Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-04-26:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for forespørgslen, som jo giver mig lejlighed til at fortælle om den danske prioritering op til mødet i Bruxelles om de mindst udviklede lande, som finder sted fra den 14. maj til den 20. maj.
Det er EU, der er vært for FN-konferencen, hvilket er helt på sin plads, eftersom landene i EU samlet set er de vigtigste partnere for de mindst udviklede lande på det økonomiske handels- og bistandsmæssige område.
Kategorien mindst udviklede lande eller LDC, som det forkortes på engelsk, blev skabt af FN i 1971 og dækker over så forskellige lande som Tanzania og Tuvalu.
Gruppen består af i alt 49 lande, som alle er karakteriseret ved et meget lavt BNP, en stor økonomisk sårbarhed og meget lave standarder for sundhed, ernæring og uddannelse.
Der har tidligere internationalt været sat fokus på de problemer, der gør sig gældende for disse lande.
De to foregående konferencer om de mindst udviklede lande fandt sted i Paris i 1981 og i 1990.
Konferencen i 1990 førte til vedtagelsen af et handlingsprogram for 1990'erne, som definerede en række udviklingspolitiske principper og prioriteter, der skulle fremme de mindst udviklede landes mulighed for at opnå vækst og bæredygtig udvikling.
Særlig opmærksomhed fik spørgsmålet om bistandsvolumen, menneskerettigheder, gældsproblemer og miljø.
Vi må i dag konstatere, at handlingsprogrammet for 1990'erne desværre kun i et meget begrænset omfang har bidraget til at bremse de mindst udviklede landes fortsatte marginalisering i verdensøkonomien.
I forbindelse med konferencen i 1981 forpligtede man sig til som mål at yde minimum 0,15 pct. af sin bruttonationalindkomst i bistand til de mindst udviklede lande, men sådan forholder det sig ikke.
Men der er også lyspunkter.
Man kunne f.eks. nævne det internationale gældsinitiativ for de stærkt forgældede fattige lande, som kaldes HIPC-initiativet, som blev vedtaget i 1996 og blev forbedret i 1999, og som er et væsentligt skridt i retning af en løsning på de fattigste landes gældsproblemer.
35 fattige, højt forgældede lande vil få skåret
en meget stor stor bid af deres udlandsgæld
, 29 af de 35 er mindst udviklede lande. F.eks. kan man nævne, at Zambia som resultat af HIPC i de næste 3 år sparer ca. 280 mio. USD om året i gældsbetaling.
Nutidsværdien af landets gæld vil blive reduceret fra 4 mia. dollar til 1,4 mia. dollar, og besparelserne muliggør bl.a. en planlagt udvidelse af de offentlige udgifter til sundhed og uddannelse fra 14 pct. af budgettet i år 2000 til 24 pct. i år 2002.
Et andet eksempel er Mozambique, der som følge af HIPC vil få nedbragt nutidsværdien af sin gæld fra 2,7 mia. dollar til 0,7 mia.
Mozambiques udgifter til betaling af gælden reduceres derfor fra 23 pct. af de offentlige udgifter i 1998 til 7 pct. i 2002.
Der er et andet initiativ, som er af stor betydning for de mindst udviklede lande.
Det er nemlig forbedringen af markedsadgangen for de mindst udviklede lande til EU gennem det såkaldte everything but arms-initiativ.
Vi har fra dansk side, som det er kendt, presset på i begge disse spørgsmål. Desuden, og det er måske det mest positive, er der eksempler på, at mindst udviklede lande gennem de senere år har skabt gode rammer for forbedring af befolkningernes levevilkår.
Jeg tænker særlig på lande som Mozambique og Senegal, men også på Malawi og Tanzania, som synes at være på vej i den rigtige retning.
Men den udbredte fattigdom i de mindst udviklede lande er ikke alene et økonomisk problem, men er også en væsentlig årsag til befolkningernes modtagelighed og sårbarhed over for sygdomme, f.eks. aids, malaria, tuberkulose og en række andre sygdomme, som fører til et stort antal dødsfald og også en betydelig forringelse af menneskers livskvalitet i Afrika.
Afrika, som tegner sig for majoriteten af de mindst udviklede, mister hvert år dobbelt så meget arbejdskraft som følge af sygdom som noget andet kontinent.
Sygdom bidrager dermed stærkt til at fastholde mennesker i fattigdom, og det er jo især de lidt yngre mennesker, som er i den arbejdsdygtige alder, der bliver ramt og dør af især aids.
Som bekendt behandler Folketinget netop nu Danmarks ratifikation af Cotonou-aftalen, som fastlægger rammerne for EU's samarbejde med udviklingslande i Afrika, Vestindien og Stillehavet, det, vi kalder AVS-landene.
Samarbejdet omfatter de fleste af de mindst udviklede lande, 39 af de i alt 77 AVS-lande er mindst udviklede lande.
Bistand og handel er de væsentligste elementer i aftalen, og aftalens hovedformål er at bidrage til at styrke og fremskynde
den økonomiske, kulturelle og sociale udvikling i de lande, som aftalen omfatter
Cotonou-aftalen fastlægger de overordnede rammer for EU's samarbejde med størsteparten af de mindst udviklede lande.
Fra EU's side lægger vi imidlertid også vægt på mere bredt internationalt at få skabt politisk opmærksomhed om de problemer, som gør sig gældende for de mindst udviklede lande, og vi har derfor allerede tidligt i forberedelserne til konferencen om de mindst udviklede lande arbejdet på at sikre, at konferencen munder ud i en ny og handlingsorienteret strategi, som kan medvirke til at forbedre livskvaliteten for befolkningerne i de mindst udviklede lande.
I oktober 2000 drøftede Folketinget den nye strategi for dansk udviklingsbistand, Partnerskab 2000.
Heri understreges: »Fattigdomsbekæmpelse er det overordnede formål med dansk udviklingspolitik. Danmark vil bidrage til at bekæmpe fattigdom i verden gennem et langsigtet og forpligtende partnerskab med udviklingslandene.
Partnerskabet skal styrke udviklingslandenes mulighed for at skabe en bæredygtig udvikling til gavn for de fattige.«
Vi støtter altså fra dansk side FN's definition af bæredygtig udvikling, nemlig at udvikling skal foregå på et økonomisk, et socialt og et miljømæssigt bæredygtigt grundlag.
Vi tilstræber en konsekvent fokusering på fattigdomsbekæmpelse i vores bistandsindsats, og vi lægger vægt på, at bekæmpelse af fattigdom sker gennem fremme af bæredygtige levevilkår, hvor hverken naturressourcer eller samfundsmæssige ressourcer overudnyttes.
En fattigdomsorienteret bistandsindsats skal selvsagt jo ikke udelukkende fokusere på de mindst udviklede lande.
Der findes også meget fattige og marginaliserede befolkningsgrupper i andre udviklingslande, men det er klart, at det er en naturlig følge af en fattigdomsorienteret bistandsindsats, at vi netop retter en væsentlig del af vores indsats mod de mindst udviklede lande.
Det afspejles også i valget af danske programsamarbejdslande.
Ud af 18 programlande hører de 11 til gruppen af mindst udviklede lande.
I 1998 opgjordes den danske bistand til denne gruppe til 0,32 pct. af bruttonationalindkomsten, og det er mere end seks gange gennemsnittet for OECD-landene som sådan.
Det er et meget afgørende spørgsmål selvfølgelig, om vi gennem endnu en FN-konference, en tredje konference, kan medvirke til at bremse den fortsatte marginalisering af de mindst udviklede lande, som har fundet sted gennem de senere år.
Man vil med nogen ret kunne sige, at de to første konferencer kun i et begrænset omfang har medvirket til at bedre forholdet for befolkningerne i verdens fattigste lande.
Så hvorfor skulle denne her konference så kunne gøre en forskel?
Det er mit håb, at konferencen i hvert fald vil kunne bidrage på to områder.
For det første vil jeg sætte de mindst udviklede landes problemer på den internationale politiske dagsorden og mobilisere den nødvendige politiske vilje hos beslutningstagere og befolkningerne i de industrialiserede lande til at yde bistand til de mindst udviklede lande.
For det andet vil konferencen også kunne gøre en forskel ved at nytænke prioriteter og strategier for øget integration af de mindst udviklede lande i verdensøkonomien med det formål at sikre effektiv fattigdomsbekæmpelse.
Og det kan konferencen i Bruxelles være med til at gøre.
De første forberedelser til den tredje konference om de mindst udviklede lande blev indledt sidste år, og den danske regering har lige fra starten med udgangspunkt netop i vores målsætninger i Partnerskab 2000 arbejdet for, at fattigdomsbekæmpelse gøres til hovedtemaet for konferencen.
Vi har også lagt vægt på, at der tages udgangspunkt i de førnævnte internationale udviklingsmålsætninger, især forpligtelsen fra København + 5, som det kaldes, til at halvere antallet af absolut fattige i verden inden år 2015.
Og vi arbejder ikke mindst på, at allerede indgåede forpligtelser, for så vidt angår udviklingsbistanden, efterleves, og her tænker jeg særlig på forpligtelsen fra 1981 til som minimum at yde 0,15 pct. af bruttonationalindkomsten i bistand til de mindst udviklede lande.
Men regeringerne og befolkningerne i de mindst udviklede lande har også selv faktisk det endelige ansvar for at skabe befordrende politiske og økonomiske rammer for en socialt afbalanceret og miljømæssig forsvarlig udvikling.
Det forhold, partnerskab med delt ansvar kunne man kalde det, er efter min opfattelse meget vigtigt at få afspejlet i det nye handlingsprogram.
Fra dansk side bestræber vi os også på at få indarbejdet
en række danske mærkesager i slutdokumenterne.
Vi ved jo f.eks., at kvinder stadig er de fattigste af de fattige.
Fremme af menneskerettigheder og respekten for arbejdstagerrettigheder, opbygningen af et stærkt og aktivt civilsamfund, sammenhængen mellem miljø og udvikling, herunder bæredygtig udnyttelse af naturressourcer, og så er der også betydningen af konfliktforebyggelse - det er alt sammen temaer, som efter regeringens opfattelse bør indtage helt centrale pladser i det endelige handlingsprogram. Så vil jeg også gerne i denne sammenhæng gøre lidt mere specifikt rede for den danske regerings holdning til en række af de vigtige temaer, som indtil nu har stået centralt i de forberedende diskussioner og forhandlinger om udkast til det nye handlingsprogram for de mindst udviklede lande.
Udviklingsbistand kan ikke alene bringe udviklingslandene på et sikkert spor mod bæredygtig udvikling.
Øget samhandel er helt afgørende for at nå målet, og vi arbejder fra dansk side for en reel integration af udviklingslandene i verdensøkonomien gennem etablering af et internationalt handelssystem, som hviler på multilateralt vedtagne spilleregler. Udviklingslandene bør have bedst mulig adgang til at eksportere deres varer og tjenesteydelser til de industrialiserede lande, og for de mindst udviklede landes vedkommende er det en dansk målsætning, at der fra de industrialiserede landes side gives helt fri markedsadgang. Jeg nævnte tidligere det såkaldte »everything but arms«-intiativ, altså alt andet end våben, som medfører fri markedsadgang til EU for alle varer fra de mindst udviklede lande, bortset fra våben og ammunition.
For visse produkter med stor betydning for de mindst udviklede lande kunne man imidlertid i EU - og desværre må man sige - ikke nå til enighed om øjeblikkelig liberalisering af markedsadgangen, og der er derfor vedtaget overgangsordninger for disse produkter.
Det er jo ikke nogen hemmelighed, at vi fra dansk side gerne havde set et meget mere ambitiøst initiativ vedtaget, men der er dog stadig tale om et meget vigtigt og helt afgørende første skridt i den rigtige retning.
Men udviklingsbistand og favorable markedsvilkår hjælper ikke meget, hvis ikke også landene selv ønsker og formår at skabe nogle rammer, der virker fremmende for den interne mobilisering af økonomiske og menneskelige ressourcer.
Et vigtigt grundlag for vækst og udvikling er øget opsparing, investeringer og udvikling af et dynamisk erhvervsliv.
Det er også afgørende, at den brede befolkning får adgang til sikring af sine rettigheder og til de offentlige og private ydelser, som kan hjælpe den ud af fattigdom og forbedre dens livsbetingelser.
De mindst udviklede lande har det afgørende ansvar for at skabe et miljø, der frigør de produktive kræfter på alle niveauer.
Men det internationale samfund kan selvfølgelig bistå ved etablering af et positivt erhvervsklima, og for øjeblikket arbejder vi fra dansk side på en ny handlingsplan for støtte til erhvervsudvikling i udviklingslandene, som kan bidrage yderligere til det. For mange af de højt forgældede og mindst udviklede lande er gælden en afgørende hindring for varig udvikling.
Vi vil fra dansk side fortsætte bestræbelserne på at sikre, at de fattige og højt forgældede lande kommer ud af deres gældsproblemer.
Udvidelsen af det internationale initiativ for de stærkt forgældede og fattige lande, HIPC-initiativet, har skabt grundlaget for et internationalt partnerskab om fattigdomsorienteret løsning af de fattigste landes gældsproblemer, og vi vil fortsat aktivt medvirke til gennemførelsen af HIPC-initiativet og dermed også mulighederne for, som et supplement til det, at slå en streg over den sidste del af de eksportkreditlån, som udestår, når landene er blevet behandlet under HIPC.
Det er vores håb, at FN's tredje konference om de mindst udviklede lande kan medvirke til at skabe varige forbedringer for de over 600 millioner mennesker, som lever i de fattigste lande.
Det er klart, at konferencen i Bruxelles i næste måned er en oplagt lejlighed til at udvikle og udbygge et solidt, tillidsfuldt og langsigtet partnerskab med de mindst udviklede lande med det helt overordnede formål at bekæmpe fattigdom og dermed forbedre levevilkårene for de fattigste befolkningsgrupper i verden, og jeg håber, at vi får en spændende debat om dette tema i dag.
Forhandling