runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jacob Buksti (S), 1997-10-30:
Når nu fru Mariann Fischer Boel ikke ville skuffe mig, vil jeg heller ikke skuffe fru Mariann Fischer Boel.
Jeg vil spørge, om ikke Venstres ordfører kan forklare, hvorfor der skal være forskel på landbruget og alle mulige andre erhverv.
Mener fru Mariann Fischer Boel ikke, at andre erhverv har en række af de samme problemer?
Hvis den lille håndværksmester har problemer med at finansiere, findes problemerne så ikke også på den yderste marginal?
Konsekvensen af det, fru Mariann Fischer Boel siger, må da være, at Venstre vil foreslå, at samtlige virksomheder i dette land skal have en momskredittid på 295 dage, for ellers hænger det da ikke sammen.
Der må da gælde ligestilling på området, så derfor: Hvor er den store forskel, som gør, at landbruget skal have en speciel kassekredit fra staten?
Man kunne da også spørge, når man nu går ind for privatisering, om vi ikke også skulle privatisere kassekreditten på dette område.
Tom Behnke (FP), 1997-10-30:
Der skal slet ikke være tvivl om, at det er utrolig vigtigt, at vore børn har det godt, og der skal heller ikke være tvivl om, at vore børn også skal have det godt, når de er i en institution.
Men jeg tror i virkeligheden, at det her forslag i langt højere grad, end hr. Bruno Jerup regner med, lægger op til en ideologisk diskussion, for hvor er det, det går galt? Det går selvfølgelig galt, fordi pengene til de offentlige institutioner jo kommer fra det offentlige, og det vil sige, at personalet for at betjene det offentlige, altså kommunen, bedst muligt naturligvis står med næsen rettet mod det offentlige og dermed står med ryggen til brugerne. Hvorimod personalet i de private institutioner, hvor man er hundrede procent afhængig af brugerne, altså forældrene og børnene, er nødt til at stå med ansigtet vendt mod forældrene og børnene.
Og dér er det selvfølgelig forældrene, der sætter niveauet og bestemmer, hvordan tingene skal være, for hvis ikke det er i orden, flytter de til en anden institution.
Så nemt er det.
Så alt andet lige ville alle disse problemer blive løst, hvis det var sådan, at man i langt højere grad gav de offentlige og de private institutioner lige vilkår.
For de private institutioner er altså afhængige af forældrene og børnene, for uden nogen i institutionen ingen penge, men sådan er det jo ikke i det offentlige. I øvrigt ville man også meget hurtigt komme ud over
ventelisteproblemerne osv.
Så jeg tror slet ikke, hr. Bruno Jerup er klar over, at han lægger op til en stor ideologisk debat med det her forslag, men det gør han rent faktisk.
Men når vi nu taler om det eksisterende system, vil jeg sige, at også når vi taler om de offentlige børneinstitutioner, er det min opfattelse, at både pædagogerne og lægerne faktisk gør et utrolig stort stykke arbejde for at sikre, at børnene har det godt, mens de er der.
Og jeg er også ret sikker på, at forældrene i forældrebestyrelserne og lignende gør et meget stort stykke arbejde for, at børnene skal have det godt, og jeg er faktisk sikker på, at det, de gør, er godt nok.
Det, der så er tilbage - den lille bitte rest, der er tilbage af alt det her, når vi taler om miljøet - er
pladsproblemerne.
Men pladsproblemerne løser man jo ikke ved at afsætte 300 mio. kr. på finansloven.
Det er slet ikke den måde, man gør det på.
Der skal helt andre ting til, hvis man vil løse de pladsproblemer,
Inger Bierbaum (S), 1997-10-30:
Da mit partis ordfører, fru Jytte Madsen, desværre ikke kan være til stede i dag, skal jeg hermed fremføre Socialdemokratiets synspunkter på lovforslaget.
Lovforslag nr. L 6, forslag til lov om ændring af lov om dagpenge ved sygdom og fødsel, består af flere forskellige dele.
Det foreslås heri, at reglerne om godtgørelse til forældre med alvorligt syge børn overflyttes fra bistandsloven § 48 a til dagpengeloven.
Det betyder, at forældres fravær fra arbejdspladsen på grund af alvorligt syge børn under 14 år helt sidestilles med dagpengemodtageres vilkår ved egen sygdom.
Den overflytning betyder ikke nogen ændring af modtagerkredsen eller af selve betingelserne for at modtage ydelsen.
Derimod betyder ændringen, at forældre til alvorligt syge børn får de samme klagemuligheder og ATP-vilkår, som alle andre på sygedagpenge, hvilket ikke er muligt under den nuværende ordning.
I lovforslaget ligger der også, at staten betaler kommunernes øgede udgifter til ATP.
Formålet med disse to forslag er at nedbringe det offentliges udgifter til sygedagpenge, men derudover er det for mig at se også et yderligere incitament for virksomhederne til at gøre mere ud af arbejdsmiljøet, således at antallet af medarbejderes sygedage falder.
I lovforslaget ligger der yderligere en bestemmelse om, at forsikringsselskaber skal have pligt til at orientere den skadelidtes kommune, når der udbetales erstatning på grund af personskade.
Dette er for at lette kommunernes adgang til at kunne gøre regres gældende for sygedagpenge udbetalt af kommunerne i tilfælde, hvor der er tale om ansvarlig skadevolder.
Til sidst skal jeg nævne tiltaget i lovforslaget om hurtig indsats i en sygdomsperiode.
For at fremme revalideringen og dermed fastholde den enkelte dagpengemodtager på arbejdsmarkedet, foreslås det også, at kommunerne, når sygedagpengene forlænges, med henblik på forestående revalidering senest efter 6 måneder skal have iværksat den nødvendige forrevalidering.
Ændringerne betyder alt i alt en forbedring af den nuværende lovgivning og giver en rimelig offentlig besparelse.
De enkelte elementer i socialministerens lovforslag foreslås at træde i kraft på forskellige tidspunkter, strækkende sig fra den 29. december 1997 til 1. juli 1998.
Socialdemokratiet anbefaler forslaget.
Tom Behnke (FP), 1997-10-30:
Jeg har lige et enkelt spørgsmål til fru Inger Bierbaum, fordi fru Inger Bierbaum her sagde, at det, at man forlænger den periode, arbejdsgiverne skal betale sygedagpenge i, fra 2 uger til 3 uger, vil give et incitament til, at virksomhederne forbedrer arbejdsmiljøet.
Men det må alt andet lige så betyde, at den ordning kun skal gælde i det tilfælde, hvor sygdommen skyldes arbejdet, for en virksomhed kan jo ikke forhindre, at en medarbejder på skiferie brækker benet eller lignende.
Så hvis der skal være ræson i det, fru Inger Bierbaum siger her med, at det skal være et incitament for virksomheden til at forbedre arbejdsmiljøet, skal reglen kun gælde, hvis sygdommen er relateret til arbejdet.
Eller hvordan?
Inger Bierbaum (S), 1997-10-30:
Det, som jeg her henviste til, er arbejdsmiljø i bred forstand, således at folk sjældnere bliver syge.
Karen Højte Jensen (KF), 1997-10-30:
Jeg vil gerne sige, at dette lovforslag, der går ud på at pålægge arbejdsgiverne yderligere betaling af sygedagpenge, rammer fuldstændig ved siden af, og det er ganske grotesk, at regeringen kommer med et sådant forslag, samtidig med at regeringen gør alt, hvad den kan for at få virksomhederne til at påtage sig et større socialt ansvar ved at ansætte mennesker, der er svagt rustede.
Det er jo rigtigt, at når man gerne vil have den idé gennemført, sammenkalder man hele pressen.
Det er der for så vidt ikke noget ondt i, men set i lyset af dette lovforslag må man undre sig.
Gennemføres forslaget, vil det skabe mange problemer.
Der er grund til at sætte et stort spørgsmålstegn ved regeringens reelle hensigter bag de flotte ord om bedre samarbejde med virksomhederne om sociale opgaver og udvikling af skånejob m.m.
I lovforslaget er der en ændring af forsikringsordningen
for private arbejdsgivere samt den frivillige forsikringsordning for de selvstændige erhvervsdrivende
Det bliver sådan, at lovforslaget, hvis det vedtages, hvad burde forbydes, giver de forsikrede private arbejdsgivere og de forsikrede selvstændige mulighed for at vælge, om de selv vil afholde udgiften til sygedagpenge for de første to dage, eller om de vil bevare retten til refusion af dagpenge fra 1. sygedag mod at betale en højere præmie til forsikringsordninger.
Man giver disse virksomheder valget
mellem pest eller kolera
Under alle omstændigheder betyder forslaget flere økonomiske byrder for disse mennesker.
Ser vi denne sag i historisk lys og ser på de historiske erfaringer, kan man ved at studere DA's analyse, som er sendt
til udvalget og i et høringssvar til ministeriet, konstatere forskellige ting.
Når lønmodtagernes økonomiske incitamenter ændres, har det en meget stor betydning for sygefraværet.
Således betød bortfaldet af karensdagen i 1987, at sygefraværet steg med 12 pct. Når ledigheden falder med 1 pct., betyder det en stigning i sygefraværet på 4 pct.
Hvis vi ser på den stigning i sygefraværet, der fandt sted efter afskaffelsen af karensdagen, skal ledigheden falde med 3 pct.
Hvis regeringens oprigtige ønske i virkeligheden er et fald i sygefraværet og i de samfundsøkonomiske konsekvenser, der følger af et højt sygefravær, burde regeringen genindføre forslaget om en karensdag, således at lønmodtagerne selv skal betale for den første sygedag.
Men i stedet vælger regeringen altså at lægge øgede byrder på erhvervslivet på en halv milliard kroner til skade for konkurrenceevnen.
Dette lovforslag har til formål at nedsætte statens udgifter, og det holdes bestemt ikke skjult i bemærkningerne.
Det, der ikke nævnes, er, at det vil skade konkurrenceevnen.
Det Konservative Folkeparti afviser forslaget.
Margrete Auken (SF), 1997-10-30:
Da SF's ordfører, fru Anne Baastrup, ikke kan være til stede, skal jeg på hendes vegne komme med vores kommentarer til de fem elementer.
Overflytningen af reglerne fra bistandslov til dagpengelov og om dagpenge til forældre med alvorligt syge børn under 14 år er tekniske forslag, som er et led i bistandslovsreformen fra sidste samling.
SF støtter forslaget varmt, for det er en ydelse, som har hjulpet utrolig mange mennesker i en svær situation.
Det næste punkt, forlængelse af arbejsgiverperioden fra 2 til 3 uger, er et forsøg på at få finansieret finansloven med lidt mere end 200 mio. kr.
Arbejdsgiverperioden flyttes frem og tilbage i en uendelighed.
Det er vores opfattelse, at et ordentligt arbejdsmiljø såvel psykisk som fysisk har en snæver sammenhæng med de ansattes sygelighed.
En vis egenbetaling fra arbejdsgiverside vil derfor kunne have en motiverende betydning for forbedring af arbejdsmiljøet.
Det tredje: Forslaget om frit valg mellem præmieforhøjelse og to egenbetalingsdage for mindre, forsikrede arbejdsgivere og for selvstændige forekommer som en fornuftig løsning, der kan lette kommunernes administration.
Det fjerde: Forslaget om at forpligte kommunerne til at sætte forrevalidering i gang hurtigere er fornuftigt.
Så må man blot håbe på, at kommunerne rent faktisk gør det. Arbejdspladsfastholdelse er vigtig, og jo længere tid der går, før man tager skridt til forrevalidering, jo sværere er det at få en vellykket revalidering.
Endelig det femte: Forslaget om, at forsikringsselskaberne skal underrette kommunerne, når der udbetales erstatning, virker altså også tilsvarende fornuftigt. Som man kan høre, er der fuld opbakning fra SF.
Tom Behnke (FP), 1997-10-30:
Det er ikke hensigtsmæssigt, at forslaget, som indeholder noget om overflytning af mulighederne for, at man passer sine egne syge børn i eget hjem osv., bliver kædet sammen med virksomheder, der skal betale mere i sygedagpenge osv.
Det er to så vidt forskellige ting, der slet ikke har noget med hinanden at gøre, og ministeren er jo ganske udmærket klar over, at her i Folketinget er der forskel på partiernes holdninger til de to spørgsmål.
Jeg tror, der er et klart flertal, jeg tror endda, der er enstemmighed om, at man nemt rent lovgivningsmæssigt kan overføre hele spørgsmålet om alvorligt syge børn; jeg tror ikke, der er nogen problemer i det.
Hvis man læser bemærkningerne, starter ministeren med at tale meget om det
her med at passe alvorligt syge børn, og først når man kommer et godt stykke ned i teksten, er der i øvrigt lige pludselig en anden ting, vi også gerne vil have vedtaget, når vi nu er i gang med at vedtage et forslag.
Den måde at lave lovforslag på er ikke hensigtsmæssig, for ministeren tvinger f.eks. Fremskridtspartiet til over en bank at sige nej til forslaget, og det er vi kede af, for vi synes egentlig, det er udmærket, at hele det element, der handler om forældre med alvorligt syge børn, er ganske godt, og det er vi med i, men ministeren tvinger os til samlet at stemme imod forslaget.
Alternativt sker der så det, som der er sket med et hav af forslag i sidste folketingssamling, nemlig at udvalgene bliver nødt til at bede om, at forslagene teknisk bliver splittet op i en a- og en b-del; igen en masse bureaukrati og administration.
Det kunne ministeren lige så godt have gjort ovre i ministeriet, inden det blev forelagt for Folketinget.
Det er ikke rimeligt, at man i denne situation igen giver virksomhederne et slag oven i hovedet, og det er slet ikke rimeligt, at Socialdemokratiet og regeringen forsøger at sælge ideen med, at det vil ligesom give de private virksomheder et større incitament til at gøre noget ved arbejdsmiljøet, for den holder ikke.
En ganske lille lakmusprøve, jeg prøvede for et øjeblik siden over for fru Inger Bierbaum, viste jo, at der overhovedet ikke er hold i det.
Det er jo ikke det, der er begrundelsen, men man prøver ligesom på at pakke det ind i lidt glasur og lade, som om det her er et vældig godt forslag, som der ligger nogle sunde incitamenter i.
Det her er ren økonomisk spekulation i, hvordan staten får sit regnskab til at hænge sammen, og intet andet, og vi er ikke med i, at fordi regeringen har nogle finanslove, budgetter og regnskaber, der ikke hænger sammen, skal man prøve at hente pengene disse steder.
Det går vi ikke med til.
Der er ikke hold i filosofien.
Vi kan ikke støtte den del af lovforslaget, og det er den overvejende del, der handler om alt det med arbejdsgiverne; det kan vi simpelt hen ikke være med til.
Karen Jespersen (V), 1997-10-30:
er i høj grad et forslag, der skal være med til at sikre lavere offentlige udgifter for staten.
Men det er samtidig skruet sådan sammen, at det ikke har nogen negative konsekvenser, men måske oven i købet kan have nogle positive konsekvenser. Vi ved jo, at der ofte er den sammenhæng, at når man skal have pungen op af lommen, vil man være tilbøjelig til at begrænse de faktorer, der bevirker, at man skal have pungen op af lommen.
Der har været offentliggjort nogle tal i Dansk Arbejdsgiverforenings blad Arbejdsmarkedspolitisk Agenda, som tyder på, at der er en sammenhæng, men den er ikke meget stor, voldsom eller iøjnefaldende.
Vi har netop sendt det signal til arbejdsgiverne, at
hvis de ansætter mennesker i skånejob eller fleksjob, skal de ikke være nervøse for udgifterne til sygedagpenge, for de bliver fuldt ud dækket af staten.
I øvrigt ser det også ud til, at der hos mennesker, der har nedsat erhvervsevne, ikke er nogen indlysende sammenhæng med et højt sygefravær.
Det er klart, at det også ville være meget trist for mig, hvis vi gennemførte noget, der betød, at det hæmmede udviklingen af et rummeligt arbejdsmarked og arbejdsgivernes villighed til at påtage sig et socialt ansvar, så de ting, som hr. Bruno Jerup sagde, at han gerne ville have diskuteret i udvalget, er jeg selvfølgelig indstillet på at diskutere.
Det samme gælder de overvejelser, han havde i forbindelse med 6-måneders-reglen for revalidering.
Den er først og fremmest tiltænkt som et skub til kommunerne
, så de ikke lader folk gå og vente på revalidering i længere tid end højst nødvendigt.
Det er ikke tænkt som noget, der skal bringe folk i forlegenhed eller i en uhensigtsmæssig situation.
Det er tænkt som et skub til kommunerne, og sådan skal det selvfølgelig skrues sammen.
Hvis der så er nogle hjørner, hvor man kan sige, at det kan komme til at fungere
uhensigtsmæssigt,
må vi selvfølgelig se på det.
Lars Løkke Rasmussen (V), 1997-10-30:
Jeg noterede mig, at ministeren sagde, at det var et forslag, som ingen negative konsekvenser havde.
Derfor vil jeg gerne bede ministeren om at forholde sig til det, der i hvert fald var linjen i mit indlæg, nemlig at dette forslag har den negative effekt, at det påfører dansk erhvervsliv og i særlig grad de små og mellemstore virksomheder en markant øget omkostningsbyrde.
Jeg vil også gerne bede ministeren om at forholde sig til de oplysninger, der netop er indeholdt i Arbejdsmarkedspolitisk Agenda fra Dansk Arbejdsgiverforening her i dag, den 30. oktober 1997, hvoraf det fremgår, at 75 pct. af den stigning, der har været på sygedagpengeområdet i de seneste par år, er en stigning, der præcis kan henregnes til sygefravær ud over den 13. uge, hvorimod det er sådan, at regeringens forslag, som lægger op til nogle besparelser på sygedagpengeområdet, kun henter 1,5 pct. af den samlede besparelsesmasse på sygefravær, der ligger efter den 13. uge.
Kan ministeren afkræfte de tal, som jeg her har forsøgt at redegøre for, eller kan ministeren derimod bekræfte dem?
Hvis ministeren kan bekræfte dem, forstår jeg ikke, hvordan hun i samme sætning så at sige kan komme til den konklusion, at det her ingen negative konsekvenser har.
Karen Jespersen (V), 1997-10-30:
Det kan godt være, at jeg fik udtrykt mig for generelt.
Det, jeg mente, var, at det forhåbentlig ikke havde nogen negative konsekvenser for oprettelsen af skånejob og for virksomhedernes sociale medansvar, men det er da klart, at det betyder en øget udgift for erhvervslivet.
Det har som bekendt i en årrække været sådan, at virksomheden skulle betale de første fem ugers sygedagpengeudgifter.
Det er noget, der har været ændret nogle gange gennem tiderne, og det har altså været helt oppe på fem uger.
Det andet er, at når vi snakker om de mindre, selvstændige erhvervsdrivende, er det faktisk en meget, meget lav præmie, de betaler, omkring 800 kr. om året. For det beløb kan de få dækket sygedagpengeudgifter på omkring 1.700 kr. om måneden, så det er virkelig en særdeles favorabel ordning, og jeg vil sige, at selv med den forhøjede præmie er det faktisk stadig væk en ret favorabel ordning.
Så henviser hr. Lars Løkke Rasmussen til, at 75 pct. af stigningen i sygedagpengeudgifterne kan henregnes til sygdom ud over 13 uger, altså til den egentlige langvarige sygdom.
Derfor er en tidlig indsats noget af det, som vi har været meget, meget enige om, og som der heldigvis også er kommet skub i, og hvis det her kunne give et lille bitte bidrag til, at arbejdsgiverne blev mere opmærksomme på deres ansvar for at gøre en tidlig indsats, vil det have en positiv effekt.
Det var det, som jeg var mest optaget af før, men det er da klart, at det betyder øgede udgifter for erhvervslivet.
Karen Højte Jensen (KF), 1997-10-30:
Ministeren sagde i sin første tale, at det er sådan, at der ofte er en sammenhæng mellem det at gøre noget og det at skulle have pengepungen op af lommen.
Det synes jeg, der kræves dokumentation for i denne sag.
Jeg vil godt bede ministeren kommentere den kendsgerning, at når ledigheden falder med 1 pct., betyder det en stigning i sygefraværet med 4 pct.
For det synes jeg er uhyre problematisk, og det er arbejdsgiverne, der skal straffes for det.
Karen Jespersen (V), 1997-10-30:
Den dokumentation, som man kan give for, at der er en sammenhæng mellem det, arbejdsgiverne skal betale af sygedagpenge, og udviklingen i sygedagpengene, er bl.a. de tal, der viser, at da den arbejdsgiverbetalte sygedagpengeperiode blev sat ned fra 5 uger til 2 uger, steg udgifterne med 2 pct.
Jeg sagde også i mit første indlæg, at der var en meget beskeden sammenhæng, men alt andet lige var der altså den lille stigning, da man i sin tid nedsatte perioden.
Det er rigtigt, at der ser ud til at være en sammenhæng mellem et fald i ledigheden og stigende sygedagpengeudgifter, og det er noget, som man må tage meget alvorligt.
Jeg mener faktisk, at udviklingen i sygedagpengeudgifterne er en af de mest alvorlige udviklingstendenser i øjeblikket.
Der har været gisnet forskelligt om, hvad årsagen kan være, om det f.eks. hænger sammen med, at nogle af dem, der kommer i arbejde nu, er mennesker, der af den ene eller den anden grund ikke er særlig stabil arbejdskraft og derfor bevirker de øgede sygedagpengeudgifter.
Der har også været talt om, at det har forbindelse med, at der er flere mennesker, der nu bliver aktiveret, og at der kan være et ret højt sygefravær blandt de aktiverede.
Der har været forskellige analysegrupper i gang, og jeg mener, det er meget vigtigt, at vi har en fortsat aktivitet for at analysere årsagerne bag dette sygefravær.
Vi kan f.eks. se i Københavns Kommune, at det er muligt at gøre noget.
Det ser faktisk ud til, at det nu er begyndt at falde bl.a. takket være en meget målrettet indsats fra deres bedriftssundhedstjeneste.
Det er muligt at gøre noget, men det er mange faktorer, der spiller ind som forklaring på, at sygefraværet er så højt.
Lars Løkke Rasmussen (V), 1997-10-30:
Det er sådan set det grundsynspunkt, som mit eget partis politik langt hen ad vejen bygger på.
Men det kræver jo, at den, der bliver mødt med nogle omkostninger ved at gøre noget eller ved at undlade at gøre noget andet, har nogle handlemuligheder, og når det er sådan, at væksten i sygedagpengene ligger på de langtidssyge, er det da forkert at møde arbejdsgiveren med en forøget omkostning på de korttidssyge, for det er jo slet ikke dér, problemet er.
Hvis man virkelig ville gøre noget, hvor handlemulighederne er, skulle regeringen f.eks. genoverveje ideen om karensdag eller noget helt andet, som jeg gerne vil foreslå ministeren at undersøge.
Den sammenhæng, der er rundt omkring i kommunerne med hensyn til, at man har folk på sygedagpenge, fordi der er stopklodser i de amtskommunale behandlingstilbud, er netop ikke den rigtige sammenhæng mellem økonomisk belastning og handlemulighed.
Hvis man ville gøre noget dér, burde man gøre det muligt for kommunerne at give tilskud til f.eks. behandling på privathospital, sådan som vi så det i eksemplet fra Fyn, hvor man kan opnå en besparelse både på sygedagpenge og nationaløkonomisk, og hvor folk kan genvinde deres placering på arbejdsmarkedet.
Karen Højte Jensen (KF), 1997-10-30:
Jeg skal ikke afvise, at ministeren kan have ret i, at der kan ligge flere faktorer bag den kendsgerning, at når ledigheden falder, stiger sygefraværet.
Det synes jeg, ministeren skulle gå aktivt ind i, og jeg vil spørge ministeren, om hun virkelig mener, at dette forslag skaber incitament til at oprette flere arbejdspladser.
Vi vil alle gerne have flere arbejdspladser, men så skal man ikke samtidig lægge byrder på erhvervslivet.
Bruno Jerup (EL), 1997-10-30:
Jeg vil bare spørge fru Højte Jensen og hr. Løkke Rasmussen, om det ikke er rigtigt, at da der var borgerlig regering i Danmark i en lang periode i 1980'erne, havde man ikke en 2-ugers eller 3-ugers arbejdsgiverbetaling, men en 13-ugers arbejdsgiverbetaling.
Hvis de to borgerlige partier ville se på den model, som Enhedslisten skitserer, hvor man, ligesom vi har det med hensyn til AER, Arbejdsgivernes Elev Refusion, laver en ASR, Arbejdsgivernes Sygedagpenge Refusion, er det jo lige præcis sådan, at hvis arbejdsgiverne kan finde ud af at nedsætte mængden af sygedage f.eks. ved at forbedre arbejdsforholdene og arbejdsmiljøet, har de sparet penge.
Vi er endda med på, at man kan dele det op i brancher.
Hvis der er nogle brancher, der er specielt dårlige med hensyn til at gøre folk syge, kan man dele det op, så de betaler ekstra, og hvis de gør en effektiv indsats inden for en branche, kan det være med til, at de kan spare nogle penge ved at betale en lavere forsikringspræmie, fordi de efterhånden får beløbet ned.
Vil man ikke være med til at overveje sådan nogle muligheder?