Line Barfod (EL), 2006-11-29:
Ja, selvfølgelig kan der flyttes lidt rundt på alt det, der er blevet pålagt administrationen, fordi regeringen har krævet alle disse kontrolmekanismer og minuttyranni.
Men det helt afgørende er jo, at vi anerkender, at der er brug for flere hænder ude hos de ældre, så vi får stoppet nedslidningen.
Hvis hjemmehjælperne ikke skulle løbe så hurtigt, ville der ikke være så mange af dem, der er nødt til at forlade faget på grund af nedslidning, og kan ministeren slet ikke overveje, at det er en god vej at gå, hvis man gerne vil sikre, at der er de flere hænder, der er brug for?
At man nu flytter ansvaret over på den enkelte, så det er den enkelte, der skal købe tilkøbsydelser, ændrer jo ikke ved antallet af de hænder, der er brug for, det ændrer kun ved, om hænderne er offentligt ansatte eller privat ansatte.
Men at sige, at regeringen er den store skurk, fordi vi har forsøgt at skabe noget gennemsigtighed i ressourceforbruget i hjemmeplejen, synes jeg er helt urimeligt.
Når man f.eks. i nogle kommuner bruger moderne teknologi som håndholdte computere eller andet, er det noget af det, fru Line Barfod vil kalde minuttyranni, og at det hele smager af, og hvad ved jeg.
Men det har jo sådan set vist sig at være et hjælpeværktøj, som rigtigt anvendt
gør, at man på en og samme tid kan få mere ansigt til ansigt-tid og føle sig mindre stresset, og det er da sådan nogle veje, vi skal være parate til at gå ad.
Vi skal passe på, at vi ikke kommer til at bruge nogle ord på en sådan måde, at de bare bliver nogle prædikater, der stopper udviklingen.
Jeg snakker ikke om håndholdte computere.
Jeg snakker om, at man laver skemaer, hvor der står, at der er 4 minutter til at skifte dynebetræk, og der er 5 minutter til at gå ned med skraldespanden osv., frem for at sige, at det er de ansatte og de ældre, der selv skal tilrettelægge, hvordan arbejdet skal udføres.
Det eneste formål med at afsætte alle de minutter må jo være, at man skal kunne måle og veje forskellige leverandører.
Hvis det handler om at give omsorg, og at man også skal kunne have tillid til de offentligt ansatte, skal der selvfølgelig være noget tilsyn – det er jeg enig i – men grundlæggende skal man have tillid til, at de offentligt ansatte faktisk gerne vil levere et godt stykke arbejde, og så skal arbejdet jo organiseres på en helt anden måde.
Så vil jeg stadig gerne have svar på: Selv om man siger, at folk skal tage mere ansvar selv, og at der skal ses på, hvor meget det offentlige skal levere, ændrer det vel ikke på, hvor mange hænder vi har brug for?
Det afgørende i spørgsmålet om antallet af hænder er ikke, om folk er privat eller offentligt ansat.
Det har kun noget at gøre med, om vi har et fælles ansvar, eller om de, der har råd, skal kunne købe sig til den hjælp, de har brug for.
Hvis Enhedslisten kan nå frem til at have større tillid til, at folk kan administrere det frie valg, så man kan bruge private aktører, uden at de skal bindes ind i alle mulige kontrolmekanismer, er vejen jo banet for, at vi kan få tingene til at fungere med færre regler.
Det er sådan set også det, der ligger i et af de konkrete initiativer, som kommer på bordet i morgen, nemlig tanken om, at kommunerne skal kunne give de ældre, der har lyst til det, et servicebevis.
I stedet for at udmåle hjemmehjælpen skal de simpelt hen kunne sige: Du kan godt selv administrere det, så du får et servicebevis.
Der er nogle ressourcer, og så kan du selv finde ud af, hvem du vil alliere dig med for at løse opgaverne.
Fru Line Barfod var inde på, at der skal være tillid mellem den enkelte ældre og den, der udpeges.
Det vil i virkeligheden være tilfældet, hvis der bliver ansat efter et servicebevis, så jeg tror, vi har mange sammenfaldende tanker.