Mogens Nørgård Pedersen (KD), 2004-11-23:
Som det tidligere er sagt, vil vi komme til at diskutere arbejdsmiljø også i de kommende år.
Det er fint nok, for det er jo også et område, der hele tiden flytter sig, og det er vigtigt, at vi fortsat diskuterer.
Derfor skal der heller ikke lyde utak for, at vi igen får mulighed for at diskutere det i dag.
Der er sagt meget under debatten, og det forholder sig selvfølgelig altid til det, der er vedtaget, og til fremtiden forstået på den måde, at den debat, vi har haft om den nyligt vedtagne arbejdsmiljøreform, selvfølgelig kommer til at fylde meget.
Det er heller ikke nogen hemmelighed, at Kristendemokraterne sad med ved bordet i meget lang tid.
Det var næsten til kvart i tolv, måske endda ti minutter i tolv, men vi valgte så alligevel på grund af nogle ganske konkrete områder at sige nej.
Det ville vi altså ikke være med til.
Hvis man i stedet for havde udfaset BST på en anden måde, kunne man nemlig have givet det den dynamik og den effekt, som vi mener er så vigtig for at få skub i et bedre arbejdsmiljø på vores virksomheder – den effekt, som regeringen tidligere har lagt død i forhold til den plan, som lå fra den tidligere regering.
Det var den ene ting, den hurtige afskaffelse af BST-pligten.
Den anden var smileyordningen.
Vi mener fortsat, at de penge er givet alt for dårligt ud.
Vi mener ikke, det kommer til at fungere.
Det er for skjult.
Selv om man ligefrem fik det op på husgavlen af fabrikkerne, tror jeg næppe, at det ville virke, men det er jo sådan, vi oplever at smileyordningen på fødevareområdet virker.
Vi tror, de penge kunne have været bedre brugt til at få et stærkere fysisk tilsyn fra Arbejdstilsynet.
Det tredje er også et område, som vi har debatteret tidligere her i dag, og som jeg gerne vil tage op her i min ordførertale, fordi det er så utrolig vigtigt.
Indimellem ser man, at folk kan komme til at stå og græde over både det ene og det andet, dyretransport osv.
Det kan jeg også godt forstå, og det er frygteligt, men jeg synes også, at det er frygteligt, at vi ikke kan skabe enighed om, at der må gøres noget for arbejdsmiljøet for vores børn, og jeg skal nok lade være med at fælde en tåre, det gemmer jeg til en anden anledning.
Det gælder lyd, det gælder lys, det gælder plads, det gælder indeklima, det gælder normering.
Og så står vi og diskuterer og er enige om, at det psykiske arbejdsmiljø er utrolig vigtigt, og at vi må gribe ind over for dårligt psykisk arbejdsmiljø, og når det gælder, ja, undskyld mig udtrykket, rigtige mennesker på arbejdsmarkedet, nemlig de voksne, skal vi nok være der med tilbud om det ene og det andet.
Det er rigtigt, og det er godt, og det må der være.
Hvor meget tror man ikke, at det dårlige arbejdsmiljø i vores børnehaver har påvirket børn med det, som det medfører af stress, så endnu flere børn i dag end nogen sinde har brug for psykologisk rådgivning eller behandling?
Der er virkelig et område, som vi må opprioritere.
Det er ikke sikkert, at vi skal opprioritere det under arbejdsmiljøloven eller -reformen.
Der var i hvert fald ikke vilje til det, men jeg synes, at det er et område, som vi bør holde fokus på, og vi bør holde fokus på de mennesker, som er så lang tid i institution eller på arbejdsmarkedet på deres måde.
Det er vigtigt, at vi også giver dem et godt arbejdsmiljø, også for fremtiden, også for vores egen fremtid, for disse børn er faktisk i institutionerne længere, end vi er på arbejde.
Så lad os sætte fokus på det også i tiden fremover og så gøre noget ved det i stedet for bare at lægge det område dødt, som vi har gjort igen og igen.
Det, der er helt nyt og banebrydende i denne reform, vi taler om, er, at for første gang er der lagt en plan for, hvordan samtlige landets 180.000 virksomheder med ansatte får gennemgået deres arbejdsmiljø på stedet.
Det er helt banebrydende og en nyskabelse.
Det er en af krumtapperne i reformen.
Derudover vil vi gerne synliggøre, om man har et godt arbejdsmiljø, om man har et dårligt arbejdsmiljø.
Og vi vil gerne understøtte og belønne de virksomheder, der selv vil og kan tage fat på løsningen af arbejdsmiljøproblemerne.
Derfor lader vi virksomheder, der lader sig certificere, slippe ud af screeningen, fordi disse virksomheder har vist en særlig interesse, evne og vilje til at løse arbejdsmiljøproblemerne på deres virksomhed.
Et af de vigtige redskaber i arbejdsmiljøreformen er screeningen.
Det er krumtappen i reformen, at alle landets 180.000 virksomheder får gennemgået deres arbejdsmiljø.
Er arbejdsmiljøet i orden, så kommer tilsynet ikke igen, medmindre der sker en anmeldelse af en ulykke eller der bliver klaget, før om 3 år, for vi har jo lavet en ordning, der sikrer, at hvert tredje år får samtlige landets virksomheder gennemgået deres arbejdsmiljø.
Det screeningsbesøg bliver jo afbrudt i samme sekund, den person, der foretager gennemgangen på virksomheden opdager, at der er et eller andet at komme efter, og man vil så lave et tilpasset tilsyn på virksomheden, hvor det hele gennemgås i detaljer.
Jeg kan ikke understrege nok, at det er et enestående gennembrud i arbejdsmiljøarbejdet, at vi nu bedømmer virksomhederne på, om de rent faktisk har et godt arbejdsmiljø, eller om de har et dårligt arbejdsmiljø.
Derfor ordvalget i det forslag til vedtagelse, der er her i Folketinget, for vi vil nemlig ikke bare lade en branchekode i Danmarks Statistik afgøre, om en virksomhed har et godt arbejdsmiljø eller et dårligt arbejdsmiljø.
Det, der er afgørende, er: Har virksomheden rent faktisk et dårligt arbejdsmiljø, eller har virksomheden et godt arbejdsmiljø?
Derfor vil fokus jo blive på den enkelte virksomheds egne præmisser.
Er det dårligt, holder vi fast, indtil de er blevet bedre.
Så lyder noget af debatten her i dag, som om alting hører op på arbejdsmiljøområdet.
Jamen undskyld mig engang, der finder stadig regelfastsættelser sted, der udsendes stadig vejledninger, der er stadig branchearbejdsmiljøråd, der kan arbejde med branchers arbejdsmiljøproblemer.
Alt det fortsætter, som det gør i dag.
Det eneste, der er sket, er, at vi nu ovenpå lægger en gennemgang af samtlige virksomheders arbejdsmiljø, en kæmpelandvinding.
Så skal jeg nok lade være at gentage – det sagde hr. Lars Barfoed så udmærket – at der er fald i antallet af ulykker, der er fald i antallet af dødsulykker.
Jeg håber, at vi på et tidspunkt kan dokumentere, at ulykkerne falder på virksomheder, der har certifikat osv.
Så alle ting går jo i den rigtige retning.
Så jeg vil godt lige om det her sige, at arbejdsmiljøreformen er en banebrydende reform, hvor alle virksomheder nu får besøg af tilsynet.
Så har der her i sommer været rejst nogle sager i pressen, som jeg godt lige vil kommentere.
Det er noget, der ligger uden for reformen, men som vi må arbejde med.
Det er virksomhedsansvaret, der har været rejst nogle sager om.
Sagerne handler om, at arbejdsgiverne føler sig uretfærdigt behandlet, når de får en bøde for overtrædelse af arbejdsmiljøloven, også i de tilfælde, hvor de mener at kunne dokumentere, at de har gjort alt, hvad de kan for at sikre deres medarbejdere.
De har f.eks. investeret i sikkerhedsudstyr, de har sikret sig, at alle medarbejdere ved, hvordan udstyret skal benyttes, de har stillet udstyret til rådighed, og alligevel går det galt, fordi en medarbejder ikke bruger udstyret under arbejdet, og så bliver arbejdsgiveren straffet.
De situationer har fået mig til at tænke over, om reglerne er skruet helt rigtigt sammen på det her område.
Jeg kan godt forstå, at der er en arbejdsgiver i ny og næ, der ikke rigtig kan finde ud af, hvad meningen med det er, når han siger, at han har gjort alt, hvad der kunne gøres.
Når arbejdsgiveren straffes, skyldes det, at det er arbejdsgiveren, der har retten til at lede og fordele arbejdet, og med den ret følger der et ansvar.
Omvendt, mener jeg, har medarbejderne også et ansvar.
Det står jo oven i købet klart og tydeligt i arbejdsmiljøloven.
Jeg synes, det er rimeligt at stille sig selv det spørgsmål, om reglerne i tilstrækkelig grad tager hensyn til de situationer, hvor medarbejderne mod bedre viden bryder arbejdsmiljøloven.
Spørgsmålet bør stilles, fordi vi nu i øvrigt får en toptunet arbejdsmiljøreform, hvor alle virksomheder skal have tjekket deres arbejdsmiljø, og hvor vi konsekvent går efter arbejdsgivere, der sjusker med arbejdsmiljøet.
Vi holder dermed konsekvent arbejdsgiverne op på deres ansvar.
Der er ikke tale om, at jeg vil fjerne arbejdsgivernes endelige ansvar for arbejdsmiljøet, det ville jo være helt absurd, men måske er der behov for at gøre medarbejderne mere bevidste om deres del af ansvaret.
Jeg har derfor bedt mine embedsmænd undersøge, om vi ikke kan skrue reglerne sådan sammen, at vi øger muligheden for at straffe medarbejdere, der bevidst bryder arbejdsmiljøloven, og lader arbejdsgivere, der kan bevise, at de har ren samvittighed, gå fri.
Og for at ingen skal være i tvivl: Så længe ansvaret for arbejdsmiljøreglerne er mit, vil jeg, hver gang jeg støder på noget, som kan virke urimeligt og uforståeligt, lade det undersøge.