Kim Behnke (FRI), 2001-01-25:
Mit hjerte græd den 22. januar kl. 13.59, da jeg endnu en gang på listen over danske topidrætsfolk kunne notere, at golfspilleren Søren Kjeldsen havde valgt at forlade Danmark til fordel for at bo i Monaco ligesom en række andre danske idrætsudøvere, og han angav til Ritzaus Bureau som begrundelse, at nu var han ærlig talt træt af de høje skatter i Danmark.
Det, der piner mig, er, at fra nu af vil det være myndighederne i Monaco, der kommer til at tjene den skat, han betaler dernede.
Jeg har den opfattelse, at det for det danske samfunds økonomi og for den danske samfundshusholdning
var langt klogere, hvis vi lod ham og andre topidrætsudøvere betale en lavere skat.
For 25 pct. eksempelvis af 1 mio. kr. er jo flere penge end 0 pct., hvilket er det, vi får nu.
Men jeg vil sige til hr. Børge Klit Johansen, at det her forslag ikke har noget med det at gøre.
Det her forslag har ikke noget at gøre med de danske idrætsudøvere, som har valgt at udflage i protest mod de danske skatteregler.
Det her forslag har heller ikke noget at gøre med den gruppe, som Enhedslistens hr. Frank Aaen nævnte, nemlig de professionelle fodboldspillere, udenlandske ishockeyspillere og andre, som er i Danmark under 25 pct.-reglen for udlændinge, der er her i en kortere periode.
Dét handler det her forslag heller ikke om.
Det her forslag handler om de idrætsudøvere, som først er amatører, der udøver deres idræt, og som en gang eller to om ugen går i træningslokalet og til nogle amatørstævner, og de vinder måske en gang imellem en lille sølvting, der kan stå hjemme på hylden.
De går fra at være rene amatører til lige pludselig at være så heldige, at de resultater, de opnår, medfører, at de får sponsorater og præmiegevinster.
Det kan være præmiegevinster i naturalier eller i pengeform, som idrætsudøverne er så heldige at få.
Så vil en række af dem kunne fortsætte deres karriere og måske en dag blive professionelle fodboldspillere.
Fra den dag er deres økonomi og deres aktivitet udelukkende orienteret omkring deres idræt, og de kan leve af det.
Den gruppe, vi ønsker skal have nogle forbedrede vilkår, er en gruppe, som skønsmæssigt er på omkring 3.000 personer, det er måske endda højt sat.
Jeg gætter på, at vi under udvalgsarbejdet kan få et mere direkte tal, f.eks. fra Danmarks Idræts-Forbund, men lad os antage, at det er 3.000 mennesker, det drejer sig om.
Det er altså de folk, som for nogles vedkommende modtager støtte fra Team Danmark allerede i dag, og de modtager støtten, uanset om de bliver nummer syv, otte eller nummer tolv - eller hvilke bekymringer hr. Frank Aaen i øvrigt havde.
De modtager støtten, men der er nogle af dem, der er så heldige, at de indimellem også vinder og bliver bedre placeret end nummer syv, otte eller tolv, og den præmie, de så tager med hjem, ja, der kan de være så heldige, at de udgifter, de har, det bilag, de har for et træningsophold på f.eks. et svømmestadion i USA, falder i samme skatteår, som indtægten ved at have vundet ved et svømmestævne kommer.
For så kan de benytte skattelovgivningens bestemmelser
vedrørende hobbybeskatning.
Men er idrætsudøveren nu så uheldig, at præmien bliver vundet det ene år, mens træningsopholdet skal afholdes året efter, så skal man altså betale fuld skat det ene år, og derefter skal man stå med hatten i hånden over for sponsorer eller måske Team Danmark for året efter at få penge udbetalt, så man kan komme på et træningsophold.
Det synes vi ærlig talt er en kluntet måde at have indrettet tingene på i Danmark. Derfor var vi egentlig tilfredse med den præmiekontoordning, der eksisterede, og som selv hr. Anders Samuelsen åbenbart har haft nytte af.
Men vi måtte jo som andre bøje nakken og erkende, at der var en række idrætsudøvere, som havde brugt ordningen til også at finansiere familiens ferierejser og den slags.
Derfor måtte vi kapitulere og sige, at sådan kan vi ikke have det, for det
Dengang var den daværende skatteministers eneste løsning til idrætsfolkene at henvise dem til virksomhedsskatteordningen.
Men den tilbagemelding, vi har fået fra idrættens verden, er, at det altså ikke går i praksis.
Omkostningerne ved at være omfattet af virksomhedsskatteordningen er for store i forhold til det.
Og da vi ikke ønsker, at vi skal udøve indirekte statstilskud til revisorer og advokater, så synes vi hellere, vi vil vælge en langt nemmere og mere håndterlig løsning.
Jeg kan da godt forstå, at SF er bekymret for, om det her nu skal udbredes til alverdens erhvervsgrene, men hr. Aage Frandsen måtte jo også modstridende erklære sig enig i, at lige præcis for idrætsudøverne er vi så privilegerede, at vi har en organisation som Team Danmark. Og uanset dens juridiske status, om den er halv- eller heloffentlig eller ingen af delene, så er det dog trods alt sådan, at vi alle sammen har tillid til det, der foregår i Team Danmark. Team Danmark skal ikke være en ny ligningsmyndighed i Danmark.
Det eneste, Team Danmark skal gøre, er at oprette de pågældende konti og lade idrætsudøverne indsætte de gevinster, sponsorater osv., de får, på kontoen.
Den dag, idrætsudøveren ønsker at bruge af pengene, så henvender vedkommende sig med bilag fra træningsophold, køb af træningsudstyr osv. Så er det, vi forventer, at man i Team Danmark har folk, som er i stand til at vurdere, om der er tale om ferierejser for familien, eller om det er egentlige træningsophold.
Vi har hundrede procent tillid til den afgørelse, der bliver truffet dér.
Så spørger hr. Børge Klit Johansen: Jamen hvad så, skal folk så kunne komme rendende i tide og utide og hæve på den her konto?
Ja, den idrætsudøver, som har brug for at hæve pengene måske til privatøkonomiske formål, skal selvfølgelig kunne gøre det, og i det øjeblik, han hæver fra kontoen, går det til normal beskatning.
Så der er altså ingen mulighed for, at man kan snyde sig igennem på nogen måder. Det, som vi i øjeblikket kan se i det danske samfund, er, at idrætten er et af de allervigtigste elementer, vi har, når det gælder om at hjælpe unge mennesker, der måske er på vej ud i en lidt dårlig karriere.
De steder, hvor integration af udlændinge, flygtninge og andre har været den allerstørste succes,
er de steder, hvor det er idrættens verden, der går ind og spiller en rolle.
De har ikke brug for sagsbehandlere og pædagoger.
De har brug for nogle rollemodeller.
De har brug
på nogen at se op til, og den slags personer finder de netop inden for idrættens verden.
Derfor er det en samfundsøkonomisk langt mere gavnlig investering i idrætten, end vi kan gøre på nogen som helst andre punkter, når det gælder om at få fat i unge mennesker. Jeg har lidt muntert i bemærkningerne nævnt situationen fra dengang, hvor curlingpigerne lige pludselig vandt ved vinter-OL.
De fleste danskere var ikke engang klar over, at vi havde et curlinglandshold, der kunne klare sig internationalt.
Lige pludselig var der kommuner, der overvejede at etablere curlingfaciliteter i deres skøjtehaller osv.
Den var jo ikke kommet af, at staten udbetalte tilskud.
Den var kommet af, at der var nogle, der præsenterede og præsterede noget ekstraordinært for Danmark.
Derfor er jeg nødt til at sige noget til de partier, primært Socialdemokratiet, SF og Enhedslisten, der agiterer for, at løsningen bare er statstilskud: Nej, det er ikke statstilskud, for statstilskud fra Team Danmark skal gå til at få underskoven til at vokse, og når de første træer begynder at spire, og når det begynder at regne på dem, så skal denne Team Danmark-konto være det sted, hvor man har mulighed for at få sine omkostninger dækket.
Jeg håber på, at når vi under udvalgsarbejdet får flere af ordførerne gjort langt mere opmærksomme på, hvad der foregår, og forhåbentlig får nogle tilbagemeldinger også fra idrættens verden, så kan vi til en anden behandling blive bragt i den situation, at der er et flertal, der ønsker at arbejde videre med en meget vigtig sag.