Pernille Frahm (SF), 1998-10-28:
Jeg skal også starte med at sige tak for redegørelsen og tak for, at vi får en mulighed for at debattere den i Folketinget.
Men så er det også ved at være slut med takken, for i modsætning til den tidligere redegørelse, vi havde, synes
jeg, der er en del problemer i socialministerens redegørelse. Den giver et indtryk af, at det, vi har, er et spring fra tue til tue, at vi på trods af de gode intentioner fuldstændig mangler en overordnet handicappolitik, og at vi i virkeligheden mangler en overordnet strategi for, hvordan vi skal kunne gennemføre de gode intentioner, der ligger i f.eks. FN-resolutionen om tilgængelighed, som Danmark har tiltrådt.
Det er vi i hvert fald ikke afvisende over for, for sådan som det er nu, er der en tilbøjelighed til, at ideen om, at det her sådan skal gennemsyre alle områder, meget ofte fører til, at det bliver underlagt en masse andre ting, og at det får en tendens til at svinde bort, medmindre vi sådan lige kommer ind i helt specielle sager, og så får vi denne her »spring fra tue til tue«-oplevelse, når vi taler handicappolitik.
Jeg vil rose, at man har et afsnit om tilgængelighed i forhold til offentlig information, for når vi snakker tilgængelighed, må det naturligvis også handle om at have mulighed for at få information ikke alene om, hvilke tiltag der er på ens eget område, men om verden omkring én i det hele taget.
Der er blevet lavet nogle forsøg med hensyn til, hvordan det offentlige så lever op til de her tilgængelighedskrav,
f.eks. staten, hvordan man er i stand til at gøre sine egne informationer tilgængelige.
Nu er det jo sådan, at selv blinde kan komme på nettet i dag med de hjælpemidler, der findes, og ikke én af de 125 offentlige hjemmesider, der blev undersøgt, var tilgængelig, herunder heller ikke Socialministeriets egen hjemmeside.
Så selv om man et eller andet sted har en bevidsthed, en vilje, et ønske om det, så er det måske netop, fordi man ikke har en overordnet handicappolitik, en overordnet strategi på området, at der sker den slags svipsere.
I redegørelsen er der et afsnit om de individuelle kørselsordninger, og det er jo en af de ting, der har været med til at hjælpe på folks mulighed for at komme omkring, at gøre vores verden mere tilgængelig for folk, der har problemer med bevægelsen.
Men det overser altså nogle vigtige detaljer.
Og her taler jeg så oven i købet om taksterne, hvis man køber en enkeltbillet, ikke om de rabatordninger, der findes med klippekort, månedskort osv. En anden ting, der giver problemer med hensyn til de individuelle kørselsordninger, er, at ordningen om de 104 ture nogle steder administreres så stift, at det næsten er umuligt for brugerne at anvende dem, så man får ordentlig glæde af dem.
For eksempel er det sådan, at man nogle steder kræver, at de 104 ture deles op kvartalsvis, så man i hvert kvartal skal anvende 26, og det betyder, at man skal sørge for, at ens familie og venner er så søde og rare at blive født sådan fordelt over hele året, så fødselsdage og julen og andre højtider, man gerne vil deltage i, ligger spredt.
Enhver ved jo, at sådan ser det ikke ud.
Det er sæsonbestemt, hvornår man har brug for at komme ud; på andre tider af året er behovet måske ikke så stort.
Så den firkantethed, det stivsind omkring det her er altså med til at gøre ordningen mindre attraktiv, end den burde være.
Dertil kommer, at man nogle steder oven i købet afskærer folk fra at købe ekstra ture.
Altså de 104 bliver ikke bare reglen, det bliver hovedreglen, det bliver en regel, man ikke kan dispensere fra.
Det gør det vanskeligt.
En anden ting er, at personer under 18 år ofte ikke kan få lov at deltage i denne ordning, ikke kan være med i den. Men det er jo ikke sådan, at fordi man er sytten et halvt eller seksten, har man nemmere ved at komme rundt, hvis man er bevægelseshandicappet.
Der er en ting til, nemlig at den definition, der er af den individuelle kørselsordning, som hedder, at det er fra dør til dør, nogle steder defineres som fra fortovskant til fortovskant.
Så er vi altså lige vidt, medmindre man er så heldig at bo et sted, hvor der er lifter her og lifter dér, og at det sted, man skal til, er udstyret på samme måde, eller at man har én, der stiller op og bærer én op og ned.
Den kørselsordning, der er, burde udvides til at omfatte flere grupper.
Sådan som det er nu, er det personer, der har ganghjælpemidler, der kan anvende den, men blinde kan f.eks. ikke, folk med svære hjertelidelser kan ikke, eller døvblinde, eller der kunne være grupper af udviklingshæmmede, som også kunne have brug for denne ordning, og da er kriterierne altså meget firkantede.
Det ville også være en god idé, hvis man gjorde noget ved den individuelle kørselsordning, når det handler om at komme fra landsdel til landsdel.
Der er nu et samarbejde mellem amterne og en udligningsordning, hvis der ikke er vand imellem.
Men hvis man skal fra København og så til, lad os bare sige Middelfart - og det er ikke et tilfælde, jeg nævner Middelfart - så bliver sagerne ganske vanskelige, medmindre man sørger for at komme på det tidspunkt, hvor personalet i Middelfart er der, så man kan komme af toget.
Der burde være en eller anden ordning, så man også kunne få hjælp til at komme fra toget og derhen, hvor man skal, og fra sit eget hjem ned til toget.
Det ved jeg godt kræver et udstrakt samarbejde mellem amterne og DSB, og det er måske derfor, det ikke er nået så langt endnu, men det er i hvert fald noget, vi vil opfordre meget til at man ser på, at man får forbedret mulighederne her.
Så er der nogle afsnit om arbejdsmarkedsforhold, og der synes jeg nok, der er en tendens til, at når man snakker
offentlig handicappolitik på det område, snakker man fleksjob.
Der synes jeg man burde understrege, at det er altså andet og mere end fleksjob, man skal diskutere og forholde sig til, når det handler om arbejdsmarkedet.
Det offentlige ansvar gælder jo ikke bare sådan, at man skal sørge for, at de private virksomheder stiller job til rådighed, og man kræver, at de lever op til deres sociale ansvar.
Det burde også gælde offentlige virksomheder.
Der er også nogle problemer, når vi stiller krav til de private virksomheder, f.eks. det, at reglerne om at få støtte til arbejdsredskaber eller hjælp til arbejdsredskaber ikke omfatter virksomhedernes mulighed for at leve op til helt elementære krav om sikkerhed, arbejdsmiljøregler osv., osv. Sådan som det er nu, lever man i en gråzone, og der bliver set igennem fingre med det.
Men det er en ubehagelig situation, både for folk i fleksjob og også for de virksomheder, som går ind i denne ordning, at man ikke har en sikkerhed for, at det kan komme til at foregå på en ordentlig måde.
Når vi snakker om fleksjob, kan jeg altså ikke understrege nok, at kravet om, at man skulle have ret til at optjene dagpenge, er et helt væsentligt krav.
Det fører til usikkerhed, og det fører til, at de, der overhovedet kan, ofte vil vælge pension i stedet for fleksjob, fordi der ikke er den tryghed i fleksjobbet, at man er sikret en indkomst, som der er, hvis man får pension.
De ideer vil vi gerne være med til at se på også.
Så er der nogle ting omkring seniorydelsen, hvor jeg kan huske, at socialministeren i valgkampen sagde, at man burde fjerne 50-års-reglen fra kravet omkring seniorydelsen, men i redegørelsen fastholder man kravet, og det må vist være en smutter.
De handicapkompenserende ydelser forsvinder, når man bliver 67 år.
Så bliver man ved et trylleslag rask.
Det er sådan, at man har et krav, fra man er 18 år til man er 67 år.
Hvis man er under 18 år, er det op til kommunen at afgøre, om man får disse ydelser.
Det synes jeg er et problem.
Det andet problem er så i den anden ende, nemlig at man ikke beholder retten til de handicapkompenserende ydelser eller hjælpemidler, når man bliver over 67 år.
Når man er over 67 år, er man åbenbart ikke mere handicappet, så er man bare gammel.
Sådan er virkeligheden jo ikke.
Til allersidst kan jeg tilslutte mig nogle af de ting, som hr. Erik Larsen sagde.
Alt det her bygger jo på, at man har tryghed i sin forsørgelse, og derfor kommer vi altså ikke uden om, at vi må have den diskussion om førtidspensionen.
Jeg håber, at socialministeren i sin opsamling vil løfte sløret lidt for, om der kommer en førtidspensionsreform, eller om der ikke kommer en, og lidt mere om, hvad den vil gå ud på.