Pia Gjellerup (S), 2006-04-19:
Lad mig begynde med min medforslagsstillers, fru Line Barfods, indledende bemærkning om, at undersøgelseskommissioner selvfølgelig kan noget helt andet, end Folketinget vil kunne.
Folketinget er jo ikke et undersøgelsesorgan, og jeg skal bare minde om, at undervejs i det udvalgsarbejde, som førte til loven om undersøgelseskommissioner, havde vi en særlig type undersøgelsesudvalg i Folketinget, Det Særlige Undersøgelsesudvalg, til undersøgelse af spørgsmålet vedrørende Himmerlandsbanken.
Der havde vi besøg af det udvalg, Nordskovudvalget, som er blevet omtalt mange gange i dag, fordi de gerne ville beriges med en indsigt i, hvordan en del af en såkaldt parlamentarisk undersøgelse ville kunne udforme sig.
Jeg husker flere af medlemmernes ganske overvældende reaktion, i forhold til hvor rystende en oplevelse det havde været.
Pointen var i hovedsagen to ting.
Den ene var, at det ville være i strid med enhver form for regel i dansk retspleje at behandle en, der blev afhørt, sådan som den daværende skatteminister blev det, og derfor ville man ikke lade sig inspirere af det i Nordskovudvalget.
Den anden var, at de følte, at det ikke på nogen måde gav anledning til, at nogen som helst fik fremdraget nogen oplysninger på en systematisk, velovervejet, klarlæggende måde.
Nej, det pågældende udvalgsarbejde handlede mere om at forvirre end at afdække, mere om at tildække end at afdække.
Derfor er det lidt skuffende at høre så vel justitsministeren som den vikarierende ordfører for Dansk Folkeparti og den vikarierende ordfører for Det Konservative Folkeparti nævne, at Folketinget jo har en række redskaber til sin rådighed, som man vil kunne bruge, og derfor er der slet ikke behov for undersøgelseskommissionen.
Det ved man jo godt ikke er rigtigt.
Undersøgelseskommissioner kan noget helt andet, kan afhøre under vidnepligt, kan få adgang til helt andre materialer, kan behandle dem på en systematisk, velovervejet og uvildig måde og ikke i et hastende møde, et samråd, hvor ministeren skal ile til salen osv. osv.
Så der er en lang række omstændigheder, der gør, at nogle af disse komplicerede, tunge, men alment vigtige sager, vil kunne blive behandlet mere sagligt i undersøgelseskommissioner.
Hvis det forholdt sig sådan, som justitsministeren og de to vikarierende ordfører har nævnt det her, så ville der jo aldrig blive nedsat undersøgelseskommissioner, for det ville jo være fuldstændig meningsløst.
Vi kan jo bare spørge i salen, og så svarer vi hinanden.
Nej, de bliver nedsat, fordi der jo en gang imellem er nogle situationer – mest når vi har mindretalsregeringer – hvor det bliver meget mere politisk og meget mindre sagligt at have undersøgelser i folketingsregi, og hvor man derfor enes om i god ro og orden at få nogle undersøgelser gennemført, noget, som vi nu med den gældende lov om undersøgelseskommissioner fik gennemarbejdet og gennemført på en meget fornem måde i Folketinget, og derfor har vi dette fantastisk fint virkende instrument.
Det er et væsentligt supplement, og jeg synes, at jeg i den sammenhæng vil kvittere for Venstres vikarierende ordførers indlæg, som efter det, jeg hørte, var betydelig mere principielt og i øvrigt mere åbent for overhovedet at have en drøftelse af, hvad mindretalsbeskyttelse betyder i sammenhæng med iværksættelse af undersøgelser.
Det har jeg meget respekt for, for jeg ved, hvilke overvejelser vi har været igennem, før vi fremsatte lovforslaget, og derfor har jeg selvfølgelig tilsvarende respekt for, at andre ønsker en tilsvarende fordybelse i de principielle spørgsmål.
I den anledning skal jeg selvfølgelig takke flere af mine medforslagsstillere for at have fremdraget en række af de overvejelser, der har været grundlag for det fremsatte forslag.
Hr. Niels Helveg Petersen gennemgik bl.a. de mange mindretalsbeskyttelser, vi har rundtomkring i forhold til Folketingets arbejde, hvor vi i meget høj grad ser disse beskyttelser anvendt i meget tilspidsede, meget afgørende situationer, hvor de også viser sig at have klar gennemslagskraft, i forhold til hvordan Folketinget så endeligt træffer sin beslutning.
Man kan sige det på den måde, at det er medvirkende til at øge kvaliteten af både indhold og proces i det, Folketinget vedtager.
Hr. Niels Helveg Petersens og hr. Ole Sohns beskrivelser af de forhold, der gør sig gældende, når man i praksis har flertalsregeringer, udtrykker jo nogle af de principielle overvejelser, man skal igennem, herunder at få den redegørelse, som ville være berigende for os også i den her sammenhæng for at kvalificere både debat og beslutningsproces i forbindelse med dette lovforslag, så vi kan se på, hvordan man håndterer den slags i andre lande, hvor man har været mere vant til at have situationer med flertalsregeringer.
Dansk Folkepartis vikarierende ordfører ville ikke rigtig tale om tamilsagen, og det kan jeg såmænd godt forstå – det ville justitsministeren heller ikke, det kan jeg så sandelig også godt forstå – men de to partier stemte jo ihærdigt imod, at man fik en undersøgelse.
Det kan man måske også godt forstå.
Men det var ikke i oplysningens og demokratiets og menneskerettighedernes tjeneste, at man afviste denne undersøgelse. Når det er lidt interessant at bruge en sag, der er kendt, så er det jo, fordi det historisk set kan pille ved andet, end at der kom en undersøgelse af nogle meget, meget, meget væsentlige forhold, for det ændrede fuldstændigt offentlighedens opfattelse – og for den sags skyld, i skuffende retning, jo faktisk også Folketingets opfattelse – af, hvad der var foregået i Justitsministeriet og i Statsministeriet i de år, som tamilsagen faktisk kom til at omfatte.
Så derfor tror jeg, at vi alle sammen et eller andet sted må være glade for, at den sag blev undersøgt.
Men jeg kan forstå, at det stadig her mange år efter er lidt svært at indrømme det fra De Konservatives side og fra Dansk Folkepartis side.
Det er jo lidt skuffende.
Man kunne så heller ikke rigtig stå ved, at man egentlig stadig ikke synes, den skulle have været undersøgt.
Det havde da været klædeligt med lidt ærlighed, men det viser jo meget godt, at man selvfølgelig ikke får ærlige og redelige oplysninger frem i en politisk debat.
Man får det, der ved den lejlighed er passende at sige til offentligheden.
Jeg vil slutte med noget, som flere har opholdt sig ved, især de regeringsbærende partiers ordførere, nemlig Muhammedsagen.
Se, Muhammedsagen får vi jo rig lejlighed til at diskutere konkret.
Der får vi jo en diskussion af, om det ikke ville være klogt at flytte den fra et meget politisk forum, nemlig Folketinget og Folketingets udvalg, til et sagligt, indsigtsfuldt forum, nemlig en undersøgelseskommission.
Så det får vi en helt særskilt debat om, og forhåbentlig en grundig og åbenhjertig debat.
Det er nemlig et af de få eksempler på, at der bliver stillet forslag om undersøgelseskommissioner.
Det foregår jo meget sjældent, og derfor kan jeg til de ordførere, der har været inde på dette med, at man vil få en stribe uvildige undersøgelser, bare sige: Nej, det ville jo gøre mindretallene til grin, og det ville rense regeringer.
Nej, man vil få undersøgelser der, hvor der er et behov for det.
Hermed sluttede forhandlingen, og lovforslaget overgik derefter til anden behandling.
Afstemning