Kristian Thulesen Dahl (DF), 2004-10-26:
Der er jo meget ved denne her historie om en strukturreform, der er en ren succeshistorie.
Det kan man jo ikke lade være med at måtte indlede med til mange af dem, der indtil nu har været oppe på talerstolen eller har taget ordet og kun kan se problemer.
Vi i Dansk Folkeparti gik jo til valg sidste gang bl.a. på synspunktet om, at amterne skulle væk.
Nu er der jo nogle, der har problematiseret det her med, om man nu har diskuteret det tilstrækkeligt i forbindelse med en valgkamp.
Vi er da noget stolte af, at vi har et program, der siger, at amterne skal væk, og vi så her i valgperioden, inden vi skal møde vælgerne igen, kan dokumentere, at amterne nu kommer væk.
Det forvaltningsniveau, som regionen bliver, er jo baseret på en positivliste, som Folketinget har besluttet regionen må tage sig af, er ikke baseret på kommunalfuldmagten og kan altså ikke af egen drift sige, at vi vil også lige brede os ud over en masse andre områder.
Så der er noget helt afgørende nyt her, et led uden skatteudskrivningsret, og det er altså også ret vigtigt for os.
Dermed er det jo i virkeligheden en succeshistorie, når det drejer sig om, at vi går til valg på et synspunkt, og vi leverer varen her i forbindelse med strukturreformen.
Når vi nu lige er ved det med amterne, var jeg til et ret interessant foredrag i aftes af en mangeårig kommunalforsker Roger Buch, som henviste til en gallupundersøgelse, der var lavet for et par år siden om det her med amterne i forhold til vores bevidsthed som borgere.
Altså når vi nu tænker på, at der er så mange, som lige pludselig er amternes forsvarere, så er det måske værd lige at erindre sig, hvordan amterne egentlig har stået i forhold til det, som SF har sat på dagsordenen i dag, nemlig demokrati og engagement, altså folks muligheder og politikeres lyst til rigtig at engagere sig.
Man spurgte nemlig om tilhørsforhold, og man tænker uvilkårligt på kommune, amt, nationen, Norden, Europa, verden som muligheder.
Svarene var klare: På førstepladsen lå Danmark, på andenpladsen lå landsbyen, altså den egn, man bor i.
På tredjepladsen kom kommunen.
Hvis man kigger på den anden ende, altså hvis man f.eks. ser, hvad der lå på næstsidstepladsen, så lå verden.
Hvorfor?
Jo, fordi verden havde fortrængt amterne til sidstepladsen.
Altså vi, der bare husker lige et par år tilbage, kan huske den situation, at vi alle var klar over, at der, hvor man netop ikke havde et folkeligt engagement, der, hvor det enkelte menneske ikke rigtig forholdt sig til, hvad der foregik, var i amtet. Derfor er der jo noget med, når vi nu skal svare på en forespørgsel stillet af SF, der handler om engagement, folks medleven, demokrati og sådan nogle vigtige størrelser i forbindelse med det her, at det at flytte opgaver til kommunerne, også lidt større kommuner, end vi kender i dag, er et led i i højere grad at engagere folk i det, der sker, altså flytte væsentlige politiske beslutninger derhen, hvor folk gider engagere sig.
I virkeligheden kan man vel også sige, at de mennesker, der engagerer sig lokalpolitisk i Kommunedanmark, i højere grad er de – og det er positivt ment – uprofessionelle, end det er dem nogle led højere oppe.
Det er positivt ment, for det er bestemt godt, at der er mennesker, der engagerer sig, der er vant til at leve mere i virkelighedens verden end dem, der i højere grad bliver det, vi kan kalde professionelle politikere.
Det er også et element, der taler for, at det er en fordel, at det er et gode for vores demokrati og folkestyre, at vi søger at placere nogle væsentlige politiske opgaver så lokalt som overhovedet muligt for den enkelte borger.
SF har så det synspunkt, at det skal gøres på en måde, så vi også sikrer noget faglighed i beslutningerne, for der er jo, alt efter hvilke politikområder vi taler om, bestemt behov for at sikre, at der også er nogle kompetente mennesker i forvaltningerne, der så træffer beslutningerne.
Det er jo derfor, vi har bøjet os for det synspunkt, da vi forhandlede i foråret, som var meget stærkt både for regeringen og andre partier, at kommunerne skulle være større.
Strukturkommissionen sagde jo også klart, at allerede i dag var det nødvendigt med større kommuner.
M009S05500649subh.fm Page 586
Thursday, November 11, 2004 4:03 PM
Vi har så arbejdet en model ind i aftalen, der jo gør, at kommunerne kan være mindre, også mindre end 20.000, i det nye landskab, hvis de vælger at være det på en række betingelser, som nærmere er skitseret, og som alle her i debatten kender.
Man er så blevet overrasket, nogle i forligskredsen sikkert positivt, vi er nu ikke helt så overraskede, over, at der er kommuner, som allerede i dag ligger på den gode side af det, Strukturkommissionen jo mener er anbefalelsesværdigt i forhold til, hvordan man driver en kommune optimalt.
Man mener, at de alligevel bør være meget større, fordi der kommer andre hensyn ind end det at drive en kommune så optimalt som muligt.
Vi har vedtaget, at det her bør bygge på frivillighed, det bør komme nedefra, og derfor er vi modstandere af, at vi af den grund lægger maksimumsstørrelser ind.
Det er en politisk tilkendegivelse, vi ønsker at komme med og også bruge debatten i dag til at komme med.
Så vil jeg lige nævne et par politiske områder, som jo bestemt er i fokus og også bør være det i forbindelse med strukturreformen og debatten her, og som måske også rækker lidt ud over det, som SF så direkte har sat til debat – men alligevel.
Et af de vigtigste elementer i at lave en strukturreform er altså, at borgerne får en bedre service.
Det at ændre strukturen er jo ikke et mål i sig selv, det er jo et middel til at sikre, at på alle de områder, hvor vi politikere har ansvaret for at levere offentlig service til befolkningen, gør vi det så godt som overhovedet muligt.
Strukturen kan aldrig være et mål i sit selv.
Det kan man somme tider få fornemmelsen af, når man hører debatten om en strukturreform, og det tager vi afstand fra.
Det er alene et middel.
Et af de områder, hvor det jo er meget, meget væsentligt, at vi leverer en optimal service, er på sundhedsområdet.
Det er jo helt, helt afgørende, at vi får et system, hvor vi i langt højere grad gennemtænker forebyggelse, behandling og genoptræning, altså hvor vi skaber en incitamentsstruktur, der gør, at når man har en borger, der kommer i klemme, så handler man, og de myndigheder, som har ansvaret for at der handles, har en umiddelbar interesse, også fordi de kunne blive ramt på pengepungen, i at gøre den optimale indsats.
Det er jo derfor, vi har været stærke tilhængere af et system, hvor kommunerne også får et større medansvar, altså en direkte betaling, der gør, at kommunen kan se en større interesse i at iværksætte forebyggelse, men også, når patienten kommer tilbage fra f.eks. et sygehusophold, i at iværksætte en ordentlig genoptræning, en genoptræning, der starter fra dag et.
Hvis kommunen ikke leverer den, og personen her må tilbage på sygehuset, så er det jo altså også kommunekassen, der kommer til at blive bonet for det.
Det er vores målsætning med det her at få et system i vores offentlige velfærd, der i langt højere grad tager hånd om den enkelte og sætter den enkelte i centrum for behandlingen.
Et andet område, der jo ligger lige for, er det sociale område, hvor vi har fundet en model, der gør, at kommunen skal se en langt større helhed i forhold til den her person, der nu altså har et behov for hjælp, ved at tænke familien ind som en ressource, tænke netværket ind som en ressource, men hvor kommunen, fordi sådan vil det jo være, på nogle områder selvfølgelig er for lille til at have den faglige ekspertise, der er tilstrækkelig.
Derfor skal der opbygges et landsdækkende videncenter, en videncenterorganisation, der gør, at den enkelte kommune kan gå et sted hen og få den faglige ekspertise til den her person, der har hjælp behov.
Det skal også være sådan, at de pårørende eller den enkelte selv har mulighed for at komme et sted hen og finde ud af, om kommunen nu gør det godt nok.
Ofte vil den institution, den enkelte har behov for at blive hjulpet på, jo ikke ligge i kommunen.
Man er ligesom fokuseret på de institutioner, som beliggenhedskommunen så overtager, men ofte vil det jo ikke være den institution, der er den rigtige for den her borger.
Der drejer det sig selvfølgelig om at sikre, at kommunen har en interesse i, at borgeren kommer det rigtige sted hen og får den rigtige hjælp, at der er et andet sted, man kan gå hen dels at klage sin nød, dels få hjælp til at blive udredt, så man ved, om man får det rigtige tilbud.
Målet er jo, at de her udsatte grupper skal have en bedre behandling end den, vi tilbyder i dag.
Det er vores absolutte målsætning.
M009S05500649subh.fm Page 587
Thursday, November 11, 2004 4:03 PM
Igen: Strukturen er ikke et mål i sig selv, det er, at den enkelte får en bedre behandling end den, vi giver i dag.
Tiden løber desværre, men jeg vil lige sige om det, som jo også har været til debat fra flere sider, nemlig de offentligt ansatte: Det er altså et faktum, at der er kommet 14.000 flere ansatte siden 2001 efter regeringsskiftet, hvor Dansk Folkeparti blev parlamentarisk grundlag osv. osv.
Det kender vi.
Noget andet er, at virksomhedsoverdragelsesloven gælder med det resultat, at den ansatte flytter med opgaven.
Det er utroligt, som den her diskussion fuldstændig er kommet ud af det, som ellers normalt har været det, Folketinget har debatteret i spørgsmålet om den offentlige sektor, nemlig at den offentlige sektor får et problem med at tiltrække tilstrækkelig arbejdskraft med den faglige ekspertise.
Det har været det, vi normalt har hørt i debatterne herinde, og jeg kan bare konstatere, at det nu er vendt fuldstændig rundt.
Nu handler det om de dygtige offentligt ansatte, som måtte komme i klemme, fordi de ikke lige præcis har det samme job, tror nogle, som de måtte have i dag.
De har det i hvert fald ikke det samme sted.
Hvilke problemer giver det så?
Måske skulle man lige gå et par folketingsdebatter tilbage, før strukturdebatten for alvor holdt sit indtog, og se på de debatter, der var om arbejdskraft til den offentlige sektor.
Da var det med et noget andet udgangspunkt end det, man har nu.
Vi tror sådan set ikke, at vi får den situation, at vi ikke har et stort behov for dygtige offentligt ansatte, tværtimod får vi måske i stigende grad behov for dygtige offentligt ansatte.
Der skal vi sikre, at vi her har nogle miljøer, har nogle gode arbejdspladser, som også gør, at der er folk, der vil søge hen til den offentlige sektor, så vi får dygtige mennesker til fortsat at engagere sig i den offentlige sektor i stedet for at søge væk fra den offentlige sektor.