runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Egil Møller (DF), 2001-01-24:
Jeg tror, at mange danskere ikke er enige i den vurdering, som ministeren giver udtryk for.
Jeg får mange henvendelser både mundtlige og skriftlige fra mennesker, der ikke kan forstå, at når de har været skrevet op på en venteliste i mange år og så spørger til deres placering nu, så bliver de ved med at rykke ned på listen.
En stor del af den danske befolkning mener i hvert fald det er diskrimination i betragtning af den venlighed, som regeringen og andre udviser over for de fremmede.
Karen Jespersen (S), 2001-01-24:
Nu er der nogle regler i landets love, der siger, hvornår man kan få lov til at være her i landet, få en opholdstilladelse, og så skal man selvfølgelig også have et sted at bo, ellers tror jeg, vi ville se nogle forhold, vi slet ikke bryder os om.
Men det er klart, at der så samtidig skal være boliger nok til de borgere, der er i landet, og det har vi jo sådan igennem historien set svinge, men der er jo en debat i øjeblikket om, hvordan man sikrer, at der er boliger nok.
Jeg tror ikke, at den debat om boliger, ville forsvinde, selv om vi af en eller anden grund ikke modtog mennesker fra andre lande, der skulle bo her i landet.
Det er under alle omstændigheder et spørgsmål, der selvfølgelig hører under boligministeren, og det er ikke noget, jeg skal vove mig for langt ud i og gøre mig klog på her.
Til hr. Knud Erik Hansen: I den måde, jeg svarede på før, lå så også, at jeg ingen hensigt har om at lave et klagesystem eller ændre på loven.
Jeg synes samlet, at det er en god lov, hvor det jo stadig væk er sådan, at når nogle ikke får deres ønske opfyldt, er det på grund af forhold i kommunerne, at der i forvejen er mange fremmede.
F.eks. kan Københavns Kommune, hvor altså en tredjedel af dem, der har personlige ønsker, gerne vil bo, ikke rumme dem.
Det er jo netop, fordi man kunne se, at der var nogle kommuner, hvor det risikerede at gå ud over integrationen, at der kom så mange med en anden etnisk baggrund, som der faktisk gjorde.
Holdningen er, at der ikke er grundlag for nogen ændringer, men at det jo også er en del af loven, og det er vigtigt at holde fast i, at der bliver ført samtaler med hver enkelt og på den måde jo taget højde for de enkeltes ønsker.
Styrelsen strækker sig meget langt for at være imødekommende over for de personlige ønsker, den enkelte har.
Arne Rolighed (S), 2001-01-24:
Til hr. Kim Andersen: Enten udtrykte jeg mig uklart, eller også blev der ikke lyttet så effektivt, som man kunne ønske.
Alle patienter med livstruende sygdom skal have en undersøgelse inden senest 2 uger.
Alle patienter, der skal videre i behandlingsforløbet, skal have en yderligere behandling, operation eller andet, inden 2 uger fra forundersøgelsestidspunktet.
Skal man videre og have en efterbehandling, er det regeringens forslag, at den efterbehandling skal finde sted inden for 4 uger.
Det var alle patienter med livstruende sygdom. Så er der alle de øvrige patienter, som vi kalder de planlagte patienter eller elektive patienter.
Det er det udtryk, der bruges ude i amterne.
Der er det regeringens politik, som er aftalt med Amtsrådsforeningen, at forundersøgelsen skal finde sted inden for 4 uger, og det skal være i orden inden udgangen af år 2000, for så vidt angår 85 pct. af alle de patienter, der skal til forundersøgelse.
Og så føjede jeg til med de erfaringer, jeg nu har med 15 år i sygehusvæsenet og efter også at have arbejdet meget med det i mit tidligere job, at det er utrolig vigtigt, at der er en ærlig og reel sammenhæng imellem mål og ramme, således at man skaber trygge arbejdsforhold for vore medarbejdere og skaber realistiske forventninger for vore patienter.
Det blev indført som ændringer af den kommunale sygehuslov her for et par eller 3 år siden, at der i forbindelse med budgetlægningen skulle stilles servicemål op.
Det er noget relativt nyt i amterne, at man på alle områder stiller servicemål op for alle patientgrupper.
Her er mulighederne for i den amtslige økonomiplanlægning og den amtslige sundhedspolitik at skabe en sammenhæng imellem servicemål og rammer.
Det var det, der kaldtes mål- og rammestyring i gamle dage.
Det er et et rigtig godt virkemiddel.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Gyda Kongsted (V), 2001-01-24:
Det er punkt 1, jeg egentlig vil have konkretiseret fra ministerens side.
Det skal så træde i kraft, kan jeg forstå, den 1. september 2001.
Enhver dansk virksomhed, der er så tæt på at åbne et rejsebureau, ville have et økonomisk overslag over, hvad det sådan cirka kommer til at koste.
Så jeg vil godt spørge, hvor meget der er sat af.
Er det inden for den ramme, der bliver brugt i dag med 7-8 pct. af BNP?
Hvordan vil det forvride det danske marked inden for rejsebureaubranchen?
Har ministeren undersøgt med hensyn til lovgivningen i forhold til EU's lovgivning med konkurrenceforvridning osv.?
Og i hvilke andre EU-lande er der i dag et statsejet rejsebureau?
Er det reelt nødvendigt at have et rejsebureau?
Jens Hald Madsen (V), 2001-01-24:
Spørgsmålet er, hvem der er naiv.
Har det ikke noget at gøre med, at man bare lige skal prøve at gøre op, hvad det er, vi giver bistand til? Vi har multilateral hjælp, vi har bilateral hjælp.
Hvis man ønsker at hjælpe et land, som er i konflikt eller krig, vil det så ikke være mest hensigtsmæssigt, at det var med multilateral hjælp, altså FN, som går ind og siger: Det her er uacceptabelt, og før I har fået løst jeres problemer overordnet, vil vi ikke konkret gå ind med bilateral hjælp?
Er hele problemstillingen ikke, at ministeren og den danske regering sagtens kunne sige: Nu ophører I med at være programsamarbejdslande?
Men man kunne sagtens lave specifikke projekter, hvor man hjalp nogle dele af befolkningen.
Det, der er problemstillingen her, er, at man stadig væk fastholder at have en samarbejdspartner, men det kan kun være regeringen eller regimet - man kan kalde det, hvad man vil - som fuldstændig ignorerer de henstillinger, som den danske regering giver.
Jørgen Winther (V), 2001-01-24:
Jamen det er ikke nødvendigt at uddybe, for spørgsmålet er overhovedet ikke besvaret endnu.
Ministeren undskylder sig med, der ikke er tid nok, men det kan jeg oplyse at der er.
Derfor bliver jeg nødt til at gentage det spørgsmål, som
jeg har stillet her, og det er: Hvad er merudgiften for hvert enkelt af disse her otte punkter, og hvornår bliver hvert enkelt løfte indfriet?
Ministeren kan så nøjes med her i første gang at sige, hvad merudgiften er for hvert enkelt af disse her otte punkter.
Det må kunne lade sig gøre.
Det er punkt 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 - og så bare lige beløbene bagefter.
Det vil jeg gerne have at ministeren gør.
Vi har en spørgetid for at kunne få svar fra ministrene, så jeg vil gerne have, at ministeren svarer på: Hvad koster hver enkelt af disse her ting?
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-24:
Det er jo sådan, at når vi er i de lande, som vi er i, som vi samarbejder med, så er det, fordi disse lande har meget store problemer, ellers var vi der ikke.
Vi var der heller ikke, hvis det ikke var, fordi disse lande var meget fattige.
Det er rigtigt, at samarbejdslandene er partnere, og det er jeg helt enig i at de også skal være, og vi skal også forhandle med dem som sådan, altså som samarbejdspartnere, men de er ikke nødvendigvis perfekte samarbejdspartnere. For det andet vil jeg sige, at når vi samarbejder med udviklingslandene, så er det ikke en blåstempling, men et forsøg på at gå ind og hjælpe dér, hvor det er.
Jeg mener, man må forstå, at man i de lande ikke fører politik, sådan som vi fører politik i Danmark over en kop kaffe, og så tror vi, at alt er i orden.
Sådan er det ikke i de her lande.
Det må man forstå grundlæggende, før vi overhovedet tager den videre diskussion.
Ja, det ville jo være trist, og det ville da også være kedeligt, hvis vi var til grin.
Min bekymring er mere, om de mennesker, som vores bistand hjælper, også vil grine i det øjeblik, vi trak os ud.
Jens Hald Madsen (V), 2001-01-24:
Ministeren siger, det er meget fattige lande.
Ja, men de er åbenbart ikke mere fattige, end de kan have en udenrigspolitik, der betyder, at de fører krig mod et andet land.
Er det så acceptabelt, at vi skal bruge vores penge til at finansiere de ting, som de ikke selv har likviditet til, fordi de skal bruge det på at føre krig?
Er det acceptabelt at have en samarbejdspartner, som man gang på gang giver advarsler, for ministeren og den danske regering har jo i lang tid vidst, at f.eks. Uganda har været involveret i krigen i Congo? Hvordan kan man blive ved med i naivitet at give advarsler, fortsætte med at støtte i Uganda, have en samarbejdspartner, som overhovedet ikke lytter til, hvad vi giver af advarsler, og så sige: Jamen vi er jo nødt til at fortsætte, fordi befolkningen er i nød?
Jamen befolkningen er i nød, det er da korrekt, men kunne det ikke være, at det var sådan, fordi man f.eks. brugte en masse penge på at føre krig?
Jens Rohde (V), 2001-01-24:
For det må jo næsten som konsekvens føre til, at ministeren snart vil anbefale, at man bl.a. ophæver sanktionerne mod et land som Irak.
Der har befolkningen det også meget dårligt.
Men det gør vi jo netop ikke, fordi vi ønsker at sende nogle klare signaler til styret om, at det ikke er den måde, man handler på og agerer på, og at det er en fuldstændig uacceptabel måde, som styret bruger sine penge på og indretter sig på, fordi der ikke er en politisk vilje til at opføre sig ordentligt og indføre et ordentligt demokrati.
Dér er det jo relevant at spørge ministeren, om den manglende politiske vilje overhovedet ikke spiller nogen rolle for ministeren.
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-24:
Spørgsmålet er jo, om man kan gå til verden, og især til den tredje verden, med de her rene hænder og med den renfærdige facon som hr. Hald Madsens.
Til hr. Jens Rohde: Sammenligningen med Irak er fuldstændig ude af proportioner.
Vi har at gøre med nogle lande, der ikke behandler deres befolkning på samme måde, som det sker i Irak.
Jeg vil gerne sige, at det jo faktisk er sådan, at verdenssamfundet - det omfatter ikke nødvendigvis det danske parti Venstre - faktisk i 1998 har anerkendt, at f.eks. Uganda har det, der betegnes som legitime sikkerhedsinteresser i at sende tropper til Congo.
Dette bare som en lille oplysning.
Jens Rohde (V), 2001-01-24:
Det, vi hører her, er jo lidt interessant, for
jeg må jo ligesom drage den konklusion, at regeringen blankt anerkender, at her er der nogle legitime sikkerhedsinteresser for landet, og at man derfor anerkender, at det er i orden, at man har udsendt soldater, at man har sendt soldater til det land, at man fører krig i det land, og at man derfor, uanset om de trækker soldaterne tilbage eller ej, ikke under nogen omstændigheder hverken vil stille nogen krav om det eller trække støtten tilbage, uanset hvor lang tid det så måtte tage. Det må jo være konsekvensen, hvis det er sådan, at man anerkender, at det er legitime sikkerhedsinteresser.
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-24:
Som svar til begge spørgere, begge de herrer, vil jeg sige, at det, man jo må vurdere i de konkrete sager og i de konkrete situationer, er: Opnår vi mest ved at være samarbejdsland, eller opnår vi mest ved at trække os ud?
Det er min vurdering, at vi i det her tilfælde opnår mest ved at være samarbejdsland.
Jeg kan jo i øvrigt sige, at i Zimbabwe har vi jo afbrudt samarbejdet med regeringen.
Vi har trukket os ud af nogle projekter og er kun til stede på det niveau i forhold til sundhedssektoren og i forhold til aidsbekæmpelsen.
Uganda har vi et meget godt forhold til, og landet har også haft meget gode resultater.
Vi kan jo netop se, hvad det er, der er sket i Uganda: Fattigdomsproblemet er blevet langt mindre, og man tackler aidsproblematikken som et mønstereksempel for de her lande.
Spørgsmålet er: Hvad får vi mest ud af?
Mit skøn er, at vi får mest ud af også at lægge pres på regeringer i den nuværende situation.
Dermed er ikke sagt, at vi ikke følger det op, og at vi ikke skal gøre noget andet på et andet tidspunkt.
Jeg siger bare, at på nuværende tidspunkt er der ingen grund til det.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Jens Hald Madsen (V), 2001-01-24:
»Vil ministeren under henvisning til den spændte situation i Congo gøre rede for, hvor langt et samarbejdsland kan gå, før den danske regering stopper bistanden og ophæver samarbejdet med det pågældende samarbejdsland?«
Kan man ikke på nogen måde sige noget som helst om, at her er helt klart en grænse for, hvad vi vil acceptere?
Skal det være 100 advarsler, skal det være 50 advarsler, man skal give, som de fuldstændig ignorerer, før man siger, at nu lukker vi pengekassen i, eller nu begynder vi bare at gøre et eller andet?
Det tog enormt lang tid med Zimbabwe.
Så derfor i det hele taget: Er der en generel udenrigspolitik, udviklingspolitik om, hvor grænsen går for, hvor meget vi vil acceptere?
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-24:
Jeg undskylder, hvis der er gentagelser i mit svar, men det skyldes, at der har været gentagelser i spørgsmålene.
I går havde vi under samrådet i Udenrigsudvalget en god drøftelse af landevalgsspørgsmålet.
En af de konklusioner, vi kunne drage af vores drøftelser om vores forhold til programsamarbejdslandene, er, at det ikke kan lade sig gøre at opstille præcise retningslinjer for, hvad der skal til, for at vi fra dansk side stopper bistanden og ophæver samarbejdet med det enkelte land. Det må altid bero på en konkret vurdering af det enkelte tilfælde.
Det betyder naturligvis ikke, at vi ikke skal tage vores samarbejde op til overvejelse, når samarbejdet af den ene eller den anden årsag tilspidses.
Men ofte vil svaret være at øge den politiske dialog med landet og tilpasse samarbejdet til den nye situation, som det eksempelvis var tilfældet med Zimbabwe, hvor støtten til landbrugssektoren nu kanaliseres uden om regeringen.
I de fleste tilfælde vil der også være spørgsmål, som vi bør afstemme med vores partnere i EU.
Hvis der skulle ske en udvikling på det her område eller på andre områder i øvrigt, som efter regeringens opfattelse berettiger til væsentlige justeringer i Danmarks politik, så vil regeringen selvsagt være indstillet på at drøfte det med Folketinget.
Jens Hald Madsen (V), 2001-01-24:
Jeg har engang fået at vide af en meget dygtig tidligere udenrigsminister, at det vigtigste, hvis man vil lave nogle advarsler, er, at man skal være klar over, at hvis der ikke lyttes til advarslerne, så bliver der nødt til at være en eller anden form for konsekvens.
Tilsyneladende er der altså en ny opfattelse i den her regering, som hedder, at man godt kan give den ene advarsel
efter den anden; de ignorerer, vi advarer; de ignorerer, vi advarer; de ignorerer, vi advarer.
Der sker ikke noget.
Det foregår bare sådan her.
Og så kan vi her i Danmark blive enige om at sige, at det er vel nok uacceptabelt, at de går og overtræder menneskerettighederne, deltager i en krig, osv., men vi har advaret.
Er det virkelig det bedste, den danske regering kan tilbyde af konsekvens i sin udenrigspolitik?
Er det virkelig det bedste, den danske regering kan tilbyde over for de skatteborgere, som skal bidrage til, at fattige lande har råd til at føre krig?
Jens Rohde (V), 2001-01-24:
Jeg vil nu godt høre ministeren, om den danske regering anerkender Ugandas legitime ret til at føre krig i et andet land.
Det var det, jeg synes, at jeg hørte ministeren sige
under det tidligere spørgsmål.
Anerkender regeringen disse legitime sikkerhedsinteresser, som udtrykket faldt fra ministeren, eller er det regeringens opfattelse, at Uganda skal holde op med at føre krig i et andet land
For hvis det er sådan, at man anerkender den måde, Uganda opfører sig på, så er der jo ikke så meget at sige til, at man ikke ønsker at stoppe støtten.
Jeg synes, at ministeren bør give et svar på det her i salen i dag.
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-24:
Der blev talt om konsekvens.
Jeg forstår ikke helt, hvorfor hr. Hald Madsen ikke kan se konsekvensen i forhold til f.eks. Zimbabwe.
Der var advarsler, og der var konsekvens.
Jeg mener som sagt, at det er en konkret afvejning hele tiden, og at det er et område, vi er nødt til at kigge på hele tiden.
Vi må se på, om der skal sættes ind både med advarsler og med konsekvens.
Det er hele tiden en afvejning, om det er det ene eller det andet, der skal til.
Med hensyn til lande, der fører krig andre steder, og i det her tilfælde Ugandas interesser i Congo, vil jeg bare sige, at det, jeg henholder mig til, er, at der faktisk er taget en beslutning af FN's Sikkerhedsråd, der siger, at det vil være meget uklogt at trække de tropper ud, der står i Congo for øjeblikket, idet det vil skabe et militært tomrum, og at man risikerer en situation, som vi så i Rwanda for nogle år siden. Derfor er det Danmarks politik at sige ja og, hver gang vi har lejligheden, sige til Uganda og i øvrigt også til Zimbabwe, at de bør trække deres tropper ud, men i forbindelse med, at der kommer en samlet ordning for området.
Det, man kan håbe på, er, at Kabilas død nu skaber en ny situation, der gør, at fredsforhandlingerne muligvis kan komme i stand, og at FN og FN's generalsekretær vil gøre noget for det.
Jens Hald Madsen (V), 2001-01-24:
Jeg tror, at ministeren udmærket er klar over, at den tidligere minister på det her område var ufattelig lang tid om at tage ned til Zimbabwe for at give en advarsel.
Og så vidt jeg ved, er Zimbabwe stadig væk programsamarbejdsland med Danmark.
Det har absolut ikke haft nogen konsekvens, ikke andet, end at man lavede nogle nedskæringer omkring landbrugsområdet.
Hvis man skulle gøre noget meningsfuldt, skulle man da fjerne dem som programsamarbejdsland for at give et signal.
Hvorfor har det ikke haft nogen konsekvens?
Er det, fordi ministeren virkelig betragter de tropper, som er i Congo-området, som en slags fredstropper?
For så er det jo en helt anden situation.
Men den opfattelse, jeg har, er, at de her tropper ikke overholder menneskerettighederne.
Det er derfor, det er mærkeligt, at den danske regering ikke griber ind med konsekvens med det samme.
Jens Rohde (V), 2001-01-24:
Er det rigtigt forstået, at det er Danmarks politik, at Uganda ikke skal trække tropperne ud af Congo, i hvert fald ikke, før der er fundet en løsning?
Sådan forstår jeg ministeren i dag.
Så forstår jeg ikke helt, hvordan man i regeringen tror, at man med autoritet kan fortælle Uganda, at de bør trække tropperne tilbage.
Det er meget svært at finde hoved og hale på det her, og derfor er der så sandelig ikke noget at sige til, hvis det er sådan, at de går rundt dernede og griner os lige op i fjæset.
Vi er nødt til at få klarhed over: Hvad er den danske politik?
Er det, at Ugandas tropper skal blive i Congo?
Er det den danske regerings politik?
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-24:
Til hr. Hald Madsen, som ønsker at afgive signaler, vil jeg sige, at jeg synes, at det er vigtigt at spørge, hvem det er, man vil afgive signaler til.
Er det en indenrigspolitisk, ideologisk diskussion, man vil afgive signaler til, eller er det signaler i forhold til de mennesker, der har behov for vores penge, og som også har nytte af vores penge?
Det synes jeg er vigtigt at holde fast i.
Så spørger hr. Hald Madsen også, om det er fredstropper, Uganda har i Congo.
Det er ikke mit ord for det.
Jeg har sagt, at Uganda har tropper i Congo, og at Danmark ved hver en lejlighed har bedt Uganda om at trække deres tropper ud.
Til hr. Jens Rohde: Det er FN's politik - og jeg er også enig i den - at man ikke med ét kan forlade Congo og skabe et tomrum, der gør situationen endnu værre.
Derfor er det vores forpligtelse at skabe en politik på området, der gør, at situationen ikke bliver forværret.
Så det her med, at der går nogen rundt nede i Uganda og Zimbabwe og alle mulige steder og griner os op i fjæset.
Jens Hald Madsen (V), 2001-01-24:
Jeg synes, ministeren nævnte noget utrolig væsentligt: Problemstillingen om, at det her er et spørgsmål om at sende det rigtige signal.
Jeg vil gerne spørge ministeren: Hvad er det for et
signal, den danske regering sender til andre programsamarbejdslande eller andre lande, som ønsker at blive programsamarbejdslande: at man faktisk kan gøre, lige præcis hvad man vil?
Man får en række advarsler, man får det månedligt, halvårligt osv., men der sker ikke noget; der sker ikke noget som helst.
Hvad er det egentlig for et signal, der bliver sendt til de danske skatteborgere, hvis man har lyst til, at skatteborgerne skal have en positiv holdning til den danske bistand, når de kan se, at uanset hvad man rigtig foretager sig som programsamarbejdsland, og at man slet ikke har nogen som helst vilje, ignorerer henstillinger osv., så har det ikke nogen konsekvens?
Jeg vil gerne spørge ministeren: Hvad er det for et
signal, som kommer til at lyde
Er det dét signal, den danske regering gerne vil have?
Arne Rolighed (S), 2001-01-24:
sundhedspolitik
Jeg er også glad for, at hr. Jørgen Winther åbenbart er opmærksom på og optaget af, at der skal findes penge til de løfter, politikere giver, hvis de skal blive til noget.
Det er desværre ikke muligt inden for rammerne af § 20-spørgsmålet at gennemgå enkeltheder om udgiftsskøn og tidsplan for hvert enkelt af de otte punkter, der er nævnt i spørgsmålet.
En del af punkterne, 1, 5 og 7, vedrører udvidelsen af den nuværende behandlingsgaranti for livstruende sygdomme og dermed flere henvisninger til udlandet.
Dette for at sikre tilliden til, at får man en livstruende sygdom, skal man kunne behandles.
Jeg forhandler i øjeblikket den nærmere udformning og konkretisering med amterne, og vi er på vej med et forslag, der selvfølgelig også indeholder de økonomiske konsekvenser.
Det er jeg sikker på at vi også kan finde en løsning på, og jeg kender også regeringens villighed til at gå ind og hjælpe med økonomien, hvis amterne ikke har pengene.
Jeg forventer, at den nyordning kan træde i kraft senest den 1. september 2001.
Om elektroniske journaler og booking gælder det, at alle vist er enige om, at der forestår betydelige investeringer i det danske sygehusvæsen.
Det vil kræve milliardbeløb over en årrække.
Som mål for gennemførelsen har jeg nævnt, at 40-50 pct. af patientjournalerne bør være elektroniske inden udgangen af 2003.
Det er meget ambitiøst, men jeg tror, det er realistisk.
Indførelse af elektroniske patientjournaler vil forventeligt medføre en række ændringer i arbejdstilrettelæggelsen, og jeg tror også, vi kan forvente rationaliseringsgevinster, rationaliseringsgevinster, der i al væsentlighed vil kunne klare de ekstra umiddelbare driftsudgifter, der er forbundet med at servicere en elektronisk patientjournal.
Om disse rationaliseringer også kan gå ind og helt eller delvis forrente de store investeringer, må fremtiden vise; det er der ingen, der har indsigt i, og ingen der har en konkret vurdering af.
Jeg er klar til at uddybe spørgsmålet yderligere; jeg kan se, at den røde lampe lyser.
Lotte Bundsgaard (S), 2001-01-24:
Jeg vil godt over for hr. Egil Møller endnu en gang understrege, at det ikke er moderne boliger, som er nemme at leje ud, vi har givet lov til at rive ned.
Det var boliger, der stod tomme.
Det var boliger, der var små og utidssvarende, og det var som en del af en plan.
Derfor er det mere fornuftigt, at Nakskov Kommune får lov til at sætte en ny plan i gang, hvor man bygger boliger, som borgerne i Nakskov efterspørger, og hvor man river de utidssvarende boliger ned, som borgerne i Nakskov ikke har brug for.
Lad os tage udgangspunkt i borgerne i Nakskovs behov i stedet for ideologiske korstog, som vi godt kan stå og diskutere herinde i Folketingssalen.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Egil Møller (DF), 2001-01-24:
Det er rigtigt, at situationen her netop er affødt af, hvad der sker i Nakskov, og jeg tror, at ministeren også er vidende om, at man jo i forbindelse med præsentationen af den situation i fjernsynet også interviewede personer netop fra Nakskov, og de var lige så uforstående som jeg over for, at man faktisk nedriver boliger, som man betragter som tidssvarende.
Så jeg vil godt høre, om ministeren har andre tilladelser liggende på sit bord til andre kommuner, der kommer i en lignende situation.