Mette Frederiksen (S), 2005-06-16:
På det sociale område blev det forlis i stedet for forlig.
Det er altid ærgerligt, når et stort flertal af Folketingets partier ikke kan blive enige om det, der har allerstørst betydning for mennesker.
Derfor er der set fra vores synspunkt en særlig stor beklagelse over, at det blev et forlis og ikke et forlig på det sociale område.
Inden vi nu fortsætter den diskussion, vi allerede er godt i gang med, tror jeg, det kan være formålstjenligt at prøve at ridse op, hvad det er for nogle mennesker, vi egentlig snakker om.
Det, vi taler om i dag på det mest specialiserede sociale område, er vores handicappede medborgere.
Det er børn og unge med alvorlige psykiske lidelser, det er voksne udviklingshæmmede, det er mennesker med autisme og DAMP, det er sindslidende med hjerneskader, det er unge med spiseforstyrrelser, det er alle dem med fysiske handicap.
Det er vores allermest udsatte børn og unge.
Det er de spædbørn, der af deres forældre har været udsat for så massivt et omsorgssvigt, at de er fjernet fra hjemmet.
Det er de børn og unge, der vokser op i hjem med så store problemer, at de på et tidspunkt i deres barndom bliver anbragt på en døgninstitution.
Det er vores hjemløse.
Det er de kvinder, der er ramt af vold, og som har behov for et velfungerende og godt krisecenter.
Og det er alle de pårørende, alle de forældre og alle de søskende, der i deres hverdag lever sammen med et handicappet barn eller har behov for en institution, der imødekommer det behov, som lige præcis deres barn har behov for.
Det er mennesker, vi snakker om.
Det er ikke eksperimenter.
Det er ikke ideologi om, hvad man tror kommuner kan løfte af opgaver.
Det er mennesker, der har behov, og det er i udpræget grad mennesker, der i helt særlig grad har behov for et stærkt samfund, et samfund, der leverer lige præcis det behandlingstilbud, den kærlige hånd og den opmærksomhed, der skal til, for at de ofte på svære betingelser kan få lov til at udvikle sig.
Hvis alt går vel og vi er rigtig gode, kan de endda få lov at leve livet på så normale præmisser som overhovedet muligt.
Det er derfor, man skal være ualmindelig opmærksom og betænksom og overveje det en ekstra gang, inden man foretager ændringer.
Tuesday, November 8, 2005 4:36 PM handlingstilbuddet, og hvor der er et udviklingsperspektiv.
De skriver til os: Hvad sker der med vores dreng i forbindelse med den her kommunalreform?
De siger til os: Vi bor i en af de kommuner, der bliver ved med at være lille efter den her kommunalreform, og hvorfor skal den kommunalbestyrelse bestemme, der som udgangspunkt ikke har noget som helst fagligt belæg for at skulle varetage den institutions interesser, der af fuldstændig tilfældige geografiske årsager er placeret, hvor den ligger?
Hvad kommer der til at ske med vores søn?
Det er det, der er vores afsæt for den her diskussion.
Vi tror på, at der på socialområdet er behov for sammenhæng, for kvalitet og for faglighed.
Og hvor det giver mening, er det selvfølgelig en god idé at kommunalisere – men kun dér, hvor det giver mening.
Lige præcis det mest specialiserede sociale område fortjener ikke, at man gambler;
det fortjener ikke en regering, der som hvert andet ord i sætningerne siger: Vi tror.
Det er faktisk mennesker, der har behov for, at vi ved, og at vi som Folketing kun træffer beslutninger på et kvalificeret fagligt grundlag.
De fortjener, at vi lytter til det faglige miljø, og at vi ændrer tingene i den rækkefølge, der er den rigtige, nemlig sådan, at hvor vi skal decentralisere, skal det kun være, når vi er sikre på, at kommunerne kan løfte opgaven.
Hvad er der så af udeståender?
For det første er der det meget ideologiske sigte med, at alt kan placeres kommunalt; at selv kommuner med kun 20.000-25.000 indbyggere på sigt skal kunne varetage alt på det sociale område.
Det er vores påstand, at specialiseringsgraden i sig selv sætter begrænsninger for, hvor meget der kan decentraliseres, og at det, der skal decentraliseres, skal gøres i et tidstempo, hvor der er grundlag for at træffe faglige beslutninger.
Det er derfor, vi i dag og gennem hele forhandlingsforløbet har problematiseret, at ministeriet, regeringen og ministeren laver en meget kunstig opsplitning mellem de traditionelle handicapgrupper, som umiddelbart skal placeres i regionerne, mens børn med adfærdsvanskeligheder eller sociale problemer skal placeres i kommunerne.
Vi har allerede i dag brugt det meget sørgelige eksempel, som vi også brugte i forhandlingerne, fordi det på en meget konkret facon illustrerer, hvad der er problemet, nemlig spædbørnsproblematikken.
Vi har – og det er faktisk et virkeligt eksempel – en lille dreng, der er 3 måneder gammel, som er blevet rystet så voldsomt, at han er blevet blind.
Han skal nu placeres kommunalt.
Hvorfor skal han placeres kommunalt, når han tilhører en så lille gruppe af særlig udsatte børn, der har et særligt behov for behandling?
Se, den institution, han bor på i dag, er af fuldstændig tilfældige årsager placeret i Gladsaxe Kommune, men Gladsaxe Kommune skal overtage institutionen uden faglige argumenter, uden politiske argumenter, blot med en henvisning til, at børn med traditionelle handicap bliver placeret regionalt, mens børn og unge med adfærdsmæssige og sociale problemer placeres kommunalt.
Hvorfor?
Vil regeringen ikke være med til at tænke i den nødvendige helhed, om ikke andet så lige præcis for det barns skyld?
Vi har fra starten haft et ønske om, at regionerne på lige præcis det her område skal spille en rolle, fordi der er behov for koordinering, fordi der er behov for overblik, og fordi en lang række af vores handicapområder indeholder så få mennesker, at det slet ikke giver mening at placere dem kommunalt.
Skal vi sikre os, at der sker en udvikling, at der sker en koordinering, at der er nogle, der har det tilstrækkelige overblik, er det vores bud, at det fortsat skal være en regional opgave.
Og så er der hele det økonomiske aspekt med en udligningsreform, vi ikke kender resultatet af, og en refusionsgrænse, der i vores øjne er sat alt for højt i enkeltsagerne.
Det der med økonomi kan være noget svært noget at forholde sit til.
Lad mig give et helt konkret eksempel: Lad os sige at et anbragt barn, en dyr enkeltsag, en af de dyre enkeltsager, som vi ved kan volde problemer i den enkelte kommune, koster 1,2 mio. kr. om året.
Det er jo få penge.
Det drejer sig jo om at give det barn lige præcis det behandlingstilbud, det barn har behov for.
Men vi ved altså godt, at i den enkelte kommune og i M053S47324871subh.fm Page 4794 Tuesday, November 8, 2005 4:36 PM det enkelte budget kan 1,2 mio. kr. være mange penge.
Med den refusionsgrænse, som regeringen og Dansk Folkeparti vedtager i dag, vil den kommune kunne få refunderet 100.000 kr. ud af 1,2 mio. kr.
Det er, hvad man kan få refunderet solidarisk med de andre kommuner.
Det betyder, at vi stadig væk vil have meget dyre enkeltsager i kommunerne.
Det giver i hvert fald to problemer: For det første er det grundlæggende uetisk.
Det er grundlæggende problematisk, at ét menneske, at ét barn kan komme til at fylde så meget i et kommunalbudget, kan komme til at skulle konkurrere med alle andre tilbud.
Jeg mener faktisk, at vi har en forpligtelse til at fjerne det uetiske aspekt, der er i de dyre enkeltsager, ved at sige, at de må finansieres solidarisk.
Det andet problem er selvfølgelig, hvis kommunen ikke synes, at der er tilstrækkelige ressourcer.
Så mener vi i hvert fald, at der en overhængende risiko for, at man i den enkelte kommune vælger et billigere tilbud, ikke på grund af indholdet, ikke på grund af udviklingsperspektivet, men kun på grund af økonomien.
Det må være Folketingets ansvar at sørge for, at der ikke er så meget som ét handicappet menneske og ét udsat barn i det her land, der ikke får lige præcis det behandlingstilbud, de har behov for, alene fordi kommunerne ikke har tilstrækkelige økonomiske ressourcer.
Det er derfor, at vi i dag appellerer til en klog decentralisering på et fagligt grundlag, der hviler på en velfunderet økonomisk politik.