Margrethe Vestager (RV), 1998-04-30:
Jeg vil gerne indlede med at takke for den, synes jeg, meget positive modtagelse, som begge forslag i og for sig har fået, og den klare anerkendelse af de ambitioner, som ligger bag fremsættelsen af de to forslag: nemlig at øge kendskabet til og beherskelsen af det danske sprog hos flygtninge og indvandrere og dermed også forberede tosprogede børn på den undervisning, som selvfølgelig foregår på dansk, når de møder den i folkeskolens 1. klasser.
Det, som er meget væsentligt at holde fast i denne forbindelse, er, at der må stilles klare kvalitetskrav til den undervisning, som finder sted, og til den måde, hvorpå den finder sted, og at den tager hensyn til de forudsætninger, som de, der undervises, møder med.
Jeg tror, det er meget vigtigt, at vi under udvalgsbehandlingen får en tilbundsgående drøftelse af, hvad det vil sige at flytte ansvaret for sprogundervisningen fra amterne til kommunerne.
Der synes at være en vis uklarhed og nogle misforståelser om, hvorvidt der fra regeringens side ligger et ønske om, at kommunerne skal kunne skalte og valte med sprogundervisningen, og om der skal genetableres utrolig mange sprogcentre.
Jeg er meget glad for den meget positive vurdering, der er af kvaliteten af undervisningen i amternes sprogcentre, og det er da også vores klare intention at øge denne kvalitet.
Dermed er også sagt, at vi forventer, at en lang række - om ikke hovedparten - af de nuværende sprogcentre vil fortsætte enten på kommunalt initiativ, som fælleskommunalt initiativ, som selvejende institutioner eller som entreprenører på den ene eller den anden måde.
Det, som er helt afgørende, er, at den enkelte kommune forholder sig til den enkelte flygtning/indvandrer i en sammenhæng, at man ikke splitter tingene op, men ser på sprog, arbejdsmarked og uddannelse i øvrigt som et samlet hele og forholder sig til det i forhold til den enkelte.
Med hensyn til, hvordan det her skal foregå,
vil jeg gerne give tilsagn om, at vi vil søge at afklare så hurtigt, som det overhovedet er muligt, hvordan kommunerne vil håndtere opgaven både i forhold til førskoleundervisningen, sprogstimuleringen og i forhold til undervisningen for de voksne.
Det kan have anden gavnlig effekt end blot at gøre opmærksom på det tilbud, der er, og sørge for, at børnene deltager i det, at der i det hele taget kommer en øget kommunikation og et bedre forhold mellem kommunen og de flygtninge/indvandrere, som bor i kommunen.
Med hensyn til, om det skal være fra det 3. eller det 4. kalenderår, mener vi, det er fagligt og pædagogisk forsvarligt at vente med at begynde til det kalenderår, hvor barnet fylder 4 år, også for at sikre, at det bliver en sprogstimulering og ikke bliver almindelig omsorg, som de ret små børn jo vil have brug for.
Man kan spørge sig selv, om ikke barnet måske skal være 4 år for at kunne modtage sprogstimuleringen og ikke være i en meget legende situation.
I forhold til det videre arbejde og økonomien i forslaget mener jeg, det er vigtigt, at vi under udvalgsbehandlingen går i detaljer med beregningsforudsætninger og den præcise forventning til, om det vil medføre de udgifter, som er antaget i bemærkningerne, eller om det vil medføre øgede udgifter.
Under alle omstændigheder vil udgifterne til den sproglige stimulering af førskolebørnene slet ikke stå i nogen form for forhold til de udgifter, vi i øvrigt bruger i folkeskolen, og som vi også bruges i folkeskolen på de svage børn i Danmark.
Jeg synes, at med den modtagelse, som der er her, er der grundlag for en positiv udvalgsbehandling, hvor vi kan blive enige om forslag, som vil sikre ambitionerne, nemlig at den sproglige beherskelse hos flygtninge og indvandrere øges til gavn både for dem selv og sandelig også for de danskere, som kommer i berøring med dem, da dialog mellem flygtninge/indvandrere og andre danskere nok er den bedste vej til at afklare nogle af de myter, som også i dette høje Ting synes at eksistere om flygtninge/indvandrere.