Villy Søvndal (SF), 1998-03-31:
Det her er så historien om frem og tilbage.
I 1980'erne flyttede vi tilsynet med opholdssteder til kommunerne.
Når vi nu flytter det frem og tilbage, hvad er så argumentationen for det?
Den umiddelbare argumentation er, at vi har lavet en aftale med regeringen i den nye servicelov, hvor vi lover at kigge på det her. Vi nåede ikke at blive færdige, medens vi lavede forliget om serviceloven, men havde det som et hængeparti, og det er så det, der bliver afgjort nu.
Vi er meget tilfredse med det.
Det er oplagt, at hverken tilsynet eller godkendelsen fungerer godt nok i dag.
De små kommuner siger selv, at det er fantastisk svært at opbygge den ekspertise, der er nødvendig, hvis man skal foretage det fornødne tilsyn og den fornødne godkendelse.
Det er klart, at når man første gang står med en godkendelse af et opholdssted, er det jo en ganske svær sag at have med at gøre.
Jeg synes også, at det her har at gøre med hele diskussionen om den manglende kvalitet i de svære børnesager.
Det er vores klare ønske, at man nu tager tilsynet så alvorligt, at man også sikrer den kvalitet, man desværre ikke i dag har i de svære børnesager.
Så er der et andet analytisk argument, der er vigtigt,
Kommunerne er såvel byggemyndighed som godkendelsesmyndighed, når et opholdssted søger.
Det tror jeg ikke er en klog sammenblanding.
Det er selvfølgelig ubehageligt at have den type sammenblanding i en offentlig myndighed, og hermed får vi en klar adskillelse.
Det her hænger selvfølgelig også sammen med det meget brogede billede, vi har på hele anbringelsesområdet.
Vi har nu gennemlevet en epoke, som jeg tror vi er på vej væk fra, med nedbrydning af døgninstitutionsområdet, hvor vi i dag har
ca. 1.400 døgninstitutioner færre, end vi havde i starten af 1980'erne
Det efterlader det betydelige problem, at det i dag er svært at finde relevante anbringelsessteder.
Jeg tror, det er sagens kerne, at vi har erstattet døgninstitutioner med noget, der er langt sværere at overskue, nemlig familiepleje - det er fint nok - private opholdssteder af meget svingende kvalitet og så endelig Tvind som den store entreprenør. Jeg savner i øvrigt, at de, der er tilhængere af private løsninger på det sociale område, kigger sådan lidt analytisk på det her, der er det mest gennemprivatiserede område, vi overhovedet har på socialområdet.
Jeg savner sådan, at nogle laver en analyse, der viser, at det her betyder lavere priser, højere kvalitet, og at man bevarer det offentlige overblik.
Den må være mulig at lave, fordi man her virkelig har et empirisk materiale, der er meget stort.
Hvis man lavede den analyse, tror jeg i øvrigt, man ville nå frem til den stik modsatte konklusion, nemlig at konsekvensen af det første store privatiseringsforsøg på socialområdet i Danmark var, at priserne steg, kvaliteten faldt, og at det offentlige mistede overblikket.
Derfor har vi selvfølgelig en pligt til at forsøge at samle det op, specielt i lyset af meldingerne om kvaliteten eller mangelen på samme i de allersværeste børnesager, vi har, og jeg vil godt kvittere for, at lovforslaget kom så hurtigt.
Jeg tror, at vi måske har brug for et møde med Amtsrådsforeningen, som nu overtager ansvaret for det her område.
Vi har været med til at understøtte den udvikling, der var resultatet af finanslovaftalen mellem regeringen og SF for halvandet år siden, hvor vi afsatte penge til døgninstitutioner.
Det resulterede i 350 nye døgninstitutionspladser, men vi er stadig væk i en situation - det fremgik bl.a. af en artikel i Kristeligt Dagblad for nylig - der er uholdbar, fordi der er lang ventetid, når et barn skal anbringes. Den situation er vi nødt til at løfte os ud af, og jeg vil spørge socialministeren, om hun vil være med til sammen med Folketingets Socialudvalg at mødes med Amtsrådsforeningen og prøve at se, om vi ikke kan bringe døgninstitutionssektoren fremad, sådan at vi slipper for ventelister på det her meget følsomme område.