Ole Sohn (SF), 2002-12-09:
Debatten om finanslovforslaget i sin helhed har af naturlige grunde koncentreret sig meget om såvel det overordnede princip for finansloven som regeringens politik i sin helhed, nemlig skattestoppet.
Det er sådan set noget, regeringen som udgangspunkt først havde planer om at tage fat på i år 2004.
Men sandheden er jo, at når man laver et skattestop, bliver der reelt tale om skattelettelser, i og med at skatter og afgifter, som er krone og øre-baserede, bliver fastlåst, på samme måde som andre skatter og afgifter, som er procentbaserede, også bliver fastlåst.
Det, man kan se, er, at skattestoppet i år 1, dvs. her i 2002, har kostet 1,7 mia. kr., og at skattestoppet, når 2003 er forbi, har kostet 5,1 mia. kr., og så er det klart, at det er lidt vanskeligt at sige, at man tager mange nye initiativer.
Det gør man måske nok, men det gør man ved at omprioritere, og samlet set er de offentlige budgetter beskåret med 5,1 mia. kr.
Det er jo nødvendigt, for at man kan overholde skattestoppet.
Det er også derfor, vi er i den situation, at der er lavet nogle utrolig stramme aftaler med amter og kommuner - så stramme, at de ikke er i stand til at tilbyde en lang række af de velfærdsydelser, som vi herinde i Folketinget lægger vægt på skal gives.
Det er derfor, vi har set, at de netop indgåede aftaler betyder, at der ikke alene bliver skåret på daginstitutionsområdet, som det har været nævnt tidligere, og som måske også delvis kan begrundes af demografiske ændringer.
Der bliver faktisk også skåret på folkeskolen, fordi de ekstra midler, der er nødvendige for at kunne følge det stigende elevtal, ikke udløses, på samme måde som vi på ældreområdet kan se, at der de facto i en lang række kommuner budgetteres med færre midler i det kommende år end i forhold til indeværende år.
Det er alt sammen udtryk for den benhårde prioritering, der er nødvendig, når man laver et skattestop. Et andet område, hvor regeringen har forsøgt at lægge an til at sige, at den har gjort en ekstra indsats - det har også været nævnt af flere, ikke mindst af Dansk Folkeparti som et argument for deres indsats - er sygehusområdet.
Her har regeringen proklameret og fik vel også en hel del stemmer på at sige, at man vil tilføre 1,5 mia. kr. ekstra til sygehusene.
Men hvad er virkeligheden, når man skræller retorikken væk?
Finansministeriet har gjort det således op i et svar, at hvis man tager udgangspunkt i, hvor mange flere penge der kommer i 2003 i forhold til 2002, er det sådan, at vi nu ved, at der her i 2002 er udbetalt ca. 1,1 mia. kr. af den ekstraordinære engangspulje på 1,5 mia. kr., hvorefter der henstår 400 mio. kr. til udbetaling i 2003.
Det betyder oversat til almindeligt dansk, at der sker en vækst på sygehusområdet på 100 mio. kr. - 100 mio. kr.!
Så har regeringen og Dansk Folkeparti lavet en aftale, som derudover tilfører 125 mio. kr., og det vil sige, at man sammenlagt får godt 200 mio. kr. ekstra på sygehusområdet i 2003 i forhold til 2002.
Men hvad er det, man skal sammenligne det med?
Det skal man sammenligne med, hvad der er sket i det foregående år, og her er det sådan, at der i den forrige regerings tid i gennemsnit blev tildelt sygehussektoren 1,1 mia. kr. ekstra hvert eneste år, altså en markant stigning år for år.
Det er lykkedes regeringen og Dansk Folkeparti ved en glimrende retorik - det må vi erkende, for det er jo det, alle tror - at give udseende af, at der ekstraordinært er givet amterne 1,5 mia. kr.
Men når man går ind til benet, er der faktisk tale om, at der i 2003 gives et væsentlig mindre beløb end det, den forrige regering gav.
Det er også derfor, vi fra SF's side har været og stadig er meget kritiske over for skattestoppet.
Det har den øvrige opposition også bidraget væsentligt til at få gennemhullet, og det tjener den øvrige del af oppositionen til ære, at vi har et fælles kritikpunkt af skattestoppet. Nu har der været lanceret lidt forskellige varianter af et uintelligent og et intelligent skattestop.
For at der ikke skal være nogen misforståelser, er SF så grundlæggende uenig med regeringen om skattestoppet, at vi gerne herfra vil sige meget klart: Vi går ikke ind for et skattestop, uanset hvor intelligent eller uintelligent det måtte være.
Det er imidlertid ikke ensbetydende med, at vi mener, at den form for beskatning, vi har i dag, er korrekt.
Når vi siger, at vi skal have en fair, en retfærdig beskatning, mener vi faktisk, at det helt afgørende skattemæssige problem er, at man accepterer, at store dele af erhvervslivet fritages for beskatning.
Det burde jo være det altoverskyggende problem for en lovgivende forsamling: Hvordan kan det accepteres, at små og mellemstore danskejede virksomheder rundtomkring i landet hver eneste dag gør en kæmpeindsats og hver eneste måned afleverer den del til skattevæsenet, de skal aflevere, mens andre, nemlig de multinationale selskaber, i vid udstrækning fuldstændig unddrager sig beskatning?
Det er da hamrende urimeligt, og det burde Folketinget i enighed tage op som det helt afgørende problem, fordi forudsætningen for at sikre, at vi kan få flere midler til finansiering af velfærdssamfundets ydelser uden at belaste lønindkomsterne hårdere, jo er en retfærdig beskatning.
Angående lønindkomsterne er det vores opfattelse, at der skal ske en skatteomlægning, så vi sikrer, at der sker en lettelse for de laveste indkomster, mens de bredeste skuldre, som det hedder lidt klichéagtigt, kommer til at bære de største byrder.
Vi mener også, det er noget fattigt, at Folketinget ikke tør tage en reel debat om, hvordan de offentlige midler skal bruges.
Når vi diskuterer det i Folketinget, siger vi almindeligvis: Jamen vi betaler for meget i skat - og det er rigtigt.
Går man ud på gader og stræder og spørger vælgerne i almindelighed: Synes du ikke, at du betaler for meget i skat..?
Ja, så vil enhver borger med respekt for sig selv, uanset om han tjener lidt eller meget, sige: Jo, jeg betaler for meget i skat. Det er ret naturligt, for hvis jeg blev spurgt, ville jeg også sige det samme, på trods af at jeg i mit voksenliv kan se, at der er en lige linje, fra jeg havde det dårligste ufaglærte arbejde til den laveste løn, hvor jeg betalte mindst i skat - det er i øvrigt også lidt underligt, at det er det hårdeste ufaglærte arbejde, som bliver dårligst lønnet, for det er det, der er mest nødvendigt for samfundet - og til nu.
Jeg har betalt mere og mere i skat op gennem mit arbejdsliv, og nu bidrager jeg temmelig meget til topskatten, men jo mere jeg har betalt i skat, desto mere har jeg haft til mig selv.
Det er altså ikke sådan, at man kan sige, at jo mere man betaler i skat, desto fattigere bliver man.
Sandheden er, at jo mere vi betaler i skat, desto rigere bliver vi.
Virkeligheden er jo, at man får svar, som man spørger, og hvis man spurgte anderledes, som nogle meningsmålingsinstitutter i øvrigt også har gjort - mener I ikke, det er rimeligt, at vi har et ordentligt sygehusvæsen, som også er fordelt på de mindre byer og ikke bare er koncentreret i store sygehusenheder? Mener I ikke, det er rimeligt, at vore forældre og bedsteforældre kan få en ordentlig pleje som ældre? Mener I ikke, at det er rimeligt, at vi har en ordentlig og velfungerende folkeskole med bygninger, som i hvert fald er uden svamp og uden skader og med ordentlige undervisningsmaterialer?
Og mener I ikke, det er rimeligt, at vores børn skal have nogle ordentlige daginstitutioner, og at vores ældre skal have en ordentlig hjemmehjælp..?
- så vil de samme personer, som før sagde ja til skattelettelser, svare: Jo, vi skal have en ordentlig offentlig velfærdsservice.
Så ville svaret også entydigt være: Ja!
Sådan hænger virkeligheden jo sammen, og derfor skal vi diskutere på et reelt grundlag, som er: Hvad ønsker vi at prioritere?
Her må det konstateres, at den nye regering og Dansk Folkeparti i samdrægtighed har valgt at prioritere en nedskæring af velfærdsservicen på sammenlagt 5,1 mia. kr. over 2 år.
Men vi er hamrende uenige i den, og det er også derfor, vi ikke støtter det fremsatte finanslovforslag.
Et af de andre problemer, som har været nævnt, er spørgsmålet om arbejdsstyrken: Hvordan sikrer vi, at vi får udvidet arbejdsstyrken?
Der er en nogenlunde fælles forståelse i Folketinget for, at frem til år 2010 skal arbejdsstyrken udvides med 80.000-90.000 personer, og det skal vel at mærke ses i lyset af, at vi i dag har 150.000 arbejdsløse, og det desværre kan konstateres, at der er en stigende ledighed og en faldende beskæftigelse.
Det er et skisma, som skal modarbejdes på en eller anden aktiv måde, og her er vi også hamrende uenige med regeringen, når den mener, at man kan udvide arbejdsstyrken ved at skære ned på det forebyggende arbejde for et godt arbejdsmiljø.
De er slidt ned, de er kommet til skade osv. osv., og her er regeringens og Dansk Folkepartis svar: Vi skærer ned på det forebyggende arbejde, koste hvad det koste vil.
Vi har den stik modsatte opfattelse.
Vi mener, at man skal styrke indsatsen for det forebyggende sundhedsarbejde på arbejdspladserne. Vi ville gerne ned på, at nul personer bliver slidt i stykker på grund af et dårligt arbejdsmiljø, men det er vel lige rigelig optimistisk, uanset hvordan man vender og drejer det.
Men kunne vi ikke bare blive enige om i fællesskab at sætte den markante dagsorden, at vi ønsker at halvere antallet af nedslidninger og arbejdsulykker fra 60.000 til 30.000?
Det kan vi gøre ved en aktiv, forebyggende indsats på arbejdsmiljøområdet, og gør vi det, vil det ikke alene forbedre livet for de 30.000 personer, det vil også forbedre erhvervslivets konkurrencevilkår, og det vil så sandelig også forbedre samfundsøkonomien.
Jeg har endnu ikke hørt nogen komme med noget som helst argument til fordel for at forringe arbejdsmiljøet bortset fra det samme argument, som jeg hørte, da jeg var dreng og var ude at kælke om vinteren og begyndte at fryse: Du skal tisse.
Det gjorde jeg, og det varmede så dejligt, men det varede kun så kort.
Det er vel også det, regeringen satser på, altså nogle umiddelbare nedskæringer og besparelser, fordi man har indført et skattestop.
Men skattestoppet koster altså i form af mindre satsning på det forebyggende arbejde.
Et andet element i forbindelse med udvidelse af arbejdsstyrken er, at vi kan konstatere, at vi har 150.000 arbejdsløse, samtidig med at vi snakker om, at der bliver mangel på arbejdskraft.
Hvad er opgaven så for samfundet?
Jo, den er selvfølgelig at sikre, at den arbejdskraft, der er ledig i dag, får den nødvendige omskoling, efteruddannelse og videreuddannelse, for der er jo ikke brug for arbejdskraft med de kvalifikationer, den har i dag, men der er mangel på folk med de rette kvalifikationer.
Derfor er det nødvendigt, at man sætter ind med en tidlig indsats for omskoling og efter- og videreuddannelse af den ledige arbejdskraft, så den bliver klar til at udfylde de arbejdspladser, som enten er eller vil blive ledige i de kommende år.
Men hvad har regeringen og partierne bag arbejdsmarkedsreformen foretaget sig?
De har gjort det stik modsatte.
De har skubbet den aktive indsats, så man ikke længere kan tage fat med det samme, men skal vente til år 1, dvs. at man nu skal gå ledig i 1 år, før man kan komme i gang.
Der er i øvrigt stik modsat af det, et flertal i Folketinget gav udtryk for før valget, og hvad er begrundelsen for det?
Jo, den er, at der skal spares penge på den aktive arbejdsmarkedspolitik på grund af skattestoppet.
Derfor er det også helt uforståeligt, at regeringen her i 2002 har været så forhippet på at få ødelagt et af de bedste instrumenter inden for arbejdsmarkedspolitikken, som er set til dato, og det er endnu mere uforståeligt, at Dansk Folkeparti valgte at støtte aktivt, da loven om servicejob blev ophævet.
Det er uforståeligt, fordi det var en ordning, som sparede penge for samfundet.
Det var en ordning, som gav den enkelte, der fik et servicejob, et kvalificeret livsindhold, og den var med til at forbedre serviceniveauet i stat, amter og kommuner.
Alligevel valgte man at afskaffe den, og den eneste reelle grund til det var, at det var en ordning, som var lavet med SF og Enhedslistens støtte; det var af rent ideologiske grunde, den skulle fjernes.
Men der var ikke nogen saglige eller økonomiske begrundelser for at fjerne den, og nu ser vi desværre, at der er en stigende ledighed blandt den ældre del af befolkningen.
Derfor er behovet for ordningen om muligt endnu større i dag end tidligere, men også her har man fra regeringen og Dansk Folkepartis side valgt at ødelægge et reelt og godt instrument. Noget, der også har været nævnt, bl.a. af Dansk Folkeparti, som brugte megen tid på det, er spørgsmålet om, hvordan vi sikrer, at fremtidens arbejdsmarked fortsat bliver velorganiseret og velreguleret, når vi åbner os over for ansøgerlandene, efter at de er kommet ind i EU.
Her vil jeg gerne sige, at SF er tilhænger af udvidelsen af EU, og at vi skal have de nye ansøgerlande ind fra dag 1.
Til gengæld er vi meget imod, at man sætter restriktioner for, hvem der kan komme hertil, for det ville svare til, at der skulle siges nej til mange unge danskere, som har valgt at arbejde i andre EU-lande, bl.a. min egen datter, som arbejder i Spanien. Hvorfor i alverden skal folk fra andre EU-lande ikke have lov til at arbejde her i landet?
Naturligvis skal de det.
Forudsætningen for, at det ikke ødelægger det danske velfærdssamfund, er imidlertid, at man sikrer, at den arbejdskraft, som kommer her til landet, arbejder inden for det regulerede og organiserede arbejdsmarked, og derfor er det selvfølgelig også nødvendigt, at man får sagt til regeringen: Det kan ikke nytte noget, at I deregulerer arbejdsmarkedet, samtidig med at I åbner for de nye ansøgerlande.
Det fører nemlig til løntrykkeri, og det fører til en deregulering af arbejdsmarkedet til ugunst for både lønmodtagerne og på sigt også for samfundet.
Derfor vil jeg også endnu en gang appellere til Dansk Folkeparti om at forstå nødvendigheden af, at skal det danske arbejdsmarked også i fremtiden kunne fungere, er det nødvendigt, at man har et velfungerende civilt samfund.
Det indebærer bl.a., set i lyset af mine erfaringer fra det danske arbejdsmarked, at regler om eksklusivaftaler og mulighed for blokader også skal være til stede i tiden fremover.
Afslutningsvis vil jeg understrege, at vi i forbindelse med denne finanslov har deltaget i en række forhandlinger med regeringen, og som det også blev nævnt i fredags af begge regeringspartier og i øvrigt også af ministrene, er det fint, at der er lavet aftaler med alle Folketingets partier, herunder SF.
Jeg tror, det er 10 af forligsaftalerne, SF er gået med i, og vi har gjort det ud fra det synspunkt, at vi indgår i en aftale, fordi vi enten mener, det er rigtigt og godt, eller mener, det er forsvarligt og nødvendigt, at vi går med; det er de prioriteringer, vi foretager.
Men det rokker ikke ved det grundlæggende, som er, at regeringen ikke alene bygger på et diametralt modsat ideologisk grundlag end SF, men også fører en økonomisk politik, som vi mener er komplet uansvarlig og ødelæggende for velfærdssamfundets fremtid.
Jeg tænker selvfølgelig på skattestoppet.
Når vi gør regnebrættet op, kan vi derfor konstatere, at der er en afgrundsdyb forskel mellem den linje, som regeringen og Dansk Folkeparti ønsker at bevæge samfundet ad, og den opfattelse, SF har.
Det er også det, der gør, at når vi engang når frem til målstregen den 10. december og skal trykke på knapperne, anbefaler vi at stemme nej til finansloven som helhed.