Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-06-16:
Tænk engang: Det er kun 3 uger siden, at vi under afslutningsdebatten her i Folketinget drøftede situationen i Kosovo og NATO's indsats.
Vi vidste, at det var tungt; vi vidste, hvor meget der helt fundamentalt stod på spil.
Og pludselig gik det stærkt.
Når sandheden skal frem, tror jeg ikke, at mange her i salen den 27. maj havde forestillet sig, at vi i dag skulle drøfte, hvordan vi følger en FN-resolution op, hvordan vi følger en teknisk militær aftale om serbisk tilbagetrækning op, hvordan vi følger en helt, helt ny situation op, da Milosevic bøjede sig, og at vi nu, den 16. juni, skal i gang med den næste fase, der, som en af de politiske ordfører så rigtigt sagde det i dag, kan blive et vendepunkt for hele Europas fremtid i virkeligheden.
, men måske aldrig følt helt som dem.
Udsultede, udslidte, nogle gange torturerede fra fængselsstraffe, grædende eller blot stirrende ud i luften i en stemning af apati.
Kosovos borgere har slæbt sig over grænsen og bjergene til Makedonien og til Albanien.
Vi har været vidner til mennesker på flugt fra et uhyggeligt regimes forfølgelser, et regime, der har gennemført en etnisk udrensning, vi ikke har set magen til i Europa siden Anden Verdenskrig.
Jeg synes, det er vigtigt at huske på også under debatten her i dag.
Det er vigtigt, at der nogle gange er situationer, hvor de beslutninger, vi træffer, træffes med den historiske bevidsthed, det er så nødvendigt at huske på.
De serbiske soldaters ordrer var tydelige og uhyggeligt klare: De skulle ud af deres eget land, kosovoalbanerne, ikke for det, de havde gjort, men for det, de er: kosovoalbanere
Det er vigtigt at holde fast i, at de lidelser, som det serbiske styre påførte borgerne i Kosovo, kunne ingen sidde overhørig, i hvert fald ingen, som ville leve videre med sin selvrespekt i behold, og det ville vi i Danmark og i NATO og i Europa.
Engang for ikke længe siden var verden delt op i to: den frie verden på den ene side og så den verden, som levede bag et tungt, uigennemtrængeligt Jerntæppe.
Tværtimod har vi grund til at sige, at vores humanistiske værdier har vundet genklang i mange af de lande, som tidligere var lukkede, totalitære regimer. Lande som Polen, Tjekkiet, Ungarn og ikke mindst de baltiske lande er klare eksempler på lande, der har taget de grundlæggende, universelle værdier til sig med fokus på respekten for det enkelte menneske og dets rettigheder, taget det til sig på en meget afgørende måde.
De lande har påbegyndt en proces, hvor de er på vej ind i det politiske, økonomiske og forsvarsmæssige samarbejde i Europa.
En fantastisk ny situation, som er bærekraft og hovedlinje i alt det udenrigspolitiske arbejde, regeringen står for i Europa.
Og derfor skal vi også være parate til, når alle andre veje er afprøvet og der ikke er andre veje foran os, at bruge det sidste kort: at kæmpe for disse værdier, være parat til at kæmpe for humanismen.
Dér føler jeg at skellet går i fremtiden.
Mellem dem, der er parat til at sætte handling bag ordene og kæmpe for menneskers ret til at leve et liv i værdighed i deres eget land og i god sameksistens, og dem, der ikke er parat hertil.
Jeg vil sige med det samme: Det er bare ikke os, og det er heldigvis ikke et meget bredt flertal i det danske Folketing.
Det, vi så ske i Kosovo, efterlod ikke på nogen måde nogen tvivl.
Vi forsøgte overtalelse med diplomatiets hjælp.
Vi havde OSCE i gang med at analysere, vurdere og se på.
De kunne ikke få lov at udføre deres opgave, og mæglerne blev mere og mere hule i deres forklaring på, hvorfor man ikke var nået igennem.
Det nyttede ikke, det sidste kort måtte trækkes, vi måtte sætte hårdt mod hårdt for at sikre humanismen.
Det har historien i dette århundrede lært os, og vi er holdt op med at handle mod bedre vidende.
Derfor glæder jeg mig over den brede og aldrig svigtende enighed, ikke alene her i
Folketinget, men måske endnu vigtigere i hele den brede danske befolkning, vi endnu en gang har set stå sin prøve.
Vi har stået sammen i NATO om at standse undertrykkelsen og udrensningen af et helt folk.
Nu skal vi stå sammen om at skabe freden.
Det er derfor, vi er her i dag.
Vi har standset myrderierne og udrensningen, nu skal vi vinde freden.
Det kræver vedholdenhed, det tager tid, det vil tage år, det vil tage mange år, og jeg håber meget, vi igennem alle de år, vi har foran os, kan holde fast i den indsats for at vinde den fred, også når Kosovo og Balkan ikke længere er på avisens forside eller blandt topnyhederne i tv-nyhederne.
Kosovos befolkning, ja, den vil aldrig komme over det, som er sket.
Dertil har myrderierne og massakrerne på uskyldige været for omfattende.
Der vil altid være et sår i deres sjæl og i deres hjerte.
Vi kan måske hjælpe med at lindre det sår, men vi kan især gøre vores for at sikre, at deres liv kan komme til at hænge sammen igen. Vi kan sikre, at de vinder freden med alt, hvad den indebærer af frihed og håb for fremtiden.
Det er opgaven i al sin enkelhed, den er ambitiøs, og den er omfattende, og det er derfor, vi er her i dag.
Som da vi besluttede at yde vores indsats i kampen mod Milosevic, så skal vi nu beslutte at yde vores indsats for at sikre freden i dette plagede område af verden.
Vi skal beslutte, om Danmark skal deltage i den internationale styrke, som i denne tid rykker ind for at sikre freden i Kosovo.
For regeringen står det fuldstændig klart: Vi skal bidrage.
Selvfølgelig skal vi være med til at gøre vores til, at FN's Sikkerhedsråds resolution 1244, som danner rammen for freden i Kosovo, kan føres ud i livet.
Og så må vi aldrig nogen sinde glemme, at nok var de seneste måneder en kamp for kosovoalbanernes ret til at bo i deres eget land, men det var i virkeligheden også i lige så høj grad en kamp for netop de værdier, som vi sætter højest.
Opgøret med Milosevic er ikke et angreb på det serbiske folk.
Derfor er det lige så afgørende, at vi sikrer, at det serbiske mindretal i Kosovo også beskyttes, også får sikret freden, også får sikret deres rettigheder.
Således blev opgøret mod Milosevic, hans ultranationalister og generaler også en kamp for vores egen selvrespekt.
Vores selvrespekt har vi i behold.
I dag skal vi beslutte at sende 850 danske soldater til Kosovo.
Der er meget arbejde at gøre på Balkan i de næste mange år, ikke alene i Kosovo, men på hele Balkan.
Jeg synes, det er helt uden tvivl, at vi må fastslå, at vi danskere skal være med nu og i fremtiden.
Som én af kollegerne sagde forleden i Det Udenrigspolitiske Nævn: Ansvaret for freden er jo også vores, og det koster, og den pris må vi være med til at betale. Om kort tid håber jeg at Finansudvalget også vil sige ja til det aktstykke, regeringen har lagt frem om en udbygning og opfølgning af vores humanitære indsats.
Lad os fortsætte med at løfte vores del af ansvaret, vores fælles ansvar for menneskeret, for humanisme, for anstændighed.
Det er det, der er centrum for vores politiske arbejde, og det er det, der er centrum for vores indsats i vores del af verden.