Kim Behnke (FP), 1997-12-17:
Det er sjovt at iagttage, hvordan flertallet i Folketinget ofte reagerer, når der opstår en enkelt situation, hvor en enkelt borger eller en enkelt virksomhed opfører sig uhensigtsmæssigt: Det kan være en landmand, der bakker sin ammoniaknedfælder i åen
, og straks er alle landmænd nogle svin, og så vedtager man love og regler! I det her tilfælde har man konstateret, at der er nogle enkelte kommuner, som har haft svært ved at løse den opgave at ligne meget store selskaber i kommunen.
Og fru Elisabeth Arnold hævdede, at nogle selskaber slet ikke havde været lignet i 20 år.
Men fordi en enkelt eller to kommuner ikke evner at løse den opgave, er der jo ingen grund til at lave hele systemet fuldstændig om.
I stedet burde man løse det konkrete problem, som enkelte kommuner måtte have.
Det er en underlig tendens, at lige så snart en enkelt begår fejl, foretager man kollektiv afstraffelse i stedet for at løse problemet dér, hvor det er.
Fremskridtspartiet har sagt, at den bedste løsning er, at man i Told og Skat har et særligt rejsehold, som tager rundt og hjælper kommunerne med at ligne de store selskaber.
For så kan de kommuner, som i dag gør en ordentlig arbejdsindsats, få lov til at fortsætte, som de har gjort hidtil, og de enkelte kommuner som har deres problemer med selskabsligningen, kan så få den fornødne assistance udefra.
Men det er der ingen interesse for, for det giver jo ikke anledning til den store opvisning af magt her i Folketingssalen, magt til at tvinge noget nyt igennem, uden at der er sagligt belæg for det.
Den anden mulighed er den, som Kommunernes Landsforening har peget på, og den har oven i købet formuleret en hel tipunktsplan for, hvordan man kan få en bedre og mere effektiv selskabsligning, men det har heller ingen interesse.
Og andre har allerede demonstreret, hvor kort tid Folketinget har haft til at behandle denne sag: en fuldstændig omlægning af hele vores ligningssystem i Danmark.
Og hvorfor skal det så gå så hurtigt?
Ja, det er såmænd ikke, fordi skatteministeren har særlig lod eller del i det her, men fordi der er kommet en ordre fra Finansministeriets side om, at nu vil finansministeren have styr på tingene, nu vil han ikke have den slendrian rundt omkring i kommunerne, nu skal man sørge for at få kradset endnu flere penge ind. Man har tidligere forsøgt sig med at gøre det til et succeskriterium for skattemedarbejdere, at jo flere mennesker
de kunne få til at betale efterskat, jo mere præmierede man dem med særlige bonusordninger osv.
Så har man sat forskellige måltal for, at hvis ikke selskaberne efterbetaler et vist antal millioner kroner, så må der jo være noget galt, og så er der nok nogle, der svindler et eller andet sted.
For man har den opfattelse i Finansministeriet, at enhver krone, der ikke ligger i statskassen, er en krone, som skal gøres til genstand for skattejagt.
Og i stedet for at forhøje skatterne yderligere - hvad folk næppe ville være særlig tilfredse med - kan man så bruge den undskyldning, at det jo nok er, fordi der rundt omkring i selskaberne er nogle, der svindler.
Dér er der i hvert fald nok tale om, at nogle af dem svindler og bedrager!
Altså skal man sørge for en mere effektiv ligning af dem.
Men sådan er virkeligheden jo ikke.
Danske virksomheder er ikke notoriske svindlere, blot fordi det et enkelt år lykkes dem at få overskud i regnskabet frem for underskud.
Og danske virksomheder er ikke notoriske svindlere, fordi de udnytter den skattelovgivning, vi har, hensigtsmæssigt og sørger for at tilrettelægge deres virksomhed sådan, at den kan overleve og fungere. Så står vi her i dag med en andenbehandling af lovforslaget, og eftersom det under førstebehandlingen blev helt tydeligt, at den måde, det var tilrettelagt på, ikke kommer til at fungere, fordi personaleflugt og andre problemer vil gøre, at det næppe kommer til at fungere, så gik jeg fra førstebehandlingen med det indtryk, at nu skulle denne sag have lov til at bundfælde sig hen over jul og nytår, og så kunne vi i løbet af januar eller februar måned se på den igen i Folketinget. Skatteministeren brugte oven i købet en tidsfrist, der hed, at den sag skulle være på plads inden den 1. marts.
Til trods for, at både Venstre og De Konservative erklærede, at de sådan set var interesserede i at finde en mindelig løsning, og til trods for, at Fremskridtspartiet pegede på to muligheder, nemlig enten KL's tipunktsplan eller vores eget forslag om det særlige rejsehold, så var der jo ikke plads til nogen som helst forhandlinger. Der blev holdt et enkelt møde i Folketingets Skatte- og Afgiftsudvalg og afgivet en betænkning, og derefter kom der et ekstra ændringsforslag uden for betænkningen fra skatteministeren.
Og det ændringsforslag går ud på, at hvis nogle kommuner nu bliver så fortørnede over det her, at de siger, at så kan det også være lige meget, så gider de ikke have noget med det at gøre, indfører man nu en hjemmel til, at skatteministeren kan pålægge de pågældende kommuner at deltage i noget, som de ikke længere synes har nogen som helst mening.
Et sådant ændringsforslag kan vi selvfølgelig ikke støtte i Fremskridtspartiet, for det er det rene vanvid, og ingen som helst med fornuften i behold kan argumentere for, at der skal være sådan en hjemmel, for det er ikke den måde, man løser de problemer, der nu opstår, på.
Men hvem er det egentlig, der vil have de ændringer?
Er det kommunerne?
Er det skattecheferne?
Er det de ansatte ude omkring i HK/Kommunal og HK/Stat osv?
Nej, der er ingen, der vil have de her ændringer.
Jo, én eneste person i dette land vil have de ændringer, og det er finansministeren, og så skal det med djævelens vold og magt presses igennem Folketinget på få timer få dage før jul.
Dette her bliver 1997's eller 1998's stænklapsag, som Folketinget kommer til at lave om på, for det kommer ikke til at fungere, og det eneste, vi kan ærgre os over i Fremskridtspartiet, er, at man spiller hasard både med den ligning, der foregår ude i kommunerne, og med de virksomheder, som nu kommer i den fuldstændig absurde situation, at hovedaktionæren kan få et skattefradrag godkendt, mens det selskab, hvor vedkommende er hovedaktionær, kan få det samme skattefradrag underkendt, hvorefter man sidder i den fuldstændig absurde situation, at man har to svar på det samme spørgsmål.
Det er ikke hensigtsmæssigt at bringe skatteborgerne i den situation, og derfor indstiller vi forslaget til forkastelse og håber på, at vi meget hurtigt får et flertal
i Folketinget, som kan få den lov ophævet igen.