Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2005-03-11:
Hvad er det nu egentlig, det her forslag skulle handle om?
Det er et prisværdigt formål.
Sygdom og sygefravær er noget skidt for det enkelte menneske, samtidig med at det er penge ud af lommen; sygdom og sygefravær er enormt dyrt for samfundet, 150.000 arbejdsår går faktisk tabt hvert år på den konto, og alene de direkte omkostninger til dagpenge og løn under sygdom løber op i ca. 32 mia. kr.
Men hvad er så indholdet i lovforslaget?
Hvis det skal siges meget kort: De er blevet væk.
Ministeren må have glemt den gode, gamle læresætning om, at det er bedre at forebygge end at helbrede.
Jeg forlanger ikke, at regeringen skal tage ansvaret for det slaskede vintervejr udenfor, som kan få enhver til at lægge sig på langs, men hvad med at gøre noget ved måske et af de største problemer i forhold til sygefravær, nemlig arbejdsmiljøet?
Hvad med at forebygge den voksende fysiske og psykiske nedslidning, som gør folk syge og sender dem ud over kanten af arbejdsmarkedet?
Arbejdsmiljøinstituttet har opgjort, at en målrettet indsats på arbejdsmiljøområdet kan nedbringe sygefraværet med ca. 38 pct., og hvis vi tager de ufaglærte grupper med næsten halvdelen, helt præcist med 49 pct.
For mig at se
drejer det sig kort og godt om, at arbejdspladserne skal tilpasses de mennesker, der skal arbejde der, ikke omvendt.
Her tænker jeg både på den forebyggelse, som kan forhindre, at folk bliver syge, og på tilpasning af arbejdspladserne, så langtidssyge kan vende tilbage til sundhedsmæssigt forsvarlige arbejdspladser.
Et sidste område, hvor man kunne sætte ind, vedrører gravides sygefravær.
Et skøn siger, at op mod halvdelen af alle gravide sygemeldes i løbet af graviditeten med et gennemsnitligt fravær på 10-15 uger.
Her vil en indsats for arbejdstilpasning med garanti give bonus.
Men nu skal det her forslag ikke bare bedømmes på den udtalte mangel på forebyggelse.
Der er jo ikke noget forgjort i også at forsøge at få langtidssyge tilbage på arbejdsmarkedet igen, og guderne skal vide, at ikke alle kommuner gør nok.
Mange kommuner gør alt for lidt for de langtidssyge.
Problemet med det her forslag er bare, at redskaberne er fyldt med problemer, som kan sammenfattes i, at de langtidssyge bliver taberne.
For det første åbner forslaget en ladeport for, at den langtidssyge skal give oplysninger af personlig karakter, som så vel arbejdsgiveren som kommunerne kan bruge, som de finder det for godt.
Ikke mindst når vi snakker om folk med psykiske lidelser, kan det i sig selv være med til, at situationen bliver endnu værre for den syge.
Jeg tror faktisk, at alle ved noget om, hvor udsat en situation man står i, når man er langtidssygemeldt fra sin arbejdsplads.
Frygten for en fyreseddel er i hvert fald ikke den sundeste situation at stå i.
For det andet giver udvidelsen af brug af andre aktører umiddelbart nogle problemer for den langtidssyges retssikkerhed.
Vi kender jo fra andre områder, ikke mindst aktiveringsområdet, til de situationer, hvor det er umuligt for mennesker at klage over systemet.
Ingen vil tage ansvaret for en eventuel dårlig eller forkert sagsbehandling, og det uanset de pæne formuleringer om ansvar i så vel det her som i andre lovforslag, når snakken falder på private aktører.
Endelig vil jeg lige til sidst tage med, at forslaget om at nedsætte refusionen til kommunerne efter 6 måneder først og fremmest vil føre til en gammeldags kassetænkning.
Igen vil den langtidssyge blive en brik i et spil om, hvem der skal betale, i stedet for at blive betragtet som et menneske, der har brug for hjælp.
Alt i alt må jeg sige, at det her forslag er udtryk for systemtænkning, hvor systemet går forud for de enkelte mennesker, for den enkelte langtidssyge, og derfor kan Enhedslisten ikke støtte forslaget.