Poul Nyrup Rasmussen (S), 1998-10-08:
Hr. Hans-Pavia Rosing trak de store linjer op i forholdet mellem Grønland og Danmark, og det er altid spændende at lytte til hr. Hans-Pavia Rosing, fordi der er vision, der er store vidder, der er farver, der er natur, og der er stor kærlighed til det land, som hr. Hans-Pavia Rosing er en glimrende repræsentant for.
Jeg husker meget tydeligt det sidste besøg, herunder
også deltagelsen i mødet med ICC, International Circumpolar Conference, og også den helt særlige sammenhæng, der var i de indlæg, der blev holdt af de mange mindretal fra inuiternes samfund, som bindes sammen af Circumpolar Conference
Jeg synes, at jeg har lov til at sige, at det både fra Grønlands side og fra min side blev understreget i talerne
deroppe, at vi har grundlag for at kalde vores samarbejde, Grønland og Danmark, for et samarbejde, der godt kan stå som en foregangsmodel for mange andre etniske mindretal.
En af deltagerne i ICC sagde til mig, at når repræsentanterne fra Tjukotka, fra Sibirien, overvejende var kvinder, er det ikke alene på den baggrund, at ligestillingssamarbejdet i Tjukotka var langt fremme.
Det havde også den tragiske baggrund, at der faktisk ikke var ret mange mænd tilbage fra Sovjettiden, fra frihedskampene, fra alle de brutale perioder, et lille mindretal kan være udsat for.
Det var stærkt.
Og det var især meget, meget stærkt at opleve det grønlandske samfunds selvværd i ordets allerbedste forstand, hvor velorganiserede tingene var, hvor flot det var markeret, og hvor stærke fælleskulturelle signaler der udsprang fra inuiterne.
Hr. Hans-Pavia Rosing sagde: Vi bør stille os selv det spørgsmål, hvad identitet egentlig er.
Og det er sandt.
Det bør man gøre en gang imellem.
Her ved årtusindskiftet bør vi begynde mere systematisk at arbejde med det: Hvem er vi egentlig - forstå mig ret - hvad er det for en identitet?
Eller endnu tættere på: Hvad er det for nogle værdier, vi især skal passe godt på?
Jeg tror, det gælder i Grønland, jeg tror, det gælder i Danmark, og jeg tror, at det gælder på Færøerne, at vi er ved at nå et stadium, både i vores rigdom, i vores velfærd, i kronerne og ørene, i vores måde at forme samfund på, hvor det spørgsmål igen melder sig.
Hvem ved, måske kan man forestille sig, at hele det identitetssøgende arbejde, det demokratisøgende arbejde, vi her har med at gøre, skulle vi løfte i en form for nyfællesskab.
Jeg vil gerne i dag invitere vore grønlandske kolleger, repræsentanterne for det grønlandske samfund, for det færøske og for det danske til at starte på sådan en spændende identitetsdemokratidebat.
Jeg føler netop, at det skal være hos alle tre, ikke for at binde nogen, men for at inspirere os, fordi jeg føler, at vi alle tre har noget at give hinanden.
Hr. Hans-Pavia Rosing var også inde på en række konkrete spørgsmål til mig, først om udenrigspolitikken.
Jeg føler, hr. Hans-Pavia Rosing, at vi er gået i gang nu med et godt praktisk samarbejde på det udenrigspolitiske område, og både udenrigsministeren og jeg selv arbejder intenst med, at den grønlandske deltagelse bliver synlig, konkret og kontant.
Vi havde lejlighed til at drøfte det, jeg selv og landsstyreformanden Jonathan Motzfeldt, i sommer, og jeg kan se allerede nu, at det begynder at tage form, at udvikle sig.
Vi har nogle råderum, det er klart, vi har også en grundlov, men inden for grundlovens rammer og inden for hjemmestyrets rammer føler jeg, vi kan tage et par skridt længere, og det vil vi simpelt hen gøre.
Jeg synes også, vi, når det gælder Arktisk Råd, har god grund til at sige, at et dansk-grønlandsk eller rettere grønlandsk-dansk initiativ er blevet taget.
Ikke mindst hr. Hans-Pavia Rosing er jo formentlig en af de oprindelige initiativtagere til Arktisk Råd, og derfor kan vi gøre os gældende, derfor har vi en masse at give også i samarbejdet med Canada.
Der er stadig væk lidt ridser i forhold til USA, men det får vi såmænd nok også på plads. Må jeg sige om renoveringsspørgsmålet, at jeg i min tale har valgt ordene med omhu.
Jeg har i det hele taget valgt alle ordene med omhu i min tale.
Renoveringsspørgsmålet kommer vi simpelt hen tilbage til, når vi er færdige med vores arbejde.
Hr. Hans-Pavia Rosing sagde: Kan det ikke gå lidt stærkere?
Jeg vil sige, vi er parat til, at det går så stærkt, som vi overhovedet kan klare det med de saglige hensyn, vi nu har.
Vi vil gerne medvirke til at rykke frem over stepperne og vidderne, isbjergene, så hurtigt vi overhovedet kan med alle de saglige hensyn, der skal tages, og så tager vi realitetsforhandlingerne derefter.
Fru Ellen Kristensen havde et par konkrete spørgsmål til mig, som jeg gerne vil besvare.
Det første var spørgsmålet om retsvæsenet og fængslerne.
Jeg har jo ligesom andre før mig og samtidig med mig med stor interesse og også - synes jeg selv - med omsorg fulgt grønlandske mennesker i Danmark, som af den ene eller den anden grund er i fængsel i Danmark eller på institution i Danmark.
Og jeg er ganske enig i, at det er ikke lette vilkår.
Der er ofte eksempler på, at man ikke kan få den grønlandske mad, som man nu engang er vant til af naturlige årsager.
Og der er naturligvis også især for
grønlændere, som er i en meget, meget trængt og udsat situation, eksempler på fremmedgørelse og i virkeligheden også en forstærkelse af psykiske problemer.
Derfor vil jeg blot signalere til fru Ellen Kristensen her i aften, at det er et emne, som regeringen er dybt optaget af. Når det gælder spørgsmålet om fængselsvæsenet og det retlige område i øvrigt, har vi jo et retsvæsenskommissionsarbejde, som nu gradvis udmøntes mere og mere konkret i samarbejde mellem den danske regering og det grønlandske landsstyre.
Jeg har allerede svaret på spørgsmålet om renovering.
Jeg skal kort nævne spørgsmålet om de grønlandske børn.
Jeg tror i virkeligheden, at både det grønlandske samfund, det danske samfund og vores fælles historie er skrevet og beskriver en periode på godt og på mindre godt. Der er ikke tvivl om, at historien om de grønlandske børn også er historien om en periode.
Bogen, der beskriver de grønlandske børn, har titlen »I den bedste mening«.
Jeg tror i virkeligheden, det både fra det grønlandske samfunds side og fra dansk side var i den bedste mening.
Man ville gerne give de grønlandske børn en ny fremtid, og vi kan se, når historien nu skrives, at det ikke var en lykkelig periode for de berørte børn, men det var efter alt, hvad vi kan se, i den bedste mening.
Det er et eksempel på, at de gode viljer, der var og er, nu dem her for 47 år siden, og som førte til børnenes ophold i Danmark og indlæring af dansk, som både danske og grønlandske myndigheder var enige om dengang, ikke gik, som det skulle.
Jeg føler, at der nu er skrevet en nødvendig bog om denne helt særlige periode i vor fælles historie.
Et af de efterladte grønlandske børn har til Grønlandsposten/Atuagagdliutit sagt følgende: »Bogen sætter et værdigt punktum for en uværdig historie.« Jeg synes egentlig, vi skal tilslutte os det værdige punktum, og jeg tror ikke, der er nogen i Grønland, når det kommer til stykket, der har en interesse i at rive op igen i den historie.
Min klare fornemmelse er, at sådan føler det grønlandske folk det, og sådan ser den danske regering det også: Det er et historisk og nu afsluttet kapitel.
Fru Ellen Kristensen havde også et spørgsmål om ILO og forholdet til dansk arbejdsret, konflikten omkring Danmarks Lærerforening.
Må jeg sige det ganske kort: Jeg har været i kontakt med landsstyreformand Jonathan Motzfeldt om sagen.
Landsstyreformanden har fremlagt et forslag til løsning af den situation, fru Ellen Kristensen skitserer.
Jeg har sendt sagen til arbejdsministeren, som i øjeblikket har meget at gøre, men ikke glemmer, at han også vil tage sig af den sag, og det vil han.
Jeg kan se, at han nikker, samtidig med at han bakker, ikke baglæns, men på piben.
Kort og godt, vi løser sagen selv inden for rigsfællesskabets rammer, og det føler jeg er det rigtige. Så vil jeg i øvrigt gerne sige til hr. Jóannes
Eidesgaard
Jeg lagde mærke til, at ordvalget ikke omfattede ønsket om et bredt flertal bag ved eventuelle færøske beslutninger om selvstyre.
Jeg vil gerne bekræfte i dag over for hr. Jóannes Eidesgaard, at det, jeg sagde på Færøerne, mener jeg faktisk også i Danmark.
Jeg tror, det vil være bedst sådan.
Jeg tror stadig, det vil være bedst for Færøernes fremtid, det færøske folks sammenhold om at definere deres fremtid, at det bygger på et bredt politisk flertal i det færøske Lagting.
Det er formentlig den allerallervigtigste politiske historiske beslutning, man nu står for at skulle forme på Færøerne siden krigen.
Og jeg mener derfor af mange, mange grunde, at de største chancer for at få en bred færøsk folkelig opbakning er, at man har et bredt flertal i Lagtinget bag det, man måtte beslutte sig for.
Det vil jeg også gerne i dag understrege.
Jeg vil også gerne understrege både til hr. Jóannes
Eidesgaard og til hr. Óli Breckmann, at det må være på Færøerne selv, man finder sit spor.
Debatten må starte på Færøerne, debatten må finde sin konklusion på Færøerne, og dernæst må forhandlingerne gå i gang med den danske regering. Det vil sige, at processen, der nu er gået i gang på Færøerne, må, som vi ser det i Danmark, helst finde frem til et konsolideret svar, der er rimelig gennemarbejdet og dermed også rimelig bredt baseret, som jeg var inde på før.
Det er den færøske beslutning, hvordan man tilrettelægger sin proces.
Jeg har blot villet give dette råd
plus et til, som jeg også gerne vil bekræfte.
Det er sådan, at ethvert valg, uanset om det er for en selv her i livet eller for et samfund, har sine konsekvenser.
Det gælder også økonomiske konsekvenser, det har jeg heller ikke lagt skjul på, og det vil jeg gerne bekræfte.
Sådan ser den danske regering også på sagen i forbindelse med det færøske beslutningsmønster om, hvilken form for selvstændighed - i højere grad eller helt suverænt - man beslutter sig for.
Jeg kvitterer hr. Jóannes Eidesgaard for bemærkningerne
om de to færøske fiskere, der kom hjem fra Réunion.
Vi håber, at det kan gå noget hurtigere næste gang, og i hvert fald kan vi bekræfte hinanden i en ting: Det går meget hurtigere i Danmark, og det går meget hurtigt på Færøerne uden på nogen måde at anfægte retssikkerheden.
Både hr. Jóannes Eidesgaard og hr. Óli Breckmann talte meget - og det forstår jeg meget vel - om den intense og meget vigtige debat, der er i gang i Færøerne lige nu.
Jeg vil gerne bare gøre et par få bemærkninger til den debat.
Må jeg understrege endnu en gang: Paragraffer og lovgivning er ikke alt.
Må jeg understrege, at man på det færøske politiske niveau fortsat bør tænke på, hvad vi har tilfælles, fortsat bør tænke på, at der er kontakter, der rækker langt ud over det, der står i lovgivningen. Jeg har skrevet en lille artikel i Dimmalætting og i Sosialurin om vores uddannelsesmæssige samarbejde, om det forhold, at der er tusindvis af færinger, der deltager i uddannelsesaktiviteter i Danmark.
Jeg har skrevet om vores gensidige besøg, om vores gensidige arbejdsfællesskab på Færøerne og i Grønland og i Danmark.
Jeg har understreget, at vi kan løse en række opgaver sammen.
Og så har jeg sagt en ting til: Der er jo ikke ret mange velfærdssamfund i Danmark og i andre dele af verden, som tilsammen fylder så meget.
Vi har vel 14-15 velfærdssamfund, og de ligger alle sammen heromkring.
En af forudsætningerne for, at disse velfærdssamfund, inklusive det danske, færøske og grønlandske, kan bevare deres struktur, deres identitet, deres styrke og betydning internationalt og indadtil, er, tror jeg, at vi holder sammen i en god, gensidig respektfyldt form.
Derfor tror jeg, at sådan et moment er vigtigt også at have inde i sine overvejelser og drøftelser politisk på Færøerne.
Må jeg sige om to øvrige spørgsmål, hr. Jóannes Eidesgaard rejste: For det første tanken om en retsvæsenskommission.
Jeg synes, det er en interessant tanke, jeg synes, det er en naturlig tanke at rejse på nuværende tidspunkt.
Og jeg vil gerne på regeringens vegne sige, at det vil vi gerne overveje, og hvis landsstyret har en interesse i, at dette spørgsmål, som hr. Jóannes Eidesgaard her rejser, følges op, så vil den danske regering bestemt være indstillet på at drøfte det intenst og gerne medvirke til det på en konstruktiv måde.
Omkring helikoptertjenesten kan jeg bekræfte det, hr. Jóannes Eidesgaard sagde.
Jeg vil også gerne bekræfte det spørgsmål, som hr. Jóannes Eidesgaard stillede til miljøministeren i går under spørgetimen.
Jeg har netop fået bekræftet fra miljøministeren, at her vil vi meget gerne medvirke til en ihærdig indsats, som spørgeren var inde på.
Vi vil gerne medvirke til med den erfaring og indsigt, vi har, på samme måde, som vi har medvirket i Grønland og i det internationale arbejde, en ihærdig indsats til at få løst
så mange af de problemer, inklusive kviksølv og andet, der jo hober sig op i det sidste led i fødekæden, som hr. Jóannes Eidesgaard nævnte.
Vi kunne godt se for os en vision om et verdensomspændende forbud på en række af de her områder.
Det vil vi gerne være med til at formulere.
Til hr. Óli Breckmann i øvrigt: Må jeg kvittere for de anerkendende bemærkninger om den aftale, vi har indgået den 10. juni.
Jeg skal så i øvrigt ikke blande mig i hr. Óli Breckmanns definition af hr. Óli Breckmann selv; det overlader jeg helt til det færøske politiske samfund.
Til fru Helle Degn, medlem af Folketinget og formand for OSCE's generalforsamling og parlamentariske forsamling, blot
et par bekræftende bemærkninger om for det første betydningen af de bløde værdier i udenrigspolitikken.
Jeg mener ligesom fru Helle Degn, at folkeafstemningen i Letland reelt var en bekræftelse af, at EU gør en forskel.
Jeg synes, det er dobbelt glædeligt, dels for den europæiske visions egen skyld og dermed også eksistensberettigelse, kan man sige, og dels for det lettiske folks skyld, at det var humanismen, der vandt over nationalismen, og det var på en måde lettere at vinde, fordi EU var der og kunne indgå i argumentationen.
Jeg synes også, at fru Helle Degns optagethed af mindretalsspørgsmålene og de demokratiske spørgsmål er rigtig og inspirerende, og jeg vil gerne lægge en dimension til.
Der er en risiko for nu, at den russiske økonomiske krise sætter sig for stærke spor hos ansøgerlandene Letland, Litauen, for den sags skyld også Estland og hele rækken af de centraleuropæiske og østeuropæiske lande startende med Polen, Ungarn, Tjekkiet og længere ned.
Jeg tror derfor, det er nødvendigt, at vi også i regeringen sammen med vore kolleger i EU overvejer, hvordan vi ved en ekstraordinær indsats kan undgå, at den økonomiske krise i Rusland sætter sig så stærke spor hos ansøgerlandene, at det i sig selv betyder en forsinkelse, som vi ikke ønsker at acceptere.
Jeg skal så blot lægge til til sidst, at vi på regeringsniveau på vores facon nu engang har søgt at udmønte i Østersøen den vision, fru Helle Degn skitserer, ved at oprette en ny pulje, hvoraf vi kan tilgodese de sociale hensyn, der skal tilgodeses.
En proces og en vej, hvor vi er gode, hvor vi kan gøre endnu mere, og det skal vi fastholde. Må jeg med disse bemærkninger så vende mig til den folketings/indenrigspolitiske side af sagen og sige tak
til hr. Jacob Buksti for et glimrende indlæg, der på mange måder trak linjerne op - jeg kunne næsten genkende dem, følte jeg - på en facon, som man føler sig meget tryg ved og også meget opmuntret ved
Jeg hæftede mig især ved hr. Jacob Bukstis uddannelsespolitiske markering, og jeg vil blot lægge til, at når regeringen lægger så meget vægt på den uddannelsespolitiske side af sagen og er ret optimistisk på at få brede flertal til at samarbejde om det, så tror jeg, at det hænger sammen med, at flere og flere af Folketingets partier er bevidste om globaliseringsaspektet i uddannelsespolitikken.
Jeg ser nemlig satsningen på uddannelsen og fornyelsen
af vores uddannelsesområder, alle områderne, som det danske svar på globaliseringens udfordring.
Vi har jo i mange år haft en konstant debat kørende mellem dem, der finder, at man skal løse konkurrenceproblemet ved at sætte lønnen ned, og dem, der føler, at man skal løse konkurrenceproblemet ved at sætte kvalifikationerne op.
Det er klart, der faldt et par kritiske bemærkninger undervejs, og sådan er det vel, når man skal i gang med det med samarbejde.
Det tror jeg er helt rigtigt, og jeg tror i det hele taget, det er rigtigt, at man sådan definerer hinanden, inden man prøver at se, om man kan finde hinanden i et fornuftigt, konkret samarbejde.
Inden jeg sådan helt mister selvtilliden over fru Ulla Tørnæs' karakteristik, tillader jeg mig et par enkelte korrektioner.
For det første berører jeg faktisk i min tale betalingsbalanceproblemet.
Jeg gør det faktisk i så stor udstrækning i det økonomiske, at der var flere, der brugte ord som fodslæbende tale og andet.
Jeg var faktisk meget inde på det økonomiske.
Jeg tror, det er meget vigtigt.
Der var et aspekt, jeg godt bare ville bruge to ekstra ord på.
Fru Ulla Tørnæs siger i virkeligheden, hvis vi skærer ind til centrum af spørgsmålet: Hvor omfattende er den økonomiske krise egentlig lige nu?
Hvordan virker den ind på Danmark?
Hvad kan vi forvente af os?
Kan vi ikke prøve at skyde os lidt tættere på?
Tager vi Japan - det er nok vores største problem - er der negativ vækst i år på et par procent og stort set balance på væksten i 1999 omkring 0.
Tager vi de fire asiatiske tigre, eller hvad vi skal kalde dem nu om stunder, så havde de negativ vækst i år på 10 pct., og de balancerer til næste år, altså igen en pil opad.
Tager vi den russiske økonomi, ligger den dernede på minus 6 både det ene og det andet år.
Tager vi så EU, kan vi se, at væksten i år formentlig bliver på 2,9 pct. og til næste år 2,5 pct.
Hvorfor nævner jeg nu alle de tal?
Jo, det gør jeg for at give en fornemmelse af, at tallene på de fleste områder, især på de fjerne områder, peger i opadgående retning. Tallene på de nære områder ligger ret stabilt, og jeg glæder mig især over, at den europæiske region ligger på disse 2½ pct.
Vi kunne godt ønske os lidt mere, men det er slet ikke så galt endda, og vi eksporterer faktisk to tredjedele af vores samlede eksport til EU-området, og derfor er min pointe:
Hvis det kan lykkes os i Det Europæiske Råd under det østrigske formandskab at få et nogenlunde fornuftigt økonomisk samarbejde, som vi jo har en Amsterdamtraktat til, og som vi har et nyt beskæftigelseskapitel til, og hvis det kan lykkes os nogenlunde at holde en fornuftig budgetlinje, der ikke udløser selvforstærkende nedskæringer, så tror jeg, det er klogt at holde sig til den økonomiske hovedstrategi, vi har fastholdt indtil nu.
Jeg tror derfor også, det er klogt, at pinsepakken får lov at blive dér, hvor den er.
Forstå mig ret, det karakteristiske for denne regerings økonomiske strategi har jo også været omhyggelig planlægning og timing. Når pinsepakken blev gennemført før sommerferien, sådan som den blev, er det faktisk også udtryk for, at vi ved, det tager tid, inden den slår igennem.
Derfor var det vigtigt at komme igennem før sommeren.
Kort sagt: Når udenlandske finansanalytikere på finansmarkederne ser på den økonomiske strategi i Danmark, så nikker de lidt.
De bliver ikke helt så hysteriske, som de en gang imellem bliver.
De nøjes med at baske lidt med vingerne på vore ruder, og hvis det bare bliver ved det og vi fastholder kursen, så er det bedst for beskæftigelsen, så er det bedst for os alle sammen. Jeg kunne godt brodere lidt mere på det, men det tror jeg er essensen i en forklaring på vores strategi.
Så er der erhvervslivets indtjening.
Måtte jeg komme tilbage til det i mit svar til fru Pia Christmas-Møller, men jeg vil godt om det offentlige forbrug måske gøre en enkelt bemærkning.
Jeg ved det jo godt.
Jeg skal ikke kritisere.
Jeg skal bare oplyse, at når vi tager de offentlige udgifter i den kommunale sektor, så kan vi se, at dér, hvor vi overhovedet har brugt penge, har været på børnepasningen.
Den er steget med 15½ pct.
Det område, der er steget mest derefter,
er på området for handicappede og for sindslidende, nemlig med 10 pct., dernæst sygehusene med 8 pct. i vores periode fra 1995 til 1998, ældreomsorgen med 4½-5 pct., folkeskolen med 5 pct. Min pointe: Der, hvor de offentlige udgifter er steget, er faktisk på de offentlige serviceområder og kun på de offentlige serviceområder, og det er i orden, hvis fru Ulla Tørnæs siger til mig, at de skal stige endnu mere på de her serviceområder.
Her må jeg nok være lidt påholdende og sige, at det har vi ikke råd til - ikke så meget, som Venstre ønsker lige nu - og jeg appellerer om ansvarsfølelse her.
Jeg tror, det er klogt at fastholde den finanspolitiske linje, vi har lige nu.
Jeg har et ønske, og det har regeringen som fru Ulla Tørnæs og partiet Venstre: Vi ville frygtelig gerne arbejde med at løfte kvaliteten for de samme penge, og jeg tror, der er en stor beredvillighed til i kommunerne at udveksle nogle flere erfaringer, prøve at organisere tingene lidt bedre og nyere og anderledes.
Det vil vi også gerne være med til.
Omkring ØMU'en: Hvorfor holder vi ikke en folkeafstemning nu?
For at sætte det lidt på spidsen: Det vil jeg advare imod.
Jeg tror ikke, der skal holdes folkeafstemninger, hvis ikke de er meget omhyggeligt forberedt.
Min pointe er også, at jeg tror, den danske befolkning vil se babyen født og vokse op - det var ikke en kritik af undervisningsministeren, men ØMU'en, jeg tænkte på - den danske befolkning vil se ØMU'en vokse op og se den fungere, før man kan forholde sig til den, og det mener jeg vi skal tage os den fornødne tid til, drøfte det frit, ikke presse befolkningen, lytte til, hvordan befolkningen også vurderer sagen.
Så til spørgsmålet om den offentlige sektor i øvrigt.
Lige en lille sidebemærkning: Fru Ulla Tørnæs har jo ret i, at befolkningen godt kan lide den offentlige sektor.
Finansministeren har helt tilfældigt gennemført en undersøgelse af befolkningens holdninger, og tænk engang, tænk engang: I 1995 sagde lidt over 45 pct. af befolkningen, at de alt i alt var godt tilfredse eller meget tilfredse med den offentlige sektor.
Og tænk engang: I 1998 sagde 65 pct. af befolkningen - ja, det er jo i hvert fald et klart flertal - at de faktisk godt kan lide den offentlige sektor.
Jeg kunne nævne en hel række detaljer, det skal jeg afholde mig fra i dag, men blot sige, at det her er vigtigt.
Jeg tror i virkeligheden ikke, der findes nogen typer samfund, der klarer sig så godt igennem svingende økonomiske krise- og vækstår som det danske modelsamfund.
Jeg tror i virkeligheden, at velfærdssamfundsideen, når vi sammenligner den med de amerikanske samfundsmodeller, de britiske, de tyske, de centraleuropæiske, de latinske, har vist sig at være bedst konkurrenceduelig, har vist den største mobilitet for befolkningerne og dermed den største evne til at tilpasse sig.
Når det så oven i købet er så populært i befolkningen, så har vi noget, vi skal passe godt på her.
Og kan det så lykkes os, som hr. Jørgen Estrup var inde på, at skabe den nye identitet og ansvarsfølelse, så er der virkelig noget at arbejde for. Fru Ulla Tørnæs sluttede sin tale med at pege på seks punkter, som Venstre gik ind for.
Må jeg ikke sige: Det kan jeg se, det gør vi søreme også.
Jeg kan lige bekræfte dem.
For det første et frit sygehusvalg, og det er jo meget fornuftigt, bortset fra at de private hospitaler ikke kan klare ret meget.
Vi har ca. 24.000 senge i den offentlige sygehussektor, og vi har 100-200 i den private.
Det er ikke, fordi der er så meget at hente.
Men det skal nu ikke komme an på det.
Amterne skal efter min mening fortsat have lov til det, hvis amterne, som jo er sygehusejerne, beslutter at bruge de private hospitaler, hvis de ikke kan bruge de offentlige og der ikke er plads.
Det er deres beslutning, som vi kender det i dag,
og det skal vi ikke pille ved.
Det er jeg enig i. Det andet punkt var, at fru Ulla Tørnæs sagde, at de går ind for tryghed og retspolitik.
Det gør vi også.
Det gør vi også, f.eks. gode arbejdsmarkedsreformer.
Det fjerde punkt var, at de gerne vil have garanteret, at det kan betale sig at arbejde og spare op.
Det vil vi også gerne, og vi synes, det går ganske godt.
Endelig går de ind for frihed og plads til det frie initiativ og til selvstændighed.
Det gør vi også.
Og for at nå clouet: Der skal være orden i økonomien.
Ja, det skal der.
Det er vi helt enige i.
Hr. Holger K. Nielsen var meget optaget af tendensen til at smøge ansvaret af sig mellem kommuner og stat.
Hr. Holger K. Nielsen sagde, at det var noget kedeligt noget, og det er jeg sådan set enig i.
Konklusionen kunne være den, hr. Holger K. Nielsen var inde på: Så skal vi bare give kommunerne nogle flere penge, så de ikke generer os så meget, som de ellers gør.
Så bliver det vanskeligt.
For jeg mener faktisk, at de økonomiaftaler, staten har lavet med kommunerne gennem de sidste 5½ år, har været fonuftige, gode, ansvarlige aftaler, der indtil aftalerne i år har sikret en realvækst i driftsudgifterne på 2-2½ pct.
Det er meget.
Det er meget, og det har da også givet anledning til ganske betydelige løft i serviceniveauet på en række centrale områder.
Derfor har vi sagt: Vi vil gerne fortsætte den linje, men af hensyn til balancen i samfundsøkonomien er vi nødt til at dæmpe stigningstakten lidt for l999, og det er så det, vi har aftalt.
Jeg håber, at kommunerne selv forstår de sammenhænge, vi
her taler om, og jeg tror, vi herinde i Folketinget skal være meget bevidste om ikke at placere os i et sorteperspil, som hverken kommunerne eller Folketing og regering har nogen interesse i.
Vi har hele tiden koncentreret os om at løse nogle problemer med respekt for de forskellige ansvar, vi har.
Hr. Holger K. Nielsen var som formand for sit parti meget inde på - hvad der også er hr. Holger K. Nielsens partis identitet og en række andre partiers, inklusive mit eget og Det Radikale Venstres - den sociale udstødnings selvforstærkende karakter, fattigdommen i Danmark bredere defineret.
Det sidste var jeg glad for, fordi fattigdom i Danmark i klassisk forstand med antal kroner pr. indbygger har vi jo ikke.
Lad os sige det, som det er.
Hr. Holger K. Nielsen refererede til en kendt avis, der nu er blevet frigjort, men det, der stod i avisen, bliver ikke mere korrekt af den grund.
Det var faktisk ikke korrekt.
Jeg skal ikke gå i detaljer, men i dag kan vi sige, at også enlige mødre på bistand trods alt samlet set har en økonomi, der betyder, man nogenlunde kan klare sig.
Og jeg tror, at den bedste, bedste, bedste, bedste tjeneste, man kan gøre den enlige mor på bistand og med to børn, er arbejde, kvalificeret arbejde, som gør, at hun kan give sine børn en god opvækst, og som gør, at hun selv kan mærke det selvværd, som er så fantastisk afgørende for os alle sammen. Må jeg sige til hr. Holger K. Nielsen i øvrigt, når det gælder arbejdsmarkedsreformerne: Vi betragter dem ikke som nedskæringer og forringelser for de ledige.
Kig omkring, og man vil se, at alle de steder, hvor der er høj arbejdsløshed, er der massiv fattigdom, og der er massiv skæv fordeling.
Kig til Danmark.
Vi har den laveste i folkemunde kaldet Ginikoefficient i verden.
Jeg er glad for de signaler, hr. Holger K. Nielsen sendte omkring det sociale, omkring paratheden til samarbejde med regeringen.
Jeg vil gerne bekræfte i dag - jeg har måske ikke fået sagt det tydeligt nok før - at jeg er enig med hr. Holder K. Nielsen i, at strukturen i hovedstaden og sygehusvæsenets fremtid i hovedstaden hører sammen, skal løses sammen.
Hr. Holger K. Nielsen spurgte eksplicit om det.
Det hører sammen.
Hovedstadsreform og sygehusvæsenets reform i hovedstadsområdet skal løses sammen.
Indenrigsministeren har bekræftet det udadtil i dag, og jeg vil gerne i dag også bekræfte det, og jeg ser frem til et bredt samarbejde også om det spørgsmål, også med partiet Venstre, som har markeret interessante tanker på feltet, og andre interessenter, som måtte være med her.
Fru Pia Christmas-Møller var i sit indlæg meget inde på de brudte løfters regering.
Jeg bliver så ked af det, hver gang jeg hører fru Pia Christmas-Møller tale om det tema, og derfor har jeg helt tilfældigt taget en lille, beskeden dokumentation med her op på talerstolen.
På den første står »Regeringens resultater fra oktober 1997 til juni 1998«, pænt bundet ind, masser af resultater.
På den anden står »Regeringens resultater fra oktober 1996 til maj 1997«, grøn, masser af resultater.
Og her står »Regeringens resultater fra august 1995 til maj 1996«.
Den har vi ikke nået at binde ind endnu, men alligevel, resultaterne tæller.
Jeg tror, det er vigtigt, at vi siger til hinanden: Skal vi nu ikke stoppe den lille fest, også for god ordens skyld.
For herregud, lad os da bruge vores energi til at skabe resultater, som regeringen har gjort det i mange, mange år.
Lad mig så bare nævne i et par minutter, at regeringen fra start har lovet, at der vil komme mange flere arbejdspladser.
Det er der kommet.
180.000 nye job er der kommet, 80 pct. af dem i den private sektor.
Det har den gjort.
Regeringen har halveret den samlede ledighed.
Regeringen er på vej til at udrydde ungdomsledigheden.
Den var på 60.000, da vi startede.
Den er nede på 20.000 nu, og den forsvinder ved fælles hjælp.
Regeringen har reduceret langtidsledigheden med to tredjedele i forhold til, da vi startede, og ved lidt fælles hjælp, hvis fru Pia Christmas-Møllers parti vil være med, så får vi også has på den sag.
Regeringen har lovet orden i økonomien.
Det har den holdt.
Det er ikke altid lige let.
Når betalingsbalancen skal klares, så klarer vi det i fællesskab.
Må jeg gerne sige om det: Siden 1993 har denne regering givet sygehusene en tiltrængt økonomisk saltvandsindsprøjtning på 4 mia. kr.
Det er mere end i de foregående 5 år tilsammen, hvor realvæksten faktisk faldt under vore forgængeres ledelse. Vi har sat fuldt tryk på det med ventetiderne.
Jeg erkender, at det ikke er nemt, men vi har dog nogle synlige reultater.
På hjerteområdet, på bypassoperationsområdet har vi nået meget klare, synlige, objektivt målbare sænkninger af ventetiden.
Skal vi ikke også her, som fru Mimi Jakobsen sagde det, tale på en moderne måde, så folk, der lytter til os, gider høre på os.
Et eksempel: I de senere år er man blevet meget bedre til at foretage grå stær-operationer.
70 pct. flere grå stær-operationer, end da vi startede.
Samtidig er ventetiden steget.
Det er selvfølgelig udtryk for, at mennesker nu kan få klaret en grå stær-operation på en helt enkel, anderledes ukompliceret måde end før, hurtigere end før.
Vi skaber med vores nye muligheder nye håb og nye forventninger, som vi også kan opfylde.
Som det hedder: I gamle dage blev man opereret for grå stær, fordi man ikke kunne se.
Nu er der mange, der bliver opereret for grå stær, fordi de gerne vil have et nyt kørekort.
Det er der ikke noget forkert i.
Jeg synes bare, det hører med i debatten om de nuancer, vi må fastholde hinanden på i sygehusvæsenet.
Så vil jeg i øvrigt gerne sige apropos forslaget til vedtagelse: Jeg tror, at det næste træk på sygehusvæsensområdet, som fru Pia Christmas-Møller var inde på, som hr. Peter Duetoft og andre har været inde på i dag, er, at vi tager nogle velorganiserede ryk i samarbejde med amterne.
Jeg synes, vi kender nogle amter, hvor det fungerer, hvor vi så bare skal begynde at se rykket på ventetiderne.
Det er Nordjyllands Amt, Århus Amt, Viborg Amt for at tage et treregionssamarbejde.
Der viser det sig jo - jeg ser, at der er nogle, der er valgt i Nordjylland, som nikker ivrigt - at dér kan man. Vi ville gerne se, at det rykkede mere på ventetiderne, og jeg tror, det kan komme til at rykke mere.
Det har noget
at gøre med, om vi som folketingsmedlemmer også har modet til at sige, at vi ikke kan alting alle steder lige meget.
F.eks. er brystkræftoperationerne et tydeligt signal til befolkningen om, at vi er et land, hvor vi må prøve at samle vores rutine på udvalgte centre.
Brystkræftoperationerne er vel et eksempel på, at vi må samle vores ekspertise på et mindre antal centre end før, så vi kan give patienterne den tryghed i rutinen og den service og den kortere ventetid, der skal til.
Så håber jeg bare, at fru Pia Christmas-Møllers parti
ikke vil kritisere os for, at der så bliver nogle mindre centre, hvor der ikke længere udføres brystkræftoperationer, og til gengæld nogle større centre, hvor man har den pågældende rutine, og hvor patienterne så kan komme ned i ventetid.
Et andet eksempel, som jeg også godt vil stille på spidsen og håbe på en god og saglig debat om, er antallet af døgnberedskaber og akutte indlæggelsesfunktioner.
Vi ved, at der er regioner i Danmark, også her i hovedstadsområdet, hvor mulighederne for at komme på skadestue er meget, meget gode.
Uden at jeg dog har tjekket det, kan jeg sige, at jeg har hørt, at folk, der bor et bestemt sted i København, kan nå syv skadestuer inden for 10 min.
Det er søreme flot - hvis det ikke lige var sådan, at så kan man sidde på skadestuen og vente indtil flere timer, inden man kan blive behandlet; det er ikke så flot.
Og derfor er en del af nøglen selvfølgelig også, at vi tør aftale med hinanden og med amterne at sige til befolkningen: Ved I hvad, gode folk, lidt færre skadestuer og til gengæld lidt flere ressourcer på operationsstuerne, kortere ventetid til de kirurgiske funktioner og kortere ventetid til de medicinske behandlinger.
Hvis vi også tør dét, kan vi nå langt, og det er også det, amterne gerne vil have som signal herindefra.
, og hvis vi kan lave den hovedstads- og sygehusreform, som hr. Holger K. Nielsen spurgte om, kan vi nå meget langt, og det vil jeg gerne indbyde til et godt samarbejde om. Og med hensyn til fru Pia Christmas-Møllers engagement i det økonomiske i øvrigt vil jeg bekræfte regeringens ansvarlighed og indbyde til et samarbejde om finansloven
Det gælder også det europæiske samarbejde og vores fælles interesse i at informere befolkningen om, hvad det er, vi står foran, og hvad det er, vi skal bruge det europæiske samarbejde til.
Til hr. Jørgen Estrup: Tak for - som altid - et eftertænksomt indlæg.
Jeg har allerede kommenteret det med hensyn til kittet i vort samfund, men jeg vil gerne lægge til, at jeg var glad for hr. Jørgen Estrups bemærkning om årsindkomstsagen.
Det passer naturligvis helt til vores egen opfattelse, og jeg vil gerne i dag bekræfte en invitation til, når vi er færdige med vort arbejde internt, at se grundigt på sagen i et godt og fornuftigt høringsarbejde og samarbejde med arbejdsmarkedets parter.
I det, der blev sagt om arbejdsmarkedsreform III, lagde jeg mærke til, at det blev nævnt - og det vil jeg også gerne viderebringe til SF og Enhedslisten - at det er den tvungne passivitet og ikke mangel på forsørgelse, der begrænser mennesker, og det er jo sandt, for det værste, man kan gøre over for et menneske, er at henvise det til at passe sig selv i passivitet
ved at sige: Her har du en check, og så må du klare resten selv. Det fører mig over til, hvad der sammenfattende kan siges om denne regerings økonomiske strategi: Når fru Jette Gottlieb spørger mig, hvorfor denne årsindkomstmodel kommer nu, og hvad meningen er, så er svaret egentlig enkelt, og jeg vil gerne give det nu: Det fremgår jo af grundloven, at vi i slige taler som den i forgårs skal redegøre for, hvad vores strategi og politik er. Det er den formelle del af det.
Den anden del er, at vi i regeringen føler, at nu er det tid til at prøve at forme et moderne svar på, hvordan man beregner dagpenge, ikke hvordan man forringer dagpenge, men hvordan man beregner dagpenge.
Og lyt engang, vil jeg sige til fru Jette Gottlieb: Den måde, vi beregner dagpenge på i dag, blev første gang taget i brug ved indførelsen af timeløns- og timeantalsberegningsmetoden i 1907, og det var der god grund til dengang, men det er et andet samfund, vi lever i nu. Jeg har allerede argumenteret for det, men det er altså samklangen i det.
Men jeg synes, det er vigtigt også at bruge et øjeblik på at lægge et ekstra argument til: Jeg tror i virkeligheden, at den årsindkomstmodel er et værn mod tilfældige 12-ugers-udsving, og jeg tror i virkeligheden også, at hvis vi indretter den rigtigt, vil alle lønmodtagere sige, at det var på tide, og at det grundlæggende er en rigtig reform.
Og jeg indbyder til et godt og fornuftigt samarbejde herom.
Jeg vil i øvrigt gerne uddybe min bemærkning om arbejdsmarkedsreform III lidt med hensyn til, hvorfor den kommer nu, og hvordan vi skal forholde os, hvis der kommer en konjunkturnedgang udefra til os:
Den måde, et traditionelt samfund vil forholde sig til en konjunkturnedgang udefra på, er ved at foretage en klassisk finanspolitisk stramning for at klare betalingsbalancen og i øvrigt ved at sørge for, at de ledige får nogle dagpenge, som kan finansieres.
Det, regeringen i Danmark gør, er noget helt andet.
Vi gør noget, som intet andet europæisk samfund gør: Vi siger, at selv i konjunkturnedgangsperioder bestemt udefra skal vi sørge for, at vore arbejdsløse mennesker bliver uddannet, så de bliver kvalificeret til at gribe de nye job, haps, med det samme, i det øjeblik konjunkturopgangen kommer igen. En så intens indsats også i ledighedsperioder i en konjunkturnedgang og også i store ledighedsperioder er fantastisk afgørende for, at det danske samfund kommer helskindet i sving igen.
Det er det, der er den inderste kerne i arbejdsmarkedsreform III, i årsindkomstmodellen og i den økonomiske strategi for denne regering, og det er i virkeligheden en unik tænkning, som gør, at vi selv i den defensive økonomiske strategi er offensiv på menneskers betingelser.
Hr. Kim Behnke holdt et meget traditionelt indlæg set fra hr. Kim Behnkes synspunkt og et umiddelbart meget urovækkende indlæg set fra mit synspunkt.
Og jeg må sige til Fremskridtspartiet, at regeringen tror fundamentalt ikke på den idé, at nu skal vi demontere velfærdssamfundet og koncentrere os om de 10 pct. svageste og fattigste.
Vi ved af erfaring fra andre lande, at det bliver de hverken bedre stillet eller rigere af, for alle andre samfundsgrupper vil i højere grad forsikre sig selv og i mindre grad tænke på velfærdssamfundet som helhed.
Det er ikke vejen at gå, og derfor tror jeg ikke rigtig, at vore veje kan mødes - naturligvis altid i venskabelig diskussion, men ikke når det gælder egentlige politikformuleringer.
Jeg vil gerne sige tak til hr. Jann Sjursen for hr. Jann Sjursens tanke om og stemme til et konstruktivt samarbejde.
Det gælder både det grønne område, energiområdet og boligstøtteområdet, og det gælder også hr. Jann Sjursens menneskesyn, som jeg var glad for at hr. Jann Sjursen havde lagt mærke til også gjorde sig gældende i min åbningstale forleden.
Jeg glæder mig til samarbejdet og kan kun bekræfte, at det er regeringen indstillet på.
Til Dansk Folkeparti, som efterlyste bemærkninger om retspolitik, må jeg sige, at det er på ingen måde glemt; det spiller en stor rolle også i regeringens tænkning.
Hr. Thulesen Dahl vil kunne erindre sig de redegørelser, justitsministeren adskillige gange har givet om vores indsats over for rockerkriminalitet, vores indsats over for narkopushere, vores indsats for at begrænse kriminaliteten i øvrigt og ikke mindst - hvad jeg synes er fantastisk vigtigt - vores indsats for at forebygge kriminalitet. Og dér vil jeg appellere til Dansk Folkeparti om også at skænke forebyggelsen en tanke.
Jeg tror ikke, at det er den rigtige vej at gå at sænke den kriminelle lavalder til 12 år; det tror jeg ikke.
Jeg kender godt den gamle historie fra landet om faderen, der gav knægten en lussing, og hvor knægten sagde: Jeg har jo ikke gjort noget, hvorefter faderen sagde: Det er mere for en sikkerheds skyld.
Jeg tror, at den tid er forbi, hvor man gjorde dét »mere for en sikkerheds skyld«. Vi skal give vore unge en fremtid, og vi skal gøre det, som undervisningsministeren har sagt vi skal gøre: Vi skal nå dertil, at over 90 pct., ja helst 95 pct., af vore unge kommer i gang med en uddannelse, der passer til dem, så de kan komme videre.
Det er rigtigt, at der er nogle unge, også andengenerationsunge, hvor vi kan sige, at dér er en gruppe - heldigvis ikke så mange - som vi skal håndtere på en eller anden måde.
Men jeg må advare meget imod at generalisere, fordi der nu engang er nogle, der er kommet lidt skævt af sted - også nogle, der er alvorligt kriminelle, ikke så mange, men nogle er der, det er jeg enig i - for det tror jeg ikke nogen er tjent med.
Vi skal håndtere det spørgsmål på en klog og fornuftig måde, og det kan vi håndtere.
Og vi skal sørge for, at andengenerationsindvandrerbørnenes forældre kommer i arbejde, for en forudsætning for, at man kan finde sin identitet, er også, at man kan spejle sig i et voksent menneske. Må jeg som min næstsidste bemærkning blot sige tak til sundhedsministeren for hans langsigtede sundhedspolitiske program, som vi er mange der ser frem til. Jeg vil gerne slutte med at sige tak for en god debat og understrege mit ønske om, at vi får et godt samarbejdsefterår her.
Det er tiden for samarbejde, og jeg vil i den forbindelse citere, hvad formanden for en lille lokal SiD-afdeling i Ringkøbing Amt har sagt for ganske nylig: »Lad os starte med at spørge, hvad folk kan, i stedet for at starte med at spørge, hvad de ikke kan. Hvis vi
starter med at interesse os for, hvor store tabere de er,
risikerer vi, at det, vi siger, bliver en selvforstærkende profeti.
Lad os starte med at spørge, hvad folk kan.«
Jeg glæder mig til et godt samarbejde.