Morten Østergaard (RV), 2005-03-15:
Nu synes jeg, det var ministeren, der slog tonen an i sin indledning.
Men jeg vil bare sige i forhold til svaret her, at det, kritikken går på, er det, der står i forslaget om finansiering.
Har det den effekt, man forventer?
Det tror vi ikke på, og vi mener egentlig også, at det er relativt veldokumenteret, at det bliver meget svært at få en effekt af de relativt beskedne midler, som kommunen kan vinde ved det incitament, der her er stillet op.
Der er bare noget, jeg er nødt til at have forstået her i dag
: Skal disse servicestrategier, som handler om, at der fast pr. lovkrav skal laves en strategi for, hvad man må sende i udbud, føre til, at man sender ting i udbud, eller er det ikke meningen?
Det er klart, at dengang man havde ansvaret for en lang perlerække af opgaver, så gav det måske mening at forholde sig til, hvor man skulle gøre det ene, og hvor man skulle gøre noget andet.
Nu har man lavet en meget smal regionsmodel, og derfor er det jo meget svært at se, at det ikke skulle være på sundhedsområdet at man ønsker at lave udliciteringer, når der nu skal laves servicestrategier.
Er det meningen, at det skal have en effekt?
Er det meningen, at det skal bruges til noget, eller er det bare sådan almindeligt bureaukrati?
Jeg har det udgangspunkt, at uanset om man løser få eller mange opgaver, skal man da løse dem effektivt.
Det er da et lidt underligt udgangspunkt at tage, at fordi man nu får en smallere opgaveportefølje, så er det sådan set ligegyldigt, hvordan man løser opgaven.
Derfor er den forpligtelse, som i dag påhviler alle amter og kommuner til at have en bevidst strategi for, hvordan man udvikler sin organisation, herunder spørgsmålet om, under hvilke former man inddrager det private i partnerskaber eller mere traditionelle udliciteringer, da en naturlig forpligtelse, der følger med, når opgaven flytter et andet sted hen.
Om det så konkret i det enkelte regionsråd fører til, at man udliciterer mere eller mindre, overlader jeg da trygt til de beslutninger, man træffer derude.
Det har jeg slet ikke noget religiøst forhold til, og det troede jeg sådan set heller ikke at Det Radikale Venstre havde, men der har man selvfølgelig også privilegiet at kunne mene mange ting på en og samme tid.
Men jeg mener da i hvert fald at have noteret mig historisk, at Det Radikale Venstre har haft nogle synspunkter om, at man skulle have et mere fordomsfrit syn på samspillet mellem det offentlige og det private.
Men det kan være, at jeg husker forkert.
Lad mig indledningsvis bekræfte, at efter vores overbevisning har forligspartierne ikke fundet de vises sten, det vil jeg gerne bekræfte ministeren i.
Jeg er godt nok ny her på stedet, men jeg vil sige, at jeg dog ikke er så naiv, at jeg havde forventet – hvilket ministeren åbenbart havde – at vi her ved førstebehandlingen og den generelle debat om kommunalreformen ikke ville fremhæve de ting, som sådan set gør, at vi ikke er med i forliget.
Det virker egentlig på mig meget naturligt at gøre det.
Men det billede, vi har fået bekræftet i dag, er, at denne her historiske reform er præget af i bedste fald en eller anden økonomisk naivitet, som gør, at man har villet forholde sig meget lidt til det, og i værste fald er det decideret uansvarligt.
Det første omkring naiviteten er så særlig det, der gælder i denne her sag, for indenrigsministeren ved selvfølgelig, at vi ønsker, at regionerne skulle have skatteudskrivning.
Vi vil meget gerne hjælpe, når man nu har sat sig mellem to stole, hvor man har forsøgt sig med nogle incitamenter, som vi kan dokumentere ikke vil have nogen reel effekt.
Det er derfor, vi peger på, at den forebyggelse, som man gerne vil støtte, som man gerne vil bidrage til, har man ikke hjulpet med den økonomiske naivitet, som ligger bag det forslag her, og det er sådan set det, vi påpeger.
Vi giver gerne en hjælpende hånd også i den fortsatte dialog.
Jeg synes i hvert fald, at man svinger sig for højt op, når man nu stiller sig op her i salen og siger, at man kan dokumentere, at det her ikke virker – det ved jeg ikke hvor man har fra.
Der er sådan set meget klar evidens for, at kommuner, der tænker i at få hjemmesygepleje og ældreomsorg integreret og helt op på dupperne, også har en målbar, dokumenterbar effekt med hensyn til indlæggelsesfrekvenserne.
Man kan tage en kommune som Skævinge i Nordsjælland som eksempel, som først af flere danske kommuner satte politisk fokus på det her, og hvor det er direkte aflæsbart, at man har en anderledes indlæggelsesfrekvens.
Selvfølgelig er der en gevinst i det, hvis vi kan få kommunerne til at tænke i, hvordan samspillet med sundhedsvæsenet bliver endnu bedre, end det er i dag.
Det giver jo ikke megen mening, at vi nu ofrer mange ressourcer på at geare det danske sundhedsvæsen – hvad vi har gjort, det er dokumenterbart, vi har lavet nogle kapacitetsløft, der slår alt, hvad den tidligere regering har dokumenteret år for år – hvis ikke det følges op af en ordentlig genoptræning.
Det giver vi nu kommunerne en lovgivningsmæssig forpligtelse til, som understøttes med et stærkt økonomisk incitament, en tier pr. hundredkroneseddel, plus at vi i det hele taget laver et helt nyt partnerskab omkring sundhedsvæsenet mellem kommuner på den ene side og region på den anden side – og det er så den anden tier, det faste bidrag, der skal understøtte det partnerskab.
Det er jo de tre ting, i øvrigt i kombination med, at vi får større gennemsigtighed i den måde, sundhedsvæsenet drives på – det bliver så i alt fire ting – der i kombination med hinanden skal løfte det her frem.
Men er der gode forslag til, hvordan man kan løfte det yderligere frem, lytter jeg selvfølgelig gerne til dem, når de bliver konkrete.