er helt væk.
På den måde kan vi sikre, at det grønlandske samfund ikke udsættes for unødvendige rystelser, i forbindelse med at vi frigør både os selv og Danmark fra bloktilskuddenes svøbe.
Samtidig kunne vi sikre, at Grønlands vej mod selvstændighed ikke sker i en bitter kamp, der sætter de gode relationer og det gode samarbejde mellem vore lande og vore folk over styr.
Målet må derfor være at skabe reel frihed og selvstændighed for det grønlandske folk på en måde, der samtidig langtidssikrer de venskabsbånd og de familiære relationer, som rigtig, rigtig mange mennesker i Danmark ønsker at bevare.
For os er det frihedens dagsorden.