Søren Egge Rasmussen (EL), 2002-05-23:
Da vores ordfører på området, fru Pernille Rosenkrantz-Theil, ikke kan være til stede, skal jeg oplæse følgende: Efter at VK-regeringen har brudt folkeskoleforliget for at tilfredsstille fordommene hos sig selv og Dansk Folkeparti ved at afskaffe modersmålsundervisningen, er der god grund til at diskutere folkeskolens fremtid, og derfor er vi glade for, at Kristeligt Folkeparti har rejst denne forespørgsel.
VK-regeringen har tidligere gjort meget for at sige, at de søreme gerne vil samarbejde med alle og enhver om et nyt folkeskoleforlig.
Enhedslisten deltager gerne, hvis vi bliver inviteret, uanset hvilken bygning forhandlingerne måtte køre i.
Vi er ikke så naive, at vi tror, at VK-regeringen er interesseret i at have venstrefløjen med i folkeskoleaftaler.
Men det skal ikke forhindre os i at give et bud på, hvordan folkeskolen skal udvikle sig i de kommende år.
Folkeskolens organisering er principielt ikke ændret de sidste 100 år, selv om arbejds-, familie- og fritidslivet har gennemgået grundlæggende forandringer i mellemtiden.
Eleverne er stadig opdelt i klasser og den enkelte dag opdelt i undervisningslektioner a 45 minutter med hver sit fag.
De boglige færdigheder prioriteres højt, mens kreative og praktiske aktiviteter generelt kun indgår som lavtprioriterede pusterum.
Skolebygningerne er indrettet, så lærere kan kontrollere eleverne, ikke ud fra hensynet til trivsel og overskuelighed for børnene.
Kontrol og timetælleri har afløst selvforvaltning og engagement blandt lærerne.
Diverse såkaldte reformer har formindsket særligt lærernes indflydelse på skolens ledelse.
Salgsargumentet for reformerne var, at magten skulle flyttes fra lærerne til forældrene i de nye skolebestyrelser.
Elevernes indflydelse var der ingen, der talte om.
Men det er ikke forældrene, der reelt har fået magten i den danske folkeskole, det er snarere kommunalbestyrelserne, skoleforvaltningen og skoleinspektørerne.
Folkeskolen står derfor i dag med mange demotiverede lærere, elever uden indflydelse, inspektører, der bruger tiden til administration i stedet for til pædagogik, og endelig en forældregruppe, der føler sig snydt og derfor interesser sig mindre og mindre for skolen som institution, mens de stiller stadig større krav til deres eget barn og til deres eget barns undervisning.
Vi ser, at kulturkampen i folkeskolen skærpes.
Højrefløjen kræver en tilbagegang til tidligere tiders dyder og kundskaber, selv om samfundsstrukturen, familiemønsteret, mediebilledet m.m. er under kraftig forandring.
Dagsordenen for den faglig-pædagogiske og faglige udvikling sættes af internationale sammenligninger i læsning, regning eller naturfag i stedet for at tage udgangspunkt i en diskussion af, hvilke kvalifikationer der egentlig er vigtige.
Især i folkeskolens ældste klasser præsenteres eleven for mange forskellige fag uden indbyrdes sammenhæng.
Kombineret med organiseringen af skoledagen med korte lektioner og skiftende lærere betyder det manglende sammenhæng og fordybelse.
I stedet er der behov for en helhedsorienteret kritisk og frigørende folkeskole, hvor det er naturligt at inddrage praktiske og kreative aktiviteter i det daglige arbejde.
Samtidig skal skolen åbnes i forhold til andre lokale
institutioner, arbejdspladser m.m.
Enhedslistens mål for folkeskolens arbejde er, at den skal give børnene en god ballast til at tackle alle livets sider - ikke kun et kommende arbejdsliv.
Viden og færdigheder er én dimension, men det er lige så vigtigt, at skolen giver eleverne selvtillid, handlekraft og vilje til samarbejde og fællesskab.
Det kræver bl.a., at eleverne får en stor og reel indflydelse på den daglige undervisning.
Jeg vil gøre det en anelse kortere end planlagt og slutte med at sige, at folkeskolen skal være et fællesskab, en skole for alle i et lokalområde.
Enhedslisten går ind for det frie skolevalg, men vi bekæmper alle tendenser til at rangordne skolerne efter karaktergennemsnit, andel af elever, der går videre til et gymnasium m.v.
Med disse ranglister, som regeringen er med til at indføre, reduceres folkeskolen til en forbrugsvare i stedet for at være et levende fællesskab, hvor lærere, elever og forældre er fælles om at skabe skolens hverdag.