Anders Fogh Rasmussen (V), 2003-10-09:
Ja, jeg vil da gerne starte med at takke for ikke blot en, må jeg nok sige, ret lang, men faktisk også særdeles spændende og konstruktiv debat.
Jeg vil gerne sige, at jeg har været utrolig glad for den debat, vi har haft.
Der er måske nok nogle, der synes, at den har været lidt stille - lidt tam vil nogle måske påstå - men jeg lagde i min åbningstale op til at diskutere politik i lidt højere grad på basis af værdier og holdninger, få det lidt stærkere frem i debatten.
Men det har egentlig været en fornøjelse, at så mange er gået ind og har diskuteret holdning og værdier, og derfor har jeg faktisk været utrolig glad for debatten.
Det gælder også repræsentanterne fra såvel Færøerne som Grønland, at alle valgte en sådan mere principiel tilgang til debatten i dag.
Jeg kan ikke nå at komme ind på alle de punkter, der er rejst, men jeg vil gerne gentage det, som jeg sagde i min åbningstale, nemlig at det er min dybe overbevisning, og det er regeringens klare rolle, at den rigtige vej at følge er at slå fast entydigt, at det er det færøske folk, og det er det grønlandske folk, der beslutter deres egen skæbne.
Sådan er det.
Og hr. Lars-Emil Johansen har både hørt og set
fuldstændig rigtigt, når han indleder med at konstatere, at han tror på, at det er ærligt ment.
Ja, det er det.
Derfor vil jeg også sige til hr. Lars-Emil Johansen, at selvfølgelig skal der være mulighed for, at man så kan vælge sin fremtid og sin skæbne uden at frygte de økonomiske konsekvenser. Ja, det skal være fuldstændig klarlagt.
Men jeg er selvfølgelig nødt til at gentage, hvad jeg også sagde i min åbningstale, nemlig at frihed og ansvar må følges ad.
Selvfølgelig er der frihed til at beslutte, at man vil have sin selvstændighed, eller man vil være mere uafhængig af Danmark, men så må man selvfølgelig også være klar over, at så skal man også være mindre afhængig af økonomiske tilskud fra Danmark.
De ting følges jo ad.
Det gør det jo.
Og når så hr. Tórbjørn Jacobsen med høj røst forkynder, at den nordatlantiske gruppes målsætning er at sikre en værdig afslutning på rigsfællesskabet, så kan jeg jo bare sige, at der taler hr. Tórbjørn Jacobsen og dermed tilsyneladende den nordatlantiske gruppe jo altså ikke på vegne af Færøernes landsstyre og heller ikke på vegne af Grønlands landsstyre.
De tilkendgivelser, vi har
fra såvel Færøernes som Grønlands landsstyrer, er nemlig, at der ikke er tale om, at man i den proces, der nu er sat i gang, vil have en afslutning af rigsfællesskabet.
Så det står helt for den nordatlantiske gruppes egen regning.
Det er det færøske folk og det grønlandske folk, der beslutter deres egen skæbne.
Men vi forhandler naturligvis med det ansvarlige og siddende landsstyre såvel for Færøerne som for Grønland, og for Færøernes vedkommende drejer det sig altså så om en overtagelseslov.
Jeg vil bare sige: Den vil jeg ikke blande mig i.
Tag endelig den diskussion på en frugtbar måde i Færøernes Lagting og i den færøske befolkning.
Regeringen forhandler med det færøske landsstyre, og det, vi forhandler om, er at etablere en overtagelseslov, som giver mulighed for, at Færøerne kan overtage sagsområder, i den takt Færøerne selv ønsker det.
Alt sammen inden for rammerne af rigsfællesskabet, og der er heller ikke på nuværende tidspunkt udtrykt ønske om noget andet fra det færøske landsstyres side.
Det tror jeg er den konstruktive vej fremad, og når hr. Kuupik Kleist så vil løfte en advarende finger over for det såkaldte fællesudvalgs betænkning - fællesudvalget er et grønlandsk-dansk udvalg, der skal beskæftige sig med, hvorledes vi kan skabe grundlag for mere erhvervsaktivitet i Grønland, sætte Grønland i stand til i højere grad selv at tjene egne penge - ja, så aner jeg sådan en undertone af, at hr. Kuupik Kleist gerne vil springe over, hvor gærdet er lavest.
Det er jo så nemt at tale om selvstyre, for slet ikke at tale om selvstændighed, hvis man ikke også vil snakke om, hvordan man så reelt bliver mere uafhængig af økonomiske tilskud udefra.
Den første forudsætning for reel større uafhængighed er jo dog, at man bliver mindre afhængig af tilskud, og det forudsætter igen, at man bliver bedre i stand til at tjene sine egne penge.
Derfor er det udvalg faktisk ret vigtigt.
Men nu fører udvalget jo ikke i sig selv til fremskridt, men det kommer forhåbentlig med nogle initiativer, nogle forslag, der kan bruges til at fremme erhvervsudviklingen i Grønland.
Så til de øvrige ordførere.
Først vil jeg sige, at jeg synes, at både hr. Jens Rohde og fru Pia Christmas-Møller holdt gode og spændende indlæg.
Indlæg, som viste, at der i regeringspartierne er højt til loftet, og at regeringens politik både er stærkt optaget af danskernes hverdag og af de værdier, som vores samfund skal og bør bygge på i fremtiden.
Hr. Mogens Nørgård Pedersen brugte, må man jo nok sige,
sådan meget stærke udtryk.
Jeg vil bare sige ganske kort til hr. Mogens Nørgård Pedersen, at han fuldstændig har misforstået, hvad jeg har sagt om, hvilket menneskesyn hele regeringens politik bygger på - i hvert fald hvis hr. Mogens Nørgård Pedersen har fået det ud af det, at vi skal til at måle mennesker på den måde, som hr. Mogens Nørgård Pedersen sagde, nemlig at »du er, hvad du præsterer«.
Det er overhovedet ikke det, der er tankegangen i det, jeg har sagt, eller det, regeringen lægger frem af politik. Jeg tror også, at hr. Mogens Nørgård Pedersen fik sig selv til at sige, at værdien af et menneske ifølge regeringen tilsyneladende er, hvad et menneske kan producere.
Intet kunne ligge os fjernere end at tænke på den måde.
Næh, vi ser det tværtimod sådan, at det er at vise respekt for et menneske at stille krav til det.
Hvis den holdning, man har til et andet menneske, er, at man ikke orker, ikke gider, ikke vil stille krav, men bare vender ryggen til, så er det det samme som at sige til det andet menneske, at dig kan vi ikke forvente noget af.
Det er mangel på respekt for medmennesket.
Men det at stille sig op og forvente noget af et medmenneske, det er at vise respekt.
Jeg er så i øvrigt fuldstændig enig med hr. Mogens Nørgård Pedersen i, at noget helt grundlæggende er at betone familiens ansvar.
Det er i det hele taget et område, hvor vi fuldstændig deler de synspunkter, som Kristeligt Folkeparti også står for.
Så jeg tror altså, der er noget, hr. Mogens Nørgård Pedersen har fået helt galt fat i.
Jeg tror, hr. Mogens Nørgård Pedersen her laver skyggeboksning mod fjender, der simpelt hen slet ikke eksisterer.
Ellers må vi jo sige, at debatten har været præget af, at der faktisk har været udtrykt sådan en grundlæggende enighed om mange ting, når vi taler om værdier og holdninger.
Det har faktisk været ret interessant.
Hr. Frank Jensen gjorde meget ud af at tale om frihed, lighed og fællesskab.
Nu er det ikke broderskab mere, kan jeg forstå, i den nye tid hedder det fællesskab, det skal ikke skille os ad.
Frihed, lighed, fællesskab, hvor hr. Frank Jensen også uddyber det ved at sige, at frihed selvfølgelig er, at den enkelte har handlemuligheder og reel indflydelse på sit eget liv.
Ja, jeg kan fuldstændig skrive under på det.
Lighed handler også om, siger hr. Frank Jensen, at respektere den andens lige ret til at leve sit måske meget anderledes liv.
Ja, frihed til forskellighed.
Jeg kunne ikke være mere enig. Jeg kunne endda også udtrykke det lidt stærkere og sige, at lighed for mig det er lige muligheder. Jeg tror ikke på det der med et samfund, hvor der er fuldstændig lighed.
Men lige muligheder synes jeg er stærkt i nutidens samfund.
Fællesskab, siger hr. Frank Jensen.
Det handler også om, at vi hver især bidrager til og tager ansvar for fællesskabet.
Jamen jeg kunne slet ikke have udtrykt det bedre, det må jeg sige.
Jeg synes, det er så stærkt og så godt, og det viser altså, at det går i den rigtige retning.
Der er i virkeligheden en grundlæggende enighed om nogle væsentlige værdier.
Fru Marianne Jelved holdt jo, hvad jeg vil kalde en meget, meget nydelig tale, hvor jeg følte mig helt hensat til Vallekilde Højskole, og det er slet ikke ment på nogen som helst nedsættende måde.
Tværtimod, absolut positivt.
Fru Marianne Jelved havde selv en overskrift, der hed, at det er tid til besindelse, det er tid til besindelse.
Nu ved jeg jo, at fru Marianne Jelved slet ikke kommer i nærheden af sådan noget som fokusgrupper og den slags slemme ting, så jeg er helt sikker på, at det er fru Marianne Jelveds egen opfindelse dette »det er tid til besindelse«.
Men det er en fantastisk stærk og smuk overskrift, specielt når den så krydres med storsind og retsind, frisind og lovsind.
Ja, det er gode ting.
Vi lægger så måske på visse strækninger forskelligt i det, men alligevel, jeg tror, der er fælles gods på lange strækninger her, det tror jeg der er.
Selv hr. Holger K. Nielsen var jo meget åben og imødekommende i dag.
Vel, vel, der var lidt tristesse indimellem, men alligevel vil jeg sige, at hr. Holger K. Nielsen var en anelse mere åben og imødekommende, end vi så ofte har oplevet det her i Folketingssalen.
Ganske vist sagde hr. Holger K. Nielsen, at det, jeg havde præsteret i tirsdags, var en moralprædiken.
Men, sagde hr. Holger K. Nielsen, hvem kan være uenig i det, statsministeren sagde.
Hvorefter hr. Holger K. Nielsen godt nok brugte noget tid på at erklære sin uenighed i en hel del af det.
Men hr. Holger K. Nielsen sagde, jeg skrev det ned: Hvem kan være uenig i det?
Det var sådan en række af de her grundværdier, noget for noget, forstod jeg blandt andet.
Hr. Holger K. Nielsen sagde: Hvem kan være uenig i det, noget for noget?
Det er jo utrolig vigtigt, at der er sat en dagsorden her, og selv hr. Holger K. Nielsen er nu med om bord.
Ikke blot var det en forsonlig tale, men jo også en meget bredt favnende tale, må man sige, når nu også hr. Holger K. Nielsen er med om bord.
Det vil jo så vise sig, når vi nu f.eks. kommer til retspolitikken, om hr. Holger K. Nielsen er hjemme, når vi nu taler om noget for noget og konsekvens i retspolitikken.
For det er klart, at der jo også skal være noget realitet bagved.
Men lad os nu ikke snakke os fra hinanden.
Jeg vil her kun hæfte mig ved det positive, hr. Holger K. Nielsen sagde. Så havde hr. Holger K. Nielsen godt nok fået noget galt i halsen.
Nu skal man jo ikke hænge sig i bagateller, men jeg havde en overskrift i min tale, der hed: Mennesket før systemet.
Sådan havde jeg ikke udtrykt mig, det vil jeg sige.
Men det skal ikke skille os ad.
Hr. Holger K. Nielsen erklærede, at han i hvert fald var helt færdig med at sidde i rundkreds, så sig ikke, at verden ikke har forandret sig.
Så jeg synes, der har været meget at glæde sig over.
Også hele skoledebatten synes jeg har været meget, meget opløftende.
Det må jeg sige.
Se, jeg kom jo med nogle udtalelser i tirsdags, sådan nogle betragtninger over de sidste tre årtiers udvikling i pædagogikken i vores uddannelsessystem.
Der er mange, der har fået det til, da jeg talte om det her med rundkredsen, at jeg sådan forsøgte at sammenfatte det i, at når man sad i rundkreds, så startede man med at spørge: Hvad synes du selv?
i stedet for at lægge vægten på faglige færdigheder.
Det tyder
debatten i hvert fald på.
Alle har fuldstændig fanget, hvad pointen var.
Men det, mange har fået galt i halsen, er, at jeg derved gav en øjebliksbeskrivelse af, hvordan det er i dag.
Jeg sagde jo udtrykkeligt, at der i de sidste tre årtier har været kastet vrag på paratviden, og der har været en tendens til, at faglige færdigheder måske har været trængt lidt i baggrunden.
Det synes jeg har været fantastisk positivt.
Hele vejen rundt
har alle i den grad understreget behovet for at lægge vægt på faglige færdigheder.
Jeg sagde ikke i min tale i tirsdags noget om, hvem der havde skylden eller ansvaret.
Jeg talte om nogle overordnede pædagogiske principper, der har præget uddannelsessystemet.
Principper, som alle nu lægger lang, lang afstand til, hvad jeg glæder mig over.
Men det, vi bare kan konstatere, uanset hvad der er årsagen til alt det her, er, at internationale undersøgelser viser, at det ikke står godt nok til med de faglige færdigheder i den danske skole.
Den seneste undersøgelse er lavet i 2000.
Det er altså den nyeste, vi har
Det er den såkaldte Pisa-undersøgelse, som har været nævnt et par gange i dag.
Den viser, at næsten hver femte elev forlader folkeskolen uden brugbare læsefærdigheder.
Den viser, at antallet af gode læsere er lavere i Danmark end i Finland, Sverige, Norge og Island.
Det går lidt bedre i matematik, hvor de danske elever er på niveau med Sverige og Island, mens de finske elever klarer sig bedre.
Men i naturfag klarer de danske elever sig markant dårligere end elever i de andre nordiske lande.
Så er der i øvrigt også et andet bemærkelsesværdigt træk, som undersøgelsen afslører, nemlig at forældrenes sociale baggrund betyder mere for de danske elevers læsefærdighed, end tilfældet er i de andre nordiske lande. Konsekvensen af den negative sociale arv er altså kolossal stærk, når de faglige færdigheder ikke er tilstrækkelig høje i Danmark.
Der er en klar sammenhæng.
Så er det jo ret uproduktivt at begynde at skændes om, hvem der er ansvarlig for det, hvad årsagen er til det.
Der er jo sådan set kun én ting at gøre, og det var det, jeg sagde i min tale i tirsdags: Vi må til at oppe os, simpelt hen.
Og så se fremad, gøre det bedre.
Det er så det, vi har taget fat på.
Forligene om folkeskolen, gymnasiet, erhvervsskolerne, universiteterne, alle disse forlig sigter på at højne det faglige niveau.
Vi er glade for, at der står brede flertal bag disse forlig.
Det peger fremad.
Men så har der i dag været en debat om, hvorvidt der nu er penge nok til det hele, om vi har udsultet eller vil udsulte uddannelserne.
Hr. Frank Jensen har nævnt en undersøgelse, som skulle bevise, at 43 pct. af kommunerne skærer ned på folkeskolen til næste år.
Jeg tror, det var det, hr. Frank Jensen sagde.
Vi har været lidt tvivlende over for, hvad det var for noget, men jeg tror, vi har fået klarlagt, hvad det er for en undersøgelse, hr. Frank Jensen omtaler.
Det viser sig, at Danmarks Lærerforening hvert år i september beder foreningens kredse om at vurdere, hvad budgetterne kommer til at betyde for folkeskolen i det kommende skoleår.
Det er altså ikke kommunerne, man har spurgt, men Lærerforeningens kredse, hvis jeg har ret i, at det er den undersøgelse, hr. Frank Jensen refererer til.
Det er altså ikke kommunerne.
Der er det altså, at der er 43 pct. af kredsene her i Lærerforeningen, der regner med, at serviceniveauet bliver forringet.
Hvis man så slår op og ser, hvad Lærerforeningen regnede med sidste år, så regnede de med, at der ville ske forringelser i 57 pct. af kredsene.
Der endte det med, at der blev afsat 0,5 mia. kr. ekstra til folkeskolen fra budget 2002 til budget 2003.
Så det, Lærerforeningen forventede blev nedskæringer, endte med at blive en stigning.
Det skal man nok tage i betragtning, når man vurderer undersøgelsen.
Så har der været lidt diskussion om, hvorvidt det er rigtigt, at der er bevilget 1,9 mia. kr. ekstra til folkeskolen siden 2001.
Der er nogle, der har sat spørgsmålstegn ved, om det tal er rigtigt.
Tallet er korrekt.
Det er således, at fra budget 2001 til budget 2003 er der en stigning i folkeskoleudgifterne på 1,9 mia. kr.
Det er bare en kendsgerning.
Man kan slå det efter, fordi kilden til tallet er Danmarks Statistiks statistikbank, som findes på www.statistikbanken.dk, så det kan man bare slå efter.
Der er ingen grund til at diskutere tal, som man bare kan slå efter.
Det er ret fantastisk, at vi hele dagen har hørt, at der er tale om brutale nedskæringer i folkeskolen, når sandheden er, at budgetterne er steget med 1,9 mia. kr. Hvis jeg ikke tager meget fejl, så er det nok sådan, at regnskabstallene er steget mere end budgettallene.
Sådan plejer det jo at gå.
Men lad os bare holde os til budgettallene.
Der er en stigning i folkeskoleudgifterne på 1,9 mia. kr. Så kom altså ikke her og sig, at der bliver skåret brutalt ned i folkeskolen.
Sådan kunne jeg i øvrigt fortsætte, og det tillader
tiden slet ikke.
Lad mig bare tage det hele under et ved at sige, at oppositionen jo må bestemme sig til, hvad den vil beskylde regeringen for.
Det har været lidt svært at finde ud af, fordi der er nogle, der siger, at pengene suser ud af statskassen for nu ikke at genbruge et endnu mere kendt udtryk.
Men der er andre, der siger, at der er tale om brutale nedskæringer i den offentlige service.
Og hvad er så kendsgerningen?
Ja, nu kommer jeg med nogle tal, som ikke vækker lige stor glæde alle steder for nu at sige det på den måde - men det er bare nogle kendsgerninger.
Det er, at hvis vi tager de seneste faktiske tal, vi har fra 2001 til 2002, er det offentlige forbrug steget med godt 2 pct., og der er blevet lidt mere end 10.000 flere offentligt ansatte.
Ikke desto mindre har vi hele dagen i dag skullet lægge ører til, at der foretages brutale nedskæringer i den offentlige sektor.
Og det offentlige forbrug vokser, antallet af offentligt ansatte vokser.
Det er kendsgerningen.
De ældre har været et debattema i dag.
Nu tager jeg det sådan punkt for punkt, men jeg gør det kort.
»Brutale nedskæringer, forringelser for de ældre« har vi hørt i dag.
Hvad er kendsgerningen?
Fra budget 2001 til budget 2003 i kommunerne er der tale om en vækst i udgifterne til ældreomsorg på 1,2 mia. kr. - 1,2 mia. kr. ekstra til ældreomsorg.
Og så har der været den her debat om de 500 mio. kr., som er bevilget ekstra til hjemmehjælp, og hvad de er gået til.
Ja, vi kan jo ikke i detaljer følge, hvordan kommunerne bruger de penge, de har fået, men det ligger i hvert fald fast, at de har fået en halv milliard ekstra af staten, således som vi lovede i valgkampen.
Regnskaberne for 2002 tyder på, at en del af den halve milliard er anvendt til omstilling i forbindelse med indførelse af frit valg på ældreområdet.
Det har også været fremhævet.
Jeg ved godt, at der har været nogle engangsudgifter til at få frit valg-ordningen til at fungere.
I øvrigt kan man sige, at de engangsudgifter er udløst af, at kommunerne ikke allerede havde lavet det, som de egentlig burde have gjort, nemlig at sørge for at få gjort op, hvad omkostningerne til hjemmehjælp er i forhold til den service, de præsterer.
Det burde jo egentlig have været en selvfølge, at det allerede var der.
Men det var der bare ikke.
så måtte man altså bruge nogle penge på at bringe det i orden.
Det er nogle engangsudgifter.
Men den halve milliard er bevilget som et permanent løft
- i hvert fald et flerårigt løft.
Jeg ved ikke, om vi kan forpligte fremtidige generationer, men den er i hvert fald bevilget for mere end et år.
Og det vil altså sige, at en engangsudgift, der har været brugt til en omstilling, udløser en permanent ekstra bevilling, der selvfølgelig går til bedre ældreomsorg.
Hvad skulle den ellers gå til?
Så vil jeg så sige, at der jo også er noget menneskeligt i det her.
Der er nogle, der har hæftet sig ved, hvor mange kommuner der så har brugt frit valg-ordningen nu.
Men efterhånden som kendskabet til det blev udbredt, var der flere og flere, som brugte frit valg-ordningen.
Jeg tror, at der i Søllerød Kommune, som er en af dem, der har kørt det længst - det blev indført i Søllerød i 1992 - gik et par år, før der for alvor kom gang i frit valg-ordningen.
Vi blander os ikke i, om de ældre vil have offentlig hjemmehjælp eller privat, men alene i muligheden for at kunne vælge frit ligger der noget - synes vi - positivt menneskeligt.
Alene at muligheden eksisterer, tror vi giver mere tilfredshed.
Det er da menneskelig værdighed, at man selv kan foretage det valg, og der er der altså nogen, der har sådan en ren materialistisk synsvinkel på det her, mens vi er nogle andre, der tager udgangspunkt i mennesket og sætter det før systemet. Hr. Frank Jensen kunne jeg jo høre allerede nu begyndte
at slå på reklametrommer for et forslag, som Socialdemokratiet har lanceret, som vistnok skal gøres sådan til en sællert, fordi det lyder vældig populært, at nu skal ingen betale mere end - er det 1.000 kr. om måneden? - for at få børnene passet.
Det er jo det, man sådan vil kalde nam-nam.
Det er jo altså virkelig sådan et honningforslag.
Men hvis man så kigger på forslaget, hvad er det så, det går ud på?
Nu vil jeg komme med lidt almindelig folkeoplysning, som jeg tror, ikke mindst børnefamilierne skal hæfte sig ved, for det viser sig jo, at det er børnefamilierne selv, der kommer til at betale rub og stub for det der loft over betalingen i dagsinstitutionen, for hvordan skal det finansieres?
Når man graver lidt ned i Socialdemokratiets i øvrigt noget indviklede forslag, så viser det sig jo, at de der 2,5 mia. kr., som det vil koste at lægge loft over, hvad man skal betale, finansieres ved, at man beskærer børnechecken.
Det gør man på flere forskellige måder.
Man fjerner den såkaldte babyydelse, man fjerner småbørnsydelsen, og man forringer reguleringen.
Jo, jo, det følger jo af, at man forhøjer bruttoskatten fra 8 til 20 pct.
Det er en anden del af folkeoplysningsopgaven, at bruttoskatten bliver sat op fra 8 til 20 pct., og så følger det jo automatisk, at så nedregulerer man overførselsindkomsterne. Det betyder altså, at børnefamilierne simpelt hen kommer til at betale det hele.
Det er ikke nogen gave til børnefamilierne; de betaler hver en krone selv.
Det har jo oven i købet den meget mærkelige fordelingspolitiske konsekvens, at de svagest stillede, nemlig dem, der har fripladser, dem, som ikke betaler noget, og som derfor ikke får gavn af loftet, kommer til at betale, fordi børnefamilieydelsen forsvinder eller bliver forringet.
Det vil sige, at de svageste grupper kommer til at betale for Socialdemokratiets valgnummer her, for jeg tror, det er sådan, vi skal opfatte det.
Nu er der jo lang tid til valget, og derfor synes jeg, jeg skylder Socialdemokratiet muligheden for at ændre forslaget, inden man skal ud og have det afprøvet, for jeg tror altså, at når det går op børnefamilierne, hvad der ligger i det her, så vil de blive bekræftet i, at når man får gaver af Socialdemokratiet, så skal man regne med selv at have tegnebogen op af lommen.
Nu har jeg været så menneskekærlig, at jeg har beskæftiget mig en hel del med, om jeg så må sige, den sådan rigtige opposition.
Så har vi jo Dansk Folkeparti, som i hvert fald i dag har præsteret sådan virkelig oppositionspolitik i forhold til regeringen, når det gælder EU.
Jeg siger det i samme åndedrag, som jeg takker for et i øvrigt godt samarbejde, og jeg vil da også sige som anerkendelse af Dansk Folkepartis måde at køre på, at i al almindelighed synes jeg jo, Dansk Folkeparti kører meget driftssikkert og ikke uintelligent, og det tror jeg alle i Folketingssalen anerkender.
Det første, fru Pia Kjærsgaard sagde, var, at regeringen fifler med det retlige forbehold.
Nu synes jeg altså, at fru Pia Kjærsgaard skal passe meget på, hvilke udtryk fru Pia Kjærsgaard bruger, og jeg vil gerne meget kraftigt afvise påstanden om, at der er nogen, der fifler med det retlige forbehold.
Det er tværtimod sådan, at det retlige forbehold står
Så vil det retlige forbehold stå i en protokol til traktaten, således som det oprindelig var hensigten forbeholdet skulle være.
Sådan vil det være.
Så prøver vi ved siden af det at få indbygget, at vi danskere, når vi selv ønsker det, kan vælge en modernisering af den retlige undtagelse, som gør, at vi fra sag til sag kan tage stilling til, om vi vil deltage i et retligt samarbejde.
Men det er klart, at den mulighed kun kan udnyttes, hvis den danske befolkning siger ja til det ved en folkeafstemning, og undskyld mig, men der bliver fru Pia Kjærsgaard altså nødt til at anerkende, at det aldeles ikke er at fifle.
Det er fuldstændig regulært, det er fuldstændig åbent.
Det er den danske befolkning, der beslutter det.
Det kan kun sættes i kraft efter beslutning ved en folkeafstemning.
Der er ikke noget at komme efter; der er ikke tale om fifleri.
Så var der jo sådan en interessant debat om konsekvenserne af et nej til den nye EU-traktat.
Se, Dansk Folkeparti har i dag ønsket regeringens svar på, hvad der nu sker, hvis den danske befolkning stemmer nej til den nye traktat.
Se, jeg ved ikke, hvem der kan give et svar på det, men jeg kan i hvert fald give en redegørelse for, skal vi sige den mere juridiske side af sagen.
Det står selvfølgelig klart, at hvis det bliver et nej, kan Danmark ikke ratificere traktaten.
Så kan traktaten ikke træde i kraft, men derefter er det jo op til de øvrige medlemslande at beslutte, hvad de vil gøre.
Ud fra tidligere erfaringer må det være formodningen, at de andre vil gå videre med deres ratifikation.
Det hverken kan eller vil vi forhindre, går jeg ud fra, men de vil selvfølgelig nok spørge Danmark: Hvad ønsker Danmark i den situation?
Det ville jo være meget naturligt at spørge om det.
Se, det har fru Pia Kjærsgaard jo faktisk givet et svar på allerede, nemlig i forbindelse med Dansk Folkepartis landsmøde.
Jeg står her med de udtalelser, som fru Pia Kjærsgaard kom med før, under, efter landsmødet.
Jeg har faktisk en hel stak.
Fru Pia Kjærsgaard siger et sted, Politiken den 21. september: Et nej betyder, at vi skal melde os ud af det bestående og have en helt anden aftale.
Den 22. september siger fru Pia Kjærsgaard til B.T.: Vi skal ud af EU, have en løs tilknytning ligesom Norge har.
Et Ritzau-telegram fra den 21. september, hvor fru Pia Kjærsgaard siger: Vores bud er, at det er en udmeldelse.
Så fru Pia Kjærsgaard har været meget klar i sin beskrivelse af, hvad Dansk Folkepartis vision er med et nej, nemlig at vi skal bede om en udmeldelse af EU og have et arrangement ligesom Norge.
Det har jeg tilladt mig at sige
er en befriende, klar fremstilling af, hvad Dansk Folkeparti mener må være konsekvensen af et nej.
Derfor må jeg også sige til Dansk Folkeparti, at det må altså være den rigtige form, at jasiden beskriver, hvilken vision vi har med et ja, hvad det er, vi vil opnå med et ja, og det må være fru Pia Kjærsgaard og den øvrige nejside, der så beskriver, hvad nejsiden vil med et nej.
Jamen tænk, vi kunne jo komme under beskyldning for, at vi var ude på skræmmekampagne, eller at vi fuldstændig havde misforstået, hvad fru Pia Kjærsgaard eller nejsiden i øvrigt mente.
Derfor vil jeg give fru Pia Kjærsgaard det tilbud, at nejsiden kan formulere sit nej, og hvad meningen med det er
, og så skal vi gerne belyse det.
Så undgår vi jo misforståelser, fordi så er det nejsiden selv, der har formuleret det.
Det må være det rigtige.
Der har lydt, som der jo vil under sådan en debat, nogle knubbede ord undervejs, men jeg synes ikke, det skal skygge for, at det alt i alt har været en meget fordragelig debat.
Når vi så taler om værdidebattens begreber: frihed, ansvar, krav og konsekvens, så har det været en stor glæde at konstatere, at der jo faktisk bredt i Folketinget er en enighed på de punkter.
Derfor vil jeg så også gerne tilkendegive over for Folketinget, at regeringen mener sin opfordring til bredt samarbejde alvorligt, også så alvorligt, at hvis partierne møder op til møderne med en vis portion paratviden, ved, hvad de repræsentanter, der kommer til møder, snakker om og i øvrigt er parate til at yde et konstruktivt bidrag til fællesskabet, så vil jeg ikke udelukke, at så kan møderne også organiseres i en rundkreds, og vi vil indlede møderne med venligt at spørge: Hvad synes I selv?