Peter Duetoft (CD), 1999-05-18:
Det Kongelige Teater er et af vores kulturelle klenodier.
Et klenodie behøver jo ikke at være noget støvet, noget gammeldags, noget gemt; et klenodie kan jo være noget, man vil værne om, og noget, man gerne vil være med til at udvikle, men også noget, man skal passe på, og noget, man skal være forsigtig med at bryde ned, og sådan er nationalscenen, for nationalscenen samler jo Danmark.
Nationalscenen er noget, man forholder sig til over hele Danmark, men den er også noget, man sætter pris på, og noget, der kan samle, når fjernsynet bringer transmissioner derfra.
Og når man kommer ude fra landet og skal til København, så skal man i teatret, og teatret er som oftest nationalscenen.
Nationalscenen er en meget central del af vores kulturelle identitet, og kulturel identitet snakker vi jo meget om i øjeblikket, og det gør vi jo, fordi internationaliseringen og presset udefra bliver stærkere og stærkere.
Nationalscenen er vores hukommelse.
Nationalscenen er det sted, hvor vi viser, hvad vi kan.
Den har en historisk dimension, men den er jo også en udfordring over for udlandet, idet den viser andre lande, at vi også kan noget.
Vi, der godt kan lide at gå i teatret i udlandet, vi, der også er glade for den oplevelse, er nu også tilfredse med at komme hjem til Danmark og opleve, at vi også kan noget.
Det er også nationalscenen, der skal gøre det, som ikke nødvendigvis er dagsaktuelt, det, som måske af historiske grunde er værd at bevare, men som andre teatre smider over bord, fordi det dér alene er antallet af solgte billetter, der tæller.
Ligegyldigt hvor europæisk og international jeg er, er det stadigvæk min opfattelse, at vi danskere bliver mere åbne over for omverdenen og tør være mere i dialog med omverdenen, hvis vi også husker, hvor vi selv kommer fra.
Det er den historiske dimension, som nationalscenen også har, og jeg synes, det er lidt trist, at mange unge mennesker i dag måske kun kender »Elverhøj« fra Olsenbandefilm, for det er jo mange år siden, man på nationalscenen har spillet det nationale stykke, som faktisk har betydet noget for generationer, og som også har været et samlingspunkt.
Det er nok også trist, at nationalscenen ikke har produktudviklet, og jeg er da enig med dem, der rejser spørgsmålet: Hvad skal vi bruge de fire kunstarters sammensmeltning til?
Vi skal jo netop bruge den til at sige til teatret: Kære venner, I har noget, som mange andre rundt om i verden har smidt over bord, men som I stadig har bevaret!
Og her kan det naturligvis lade sig gøre at lave en produktudvikling, noget, der gør, at Danmark kan gå i spidsen.
Man skal ikke glemme, at oprindelig var kunstarterne faktisk blandet sammen, og at det faktisk var i sidste århundrede, der skete en ændring.
Her er vi tilbage i det oprindelige, og derfor kan vi godt sætte os i hovedet at bede teatret om at udnytte de fire kunstarters samhørighed.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at for CD er den samhørighed vigtig.
Vi mener, at det er hjørnestenen i nationalscenen, at de fire kunstarter er sammen, og vi mener, at det kan bruges til noget.
Det kan godt være, at fru Margrete Auken ikke synes det.
og det er vel også derfor, vi før måtte konstatere, at vores veje bør skilles. Men den produktudvikling, som man på teatret ikke har været gode nok til, kunne man jo nu sætte i gang, og det er også sådan, jeg opfatter kulturministerens budskab: Kom så i gang, venner!
Og jeg husker, hvordan man på Louisianakonferencen faktisk foreslog nogle økonomiske styringssystemer, altså at en del af Det Kongelige Teaters budget blev sat til side til at udvikle de fælles forestillinger.
Jeg forstår simpelt hen ikke alle de mennesker, der plejer at rende rundt og sige: »Det er åh så vigtigt, at vi er danskere, og vi skal ikke være med i alle mulige fællesskaber, og vi skal i hvert fald have en masse forbehold« - som SF siger - »for danskheden og det danske er så specielt, så det skal vi holde fast ved«, og taler om den danske model, og hvad ved jeg, for vi har altså på teaterområdet en dansk model, noget, som de andre har opgivet, men her siger man så, at når alle de andre har opgivet det, skal vi også fjerne det, i stedet for også dér at turde sige: Kære venner, vi kan nok bidrage med nogle ting, der er ret væsentlige!
CD er glad for, at man nu får bygget det skuespilhus, og vi ville også gerne have haft det til at ligge på Hirschsprunggrunden, men det ville have givet en masse vrøvl og en masse problemer, og måske kunne man slet ikke komme igennem med det.
Derfor er vi godt tilfredse med, at det nye skuespilhus kommer til at ligge på Turbinehalgrunden, og jeg er overbevist om, at det bliver både præsentabelt og funktionsdygtigt og noget, som København kan være stolt af.
Og senere kommer så opera- og musikhuset i samarbejde med andre.
Der er jo nogle ting, der skal undersøges, og hr. Brian Mikkelsen har jo allerede været inde på de mere tekniske ting, men man skal vel også undersøge, hvor man får pengene fra, og man skal vel også undersøge, hvordan man får dækket driftsudgifterne.
For jeg vil da gerne se den regering, der bare skriver under på 150 eller 200 mio. kr. i ekstra driftsudgifter uden at have overvejet, om de penge nu skulle bruges lige dér eller måske skulle bruges et andet sted.
Og jeg synes bestemt også, det er fint at gå ud og se, om der er samarbejdspartnere i det omliggende samfund, som man kan lave opera- og musikhuset sammen med, men det kræver tid, og derfor er det en meget fornuftig beslutning i redegørelsen at skrive: »I forlængelse af byggeriet af et skuespilhus skal der hurtigst muligt bygges et opera- og musikhus«, altså tidligst, når skuespilhuset er færdigt.
Københavns Kommune har selvfølgelig en speciel rolle i det her, men hvis Københavns Kommune ikke forstår, at den nu får noget foræret, som den kan få meget gavn af, og som kan give mange indtægter til København, så er jeg ked af det på københavnernes vegne, for københavner har jeg da også været engang.
Men jeg synes virkelig, det må være svært at sige nej tak til det tilbud, som staten kommer med her, og derfor går jeg da ud fra, at Københavns Kommune vil vise sig både rimelig fleksibel og venlig i de forhandlinger, som ministeren skal have med kommunen.
Jeg ved ikke rigtig, hvad jeg skal stille op med en ordfører, som ikke kan kende forskel på besparelser og indtægter, og jeg skal bare i stilfærdighed fortælle, at CD ganske rigtigt er ophavsmand til de sætninger, hvor der står, at noget skal formindskes, men det var bestemt ikke indtægterne, der skulle formindskes, det var faktisk besparelserne, der skulle formindskes.
Regeringen havde i sit forslag til en 4-års-plan lagt op til besparelser på Det Kongelige Teaters budget, og dér har CD sagt, at det vil vi ikke være med til, og der står så nu, at det skal klares under finanslovforhandlingerne.
Og tillykke med det, for så kan kulturministeren jo læne sig tilbage og lade slagsmålet gå over til finansministeren og os andre, og dér skal vi så med stor fornøjelse være bannerførere for kulturministerens område.
Men det er altså en kendsgerning, at vi har været med til at bede om, at noget bliver begrænset, men det var altså besparelserne, og det var såmænd ud fra det meget logiske synspunkt, at her beder man Det Kongelige Teater om at gøre en hel masse nyt, og så skal man ikke samtidig bede det om at spare.
Det var faktisk det, der var baggrunden for det.
I det hele taget synes jeg nu nok, at debatten om Det Kongelige Teater har været lidt grædekoneagtig.
Hvorfor kan man ikke sige, at Det Kongelige Teater faktisk fungerer godt og faktisk har ganske mange succeser?
Vi har altså på Det Kongelige Teater en opera, som er slået igennem internationalt - ja, man brokker sig over lokaliteterne, men man er slået igennem internationalt - og vi har på Det Kongelige Teater en ballet, som stadig væk har et meget godt renommé og stadig væk er et efterspurgt ensemble rundt om i verden, og vi har et skuespil, hvor der er en enorm masse ressourcer, og som kan udvikles endnu mere, hvis får man det rigtige spillested.
De kan godt!
Vi har altså et teater, som aften efter aften har fungeret med skuespil, opera eller ballet, og hvor forestillingerne faktisk ruller over scenen til stor fornøjelse for mange mennesker.
Og de mennesker, der forlader teatret, går jo ikke til dårligere stillinger; de går til bedre stillinger, for de går jo til stillinger, som netop er udtryk for en anerkendelse af, at det, de har gjort på teatret, har været så godt, at man også i udlandet har brug for de mennesker.
Er det ikke et teater, der kan tale om succeser?
Er det ikke et teater, der godt kan være tilfreds med sig selv, men som selvfølgelig også har fuld ret til at sige: Hvis I gjorde sådan og sådan, ville det blive endnu bedre? Mit udgangspunkt er, at Det Kongelige Teater er et godt teater, og at vi har en nationalscene, som vi har brug for, og som vi skal værne om, og derfor har vi nu lavet en aftale mellem fire partier.
Og jeg er meget godt tilfreds med her i dag på trods af diverse stormløb at kunne konstatere, at partierne står sammen, og at de ikke har været åbne over for alle mulige Rambo-angreb.
Hold derfor op med al den pessimisme!
Vi har noget, der er godt, og som vi nu kan gøre endnu bedre, og vi har noget, der er så værdifuldt, at vi skal værne om det, og det er det, de fire partier plus Enhedslisten vil, og det er derfor, CD med glæde støtter den indgåede aftale.
Jeg er så glad for at vide, hvor grædekone nummer 1 er henne, og nu ved jeg det: Hun sidder som ordfører for SF.
For det er dog utrolig pessimistisk at tro, at man ikke i det danske kulturliv, når der er en klar målsætning om at udbygge fællesarbejdet mellem fire kunstarter og der bliver afsat ressourcer til det, skulle kunne barsle med både gode, smukke og toneangivende ting.
Det forstår jeg simpelt hen ikke.
Og jeg forstår simpelt hen ikke fru Margrete Aukens synspunkt, at fordi man alle andre steder i verden har gjort det modsatte af os, så er det os, der er forkert på den.
For tænk engang, hvis den produktudvikling virkelig viste sig at være frugtbar - jeg ved, at det ligger langt fra fru Margrete Aukens fantasi, men prøv nu bare at tænke på det - så havde vi faktisk noget at give alle de andre, og jeg er sikker på, at det er sådan.
Med hensyn til, om det kun er et operahus eller et opera- og musikhus, og om der er en eller to scener, vil jeg gerne sige, at det er noget af det, som vi har lagt vægt på bliver undersøgt teknisk.
Og en af de ting, som vi også gerne vil have undersøgt nærmere, er, hvordan det forholder sig med ressourcerne, og jeg tror, forventningerne med hensyn til, hvor mange ekstra tilskuere Øresundsbroen vil kunne give, måske er noget, der skal vurderes lidt mere.
Men det er ikke noget, vi er i stand til at afgøre i Folketingssalen i dag.