Jens Heimburger (KF), 1999-11-18:
Jeg vil gerne starte med at takke CD for initiativet til dagens debat.
Jeg synes, den er særdeles relevant, når vi netop i disse dage sidder i konkrete forhandlinger om netop de frivillige organisationers arbejde og det rummelige arbejdsmarked.
Denne debat bunder i en erkendelse af, at vi alene vide-holdningen som værende en forestilling om, at man centralt har samlet de klogeste, er under nedbrydning.
Det har man måske nok, men de er alligevel ikke kloge nok til at kunne give så mange og så fintmaskede regler, at vi ikke behøver en anderledes indsats på det sociale område end den, der kan frembringes gennem politik og gennem det offentlige.
Når vi giver de frivillige muligheder, må vi også acceptere, at der kommer nogle skæverter, og at der er ting, der bliver indrettet på en måde, som vi ikke havde forestillet os.
Der er ingen tvivl om, at når vi giver mulighed for en øget indsats blandt frivillige uden de regelsæt, vi normalt ville lave, hvis det var offentlige initiativer, vil der opstå fejl og mangler.
Men heldigvis vil der nok også komme eksempler på løsninger, som vi ikke herindefra havde tænkt over, med de problemer, det vil give. Det næste, jeg vil pege på i denne debat, er virksomhedernes sociale ansvar: Nu fremstår det, som om det er noget, der er opfundet i 1994, hvor regeringen først tog fat på det, efter at den kom til i 1993.
Jeg tror dog, man skal passe på med ligesom at skabe den holdning over for virksomhederne, at de aldrig har tænkt over det før, for det er altså ikke fremmende for at øge indsatsen, hvis det er sådan, at der er en undertone af, at hidtil har de bare verfet alle dem, der havde et lille problem, ud, hvad enten det var familiemæssigt, alkohol, ekstraordinært ondt i ryggen eller noget andet.
Sådan er det faktisk ikke, men det er ikke ensbetydende med, at der har været gjort nok, og derfor er denne fokusering på virksomhedernes sociale ansvar vigtig. Man kan så undre sig over, at vi ikke gør mere ved arbejdsfastholdelse, for det, som virksomhederne vel burde være bedst til og mest optaget af, er at gøre noget for de eksisterende medarbejdere, og det, vi kunne få størst glæde af, er jo, at færre havnede på offentlig støtte, og at man i højere grad ude i virksomhederne blev tilskyndet til at tage de medarbejdere, der havde været på sygedagpenge, tilbage, og at få de medarbejdere, der af andre tungtvejende grunde havde været væk, tilbage på virksomhederne.
der er sket enkelte lempelser i skattelovgivningen, men der kunne gøres mere, så de omkostninger, der måtte være i den forbindelse - jeg tænker især på sygdomsområdet - blev fradragsberettigede. Begrebet arbejdsfastholdelse må altså meget gerne indgå i
arbejdet
Vi er også tilhængere af, at man støtter forskningen, og som jeg netop sagde i min indledning, er vi alene vide-holdningen væk.
Til gengæld må man sige, at der er en lang række områder, hvor vi ikke ved, hvad det er, der virker, og vi kan selvsagt ikke i længden give penge til hverken offentlige eller private initiativer uden at få kortlagt, hvor vi får mest for pengene, og hvad der er mest effektivt for dem, der skal hjælpes.
Det sidste, jeg vil nævne, er, at jeg også synes, det kunne være sjovt at tage det begreb at stille krav til den enkelte ind i debatten.
Jeg har selv en virksomhed, og jeg må sige, at mig bekendt er der aldrig en person på kontanthjælp, der har ringet til mig og spurgt, om jeg ikke kunne være med til at skabe en arbejdsplads.
Jeg har haft min virksomhed i København siden 1991, og Københavns Kommune har heller aldrig ringet til mig.
Jeg vil godt give et lille eksempel: Jeg skulle engang bruge en medarbejder til min kantine, og det endte med, at jeg ringede til Horslunde, hvor jeg kender nogle, og så fik jeg en i løbet af 24 timer. Meget er ikke et spørgsmål om lovgivning, meget er et spørgsmål om holdninger ude i kommunerne.
Meget er forbedret, men vi er ikke nået langt nok.
Jeg må til gengæld også sige, at jeg ikke har gjort nok som virksomhedsejer.
Det er altså i mange lejre, der ikke gøres nok, og jeg tror rent faktisk, vi må sige, at den enkelte også har et ansvar.
De, der er uden for arbejdsmarkedet, de, der er på kontanthjælp og sygedagpenge osv., men som er i bedring, har selv et ansvar.
Det er tankevækkende, at da vi strammede reglerne om aktivering for yngre, var der lige pludselig en masse, der selv kom i gang.
Jeg siger det ikke for at mistænkeliggøre nogen, men bare for at sige, at alt det her skal ikke kun løftes af de frivillige og af det offentlige, men også af dem, der har behov for hjælp.
Vi støtter naturligvis det fælles forslag til vedtagelse.