runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Søren Søndergaard (EL), 2004-03-24:
»Hvilke overvejelser gør statsministeren sig på baggrund af krigen mod Irak om dansk krigsdeltagelse i fremtiden, og vil statsministeren i den forbindelse oplyse, hvilke andre diktaturer statsministeren har planer om at fjerne gennem militær intervention?«
Jeg vil starte med en tilståelsessag.
Det er rigtigt, at spørgsmålet er en gentagelse af et spørgsmål, der er stillet tidligere.
Det er fuldstændig korrekt.
Dengang svarede statsministeren ikke, det håber jeg statsministeren vil gøre nu.
Spørgsmålet går på, hvilke overvejelser man gør sig i Statsministeriet, når man når frem til den konklusion, at det er rigtigt at vælte diktaturer ved hjælp af militær magt.
Det er ikke en juridisk diskussion, det er en politisk diskussion.
Det, der så bare er lidt underligt, er, at i nogle tilfælde vil man altså bruge militærmagt fra statsministerens side, for at det sker, i andre tilfælde er det helt andre midler, man bruger.
Tag nu Burma f.eks., det er et forfærdeligt diktatur.
Der er det middel, man bruger, vist noget med, at officerernes koner ikke kan få lov at tage til Paris og købe ind.
Det er jo virkelig et probat middel.
Til gengæld er der frit slag for EU for investeringer i Burma; der er frit slag for teaktræseksport fra Burma til bl.a. Danmark, som er storimportør af juntaens teaktræ.
Hvad er sammenhængen?
Kan vi ikke bare få nogle ideer om nogle retningslinjer, som statsministeren bruger, når statsministeren navigerer rundt i det her politiske landskab?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Nu svingede hr. Søren Søndergaard sig jo højt op, så der kunne være grund til at minde om, hvad det er, hr. Søren Søndergaard har spurgt om, nemlig: »Hvilke overvejelser gør statsministeren sig på baggrund af krigen mod Irak om dansk krigsdeltagelse i fremtiden, og vil statsministeren i den forbindelse oplyse, hvilke andre diktaturer statsministeren har planer om at fjerne gennem militær intervention?
Svaret er jo, at jeg gør mig ingen som helst overvejelser i den retning.
Når hr. Søren Søndergaard siger, at der var mange diktaturer rundtomkring i verden, der kunne fortjene at blive fjernet, så må jeg jo sige, at der er et punkt, hvor jeg er fuldstændig enig med hr. Søren Søndergaard. Men man må jo sige om Saddam Husseins afskyelige regime, som jeg forstår vi er enige om var afskyeligt, at der fastslog FN's Sikkerhedsråd i enstemmighed i november 2002, at det var en trussel mod international fred og sikkerhed.
Og det var selvfølgelig grundlaget for, at vi fra den danske regerings side måtte mene, at så måtte det have en konsekvens, at Saddam Hussein ikke ville samarbejde med FN's Sikkerhedsråd.
Søren Søndergaard (EL), 2004-03-24:
Ja, der var den igen.
Det var altså ikke kun på grund af den manglende efterlevelse af FN-resolutioner, at statsministeren mente, at der skulle føres krig mod Irak.
Det var altså også på grund af, at de udgjorde en trussel.
Statsministeren må på et eller andet tidspunkt overveje med sig selv, hvilket svar han vil lægge sig fast på.
Det blæser lidt i vinden.
Men lad det nu ligge.
Jeg sagde som sagt, at det her ikke var en juridisk diskussion, det var en politisk diskussion.
For er det virkelig statsministerens opfattelse, at hvis bare diktaturer har en vetomagt i ryggen i FN's Sikkerhedsråd eller eventuelt er en af dem, så kan de få lov til at gøre hvad som helst, hvorimod hvis man ikke er det, o.k., så kan man blive udsat for en militær intervention? Er det virkelig statsministerens katekismus i det her spørgsmål, den lærebog, han anvender, at hvor meget man skal angribe diktaturer, hvor meget man skal gøre for at få diktaturer fjernet, og hvilke midler man skal bruge, afhænger af FN's Sikkerhedsråd? Lad os nu tage Kina f.eks., det er jo et land, statsministeren efter et nyligt besøg kender godt, og jeg forstår, at statsministeren har stor beundring for Kina.
Men helt ærligt, Kina er et diktatur, der overtræder ytringsfriheden, som sætter folk i fangelejre, som undertrykker politiske modstandere, som henretter folk, som laver en masse gale ting.
De er altså fredet, fordi de sidder i FN's Sikkerhedsråd.
Er det virkelig det, vi kan uddrage af statsministerens indlæg her i dag, at diktaturer får lov at være fredet, hvis bare de sidder i FN's Sikkerhedsråd eller har venner, der gør det?
Villy Søvndal (SF), 2004-03-24:
Jeg vil godt spørge statsministeren som repræsentant for højrefløjen, hvorvidt højrefløjen har lært af historien.
Lad os tage tre af de store nyere historiske begivenheder: Man kan sige, at Osama bin Laden var et produkt af Vestens støtte, dengang han var nyttig i krigen i Afghanistan.
Senere blev Saddam Hussein Vestens støtte, da han var nyttig til at bremse den iranske revolution under Khomeini.
I sidste uge var Powell, den amerikanske udenrigsminister, i Pakistan, hvor han ophævede eksporten af våben fra USA til Pakistan, fordi Pakistan, som er et militærdiktatur, i dag er nært allieret med USA.
Derfor er spørgsmålet: Lærer man af det her?
Jeg kan huske, at statsministeren tidligere har sagt, at i valget mellem demokrati og diktatur eksisterer der ingen kompromis.
Eksisterer der kun allierede i det spørgsmål?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jeg mener, at man under alle omstændigheder skal tænke sig meget om med hensyn til, hvem man allierer sig med i konkrete situationer.
Det er jo altid et dilemma.
Vi må fastlægge klare standarder for respekt for menneskerettigheder, for demokrati, for sikring af respekten for det enkelte menneske og dets liv.
Og det må også lægges til grund, når man vælger sine samarbejdspartnere, når man vælger sine allierede.
Men det er jo altid et dilemma.
Hvis vi trækker en historisk parallel, så må det også have været et dilemma for demokratierne under anden verdenskrig at alliere sig med det kommunistiske Sovjetunionen, med en despot som Stalin i kampen mod en anden despot, Hitler.
Villy Søvndal (SF), 2004-03-24:
Det er jeg enig i, og derfor synes jeg sådan set også, det er rart, at statsministeren i dag kravler ned af den lidt høje hest, han nogle gange kommer op på, når han beskriver forholdet mellem demokrati og diktatur.
Jeg synes bare, problemet er, at højrefløjen altid allierer sig med nogle diktatorer på bestemte tidspunkter, hvor de nytter i forhold til højrefløjens ønske om at ændre verdensbilledet.
Mit spørgsmål gik sådan set på, om statsministeren havde lært så meget af støtten i sin tid til Osama bin Laden i forhold til Afghanistan, støtten til Saddam Hussein i forhold til den iranske revolution, at han i dag ville advare imod, at man lavede den type alliancer, f.eks. med den pakistanske militærdiktator Musharraf.
Er det efter statsministerens opfattelse et historisk fejlgreb, man er i færd med?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jeg har allerede svaret på det.
Israel-Palæstina-konflikten skal finde sin særlige løsning på grundlag af køreplanen for fred.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Jeg synes, det er fantastisk at høre hr. Villy Søvndal give udtryk for, at der er en tendens til, at højrefløjen, som han siger, altid allierer sig med diktatorer.
Heldigvis var der så nogle, der stod fast, og den fasthed betød, at til sidst blev de kommunistiske diktaturer tvunget i knæ.
Men hvis vi havde fulgt de råd, som venstrefløjen dengang gav, så havde der ikke været en stærk vestlig front over for de kommunistiske diktaturer.
Så havde vi ladt de systemkritikere, der var undertrykt på den anden side af Jerntæppet, i stikken.
Det er jo kendsgerninger.
På den baggrund må man jo sige, at det er fantastisk at høre hr. Villy Søvndals påstand her i dag.
Nej, det kan hr. Søren Søndergaard overhovedet ikke uddrage af, hvad jeg har sagt.
Og hr. Søren Søndergaard kan heller ikke konkludere, at jeg nærer beundring - jeg tror, det var det udtryk, hr. Søren Søndergaard brugte - for Kina.
Jeg må sige, at det i høj grad har været en udfordring for en med mit ideologiske udgangspunkt at se denne blanding af kapitalisme og kommunisme, som man ser i Kina.
Men når det handler om synet på diktatoriske regimer, ja, så indfører jeg ikke nogen dobbeltstandard, men jeg synes dog, at det, man foretager sig i konkrete situationer, skal have et folkeretligt grundlag.
Det går jeg ud fra at hr. Søren Søndergaard er enig med mig i.
Og det er jo der, jeg henviser til, at FN's Sikkerhedsråd i enighed, i enstemmighed, i november 2002 fastslog, at Saddam Husseins regime udgjorde en trussel mod international fred og sikkerhed.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2004-03-24:
Her har vi et land, der hedder Irak.
Vi har diskuteret tre resolutioner, hvoraf der især i forbindelse med den sidste resolution, 1441, blev mobiliseret enorme mængder ressourcer for at køre rundt i manegen med folk, for at få sikret, at man havde en eller anden legitimering for at gå i krig i Irak.
Alle er blevet overtrådt konsekvent.
Sig mig, er ministeren ikke rent ud sagt hunderæd for, at denne her modsætning vil øge vreden hos palæstinenserne over for Vesten for at have dobbeltstandarder?
For når det gælder Irak, så kan man godt mobilisere i forbindelse med resolutioner, men når det gælder Israel, så kan man ikke mobilisere, end ikke i den situation, hvor Israel bygger en israelsk berlinmur på besat område.
End ikke der siger man, at nu har det en førsteprioritet at få standset det her vanvid.
Er ministeren ikke hunderæd for, at det faktisk får en negativ konsekvens for udviklingen i det centrale Mellemøsten?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jo, men hver sag har sin måde at skulle løses på
Det vil også komme frem, når vi nu skal diskutere hr. Søren Søndergaards næste spørgsmål.
Man kan jo i høj grad sige, at det internationale samfund har engageret sig i at prøve at finde en løsning på Israel-Palæstina-konflikten.
Det er jo ikke sådan, at det internationale samfund er ligeglad.
Men hver konflikt, hvert problem skal behandles på sin særlige måde, for at vi kan nå frem til et tilfredsstillende resultat.
Og jeg tror altså, at når det gælder Israel-Palæstina-konflikten, så er det bedste, vi kan gøre, at fastholde den køreplan for fred, som kvartetten har lagt frem, lægge maksimalt pres på begge parter, for at de følger den.
Der er ikke meget nyt at tilføje.
Regeringen har sammen med de andre EU-lande fordømt likvideringen af hamaslederen.
Der er ikke mere at føje til det.
Jeg har sagt flere gange i dag, at det bedste grundlag for en løsning af Israel-Palæstina-konflikten er, at køreplanen for fred leder frem til etableringen af en selvstændig og levedygtig palæstinensisk stat, der side om side med et Israel med sikrede og garanterede grænser kan leve i fred.
Det må være det, vi stiler efter.
Der findes ikke noget bedre grundlag, og der er ikke noget alternativ.
Villy Søvndal (SF), 2004-03-24:
Det synes jeg er ærgerligt, at statsministeren nu er gået død igen, men årsagen er jo, at det, vi spørger om, er dobbeltstandarder.
Vi spørger: Hvordan kan det være, at det ene sted i verden reagerer man prompte, men et andet sted i en årelang konflikt, hvor statsministeren ikke kan skimte noget nyt - og det synes jeg er fantastisk, hvis statsministeren ikke kan i Israel-Palæstina-konflikten - er den danske regering ikke drivende for at få gjort op med det, statsministeren tidligere har talt om, nemlig slaphed og konsekvensløshed og sådan noget?
Her er et folk, der får lov til at forbløde i fattigdom, og man gør ikke noget.
Er det ikke interessant, når vi taler om dobbeltstandarder, og hvis vi skal have en bedre verden, at man så sætter kikkerten for det blinde øje?
Jeg håber, at statsministeren nu vågner op og holder en stor og flot tale om nødvendigheden af at holde fanen højt, når man oplever så store krænkelser af social art i forhold til at måtte bevæge sig frit, krænkelser i forhold til, at politiske ledere bliver likvideret.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Spørgsmålet lyder: Hvilken betydning mener statsministeren, at Irakkrigen vil få for situationen i Mellemøsten?
Det har jeg svaret på.
Nu er vi så endt et helt andet sted, men jeg har ikke mere at tilføje til det, jeg allerede har sagt.
Villy Søvndal (SF), 2004-03-24:
Jeg er ikke enig med statsministeren i, at der ikke er noget nyt i Palæstinakonflikten.
Jeg synes, der er to nye ting.
Den ene er, at den palæstinensiske befolkning lever under sociale vilkår, der er så forstemmende i form af underernæring, i form af arbejdsløshed, i form af afskæring fra at komme til deres job, i form af ydmygelser ved kontrolstederne, at det efter min opfattelse, og jeg vil spørge, om statsministeren deler den opfattelse, i sig selv er med til at fremme terrorisme. Det andet nye er, at jeg synes, der sker en systematisk likvidering af de palæstinensiske ledere, af Hamas - Yasser Arafat isoleres i PLO - og de forskellige andre organisationer får likvideret deres ledere. Jeg vil spørge statsministeren, om det ikke bekymrer, at der ikke er nogen politiske ledere, som man er i stand til at lave en aftale med, fordi de bliver likvideret, og bekymrer det ikke statsministeren, at USA i situationen med Condoleezza Rices udtalelser i går udtrykker forståelse, når Israel likviderer palæstinensiske ledere?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jo, men der er heller ingen grund til at skjule, at det er afmagt for FN, desværre, når det gælder Israel-Palæstina-konflikten, men det har det jo været nu i et par generationer; det er der jo ikke noget nyt i.
Israel-Palæstina-konflikten må finde sin særlige løsning, og der er jeg nødt til at gentage: Det bedste grundlag, vi har, er køreplanen for fred, der leder frem til etableringen af en selvstændig palæstinensisk stat, der lever side om side og i fred med et Israel, der har sikrede, garanterede grænser.
Det er det, det internationale samfund må presse parterne til at acceptere.
Søren Søndergaard (EL), 2004-03-24:
Jeg har fuld forståelse for, at statsministeren siger, at hvert problem skal løses for sig, og at man skal vurdere hvert problem nøje med hensyn til, hvilke midler man vil bruge.
Det synes jeg generelt er et meget fornuftigt udgangspunkt.
Men vi har mærket os, at statsministerens argumentation for, hvorfor det var nødvendigt at gribe ind over for Irak, i høj grad har været bundet op på spørgsmålet om FN's troværdighed.
Hvis FN vedtog resolutioner, som Saddam Hussein fik lov til at sidde overhørig, så ødelagde det FN's autoritet, og derfor var det af hensyn til FN, at verdenssamfundet blev nødt til at gribe ind.
Undskyld, er det ikke også ødelæggende for FN's autoritet, at den ene resolution efter den anden om Mellemøsten bliver overhørt, er det ikke også ødelæggende for FN, og hvorfor skal vi ikke lige så meget forsvare FN's autoritet, når det gælder Mellemøsten, som når det gælder Irak?
Jeg forstår ikke helt statsministerens besvarelse, for vi er blevet belært om, at Danmark ikke gik i krig på grund af, at Saddam Hussein havde masseødelæggelsesvåben; Danmark gik i krig med vores helt egen begrundelse, som var, at Saddam Hussein, Irak, ikke fulgte FN's resolutioner.
Nu blev det nævnt, jeg tror af statsministeren selv,
eller også nikkede statsministeren til det, at der også er andre lande, der ikke følger FN's resolutioner, bl.a. i Palæstina-Israel-konflikten bliver resolutionerne ikke fulgt.
Hvorfor så ikke bruge de samme midler der, hvorfor ikke gribe ind på samme måde, som man greb ind over for Irak?
Hvad er grunden til, at der er den dobbeltstandard i statsministerens optræden, at når det gælder Irak, så griber man ind, men når det gælder Israel-Palæstina, så griber man ikke ind?
Hvad er baggrunden?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jo, naturligvis må man insistere på, at FN's Sikkerhedsråds resolutioner bliver overholdt, og der skal naturligvis heller ikke være dobbeltstandarder.
Men som fru Anne Grete Holmsgaard ved, så er Israel-Palæstina-konflikten jo uhyggelig kompliceret og har så mange facetter, at der kræves mere end almindelig målbevidst international indsats for at få fredsprocessen i gang igen.
Der er ingen nemme løsninger, men der er ikke noget alternativ til den køreplan for fred, som kvartetten har stillet op, og der må alle, der har mulighed for det, øve et maksimalt pres på begge parter i konflikten for at få den proces sat i gang igen.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2004-03-24:
Jeg vil godt sige, at en af de ting, jeg frygter, er, at vreden over dobbeltstandarder i vestlig politik er stærkt stigende i Mellemøsten.
Sagen er jo bare, at der ligger en række resolutioner, som vender sig mod Israel og Israels besættelse af Vestbredden og Gaza.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Nej, jeg tror desværre, vi må sige, at Israel-Palæstina-konflikten lever sit eget dybt ulykkelige liv, og det er så i øvrigt helt uanset, hvad der i øvrigt foregår i regionen.
Der er grund til at lægge det stærkest mulige pres på begge parter i den dybt ulykkelige konflikt for at få gang i fredsprocessen igen; ja, jeg deler fru Anne Grete Holmsgaards opfattelse, at her er nøglen til varig fred og stabilitet i området.
Keld Albrechtsen (EL), 2004-03-24:
Nu synes jeg godt nok, det rabler lidt for statsministeren, det må jeg sige, for statsministeren er jo gammel nok her i huset til at kunne huske de debatter, vi havde f.eks. om den sovjetiske besættelse af Afghanistan.
Statsministeren vil formentlig kunne huske og bekræfte, at jeg fremsatte forslag om en konsekvent dansk indsats mod den sovjetiske besættelse af Afghanistan.
Men jeg kunne kun få Venstre med på et lunkent, halvhjertet initiativ.
Og når det gjaldt kritik af Sovjetunionens støtte til besættelsesmagten i Eritrea, den etiopiske diktaturmagt, der besatte Eritrea, så var Venstre ingen steder at finde. Realiteten var, at når det kom til en direkte, klar kritik af Sovjetunionen, så blev man svag i mælet, ligesom man bliver det over for Kina i dag. Så jeg vil godt spørge statsministeren, om han ikke godt lige vil gøre sig den ulejlighed at undskylde den bemærkning, han kom med der.
Det synes jeg faktisk godt jeg vil bede statsministeren om, for det var en uforskammet bemærkning, der hviler på en forkert historisk fremstilling af begivenhederne i dette Folketing i 1980'erne.
Og statsministeren ved det godt selv.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jeg er fuldstændig enig med fru Anne Grete Holmsgaard i, at en nøgle til en varig stabilitet og fred i Mellemøsten naturligvis er, at vi får en fredsproces i gang mellem Israel og palæstinenserne.
Og der er grund til på det allerstærkeste
at beklage den udvikling, vi har set nu i de seneste måneder i Mellemøsten.
Der er ikke noget realistisk alternativ til den køreplan for fred, som den såkaldte kvartet har lagt frem, der har det endemål, at der bliver etableret en selvstændig og levedygtig palæstinensisk stat, som kan og skal leve i fred med Israel, et Israel, der har sikrede og garanterede grænser; det er det, vi må arbejde hen imod.
Jeg er enig med fru Anne Grete Holmsgaard i, at før vi når dertil, er det vanskeligt at forestille sig en varig fred og stabilitet i regionen, og derfor må det have allerhøjeste prioritet nu.
Men set i sammenhæng med Irak vil jeg så igen sige, at hvis vi kunne udvikle et frit, moderne Irak, der kan stå som et forbillede for andre lande i regionen med hensyn til at sikre borgernes rettigheder, så kunne det også være et værdifuldt bidrag til at skabe stabilitet i området.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2004-03-24:
Ja, hvis man kunne det, kunne det måske nok bidrage.
Men jeg ville godt spørge ministeren, om han virkelig tror, at det kunne bidrage til at løse Palæstina-Israel-konflikten.
Tror han virkelig, at det kunne bidrage til at løse Israel-Palæstina-konflikten, og har ministeren ligesom bare, hvad kan man sige, en indikation af, at Irakkrigen og de konsekvenser, der har været af den, har bidraget positivt til at mindske den helt uhyrlige konflikt, som den har udviklet sig mellem Israel og Palæstina om de besatte områder?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Jeg har jo tydeligvis ramt en ligtorn, en øm en oven i købet, og jeg finder ingen anledning til på nogen som helst måde at undskylde.
Jeg tror, at alle er i stand til at huske fodnoteperioden, som var en meget pinlig periode i dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik, hvor hr. Keld Albrechtsen sammen med den øvrige venstrefløj var med til at danne et flertal her i Folketinget, som tvang den daværende regering til at lægge afstand til det fællesskab, der var i de vestlige alliancer, og hvor jo ikke mindst de kredse, som hr. Keld Albrechtsen tilhørte, i den grad indtog standpunkter, som var meget velkomne, vil jeg i hvert fald sige, i Moskva, meget velkomne i Warszawapagten.
Det synes jeg er tankevækkende.
Men jeg har lagt mærke til, at hver gang jeg fremhæver dette historiske faktum, så farer hr. Keld Albrechtsen op som trold af en æske, og det viser jo bare, at man har ramt noget, der gør rigtig ondt på hr. Keld Albrechtsen.
Margrete Auken (SF), 2004-03-24:
Jeg synes, det er meget uansvarligt, at vi sætter en behandling i gang, hvor ordføreren for det største parti ikke ved spor om, hvordan sandsynligheden er, og jeg vil minde fru Ester Larsen om, at vi på konferencen hørte, at der var promillers chance.
I forlængelse af det andet spørgsmål er det lidt vigtigt at sige, at man hele tiden har sagt: Jamen forældrene vil jo gerne have et barn!
Hvis det nu viser sig, at ingen af de børn, de i givet fald kan få ved den her metode, kan bruges til at reparere det andet barn med, skal vi så sige: Jamen så mislykkedes det, og så skal forældrene selvfølgelig ikke have nogen behandling.
Det vil sige, at det kun er for at reparere
et barn, at de ulykkelige forældre er sendt ud på denne her færd.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-24:
Det er der nu ikke brug for.
Men det er jo egentlig betagende, efter nu hele dagen at være blevet beskyldt for at have svaret det samme og det samme bliver jeg nu pludselig af hr. Keld Albrechtsen beskyldt for at være kommet med forskellige forklaringer. Sandheden er altså, at der er én forklaring, og den lagde regeringen meget åbent frem i Folketinget med vores beslutningsforslag.
Det syntes vi måtte have en konsekvens.
Det var grunden til, at vi gik med.
Det er der ikke nogen anledning til at skrive en længere redegørelse om, for den kan hr. Keld Albrechtsen læse ved at læse beslutningsforslag nr. B 118.
Der står det tydeligt i 13 punkter.
Line Barfod (EL), 2004-03-24:
Jo, men det må jo være væsentligt at vide
, fordi vi jo ikke kun lovgiver om et specifikt barn - det er jo ikke en undtagelseslovgivning for ét barn; det er jo en generel mulighed, vi åbner for - hvad behandlingsresultaterne er ved denne her type behandling.
Hvordan er det gået i andre sager?
Hvad er sandsynligheden for, at denne type behandling lykkes i forhold til andre muligheder for behandling, som ikke har de samme etiske problemer, som denne her type behandling rejser?
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2004-03-24:
Jeg tror, at de fleste sikkerhedspolitiske analytikere er enige om, at den helt centrale og virkelig vanskelige konflikt i Mellemøsten er Israel-Palæstina-konflikten, og at løsningen af den konflikt er fuldstændig afgørende for, om man kan få en fredeliggørelse og en demokratisering i Mellemøsten.
Jeg vil godt på den baggrund spørge ministeren, hvad hans vurdering er af betydningen af Irakkrigen for situationen i Mellemøsten, og med Mellemøsten mener jeg både det brede Mellemøsten, men sandelig også den del af det centrale Mellemøsten, der handler om Israel-Palæstina-konflikten.
Ester Larsen (V), 2004-03-24:
Så vidt sagen er oplyst, er sandsynligheden for succesrig behandling ad alle andre veje nul.
Man har efterlyst vævsdonorer indenlands, man har efterlyst dem internationalt, og det er ikke lykkedes, så det er en meget, meget lille sandsynlighed.
Holder man den sandsynlighed op imod den sandsynlighed, der vil være, hvis forældrene får deres ønske om et nyt barn med vævsforligelighed opfyldt - for jeg vil gerne understrege, at det jo er et forældreønske, vi skal tage stilling til - ja, så må der være en meget stor procentvis forskel i de to situationer.