Elisabeth Arnold (RV), 2000-11-28:
Jeg vil gerne først på Det Radikale Venstres vegne sige tak
til Socialistisk Folkeparti, fordi de har rejst denne her meget aktuelle og meget, meget vigtige forespørgsel. Jeg vil også gerne sige tak til udenrigsministeren for en meget grundig og meget fyldestgørende besvarelse af forespørgslen.
Jeg vil ikke lægge skjul på, at det er med en ganske betydelig grad af ydmyghed, man står her ihukommende
problemets enorme omfang.
Vi ser hver aften i tv, hvor sørgeligt aktuel debatten er.
Man kan spørge sig selv, hvad Danmark overhovedet kan stille op, og er der overhovedet håb for en fremtidig fred i området? Jeg husker også fra min ungdom Seksdageskrigen, hvordan Israel var omringet af fjendtlige stater på alle sider, og den proces blev holdt godt i gang af Øst-Vest-delingen i verdenspolitikken under hele den kolde krig.
Det første gennembrud kom i Camp David-aftalen, hvor Israel og Ægypten sluttede fred, og så kom det helt store gennembrud i 1993 med Osloaftalen, hvor PLO blev anerkendt som det palæstinensiske folks repræsentant, altså en organisation, med hvem man kunne forhandle, slutte fred, lave aftaler, og hvor også PLO anerkendte Israels ret til at eksistere.
Senere kom der forbedringer, igen fremskridt, Berlinmødet, hvor EU-landene bakkede princippet om en palæstinensisk stat op, og drypvise fredsaftaler senere hen
med Jordan, med rømning af det sydlibanesiske besatte område osv. Man kan sige, der er sket fremskridt, hvis man kigger på det rigtig, rigtig lange perspektiv.
Men det er meget, meget skrøbeligt, og man kan spørge sig selv, hvor godt funderet de fremskridt er.
Jeg vil beskrive to episoder, som for mig selv har betydet en hel del i bedømmelsen af soliditeten af de aftaler, der er indgået i Mellemøsten.
Den første er januar 1994 hvor Yitzhak Rabin besøgte Europarådet i Strasbourg og gav en beskrivelse af Osloaftalens indikationer og dens fremtidsudsigter.
I forbindelse med debatten bagefter blev Rabin spurgt, med hvilken styrke eller med hvilken baggrund han i det israelske parlament, Knesset, havde indgået denne aftale.
Svaret var: Det har jeg gjort med én stemmes flertal. Det løb os koldt ned ad ryggen i plenumsalen, og vi tænkte alle sammen: Der taler en sand demokrat og en modig mand.
Det beskriver bare, hvor svært det er.
I et demokrati er alle som bekendt ikke enige, og så hjælper det ikke noget, at man siger, man har et demokrati; det er ikke en garant for, at alle er enige om at gøre det bedste. Yitzhak Rabin var en modig mand, og han var en god demokrat, det er der ingen grund til at betvivle, men der er meget stærke spændinger i det israelske samfund og også i det israelske demokrati, og ikke alle er lige interesserede i fred.
Den næste episode er fra januar 1996, hvor jeg deltog som international observatør ved valget på Vestbredden, en af konsekvenserne af Osloaftalen.
Ved valget på Vestbredden var der stort håb om, at man nu skulle få et selvstyre, et område, hvor man kunne bestemme selv, og hvor man kunne blive fri for den evige besættelse af Israel.
Men alligevel var det sådan, at besættelsesmagten var massivt til stede overalt; overalt mødte man bevæbnede, tungt bevæbnede soldater. Selv når man gik i supermarkedet, lå der altså maskingeværer på varebåndet.
Alt i alt fik man indtryk af en overmåde skrøbelig situation, og siden hen må man konstatere, at det næsten kun er gået tilbage trods mangfoldige internationale forsøg på mægling.
Der er stadig væk utrolige problemer: Jerusalem er der aldrig kommet en løsning på, bosættelserne er voldsomt provokerende, terroren skaber konstant frygt, og Sharons provokationer har antændt lunten i den sidste fase.
Danmark skal selvfølgelig spille en aktiv rolle for at prøve at få fredsprocessen genoplivet, og vi vil fra radikal side opfordre til, at FN snarest indsætter et internationalt observatørkorps til at adskille parterne, så man i hvert fald kan få ro på gaderne, inden man begynder at igangsætte fredsforhandlingerne igen. Jeg mener, at det forslag til vedtagelse, som vi selv er medforslagsstillere til, beskriver nogle af de vigtigste elementer i Danmarks rolle i den fortsatte fredsproces.
Det er vigtigt ikke at tro eller at bilde nogen ind, at Danmark alene kan gøre noget.
Vi skal presse på i alle de internationale organisationer, hvor vi er med.
Det gælder både i EU, i FN og i andre internationale organisationer for at prøve at forbedre forholdene.
Alene kan vi, så vidt jeg kan bedømme det, kun gøre ganske lidt, men vi skal selvfølgelig også presse på med de bistandsprojekter, vi har i det palæstinensiske selvstyreområde.
Det Radikale Venstre støtter forslaget til vedtagelse.