Pernille Frahm (SF), 1998-10-28:
By- og boligministerens redegørelse er jo en opfølgning af den indsats, der er blevet gjort på Boligministeriets område i retning af at følge op på FN-resolutionen om lige muligheder for handicappede, som regeringen tiltrådte i 1993.
Den er jo et resultat af en hel udvikling, der har været på det her område, og gudskelov for det.
Altså nye tider, nyt syn på livskvalitet, nye krav til omgivelserne, til os selv
og til hinanden.
Jeg bliver nødt til at rose by- og boligministeren.
Det er jo sådan, at det formentlig er det ministerium, der har gjort den største indsats for at leve op til resolutionens målsætning.
Der er igangsat en lang række initiativer.
By- og boligministeren er blevet bemyndiget til at udfærdige regler om indretning af bygninger på en sådan måde, at de kan benyttes af handicappede personer, og i 1995 er bemyndigelsen blevet udvidet til at omfatte alle bygninger.
Når vi så siger, at vi kan se, at der er sket nogle fremskridt inden for det formelle og det lovgivningsmæssige og på regelniveauet, er vi så også nødt til at erkende, at det her Folketing jo kan vedtage hvad som helst, lave tre beslutninger og så have vedtaget en lov.
Men det er ikke nødvendigvis det samme som, at virkeligheden ser ud, som vi går og bestemmer herinde at vi synes den skal. Der er med andre ord et spring mellem at have ret og at få ret.
Og vi, der beskæftiger os med det, oplever stadig væk at få en række breve fra mennesker, som oplever det her med forskellen på at have ret og få ret som noget meget kontant og nærværende. Det hænger jo bl.a. sammen med, at ting tager tid, men det hænger også sammen med, at der måske stadig væk er for meget elastik i det regelsæt, vi anvender, og som den tidligere ordfører var inde på, er der et problem med, at man dispenserer enten permanent eller midlertidigt fra reglerne om tilgængelighedskravene, og at folk på den måde kan opleve, at selv om der formelt er nogle regler, der giver dem ret, så får de ikke den ret, de synes, de har krav på. Hvis man nu kigger f.eks. på nogle af de offentlige institutioner, så har vi også dér nogle problemer.
Jeg ved, at f.eks. den socialdemokratiske ordfører, bedre end de fleste af os andre måske har, på sin egen krop i en periode har oplevet, hvad det vil sige at have brug for, at ting er bedre fysisk tilgængelige.
Jeg kunne tænke mig, at hendes oplevelse af det her hus har været af ganske speciel karakter.
Forestillingen om, at en person, der var fysisk handicappet, en dag skulle blive valgt ind i det danske Folketing, tror jeg nok ville få os alle sammen til at blive meget overraskede over de forandringer af dette hus, det ville forudsætte, for at en sådan person kunne leve op til de opgaver, man forventede. Så selv om vi er nået langt, og by- og boligministeren og hendes ministerium har gjort en stor indsats på området, så er der et stykke vej endnu.
Man kunne godt forestille sig, at man kunne opmuntre til nogle initiativer, som i højere grad ikke bare opfyldte tilgængelighedskravene, men måske gik videre.
Man kunne måske forestille sig en slags mærkning af bygninger, som i særlig grad lever op til behovet - en grøn mursten måske eller en anden type mærkning.
Vi har Svanemærket på miljøområdet og på madvarer, og måske kunne man forestille sig en tilsvarende mærkning, en pris for at have taget særlige hensyn her.
Man kunne måske også forestille sig, at vi ændrede vore afskrivningsregler, så det at ombygge til handicapvenlige forhold var afskrivningsberettiget
, ligesom det f.eks. er tilfældet, hvis en dyrlæge ombygger sin klinik, så den opfylder behovene.
Men dette bare nogle små beskedne pip, og i øvrigt oplever vi, at der er grund til at rose ministeren og ministeriet.