Carsten Hansen (S), 2005-04-13:
Jeg vil godt takke for modtagelsen af vores forslag.
De fleste af os, der har prøvet at lave gymnasiereform, ved, hvad det indebærer af mails i vores postkasser fra gymnasielærere, der har god tid til at skrive til os, og ikke mindst fra gymnasieelever og deres organisationer, men når vi tager erhvervsuddannelserne, er det fantastisk, hvad man kan slippe af sted med. Vi står med en regering, som indtil det sidste regeringsgrundlag ingen som helst målsætninger havde på ungdomsuddannelsesområdet.
Man havde ingen, men kom dog med det, at 85 pct. skal have en uddannelse inden et par år og 95 pct. inden 2006 eller 2008 – det er på det lag – men hvorfor dog ikke sige, som jeg tror den radikale ordfører sagde, at vi er optaget af, at alle unge får en uddannelse og en garanti for at kunne gennemføre den?
Denne her reform, man nu har lavet af erhvervsuddannelserne, betyder rent faktisk for det første, at man har sparet en halv milliard på erhvervsuddannelserne.
På de seks af de otte uddannelser, hvor man nu har fjernet uddannelsesgarantien, er der faktisk ingen arbejdsløshed, når de er færdige, set i forhold til hvis de går ind og tager en reel praktikplads.
Det er sådan, at på de seks af de otte uddannelser er der ingen arbejdsløshed.
Kunne vi dog ikke for de merkantile områder og de andre områder – HK og andre har tilbudt det – have fundet nogle løsninger?
Der er betydelig mere at se på, bl.a. hvad vi kunne have gjort.
Vi er enige i en del af reformen, nemlig i det der med, at man skal træffe forskellige valg, at man skal vejledes andre steder hen osv., men at skære så drastisk at fjerne 80 pct. af pladserne inden for uddannelsesgarantien!
I virkeligheden er de pladser, der er tilbage – de 1.200 pladser – kun til de virksomheder, der lukker ned, og dybest set til de lærlinge og elever, som kommer i klemme, når en virksomhed lukker, eller når der forsvinder en praktikplads.
Derfor er det brandærgerligt, at man ikke handler efter det, som statsministeren siger: at det vigtigste i denne verden er, at vi får uddannelse, uddannelse og atter uddannelse.
Man nedsætter en globaliseringstænketank, og man nedsatte under den tidligere integrationsminister en integrationstænketank osv. Hvad sagde integrationsministerens eget udvalg, Bonnerupudvalget?
At de 11 af de 12 forslag var fremragende, og at det ene af forslagene om uddannelsesgarantien, nemlig skolepraktikken, genererede voldsomt flere praktikpladser for de unge mennesker med anden etnisk baggrund.
På Odense Tekniske Skole er det sådan, at man har fulgt de elever, der er kommet ind.
Hvad var resultatet målt i forhold til, hvem der fik en praktikplads?
Det var ikke skolekarakteren, det handlede om.
Det handlede om, hvem der havde en far, hvis moster kendte en, som havde en virksomhed.
Det handlede om, at ens far måske havde kvalifikationerne, men det handlede ikke om, hvilken karakter man får, eller hvor dygtig man er på skolen.
For nylig læste jeg i et af fagbladene, at Nordens bedste, ja, Europas bedste møbelsnedker udelukkende har gået i skolepraktik.
Det er jo imponerende, at man kan blive kåret til Europas bedste møbelsnedker og ikke kunne noget, fordi skolepraktik ikke fører til noget som helst!
Et eller andet sted må der jo være en faglighed her, som er udmærket, og vores lærere på de tekniske skoler er gode nok.
Må jeg så ikke sige: Jeg vil love her fra denne talerstol, at det ikke bliver sidste gang, vi sætter fokus på det område her, for det er så afgørende vigtigt, for at vi kan overleve som velfærdssamfund og kan overleve som videnssamfund, at vi også har nogle gode og ordentlige erhvervsuddannelser, hvor alle, som har kvalifikationerne, og som har forudsætningerne for at kunne udføre en uddannelse, også har mulighed for at gennemføre den.
Jeg var jo godt klar over, at da hr. Bertel Haarder var undervisningsminister sidste gang, var det ikke undervisningsministerens kop te, at vi gennemførte det her, men det var dengang, vi fik sat fingeraftrykkene på lovgivningen, og der var et stort forlig med regeringen Schlüter.
Men det lykkedes altså lige nøjagtig, inden hr. Bertel Haarder igen blev undervisningsminister, at komme af med den, og det er han vel glad ved, men det er vi andre ikke, for hvad er alternativet til skolepraktik?
Vi har set, og det er ganske forfærdeligt, at andelen af unge, der gennemfører en kompetencegivende uddannelse, kun er steget fra omkring 17 pct. til 22-23 pct.
Regeringen sidder og trækker på smilebåndet over det, vi andre tager det alvorligt.
Jeg vil godt medgive, at den præmieringsordning, som ligger i regeringsgrundlaget – vi har bare ikke hørt noget om den endnu, og jeg synes, at regeringen skulle se at få arbejdstøjet på – har vi presset dem til.
Vi hørte statsministeren sige i salen sidste år under en debat, vi havde med ham og den tidligere undervisningsminister, fru Ulla Tørnæs, at et eller andet sted ville man måske gøre et eller andet.
Men se dog at få arbejdstøjet på, kom ud af røret og lad os se på den præmieringsordning, hvis man ikke kan godtage det, der ligger her.
Det kunne være et skridt på vejen.
Så har man en flot, flot målsætning om 3.000 ekstra pladser.
Man påstår, at der er kommet 1.800 pladser, men hvis 1.800 pladser er fakta, så benægter jeg fakta.
Jeg tror, at der var en jyde, der engang sagde det sådan.
Det er vel sådan, at det reelt kun er en 800-900 pladser, og det er kun, fordi skolerne har gjort en kæmpe anstrengelse, og det kan de ikke gøre en gang til.
Vi kan ikke leve med, at så få kan gennemføre den uddannelse.
Der er 11.000 unge mennesker, der står og venter på en skolepraktikplads.
Det andet er det, som den tidligere integrationsministers eget udvalg, Bonnerupudvalget, pegede på, nemlig at det er helt afgørende nødvendigt for at sikre en god integration at få unge mennesker med anden etnisk baggrund ud i arbejdslivet.
Det er nemlig sådan, at skolepraktikken virkede som generator for dem over 25 år og for dem med en anden etnisk baggrund, som ikke har det kontaktnetværk, at ens moster kender en onkel, som har en erhvervsvirksomhed.
Derfor forstår jeg heller ikke, hvad De Radikale ville i det sammenrend af borgerlige politikere, der lavede de voldsomme besparelser.
Jeg er tilfreds med, at De Radikale følger det voldsomt tæt, men er brandærgerlig over, at de er faldet i den grøft.
Vi fik verdens bedste erhvervsuddannelser og prisen i 1999.
Jeg forstår ikke, hvad de vil i forhold til integration, hvor de ellers slår sig op på, at de vil så meget.
Så må jeg sige, at jeg ikke fatter en brik af de der 28 nye erhvervsuddannelser, som skulle erstatte noget af det andet.
Det er vel det eneste krav, der er dybest set har været til uddannelserne.
Jeg er spændt på at se, hvad der sker, og om der er et arbejdsmarked for dem.
Der skal jo en praktikplads til.
Når man ikke kan skaffe praktikpladser til ordinære uddannelser, hvordan kan man så skaffe dem her?
Det tror jeg simpelt hen ikke på.
Må jeg så ikke sige til undervisningsministeren, at jeg er ærgerlig over, at man er så negativ over for at sikre, at der kan ske noget mere på området, og jeg er også ærgerlig over at høre forkerte tal.
Så må jeg sige til Venstres ordfører, at det var lidt kedeligt at høre, at man er upåvirket af, at færre og færre får en kompetencegivende uddannelse, når vi hører, hvad Venstres ordførers statsminister går rundt og siger.
Her er der ikke nogen sammenhæng.
I fru Louise Freverts tale vil jeg sige, at der dog var en lille åbning.
Jeg vil håbe på, at man vil følge den til dørs, men man føler sig bundet af det forlig, der er indgået, og vil ikke rigtig gøre noget.
Men lad os da få den garanti for, at alle unge kan få en uddannelse.
Det vil vi i hvert fald gerne bakke op.
Fru Carina Christensen synes jo, at det er rigtig nok, at vi mangler nogle elektrikere, men hun synes ikke, at hun havde noget svar på det.
Men vi kommer til at stå i en ganske alvorlig situation inden for en lang række håndværksmæssige fag i løbet af nogle få år, og jeg håber, at man vil følge op på det.
Til Det Radikale Venstres ordfører: Jeg tror, at vi er enige om mange ting, men jeg tror også, at her skilles vandene en lille smule.
Jeg håber, at De Radikale vil være med til at lave nogle fornuftige ordninger, når vi engang får ændret regeringssammensætningen.
Til fru Anne Baastrup og fru Majbrit Berlau vil jeg sige tak for opbakningen, og jeg vil love, at vi sætter det her på dagsordenen igen.
Vi ser det som vores fortjeneste, at der nu kommer fokus på den præmieringsordning, som er det, regeringen har kunnet bevæge sig til, efter vi har presset den hårdt i valgkampen med skraldevogne, debatter her i salen osv.
Men det er fantastisk, at man kan spare så mange penge på et enkelt område, der er så helt vitalt for det danske samfund.