runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jens Peter Vernersen (S), 1997-10-09:
Det vil altså sige, at når det bliver afsløret, hvad der står
i De Konservatives oplæg, er tilbudet, at unge mellem 25 år og 30 år altså bare kan gøre brug af bistandsloven.
Det er altså De Konservatives tilbud til dem, der måtte blive arbejdsløse i den aldersgruppe, i stedet for at lave en ordentlig aktivering på almindelige vilkår.
Jeg synes, det er dybt ubehageligt, at man har det tilbud, men jeg synes også, det er befriende, at det kommer frem.
Per Stig Møller (KF), 1997-10-09:
Til hr. Elmquist: Vi vil gerne finde noget, der virker, men hvad?
At regeringen ikke har styr på de offentlige ansættelser fremgår jo af Økonomisk Oversigt her for oktober 1997.
Hvor augustskønnet var, at den offentlige beskæftigelse ville stige med 15.000, har vi altså nu et oktoberskøn, der siger 23.000 personer.
Altså på bare 2 måneder er skønnet steget med 8.000.
Det vil da sige, at der ikke er styr på det.
Det, vi ønsker, er, at der skal komme styr på det, således at det offentlige får en nulvækst; 800.000 må være nok. Fru Pia Gjellerup spørger, om man skal spare på det offentlige, og jeg har lige svaret, at der skal være nulvækst, at indtjeningen til samfundet skal øges ved at fjerne disse erhvervsskatter og ved den private opsparing.
SF er ikke vores forhandlingspartner, og vi forhandler med regeringen, når denne debat er overstået.
Til hr. Vernersen: Det var jo en succes, som vi fik igennem i finansloven for 1996, at de unge under 25 år fik tilbudt uddannelse med det samme.
Det har været en kæmpesucces, og det vil vi videreføre.
Vi skylder da de unge
mellem 25 og 30 år, at de også får en uddannelse.
Hr. Vernersen glemmer totalt, at meningen jo ikke er at parkere folk uden for arbejdsmarkedet.
Meningen er at motivere til uddannelse og aktivering og aktivering fra dag 1, hvis man er på kontanthjælp, og nu har man jo også fra regeringens side opstrammet det for dem, der er på dagpenge.
Det går jeg i øvrigt ud fra at hr. Vernersen stemmer for.
Det vil sige, at hvis hr. Vernersen stemmer for det, forstår jeg ikke hans kritik af Det Konservative Folkeparti.
Der er altså tale om, at den halvering skal øge motivationen for uddannelse, aktivering og for at komme ind på arbejdsmarkedet.
Det var en succes for dem under 25 år; lad os da gentage succesen for dem, der er under 30 år, i stedet for at parkere dem uden for arbejdsmarkedet.
Jørgen Estrup (RV), 1997-10-09:
Hr. Thor Pedersen synes, at han stiller et meget klart spørgsmål.
Det synes jeg egentlig også: Hvem står bag regeringens udlændinge- og indvandrerpolitik?
Så simpelt er det, hr. Thor Pedersen.
Og hr. Thor Pedersen vil se, at når vi når frem til, at der skal fremlægges et forslag til en indvandrerlovgivning, så står regeringspartierne - og det er stadig væk Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre - også bag det.
Så simpelt er også det.
Og dermed synes jeg egentlig, at vi skal stoppe diskussionen, før vi kommer ned til det, der er det egentlige, nemlig hvordan vi kan hjælpe flygtninge og indvandrere til at blive integreret, hvad det er for nogle krav, vi kan stille til dem.
Vi vil fra radikal side gerne være med til at stille krav, men det skal være krav og stramninger, som er et led i en kontrakt, som det danske samfund er parat til at slutte med de pågældende, sådan at de ikke bliver efterladt i isolation, i flygtningelejre eller andre steder, hvor de kan blive levende begravet, sådan som nogle i denne sal faktisk ønsker sig. Og til hr. Henning Grove, som var så glad for mit svar, kan jeg på samme måde sige, at fuldstændig som vi er parat til at holde politiforliget, håber jeg, at hr. Henning Groves parti er det, og hvis der er bristede forudsætninger, så kan vi kigge på dem.
Når det kommer til stykket, ved jeg godt, at hr. Henning Grove ikke er enig med Det Radikale Venstre; det er jeg også glad for.
Endelig blot til hr. Bent Hindrup Andersen: Økologien og de økologiske landbrug er noget, som vi gerne vil være med til at gøre noget ved.
Det er også noget, der er gjort noget ved, og det tror jeg godt, at hr. Bent Hindrup Andersen ved.
Men realiteten er den, at man i øjeblikket er i gang med at finde de muligheder, der er for at begrænse den vækst i f.eks. svineproduktionen og i størrelserne, der er tale om her.
Det synes jeg vi skal vende tilbage til.
Det tror jeg vi gør bedst i i dag.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-10-09:
Vi har haft en debat tidligere på dagen om myter i EU-debatten.
Der var det tilhængerne, først hr. Torben Lund, senere hr. Per Stig Møller, som gjorde sig skyldige i den forseelse, men nu hører vi den så også fra en modstander, som fremlægger en myte, en ubegrundet myte, og det tjener ikke EU-modstanden at argumentere på den måde.
Hr. Kim Behnke var fremme med en påstand om, at underskrivelsen af Schengenaftalen skulle have gjort den danske grænse til mål for illegal indvandring i stor stil.
Det er ikke korrekt.
Man kan sige meget ondt om Schengenaftalen - det bør man også gøre, det vil jeg også vedblive med at gøre - men den påstand, som nu fremføres af Fremskridtspartiet, er ikke korrekt, og den tjener ikke EU-modstanden til gavn.
Jeg vil opfordre til, at man også blandt EU-modstanderne holder sig et ordentligt debatniveau efterretteligt og faktisk efterkommer hr. Torben Lunds opfordring til ikke at skabe myter i debatten. Nu er der tre partier i dag, der har gjort sig skyldige i dette, og det ene af dem endda et unionsmodstanderparti.
Jeg håber ikke, det gentager sig.
Holger K. Nielsen (SF), 1997-10-09:
Det er tidligt på morgenen, og jeg tror, vi er mange, der er lidt overraskede over, at det har taget 3-4 timer at nå frem til en så banal konklusion, som vi var vidne til her for ikke så længe siden.
Og jeg synes også, den er overraskende, det må jeg sige - ikke mindst efter at have hørt talen fra hr. Uffe Ellemann-Jensen.
For hvad var det, man hørte fra hr. Uffe Ellemann-Jensen?
Det var jo en arrogant holdning i forhold til regeringens bestræbelser.
Det er uklogt - sådan som jeg vurderer det - at lægge op til ensidige forhandlinger med de borgerlige partier, at gøre knæfald for krav fra de borgerlige.
De borgerlige har kørt regeringen rundt i manegen, siden mødet her i Folketingssalen blev afbrudt;
Det overrasker mig meget, ikke mindst - vil jeg gerne sige til statsministeren - fordi der hele tiden har været reelle muligheder for forhandlinger med venstrefløjen.
Vi har gang på gang de sidste dage givet tilbud om en løsning af det økonomiske problem, vi vil have løst, men på en socialt ansvarlig måde, en måde, hvor det ikke er de dårligt stillede, der skal finansiere de velstilledes skattelettelser. Hvad bliver resultatet?
At man giver et udspil til de borgerlige om en løsning, der er, sådan som jeg ser det, endnu mere asocial end det, vi fik tilbudt i første omgang.
Statsminister, det her, det er utroligt uklogt.
Det er utroligt uklogt, og jeg er stadig væk uforstående over for det; og jeg synes, at hr. Uffe Ellemann-Jensens tale før må give anledning til overvejelser om, hvad partiet Venstre, hvad V og K kan bruges til i denne her sammenhæng.
Per Stig Møller (KF), 1997-10-09:
Jeg er også noget forbløffet over måden, statsministeren kommer tilbage til Folketingssalen på.
Det har drejet sig om, at vi forhandlede 4 mia. kr. - ud af et budget på 400 mia. kr. - under Folketingets åbningsdebat.
Det er usædvanligt.
Så kunne vi jo også begynde at diskutere de sidste 396 mia. kr., men så ville vi altså ikke blive færdige før juleaften, hvis det skulle tage så lang tid mellem Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet.
Jeg må også spørge statsministeren: Med hvor god vilje kommer statsministeren eller økonomiministeren og finansministeren til forhandlingerne i morgen, og hvor meget skal vi have af referater, som vi ikke kan genkende, efter de møder?
Hvordan kan man føre fortrolige forhandlinger, når man kommer herned og twister, fordrejer, et referat bagefter?
Det synes jeg bliver svært; men hvis regeringen har den gode vilje, har vi den jo også.
Vi har jo sagt hele året, at der skal ske noget.
Vi har sagt i dag, at det er for lidt, for sent og for ringe; men lidt er bedre end intet, og sent er bedre end aldrig, og det ringe kan jo altid blive bedre.
Når vi er enige om, at betalingsbalancen skrider, og opsparingskvoten falder, så har vi en fælles forpligtelse til at gøre noget ved det.
Det er det, vi har tilbudt statsministeren i aften. Derfor har vi sagt, at det vigtige for os er, at det ikke er en bruttoskat, som vi vil tage afstand fra med det samme, men en individualiseret opsparing, således at man får de penge tilbage med renter, som man har indbetalt.
Derfor har vi honoreret, at statsministeren lagde et nyt forslag frem under forhandlingerne.
Det er fair.
Sådan skal det være.
Hvis man skal finde hinanden, så skal der nye forslag på bordet, og det skete også.
Og det betyder da naturligvis også, at vi andre, som vi har haft hele dagen, har haft nogle forslag, herunder den af statsministeren nævnte præmierede opsparing.
For vi synes da, at det er vigtigt, at vi kan forbedre børnefamiliernes vilkår, det er vigtigt, at børnene får bedre muligheder ved, at bedsteforældre eller forældre kan sætte penge ind på en børneopsparingskonto.
Det er da et forslag, som giver større opsparing i samfundet, samtidig med at det forbedrer børnenes muligheder senere i livet.
Så det, der er sket, er selvfølgelig, at vi har sagt til statsministeren: Vi er enige i, at vi skal nå de 4 mia. kr., for vi vil godt have løftet betalingsbalancen og opsparingen op, og vi er villige til at tage det nye forslag, som regeringen har formuleret det, som grundlag for forhandlingerne, samtidig med at vi ønsker inddraget nogle andre ting.
Det synes jeg vi skal mødes om, og det håber jeg på, finansministeren og økonomiministeren vil gøre i morgen med god vilje og med den fairness, som er forudsætningen for, at man også når et resultat.
Forudsætningen er, at man søger et resultat, for hvis ikke man søger et resultat, så er der ikke nogen grund til ikke at udskrive valget.
Vi kommer i morgen i tillid til en god vilje og til, at det var nattens træthed, der gjorde, at der ikke kom et ganske fair referat ud af forhandlingerne.
Kim Behnke (FP), 1997-10-09:
I de fem timer, hvor Folketinget blev bedt om at være stand by, mens statsministeren og regeringens øvrige ministre fandt ud af, hvad de mener om den aktuelle situation, var der jo anledning til mange diskussioner i krogene, om der var nogen, der havde erindring om, at Folketinget nogen sinde har været udsat for lignende episoder.
Selvfølgelig skal man give en regering mulighed for at få den politik, regeringen lægger frem, forhandlet, men jeg har aldrig været udsat for en revolvermetode, hvor man beder om at få mødet i folketingssalen afbrudt, hvorefter man holder korte forhandlinger med enkelte partier, for derefter at komme tilbage og sige: Hensigten med, at vi har haft møder, var udelukkende, at vi så kan forhandle videre i morgen.
Vi har en regering, om hvilken vi i Folketinget - ikke i dag, men i går - har fået afsløret, at de to partier, der danner regeringen, på en lang række punkter er indbyrdes uenige.
Vi kan ikke tage de møder, der har været i Statsministeriet, som udtryk for andet, end at nu er regeringen også uenige på det her punkt.
Der er altså tilsyneladende ikke ret meget tilbage af statsministerens åbningstale, som Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet er enige om.
I den situation, hr. statsminister, er det bedste, vi kan gøre, at bede vælgerne om at sammensætte Folketinget på en ny måde, og derfor skal jeg opfordre statsministeren til at stoppe denne her farce ved at gå på talerstolen og meddele, at regeringen begærer sin afgang.
Marianne Jelved (RV), 1997-10-09:
Der har jo været møder i Statsministeriet, hvor der har været en række ministre til stede, som har lyttet til de budskaber, der er kommet fra partierne.
Vi har vurderet situationen, og som statsministeren har gjort rede for, så er vi parat til at tage en forhandling med Venstre og De Konservative på det grundlag, som vi har noteret ned.
Frank Aaen (EL), 1997-10-09:
Ja, det er åbenbart svært at gætte, hvad det er, der har været forhandlet om mellem V og K og regeringen, og jeg vil sige, at det i hvert fald er rart, at forhandlingerne er kommet herned i salen, så vi får et lidt bedre indtryk af, hvad der sker.
Den optræden, der har været indtil nu,
skulle vi måske i stedet for have haft i morgen aften, hvor der som bekendt er kulturnat. Må jeg så sige, at regeringens oplæg jo oprindelig var en henvendelse til V og K, og da fik regeringen en kurv.
Nu har man forhandlet i timevis - i realiteten kun med V og K - kommer med et nyt oplæg og har fået en ny kurv; sådan må vi i hvert tilfælde høre det.
Og det, jeg synes regeringen bør lære af det her, det er, hvad man får ud af på den måde at lefle for, at forsøge at tilfredsstille V og K. Jeg forstår ikke regeringen.
Jeg forstår overhovedet ikke, at regeringen er så forhippet på - jeg kan godt forstå, at V og K er det, men at regeringen er det - at de laveste indkomster i det her land partout skal betale for de riges overforbrug. Hvordan kan det komme dertil, at en socialdemokratisk-radikal regering synes, at det er det allerallervigtigste, at alle, også de laveste indtægter, skal betale, selv om alle og enhver ved, at det økonomiske problem ligger i, at der er nogle helt oppe i toppen, der har alt for mange penge og ikke kan finde ud af at bruge dem til andet end at importere dyre biler?
Hvordan kan det komme dertil, og hvorfor har man ikke gjort sig nogen umage overhovedet for at tale med venstrefløjen om at lave et indgreb, der griber ind dér, hvor problemet er?
Det, der nu foreligger, er utrolig asocialt, endog mere end det, vi så først,
Jeg tror ikke, jeg før har været ude for, at man i en situation som den her så entydigt placerer byrden dér, hvor der faktisk ikke er noget at betale med.
Derfor er vores helt klare anbefaling til regeringen: Lad være med at have flere forhåbninger til V og K. Hvis man vil noget, så optag forhandlinger med venstrefløjen, og så skal vi nok finde ud af noget, der er socialt retfærdigt.
Og tør man ikke tage forhandlinger med venstrefløjen, så er det vel bedre både for borgerne og for regeringen at få taget det valg hurtigst muligt.
Arne Melchior (CD), 1997-10-09:
Statsministeren sagde i det referat, han gav os her for lidt siden - og som vi vel nok egentlig ikke skulle have haft - at det var en anden debat, det var en anden forhandling, der var foregået på statsministerens kontor, end den, der foregik i salen dagen igennem.
Det får mig til at gøre opmærksom på, at egentlige forhandlinger nu altså ikke føres i Folketingssalen, og det ved statsministeren og hans kollegaer ganske udmærket.
Forhandlinger kræver, at man har et bord, at man kan føre en dialog, at man har nogle eksperter, at man kan stille nogle forslag og få nogle beregninger, stille spørgsmål og få nogle svar og derefter udarbejde nogle modeller.
Det er forhandling.
Nu har der heller ikke været forhandling i Statsministeriet i aften, der har været nogle sonderinger, og det glæder mig - og det vil jeg gratulere statsministeren med
- at han åbenbart af gode rådgivere er blevet rådet til at gå i sig selv, og det ser vi da frem til med glæde.
Jeg skal dog sige noget om tidsfaktoren.
Statsministeren ser gerne, at der nås resultater i morgen.
Og må jeg ikke citere fra en netop modtaget pjece, der hedder »Stabilt opsving«, udgivet af regeringen, dateret oktober 1997, og jeg læser fra side 1: »Efter fire år med høj vækst og stigende beskæftigelse er der ikke opstået alvorlige uligevægte i dansk økonomi.«
Det er da et statement, og det er et rigtigt statement.
Ergo er det rigtigt, hvad jeg sagde tidligere på dagen: Huset brænder ikke, der er ikke brug for brandvæsen, og der er ikke brug for politi med blå blink.
Der er ikke hastværk, men der skal være det, som statsministeren selv tidligere i dag kaldte reelle forhandlinger.
Det går jeg ud fra statsministeren vil give tid til, og i den ånd glæder vi os til, at de vil foregå med vanlig fairness og hensyntagen og forligsvilje.
Så skal jeg endelig minde om, at statsministeren ved ottetiden, da han fik mødet udsat, tre gange brugte ordene »den nødvendige politik«.
Så enkel er verden altså ikke, at der er nogen, der har opskriften på den nødvendige politik i alle enkeltheder.
Men jeg synes, at jeg vil sige, at sporene skræmmer.
Hvornår hørte vi sidst en statsminister et antal gange fra denne talerstol tale om den nødvendige politik?
Ja, det kan en senior som jeg jo tale med om.
Det var faktisk i december 1974, da daværende statsminister Hartling kæmpede for sin nødvendige politik, og så - uden at han var kommet i mindretal - udskrev han valg, og da indkasserede han 20 mandater ekstra.
Tre uger efter tabte han regeringsmagten, og to år efter ved det følgende valg tabte han præcis de 20 mandater igen.
Jeg synes, at statsministeren skal overveje, om han tør indskibe sig på en lignende kurs.
Jeg har tillid til, at det, statsministeren har sagt i dag, og ikke mindst det, økonomiministeren har sagt, betyder, at der vil blive givet den nødvendige tid og fairness til reelle, udramatiske forhandlinger.
Pia Kjærsgaard (DF), 1997-10-09:
Ja, jeg havde sådan lige et sidste øjebliks forhåbning, da økonomiministeren gik på talerstolen, for jeg tænkte, at det kunne jo godt være, det så var hende, der ville udskrive valget.
Men så vidt er det dog ikke kommet.
Jeg vil godt tillade mig det spørgsmål til statsministeren, om statsministeren refererede helt korrekt, for det var jo sådan, så man sad og tænkte ved sig selv: Kan det virkelig være rigtigt?
Men det skal det såmænd nok være.
Jeg synes, det har været et umådelig pinligt forløb, må jeg sige.
Man kan godt fundere lidt over, hvad der er sket.
Vi ved, at fra kl. 20.00 til sådan cirka kl. 22.00 havde man altså meget store forhandlinger i gang med Venstre og De Konservative - jeg beklager, at det kom så vidt - om en tvangsopsparing, som Venstre og De Konservative tilsyneladende nu har accepteret.
Men hvad i alverden lavede man derefter i 2½ time?
Det er det, vi andre sidder og undrer os umådelig meget over.
Jeg synes, statsministeren skylder os et svar.
Jeg synes, det har været et ejendommeligt forløb.
Jeg synes også, der er sket en ændring af statsministerens attitude i løbet af dagen og frem til nu.
Jeg skal henvise til det forslag til vedtagelse, som Dansk Folkeparti fremlagde på et meget tidligt tidspunkt.
Jeg vil tillade mig at tro, at der er håb endnu.
Det valg burde være udskrevet for mange timer siden, hr. statsminister.
Jes Lunde (SF), 1997-10-09:
Jeg tror, det er tydeligt for os alle sammen, at De Konservative og Venstre kun indgår et forlig, hvis regeringen er helt på knæ, hvis regeringen er ydmyget i den her sag.
Det forstår jeg udmærket De Konservatives og Venstres interesse i.
Jeg forstår til gengæld ikke regeringens interesse i at lægge sig fladt ned.
Noget af det, der har været interessant at studere, hver gang vi har været samlet herinde i nattens løb, har været, hvordan depressionen har bredt sig i den socialdemokratiske folketingsgruppe.
For hver gang er ansigterne blevet mere og mere sammenbidte over den måde, tingene udviklede sig på.
Det forstår jeg godt.
Jeg forstår godt, at man har svært ved at fatte, hvorfor de spæde solidariske elementer, der var i den ordning, man har fremlagt - det var ikke nok for os, men der var dog spæde solidariske elementer - har man været optaget af at forhandle væk, sådan at tingene ikke blev mere solidariske, men mindre solidariske.
Der er ikke noget at sige til det.
Vil man lave en mere solidarisk løsning, så er det selvfølgelig os, man skal forhandle med.
Vil man lave én, der er mere asocial, så er det selvfølgelig V og K, man skal forhandle med.
Jeg har forstået, at det er nu det, man vil.
Derfor vil jeg gerne bede den socialdemokratiske ordfører tage ordet, hvis han er i salen - det er han måske ikke, men så kan vi jo bede den socialdemokratiske gruppeformand om det - og redegøre for, om den socialdemokratiske gruppe synes, det her er en genial strategi.
Jeg har forstået, at det, man vil i morgen, er udelukkende at forhandle med De Konservative og Venstre.
Man har altså entydigt i regeringstoppen besluttet sig for, at det eneste, der kan komme på tale, er at gøre det her indgreb ringere socialt set. På den baggrund skal jeg meddele, at derefter har vi ingen lyst til at stemme for CD's forslag til vedtagelse.
Det var vi ellers indstillet på tidligere på dagen, fordi vi var med på forhandlinger om at øge opsparingen og nedbringe forbruget så meget, som det var nødvendigt af hensyn til betalingsbalancen.
Men indholdet i det er nu blevet til, at der udelukkende sættes en proces i gang, hvorved vi kommer til at se en mere og mere miserabel, mere og mere ydmyget regering og kommer til at se De Konservative og Venstre stå med palmerne, og det har vi ingen lyst til at deltage i.
Mogens Lykketoft (S), 1997-10-09:
Da vi nu alligevel er så længe oppe, så kan det måske være på sin plads at komme med en enkelt principiel bemærkning, og den vil jeg egentlig rette til venstrefløjen og det, jeg vil kalde venstrefløjens børnesygdomme i dansk politik.
For det er jo altid lidt vemodigt at høre, hvor gode ens forslag har været, når de alligevel ikke kunne finde støtte fra SF og Enhedslisten.
Jeg er meget taknemlig for, at man nu kan se den gode sociale profil i regeringens forslag.
Det havde jo været, om man så må sige an easy walk over, hvis den erkendelse var opstået allerede, da vi startede diskussionen.
Det er rigtigt, at der i regeringens fremlagte forslag er noget fordeling, ikke dramatisk, men nedad ville vi omfordele 1.500 kr. til udbetaling gennemsnitligt om 25 år.
Det har ikke været den eneste grund til, at forslaget er udformet på den måde.
Det har lige så meget været grunden, at det var en enkel måde at sikre en pensionsopsparing på at bruge arbejdsmarkedsbidragets opkrævningsform og ATP's fordelingsform.
Det har vi så ikke kunnet få forståelse for hverken til den ene side eller den anden side i Folketinget.
Men det, som har været det absolut overordnede, som statsministeren også har redegjort for, er jo, at hvis man ikke skulle sidde af partitaktiske grunde og trævle regeringens økonomiske politik op fra den ene ende til den anden, så må vi have en sikkerhed for, at det, der vedrører begrænsningen af stigningen i privatforbruget, kan finde et flertal i en effektiv form.
Det er det, vi har forhandlet om i aften.
Det er det, det ser ud til, at der er en chance for, og derfor forhandlingerne i morgen.
Men hr. Melchior spurgte til hastværket.
Den ene - det har vi diskuteret før - er teknikken.
Og den anden grund er, at økonomisk politik også er psykologi.
Der skal være klarhed om, at et indgreb i forhold til udviklingen i det private forbrug kan finde flertal i Tinget.