Jann Sjursen (KRF), 2000-05-17:
Kristeligt Folkeparti nærer stor respekt for DUPI's arbejde
, og vi synes også, det er udmærket, at det netop er DUPI, der på foranledning af Folketinget har analyseret på udviklingen i Den Europæiske Union siden 1992, siden den tid, hvor Danmark også tog forbehold over for visse dele af unionsudviklingen.
Men jeg vil også godt fremhæve, at det jo bliver, sådan som sådanne analyser er, en analyse på visse præmisser, og de kan jo somme tider også være afgørende for resultatet.
Det gør ikke DUPI-rapporten ringere, men jeg siger det blot for også at henlede opmærksomheden på, at vi i Kristeligt Folkepartis folketingsgruppe, som jeg har været inde på tidligere i dag, ser forskelligt på nogle af de her ting, også fordi vi har lidt forskellige præmisser for, hvordan vi vurderer unionsudviklingen. Jeg skal derfor nøjes med her ved debatten nu at koncentrere mig omkring et enkelt aspekt i DUPI-rapporten, som jeg synes er interessant, blandt mange selvfølgelig, men især interessant også ud fra en overordnet betragtning
Det har jeg ikke noget imod.
Men jeg synes jo, at det er vigtigt også at gøre sig klart, hvorfor Danmark overhovedet fik de forbehold efter nejet til Maastrichttraktaten ved folkeafstemningen i 1992.
Det gjorde vi, fordi den danske befolkning jo ikke kunne tiltræde Maastrichttraktaten, og der dermed måtte udarbejdes et politisk, et nationalt kompromis, som førte til, at Danmark gav tilslutning til, at de andre lande kunne fortsætte unionsudviklingen, men at Danmark skulle stå uden for den på en række centrale områder.
Vi var nok nogle, der dengang kunne have ønsket os, at det danske nej ikke bare kom til at få betydning for Danmark isoleret set og for en ny dansk europapolitik, som det jo hed sig og hedder sig, men at det også havde fået betydning for hele traktatgrundlaget som sådan.
Det fik det ikke, men at forbeholdene skulle få konsekvenser for Danmark, har jo da stået rimelig soleklart i hvert fald for Kristeligt Folkeparti siden da.
Så kan man jo altid vurdere, om det er klogt og det er godt, og om der er sket ting undervejs, som ligesom betinger, at vi revurderer vores situation, og det er jo det, som regeringen har lagt op til i diskussionen omkring det lovforslag, som skal føre til dansk tilslutning til det økonomiske og monetære unionssamarbejde også i den tredje fase.
Når jeg synes, at spørgsmålet her omkring A- og B-medlemskab er vigtigt ud fra et overordnet perspektiv, er det også, fordi jeg ser det i sammenhæng med, at der i forbindelse med Amsterdamtraktaten jo blev indføjet en ny bestemmelse, en fleksibilitetsbestemmelse, som gør, at man netop dér, synes jeg i hvert fald, har indbygget noget af det, som også kunne være tanken bag de danske forbehold fra 1993, nemlig at nogle lande nu med Amsterdamtraktaten i hånden godt kan sige o.k. til, at flertallet måske går videre, benytter EU's institutioner, men at man altså selv ikke er med.
Og spørgsmålet er i virkeligheden, om det ikke var den dimension, de muligheder, som Danmark skulle søge at udvikle, i øvrigt også i forbindelse med den igangværende regeringskonference, hvis det endte med det.
Det ville jo - synes jeg - også give perspektiver ikke alene for Danmark, men måske også for andre lande, der fremover enten ikke vil være med eller vil have problemer med at være med fuldt ud i samarbejdet - her tænker jeg på optagelsen af nye medlemslande. Når det gælder de fremsatte forslag til vedtagelse, skal jeg nøjes med at sige et par ord omkring det forslag til vedtagelse, som er fremsat af partier, der repræsenterer et flertal i Folketinget, af hr. Claus Larsen-Jensen, og sige, at vi altså vurderer nogle af de her ting forskelligt fra Kristelig Folkepartis side og altså også vurderer spørgsmålet om dansk tilslutning til euroen forskelligt, og derfor vil det være sådan, at Kristeligt Folkepartis folketingsgruppe vil være delt ved afstemningen omkring det forslag, som jo formentlig kommer til afstemning først.