Kristian Thulesen Dahl (DF), 2001-01-16:
I Dansk Folkeparti er vi naturligvis meget tilfredse med, at vi får den her debat i dag.
for en afklaring af embedsmændenes rolle i det politiske system og i særdeleshed efter den måde, regeringen agerer på i forhold til sine embedsmænd.
Forespørgselsdebatten følger også godt op på de spørgsmål, jeg har rejst i spørgetiden i november og december om samme emne.
Specielt eurovalgkampen tilbage i september måned gav et udgangspunkt for at få en debat om de her ting.
Regeringen havde travlt med at udgive pjecer for at fortælle om euroens lyksaligheder.
De pjecer og publikationer, som regeringen kom med, var markant ensidige og havde alene til formål at tegne et billede af, hvorfor et nej ikke kunne vælges af befolkningen.
Det var en direkte valgkamp, hvor regeringspartierne var en part, men hvor de brugte regeringens embedsapparat i deres kamp for at tjene partipolitiske synspunkter.
Den største debat havde vi naturligvis om den pjece med Lise Nørgaard, der tilfældigvis kom samtidig med en stor annoncekampagne, som blev igangsat, hvor Lise Nørgaard argumenterede for, at man skulle stemme ja til euroen og ja til, at kronen blev fjernet.
Den direkte involvering i kampagnen så vi også udtrykt - det er kommet frem efterfølgende - igennem det oplæg til annoncer med de tidligere vismænd, som man i Statsministeriet og Økonomiministeriet tog initiativ til, endda med tidligere vismænd, som ikke var klar over sammenhængen og ophavsmændene til annoncen.
Men i eurodebatten var det ikke første gang, vi så de her ting rulle over scenen.
Folkehøringerne, som allerede har været nævnt, er også udtryk for, at man udøver en ren partiaktivitet gennem regeringsapparatet og bruger ministrenes embedsmænd til det.
Også oprettelsen af Task Force, som det så typisk hedder på nydansk, som man tog initiativ til i august 1997 op til den senere folkeafstemning om Amsterdamtraktaten, var udtryk for, at man sagde til embedsmændene, at de skulle udføre arbejde, som havde et egentlig partipolitisk sigte. Nu har vi så senest set, at socialministeren til landets ældre udsender et ønske om, at de skal skrive om deres liv.
Men her ser vi en aktivitet, »Skriv om dit liv«, der sendes direkte til pensionisterne som et partipolitisk initiativ, som skal fremme en bestemt ministers popularitet i forhold til et kommende valg.
Det er sådan nogle ting, der gør, at det er nødvendigt at trække nogle klare grænser, og der synes vi, at det udgangspunkt, der er nævnt i DJØF-rapporten side 123, er et godt udgangspunkt.
Det er lige præcis det afsnit, hvor DJØF-rapporten peger på nogle ting, der er uheldige, som statsministeren nok af samme årsag valgte at glemme i sin opremsning af citater fra samme rapport.
Det er nemlig et godt udgangspunkt for en videre debat, at det er Folketingets ansvar, at der bliver trukket nogle klare grænser.
Det er det samme synspunkt, professor i offentlig forvaltning, Jørgen Grønnegård Christensen, gav udtryk for i november i Børsen, hvor han klart siger, at markedsføring af propaganda i stigende grad er blevet en del af det politiske liv, og skal der sættes en grænse, så skal den sættes udefra gennem Folketinget.
Man kan ikke definere sig ud af problemet, siger han.
Vi er meget enige i det synspunkt, og det er også derfor, at Folketinget må kende sit ansvar og derfor være med til at definere en grænse.
Vi har så netop hørt et forslag til vedtagelse af hr. Aage Frandsen på SF's vegne, som siger, at regeringen skal komme med et udspil til, at vi får defineret den grænse, så Folketinget kan sætte den grænse.
Vi forstår SF's udspil på den måde, at vi dermed kommer videre i processen, og derfor skal jeg på Dansk Folkepartis vegne sige, at vi støtter det forslag til vedtagelse, som vi meget håber vil kunne få flertal her i Folketinget.
På den måde vender vi tilbage til spørgsmålet og får trukket vores klare grænse i forhold til, hvad regeringen må bruge embedsmændene til, så vi undgår det misbrug, der har fundet sted gennem den senere årrække.