Bjørn Elmquist (RV), 1997-10-30:
Efter min meming fik vi ved debattens start her i formiddags to gode og sobre redegørelser fra henholdsvis indenrigsministeren og ministeren for udviklingsbistand, for de fastslår og fastholder de principper, som Det Radikale Venstre som regeringsparti arbejder for, og som vi står inde for, og det bygger på to principper: humanisme og fasthed.
Humanismen går ud på, at vi i Danmark gør, hvad vi kan for at yde beskyttelse til personer, der kommer hertil på flugt fra forfølgelse og undertrykkelse, og den går også ud på at behandle de personer, som vi på den måde modtager, ordentligt og anstændigt og med respekt for de internationale konventioner, som hjemler forskellige menneskerettigheder, f.eks. retten til familie, og heraf kommer jo altså også retten til familiesammenføring.
, drøfte den moralske forpligtelse.
Og det er meget interessant, at der er partier, der er meget optaget af forskellige landes moralske forpligtelse - altså det, der ligger ud over den egentlige juridiske forpligtelse - med hensyn til f.eks. at modtage egne statsborgere, for det er jo soleklart, at der ikke findes nogen folkeretlig eller traktatlig forpligtelse til at modtage egne statsborgere.
Der er mange af os, der kan beklage det, og der er mange af os, der synes, det er besynderligt, og dem hører vi i hvert fald til i mit parti, for vi synes, det er en naturlig pligt for et land at modtage sine egne statsborgere og varetage deres interesser og behandle dem ordentligt - og straffe dem, hvis de overtræder lovene, men i hvert fald gøre det efter de principper, man har i en retsstat.
Men der er ingen af de partier, der har fremført denne moralske forpligtelse, så at sige ud ad vinduet, over for de lande, som det nu drejer sig om, og som folk for tiden flygter fra, der er ingen af dem, der ét sekund har interesseret sig for, hvad der er af moralske forpligtelser
Vi må acceptere det som en realitet, men at man kan have et sådant menneskesyn, har vi svært ved at forstå, og vi beklager det meget, for det var jo netop det fælles menneskesyn, der skulle være garantien for, at vi på traditionel vis kunne enes bredt om disse ting.
Og jeg må ikke mindst udtrykke stor forundring, når jeg hører reaktionen fra Det Konservative Folkeparti direkte adspurgt om, hvad man siger til sin tidligere partiformand og landets tidligere statsminister gennem mange år - som selvfølgelig havde partipolitiske synspunkter og kæmpede for dem, men som jo alligevel dengang aftvang respekt for sin politik, og som gør det den dag i dag - for med hensyn til hans opfordring om at indgå et nationalt kompromis er reaktionen altså den, at det vil man kun, hvis man kan få opfyldt sine egne krav og kun dem.
Der er slet ingen imødekommenhed, og der er slet ingen forståelse for, hvad der ligger af statsmandsindsigt i Schlüters opfordring.
Det andet princip, som jeg nævnte kort, og som vores politik også bygger på, er fasthed, nemlig fastheden i, at vi ikke lader de principper, som vi hylder, når vi modtager asylansøgere, glide, så vi begynder at modtage mennesker, som ikke opfylder kravene og betingelserne.
For det ville i sig selv være det alvorligste angreb på fastholdelsen af det humanistiske princip.
Der ligger også i kravet om fasthed, at vi bekæmper snyd og svig, både i forsøgene på uretmæssigt at opnå asyl her i landet og med hensyn til at opnå de efterfølgende rettigheder, jeg talte om, f.eks. familiesammenføringer, på et forkert grundlag.
Her fremstillede indenrigsministeren jo soleklart, hvilken politik regeringen har, og hvordan vi hen ad vejen har opdateret, effektiviseret og ændret de gældende regler.
Der kan være mange andre motiver til at tage debatten op på denne måde; men den konkrete anledning er jo aktstykket om Somalia, og jeg hører til dem, der meget beklager, at man i oppositionen ikke kunne indse, hvor nødvendigt det var at komme i gang med minerydningen.
Jeg forstår til fulde udviklingsministerens suk i så henseende.
Det var hørligt, og det burde stå som den flammende overskrift for debatten i dag.