Anders Fogh Rasmussen (V), 1999-05-27:
De seneste måneder har været de mest forfærdelige i Europa siden Anden Verdenskrig.
Når vi ser de hundredtusinder af flygtninge på flugt fra Milosevics bander og bødler; når vi hører rædselsberetningerne om folkemord, terror og etnisk udrensning, og når vi hører den nationalistiske propaganda på Balkan, ja, så spørger vi os selv: Bliver vi mennesker dog aldrig klogere? Nu har NATO lavet luftbombardementer mod Jugoslavien i over 2 måneder, og jeg vil gerne sige, at Venstre helhjertet støtter den aktion; den er fuldt berettiget.
Der er situationer, hvor krig er nødvendig for at skabe fred.
Præsident Milosevic og hans nationalistiske regime har forbrudt sig mod menneskerettighederne, og i den situation er det berettiget at gribe ind, også selv om det er et angreb på et lands suverænitet.
Vi må sætte menneskeret over statsret.
Men efter 2 måneders luftaktioner føler jeg også, at der er behov for at se nogle kendsgerninger i øjnene.
Først og fremmest
er vi altså nødt til at gøre op med os selv: Er præsident Milosevic forhandlingspart eller krigsforbryder?
For mig er der ingen tvivl: Milosevic er krigsforbryder, og hans plads er derfor foran krigsforbryderdomstolen i Haag.
Dernæst er vi nødt til at gøre os klart, at en krigsforbryder ikke er og ikke kan blive en forhandlingspart.
Vi kan jo ikke forvente, at Milosevic den ene dag vil sætte sit navn under en fredsaftale, når han ved, at han den næste dag bliver arresteret og sendt til Haag.
Det hænger ganske enkelt ikke sammen, og derfor bør alle erkende - vi kan lige så godt gøre det først som sidst - at Milosevic ikke er en del af løsningen i Kosovo.
Vi kan lige så godt indse det først som sidst: Der bliver ikke varig ro og fred på Balkan, før Milosevic og hans regime er fjernet og fjernet totalt.
Internationale styrker skal være der i mange, mange år for at sikre freden, og EU skal yde en massiv hjælp til at skabe en selvbærende økonomisk vækst, skabe stabile sociale forhold og udvikle robuste demokratier.
Men lad os også se i øjnene, at intet af dette kan lade sig gøre, før Milosevic og hans nationalistiske regime er væk.
Tiden går, og i åbne demokratier kan det være svært at opretholde støtten til krig i en længere periode.
Der er brug for en hurtig afslutning på krigen, og der er brug for en konsekvent afslutning.
Vi må ikke stoppe op på halvvejen, og der er brug for at anvende de midler, som skal til for at fjerne ondets rod.
Krigen i Kosovo har lært os, at vi europæere skal være bedre til at forebygge og bedre til at løse konflikter i god tid, inden de udvikler sig til regulær krig.
I det hele taget har borgerkrigen i det tidligere Jugoslavien været én lang demonstration af Europas afmagt, og derfor er det nødvendigt, at vi i EU udvikler en selvstændig forsvars- og sikkerhedspolitik, som sætter Europa i stand til selv at lave fredsskabende eller fredsbevarende militæraktioner.
Vi ved jo alle sammen, at Danmark har en undtagelse fra EU's forsvars- og sikkerhedspolitik, men den undtagelse bør ikke spærre for, at statsministeren og udenrigsministeren går aktivt ind i debatten og fører danske synspunkter frem.
Lad mig bare nævne tre punkter, som den danske regering efter vor opfattelse bør føre frem.
For det tredje bør vi i overensstemmelse med Amsterdamtraktaten nedlægge Vestunionen.
De politiske dele af Vestunionen lægges ind under EU og de militære dele ind under NATO.
På den måde bliver der et rent snit, og NATO's europæiske søjle bliver ledet af EU uden forstyrrende mellemled.
Alt tyder jo på, at der nu vil blive gjort hurtige fremskridt mod en fælles forsvars- og sikkerhedspolitik i EU, og derfor kan enhver forudse, at Danmark kommer i klemme med sin undtagelse.
Vi kan komme i den mærkværdige situation, at Danmark udmærket via NATO kan være med i militære aktioner, men at vi ikke kan være med til at træffe politisk beslutning i EU om de samme aktioner på grund af vores undtagelse.
Derfor må den undtagelse selvfølgelig fjernes, jo før jo bedre.
Men her og nu er det helt afgørende, at vi i Danmark fører en fri, åben og ærlig debat om, hvad vi vil med en fælles forsvars- og sikkerhedspolitik i EU.
Det lammer jo fuldstændig en demokratisk debat, hvis ingen tør tale om EU's forsvars- og sikkerhedspolitik, bare fordi vi har et forbehold.
Lad mig understrege: Forbeholdet består selvfølgelig, og vi respekterer det fuldt ud i Venstre, indtil det er ophævet ved en folkeafstemning.
Men det har ikke været forbudt at diskutere, om det er klogt at have det forbehold, og indtil det er ophævet, må vi altså varetage danske interesser så stærkt som muligt.
Det gør vi bedst ved at have nogle klare mål og ved at præsentere dem på en klar måde i EU.
Der er virkelig behov for et stærkere samarbejde i EU, og lad mig tage flygtningepolitikken som et andet eksempel.
Hvor var det egentlig pinligt at opleve EU's flygtningeministre sidde og skændes om fordelingen af Kosovoflygtninge.
Enkelte lande ville endda slet ingen tage.
Der er selvfølgelig behov for en fælles flygtningepolitik, hvor vi i krisesituationer kan lave en fair fordeling mellem landene.
Men også på det punkt har Danmark en undtagelse, og det er en undtagelse, der strider fundamentalt mod danske interesser.
Det seneste eksempel er, at Danmark på grund af undtagelsen er sat uden for indflydelse på fordelingen af flygtninge EU-landene imellem, og at der kan blive problemer med vores deltagelse i et fælles samarbejde om bedre kontrol med asylansøgere.
Jeg tror, de fleste kan se det vanvittige i den situation.
Det er næsten, som om vi skal frem med tiggerstaven for at få lov at være med i et samarbejde, vi gerne vil være med i.
Jeg tror, der var mange, som mente, at med de undtagelser kunne Danmark blive sin egen, som den lille kat på vejen; men et mere realistisk billede er, at vi er blevet en hund i snor. Så er der endelig undtagelsen fra den fælles valuta.
Det koster Danmark at stå uden for euroen.
Det koster økonomisk, men først og fremmest koster det tab af politisk indflydelse, for Danmark er jo afhængig af de beslutninger, som Den Europæiske Centralbank træffer, men vi sidder ikke med ved det bord, hvor beslutningerne bliver truffet.
Det kan man da kalde et demokratisk underskud, så det batter.
Jeg vil gerne prøve at skitsere en tidsplan for Danmarks tilslutning til euroen.
Venstre vil sætte det mål, at Danmark skal være med i euroen fra den 1. januar 2002, og for at kunne nå det bør en folkeafstemning finde sted senest i efteråret næste år, efteråret 2000, og jeg tror, at september 2000 ville være et godt bud på et tidspunkt for en folkeafstemning om euroen.
Det vigtigste er en ordentlig forberedelse. Denne tidsplan her viser jo, at en folkeafstemning bør komme, jo før jo hellere, men jeg vil godt understrege, at Venstre ønsker selvfølgelig, at der skal være bred enighed om datoen for en folkeafstemning, og vi har ikke noget imod at imødekomme modstandernes ønske om, at datoen for en folkeafstemning bliver annonceret i god tid. Jeg vil godt opfordre statsministeren til at sætte nogle klare mål og lægge en klar tidsplan.
Det er ikke tid for strudsepolitik.
Lad os nu sige tingene ligeud, det fortjener befolkningen, og det forventer befolkningen.
Der er i det hele taget brug for mere fremsyn, brug for flere visioner i dansk europapolitik.
Der er brug for større dansk indflydelse på opbygningen af det nye Europa.
Der er brug for at diskutere, hvad vi vil med vores medlemskab af EU i stedet for den udsigtsløse diskussion for og imod medlemskabet af EU og i stedet for den udsigtsløse diskussion for og imod de danske forbehold.
Lad os dog snakke indhold frem for forbehold!
På den hjemlige front har den forløbne folketingssamling været præget af en række store forlig mellem regeringen og den borgerlig-liberale opposition.
Mest markant
selvfølgelig den meget omfattende aftale om finansloven for i år.
Efter valget i 1998 lavede vi i Venstre den linje, at vi ville søge et bredt samarbejde med regeringen på de punkter, hvor det var muligt.
Vi er et klart alternativ til regeringen.
Vi ikke en del af regeringens parlamentariske grundlag.
Vi vil gerne af med regeringen, jo før jo bedre, men så længe vi har den regering, vi har, vil vi søge at præge dens politik så meget som muligt.
Blandt de større forlig fra den forløbne folketingssamling vil jeg nævne finansloven, forsvaret, elliberalisering, indfødsret, landbrugsloven og forliget om skolernes 10. klasse.
Aftalen om finansloven for 1999 indeholdt langsigtede reformer på fem store områder: en dagpengereform, efterløn, førtidspension, medicintilskud, boligstøtte, og vi fik taget hul på frit valg på sundhedsområdet, og vi fik lavet nogle fornuftige ændringer af erhvervslovgivningen og erhvervsbeskatningen.
Det er den mest omfattende finanslovaftale i den nyere politiske historie.
Vi ved godt, at der er tale om omfattende strukturændringer, der vil gøre ondt mange steder.
Vi ved, at nedlæggelse af kaserner og sammenlægning af regimenter fremkalder mange følelser, og det er jo en reaktion, som vidner om den positive følelse af samhørighed mellem forsvaret og befolkningen. Vi har nu lavet en aftale, som indretter forsvaret på en ny tid.
Dansk forsvar skal på en forsvarlig og kvalificeret måde kunne deltage i internationale militære aktioner, og vi har sikret flere penge til den internationale indsats og til anskaffelse af nyt materiel.
Vi har sikret et helhedsforsvar, hvor også søværnet og flyvevåbnet er ligeværdige dele, og vi har sikret en fortsat ordentlig uddannelse af værnepligtige.
Vi forventer, at danske soldater skal yde en førsteklasses indsats, og så skal de også have førsteklasses udstyr og uddannelse.
Vi skal populært sagt have et forsvar med mindre administration og mere ammunition.
I denne folketingssamling tog vi altså hul på vigtige reformer.
Men Venstre vil sætte nye mål for de kommende år.
Vi synes faktisk, at der på en række områder bliver givet en alt for dårlig service til borgerne.
Vi betaler verdens højeste skat, og så vil vi ikke finde os i på en række områder at få en tredjeklasses service.
De syge skal behandles, de skal ikke på venteliste, og derfor vil vi give patienterne frihed til selv at vælge hospital.
Børnene skal have den tryggest mulige opvækst, og derfor vil vi give familierne større frihed til selv at tilrettelægge familieliv, arbejdsliv og fritidsliv og frihed til selv at vælge børnepasning.
Børnene skal lære noget i skolen, og i det hele taget skal Danmark i front, når det gælder uddannelse, forskning og viden, og derfor vil vi fastholde skolefriheden, vi vil styrke det faglige niveau, og vi vil modernisere uddannelsessystemet.
Velfærd og valgfrihed.
Det er overskriften over et reformprogram, som skal sikre mere kvalitet for pengene.
Vi kan ikke blive ved med at skrue skatterne i vejret.
Derfor må vi lære at få mere ud af de penge, der nu er, og det kan vi gøre ved at indføre en sund kappestrid om at gøre tingene bedre og billigere.
Altså det afgørende er jo ikke,
hvem der leverer service til borgerne, det afgørende er, at kvaliteten er i orden, og derfor siger vi: Mennesket frem for systemet.
Vi vil ikke gældsætte kommende generationer, og derfor må vi have genskabt et robust overskud på betalingsbalancen.
Det skal kunne betale sig at spare op, og det skal kunne betale sig at arbejde.
Og derfor må vi stoppe den evindelige drejning af skatteskruen.
Vi kræver mere respekt for den enkeltes liv, førlighed og helbred, og derfor ønsker vi en reform af straffeloven, så vold mod mennesker bliver straffet hårdere.
Vi ønsker en bedre beskyttelse af den enkelte borgers retssikkerhed.
Nu fejrer vi om få dage grundlovens 150-års fødselsdag, og der er talt meget om at ændre grundloven, og det bliver den såmænd nok også engang, men her og nu er der såmænd mest af alt behov for at overholde de bestemmelser, der allerede er i den grundlov, vi har.
Venstre ønsker en bedre beskyttelse af den private ejendomsret, en bedre beskyttelse af boligens og privatlivets ukrænkelighed og en bedre beskyttelse af foreningsfriheden.
Selvfølgelig ville meget have set anderledes ud, hvis vi havde haft en anden regering og et andet flertal.
Men jeg vil gerne give tilsagn om, at Venstre også i den kommende folketingssamling vil fortsætte den linje, vi har lagt.
Vi udgør et klart alternativ til regeringen, men vi rækker hånden frem til et bredt samarbejde, så længe regeringen er indstillet på at imødekomme os.
Så vil jeg gerne slutte med at sige tak til Det Konservative Folkeparti, til CD og til Kristeligt Folkeparti for et godt samarbejde i årets løb.
Vi er fire selvstændige partier med hver sin profil, og der har da også i årets løb været sager, hvor vi har set forskelligt på tingene, men i de store, de afgørende og de regeringsbærende sager har vi stået sammen, og vi har været med i de samme politiske aftaler.
Det lover godt, og det peger fremad.