Villy Søvndal (SF), 2004-01-20:
Det er jo tydeligvis et forslag, der vækker stærke følelser, om man så må sige, og det er jo ikke så sært, for det, vi diskuterer, er de mest udsatte børn og unge, der overhovedet er i samfundet.
Jeg synes, det er meget velkomment, at der kommer et forslag som indspark til den anbringelsesreform, som vist er omtalt tidligere i debatten i dag.
Hensigten er jo ikke at lægge sig fast på noget bestemt, men at lægge op til en analyse - mere forsigtigt kan man næsten ikke formulere sig i politik - af forskellige modeller, der så kan fremlægges.
Der er nogle ord for, hvad de analyser skal være optaget af.
De skal være optaget af faglighed, af retssikkerhed, af ensartethed og af økonomisk uafhængighed.
Det er de fire fikspunkter, som modellerne venligst bedes give svar på.
Der var en interessant debat før under de korte bemærkninger, og jeg vil godt forlænge den lidt.
Ét er, hvad socialministeren skriver, og det er efter min opfattelse slemt nok, nemlig et vink med en vognstang til kommunerne, der siger: I kan revisitere, hvis der er lavvande i kommunekassen.
Det betyder ikke kontinuitet før børnene, det betyder det modsatte af kontinuitet.
Noget andet er så, hvordan de opfatter det ude i det virkelige liv, ude i kommunerne, som skal varetage tingene.
KL skriver, at man skal anlægge en økonomisk betragtning, som aldrig før har været prøvet på området.
Den 15. januar skriver de direkte i Danske Kommuner, og jeg vil godt gentage citatet og dermed tilbagevise fru Charlotte Dyremoses melding om, at det skal dække faglige vurderinger, for det er ikke tilfældet:
»Udviklingen på børne- og ungeområdet har i en lang årrække været styret af de faglige personer, der arbejder på området.
Denne udvikling skal erstattes af en proces ...« osv.
Det er helt tydeligt, hvad det drejer sig om.
Det er skrevet, så selv de mest tungnemme er i stand til at forstå det: Væk med de der faglige hensyn.
De skal erstattes af noget andet, de skal nemlig erstattes af, at man nu laver økonomisk rammestyring på området.
Sådan er virkeligheden.
Hvis man læser videre, tager de i øvrigt socialministeren til indtægt for udmeldingen.
De er meget glade for den melding, de har fået fra socialministeren
, fordi den hjælper dem på vej til at lave økonomistyring i et omfang, de ikke har kunnet før.
De skriver på den sidste side
i deres oplæg
: »Det skal understreges, at uanset om der er tale om »skal«- eller »kan«-opgaver, så er kommunen forpligtet til at reagere, hvis et barn eller en ung er truet på livet ...«. Det er selvfølgelig rart nok at vide.
Der skal trods alt gribes ind i de tilfælde, eller hvis et barn eller en ung er væsentligt truet på udvikling og velfærd, som de fortsætter med at sige. Indtil nu har vi talt om, at der skulle reageres, hvis et barn var truet på udvikling og velfærd.
Nu er det kun, når det er væsentligt truet på udvikling og velfærd eller er i livsfare.
Det er sådan, tingene bliver tolket af dem, der skal udføre de ting, socialministeren har skrevet et brev om, og derfor er der al mulig grund til at være optaget af, at modellerne sikrer, at de mest udsatte børn i samfundet ikke skal være afhængige af den tilfældige vandstand, der er i kommunekassen.
Der er meget god grund til, at faglige hensyn styrer området, og at økonomiske hensyn ikke får lov til at styre i det omfang, vi er på vej til lige nu.
Det vil nemlig betyde, at på alle områder kommer vi til at svigte de mest udsatte og svageste børn, der overhovedet er i samfundet, og det betyder igen, at vi senere kommer til at betale en meget dyr pris, fordi børnene ikke fik den hjælp, de havde brug for. Hvis vi kigger på meldinger fra børn, der har været anbragt, er der en organisation her i København, der hedder Baglandet, og hvis medlemmer er tidligere anbragte børn.
Nogle af dem spørger: Hvorfor skulle vi i en så lang periode være eksperimentet i vore forældres mislykkede liv?
Hvorfor var der ingen ansvarlige voksne, der tog sig sammen og sikrede os et ordentligt liv?
Det spørgsmål tror jeg man vil møde meget hyppigt.
Derfor vil vi støtte forslaget, der som sagt er et beskedent forslag om at lave analyser.
Hvis vi var så kloge, at vi kunne sammenfatte alle fordele og ulemper, var der ingen grund til analysearbejdet, så kunne vi lige så godt fremsætte et konkret forslag om en konkret model.
Når jeg gjorde lidt ud af spørgsmålet om den økonomiske uafhængighed, skyldes det, at det efter min opfattelse er kernespørgsmålet i hele debatten.
Vi kan lave en nok så flot anbringelsesreform, men hvis den virkelighed, den skal anvendes i, er at hjemtage børn af økonomiske grunde, siger al min erfaring mig, at når økonomi og kold jura skal lægge arm om, hvem der er stærkest, taber de lyriske sætninger i lovgivningen til den rå økonomi.