Carsten Koch (S), 1998-01-20:
Fremskridtspartiet har stillet forslag om, at regeringen pålægges at fremsætte et lovforslag, som sikrer, at små landbrugsejendomme, hvorpå der er landbrugspligt og bopælspligt, vurderes efter den såkaldte bondegårdsregel.
Det drejer sig om, at en række mindre landbrugsejendomme i forbindelse med 20. alm. vurdering er overflyttet fra landbrugsvurdering til parcelhusvurdering, selv om der fortsat er landbrugs- og bopælspligt samt landbrugsdrift på ejendommen. Forslagsstillerne finder, at vurderingen af de mindre landbrugsejendomme er urimelig og ofte meget tilfældig.
De finder derfor, at alle ejendomme, der er omfattet af landbrugslovens landbrugspligt, bør vurderes som landbrugsejendomme, da den positive udvikling i landdistrikterne skal fastholdes.
Det er korrekt, at der er forskellig praksis for, hvad der anses for landbrugsejendom i vurderingslovens forstand og i landbrugslovens forstand.
Baggrunden for denne forskel ligger i, at det er forskellige hensyn, der er de bærende elementer på de to lovområder.
En kategorisering som landbrugere indebærer således for disse en række ikke ubetydelige skattemæssige fordele.
For det første indebærer det, at stuehuset som driftsbolig får et nedslag i bygningsværdien.
Dernæst indebærer det, at grundværdien, der henføres til stuehuset, og af hvilken der betales ejendomsskat, er helt ubetydelig, sædvanligvis 2.000-3.000 kr.
Derudover bliver jordtillægget ansat efter de regler, der gælder for landbrugsjord, det vil sige efter meget lave hektarværdier.
Desuden er der fradragsret for ejendomsskatter, og forskellen mellem værdien som landbrugsjord og handelsværdien, det, der hedder tillægsparcelværdien, indgår kun i den samlede ejendomsværdi
Spørgsmålet er så, om det er rimeligt at behandle de mindre landbrug efter disse regler.
Ved ændring af landbrugsloven i 1993 forbedredes mulighederne for at ophæve landbrugspligten på arealer til etablering af eller supplering af mindre beboelsesejendomme.
Samtidig forbedredes muligheden for at oprette mindre landbrugsejendomme til fritidsformål.
Med disse ændringer ønskede regeringen at forbedre vilkårene for livet på landet.
Kravene til, hvad der er en landbrugsejendom, blev således klart lempet.
Men reglerne i vurderingsloven blev dengang ikke tilsvarende ændret.
Hvorvidt en ejendom anses for parcelhus eller landbrug, er et konkret skøn, der afgøres af vurderingsmyndighederne.
Det forhold, at ejendommen er købt som landbrugsejendom, har ikke afgørende betydning.
Afgrænsningen mellem landbrugsejendom og parcelhus har ved de seneste almindelige vurderinger givet anledning til en række klagesager.
Ved 19. alm. vurdering oplevede vi således en vis forskel i praksis mellem forskellige vurderingskredse.
I disse tilfælde gik Told- og Skattestyrelsen som tilsynsmyndighed ind og sikrede en ensartet praksis på området.
Told- og Skattestyrelsen har gjort noget tilsvarende i forbindelse med 20. alm. vurdering.
Det notat fra Told- og Skattestyrelsen af 7. august 1997, der nævnes i bemærkningerne, er en redegørelse for regionernes tilsynsvirksomhed på området.
For mig at se dokumenterer styrelsens redegørelse, at tilsynsmyndighedernes arbejde sikrer, at der ikke sker nogen særlig forskelsbehandling.
Hvis vurderingsmyndighederne undlod at foretage de nævnte skøn over, om den pågældende ejendom fortsat efter vurderingsloven skal anses for at være landbrugsejendom, ville vurderingsmyndighederne også kunne kritiseres for, at parcelhuse på landet fik en gunstigere behandling end parcelhuse andre steder. Efter vurderingsloven afgør vurderingsrådet som nævnt ved en vurdering, om en given ejendom er helt eller delvis landbrugsmæssigt benyttet, eller hvilken benyttelse ejendommen ellers skal henføres til.
Denne afgørelse danner grundlag for, om ejendommens grundværdi skal ansættes efter vurderingslovens bondegårdsregel, og om der skal foretages stuehusfordeling.
Denne regel kan give anledning til, at vurderingsrådet ændrer på såvel ejendommens status som på landbrugsejendomsfordelingen. Landsskatteretten har i forbindelse med klagebehandlingen efter 18. og 19. alm. vurdering afsagt en række kendelser, hvor klagepåstanden har været, at ejendommen ønskedes vurderet som landbrug.
Jeg kan da nævne tre kriterier, som har haft en væsentlig vægt ved Landsskatterettens afgørelse om, hvorvidt benyttelsen er til landbrug eller til beboelse.
Det første kriterium er størrelsen af ejendommens arealtilliggende.
Formodningen om, at en ejendom er en beboelsesejendom,
Det er ikke ubetinget afgørende, om arealtilliggendet er over eller under de berømte 5 ha.
Det andet kriterium er boligens karakter og værdimæssige dominans i forhold til den samlede ejendom.
Mange mindre landbrugsejendomme erhverves primært til beboelsesformål.
Efter erhvervelsen sker der ofte om- eller tilbygning i et sådant omfang, at ejendommen skifter karakter fra at være landbrugsejendom til beboelsesejendom eller sommerhus.
Det tredje kriterium er omfanget af den landbrugsmæssige udnyttelse af arealtilliggende og eventuelle driftsbygninger.
For ejendomme med et beskedent arealtilliggende tilsiger en intensiv udnyttelse af areal og driftsbygninger, at der er tale om en landbrugsejendom.
Derimod vil f.eks. bortforpagtning, tilplantning med juletræer eller udlægning til græsning for kreaturer eller får betragtes som så underordnet landbrugsmæssig anvendelse, at der ofte vil være tale om en beboelsesejendom.
Spørgsmålet har som nævnt i bemærkningerne til
beslutningsforslaget også været genstand for en domstolsprøvelse ved Østre Landsret i 1994.
Landsretten kunne i den sag tiltræde, at ejendommens benyttelse blev fastlagt til beboelse. Sammenfattende kan jeg oplyse, at hvis den landbrugsmæssige benyttelse af ejendommen efter en konkret afvejning af disse kriterier er helt underordnet i forhold til beboelseselementet, anses ejendommen for at være en beboelsesejendom.
Der er således ikke, som bemærkningerne til beslutningsforslaget kunne tyde på, tale om nogen ny praksis
Jeg skal i øvrigt fremhæve, at det er hensigten
med den særlige bondegårdsregel i vurderingsloven at sikre en ensartet vurdering af landbrugsejendomme.
Bondegårdsreglen er således karakteriseret ved, at ansættelsen af grundværdien især tager sit udgangspunkt i ejendommens landbrugsmæssige kvaliteter, det vil sige i jordens beskaffenhed og beliggenhed.
Det vil således ikke være rimeligt eller hensigtsmæssigt at vurdere ejendomme, hvor den landbrugsmæssige benyttelse er helt underordnet i forhold til beboelseselementet, efter bondegårdsreglen.
Tanken om at ændre vurderingsloven, så egentlige beboelsesejendomme skal vurderes som landbrug, uanset de ikke længere anvendes som sådan,
kan jeg derfor ikke tilslutte mig.
Det vil være et brud på fundamentale principper i vurderingsloven, hvor man tager hensyn til sådan noget som ensartethed i vurderingerne og værdiansættelse i overensstemmelse med benyttelse og handelsværdi.
Ejerne af mere traditionelle parcelhuse vil også med rette kunne føle sig dårligt behandlet.
Selv om jeg har sympati for målet med styrkelse af landdistrikterne, finder jeg dog ikke generelt vurderingsreglerne og skattelovgivningen hensigtsmæssig til at varetage sådanne interesser.
Derfor skal jeg anbefale, at forslaget forkastes.