Thor Pedersen (V), 2005-12-14:
Jeg må sige, at det er hårdt at komme lige efter fru Line Barfod fra Enhedslisten.
Jeg tænkte på, at hvis jeg kom hjem og min kone havde sagt det samme, så ville jeg se frem til at blive hjemløs og anskaffe mig en stor hund og gå ud på gaden og klappe hunden og tale med hunden.
Det er dog forfærdeligt, som verden egentlig er set med Enhedslistens briller.
Jeg ved heller ikke, hvorfor man kommer til at tænke på Ulbricht og Honegger og Stalin og Lenin og Pol Pot og alle de store taler, de har holdt gennem tiden, og jeg må blot sige, at det der samfundssyn, som Enhedslistens fortid jo også dækker, jo ikke var så bæredygtigt som det, vi heldigvis taler om her i Folketinget i dag.
Men der kommer vel lidt juleglæde ind i Enhedslistens hjerte også på et tidspunkt, så måske livet alligevel er værd at leve.
Ellers må jeg sige, at det jo har været sådan en lidt mærkelig debat i forhold til det, jeg har været vant til siden november 2001, eller de debatter, vi havde dengang.
Jeg har været vant til at høre: Jamen det går jo ikke så godt; vi afleverer regningerne til efterkommerne, vi nedbringer ikke gælden, vi har ikke overskud, fordi vi gennemfører skattelettelser, skattestop og grænsehandelslettelser, ledigheden stiger, og jeg ved ikke hvad.
Og jeg har hver eneste gang sagt: Jamen vi har en linje, vi fastholder, vores agt er at nedbringe gælden, vores agt er at få folk i arbejde, vores agt er at sikre nødvendige overskud efter skattestop, efter skattelettelser, efter grænsehandelslettelser.
Og det er jo så nøjagtig det, der er sket.
Jeg kan i øvrigt sige, at den ledighed, vi har i dag, for så vidt fuldstændig matcher den, vi forudsagde, da vi kom med forårspakken i foråret 2004.
Derfor havde jeg jo forventet, at der var sådan en vis selverkendelse i Folketinget af: Hvad er det egentlig, der er sagt?
Og hvorfor gik det ikke, som oppositionen sagde, hvorfor gik det egentlig, som regeringen har sagt?
For regeringens budskab har jo egentlig hele tiden været positivt, så hvis man egentlig ønsker noget positivt, så skulle man jo glæde sig over, at det er gået bedre, end oppositionen havde forventet, for meningen i politik er vel at gøre ting godt eller måske endda at gøre det bedre end forventet.
Det er rigtigt, som hr. Ole Sohn sagde om finansloven, jeg ved nu ikke om den er fantasiløs, men der var engang nogle, der sagde, at den var kedelig, altså underforstået, at der ingen overraskelser var.
Og det er nemlig fuldstændig rigtigt, for meningen er lige præcis, at der ikke er overraskelser, meningen er lige præcis, at vi gennemfører det, som vi har lovet.
Det får mig så lige til at fange det, som hr. Morten Helveg Petersen sagde.
Nu er jeg ked af, hvis hr. Morten Helveg Petersen ikke er her, for det er jo ikke så fair at sige noget til hr. Morten Helveg Petersen, når han ikke er her, selv om jeg vil tale pænt om hr. Morten Helveg Petersen, og det kan man jo godt gøre, selv om folk ikke er til stede, det er værre, hvis det er det modsatte.
Jeg går ud fra, at fru Marianne Jelved til en vis grad er i overensstemmelse med de unge radikale.
Det, hr. Morten Helveg Petersen sagde, når vi går ned til ordene, var, at valgløfter prioriteres, at det, der altså var tydeligt hos regeringen, var, at det, man ønskede at gennemføre, var valgløfterne.
Jeg ved også, at fru Marianne Jelved har talt om kontraktpolitik.
Altså, det er jo et skældsord.
At tænke sig, at det, politikerne siger før et valg, i en valgkamp, og det, de nedfælder i regeringsgrundlaget, også er det, de agter at gennemføre!
Der må jeg sige, at det altså er regeringens agt hvert eneste år at bibringe Folketingets opposition den skuffelse, at det, vi lægger frem, for så vidt er det, vi har lovet, eller noget, der er endnu bedre, altså at gøre ting endnu bedre end det, vi egentlig har lovet.
Så jeg vil blot sige, at for mig er det jo i virkeligheden en fantastisk flot ros, når det kommer frem, at valgløfter prioriteres.
Så vil jeg også gerne sige, at når det gælder økonomi og Det Radikale Venstre, husker jeg stadig, at fru Marianne Jelved engang sagde om »Danmark 2010«-planen, at det ville være direkte uforsvarligt – sådan husker jeg ordene – hvis ikke man overholdt de forbrugsbegrænsninger, der er lagt ind i planen, alt andet ville være uforsvarligt.
Det er nøjagtig den linje, regeringen egentlig følger.
Vi sigter stadig mod, at den ramme, der var lagt ind, 0,5 pct., overholder vi til punkt og prikke.
Vi bruger muligheden fuldt ud, men vi har ikke som mål eller noget, vi stræber efter, at overskride grænsen.
Derfor er det lidt forunderligt, at De Radikale på den ene side siger, at det er vigtigt at fastholde målene, og på den anden side kommer man selv med ændringsforslag til finansloven, hvor der mangler 3,4 mia. kr. i balancen i 2006, og man løfter forbrugsmålet med 0,5 – altså det dobbelte af det, der er plads til.
Derfor får man lidt den opfattelse, vil jeg gerne sige til fru Marianne Jelved, at der siges et i Det Radikale Venstre, og man gør sådan set lige det modsatte, og det er jo det, der i virkeligheden også er på kollisionskurs med kontraktpolitikken.
Sådan var det også med gældsnedbringelsen, for den nominelle kronegæld, man afleverede, da man forlod regeringsmagten i 2001, var jo større end den, man overtog, hvorimod den nominelle kronegæld, vi har nu, jo er i rekordfald.
Det er jo helt unikt.
Alligevel er det os, der har skullet høre på, at vi ikke nedbragte gælden, på trods af at det er os, der betaler de regninger, som fru Marianne Jelved efterlod, plus at vi har betalt vores egne regninger, finansieret skattelettelser og skattestop og i øvrigt nedbringer gælden.
Der har aldrig nogen sinde i danmarkshistorien været tale om en gældsnedbringelse som den, vi oplever nu; det er simpelt hen rekord.
Så er der spørgsmålet om det der med at bombe niveauerne tilbage, og hvor vi egentlig er henne.
Jeg forstår ikke, at dette, at man bruger flere penge på et område, betyder, at man skærer ned.
Jeg forstår altså ikke den retorik, at når man bruger flere penge på et område, så forringer man områdets vilkår.
Vi bruger 5,5 mia. kr. mere til sundhed i faste priser i niveauforskydning.
Og så taler man her om, at der er en ringere offentlig service!
90.000 flere får en behandling, de ellers ikke ville have fået.
Det er det samme med uddannelserne.
Nej, går man ind og ser på tallene, kan man se, at vi bruger 4,4 mia. kr. mere til uddannelse om året i faste priser, end man gjorde i 2001.
Vi har lidt af den samme debat omkring det, der jo har optaget sindene: de, der især har det svært.
Der har ikke været nogen regering, der har brugt flere penge på at løse de problemer, som folk, der har det svært, har, totalt set, aldrig nogen sinde.
Der må man altså forholde sig til, at det altså ikke er alt, der bare løses via penge.
Det næste er så måske: Hvordan bruger man pengene?
Hvad er det, man får ud af pengene?
Hvad er det, der er kvaliteten?
Hvad er det, vi gør forkert?
Hvad kunne vi gøre bedre?
Og det er jo for så vidt udfordringen: Hvad er det, man kan gøre bedre, siden det ikke bare er pengene, der er afgørende, men det i virkeligheden er måden, vi bruger pengene på, der ikke resulterer i det, vi måske alle sammen godt kunne ønske.
Det kunne der sådan set sikkert holdes store taler om, det skal jeg afstå fra, for det er jo en del af en proces, der egentlig er i gang i alt det, som regeringen har sat i værk.
Jeg skal heller ikke bruge tid på at nævne alle de områder, hvor vi satser over tid og har gjort det bedre, for der er faktisk ikke nogen, der egentlig er undtaget i det at forsøge at løfte de samlede niveauer.
Derfor vil jeg hellere skue lidt ind i fremtiden, og så vil jeg lige sige, at jeg i virkeligheden synes, det var en god tale, hr. Henrik Sass Larsen holdt, for jeg synes ikke, den var så skadelig for projektet, vi står over for, og jeg synes faktisk, det var en venlig tale, helt oprigtigt sagt.
Jeg synes i virkeligheden, det var et tegn på, at Socialdemokratiet egentlig har et ønske om at søge et flertal for, at vi bærer noget frem, altså, når vi taler om den måde, vi indretter vores velfærdssamfund på, det, der bærer frem over kommende generationer, en invitation til, at man her kunne gøre det i en bred forståelse.
Sådan opfattede jeg det, og det vil jeg også godt kvittere for, for det synes jeg er klogt.
I øvrigt er det jo ikke sådan, at Socialdemokratiet siger et og gør noget andet, for
det, der er tale om, er jo alene, at nu mener man bare noget andet end det, man mente tidligere, og det er jo fair nok, når man siger, at nu er der plads til en vækst på næsten 2 pct., hvor man selv havde en plan, der sagde 0,5.
Det er egentlig fair nok, for det er sådan en ændret opfattelse, og det skal der være plads til.
Det er jo noget andet end at sige et, om man så må sige, og så ville gøre noget andet på samme tidspunkt.
Så vil bare sige, at jeg godt vil kvittere for det, der blev sagt af hr. Henrik Sass Larsen, også den erkendelse, når man går ned i tallene, af, at det, der egentlig trækker i det her, er: Hvordan sikrer vi, at folk, der er raske længere, i virkeligheden også bruger en større del af deres raske tid på arbejdsmarkedet, altså til at sikre eget underhold og være med til at bære det frem?
Alt er i elementet, for hvis man går ned og læser – nu er det sikkert ikke alle, der har læst alle siderne, men noget har også været udgivet før – så vil man se, at det, der i virkeligheden trækker noget igennem det, som Velfærdskommissionen lægger frem, jo egentlig ikke er skatteændringer, det er ikke det, der trækker, det er i virkeligheden de ændrede vilkår på arbejdsmarkedet, altså, hvordan kan vi egentlig få folk til at blive længere på arbejdsmarkedet?
Det er det, der trækker hele vejen igennem, og ud over det med at blive længere på arbejdsmarkedet er det også: Hvordan får vi folk ind på arbejdsmarkedet, hvordan får vi indvandrergrupper ind på arbejdsmarkedet, hvordan håndterer vi uddannelsen for unge, hvordan sikrer vi, at de, der er på arbejdsmarkedet, kan få det, der hedder livslang læring, altså hvordan sikrer vi kompetencen, så vi fastholder et fleksibelt arbejdsmarked?
Det er faktisk min overbevisning, at der vil ske noget i løbet af foråret, og jeg vil sige, at når jeg siger i løbet af foråret, er det jo sådan, at Velfærdskommissionen selv har bedt om at få en måned til høring; det er ikke noget, regeringen har opfundet, det er Velfærdskommissionen, der har bedt om, at rapporten sendes i høring, og det vil sige, at den vender tilbage ved udgangen af januar, hvor Velfærdskommissionen så kommer med sit endelige materiale.
Og hvis ikke man kan forstå det, vil jeg sige, at det altså ligger hos os af hensyn til, at det skal man også have lov at gøre, før vi kaster os over den egentlige politiske drøftelse.
Det er ikke usædvanligt; sådan finder det sted også omkring det almindelige lovarbejde i Folketinget, og for regeringen er der ingen hast.
Vi mener, vi har god tid i foråret til at drøfte oplæggene, at finde de politiske forlig og muligheder, i og med at det jo er vores opfattelse, at det, der i virkeligheden bærer fremover, det langsigtede, sættes i kraft efter næste folketingsvalg.
Altså, uanset om man har aftalerne klar i februar, marts, april, maj eller juni måned, så er tidspunktet, hvor de iværksættes, egentlig uafhængigt af, hvornår aftalerne indgås, for det bliver efter næste folketingsvalg, altså med års sigt.
Jeg er mere i tvivl om, hvor Det Radikale Venstre er henne, for man kan selvfølgelig løfte det højt op, og man kan have mange naive meninger om, hvad man kan gøre, men på en eller anden måde må der også være en realisme bag med hensyn til, hvad det egentlig er, Folketinget kan bære igennem.
Eller er målet det, at man siger, at alt det, man vil i Det Radikale Venstre, først kan gennemføres, når der har været et folketingsvalg, fordi det Folketing, der er sammensat nu, ved man godt ikke er i stand til at bære det igennem?
Hr. Morten Helveg Petersen taler om – og velkommen tilbage – at det er vigtigt med et alternativ, men når jeg hører hr. Ole Sohn, så er det jo ikke lige, som om hr. Ole Sohn står og siger: Det, Velfærdskommissionen har foreslået, er lige SF, det er lige det, vi vil; det matcher fint.
Når hr. Morten Helveg Petersen taler om, at en direktør, der tjener 1 mio. kr., skal have 80.000 kr. i skattelettelse og kassedamen ingenting, så er det lige præcis det, SF mener.
Eller er det sådan? spørger jeg bare.
For ellers er der altså en eller anden divergens i den konstellation, man taler om, det her fremtidige flertal, som hr. Villy Søvndal siger snart manifesterer sig.
Jeg har meget svært ved at se det.
Og min appel til Det Radikale Venstre er måske også at lande med benene først, for det kræver en landing, nemlig en realisme.
Det er ufatteligt, hvad man kan se af naive udsagn, også uden for huset, hvad der har været prøvet over tiderne.
Jeg har mødt mange direktører, der siger, at det eneste problem er topskatten, fjern den, så er vi tilfredse, og der er ikke flere problemer.
Men jeg har altså også mødt den taxamand, der siger, at det dårligt kan betale sig at køre taxa, fordi det, han har på passiv forsørgelse, er lige så meget.
Og jeg siger bare igen: Jeg har altså ikke mødt den direktør, der sidder og vil bytte sin milliongage ud med kontanthjælp; jeg har ikke mødt ham.
Det kan godt være, han findes og siger, at det sådan er målet.
Men jeg har mødt dem i lavtlønsgruppen, som ikke rigtig ser, at der er en motivation til egentlig at være på arbejdsmarkedet, fordi de har lige så meget ved at være passivt forsørget.
Derfor er der meget, der siges, som ikke bare kan stå alene.
Så hvis noget skal igennem, så kræver det i virkeligheden en mangfoldighed af andre elementer.
Men det kan være, det er lettere at få SF med i Velfærdskommissionens samlede udspil, end det egentlig er at få Det Radikale Venstre med.
Vi har et ønske om, at det bliver bredest muligt, så det er vel med at trække i de spor, der trækker de brede og solide flertal.
Nu ved jeg i øvrigt slet ikke, hvor mange der stemmer for; jeg er jo lidt usikker.
Et sted skal jeg også rose Det Radikale Venstre, for der håber jeg, der er sammenhæng mellem det, man siger, og det, man gør.
Hr. Morten Helveg Petersen sagde, at man agtede at stemme for finansloven.
Sådan forstod jeg det.
Det er så også den eneste, jeg har hørt, der har sagt det.
Det giver selvfølgelig en vis utryghed, for hverken den konservative ordfører, Venstres ordfører, Dansk Folkepartis ordfører, Socialdemokratiets ordfører – som jo i øvrigt plejer at støtte – har tilkendegivet, hvad de mener.
SF plejer vel at stemme imod.
Enhedslisten stemmer vel imod, for ikke, om jeg så må sige, helt at dåne ved at trykke forkert.
Det tror jeg, og jeg vil sige, at det har den også fortjent.
Det er simpelt hen den bedste finanslov i mands minde.
Hvis finansloven skal være det solide fundament for at gøre det godt for danskerne, så har vi aldrig nogen sinde haft et mere solidt fundament, hverken til at finansiere service i kommunerne eller servicere det, vi selv står for, det, der går ud over de konti, som Folketinget selv dirigerer.
Aldrig nogen sinde har der været et bedre fundament.
Så de, der ønsker menneskene det godt, kan med god samvittighed stemme for finansloven, for det er et godt bidrag til ikke alene politisk fred, men også til julefred og til, at det, vi skal forhandle næste år, har det allerbedste afsæt.
Det har det i forhold til tidligere tider i dansk historie, og det har det i forhold til aktuel international historie.
Derfor er jeg meget glad for, at det, der er sket både under diskussionen om ændringsforslagene, og det, der kommer til at ske her, i virkeligheden er, at man cementerer det, som regeringen har lagt frem, og som jo er et bidrag fra forskellige partier.
Det ved alle; sådan er det.
Det var hr. Ole Sohn, som på et tidspunkt også sidste gang sagde
, at sådan er realiteterne, det ved alle.
Men ellers har der jo været et broget flertal om delområder.
Jeg håber, og det er så også en opfordring til hr. Henrik Sass Larsen, at man også begynder på den vej sammen med Velfærdskommissionen, at i stedet for at melde sig ud af aftaler, så vil man melde sig ind i aftaler, for det tjener nok alle bedst.
Eller når nogen spørger: Hvad gør man egentlig for at få flere indvandrere i arbejde?
Så det er jo det, man gør.
Hvis man vil gøre det godt og være med ved bordet, så skal man ikke melde sig ud, men melde sig ind.
Men som sagt kan jeg kvittere for det, der er sagt fra Socialdemokratiets side, for der er ingen tvivl om, at for os er det også en væsentlig faktor, hvad Socialdemokratiet egentlig gerne vil bidrage med, hvis vi skal etablere et sådant flertal omkring Velfærdskommissionen.
Derfor skal jeg ikke her hverken ødelægge julefreden i al almindelighed eller sige, hvad der ikke nødvendigvis skal siges,
for meget er sagt.
Sådan er det, og så må jeg også konstatere, at vi ikke er enige i Folketinget på alle punkter, men det er vel også sådan, folkestyret er, at nogle er i regering og andre er i opposition, og så er retorikken derefter.