Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-12-14:
En familie bestående af far, mor og deres 11-årige søn blev overfaldet og slået ned ved højlys dag, da en række unge indvandrere gik amok i Ishøj Centret ved København.
Efter afhøring hos politiet blev voldsmændene løsladt.
En iraner blev fundet skyldig i drabet på sin fraseparerede hustru i København.
Efter drabet kørte han liget til Ejby, hvor han satte ild til det.
To 18-årige indvandrere blev idømt henholdsvis 2½ og 2 års fængsel for røveri mod Den Danske Bank i Humlebæk.
Røveriet fandt sted, mens de to 18-årige var på springtur fra Statsfængslet i Horsens.
Osv., osv.
Et lillebittebitte udpluk af de mediebeskrivelser, der er af den stigende kriminalitet, der er i det danske samfund.
Der er talrige eksempler, desværre, som man kunne tage fat på og nævne under en debat som den, vi har i dag.
Men det, der står klart med eksemplerne og med den statistik, vi har foran os, er, at kriminaliteten er stigende.
Det er, at volden efter eksempelvis straffelovens § 244, viser de seneste tal, er stigende.
Det er, at den grove vold stiger kraftigt.
Det er, at tyverier og indbrud i det danske samfund er stigende, og at antal røverier er stigende.
En alarmerende udvikling, som burde få Folketingets partier helt op på dupperne i kampen imod den stigende kriminalitet, der finder sted.
En meget stor del af kriminaliteten er udlændingebaseret.
Den er baseret på, at folk er kommet her til samfundet, det danske samfund har åbnet sig, har vist sig gæstfrit, og det er så det, gæstfriheden bliver gengældt med.
Spørgsmålet er så, om det politiforlig, der blev indgået sidste år, virkelig er noget, der batter i forhold til at gøre noget ved de her ting.
I Dansk Folkeparti er vi ikke i tvivl: Det, regeringen med støttepartier har gennemført, er langt fra tilstrækkeligt.
Der skal helt anderledes konsekvens til over for de mennesker, der begår kriminaliteten, og derfor er der behov for en helt anden retspolitik i det her land; en meget mere håndfast retspolitik, der sætter ofrene i fokus og ikke de kriminelle, og som søger for, at der bliver taget hånd om de kriminelle lige fra første dag, efter at kriminaliteten er begået.
Det kræver nogle væsentlige initiativer, og det kræver også flere bevillinger på området.
Dansk Folkeparti i øvrigt i et af vores ændringsforslag i går - et ændringsforslag om at styrke politiets muligheder - men et ændringsforslag, som jo blev stemt ned, bl.a. af regeringspartierne.
Det var sørgeligt.
I øvrigt tegner der sig efter ændringsforslagene i går
et billede af en regering, som vil forsøge at sælge det budskab til befolkningen, at der nu er taget hånd om de områder, der tidligere har været sat fokus på gennem de såkaldte folkehøringer. Man må være udmærket klar over, at der med disse er skabt en forventning i den danske befolkning om mærkbare forbedringer på ældreområdet, på sundhedsområdet og på retsområdet, men samtidig med dette synes jeg også, at det tidligere i dag lyste ud af den socialdemokratiske ordfører, at man er klar over, at initiativerne langt fra er tilstrækkelige.
Måske man ligefrem håber, at næste folketingsvalg når at blive afholdt, før det må gå op for befolkningen, at regeringen ikke lever op til de løfter, man har givet.
Dansk Folkeparti gjorde det klart tidligt på efteråret, at vi meget gerne ville være med til at løfte de områder, som regeringen har gjort til de væsentlige områder i efterårets finanslovforhandlinger, nemlig at skaffe bedre vilkår for vore ældre på plejehjemmene og i egne hjem ved at give reelt frit boligvalg samt en langt bedre pleje og omsorg og sikre en sygehussektor, der er langt mere fokuseret på at få bugt med ventelisterne, så folk med en dårlig hofte eller anden lidelse bliver hjulpet effektivt, samt gøre håndfast op med en forråelse i vort samfund, der i disse år skrider hastigt frem, bl.a. som følge af den meget store indvandring, som foregår hvert eneste år.
Men regeringens berøringsangst over for Dansk Folkeparti gjorde jo som bekendt, at man ikke ønskede at drøfte statens udgifter med os.
Det er naturligvis regeringens suveræne ret at afgøre, hvem man ønsker at forhandle med, men umiddelbart virker det ikke særlig klogt i forhold til de opgaver, som vi stod og står over for.
På den baggrund kan det måske heller ikke undre, at Socialdemokratiet valgte at stemme imod vores ændringsforslag, ikke bare, som jeg nævnte før, på retsområdet, men jo også vores ændringsforslag, som ville give flere midler til at sørge for ordentlige forhold for de ældre og sørge for en større bekæmpelse af ventelister i sygehussektoren.
Omvendt stemte vi, Dansk Folkeparti, naturligvis for de mindre forbedringer, der lå i nogle af de aftaler, der var indgået i finanslovdelaftalerne.
Men som sagt: Vi tror, at det i løbet af ganske kort tid vil gå op for befolkningen, at man med disse initiativer overhovedet ikke har løst de problemer, der er, og som man ellers har gjort sig til talsmand for at ville løse, og når det i endnu højere grad - end det allerede er - går op for befolkningen, så kan jeg godt love Socialdemokraterne, at de får behov for at afholde endnu flere krisemøder, end det hidtil har været tilfældet.
Der bliver travlt.
Under debatten i går sagde Socialdemokratiets ordfører, at det ikke var rart at sammenligne udgifterne til eksempelvis udviklingsbistand med udgifter til sygehuse og ældre, og jeg kan vel gå ud fra, at den socialdemokratiske ordfører også mener, at det ikke er rart at sammenligne udgifter til udlændinge her i Danmark med udgifter til sygehuse og ældre, men ikke desto mindre er det vores klare opfattelse, at en sådan sammenligning er yderst relevant.
Vi erkender nemlig, at pengene kun kan bruges én gang, og ønsker man at bruge pengene ét sted, ja, så kan man jo som bekendt ikke bruge dem et andet sted samtidig. Dermed kan vi jo også konstatere, at den nuværende regerings politik går ud på i højere grad at prioritere de udenlandske borgere frem for danske borgere.
Det gælder i forhold til den stadig stigende udviklingsbistand, hvor man holder fast i princippet om at give 1 pct. af BNI pr. år, uden at man har en egentlig politisk debat om, hvorvidt man har pengene til denne bistand.
Det samme gør sig gældende på udlændingeområdet i forhold til de udlændinge, der kommer til Danmark.
Her er der heller ingen grænse for, hvor mange penge man kan bruge.
Grænsen sættes alene af, hvor mange der kan smugle sig ind i landet og dermed få startet den asylbehandling med efterfølgende integrationsudgifter, som er en del af det regelsæt, vi lever under i dag.
Udgifterne er accelererende, og der er ikke noget loft over de udgifter, der kan afholdes.
Det er derfor, det er relevant at se på en sammenligning
i forhold til andre udgiftsområder
, for på tilsvarende vis er der jo ikke noget princip for sundhedssektoren, der siger, at der bare bliver tilført flere midler i takt med behovet.
Næ, her må man pænt vente på en venteliste, indtil de ressourcer, der er afmålt og sat af, slår til.
Men det er jo forunderligt! Der er nok ikke mange, der ville finde sig i, at forsikringsselskabet, hvori man havde forsikret sin bil, sagde til værkstedet, der skal lave bilen efter en trafikulykke: Ja, vi har desværre først penge til at betale for reparationen om 8 måneder.
Du må desværre undvære din bil så længe.
Jeg tror ret hurtigt, at mange ville skifte forsikringsselskab, hvis det var det, man fik at vide fra sit selskab.
Men inden for sundhedssektoren skal vi bare acceptere, at vi får at vide, at der er en venteliste, og at vi kan komme til senere - måske.
Det er denne åbenlyse urimelighed i principperne bag udgifterne til forskellige områder, som vi bliver nødt til at få en større debat om.
Det kan ikke være rigtigt, at der skal slagsmål om hver eneste krone, der skal tilføres ældreområdet eller sygehusområdet, mens de andre typer udgifter, som jeg har nævnt her, bare bliver ekspederet som en ekspeditionssag i Folketingets Finansudvalg med et aktstykke fra regeringen eller ved en automatisk stigning i procentsatsen.
Det er jo rigtigt, som det er blevet påpeget, at kommer man ud for en ulykke i Danmark og bliver transporteret til sygehuset, ja, så stiger bruttonationalproduktet og dermed ulandsbistanden med det resultat, at risikoen for at få at vide, at man skal på venteliste efter ulykken, er større, og sådan en måde at tænke på er jo fuldstændig absurd.
Jeg har tidligere under debatten gjort opmærksom på, at udgifterne til udlændinge under Indenrigsministeriets område er fordoblet siden sidste år.
Vi modtager jo løbende halvårsredegørelser for udgifterne under Indenrigsministeriet, og alene stigningen fra sidste år til i år på bare dette ene område af udlændingeudgifter er på næsten 1,5 mia. kr.
De her 1,5 mia. kr. er jo forbrugte midler, og disse kan regeringen selvfølgelig ikke foreslå anvendt på ældreområdet eller sundhedsområdet, men det kan vi andre, som vil have en helt anden flygtningepolitik ført her i landet.
Vi ønsker ikke den massive integration her i landet, som regeringen er talsmand for.
Vi mener faktisk, vi kun kan undgå en yderligere forråelse af det danske samfund ved at stoppe for den massive indvandring fra mindre udviklede lande, som sker til Danmark.
Faktisk giver det sig selv.
En velfærdsstat må nødvendigvis være begrænset eller lukket, og der må være proportionalitet mellem graden af lukkethed og dybden af velfærdssamfundet.
En for omfattende indvandring af mennesker, der får direkte adgang til offentlige ydelser, forøger de offentlige udgifter, mens udvandringen af erhvervsaktive formindsker indtægterne.
Dette er faktisk et væsentligt problem.
Det danske velfærdssamfund er opbygget på en uskreven aftale om, at alle syge, gamle eller andre, der ikke har en indkomst, bliver hjulpet.
Til gengæld arbejder alle og betaler skat, når de kan.
Men mange af dem, der kommer til landet, opfylder ikke den ene del af den uskrevne aftale.
De medvirker ikke til finansieringen af velfærdsstaten.
De modtager fortrinsvis ydelser.
Enten kan man indse det her og sørge for en mindre tilstrømning til Danmark, eller også kan man selvfølgelig tro på, at det kan lade sig gøre at bringe disse mennesker i arbejde, så de bidrager til velfærdsstaten.
Men dette sidste synes jeg al erfaring desværre viser er hamrende naivt.
Selvfølgelig kan det danske samfund integrere en vis mængde mennesker pr. år, men det antal, der kommer til det danske samfund år efter år efter år, vil man ganske enkelt ikke kunne nå at integrere, få ud på arbejdsmarkedet, give boliger osv., osv.
En meget stor del af de her mennesker vil permanent hænge fast i ledighed, understøttelse og forsørgelse af velfærdsstaten.
Det er jo også det, man hører fra mange kommuner nu, som har fået integrationsopgaven efter integrationsloven.
Den positive særbehandling, der skal finde sted med henblik på at forsøge at få integrationen til at lykkes, er der stadig flere, der advarer imod.
Kommunen modtager en person, der har fået asyl, og skal inden for 3 måneder sørge for en såkaldt passende bolig, der også kan rumme de personer, der bliver familiesammenført til landet.
Det kan i mange situationer komme til at nødvendiggøre opkøb af parcelhuse på det offentliges regning, og kommunen skal herefter sørge for danskundervisning og andre kurser, beskæftigelsesfremmende initiativer og særtilskud for at få disse mennesker ud på arbejdsmarkedet.
Det kan kommunerne naturligvis gøre til et vist antal personer, selv om det er svært, og selv om det vil tage generationer at få personer fra meget fjernt liggende lande integreret, så kan det selvfølgelig lade sig gøre for en vis mængde mennesker, men man kan altså ikke gøre det med det antal tusinder, der hvert år lukkes ind.
Derfor bliver man nødt til, hvis man vil have gjort op med den udvikling, der finder sted, og den forråelse, som også er en følge af den udvikling, at diskutere antallet af personer, der hvert år får lov til at komme ind med henblik på integration i danske samfund.
Antallet af indrejste spontane asylansøgere til Danmark, som samtidig indkvarteres i asylcentersystemet, skønnes at udgøre 8.876 personer i år.
Herudover skønnes en tilgang på 7.336 voksne personer, der overgår direkte til integration i kommunerne uden om asylcentersystemet.
Det vil sige, at ca. 16.000 mennesker, hvoraf en meget stor del kommer fra lande med en helt anden kultur og en helt anden baggrund end vores, kommer til Danmark med henblik på integration alene i år.
Det tal er jo ikke ekstraordinært stort.
efter år
Det er ikke holdbart, og det må man naturligvis også sande på et tidspunkt.
Og vi husker naturligvis, at integrationsloven ikke alene er et projekt, som regeringen og den øvrige venstrefløj har del i, men et projekt, som alene kom igennem som følge af, at Venstre og De Konservative undlod at stemme til loven og endda med efterfølgende opbakning - desværre - til loven.
Så har der været en del skattedebat på det seneste og gudskelov for det, for skatten er efter Dansk Folkepartis opfattelse meget, meget høj i det danske samfund.
Og det er, som om den nuværende regering, når den skal stramme finanspolitikken, kun kan finde ud af at gøre det gennem højere skatter, og omvendt, hvis man vil lempe på finanspolitikken, kan den kun gøre det gennem højere offentlige udgifter, mens al diskussion om, hvilken størrelse den offentlige sektor bør have i forhold til den private sektor, ikke er synderlig til debat.
Det må også være baggrunden for, at det anses for fuldstændig urealistisk at forpligte sig til ikke i de kommende år at hæve det samlede skatte- og afgiftstryk.
Men hvis udgangspunktet er, at den enkelte dansker i dag betaler rigeligt i skat, ja, så bør det faktisk være en realistisk ambition, at man ikke ønsker at hæve skattetrykket yderligere. Dermed siger man jo ikke, at der er områder, der ikke bør tilføres penge, men man siger, at de penge skal findes gennem omfordeling af de offentlige udgifter, så de områder, vi forstår ved kerneområder, kan få mere, og de områder, der ikke er en del af kerneområderne, omvendt kan nedjusteres.
Det er også baggrunden for, at vi i Dansk Folkeparti har valgt at støtte det meget omdiskuterede skattestop.
Man kan sige, at når det her med at have et skattestop bliver så hårdt angrebet, og når det åbenbart anses for at være hamrende urealistisk fra regeringspartiernes side, så må det vel skyldes, at man ikke har fantasi til at forestille sig andet, end at man må hæve skatterne også i de kommende år.
Det er da også det, der kommer til udtryk på forsiden af Politiken fredag den 8. december 2000, hvor der står, at når pinsepakken er fuldt indført i 2002, betaler en fuldtidsbeskæftiget lønmodtager 3,90 kr. mere i personskat, hver gang han eller hun tjener 100 kr., end i 1986.
Det viser nye beregninger, som Finansministeriet har foretaget for Politiken.
Regnestykket gøres sådan op, at i 1986 gik 35 kr. og 30 øre af hver tjente 100 kr. til personskat.
Godt 15 år og tre skattereformer senere skal der i 2002 afleveres 39 kr. og 20 øre i rene personskatter for hver 100 tjente kroner. Selvfølgelig skyldes denne udvikling, at man samtidig med, at trækprocenter på statsskatten er faldet, har beskåret fradrag, indført bruttoskat og ændret på skattegrænsen.
Og selvfølgelig hører det også med til billedet, at kommuner og amter har hævet deres del af personskatten, men ikke desto mindre er det altså svært at skulle blive ved med at høre på, at skattereformerne har medført en lavere personbeskatning til fordel for afgifter.
Når de fleste føler, at det nu er både-og - både personskat og flere afgifter - så virker det altså ikke helt skævt.
Jeg kunne godt tænke mig som et led i den her debat, når finansministeren skal op og svare, om finansministeren så kan bekræfte de tal, man øjensynlig har givet til Politikken.
Der er mange ting, der skal løftes.
Og det er klart, som man også kan fornemme det her i dag, at valgkampen åbenbart allerede er gået ind og det på trods af, at der kan være et års tid måske til det kommende folketingsvalg.
Hvis der kommer til at gå så lang tid, har det desværre også lange udsigter til at få gjort op med den miserable udvikling, som den nuværende regering er bannerfører for.
Eneste trøst skulle så være at hente i, at jo længere tid der går, jo flere også af Socialdemokratiets egne vælgere vil kunne se, at et skifte er nødvendigt i dansk politik.