Aage Frandsen (SF), 2002-02-21:
Da SF's ordfører, fru Anne Baastrup, ikke kan være til stede, skal jeg fremføre vores synspunkter på hendes vegne.
Det her råd er jo kommet til verden på en noget speciel måde i forhold til den måde, vi oftest arbejder på i
Folketinget
Det er jo sådan, at den måde, vi arbejder på i Folketinget, hvor vi deler os efter anskuelser - og sådan har det været i de over 200 år, vi har kendt noget parlament af lignende art som det her - er, at så placerer man sig også politisk efter anskuelser forstået på den måde, at en fløj måske ønsker noget og en anden fløj noget andet, og så stemmer man om det.
Men så sker det en gang imellem, at der går ligesom lidt saglighed i det, dybest set måske ved, at nogle mennesker, som er ordførere på et område, bliver enige med sig selv om, at uanset hvilken fløj man tilhører, så kan man egentlig godt se, at det her er da ikke sådan noget storpolitisk noget, det er da ikke sådan, som skattepolitik f.eks. kan være, at det er noget med at fordele penge fra nogen til nogen.
Næ, her er et område, som vi ud fra nogle almenmenneskelige betragtninger må kunne blive enige om.
Og det er klart, at en regering altid vil være lidt bekymret for, at sådan noget kan ske, fordi en regering vil helst styre processen, og sådan er det, ligegyldigt hvilken regering det er.
Og ikke bare en regering vil gøre det.
I dag - og det har der været en tendens til i de senere år, men den er forstærket - er det jo selvfølgelig specielt Finansministeriet, der vil styre hele processen.
Men der var så nogle mennesker dengang, der fandt ud af - takket være nogle græsrødder ude i samfundet, der sagde, at her var noget, man skulle tage at gøre noget ved - at der var altså noget her, som vi virkelig kunne underbygge.
Og så kom de med et projekt, som så efterhånden blev hele kredsen af retsordføreres projekt, og efterhånden endte det med at blive hele Folketingets projekt.
Den måde, man organiserede det på, det var i virkeligheden, at man tog det civile samfund og gav det en tilskyndelse, en indsprøjtning også af økonomisk art, til, at de blev organiseret på en eller anden måde.
Nu har vi så den modsatte proces, at vi har en regering, der uanset det saglige indhold i det bare tager listen
: Hvor mange råd er der?
Vi skal have så og så mange.
Jeg vil skønne, at man i Finansministeriet har sagt: I skal nå det og det antal, og måske har det været sådan, at i hvert ministeriums regi skal der være en procentdel, der falder væk. Og kan man ikke opnå det på den ene måde, så gør man det på den anden måde ved at tage lidt flere med.
Og det er naturligvis en usaglig måde at gå frem på.
Derimod vil jeg godt understrege, at der er en masse af de andre råd, der foreslås nedlagt - jeg behøver ikke bare nævne Udetillægsnævnet, jeg kan også nævne andre områder, hvor man foreslår ting nedlagt, også noget, vi måske har været med til at lave i sin tid - hvor vi i dag siger: Jamen vi kan godt se, at det måske er fornuftigt at organisere det på en anden måde.
Derfor skal man selvfølgelig her gå til værks rent konkret, sagligt: Hvad synes man er godt og skidt i de her råd?
Og vi synes, at det her råd og de mennesker, der stod bag det, de, der stadig væk er engageret i det, fik en god idé dengang, og derfor er det meget uklogt, at vi er ligeglade med det her og nu.
Derfor beklager vi meget, at regeringen bruger sit flertal, og uanset at man kan stille spørgsmålet - det gør i hvert fald Venstre - om der var tale om et forlig eller ej, så er det alligevel sådan en del af en kultur herinde, at når man har lavet noget i fællesskab, også selv om det ikke er et forlig, så snakker man også om i fællesskab, om vi eventuelt skulle ændre det.
Eller der er nogle, der foreslår noget ændret, og så spørger man: Hvad siger I til det?
Det er en trist ting, den måde, som den nuværende regering arbejder på.
Man har flertallet, man bruger det, man lytter ikke efter argumenter.
Det, at man har flertal, betyder ikke, at man nødvendigvis altid har ret, og er der gode argumenter, så synes jeg, man skulle tage ved lære.
Som bekendt er det sådan, at den, der overvinder sig selv, er større end den, der indtager en stad.
Det skulle regeringen tænke på.
Jeg nævnte det for statsministeren forleden; det er, som om det ikke nytter noget.
Men vi vil blive ved med at sige det hele tiden: Hvorfor tænker I jer ikke om?
I foreslår en række ting, som kan være fornuftige konkret, men når der er noget, der helt konkret er ufornuftigt, hvorfor hører I så ikke efter, hvad mindretallet siger herinde, og hvad folk udeomkring, dem, der har forstand på det, siger?