Anders Fogh Rasmussen (V), 2003-01-16:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for den debat, vi har haft i dag, og som efterhånden udviklede sig til at blive en
ganske saglig debat
Jeg vil sige, at jeg havde lidt bekymring på forhånd efter at have set den pressemeddelelse, som den socialdemokratiske ordfører havde sendt ud, allerede inden debatten startede, og som jo lagde op til en meget usaglig debat, og derfor vil jeg slet ikke på nogen som helst måde beskæftige mig hverken med det eller med det indlæg, som Socialdemokratiets politiske ordfører i øvrigt er kommet med i dag, for det niveau synes jeg ikke debatten skal være på.
Jeg synes, det er mere interessant nu at diskutere de fremtidige regler på det her område, og det er heldigvis også det, debatten efterhånden kom til at dreje sig om, og det, som de fleste ordførere har beskæftiget sig med.
Se, når der i 1998 blev nedsat et udvalg efter en beslutning her i Folketinget, og når der i 2001 kom en redegørelse fra den daværende regering, var det jo, fordi et flertal i Folketinget ønskede, at der skulle ske
opstramninger på det her område, opstramninger, som jeg har været enig i.
For det er korrekt, som flere også har beskrevet, at jeg faktisk undervejs i min politiske tilværelse her på Christiansborg har været meget restriktiv og meget kritisk over for de her systemer, og jeg har også stadig væk et meget vågent øje på det og til det.
Man kan stille det spørgsmål, som flere ordførere har stillet under debatten her: Skal man overhovedet have særlige rådgivere?
Jeg var engang noget skeptisk over for det, men der er to grunde til, at jeg har ændret min opfattelse til, at vi nok er nødt til at have et system med særlige rådgivere, hvis det vel at mærke fungerer på ordentlige vilkår.
Det første, der har gjort, at jeg skiftede holdning til det, var de erfaringer, vi her i Folketinget indhøstede op til 1998.
Vi konstaterede, at der var megen uklarhed om dette med at ansætte rådgivere i ministerierne på det tidspunkt.
Det kulminerede med en stor debat i 1997 - så vidt jeg husker - her i Folketinget, og et flertal i Folketinget sagde: Det må vi altså have styr på.
Og det overbeviste mig om, at i stedet for at have uklarhed og usynlighed om det her, er vi altså nødt til at have klare retningslinjer, og vi er nødt til at have det frem i lyset.
Jeg var meget glad for den betænkning, der kom fra Bundgaard-Nielsen-udvalget i sin tid.
Det er den ene ting.
Det andet, der også har overbevist mig om, at vi er nødt til at have sådan en ordning her, er den meget kraftige udvikling, der er sket mediemæssigt i vores samfund, noget, som jeg i øvrigt synes er en fordel - det er i folkestyrets interesse - men det har også gjort, at der er et så massivt medieopbud i vore dage, at det for en minister ganske enkelt er fysisk umuligt selv at overkomme håndteringen af det.
Hvis det skal ske på en bare nogenlunde professionel og tilfredsstillende måde, så medierne og dermed offentligheden bliver betjent ordentligt, så er man faktisk nødt til at have en hjælper.
Så kan man jo spørge, om den hjælper så skal være ansat som særlig rådgiver eller skal være ansat på traditionelle embedsmandsvilkår, det vil sige, at en ny minister skal overtage den tidligere ministers hjælper, og der må jeg sige, at jeg altså tror, at vi her er inde i en arbejdsfunktion, der er så tæt knyttet personligt til ministeren, at det altså er meget rart i hvert fald at have en mulighed for, at man ikke behøver overtage forgængerens hjælper.
Der er situationer, hvor man måske gerne vil gøre det, men der skal i hvert fald være en mulighed for, at man ikke gør det, og derfor lægger jeg vægt på, at det er et system, hvor den pågældende særlige rådgiver forsvinder ud sammen med ministeren.
Jeg mener personligt, at det, der er mest brug for, er en særlig rådgiver til at hjælpe med netop betjeningen af pressen og offentligheden.
Dermed har jeg også sagt, at jeg faktisk ikke mener, det er særlig rimeligt at gå over til et system, hvor man ansætter særlige rådgivere til almindelige funktioner i et ministerium.
Dér ønsker jeg at holde fast ved det sædvanlige system med embedsmænd, der bliver ansat på sædvanlige vilkår og kan fortsætte under en ny regering.
Eller sagt på en anden måde: Jeg synes altså ikke, at en minister behøver ansætte særlige rådgivere til at hjælpe sig med at tænke.
Det, der er brug for, er en praktisk funktion i forbindelse med formidling af nyheder, informationer, oplysninger til pressen og dermed offentligheden. Endelig har jeg jo i hvert fald som statsminister indført det princip for min regering, at der maksimalt er én særlig rådgiver pr. minister.
Det står ingen steder, at det skal være sådan, det har vi bare besluttet, for jeg vil gerne have, at systemet er synligt og afgrænset.
Jeg synes, det er en interessant principiel diskussion, og jeg vil sige til hr. Keld Albrechtsen, at jeg ikke har noget imod, at også hele det principielle spørgsmål bliver belyst i et kommende udvalgsarbejde i forbindelse med: Hvad er de indhøstede erfaringer indtil nu? Jeg vil bare sige, at det altså ikke først og fremmest er den særlige rådgiver, der har den funktion.
Det er det øvrige embedsværk, som kan og skal sige en minister imod
, hvis vedkommende er på vej til at gøre noget forkert.
Det vil altså sige, at der er masser af embedsmænd, der kan, vil og tør sige ministeren imod.
Det står og falder altså ikke med den særlige rådgiver.
Og så kan jeg iøvrigt baseret på personlige erfaringer sige, at jeg jævnligt bliver modsagt af min særlige rådgiver.
Så siger hr. Keld Albrechtsen: Jamen man behøver ikke at have en særlig rådgiver til at hjælpe med at besvare spørgsmål fra pressen; det kan almindelige embedsmænd bare gøre.
Ja, hvis der er tale om sådan rent faktuelle oplysninger, kan man selvfølgelig altid gøre sådan, og sådan er det jo også, men dér, hvor, skal vi kalde dem almindelige embedsmænd kommer i klemme, er jo, hvis der skal svares på spørgsmål af politisk karakter, og det er jo for at få embedsmændene ud af den politiske klemme, at det kan være meget fornuftigt, hvis nu ministeren ikke selv har haft tid til at ringe til pressen, at der så alligevel kan formidles et budskab.
Jeg vil gerne sige, at særlige rådgivere skal ikke være pressetalsmænd.
De kan ikke udtale sig på ministerens vegne, men de kan hjælpe med at give pressen informationer i de situationer, hvor det altså simpelt hen er fysisk umuligt for en minister at nå at svare.
Jeg tror ikke, hr. Keld Albrechtsen drømmer om, hvor mange sedler der ligger, når man er færdig med dagens mange møder.
Det er fuldstændig umuligt at ringe alle de journalister op.
Så alternativet er, at der ingen information bliver givet, og det tror jeg ikke hr. Keld Albrechtsen eller andre ville være tilfredse med.
Så jeg er altså nået frem til, at på bestemte vilkår og i en afgrænset og synlig form er det fornuftigt at have et system med særlige rådgivere.
Men jeg vil stille tre krav til systemet:
For det første: Synlighed, og det tror jeg bedst, man opnår ved at have dem ansat på særlige vilkår, og det vil sige, at de ryger ud sammen med ministeren.
Jeg er bange for, at vi, hvis vi forbyder eller afskaffer det system, kommer tilbage til situationen før 1998, hvor det er uklart og usynligt, og hvor de er der alligevel, man kan bare ikke rigtig finde ud af, hvor mange der er.
Jeg vil hellere have det frem i lyset og gjort synligt, så man ved, hvad det er, der foregår; og så er det ud sammen med ministeren.
For det andet skal der være klare regler.
Der synes jeg i øvrigt, at hr. Aage Frandsens punkter var interessante og relevante.
Jeg vender lige tilbage til det, hvis tiden tillader det.
Endelig for det tredje er det meget vigtigt for mig, at de regler, der gælder på det område, hviler på en tillid mellem Folketinget og den til enhver tid siddende regering.
Det er mit største ønske, at dette her system bringes til at fungere på en måde, som er tilfredsstillende for alle parter, og at vi ikke har denne os af mistillid omkring systemet.
Det er det sigte, jeg har med det.
Og derfor ser jeg frem til udvalgsarbejdet.
Jeg vil gerne sige, at jeg synes, de indhøstede erfaringer gør det berettiget at kigge på en række uklare punkter, som kunne trænge til at blive afklaret: de særlige
rådgiveres
forhold til det almindelige embedsværk
Her tror jeg ikke, der er så mange uklare punkter; det er faktisk udmærket reguleret i den gamle Bundgaard-Nielsen-betænkning.
Hvad med forholdet til ministerens parti?
Må de særlige rådgivere deltage i partigruppemøder, i landsmøder?
Må de udføre arbejde for ministerens parti?
Forholdet til pressen.
Forholdet til Folketinget.
Man anerkender ofte i hvert fald i folketingsudvalg, at man godt må tage almindelige embedsmænd med, men der var så en diskussion om, hvorvidt man må tage en særlig rådgiver med.
Det synes jeg også vi trænger til en afklaring af.
Jeg er sådan set ligeglad, bare man er enige om det.
Det skal hvile på et system af tillid.
Lad mig så lige i dagens aktuelle anledning sige til hr. Aage Frandsen om dette med at forsyne pressen med nyheder og information, herunder taler osv.: Jeg vil som politiker have ret til at beslutte, om jeg vil kommunikere et budskab til det ene medium eller til det andet medium eller nogle medier den ene dag og nogle andre medier den anden dag.
Der kan være så mange forskellige grunde til, at man gør sådan.
Det gør hr. Aage Frandsen jo også.
Sådan er livet, og det ved pressen; det ved hr. Aage Frandsen; det ved jeg.
Og det vil jeg forbeholde mig ret til.
Det behøver man ikke at regulere nogen som helst steder fra.
Jeg synes, det har været en udmærket debat, og jeg ser frem til arbejdet i det sagkyndige udvalg.