Louise Frevert (DF), 2003-04-11:
Som menneske vil man altid gerne behandles med respekt.
Det forventer vi.
Derfor må vi behandle andre, som vi forventer at blive behandlet.
Det er ganske naturligt.
Men udtrykket positiv særbehandling, det er dog forskrækkeligt.
Jeg vil ikke bryde mig om at få et job, en plads i et udvalg eller i et kommissorium, blot fordi jeg er kvinde.
Det må absolut være kvalifikationerne, der tæller, når man skal besætte en post eller udføre et arbejde.
Der vil dog være job, hvor man kan foretrække at have kvinder af rent etiske grunde.
Eksempelvis er man nødt til inden for politiet og toldvæsenet at have kvinder, der visiterer kvinder, og mænd, der visiterer mænd.
Ergo må der i sagens natur være job, hvor man er nødt til at tilgodese en vis fordeling, men jeg er helt overbevist om, at den fordeling sker efter kvalifikationer og ikke ud fra kønsmæssig kvotering.
Forslagsstillerne skriver i bemærkningerne til forslaget, at kulturen på en arbejdsplads f.eks. kan være med til at bevare et kønsopdelt arbejdsmarked, og det er da helt korrekt, men man kan ikke lovgive om kultur.
Det er principperne på arbejdspladsen og dermed strukturen og holdningen, der skal forandres, og man kan heller ikke lovgive om holdningsændringer.
Det ville ellers være fortræffeligt i mange henseender, hvis det var tilfældet. Denne udtalelse kommer ud fra en subjektiv anskuelse, idet vi i Dansk Folkeparti mener, at der skal en holdningsændring til hos skolelærere og pædagoger, når det drejer sig om at gøre op med 1970'er-pædagogikken og omklamringen af individet.
Men for at vende tilbage til lovforslagets indhold, må vi desværre meddele, at det ikke er et forslag, Dansk Folkeparti kan stemme for, uagtet at der kan være situationer, hvor man kunne ønske sig muligheden for at vælge det ene køn frem for det andet.
Men som sagt er den betragtning ud fra et holdningsmæssigt og ikke ud fra et lovgivningsmæssigt synspunkt.
Afslutningsvis må vi konstatere, at man ikke kan tvinge kvinder til at gå ind i lederjob, hvis de ikke ønsker det.
En af grundene til, at mange kvinder ikke ønsker et lederjob, er måske stadig mændenes manglende villighed til at aflaste på hjemmefronten, for slet ikke at tale om ligestillingen inden for hjemmets fire vægge.
Og igen er det ikke et spørgsmål om at lovgive; det er et spørgsmål om, at kvinderne én gang for alle uddelegerer og siger fra, hvis de ønsker at være ude på arbejdsmarkedet i fremtrædende positioner.
Jeg giver ikke meget for, at det er så synd for kvinderne.
Det er kvinderne selv, der må markere sig og både turde og have viljen til at træde ud af det sædvanlige rollemønster.
Vi kan ikke som tidligere pointeret via lovgivningen tvinge dem til at besidde højere poster, hvis det ikke er et ønske hos kvinderne selv.
Meget kan gøres via holdningsændringer, men først og fremmest må det være op til de udearbejdende kvinder at skrue ambitionsniveauet i vejret og ikke være bange for at tage et større ansvar end en mellemlederposition.
Alt for mange kvinder nøjes med at være mellemledere, og det er igen på en måde forståeligt, fordi de sideløbende har det store ansvar i hjemmet og ikke helt kan regne med mandens hjælpsomhed med husarbejdet.
Derfor må kvinderne i første omgang også være med til at ændre holdningen, ikke alene hos deres egne mænd, men også hos mændene på arbejdsmarkedet.