Per Stig Møller (KF), 1999-04-16:
Verden har alt for længe ladet Serbien med Milosevic i spidsen tyrannisere Balkans lande og befolkninger.
Området har de sidste 10 år været præget af blodige kampe på grund af hans storserbiske tilbøjeligheder.
Således startede krigene i Kosovo, og de kommer til at ende i Kosovo.
Hans fremfærd i Kosovo fik slovenerne, kroaterne og bosnierne til at forlade Jugoslavien og erklære sig selvstændige, hvilket de så også blev med USA's og Vesteuropas hjælp og aftalen i 1995 i Dayton, som Milosevic først underskrev efter en bombekampagne og efter en russisk diplomatisk intervention.
Men netop Dayton betød afslutningen på kosovanernes fredelige kamp for autonomi.
De opdagede da, at den ikke førte til noget, og det svækkede deres moderate leder Rugova og skabte forudsætningerne for UCK, den albanske befrielseshær.
Denne hærs væbnede kamp førte så til optrapning af serbisk militær og til en skærpelse af undertrykkelsen, som kulminerede med hesteskoplanen til fordrivelse af alle albanere.
Denne plan fik de tid til at sætte i værk i ly af de forlængede Rambouilletforhandlinger, som de kun deltog i på skrømt, og den satte de ekstra skub i under NATO's bombardementer.
Med fordrivelsen af albanerne brød de definitivt med den del af Daytonaftalen, der pålagde serberne at respektere menneskerettighederne i Kosovo, og de lod hånt om FN's resolution 1199 fra den 23. september 1998, der gav serberne besked på at indstille fjendtlighederne.
Resolutionen understregede faktisk nødvendigheden af at forhindre den truende humanitære katastrofe, og den fastslog udtrykkeligt, at forværringen af situationen i Kosovo betød en trussel mod freden og sikkerheden i regionen.
Serbien bøjede sig i første omgang for FN og NATO ved i efteråret 1998 at indstille kamphandlingerne, men de gjorde det jo kun for at genoptage dem i dette forår, hvilket var til at forudse.
De benyttede tiden til at forberede de definitive udrensninger.
Derfor var NATO nødt til at gribe ind, og NATO skal fortsætte med sin militære kampagne, indtil målet er nået, og målet er et autonomt Kosovo, måske endda et uafhængigt Kosovo, alt afhængig af det videre forløb.
I dette mål indgår selvfølgelig, at alle de fordrevne og flygtede kan vende tilbage til deres hjem, at Serbien trækker alle sine tropper og styrker af forskellig art ud, og at det internationale samfund rykker ind for at sikre Kosovos nye status og de hjemvendtes sikkerhed.
At Vesttyskland så netop nu fremsætter sit eget forslag til en løsning, forekommer ikke særlig fremmende for tilliden
til, at NATO vil fortsætte solidarisk, til sejren over barbariet er hjemme, men heldigvis har regeringscheferne og udenrigsministrene jo vedtaget noget andet end det, tyskerne foreslog. Det burde faktisk, og det siger jeg så til udenrigsministeren og til statsministeren, være muligt for regeringscheferne i EU- og NATO-landene at fremsætte deres forslag over for hinanden, før de fremsætter dem over for pressen.
Signalforvirring får blot Milosevic til at fortsætte sin forbryderiske kamp for at genoprette middelalderens Storserbien.
Det er blevet fremført, at NATO bryder med folkeretten,
fordi FN's Sikkerhedsråd trods resolution 1199 med dens meget kraftige ordvalg ikke vedtog aktionen.
Men det kan altså ikke være sådan, at vi i Europa ikke kan sikre respekten for menneskerettigheder og fred i regionen, fordi det menneskerettighedskrænkende Kina ikke vil lade os gøre det i FN.
Der indtræder en civil nødret.
Vi kan ikke stå på en bakketop og se mennesker blive dræbt nede i dalen og så nøjes med opgivende at slå ud med armene og sukke over FN.
I en sådan situation må vi altså reagere.
Derfor støtter vi Danmarks deltagelse i kampen, og vi takker de soldater, piloter og nødhjælpsarbejdere, der påtager sig opgaven i disse og de kommende dage, uger og måneder, for vejen til målet kan godt blive lang, men den skal gås hele vejen igennem.
Der er nemlig tale om den mest brutale fremfærd mod en europæisk befolkning siden Anden Verdenskrig.
Der er tale om de værste uhyrligheder på europæisk jord siden 1945, og de overgås endnu kun af barbariet i Rwanda.
Når dette er forbi, skal disse umennesker ikke gå fri.
De skal dømmes af krigsforbryderdomstolen
hver og en.
Men i mellemtiden skal vi lindre smerten og mildne ulykkerne for de ramte.
al den nødvendige hjælp, beskyttelse og tryghed til de fordrevne.
Vi skal følge alle de opfordringer om hjælp, som kommer fra UNHCR.
EU og NATO skal solidarisk og hurtigt give den støtte
og hjælp, som Albanien og Makedonien måtte efterspørge.
Og bagefter skal vi give al den nødvendige hjælp til genhusningen af de fordrevne og genopbygningen af Kosovo, der til den tid sikkert vil hedde Kosova.
Enhver, der pønser på at følge Milosevics eksempel, skal vide, at det kun fører til nederlag for dem selv og til sejr for de slagne.
I den kommende genopbygning skal EU spille en væsentlig rolle.
Det er afgørende for en varig fred i området, at der kommer en økonomisk udvikling.
Derfor er det en rigtig tanke at tilbyde Balkanlandene en stabilitetspagt, som gør det fordelagtigt at optræde fredeligt og sikrer en økonomisk fremgang, så der kommer perspektiv i freden, og at det bliver tydeligt for alle, at fredelig sameksistens er til fordel for alle, og at ufred kun er til skade for alle.
For at der skal komme en varig fred og udvikling ikke blot på Balkan, men i hele Europa, er det væsentligt, at Rusland inddrages både nu i forsøget på at få en afslutning på kampene og i den efterfølgende opfølgning af freden.
De russiske nationalister skal ikke have held til at slå på de slaviske strenge, som de for resten glemte at slå på, dengang de invaderede Prag i 1968.
Rusland skal inddrages i fredsprocessen og derefter i den fredsbeskyttende indsats.
Det er ligeledes væsentligt, at FN bliver en del af denne løsning.
FN's generalsekretær har fremsat fem punkter, som vi er enige i, og som vi kan genfinde i EU's og NATO's politik i disse dage.
Vi ser dem som et afgørende skridt til at få Rusland inddraget i arbejdet for at få standset disse kampe og genindført civilisation i området.
Men vi understreger, at der ikke bliver nogen varig fred uden genindførelsen af autonomi for Kosovo og måske endda som nævnt uafhængighed.
Vi var ikke gået i gang med dette, hvis det ender med en aftale, som Serbien blot kan bryde igen, og det vil være tilfældet, lige så længe der ikke i det mindste er en international beskyttet autonomi.
Derfor lægger vi vægt på ordene i forslaget til vedtagelse her i Folketinget om, at Serbien skal efterleve både FN-resolution 1199 og Rambouilletaftalens krav om autonomi.
Ethvert andet slutresultat vil være en sejr for Milosevic og derfor betyde, at de fordrevne og flygtede ikke vover at vende tilbage, og så står vi med et varigt flygtningeproblem med over 700.000 kosovoalbanere, der skal indhuses rundt omkring i Europa, selv om det eneste, de ønsker, er at komme hjem.
Men hvem tør vende hjem til et land, der før eller siden på ny kan komme under serbisk overhøjhed og myndighed?
Vi havde ikke sagt ja til at sende danske piloter og soldater til området, hvis ikke det var for at skaffe området en varig fred og befolkningen en frihed i tryghed.
Derfor skal Milosevic ikke være i tvivl om, at NATO bliver ved, til målet er nået.
Vi stopper ikke på en diplomatisk halvvej, og vi er rede til at sætte landtropper ind, når dette måtte være fornødent, og det har sikkert været en fejl, at alle fra Clinton og nedefter har bedyret, at der aldrig kommer landtropper, for det har givet Milosevic vished for, at han i ro og mag kan forfølge fordrivelsen til den sidste kosovaner.
Nu er tiden tværtimod inde til, at NATO forbereder et troppekontingent, som er større end det, der allerede er forberedt.
Hvornår det skal sættes ind, er ikke spørgsmålet i dag, men vi skal ikke komme i den situation, at vi får et diplomatisk politisk gennembrud, som vi desværre mangler styrkerne til at realisere og sikre på jorden.
Derfor er vores anbefaling allerede nu at forberede de nødvendige tropper til sikring af freden og friheden i Kosovo.
Hvornår Milosevic så kommer til at møde dem, skal han ikke have noget at vide om.
Og hvordan den endelige fredsstyrke skal være sammensat, skal afgøres af dem, der sikrer den endelige fredsaftale, og herunder forhåbentlig Rusland. Det er en alvorlig situation, Europa er kastet ud i.
Det risikerer ikke at blive den sidste blodige situation, hvis NATO forfejler sit mål.
Det drejer sig i dag om kosovanerne, men hvem vil det i givet fald dreje sig om i morgen?
Vi ved det ikke, men vi ved, at der kommer nye blodige morgener i Europa, hvis vi ikke spreder den nat, som har sænket sig over Kosovo, og skaber daggry for freden og friheden på Balkan.