Jan Petersen (S), 1998-02-06:
Politiske debatter om børn og familier er normalt ganske kontante: Hvor mange penge skal det offentlige betale?
Men i nytårstalen gjorde statsministeren en undtagelse, og det var befriende.
Og han fortsætter her i dag med en - synes jeg -
meget fremadrettet besvarelse ved at insistere på, at vilkårene for familierne i Danmark er et fælles ansvar og ikke kun statens og Folketingets ansvar, altså ikke blot et ansvar for det offentlige Danmark, men også i høj grad for det civile Danmark
Regeringen har igennem de sidste 5 år forbedret de samfundsmæssige rammer for børnenes og deres familiers liv, blev der sagt i besvarelsen.
Og selv om der ikke er pladsgaranti alle steder, er det nok så interessant at spørge, hvor mange børn der står på venteliste dér, hvor der ikke er pladsgaranti.
For der er faktisk kommuner, der ikke har pladsgaranti, men som heller ikke har børn på venteliste.
Børnepasningsorloven er blevet gjort permanent
, og barselorloven er faktisk blevet mere fleksibel.
Danske børn og deres familier er ikke et stort proletariat, der lider materiel nød, og hvor børnene har det dårligt, men vist er der lommesmerter i nogle familier, og der er også for mange familier, hvor børnene må fjernes, fordi de voksne ikke magter ansvaret.
Her har vi ganske meget foran os, og det vil koste ikke blot kroner, men i høj grad også engagement og fornyelse.
Og det gælder både indvandrerbørn, som har vanskeligheder, og børn, hvis forældre har misbrugsproblemer, eller hvor de sociale forhold i øvrigt gør, at de ikke magter deres liv fuldt ud.
I Socialdemokratiet forventer vi, at den del af familien Danmark, altså børnefamiliebefolkningen i Danmark, også har absolut topprioritet fremover.
Og vi forventer, at regeringen lever op til sit ambitiøse engagement i de børns og familiers forhold.
Som et samfund i fremgang har vi nemlig kræfter til at koncentrere os om kvaliteten og indholdet i indsatsen over for familierne og til at prioritere de familier, der har størst behov.
Lad mig så af tidmæssige grunde blot nævne to af de temaer, der er gemt i den mere generelle diskussion her.
Det ene drejer sig om den del af børnenes liv, som de tilbringer uden for familien:
Jovist, lad os bare tale om pladser og pasning osv., men hvad der er vigtigere, når pladserne og pasningen bliver debatteret så omfattende, er egentlig, hvad børnene bliver udsat for, når de er der, og her skal jeg henvise til, at der er vedtaget formålsbestemmelser for dagtilbud, der fastsætter værdier og kvalitative krav med hensyn til, hvad der skal foregå, når børnene er i deres dagtilbud.
Men statsministeren satte både i sin besvarelse og i sin nytårstale også fokus på et andet centralt tema, nemlig tidsspørgsmålet, og sagde, at det er et fælles projekt, og at der er en social kontrakt på vej.
Det er jeg enig i, men jeg mener alligevel, at det er vigtigt at fortælle, at forældrene i Danmark på mange måder lever op til deres ansvar som forældre for at få hverdagen til at hænge sammen, men selvfølgelig kan det være vanskeligt, for tiden kan være knap.
Det har forældrene selv et ansvar for at gøre noget ved, men samfundet og ikke mindst arbejdspladserne har også et ansvar for at respektere forældreskabet og dermed levere den nødvendige personalepolitik og de overenskomster og lokalaftaler, der kan gøre det muligt for forældrene at leve op til deres ansvar.
Der findes ikke noget forslag, der løser tidproblemet for alle på én gang, for familierne har brug for opbakning, og familierne har brug for fleksibilitet, og familierne har brug for at kunne komme senere på arbejde eller komme tidligere hjem, og familierne har brug for at kunne gå ned i tid.
Så jeg er glad for, at statsministeren også sætter debatten om fleksibilitet i børnepasningsorloven på dagsordenen og vil gøre det over for de parter, der har ansvaret for, at det danske arbejdsmarked fungerer.
Og jeg er også glad for, at LO i dag markerer, at man tager medansvar for det ved i første omgang i høj grad at rette fokus på det, der skal aftales, og det, der kan aftales på arbejdsmarkedet.
For dermed kommer det jo ind i en reel prioritering også på vores arbejdsmarked: Hvad skal vi bruge vores produktionstilvækst til?
Skal der være lønfremgang for alle, eller skal vi reservere midlerne til dem, der har et større behov end de fleste?
For de danske familier med små børn er ikke et flertal i befolkningen, og de danske småbørnsfamilier, der arbejder, er ikke et flertal på arbejdsmarkedet.
Det er et mindretal, vi taler om, når vi siger, at de fortjener opbakning.
Lad derfor vores udgangspunkt være helt klart: Det offentlige Danmark, arbejdsmarkedets parter og arbejdspladserne har et medansvar for, at forældre kan leve op til deres ansvar. Og jeg skal slutte med at sige, at Socialdemokratiet kan støtte forslaget til vedtagelse.
Men vi opfatter det ikke som et pålæg til regeringen om, at der inden den 1. maj skal ligge 20 lovforslag til milliarder af kroner på Folketingets bord, som så skal hastes igennem; vi bakker den fortolkning op, som statsministeren allerede i sin besvarelse leverede.