Tove Videbæk (KRF), 1999-03-16:
Denne forespørgselsdebat er jo foranlediget af en længere række reportager og kommentarer i Ekstra Bladet med direkte angreb på en række navngivne kunstnere for på forskellig måde at favorisere sig selv gennem forbindelser i de instanser, der uddeler kunststøtte eller afgør, hvilke værker de statslige museer og fonde skal indkøbe.
Det ene hovedpunkt er det, som forespørgselsdebatten drejer sig om.
Det andet hovedpunkt i debatten er Ekstra Bladets oplagstal og omsætning.
Hr. Nødgaard nævnte i sin begrundelse for denne forespørgselsdebat, at der havde været tavshed fra de angrebne personer i pressen.
Jeg kan da ganske kort referere til en kronik af Mogens Møller, formand for Statens Kunstfond, i Politiken den 9. marts 1999.
Her besvarede hr. Mogens Møller de angreb, som var foretaget på ham, bl.a. siger han, at den 2. og 3. marts l999 fremsattes to yderligere påstande fra Ekstra Bladet, nemlig at direktøren for Statens Museum for Kunst havde forgyldt hans person osv.
Han afviser det og forklarer det.
Så siger han videre, at dagen efter leverer bladet yderligere en påstand om forgyldning, nemlig ... osv., og den påstand afviser han også.
Til sidst siger han: Jeg er mig bevidst, at kulturminister Elsebeth Gerner Nielsen har overdraget mig og de øvrige udvalgsmedlemmer et uhyre stort ansvar med kunststøttemidlerne, som jeg agter at forvalte alsidigt.
Efter min opfattelse er det måske ikke i Statens Kunstfond, at problemet med favorisering af enkelte kunstnere, hvis det eksisterer, skal søges.
Problemet ligger måske ude på de enkelte museer.
Indkøbene til de enkelte museer foregår jo helt på de enkelte museers eget ansvar og efter deres egen vurdering.
Den person - i sjældne tilfælde to personer - på de enkelte museer, der står for indkøbene, er som regel universitetsuddannet kunsthistoriker, og de menes jo især at være præget af, at de i sidste fase af deres studium kun har interesseret sig for en enkelt kunstner eller en enkelt nutidig kunstretning, har skrevet specialafhandling herom og aflagt eksamen heri.
Dette kan naturligvis ikke undgå at præge deres beslutning om, hvilken kunst der skal indkøbes.
De interesserer sig naturligvis mest for den kunst, de synes at de bedst forstår sig på.
Kun derved mener de sig formodentlig nogenlunde i sikkerhed for kritik af deres kunstkøb.
Her skal jeg så tilføje, at jeg langtfra altid er enig med museerne i deres kunstopkøb, men hvad skal vi gøre ved det?
Vi kan jo, som det er nævnt, ikke bestemme herindefra, hvad det enkelte museum skal købe.
Men jeg har i hvert fald et par forslag til, hvad vi kan gøre ved det. Jeg mener, at vi kan opfordre regeringen til at anmode Statens Museumsnævn om at give os en redegørelse for de statsstøttede museers kunstindkøb.
Vi kan også opfordre regeringen til at sikre, at de relevante regler er udformet, så der er en tilstrækkelig uafhængighed og fornyelse ved udpegningen af de personer, der vælges til at indkøbe kunst for statslige midler, og vi kan også opfordre regeringen til over for de statsstøttede museer og Statens Kunstfond at understrege ønskeligheden af, at de over for offentligheden redegør for deres kunstindkøb.
Hvis vi gjorde de her tre ting, så havde vi i hvert fald taget det første skridt på vejen til at løse problemerne.
Jeg kan også sige på Kristeligt Folkepartis vegne, at vi ikke kan stemme for Dansk Folkepartis forslag til vedtagelse.