runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Søren Søndergaard (EL), 2004-05-26:
Det interessante ved den sammenstilling, som statsministeren lavede - statsministeren har jo et ansvar for, hvad han står og læser op, det kan han jo ikke lægge over på nogen andre -
er, at statsministeren prøver at forklare og understrege den humane behandling ved at henvise til, at Røde Kors jo har adgang til dem.
Men statsministeren ved jo også godt, at Røde Kors kan konstatere mængder af tortur uden at kunne gå ud og sige det offentligt.
Alligevel er det jo kommet frem, at Røde Kors ikke anser behandlingen af fangerne på Guantánamo for at være tilfredsstillende eller human.
Derfor må jeg gentage mit spørgsmål til statsministeren:
Hvad er grunden til, at statsministeren føler et behov for at stå her og læse op, at man antager, at amerikanerne behandler fangerne på Guantánamo humant?
Er det noget, der bygger på viden, eller bygger det bare på statsministerens grænseløse tillid til USA, som, først når billederne bliver smasket på forsiden af aviserne, viser sig at medføre den mindste smule afstandtagen?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-05-26:
Jeg nævner det, fordi jeg læser op, hvad jeg har fået fra Udenrigsministeriet.
Det kan jeg i det hele henholde mig til.
Og jeg synes da, det er en meget fornuftig og nyttig oplysning, at International Røde Kors har adgang til at aflægge besøg hos de tilbageholdte.
Det gik jeg egentlig ud fra også ville være interessant for hr. Søren Søndergaard at vide.
Søren Søndergaard (EL), 2004-05-26:
Jeg vil spørge statsministeren: Hvad bygger statsministeren den antagelse på, at fangerne f.eks. på Guantánamo, men også på lignende baser i eller lignende områder i Afghanistan bliver behandlet humant?
Hvad bygger statsministeren det på?
Hvorfor nævner statsministeren overhovedet det?
Thor Pedersen (V), 2004-05-26:
... Det synes jeg er en meget positiv konstatering, og den har jeg savnet længe.
Jeg håber, den også kan brede sig til Folketinget.
Ole Sohn (SF), 2004-05-26:
Og om 15 år svinger det rundt - det glemte finansministeren at sige - og så er hullet der, og det er derfor, det er lidt vigtigt at se ud i fremtiden.
Det er jo lige nøjagtig det, der er hele kernen.
Finansministeren henholder sig til en konstatering, som alle er og - mig bekendt - har været enige om: at lige nu er der overskud, men hvis man kører udviklingen frem, så svinger det.
Nu kan jeg ikke lige huske, om det er præcis 15 år, men det svinger, og så vil udgifterne langt overstige indtægterne, medmindre vi gør noget.
Jeg savner sådan set stadig svaret på: Hvad agter regeringen at gøre?
Og det er jo ikke et spørgsmål om kvinders middellevealder, det er et spørgsmål om, hvor det er, regeringen vil sætte ind i forhold til det, Velfærdskommissionen har præsenteret.
Man kan jo ikke bare sige, man er enig, og så i øvrigt komme frem til nogle fuldstændig anderledes tal, og det er jo det, regeringen gør.
Thor Pedersen (V), 2004-05-26:
Fordelen ved, at det ikke lykkes egentlig at overbevise hr. Ole Sohn, er jo, at man kan få en debat løbende, og det er jo sådan set det, politikere beskæftiger sig med. Sandheden er jo, at det aldrig er blevet sagt, at det er fra dag et, man vil gennemføre alt, for vi ved - og det håber jeg også hr. Ole Sohn anerkender - at det ikke bare er én enkeltstående indsats, der skal til, for at indvandrergrupper kommer i arbejde; det er en massiv vedvarende indsats.
Det er jo præcis det, integrationsministeren og beskæftigelsesministeren og andre arbejder med, nemlig hvad det egentlig er, man gør for at få indvandrergrupper i arbejde.
Det er jo en proces, der er i gang.
Det er jo alle de initiativer, der løbende tages.
Så alt det, vi indtænker op mod 2010,
er jo i virkeligheden, hvordan vi aktiverer den masse.
Jeg sagde før, at jeg ikke synes, det er særlig ambitiøst - selv om vismændene kalder det ambitiøst - med 50.000-60.000 mere.
Vi har 800.000 danskere i arbejdsduelig alder uden for arbejdsmarkedet.
Jeg synes, det humanitære syn skulle være, at vi ikke havde et mål på 50.000, men på 100.000, og at vi sagde: Det er dem, vi skal have ud.
Det er jo ikke overnight, man vedtager det; man starter med »Flere i arbejde«, og den anden proces er også i gang, med præmieringsordninger og opsat pension osv.
Det er jo i virkeligheden det, vi har i vores lovprogram, som også kører videre næste år.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Ole Sohn (SF), 2004-05-26:
Det er jo lidt interessant.
Der bliver sagt: »Målet er ...«.
Jeg kender godt regeringens mål; mit spørgsmål er: Hvordan er virkeligheden?
For virkeligheden er jo en anden.
Jeg har ikke hørt, hvordan finansministeren vil kræve dem ind.
Det næste er: Hvis integrationen bliver bedre, ja, det er vi enige om.
Mit spørgsmål er: Hvordan agter regeringen at løse opgaven.
Hvis ældre bliver længere på arbejdsmarkedet, ja, det er vi enige om, det er også en forudsætning.
Mit spørgsmål er: Hvordan agter regeringen at sikre det?
Det er, som om finansministeren ligesom har erkendt med sig selv, at det ikke er den nuværende finansminister, der skal give svarene på, hvordan man omsætter måltallene til virkelighedstal.
Nu har jeg forsøgt otte gange at få papirtallene omsat til nogle konkrete initiativer fra regeringen.
Det er ikke lykkedes.
Det kan jo så være en konstatering af, at sådan er det.
Thor Pedersen (V), 2004-05-26:
Jeg vil bare sige, at de skattelettelser, der gives, og skattestoppet er finansieret inden for den mellemfristede fremskrivning, som vi er enige med vismændene om.
Oprindelig var målet 85.000 flere i beskæftigelse.
Nu er tallet mellem 50.000 og 60.000, og så spørger man, hvad vi vil gøre.
Det har vi jo sagt hele tiden: Målet er, at unge kommer hurtigere igennem deres uddannelsesforløb.
Det er beregnet i DREAM-gruppen, dvs. af medarbejdere i Finansministeriet, at hvis man blandt indvandrergrupper kan få samme økonomiske adfærd som den, der gælder for andre danskere, så er der et potentiale i 2006 på 32 mia. kr.
Det er om 2 år, det er beregnet ud fra.
Jeg siger ikke, at det er realistisk, at man er i stand til at ændre adfærden, så man kan nyttiggøre 32 mia. kr., men det bør da være målet.
Så siger vi også, at opgaven er at gøre det attraktivt
for ældre at blive længere på arbejdsmarkedet.
Det er at ændre den kultur, der er.
Det gælder blandt kolleger og altså bl.a. dette, at man går fra at have været en god kollega, hvis man forlader arbejdspladsen, til nu at være en god kollega, hvis man bliver på arbejdspladsen.
Der skal virkelig et klap til, og vi ønsker også, at arbejdsgiverne med den økonomiske politik, vi har fastlagt med skattelettelser, der gør, at der kommer gang i hjulene, i højere grad vil efterspørge arbejdskraften.
Det er lettere at motivere en indvandrer til at gå på arbejde, hvis man kan sige, hvor arbejdspladsen er, end at vedkommende spørger: Jamen hvor er det, jeg skal gå hen?
Ole Sohn (SF), 2004-05-26:
Jeg erkender, at det er meget svært at komme frem til noget konkret.
Jeg kan også godt forstå, at regeringen har lidt problemer med at være konkret.
Regeringen skriver i sine planer om forudsætningerne for, at der skal skaffes 50.000, eller 60.000 er det vel nærmere, flere i arbejde, og alle kan konstatere, at det stadig væk kun er på papiret; der er ikke lavet nogen konkrete planer for, hvordan gør man. Så spørger jeg: Hvad agter regeringen at gøre for at omsætte sine skrivebordstal til virkelighedstal?
Det synes jeg da sådan set er et rimelig vigtigt spørgsmål.
På samme måde spørgsmålet om gældsafvikling, som jo også er forudsat.
Der kan man så konstatere, at nu er der så åbenbart brugt, eller ikke åbenbart, der er ved at blive brugt nogle penge, og der skal vi så huske, når vi nu får de nye skattekort, at sige til vores børn og børnebørn: Det er jer, der betaler, for vi afdrager mindre på gælden, for at vi kan få råd til at give skattelettelserne.
Thor Pedersen (V), 2004-05-26:
Vi er jo fuldstændig enige med regeringen ...
det er vi selvfølgelig - vi, som dronningen ville sige.
Vismændene er enige med regeringen, og regeringen er enig med vismændene i principperne for den middelfristede fremskrivning, Danmark 2010, som ikke stopper i 2010, men som i virkeligheden har en lang profil, der jo går frem over tiden.
Den stopper jo ikke, den holdbarhed.
Det er regeringens mål.
Det er ikke noget, vi får at vide er en forudsætning; det er det, vi selv har lagt ind, og som vi ønsker at øge beskæftigelsen med som minimum frem til 2010.
Det er ikke det humanistiske mål, det er langt større, men det er et makroøkonomisk mål.
Det er vismændene enige i.
De tror ikke på, at vi kan holde væksten inden for de rammer, der er lagt ud.
Og dér er jo så forskellen.
Vi vil holde den ramme, og det, vi så gør ud fra den forudsætning, er i virkeligheden, at vi har en profil, der ikke stopper i 2010, men løber til 2020 og videre derudad, for det er det, der gør, at man fra 2010 til 2020 skal fordele 26 mia. kr. i ny realvækst.
Så vi følger den jo.
Jeg håber så også, at der er et bidrag fra hr. Ole Sohn og partierne her i Folketinget til at fastholde, at det så er rammen for, hvor meget vi kan have i vækst i det offentlige forbrug.
Det er også det, vi taler om her: at fordele vækst.
Ole Sohn (SF), 2004-05-26:
Jeg tror, der er noget, jeg fuldstændig har misforstået.
Jeg troede sådan set, at regeringen havde lavet en plan, hvor man lagde sporene for fremtiden.
Det er klart, at næste generation skal tilrettelægge deres politik, men vi skal jo lægge nogle spor for den.
Det har der været enighed om i
Folketinget.
, at eksempelvis de skattelettelser, der er givet nu, betyder, at man afdrager 20 mia. kr. mindre på statsgælden end planlagt.
Men o.k., det er så en korrektion.
Velfærdskommissionen og Det Økonomiske Råd peger på, at der skal være en øget arbejdsstyrke, for at de spor bliver lagt ud og den linje kan holdes.
De er så lidt uenige om, om det er 270.000, der mangler, eller 146.000. Regeringen mener, det er 50.000-60.000.
Men ikke engang de 50.000-60.000 har regeringen jo givet svar på hvordan man vil finde. Derfor er mit spørgsmål: Hvad agter regeringen egentlig at gøre for at leve op til de spor, man selv har ønsket at lægge ud?
Eller skal man konstatere, at regeringen endegyldigt har begravet 2010-planen?
Thor Pedersen (V), 2004-05-26:
Det er rigtigt, at jeg glæder mig, og jeg vil vende tilbage til det, jeg glæder mig over, som er det nye, og det er diskussionen om, hvor længe kvinder lever.
Jeg glæder mig over, at vi er enige om, at kvinder lever længere.
Jeg er også glad ved noget andet, som vi også er enige om, og det er, at kommende generationer får en større velfærd, end vi har i dag - for det er vi også enige om.
Kommende generationer - det blev jo også sagt før - bliver mere velhavende, end vi er i dag.
De kommer til at opleve en velfærd, som vi ikke kender til, og deres børn kommer til at opleve en velfærd, som de ikke kendte til.
Det er altså i virkeligheden en stigende kurve.
Herom er vi enige.
Derfor vil jeg gerne sige, at der altså ikke er tale om en manko, der er tale om den politiske opgave: hvordan man ud fra fremtidens retfærdighedsopfattelse fordeler den større kage.
For det, der opfattes som ubalance, er, hvis man fastholder den vægtning, man har i dag.
Så bliver der en ubalance, fordi der bliver flere passive.
Det vil sige, at skal der være balance, skal man f.eks. hæve skatten.
Det betyder ikke, at man dér, hvor der bliver taget lidt mere i skat, har mindre, for det, man betaler skatten af, er f.eks. en indkomst, der reelt er dobbelt så høj som i dag.
Men vi skal ikke bestemme, hvordan det skal være i 2040 eller 2050.
Det skal man da selv beslutte.
Derfor sagde jeg: Er der nogen her, der ville forlange, at man i 1950 skulle have bestemt, hvordan vi skulle betale skat i 2004, eller hvordan vi skulle fordele velfærden, hvad vi skulle prioritere til syge og ældre osv.?
Det er uden mening.
Det ansvar har spørgeren og jeg og alle andre i Folketinget og dem, der i øvrigt tager del i debatter og er engagerede.
Og det ansvar vil jo også skifte over tid.
Jeg er ikke sikker på, at man i 2030 vil fordele på samme måde, som vi vil i dag. Der er nogle andre teser, der går ud på, at jo mere velhavende man bliver, jo mere vil man kræve af naboen.
Det tror jeg også man kommer til at diskutere på et tidspunkt.
Er det sådan, at uanset hvor velhavende man bliver, og hvor meget man er i stand til at spare op selv og have på bankbogen, så stiller man alligevel store krav til naboen? Det, der ligger i den betragtning, og som har været historisk, er altså, at mere vil have mere.
Det kunne jo være, der kom et tidspunkt, hvor man sagde: Jamen der er mere, end man selv egentlig mener man kan bruge i sit liv, og så kan det godt være, at man stiller færre krav til naboen, og det vil sige, at man i 2050 har et begreb, hvor man siger, at der er noget, man selv betaler for, som i dag måske er gratis.
Men den debat hører også hjemme i 2050.
Ole Sohn (SF), 2004-05-26:
Det er jo sådan set lidt i forlængelse af det tidligere spørgsmål.
Jeg kan jo konstateres, at finansministeren stort set er den eneste tilbageværende her i landet, som mener, at det hele bare går derudad, at det går godt, og at alt er som planlagt.
Derfor kunne jeg godt tænke mig i næste spørgsmål at komme lidt mere ind på, hvad det er for nogle krav, der skal til, for at man kan opretholde velfærden, eller om regeringen ikke mener, at de huller, der er i velfærden, skal lukkes.
»Er det regeringens mål, at velfærden skal have samme omfang som i dag, eller mener regeringen, at hullerne i velfærden skal lukkes, og at det offentlige skal imødekomme en række af de krav om mere og bedre velfærd, som befolkningen stiller i takt med, at vi bliver rigere?«
Skriftlig begrundelse
Det er velkendt, at når folk bliver rigere, efterspørger de flere og bedre velfærdsydelser, og at væksten i denne efterspørgsel endda er hurtigere end indkomstvæksten.
Det er en af flere grunde til, at økonomisk vækst ikke løser den offentlige sektors finansieringsproblem, sådan som Finansministeriet klart har redegjort for ved flere lejligheder.
Thor Pedersen (V), 2004-05-26:
... fattigdom, vi fordeler; det er yderligere rigdom.
Tak for den yderligere taletid, der følger af middelfremskrivningen.
Nu beder jeg hr. Ole Sohn lytte.
Jeg blev spurgt om, hvor vi ikke var enige med Velfærdskommissionen.
eller det siger man jo ikke om kvinder, men hvilken alder kvinder opnår som middellevetid i 2080, det er den ene, og hvad det, der hedder merrealrenten, er i hele perioden.
Resten er vi enige om.
Vi er enige om, hvor meget større kagen bliver.
Vi er enige om, at der er en særlig opgave, jeg vil ikke kalde det et problem, men en udfordring: Hvordan vil man fordele de flere goder?
Det gælder i både 2020, 2030 og 2040.
Den endnu større produktion, der er pr. dansker, hvordan skal den fordeles mellem f.eks. dem, der er i arbejde, og dem, der er uden arbejde?
Hvordan skal vi behandle vores syge?
Hvordan skal vi prioritere vores udgifter?
Hvad er vi villige til at aflevere?
Det er jo en spændende debat.
Vi betaler hvert eneste år nu hver eneste regning, som vi selv udskriver.
Den linje, vi følger, betyder, at vi betaler vores egne regninger, og vi gør endda det, som man ikke har gjort tidligere, at vi lægger penge til side til kommende forbrug også for efterfølgere; det er sådan set det nye.
Så vi øger ikke regningen, om jeg så må sige,
Derfor mangler vi ikke nogen penge.
Men hvis det er sådan, at man skal have den samme andel af fremtidens større velfærd, uanset hvor man er placeret, så er det, der kommer den disharmoni mellem dem, der, om jeg så må sige, er aktive, og dem, der er passive, og det er en diskussion, man må tage løbende.
Det har noget at gøre med politisk opfattelse af: Hvad er retfærdighed, hvordan fordeler vi goderne, hvordan prioriterer vi sygehuse i forhold til fritidsaktiviteter osv.?
Men det er en langt større produktion, vi skal fordele.
Det er altså ikke ...
Ole Sohn (SF), 2004-05-26:
Et svar består jo ikke i en konstatering af, at hver generation bliver rigere.
Sådan har det jo altid været, og sådan vil det altid være.
Det er jo ikke noget nyt; det er jo ikke en nyhed.
Jeg bliver mere og mere imponeret over finansministerens leven i sådan en osteklokke, hvor alting bare ser lyserødt ud.
Virkeligheden er jo noget anderledes.
Det er jo sådan set derfor, Velfærdskommissionen peger på, at hvis ikke vi gør noget, så går det galt, og Det Økonomiske Råd siger det endnu mere præcist: at regeringens økonomiske politik er decideret uholdbar.
Og så siger finansministeren: Vi håber på, at vi kan blive enige om kvinders middellevealder.
Man skulle nærmest tro, at finansministeren har indstillet sig på, at det ikke varer lang tid endnu, før han ikke er finansminister.
Thor Pedersen (V), 2004-05-26:
... Det er det, der er det politiske spørgsmål.
Jeg er så glad for, at man har rejst nogle spørgsmål; så er der virkelig et helt år eller mere til at drøfte det i.
Hvis man nu forestiller sig, at man i 1950 skulle have lovgivet om, hvordan vi skulle føre skattepolitik i 2004, og hvordan fordelingspolitikken skulle være, så er der nok mange, der ville sige: Det var da egentlig et ejendommeligt synspunkt at have, hvis man 50 år tidligere skulle have besluttet, hvordan vilkårene skulle være i dag. Det gælder også, når vi skuer frem.
Det er nemlig sådan, at der om 20 år er mere af alting, for der er vækst.
Problemet er blot den fordeling, vi har mellem dem, der i så fald vil være i arbejde, og dem, der ikke vil være i arbejde.
Hvis vi holder det samme forhold og de skal have den samme andel af væksten hver især, så kommer der til at mangle noget, fordi den ene gruppe, der ikke producerer, er udenfor, men det, vi taler om, er ikke, at man skal have mindre end i dag, men hvor meget mere man skal have end i dag.
Hvordan skal vægten være af den større produktion, der skal gå til dem, der er i arbejde f.eks., eller dem, der ikke er i arbejde?
Det er sådan set det, der er spændende.
Det forskyder man så også, hvis der kommer endnu flere ud på arbejdsmarkedet, for så er det egentlig lettere at fordele.
Hvis der var lige så mange udenfor som indenfor, havde jeg nær sagt, så var det lettere at fordele, men da der sker en forskydning mellem dem, der er aktive og passive, så vil der være splid om, hvem der skal have hvilken andel af det meget mere, som man egentlig tilbyder, da den kage, der vil være i 2040, som jo er et målår for Velfærdskommissionen, er blevet mere end dobbelt så stor.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-05-26:
Regeringens holdning, som jeg også gav udtryk for i svaret, er meget klar, nemlig at de tilbageholdte altid vil være omfattet af en af de to Genèvekonventioner, og at vi ikke finder det acceptabelt med tidsubegrænset tilbageholdelse, uden at folk kan få deres sag afklaret.
Og der tror jeg også, at det er rigtigt at fremstille det sådan, at vi på det punkt ikke er enige i den amerikanske tolkning.
Men regeringens holdning er altså meget klar, og jeg har givet udtryk for den her.
Jeppe Kofod (S), 2004-05-26:
Jeg vil gerne takke for svaret.
Det må jo betyde, at det må være to gange ja til det spørgsmål, jeg har stillet.
Jeg skal bare have bekræftet, at det er sådan, man kan opfatte det, nemlig at de tilbageholdte på Guantánamobasene er omfattet af reglerne i Genèvekonventionerne, og at det er regeringens opfattelse, at tilbageholdte fanger på Guantánamobasen eller andre steder i verden for den sags skyld, Afghanistan, Irak, selvfølgelig er omfattet af reglerne i Genèvekonventionerne.
På det punkt adskiller den danske regerings holdning sig så fra USA, som vi hørte i første del af svaret, da amerikanerne jo siger, at de fanger, man har på Guantánamobasen, ikke er omfattet af reglerne i Genèvekonventionen, fordi de udgør en særlig kategori, illegale kombattanter, som statsministeren oplyste, og de dermed ikke falder ind under Genèvekonventionen, og at det er en tolkning, som den danske regering er uenig med amerikanerne i.
Sådan forstod jeg svaret, og det skal jeg bare have bekræftet.
Keld Albrechtsen (EL), 2004-05-26:
Det er et spørgsmål, om statsministeren ikke hellere skulle have koncentreret sig om at passe sit arbejde og lade EU-kandidaterne føre valgkampen.
Statsministeren har jo noget at indhente, det kunne man høre af det svar, han gav hr. Søren Søndergaard.
Jeg ved ikke engang, om det fyldte en linje, eller om der var et stykke papir, statsministeren lagde væk og ikke fik læst op.
Der må jo være noget, statsministeren har tænkt sig at sige til præsident Bush.
Statsministeren har selv været inde på, hvor forfærdeligt det er, at der er sket et så stort brud på USA's troværdighed i forbindelse med tortursagerne, så jeg kan ikke forstå, hvis det eneste, vi kan få at vide her i Folketinget, er, at statsministeren har været på rejse i Jylland.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-05-26:
Jeg har ikke lagt mig endeligt fast på, hvilke emner jeg vil prioritere under samtalerne, for jeg har været lidt optaget af EU-kampagne i Jylland og sådan nogle ting.
Men jeg vil tænke over det de næste par dage, og det er klart, at de emner, som hr. Søren Søndergaard rejser, er relevante temaer, og de vil selvfølgelig indgå i mine overvejelser.
Søren Søndergaard (EL), 2004-05-26:
Jeg mener, svaret sådan set er meget illustrativt for, hvad statsministeren vil bidrage med over for George Bush.
Statsministeren vil ikke være kritisk over for George Bush, men bare drøfte udviklingen generelt.
Men vil statsministeren måske komme med et par enkelte kritiske bemærkninger?
Eller vil statsministeren f.eks. diskutere med George Bush, om det ikke var rimeligt, at de aftaler, som USA har indgået med - ja, man kan vel nærmest sige påtvunget - en række lande for at omgå straffedomstolen, bliver annulleret?
Det er bare to konkrete eksempler, som jeg vil give statsministeren muligheden for at svare på, om han vil tage op.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-05-26:
Som hr. Søren Søndergaard rigtigt siger, har sagen jo været drøftet i Det Udenrigspolitiske Nævn, og jeg kan i korthed sige, at det er min forventning, at samtalen vil fokusere på udfordringerne i Irak og Mellemøsten generelt.
Søren Søndergaard (EL), 2004-05-26:
Det er jo sådan, at statsministeren skal besøge USA's præsident George Bush på fredag, og sidste gang, vi diskuterede besøget her i spørgetiden, var det ikke særlig meget, statsministeren ville sige om, hvad han havde tænkt sig at tage op.
Siden har statsministeren nævnt noget i de pressereferater, der har været fremme.
Jeg synes, det vil være godt, hvis statsministeren, her kort tid før han tager af sted, giver Folketinget og befolkningen en samlet orientering om, hvilke punkter statsministeren har tænkt sig at tage op i samtalen med George Bush, så det vil jeg give statsministeren mulighed
»Vil statsministeren redegøre for, hvad han vil tage op i sin samtale med George Bush fredag den 28. maj 2004?«
Per Stig Møller (KF), 2004-05-26:
Så jeg vil egentlig ikke stå her og gøre mig klog på de geostrategiske forskelle imellem dem.
Vi kan konstatere, at de, som ønsker den islamistiske fundamentalisme, opererer og prøver at operere begge steder, og der, hvor de kan få magten, vil de tage den.
Peter Skaarup (DF), 2004-05-26:
Det er jeg ked af at jeg lige skal ulejlige udenrigsministeren med.
Hvis man spørger, hvorfor terrorisme lykkes i Irak, og hvorfor terrorisme i nyere tid ikke rigtig er lykkedes i Afghanistan, så er det meget kendetegnende, at grunden til det er, at Afghanistan mere er et åbent område, hvor det er nemmere at kontrollere tingene.
Der er bjergegne, og derfra kan man bedre kontrollere byområder, hvorimod man i Irak oplever, at terrorister går ind i menneskemængden; de udfører deres handling, skyder et missil eller en granat af, eller hvad det nu er, og så løber de ind i menneskemængden, og så kan man selvfølgelig ikke fange de pågældende.
Det var sådan set det, mit synspunkt gik på, nemlig at der har vi jo ikke den kultur, at vi er en slags terrorister, hvor vi bare skyder ind i menneskemængden for at få fat i den eller de to terrorister, der har udført det attentat, der er tale om i Irak.
Man kan sige, at det er forskellen på terrorister og de krigshandlinger, som de forskellige styrker i Irak har stået bag, fordi man netop ikke gør det, og fordi man ikke vil gøre det, der eventuelt skulle til for at få fat i den eller de to terrorister, der er tale om.
Per Stig Møller (KF), 2004-05-26:
Jeg vil faktisk ikke stå her og tage et skænderi mellem hr. Søren Søndergaard og hr. Peter Skaarup på mig.
Det må man klare selv.