Morten Messerschmidt (DF), 2006-05-02:
Det er jo et utrolig centralt spørgsmål, som hr. Arac peger på her.
Det, vi jo kan konstatere, er, at det går den gale vej.
Det, vi kan konstatere, er, at vi står over for en regering i Ankara, som nu vil sætte begrænsninger for pressefriheden, ikke bare i eget land, men også i Europa generelt.
Det er i hvert fald et meget klart signal om, at man ikke ønsker at gå i demokratiets retning, at man ønsker at gå i en retning, hvor med Erdogans ord, da han var her i landet for et halvt års tid siden, islam nødvendigvis må stå over pressefriheden, ytringsfriheden, hvis der er en form for koalition imellem de to elementer.
Det er et klokkeklart eksempel på, at demokratiet har meget vanskelige vilkår i Tyrkiet, lige så vel som hr. Hüseyin Arac, hvis han havde været til stede i salen, ville vide, at jeg gentagne gange har peget på, at det ikke er mere end 10 år siden, at Refah Paritis sad i regeringskontorerne, et parti, der fik sit program kendt i strid med menneskerettighederne ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg.
Og selv for hr. Hüseyin Arac og Socialdemokratiet må Menneskerettighedsdomstolen vel have en eller anden form for autoritet.
Må jeg så ikke sige, at det, der er det centrale, jo er, at man med et medlemskab af EU ikke bare kommer til at sidde med og diskutere nogle ting, som man gør i Europarådet, men at man også får decideret lovgivningskompetence i EU.
Det er der, det helt afgørende problem opstår.
Hermed sluttede forhandlingen.
Afstemning
Hermed sluttede forespørgslen.
Så vidt jeg er orienteret, har hr. Hüseyin Arac ikke været til stede her i salen i dag, og det er nok også derfor, at han ikke her hørt hele det statistiske materiale, der er blevet fremlagt.
Jeg kan henvise til FN's befolkningsfremskrivninger, de kan findes på forskellige FNhjemmesider.
Det officielle tal i øjeblikket er, at om 10 år, hvilket jo er det perspektiv, som de, der ønsker Tyrkiet som medlem af EU, taler om, som jeg da har forstået det – det bliver i hvert fald ikke inden for 10 år – vil der være en befolkning på 82 millioner i Tyrkiet.
Det er FN's tal.
Jeg ved ikke, om det er at overdramatisere.
Jeg synes, det sådan set bare er at konkretisere.
Jeg ved ikke rigtig, om jeg skal kvittere for det, hr. Rune Lund siger i forhold til den enighed, der er om problemerne med situationen i Tyrkiet, for jeg vil jo nødig skaffe hr. Rune Lund problemer med sit bagland, og det lader til, at de kunne opstå, hvis sådan en som mig og Dansk Folkeparti kvitterer for det, som hr. Rune Lund siger.
Så det tror jeg jeg vil undlade at gøre.
Så vil jeg sige, at EU jo igennem mange år har optaget nye lande.
I bidder har man udvidet medlemsskaren, og man har fået de positive konsekvenser, og man har måttet betale de omkostninger, som var forbundet med det.
Sådan er det.
Men man er både naiv og uforstandig, hvis man tror, at man kan sammenligne Tyrkiet med nogen som helst af de lande, som vi hidtil har optaget i EU.
For det første er det et land bestående af i dag omkring 70 millioner indbyggere, om 10 år omkring 82 millioner indbyggere og om 20 år givetvis endnu flere.
For det andet er det et samfund, der kulturelt og religiøst er baseret på islam med alle de problemer og modbydeligheder, det medfører.
Når Amnesty International peger på et konsekvent problem med undertrykkelse og mishandling af kvinder, problem med æresdrab og de andre problemer, som vi kender fra islamiske samfund, så er det naturligvis ikke noget, der kan henføres til og forklares med den geografiske placering eller befolkningsstørrelse eller noget lignende.
Det er noget, der alene kan forklares med den kulturelle identitet, som Tyrkiet er baseret på.
Det kan man ikke bare negligere.
Der kan man ikke bare henvise til, at det jo gik godt med Polen, og at det jo gik godt med Østeuropa, og at det gik godt med Centraleuropa.
Man er nødt til at tage de problemer alvorligt, og man er nødt til at se på de vanskeligheder, vi tidligere i historien har kunnet konstatere ved en provestlig indflydelse på islamiske lande.
Dansk Folkeparti ønsker ikke at skubbe Tyrkiet bort fra Vesten, bort fra Europa, men vi ønsker en model, hvor vi også med sikkerhed kan vide, at der er en vis stabilitet i samarbejdet i det Tyrkiet, som vi så indleder et samarbejde med.
Jeg mangler altså stadig væk et svar på det helt åbenbare spørgsmål, det spørgsmål, som man egentlig burde have stillet sig selv, inden man i 1999 sagde ja til at anerkende Tyrkiet som ansøgerland, nemlig:
Hvad hvis det går galt, hvad nu hvis ikke vi kan overbevise de 70 millioner muslimer om at skulle forkaste deres kulturgrundlag, hvad hvis vi nu ikke kan overbevise 100 pct. af indbyggerne i Tyrkiet om, at demokrati er godt, eller hvad nu hvis ikke vi kan overbevise de 20 pct., der i rapporten fra sidste år siger ja til terror, om, at terror er noget skidt?
Så er vi nødt til at afvise Tyrkiets medlemskab, og hvilken reaktion vil vi så få?
Så vil vi netop stå i en situation, hvor vi kan risikere et Tyrkiet, der siger: Vi går mod øst, vi går mod Syrien, Saudi–Arabien, Irak og de nabolande, som i øvrigt statsministeren så rigtigt har peget på findes til Tyrkiet.
Det er ikke en situation, der er ønskelig for Vesten, hvis vi ønsker et nært tilknytningsforhold til Tyrkiet.
Derfor er det ansvarsforflygtigelse bare at pege på, at det her er noget, vi skal tage stilling til i fremtiden.
Det er udtryk for en fuldstændig kulturel uforstand, når man vælger at ignorere de enorme problemer, som der er i Tyrkiet, både i forhold til overholdelse af de basale frihedsrettigheder, i forhold til overholdelse af retsstatsprincipperne og i forhold til forståelsen for, hvad et demokrati er.
Derfor holder Dansk Folkeparti fast i, at det er en fuldstændig misforståelse at have indledt de her optagelsesforhandlinger med Tyrkiet.
Tyrkiet kan ikke inden for en overskuelig fremtid gennemgå en renæssance, som er det absolutte imperativ for, at man kan få et Tyrkiet, der kan optages i EU.
Derfor er det at stikke tyrkerne blår i øjnene at blive ved med at tale om medlemskab.
Jeg appellerer stærkt til, at jeg får et svar på spørgsmålet: Hvad gør vi, hvis vi er nødt til at sige nej?
Hvordan hindrer vi så, at Tyrkiet bevæger sig i den østlige retning?
Jeg synes, at det svar har blæst i vinden i nu snart 2 timer, og det må være på tide, at man får et svar.