Flemming Kofod-Svendsen (KRF), 1999-12-16:
Jeg vil begynde denne generelle debat om finansloven med et par ord om den forhandlingsmetode, som regeringen valgte i år.
En meget decentral forhandlingsmetode, som gjorde, at det var meget vanskeligt at se de enkelte dele i deres større sammenhæng.
Regeringen må nu lægge navn til en finanslov, som blev væsentlig slappere, end regeringen selv havde ønsket det.
Det tror jeg hænger sammen med den decentrale metode.
Havde man derimod fulgt mønstret fra tidligere år, hvor man havde en mere central forhandlingsmetode, så tror jeg, man på en anden måde også kunne have fået ansvar for at gennemføre nogle af de besparelser, som vi mangler i årets finanslov.
Der håber jeg, at regeringen vil skifte metode, når finansloven skal forhandles om et år, så vi får en samlet set væsentlig bedre finanslov end den, der foreligger. Så vil jeg kommentere den samlede finanslov ud fra nogle overordnede synspunkter, og der vil jeg begynde med at se på:
Hvordan er denne finanslov over for det danske erhvervsliv?
Er det det, vi har brug for, når vi samtidig er klar over, at vi har behov for at få styrket konkurrenceevnen, behov for, at vi kommer til at eksportere mere, så det bliver eksporten, der bliver det bærende, og ikke det hjemlige forbrug?
Nej, dette er et fejlgreb.
Er det den offentlige sektor eller den private sektor, der skal vokse?
Der mener jeg ikke, man har fundet den rigtige balance i det, vi er landet på, det, der er lagt frem, efter de mange delaftaler er indgået.
Vi så i begyndelsen, at der kunne være rigtige momenter i servicejob i det oprindelige udspil, men sådan som det har udviklet sig, endda med nedsættelse af aldersgrænsen, frygter vi, at det bliver en vækst i den offentlige sektor, som kan svække konkurrenceevnen, hvor vi havde brug for bedre mulighed for, at også mindre erhvervsdrivende kan udvikle sig og skabe mulighed for, at der i det private erhvervsliv skabes flere job, så det er den vej, beskæftigelsen vokser.
Ikke sådan at vi er modstandere af, at vi har en velfungerende offentlig sektor, men det er om at finde
balancen.
Der mener vi, at der er sket en vis forskydning, som er uheldig.
Det andet område, jeg vil tage frem, er familie- og skolepolitikken.
Der har vi ikke i denne finanslov fået nogen vedtagelser, som for alvor giver mulighed for, at forældre og børn kan være mere sammen.
Også når vi har udfrittet ikke mindst Socialdemokratiet, er svaret at etablere flere institutionspladser, flere institutionspladser.
Det mener vi igen er en ensidig løsning, hvor en bred vifte, hvor familien, de enkelte familier, får større valgmuligheder,
ikke er blevet tilgodeset.
Det er institutionssamfundet, som er blevet udbygget, og det er også det, vi har frygtet med det forlig for helhed i skolen, som er lagt frem.
Det er besynderligt, at man i en sen nattetime vedtager noget på et område, som er klart forligsstof. Regeringen indrømmer jo også, at det skal forhandles i forligskredsen.
Der måtte det naturligvis være sådan, at når der er indgået et skoleforlig, er det samtlige forligspartier, som er med fra begyndelsen.
Men det er den anden manglende balance i det, regeringen har lagt frem, på familie- og skoleområdet, hvor det er institutionstænkningen, der går forud for den enkelte familie og private organisationer, foreningslivet bliver tilgodeset.
Men der er også mange gode elementer, ikke mindst når det gælder udmøntningen af satspuljen.
Her mener vi, at der er en rigtig profil. Her har vi målrettede initiativer for svage grupper.
Det gælder på psykiatriområdet, det gælder over for hjemløse.
Men også på det rummelige arbejdsmarked og med hensyn til den ramme, der er lagt for en førtidspensionsreform, er der en god aftale, som vi tror kan få megen betydning.
Det handler om den udmøntning, der skal finde sted, og her tror vi, der er gode muligheder; at vi her kan give mulighed for, at de, der i øjeblikket ikke er tilknyttet arbejdsmarkedet, får nye chancer, får nye muligheder.
Politiforliget har et godt indhold.
Vi har også, da vi stemte om ændringsforslagene i går, stemt for udmøntningen af politiforliget.
Vi ser også gode dele i DSB-forliget, men der var to minusser.
Det ene var det, som den socialdemokratiske ordfører tidligere i dag betegnede som indgrebet.
Der var sket netop overgreb over for Københavns Havn, som vi ikke vil være med til.
Det andet, vi siger nej til, er dieselafgiften.
Så vil jeg sige lidt om den internationale solidaritet, som er fastholdt; det finder vi væsentligt.
Med hensyn til, at vi har en høj ulandsbistand: Der har været forskellige ændringsforslag, som heldigvis er blevet afvist, ændringsforslag, som ville mindske vores indsats over for dem, der virkelig globalt set er svage, og der har vi været med til at afvise de ændringsforslag.
Det, der er afgørende nu, er, at vi satser på stadig at forbedre den ulandsbistand, vi yder, det er der brug for.
Så vil jeg se lidt på finansloven i lyset af det, regeringen selv siger i »Økonomisk oversigt«, som udkom for få dage siden - som udkom samtidig med, at regeringen forhandlede finansloven på plads.
Der hedder det på side 16 i den oversigt, der er udsendt af Økonomiministeriet: »For at undgå et sådant forløb må finanspolitikken holdes i en stram snor.
Den offentlige sektors efterspørgsel må ikke øge lønpresset ved i for stort omfang at lægge beslag på arbejdskraft.
Men væksten i det offentlige forbrug skal også holdes nede for at give plads til øget eksport.«
Det er helt rigtigt sagt.
Så kommer det: »Den aftalte finanslov for 2000 blev lidt mere lempelig, end regeringen havde lagt op til.«
Regeringen indrømmer selv svagheden i det, man er landet på.
Det synes jeg er prisværdigt at regeringen siger.
Det havde jo været bedre, at man, samtidig med at man forhandlede finansloven, havde taget højde for de ord, man selv ville stille sig bag ved.
Og på side 24 hedder det: »Aftalerne omkring finansloven betyder, at finanspolitikken bliver omkring et par mia. kroner mere lempelig i 2000, end regeringen havde lagt op til.
« Det mener jeg er en svaghed, og det tror jeg hænger lidt sammen med den decentrale forhandlingsteknik, hvor der så er smuttet nogle besparelser her og der, så man er kommet til det resultat, at regeringen faktisk må kritisere det, man selv er landet på. »
Der må således imødeses en lidt større stigning i det offentlige forbrug og i investeringerne end forudsat i august.«
Regeringen kommer så på side 27 ind på, hvad der er brug for at fastholde, og det mener jeg er meget rigtigt sagt.
For det første at løn- og prisstigningerne ligger for højt i forhold til udlandet.
Regeringen kommer med en anden målsætning, som vi også er helt enige i, og der siger man, at arbejdsmarkedet skal gøres mere rummeligt og arbejdsstyrken øges betydeligt.
Det er en rigtig målsætning, som vi stærkt vil understrege, og som vi håber virkelig kan tilgodeses, når vi bl.a. skal udmønte aftalen om det rummelige arbejdsmarked. På side 29 i den økonomiske oversigt nævner regeringen et vigtigt indsatsområde, som vi også kan bakke op om.
Der siger man det sådan: »Der skal desuden gøres en større indsats for at integrere flygtninge og indvandrere på arbejdsmarkedet, f.eks. i social- og sundhedssektoren, hvor der kan forudses mangel på personale.
Her er igen formuleret en målsætning, hvor regeringen erkender, at man ikke har gjort det godt nok, og jeg synes, det er en rigtig erkendelse.
Så håber jeg også, at man må være aktiv for at leve op til den målsætning, som man her formulerer.
Så et af de kritikpunkter, som regeringen indirekte retter mod det færdige resultat, er, at finanspolitikken er for slap.
Og det kunne man jo have rådet bod på.
Kristeligt Folkeparti stillede jo et konkret besparelsesforslag: Man kunne have lagt loft over fradraget for de faglige kontingenter, forstået sådan, at dér hvor man er sparsommelig, hvor man har et lavt kontingent, fordi der er sparsommelighed i de pågældende faglige organisationer, var man ikke blevet berørt.
Men dér, hvor man er for ødsel, så man må opkræve et væsentlig højere kontingent, som så er fradragsberettiget, kunne man have lagt et loft.
Det havde haft mange gavnlige virkninger, og det kunne have medvirket til, at man havde fået en strammere finanspolitik, som regeringen i hvert fald ifølge den økonomiske oversigt inderst inde havde ønsket. Vi kan også konstatere, at regeringen havde
manglende vilje til at gennemføre besparelser f.eks. på voksen- og efteruddannelsesområdet, sådan som regeringen oprindelig selv lagde op til.
Havde man på de to områder, jeg påpeger her, satset på det, som Kristeligt Folkeparti argumenterede for og har lagt forslag frem om, så tror jeg, at man havde fået en finanslov, som i højere grad havde levet op til de målsætninger, som regeringen selv har formuleret.
Så på nogle punkter må vi sige, at der ikke er den rigtige balance.
Skævheden kommer især frem, når det gælder erhvervslivet, og når det gælder familie- og skolepolitikken.
Hvordan vil Kristeligt Folkeparti så stemme til den samlede finanslov?
Der har Kristeligt Folkeparti altid haft den grundholdning, at under ændringsforslagene markerer vi partiets standpunkt.
Derfor stillede vi en række ændringsforslag i går.
Der var en del af regeringens forslag, som vi stemte for, fordi vi synes, de var rigtige.
Men der var andre, vi stemte imod, blandt andre nogle af dem, som svækkede den stramme finanspolitik.
Når det så gælder den samlede finanslov, hører Kristeligt Folkeparti til de partier her i salen, som altid har stemt for den samlede finanslov.
Det er statens husholdningsbudget, det er nødvendigt, at vi har et sådant, og derfor stemmer vi også i overensstemmelse med vores tradition på området for den samlede finanslov.
Det betyder ikke, at vi er enige i alle detaljer, det har jeg redegjort for både i går og i dag, men når vi skal stemme om ikke så længe, bliver det et ja til finansloven i den nuværende form.
Jeg synes, hr. Peter Duetoft kom lidt hurtigt om ved CD's forhold til erhvervsbelastningerne.
Det var, at man havde ikke sådan fået alt, hvad man ønskede.
Men jeg vil gerne tage nogle konkrete ting frem: Reduceret ATP-refusion, afskaffelse
af administrationsgodtgørelsen, mindre afskrivning for husdyrbesætninger, stramninger af momskredit, ændrede sygedagpengeforsikring for mindre arbejdsgivere, øget AER-bidrag, øget betaling ved 1. og 2. ledighedsdag.
Det synes jeg ikke bare er småting, som man sådan lige måtte købe i den store sammenhæng.
Det er jo virkelig noget, der rammer
det danske erhvervsliv.
Der vil jeg gerne høre, hvordan CD har det med et sådant frontalangreb mod dansk erhvervsliv.