Jytte Andersen (S), 2002-04-11:
En fri og uafhængig kunst er helt afgørende for samfundet.
Et mangfoldigt og frodigt kulturliv er afgørende for det enkelte menneskes livskvalitet, udfoldelsesmuligheder og for de værdier, som vi i vort samfund hylder: fællesskab, humanisme, tolerance, respekt for det enkelte menneske, respekt for mindretallet.
Dertil kommer, at samspillet mellem kunst og kultur og erhverv er et væsentligt erhvervs- og vækstpotentiale.
Samlet set er investering i kunst og kultur en investering i nationen, i dansk identitet og ikke, som man kan få indtryk af efter 4½ måned med en konservativ kulturminister, unødvendige udgifter på en finanslov.
Hidtil har kulturen hvilet på en meget høj grad af konsensus, og især i de seneste 9 år under den tidligere regerings ledelse har kulturen haft en særlig høj prioritet.
Bevidstheden om, at massiv offentlig støtte til kulturen var det eneste valg, vi som lille nation har, hvis vi skal dæmme op for massivt kommercielt pres fra markedskræfter og fra fordummelseskulturen, var der bred enighed om her i Folketinget.
Man må sige, at nu har regeringen båret af Dansk Folkeparti blæst til kamp.
Nu kan markedskræfterne få plads.
Nu lyder der helt andre toner fra landets kulturminister, end da hr. Brian Mikkelsen var konservativ kulturordfører.
Den 28. november sidste år lyder meldingen fra den ny minister til Jyllands-Posten: »Vi er ikke en regering, der vil skære i kulturstøtten«.
Og til Weekendavisen siger ministeren: »Regeringens holdning er at fastholde en offensiv kvalitetsorienteret kulturpolitik.
Vi vil ikke skære ned eller på nogen måde føre rindalistisk politik«.
Og videre hedder det igen og igen: Vi vil gerne støtte selve kunstnerne.
Foreløbig har forfatterne mærket dette med direkte reduktion i den kompensation, de får ved at stille deres bøger gratis til rådighed, og 13.000 forfattere får intet.
Ja, der er langt fra ord til handling.
Kulturen har med VK-regeringen været udsat for løftebrud og for voldsomme besparelser, og meget tyder på, at det bliver meget værre.
Og dette i en tid, hvor der ikke er økonomisk krise, hvor der ikke er andre faretruende forhold, ja, måske lige bortset fra regeringen.
Udmeldingerne indtil nu er dybt bekymrende: på den ene side skattelettelser og afskrivningsregler, lempelser af beskatningsregler for topidrætsfolk, og på den anden side udsultes kulturfaglige miljøer og underskoven af kulturformidlere, og kulturformidlingen svækkes betydeligt.
Vækstlaget, børnekulturen, den uorganiserede idræt, integrationsprojekter fjernes eller i bedste fald undermineres kraftigt.
Spørgsmålet er så, om sammenblanding af skat og kulturpolitik er så vist.
Vi synes det ikke.
Under alle omstændigheder er konsekvensen af en politik, som kun fokuserer på toppen, på det allerede anerkendte, at fødekæden, vækstlaget, grundlaget for spirende kunstnere og udefinerbar kultur indsnævres, udsultes og vil indtørre.
Der skal være politisk bevågenhed, og der skal være offentlig støtte til at bevare og vedligeholde det levende og det frodige kulturliv.
Og virkningerne af den politik, der er lagt op til, frygter vi vil være en meget ubehagelig overraskelse for borgerne.
Hvordan vil sparekniven, der rammer musikskoler, reducerer skolekoncerturneerne, virke på musikglade børn og unge?
Hvordan vil det virke på det musikglade Danmark, når tekstforfattere og musikere giver op, fordi de ikke får en reel kompensation? Indtil nu beroliger ministeren så med, at den nye kunststøttereform vil løse alle problemer.
Dertil vil jeg godt sige igen herfra, at de foreløbige udmeldinger ikke tyder godt.
De tyder på ministerstyring, tyder på centralisering, mindre faglighed.
Den etniske kultur usynliggøres, børnekulturen får ikke sin selvstændige plads, en svækkelse af hele kulturlaget.
Så armslængdeprincippet, der er et godt princip, synes jeg, vi skal holde fast i, fordi det netop understøtter et frit og politisk uafhængigt kulturliv.
Og centralisme er ikke noget, kulturen har godt af, og det vil vi slås meget for bliver taget ud af regeringens politik.