Anne Grete Holmsgaard (SF), 2003-04-11:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til de ordførere, der har tilsluttet sig linjen i beslutningsforslaget, og også tak til dem, der har haft positive bemærkninger om intentionerne med det.
Jeg vil så i øvrigt starte med ministeren, som begyndte med at sige, at det var meget positivt, at vi tog det op, og at hun er enig i, at det ikke er gået så hurtigt med udviklingen med at få kvinder ind i ledelserne, som man kunne ønske sig. Ministeren sagde derefter, at hun nu vil prøve med best practise og erfaringsudveksling, og at man ikke kan sige noget om, hvordan det går, da det ikke har været dyrket før. Men det er simpelt hen ikke korrekt.
Der er faktisk mange af os, der har arbejdet med det her.
Nu da ministeren selv nævnte, at jeg tidligere har været formand for Ligestillingsrådet,
vil jeg sige, at det var noget af det, vi arbejdede med i den periode, hvor jeg var formand for Ligestillingsrådet, hvor vi faktisk lavede erfaringsudveksling mellem de forskellige institutioner i den offentlige sektor og også over til den private sektor.
Jeg har desuden selv arbejdet med det på det praktiske niveau, så det er jo ikke et nyt middel som sådan.
Jeg tror, at ministeren vil komme til at erkende, at det ikke er nok at lave det.
Der er ingenting, der flytter sig på ligestillingsområdet, medmindre der er tale om et solidt pres.
Sådan har det været tilbage fra dengang, hvor der skulle kæmpes for kvindernes valgret til det her Folketing, som kun skete under solidt pres.
Når ministeren sidder her som kvindelig minister i dag, når jeg selv sidder her, er det et resultat af et solidt pres fra kvindebevægelsen, som truede med at hævne sig på de politiske partier via vælgerne, hvis partierne ikke indvilgede i at stille kvinder op, ikke bare som backbenchere, men på sikre pladser.
Vores ligelønslovgivning, som den ser ud, er et resultat af pres fra EU.
Det, at der overhovedet er 15 pct. kvinder i topjob i det offentlige i øjeblikket, er primært et resultat af pres
fra det her Folketing på institutionerne til hele tiden at synliggøre deres resultater, vel vidende at det ville gå på den måde, at de lige inden deadline skyndte sig at skrive noget ned, for da begyndte de at få røde ører.
Men så hang de jo på den og det at blive ved med at holde til det pres.
Jeg ser ikke det, vi her foreslår, som et alternativ til ministerens udmærkede tiltag, men som det, der skal sikre, at der er et tilstrækkeligt pres, så der rent faktisk kommer noget ud af det.
Ministeren fremhævede selv, at 30 pct. af de interviewede virksomhedsledere på det private arbejdsmarked havde svaret ja til, at der er et behov.
Jamen de kan ikke svare andet.
Det er simpelt hen for flovt at svare andet.
n halvdelen af deres arbejdsstyrke er kvinder.
Kvinders uddannelsesniveau er fuldt på højde med mænds, det er faktisk ved at overhale mænds.
De ved godt, at de har et behov for det her, men hvorfor gør de det så ikke?
Af fuldstændig samme årsager, som der ikke er sket noget af sig selv i forskerverdenen eller på andre områder.
For det første flytter mænd sig ikke fra magten af sig selv; de skal skubbes.
Det kan godt være, de ikke opfatter det sådan i deres egen selvforståelse, men et eller andet sted i deres underbevidsthed ved de udmærket, hvad det handler om, og mange af dem ved også udmærket, hvad det handler om på det bevidste niveau.
De har deres netværk, og man udnævner nu engang dem, der ligner én selv i sine egne netværk, for dér ved man, hvad man får, og dem er kvinderne
ikke en del af.
Kvinderne er så også meget tilbageholdende.
Kvinderne hopper lidt på den limpind, at de nok ikke er dygtige nok.
Det er selvfølgelig ærgerligt.
Det er derfor, vi ønsker, at det her pres skal lægges.
Det her er jo ikke lovgivning, sådan som flere forskellige ordførere har sagt.
Det er faktisk - hvad kan man sige? - alt efter temperament en venlig henstilling eller et påbud til ministeren om at forhandle de her aftaler
vel vidende at hvis en minister går ud og forhandler med et politisk flertal bag sig, står hun langt stærkere, end hvis hun kommer uden et politisk flertal bag sig.
Det er faktisk den styrke, vi ønsker at forære
ministeren, så hun kan stå stærkt i de forhandlinger, som bliver svære, det er der overhovedet ingen tvivl om.
Men det kommer til at gå langsommere, hvis ministeren ikke får det politiske mandat og det pres, så hun kan komme ud og bruge det.
Det er en fuldstændig almindelig mekanisme, som man kender fra dagligdagen på utallige områder, i lønforhandlinger, i forhandlinger om hvad som helst.
Det er derfor, jeg synes, at ministeren skulle se det som en gave og betragte det som et ekstra redskab, som hun kan få fornøjelse af, og som vi alle sammen kan få glæde af. Med hensyn til den anden del af ministerens kritik, nemlig at det vil føre til statslig administration, så mener jeg ikke, at det overhovedet er korrekt.
Der er ikke noget administrativt arbejde af betydning i at gå ud og lave de her aftaler.
Det er ikke spor mere belastende, end det i øvrigt er at lave Mensaordninger.
Det er et stort arbejde i sig selv at lave publikationer, det er bare en anden type arbejde.
Der skal selvfølgelig holdes rede på, hvad det er for nogle aftaler, man indgår, men det administrative vil jeg sige der er uendelig lidt af i det her.
Jeg tror, det var hr. Naser Khader, der stillede spørgsmål om, hvad vi egentlig mener med at lave aftaler, og som spurgte, om der skal være en sanktion.
Nej, vi har ikke lagt op til, at der skal være en sanktion.
Vi ser det som en mulighed for i første omgang at køre det her uden sanktion.
Men der er da ingen tvivl om, at vi har respekt for den norske regering og for den norske erhvervsminister, Ansgar Gabrielsen, som har været ude og sige med meget høj stemmeføring til norsk erhvervsliv, at han har en forventning om, at de udpeger mindst en kvinde til hver af deres bestyrelser i 2003, og hvis de ikke inden 2005 har sikret, at der er 40 pct. kvinder, er han villig til en lovgivning.
Det synes jeg jo er fint, og det var jo den styrke, vi gerne ville udstyre ministeren med til at gå ud og sige: Vi går frivillighedens vej, men hvis det ikke fungerer, er vi villige til at gå skridtet videre.
For det her er jo også et magtslagsmål.
Det har vist sig på forskningsområdet.
Forskere er jævnt hen ret godt begavet, og de kan godt se, at man mister en talentmasse, men de flytter sig alligevel ikke.
Man er simpelt hen nødt til at blive ved med at udøve et solidt pres på dem.
Til hr. Troels Lund Poulsen vil jeg sige, at det er en misforståelse af denne lovgivning, og jeg synes ikke, det er noget argument, at vi diskuterede det her for 10 dage siden.
Så vil jeg godt takke Socialdemokratiets fru Karen
Klint for det positive bidrag.
Jeg vil sige til fru Louise Frevert, at jeg er glad for, at ånden i det, fru Louise Frevert sagde, var, at det var positivt, og at hun også syntes, at navnlig pind tre var rigtig god, den med at få udnyttet det uudnyttede potentiale hos kvinderne, men at hun så ønskede, at man skal få arbejdsstyrken til selv at ønske forandring.
Det er simpelt hen en vej, man ikke kommer ret langt med.
Lad mig bruge et udmærket eksempel.
Oprøret kommer ikke fra arbejdsstyrken bredt.
Presset må komme fra det politiske system, og så selvfølgelig også nedefra.
Det er jo helt fint at få det pres
Det flytter sig simpelt hen ikke af sig selv.
Det er glimrende ting, det er jo en del
af de metoder, som organisationerne og virksomhederne vil kunne og skulle benytte sig af, men de har brug for, at der er en aftale, som forpligter dem
Jeg når desværre ikke flere direkte kommentarer til de øvrige ordførere, men det kan være, der er nogen, der vil blande sig i debatten ud over hr. Troels Lund Poulsen.