Karin Nødgaard (DF), 2006-03-31:
Så vil jeg også godt spørge fru Lise von Seelen, om det sådan er en generel socialdemokratisk opfattelse, at de andre patientgrupper, sådan som vi hørte tidligere på ugen, at den oprindelige ordfører, fru Karen Hækkerup, skulle have antydet, skulle vige for denne her.
Hun nævnte bl.a. noget omkring hoftepatienter, der faktisk skulle sættes til side i forhold til den her gruppe.
Mener fru Lise von Seelen ikke, at alle burde have ens forhold med hensyn til behandling?
Denne debat, der rejses i dag af alle partier i Folketinget, er en debat, som bør tages med jævne mellemrum, da det er vigtigt med fokus på så vel unge pigers som på drenges psykiske velbefindende, især i dag, hvor der ses flere og flere unge med lavt selvværd.
Årsagerne til det stigende antal unge med spiseforstyrrelser er mange, og det er vigtigt, at der ikke entydigt gives en forklaring.
Vi ved, at faktorerne er forskellige fra den ene unge til den anden, men også at der er nogle fællestræk.
Vi oplever en stigning i identitetsforstyrrede børn, vi oplever stigende samfundskrav med mere stress og pres, forældre, som ikke giver klare signaler, og en konstant ekstrem fokus på slankhedsidealet.
Spiseforstyrrelsen er et symptom på, at noget er galt, og at de indre og ydre konflikter bliver for meget at bære.
For nogle unge udløser det forvirring og angst, som kommunikeres ud ved, at de sulter sig selv eller påfører sig skader på krop og sjæl.
Jeg har oplevet venner med sygdommene bulimi og anoreksi og har via mit job som folkeskolelærer set unge mennesker have det dårligt og udvikle tendenser og for nogles vedkommende også spiseforstyrrelser, en forfærdelig oplevelse, som har påvirket mig meget, og som man som lærer ikke har haft den fornødne ekspertise til at skride ind over for og iværksætte tiltag, som kan hjælpe den unge.
Ofte er første kontakt, som en lærer tyer til efter den personlige samtale med den unge, at sende vedkommende videre i systemet ...
Ofte er første kontakt, som man som lærer tyer til efter den personlige samtale med den unge, at sende vedkommende videre i systemet.
Ofte bliver det til skolepsykologen og det videre behandlingssystem, som ofte er meget langsommeligt, og ofte er det ikke det, den unge har behov for.
Jeg har stor respekt for det arbejde, mange skolepsykologer laver, men jeg tror, at mange tilfælde af spiseforstyrrelser vil kunne undgås, hvis der i dagligdagen med de unge er afsat ressourcer i form af tid til at drøfte problemer med den enkelte unge.
Hermed ikke sagt, at der ikke skal bruges tid på at lave oplysningskampagner og materialer, som kan anvendes i klassesituationen, samt at få besøg af unge med erfaringer fra området.
Dette er også uhyre vigtigt.
Men når skaden er sket, er det vigtigt, at den voksne, som har den tætte tilknytning til den unge, har de fornødne redskaber til at gribe ind og hjælpe.
Jeg ser en mulighed i, at der på den enkelte skole etableres et beredskab, som man ser på andre områder, såsom kriseberedskab i forbindelse med elev- eller forældredødsfald i en klasse.
Hvis skolen nedsætter en lille gruppe af lærere eventuelt på tværs af lokalområdets skoler til at lave en handlingsplan, som så kan anvendes af den lærer eller kontaktperson, som er tættest knyttet til eleven, vil det muligvis kunne stoppe den ødelæggende udvikling, som den unge er inde i.
Er den unge for alvor ramt af spiseforstyrrelsen, finder jeg det nødvendigt, at der kan tilbydes en garanti for, at behandling kan sættes i værk hurtigt.
Det er ikke anstændigt over for denne befolkningsgruppe, at de ikke behandles og sidestilles med øvrige grupper i vores samfund, som er omfattet af det udvidede frie sygehusvalg.
Hver dag der går uden den fornødne omsorg og behandling, vil sende den unge længere ud mod afgrundens rand, og i Danmark kan vi ikke i år 2006 acceptere, at så mange unge dør af spiseforstyrrelser.
Dansk Folkeparti håber, at der fremover stilles større krav til, at det offentlige og private vil samarbejde og øge dialogen, så vi får behandlingstilbud, som er optimale.
Det er endvidere vigtigt med opkvalificering af de medarbejdere, der er involveret i behandlingen, og det er vigtigt, at der ikke tænkes for snævert med hensyn til faggrupper.
Læger, sygeplejersker, diætister, psykologer og kropsterapeuter er grupper, som hver på deres felt kan bidrage og forhåbentlig samarbejde.
Dette kunne være en del af den hurtige behandlingsindsats, som vi forhåbentlig kan blive enige om at få indført.
En tidlig indsats vil forhåbentlig kunne forebygge, at den unge indlægges, og også forkorte tiden i behandlersystemet.
Økonomisk er der ingenting, der er gratis.
Det ved vi godt, men hvis vi laver et regnestykke over de udgifter, som vil komme i løbet af den spiseforstyrredes liv, hvis ikke der sættes hurtigt ind med behandling, vil regnestykket vise, at disse udgifter er større som følge af indlæggelser med jævne mellemrum på diverse hospitalsafdelinger, samfundsudgifter til overførselsindkomster osv.
Derfor skal der fra Dansk Folkepartis side udtrykkes stor velvilje til, at der snarest sker forbedringer på området, og at der arbejdes med tiltag, der på lang sigt bakkes op omkring, så vi ikke kun ser en kortvarig indsats.