Villy Søvndal (SF), 2000-01-20:
I SF er vi som bekendt tilhængere af en samfundsmodel, hvor vi løfter i fællesskab, løfter i flok.
Det står i modsætning til de lande omkring os, hvor ikke alene indkomst, men også service er koblet sammen med tilstedeværelse på et arbejdsmarked eller private forsikringsordninger eller afhængighed af hjælp fra de nærmeste.
Vores model er langt mere skånsom over for mennesker på randen af vores samfund, hvad enten randplaceringen skyldes alderdom, sygdom, arbejdsløshed eller handicap.
Netop derfor reagerer befolkningen meget vredt, som vi så sidste år ved finanslovforliget mellem regeringen og de borgerlige partier inklusive CD, når der sker forringelser på det, der opfattes som fundamentale velfærdsområder: dagpenge, efterløn, boligstøtte og medicin.
Egentlig er det vel ret beset uhyre positivt set fra et solidarisk synspunkt, at folk reagerer, som de gør.
Det er ret beset et udtryk for, at hvis der er nogen, der piller ved hjørnestene i velfærdsmodellen, så siger befolkningen fra.
Jeg kan godt forstå, at det er ubehageligt og sådan noget, men jeg tror, at hvis man overhovedet skal tolke, hvad der skete sidste efterår, var det lige præcis den reaktion.
Derfor er det vigtigt at få den her principielle diskussion om brugerbetaling, også for at få større klarhed over, hvor vi står, hvor vi bevæger os hen, men først og fremmest over, hvad partierne vil.
Allerede i dag er der jo som nævnt brugerbetaling på 35 mia. kr., også på nogle af de centrale velfærdsområder.
20 pct. af sundhedsydelserne betales af brugerne, og på socialområdet er brugerbetaling meget udbredt.
Den har i øvrigt været stigende de sidste 20 år - fra 9 pct. af velfærdsudgifterne i 1977 og 10 pct. i 1987 til 14 pct. i 1997.
Det, der for SF er afgørende i den her diskussion, er at få fastslået nogle principper, der sikrer, at brugerbetalingen ikke undergraver den skattefinansierede model og dermed bryder den solidaritet, en skattefinansieret model repræsenterer, hvor de bredeste skuldre pålægges at bære de tungeste læs.
Og dér er der faktisk ganske mange muligheder, hvor man ikke rammer jævne indkomstgrupper, også ved at se på de lettelser, der er gennemført med de borgerlige partier de seneste år: Formueskat, det skrå skatteloft, knækket i beskatningen af de dyre huse, aktieavancebeskatningen osv.
Jeg nævner det bare for at sige, at vi ikke står et sted, hvor skattemuligheden helt skal afskrives.
Og jeg taler ikke om den personbeskatning, der rammer almindelige, jævne indkomster.
Vi står med en række muligheder for også at finde finansiering for nye tiltag på velfærdsområderne.
Det, der kendetegner de skatteformer, jeg lige nævnte,
er, at de i modsætning til brugerbetalingen ikke rammer lavindkomstgrupper hårdt.
Jeg skal lige antyde de principper, der er vigtige for SF at gå efter i den her diskussion.
Der er tre.
Det første er, at alle skal have lige adgang til en række velfærdsydelser på samme høje kvalitetsniveau; man kunne kalde det princippet om lige adgang.
Det andet er, at der skal være en høj grad af lighed uanset indkomst og uanset et eventuelt meget stort behov for velfærdsydelser; man kunne kalde det et lighedsprincip.
Det tredje princip er, at velfærdsbegivenheder, f.eks. en meget dyr behandling, ikke må medføre markante økonomiske tab; man kunne kalde det et økonomisk tryghedsprincip.
Jeg vil derfor runde af med at sige, at vi støtter forslaget til vedtagelse, som vi synes er ganske godt, idet det fastslår, at den solidariske skattebetaling skal forblive den bærende finansiering af samfundets velfærdsydelser.
Vi synes også, der er behov for at få den redegørelse, som
dagsordenen sikrer, også ud fra den viden, at hvis man kigger igennem, hvor der er brugerbetaling i dag, og hvor der ikke er det, må man i høj grad sige, at nogle steder er det tilfældigheder og især historiske omstændigheder, der har bestemt det, og ikke stringente politiske tankegange.