Aage Frandsen (SF), 2004-04-27:
Uanset at der er tale om én redegørelse til Folketinget, så er der jo ikke så megen sammenhæng imellem de to dele af redegørelsen, som det drejer sig om.
Det hænger måske sammen med, at man oprindelig havde regnet med, at der skulle være en større sammenhæng mellem de to redegørelser, nemlig den om pædagoguddannelser og den om læreruddannelser.
Men sammenhængen er begrænset.
Det bebrejder vi sådan set ikke regeringen og undervisningsministeren, for medmindre man vil lave store ændringer i det, så er der nok en begrænset sammenhæng.
Men der er selvfølgelig den sammenhæng, at det er vigtigt, at de to uddannelser, det drejer sig om her, har et sådant indhold, at de pågældende mennesker, der har uddannelsen og skal virke i vores samfund, kan samarbejde og derfor også har forståelse for hinandens problemstillinger.
Der kan man så også pege på nogle andre, i hvert fald når det drejer sig om et samarbejde med lærere, nemlig socialrådgivere.
Vi synes, at det, der kom fra evalueringsinstituttet vedrørende de to uddannelser, er gode ting.
Det er rapporter, som giver nogle efter vores opfattelse gode beskrivelser af problemstillingerne og også peger på, hvor det er fornuftigt at se på ændringer.
Det betyder selvfølgelig ikke, at vi nødvendigvis synes, at hvert eneste punkt, som er kommet fra evalueringsinstituttet, er helt rigtigt, men i hvert fald synes vi, at de er glimrende udgangspunkter.
Når det drejer sig om pædagoguddannelsen, synes vi, som der også ligger i redegørelsen, at det er helt rigtigt, at praktikdelen skal være en ubetinget del af uddannelsesdelen, at det ikke er en arbejdsmarkedsdel, og at det derfor også er rigtigt at gøre det til en SU-del.
Dér er det så, som vi har haft en diskussion af
tidligere, helt afgørende, at man så sikrer, når der skal en finansiering til, at man i disse tider, hvor man netop efter regeringens opfattelse skal spare i den offentlige sektor, ikke henter disse penge enten i uddannelsen eller i daginstitutionerne.
Det er helt afgørende for os, at det er på den måde.
Men det ændrer ikke ved, at selve tanken om, at praktikdelen er en uddannelsesdel, er rigtig.
Unge, der er i praktik, skal ikke bruges som billig arbejdskraft af arbejdsgiverne, i det her tilfælde kommuner og amter.
Vi mener også, det er rigtigt, som man formulerer det i evalueringsinstituttet, at man i højere grad formulerer en fælles faglig kerne, og at man i den forbindelse tager udgangspunkt i serviceloven, når det drejer sig om pædagoguddannelsen, ligesom det også er vigtigt, at man i højere grad ser på nogle bestemte fælles træk ved uddannelserne, sådan at man ikke, som der er en tendens til i øjeblikket, har mange forskellige uddannelser, afhængigt af hvor vi er henne i landet. Vi er også tilhængere af det, som der peges på i evalueringen, at man har en bedre og skal have en bedre vejlederuddannelse, og at man sikrer, at man alle steder, hvor der er praktiksteder, også har mennesker, der er i stand til at vejlede på en tilstrækkelig og god måde.
De toninger, som omtales i redegørelsen på side 27, er vi enige i er den virkelighed, vi har med at gøre.
Man kan jo ikke komme uden om, når det drejer sig om pædagoguddannelsen, at det så er til ret forskelligartede ting.
Det er ret forskelligt, om det er et barn på 3 år i en daginstitution, eller om det er bestemte typer af handicappede, om der er tale om børn eller unge, eller der er tale om voksne. Grunduddannelsen kan være rigtig for alle, men det er rigtigt også efter vores opfattelse, at man toner den. Der er en bemærkning i redegørelsen om, at der er en sammenhæng mellem pædagoguddannelser og læreruddannelser, og at man også kunne bruge pædagoger til at undervise i folkeskolen.
Vi advarer imod, at man overbetoner den del af det.
Det er ligesom at føre diskussionen, som var i forbindelse med folkeskoleforhandlingerne, ind på en anden måde.
Når det drejer sig om læreruddannelsen, så er det jo vigtigt, inden man går i gang med at se på, hvilke ændringer der er behov for, også at se på, hvad det er, evalueringsinstituttet har sagt var problemerne.
Efter vores opfattelse er problemerne for det første, at de pædagogiske fag er for svage; for det andet, at de sociale og psykologiske problemstillinger, som lærerne står over for ude i folkeskolen, er lærerne ikke tilstrækkelig gode til at tackle; for det tredje, at specialpædagogikken som sådan også bør styrkes, og for det fjerde, at det er et problem, at vi har fire linjefag.
I hvert fald kan vi se, at de studerende opfører sig, som om det er et problem, og de gør det på den måde, at de for nogles vedkommende vælger at tage et halvt år mere i deres uddannelse, og/eller at de også ved valg af linjefag tænker på, hvor belastende linjefagene kan være.
Derfor er det nødvendigt, når vi skal se på en ny læreruddannelse, også at se på den trængsel, som er i den nuværende læreruddannelse.
Når det drejer sig om den nye læreruddannelse, som vi vil sige er en revision af den eksisterende uddannelse - det er det, der er behov for, der er ikke tale om, at der er behov for en helt ny uddannelse - så er det nødvendigt, at man styrker de pædagogiske fag, at man styrker specialpædagogikken; det er en vigtig del af det.
Det er også vigtigt, at man forbedrer praktikken, og i den forbindelse synes vi, det er fornuftigt, som det har været fremme i den senere tids debat, at man i højere grad knytter de lærerstuderende til en bestemt skole og ligesom lærer skolens liv at kende, at man også betragter uddannelsen som lærer som værende ikkeafsluttet, når man er færdig med læreruddannelsen, men også indtænker muligheden af, at man fortsætter med en tilknytning til seminariet med henblik på, at der er nogle ting, som man får opfrisket, efter at man er kommet ud, og at der er nogle ting, man får understøttet, efter at man er kommet ud.
Det kunne så betyde, at læreruddannelsen stadig væk kan klares inden for 4 år, men altså at man helt åbent ser i øjnene, at der er brug for, at man får en efteruddannelse, meget hurtigt efter at man er kommet ud fra lærerseminariet.
Det ville så betyde, at man også, når man er ude i folkeskolen, i højere grad skal tage hånd om de lærere, som kommer ud, og ikke kaste dem for det, som de allerede eksisterende lærere ude i folkeskolen måske synes er det mest besværlige, men netop sørge for, at de lærere, der kommer ud fra et seminarium, kommer ind i en slags, om man vil, mentorordning.
Så ville jeg også godt fremhæve her, at der er en række ting i regeringens udspil, som vi i hvert fald kan være positive over for at se på.
Når det drejer sig om, at alle skal have noget mere dansk, så er det jo selvfølgelig et spørgsmål om, hvad det er for en danskundervisning, det drejer sig om.
Hvis det er sprogforståelse og sprogudtryk, dansk som andetsprog og sådan nogle ting, så kan det jo godt være, at det er fornuftigt at se på det.
Ellers burde det jo være sådan, at når unge mennesker har forladt de gymnasiale uddannelser, så har de de grundlæggende færdigheder, også i faget dansk.
Men så kan det være, at nogle særlige sider af faget dansk som f.eks. at kommunikere med børnene og også kommunikere med børn, som har dansk som andetsprog, så bliver understøttet i den forbindelse.
Der er også et fag som kristendom og livsoplysning, som man jo bevarer.
Der burde det jo efter vores opfattelse have været så stærkt i den gymnasiale uddannelse, at man havde religion, og man havde filosofiske problemstillinger, så det ikke var nødvendigt at have det i læreruddannelsen. Når man på samme måde nu fjerner skolen i samfundet, så er det jo udtryk for, at der ikke er plads til det.
Men det er netop et fag, som man ikke har i de gymnasiale uddannelser, og det er ikke noget, man kan forestille sig skulle være i de gymnasiale uddannelser.
Så der synes vi i hvert fald, at vi har en vanskelighed i forbindelse med, at der her er en problemstilling, som er ny for de studerende, og som de nu ikke længere får mulighed for at dyrke.
Så kommer vi til det, som efter vores opfattelse er det meget dårlige i oplægget, nemlig at man altså går ind og rører ved den vægtning, som linjefagene har.
Ikke forstået på den måde, at vi ikke anerkender, at der er forskellige pædagogiske tilgange til, om man underviser en i 4. klasse eller en i 9. klasse - det er der naturligvis.
Der kan også være lærere, der mener, at de er bedre til at undervise i det ene og det andet, det kan være, at de ikke selv ved det, men det kan være, at deres ledere synes, at de er bedst til det ene eller det andet.
Og det kan man jo så finde ud af.
Men at skille det ad fordi faget er en helhed, er vi meget, meget tvivlende over for. Vi er også meget bekymrede over den tænkning, der ligger i, at bare fordi et fag har et begrænset antal timer i folkeskolen, så betyder det, at det ikke er nødvendigt, at man som linjefag har en tilsvarende faglighed, som man har, når det drejer sig om andre fag.
Så de to dele med hensyn til dansk og matematik og med hensyn til de såkaldte musisk-praktiske fag er vi meget bekymrede over.
Ellers er der ret mange gode elementer i redegørelsen, som vi nikker genkendende til sammenholdt med vores egen tænkning.
Men de to forbehold, som jeg har, er selvfølgelig meget centrale, for det er jo noget af det helt centrale i ministerens redegørelse.