Margrete Auken (SF), 2003-03-12:
Ud fra ret forskellige holdninger til kirken er der i SF stort set enighed om, at grundlovens § 66 bør opfyldes og kirken få færdigbygget sit demokrati, så den selv kan tage vare på sine anliggender.
Lad mig lige indskyde her, at i SF har vi altså ikke den mistanke og mistillid til demokratiet, så vi tror, at så snart man har det, går det fuldstændig galt, og så er det de helt forkerte, der løber med magten.
Jeg vil i øvrigt anbefale, at man læser slutningen af
biskop Lindhardts høringssvar
så kan man se, hvordan det ser ud, når den gamle aristokratiske embedsmand siger, at demokratiet er en farlig sag.
Jeg synes næsten, jeg også kunne genfinde den mistillid til demokratiet i noget af det, der er blevet sagt her.
Jeg er helt enig med f.eks. Socialdemokratiet i, at vi selvfølgelig skal blive ved med at have en kirke, som er åben, og hvor folk føler sig hjemme, og jeg tror ikke, der er nogen i kirken - altså af dem, der dækker den brede del, som jo også vil komme til at tegne demokratiet - der er af en anden opfattelse. Vi har i SF længe haft ønske om, at statstilskuddet til kirken blev flyttet fra den delvise dækning af præstelønningerne til de deciderede statslige opgaver, som i dag varetages over kirkeskatten; det er i øvrigt et forslag, som siden hen også er blevet støttet af Kristeligt Folkeparti og andre.
Men det er jo ikke det, debatten i dag drejer sig om, medmindre - og her kan jeg igen henvise til det socialdemokratiske indlæg - vi bliver nødt til at tage alvorligt, at der pludselig kommer buldrende et eller andet mystisk fra Finansministeriet om, at nu skal dette tilskud laves fuldstændig om, og nu skal det ind i bloktilskuddet.
Så vil vi altså stå med en fornemmelse af: Jamen ved de overhovedet, hvad de snakker om, de mennesker?
Så står vi tilbage med at sige: Det forslag, vi står med her, hvad handler det i grunden om?
Selvfølgelig kan man sige, at det er to forskellige kasser, nemlig den ene betalt over kirkeskatten og den anden betalt over statsskatten.
Men hvis de tumler ind over hinanden på den her måde, kan det altså gå ganske forskrækkeligt galt, og det kunne igen være medvirkende til, at man ville spørge: Kunne vi dog ikke få en ordning, hvor kirken kan ordne sine egne sager? Jeg ville have meget svært ved at forklare oppe i min gruppe, hvorfor det var noget, Folketinget skulle sidde og lovgive om.
De ville sige: Hvorfor kan kirken dog ikke selv få lov at bestemme?
Så måtte jeg henvise til, at sådan som systemet ser ud, når § 66 ikke er opfyldt, var vi nødt til at gøre det, fordi den danske folkekirke som det eneste trossamfund ikke har hverken åndelig eller økonomisk råderet over sig selv, men er underlagt statens skalten og valten og altså også indimellem et ikke altid musisk Folketing.
Jeg synes, jeg har hørt nogle gode takter, så det ikke kan blive helt katastrofalt denne gang, og det skal jeg glæde mig over.
Men selv uden det rod, der er dukket op med bloktilskudsdiskussionen, synes jeg, der er problemer i forslaget.
Vi savner stadig en grundlæggende klargøring af, hvordan regeringen opfatter kirken.
Er den en hel masse enkeltmenigheder - det, som på teologisk hedder kongretionalisme - eller er der noget, der hedder den danske folkekirke?
Det er der i grundloven, men i forslaget er det eneste samlende punkt Kirkeministeriet.
Selvfølgelig kan kirkeministeren jo mene, at hun fungerer godt som ærkebiskop,
og hun opfører sig jo også derefter, men problemet er alligevel, at det havde været meget godt at få en redegørelse for, hvordan man ser kirken som enkeltmenigheder.
Som jeg kan se det, er de samlende organer i kirken dem med de folkeligt valgte biskopper, altså stifterne, og hvis jeg overhovedet kan se en linje i forslaget, går den ud på, at man systematisk undergraver stiftsniveauet.
Man delegerer hele tiden væk derfra.
Man delegerer ikke væk fra Kirkeministeriet, man delegerer konsekvent væk fra stifterne, og hvorfor det?
Så siger vi: Hvor ligger tingene mest hensigtsmæssigt for at få såvel demokrati som økonomi håndteret forsvarligt?
Her går man simpelt hen efter at få undergravet stifterne.
At det ser sådan ud, kom jo frem, da kirkeministeren forleden dag pludselig stod ude på Vesterbro og sagde: Skulle vi ikke tage at sammenlægge alle kirkerne herude til én?
: Det fine, fine netværk af menigheder ud over landet er jo lidt upraktisk, det er lidt dyrt, så vi smækker lige det hele sammen.
Så kan jeg igen ikke se andet, end at sammenhængen i dette forslag er at gøre kirkeministeren til ærkebiskop og sørge for, at stifterne får mindst muligt at skulle have sagt.
Jeg deler den bekymring, som jeg også har hørt tidligere i debatten i dag, og som bl.a. Lindhardt i første del af sit svar gør meget grundigt rede for
I stedet for at have 10 stifter får vi bygget 111 op med det hele, så vi kommer til at bruge alle vores penge til forvaltning.
Jeg synes ikke, det ser specielt lovende ud, og alt i alt vil SF være skeptisk afventende. Hvis det viser sig, at vi kan få en masse ting belyst på en god måde, er det da fint at kunne lægge en ordentlig, ansvarlig forvaltning ud til menighedsrådene, som ikke betyder, at de bare kommer til at drukne i en hel masse ting, som de alligevel er bundet til i alle leder og kanter.
Kan det komme til at fungere, er det fint for os, men vi vil være meget afventende og - lad det bare komme frem - ret skeptiske.