Birte Weiss (S), 1998-01-23:
Her kan vi jo i virkeligheden næsten uden pause gå videre i den diskussion, som vi netop har haft under det foregående forslag.
For jeg er aldeles enig i det, der er tanken bag det beslutningsforslag, der er fremsat, og den er jo i al sin enkelhed, at de afgørelser, der træffes af Patientklagenævnet, kan have stor betydning både for den enkelte behandler, som der er klaget over, og for det pågældende sygehus.
Det kan have betydning for en vurdering
af de rutiner, der er det pågældende sted, og det kan selvfølgelig også have betydning for hele sundhedsvæsenet som sådant, og det er vel det, man mener med feedbackfunktionen
Det vil sige, at jeg er enig i hensigten med det.
Men jeg mener, at virkeligheden faktisk allerede er ved at overhale det, der foreslås her.
Så derfor er jeg simpelt hen i tvivl om, hvorvidt der overhovedet er brug for dette forslag, og det vil jeg så begrunde:
De, der i det daglige arbejder i sundhedsvæsenet, og de, der er ansvarlige for den overordnede drift, har, som jeg sagde før, en betydelig interesse i at blive klogere af fejlene for at få en bedre kvalitet.
Og Patientklagenævnet træffer ofte afgørelser, som er principielle, og som i praksis er normsættende, og disse afgørelser skal naturligvis formidles videre.
Det er det grundprincip, som jeg sagde at jeg er enig i.
Det, som man så herefter kan drøfte, er, hvordan denne feedback skal foregå, og hvordan den bedst kan tilrettelægges, sådan at alle parter får mest muligt ud af det.
Og den rigtige måde at gøre det på mener jeg ikke nødvendigvis er ved at offentliggøre alle de 2.500 årlige afgørelser, og der vil formentlig komme endnu flere i den kommende tid.
Og når jeg ikke er sikker på det, er det, fordi jeg egentlig ikke tror, det skaber overblik; tværtimod kan det blive vanskeligt at finde det principielle, dvs. det retningsgivende.
Og når afgørelserne skal anonymiseres, klares det i mange tilfælde ikke blot ved at fjerne navnet og nogle andre helt umiddelbart identificerbare oplysninger.
I mange tilfælde må der ske en konkret vurdering af, om de øvrige oplysninger om patienten også kan røbe patientens identitet.
Derfor er dette med at anonymisere ikke helt så enkelt som bare at tage sin sorte tuschpen og sætte en sort streg over navn og adresse, og derfor tror jeg, en af de fremgangsmåder, som vi kan have mere fornøjelse af - her tænker jeg på både lægfolk og eksperter - vil være at udvælge nogle sager, der har principiel rækkevidde, og sørge for, at de løbende bliver offentliggjort.
Tidligere har det jo været sådan, at man har haft en årsberetning, men det mener jeg ikke er tilstrækkeligt, og derfor har man faktisk også drøftet det i Patientklagenævnet, og dér er man så nået frem til, at man ønsker at udsende nyhedsbreve.
Og man har besluttet, at de skal udkomme 12 gange om året - og de to første er i øvrigt allerede kommet -
og at de for det første skal handle om bevisvurderingen i sager, hvor behandler og patient er uenige, og for det andet om tvang i psykiatrien.
Jeg vil ikke sige, at man hermed har fundet den endelige form.
Jeg skal heller ikke sige, at den rigtige udgivelseshyppighed nødvendigvis er fundet her.
Men det, der er afgørende for mig, er, at man finder en praksis, som eventuelt nogenlunde svarer til den måde, som man gør det på i Det Sociale Ankenævn, og det er det, man har haft som forbillede med den måde, man har tilrettelagt det på her, har jeg forstået.
Nyhedsbrevet kommer til politikere, administratorer, faglige organisationer og patientforeninger, og så findes det i øvrigt også almindelig tilgængeligt på Internettet.
Nævnet orienterer i øvrigt løbende sygehusledelserne om alle indkommende sager, og det gælder selvfølgelig også, når afgørelserne er truffet.
Samtidig arbejder nævnets sekretariat på at udarbejde ensartede retningslinjer for brugen af afgørelser sammen med Amtsrådsforeningen, Lægeforeningen og HS.
Og i første halvår af 1999 gennemfører nævnet en brugerundersøgelse, der bl.a. skal dreje sig om offentliggørelse.
Jeg vil gerne under udvalgsarbejdet nærmere drøfte, om der er behov for yderligere aktiviteter, og det kan jo også være overvejelser om hyppigheden af udsendelsen af dette nyhedsbrev.
Jeg mener, at vi bør læggge vægt på, hvad nævnsmedlemmerne råder til, og hvad det er, der er patienternes og sygehusvæsenets behov.
Derfor mener jeg, at de erfaringer, vi gør lige præcis i denne tid, kan være interessante for det videre arbejde.
Jeg har også hæftet mig ved, at forslagsstillerne peger
på en forsøgsordning, og måske kan nyhedsbrevet her på en eller anden måde indgå i en sådan tankegang om en forsøgsordning
Det vil sige, at jeg for så vidt foretrækker en videreudvikling af den praksis, som allerede nu er sat i søen.
Det kan være en smagssag, om man kan lide den ene eller den anden måde at gøre det på, men i virkeligheden har jeg meget vanskeligt ved at se, at der overhovedet er uenighed om denne sag forslagsstillerne og Sundhedsministeriet imellem.