Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-10-05:
Efter denne terminsprøve, hvor skolelæreren fik eksamineret, kan vi gudskelov snart gå videre.
Jeg vil starte med at sige, at det nej, som et flertal af den danske befolkning gav til euroen sidste torsdag,
er et meget betydningsfuldt nej.
Det var et nej, som kom
, efter at hele den etablerede elite havde fremmanet det ene skrækscenario efter det andet som følgerne af et eventuelt nej.
Det var et nej, der kom, efter at langt hovedparten af de økonomiske midler, der var afsat til kampagnebrug, blev brugt til jasiden.
Det var et nej, der kom, efter at regeringen havde misbrugt sine embedsmænd til at producere propagandamateriale for euroen og imod kronen.
Det var et nej, der kom, på trods af at jasiden havde sagt, at vi ville miste arbejdspladser, renten ville eksplodere, der ville komme økonomiske indgreb osv., osv. efter et nej.
Jasiden havde også postuleret, at et nej ville sætte Danmark ud på et sidespor, at vi ville miste
afgørende betydning i det europæiske samarbejde, at vi ville blive marginaliseret, at afstemningen med andre ord handlede om meget, meget mere end alene euroen. Nu kom nejet så sidste torsdag, og det må vel så småt være ved at gå op også for flere på jasiden, som ellers har haft utrolig svært ved at forstå det.
Vi har i dag fra socialdemokratisk side ligefrem hørt tale om, at man skulle tage hensyn til det store jamindretal, og De Konservative har sagt, at nå, ja, men når det var sådan, at der var et flertal for Amsterdamtraktaten, så må der vel være et flertal for Unionen, og det er vel godt nok.
Det er nogle mærkelige ting at trække frem efter nejet.
Nu har man nemlig travlt med at sige de stik modsatte ting af dem, man sagde før den 28. september.
Nu har man travlt med at forklare, hvorfor der ikke skete alle de ting, man havde påstået ville ske.
Et økonomisk indgreb er unødvendigt, renten ser meget, meget fornuftig ud, aktiemarkedet har slået flere nye rekorder i denne uge, ja, lige pludselig nu får vi så at vide, i dyb kontrast til, hvad der blev fortalt før den 28. september, at afstemningen jo ikke handlede om Danmarks placering i det europæiske samarbejde, at afstemningen ikke handlede om, at vi ville blive marginaliseret, at afstemningen ikke handlede om et signal til udlandet om selvtilstrækkelighed, men at afstemningen alene omhandlede euroen.
»Vi skal ikke drage forhastede konklusioner«, lyder det, »vi skal bygge bro«, siger statsministeren, »vi skal give os god tid«, »vi skal have dialog«, »vi skal forsøge at blive enige«; en masse flotte ord uden noget som helst indhold.
»Vi skal holde folkehøringer«, bliver der sagt, underforstået, at den debat, der har været siden udskrivelsen af folkeafstemningen i foråret, og den forudgående debat, der i øvrigt også var forud for fastsættelsen af afstemningstidspunktet, ikke kan sammenlignes med de styrede folkehøringer, som nogle her i salen ønsker sig.
Ingen bud på konsekvenser, ingen bud på løsninger, ja, det virker, som om japartierne og specielt regeringen har indstillet sig på at lægge et røgslør ud over hele debatten i håb om, at tiden bare går og går, og at folk glemmer.
Vi må sige fra Dansk Folkepartis side: Vi tror ikke på, at folket glemmer.
Det er et dybt demokratisk problem og noget, der burde tages dybt seriøst af alle, der går ind for dansk folkestyre, at der er en så afgrundsdyb stor kløft mellem Folketingets flertal på den ene side og befolkningens flertal på den anden, og hvis ikke dette tages anderledes alvorligt af japartierne og får nogle klare konsekvenser for dansk Europapolitik, vil kløften blive ved med at være der, og kløften vil blive udbygget i de kommende år.
På kort sigt kan det da godt være, at man kan ride stormen af, fordi man har et så markant flertal her i Folketinget for mere integration i det europæiske samarbejde, men på lang sigt er det en dødssejler, og det er det jo ikke alene, fordi man alligevel ikke tillader sig at fortolke nejet som mere end en afvisning af euroen.
Jeg har da noteret mig, at både statsministeren og Venstre for den sags skyld her i dag har slået fast, at nejet betyder, at de øvrige forbehold ikke sættes til afstemning,
og selv om dette sandsynligvis ikke alene bygger på en frygt for, at befolkningen også ville sige nej til disse ændringer af forbeholdene, ja, så giver det jo anledning til at spørge statsministeren, japartierne og Venstre, som også har været inde på det: Hvis det er så klippefast, at euroafstemningen intet som helst har at gøre med noget som helst andet end euroen, hvorfor blander man så forsvarspolitik og retspolitik, politisamarbejde m.v. ind i diskussionen og siger, at nejet til euroen også er et nej til disse forbehold?
I Dansk Folkeparti synes vi naturligvis, det er klogt ikke at sætte forbeholdene til afstemning, ikke at forsøge at få de danske undtagelser afskaffet, men vi synes, der mangler logik i japartiernes argumentation, og derfor må konklusionen naturligvis være, at regeringen og japartierne er rådvilde efter det danske nej, at japartierne ikke har fundet deres ben at stå på og ikke ved, hvordan de skal komme videre herfra. Derfor forsøger de at fortsætte, som om intet er hændt, og derfor kan vi opleve den markante arrogance, den socialdemokratiske politiske ordfører gav udtryk for i Aktuelt, hvor hun er citeret for at sige - jeg har tidligere nævnt det i debatten: »I Folketinget vil vi vende tilbage til normale tilstande.
Glemt vil være de professionelle nejsigere og JuniBevægelsen og Folkebevægelsen mod EU.«
Glemt vil således være de to bevægelser, som udgør 25 pct. af den danske repræsentation i Europa-Parlamentet.
På nogen måde at kalde dette respekt for befolkningen, det er at vanære begrebet respekt. I Dansk Folkeparti har vi formuleret meget klart, hvad vi mener bør være konsekvensen af nejet sidste torsdag.
Vi mener, at forbeholdene fra 1993 nu står fast som en del af en varig dansk EU-politik.
Vi mener, at forhandlingsmandatet op til Nicetopmødet bør revurderes og genforhandles med henblik på at indskrive de løfter, regeringen kom med i valgkampen.
Det vil sige, at det skal indskrives i forhandlingsmandatet, at regeringen ikke kan gå på kompromis i de stille nattetimer med henblik på flertalsafgørelser på områderne arbejdsmarkedspolitik, socialpolitik og skattepolitik.
Det var både statsministeren og udenrigsministeren, der gjorde det her klart i valgkampen, og derfor er det forbløffende, at man også i dag skal se, at disse mennesker ikke står bag deres løfter længere.
Nu er der kommet en tilføjelse til sætningen, nu er der nemlig en eftersætning, der hedder, at man ikke medvirker til flere flertalsafgørelser, der på nogen måde udhuler arbejdsmarkedspolitikken, den danske model eller velfærden.
Vi er ikke trygge ved den handlefrihed for regeringen, og vi synes derfor klart, at løfterne burde indskrives i forhandlingsgrundlaget. Endelig mener vi, at der bør udarbejdes en dansk offensiv i forhold til det fleksible Europa, som nødvendigvis må tegne sig i horisonten, hvis man skal sikre sig et europæisk samarbejde, der bygger på befolkningernes ønske om samarbejde.
Hvis man ser et europæisk samarbejde med 30 lande for sig, er det fuldkommen uholdbart at holde fast i Enhedseuropa som tankegang.
Det er et demokratisk kæmpeproblem.
Det skal Danmark være en offensiv medspiller i at opbygge, i stedet for at regeringen og japartierne sidder med fornærmethed og læner sig tilbage med korslagte arme og venter på, at Tyskland, Frankrig, Italien og de andre har udarbejdet reglerne for et fleksibelt Europa.
med regeringen, men vi er meget lidt fortrøstningsfulde med hensyn til dette møde efter at have hørt den første del af debatten her i dag.
Det er nemlig meget svært bare at få øje på et hjørne, hvor jasiden vil komme nejsiden i møde, og det på trods af at de her tre grundlæggende ønsker til fremtidig dansk EU-politik er noget, der er rimelig bred enighed om blandt dem, der har anbefalet et nej ved afstemningen i torsdags.
Der er en enkelt ting, der har været nævnt særskilt i debatten, og som er blevet fremhævet specielt af Venstre, og det er det her med kompetencekataloget, man ønsker udarbejdet.
Det, vi ønsker, er, man laver et kompetencekatalog som et dansk indspil til debatten, hvor partierne gør det klart, hvad de ønsker, EU skal tage sig af, og hvor partierne gør klart, hvad de ønsker nationalstaterne fremover skal tage sig af.
Det er et papir, som regeringen skal kende til og vide, at det så er grundlaget for den danske holdning, når man forhandler de forskellige ting.
Der synes vi, det bliver meget spændende, hvad et parti som Venstre, der nu har bragt det her på banen, også selv kommer med af forslag, for det, vi har hørt indtil nu, er jo, at de fleste japartier har argumenteret for, at alle de politiske områder, man normalt ser kendetegnet ved en nationalstat, ved en selvstændig stat, bliver lagt over til EU at tage sig af, og så er det altså meget svært at se andet tone frem end et Europas Forenede Stater.
Derfor vil vi jo gerne have det her klarere frem, linjerne klarere trukket op, og det tror vi da at sådan et stykke papir, som vi så kalder et kompetencekatalog har jeg forstået, kan være en hjælp til.
Selvfølgelig er de partier og bevægelser, der har anbefalet et nej, ikke enige om alt, det ville da være mærkeligt, ligesom japartierne jo heller ikke på deres side er enige om alt i den fremtidige EU-politik.
Det har vi også hørt nuancer af i dag, og der er da også ironiseret meget over, hvordan en nejregering skulle sammensættes, hvis japartierne sådan pludselig skulle tage den parlamentariske konsekvens af nejet og trække sig tilbage. Men, havde jeg nær sagt, fra at ironisere på den måde og så til at konkludere, at der, fordi der ikke står en enig nejside bag alt i EU-politikken, ikke skulle kunne drages en konklusion af nogle konsekvenser efter nejet, er der efter vores opfattelse et meget langt spring.
Derfor er det altså afgørende, at jasiden reelt respekterer befolkningens nej, ikke bare med flotte overskrifter, men ved reel handling.
Det er faktisk kun derved, vi kan komme videre i EU-politikken, og lad mig derfor fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Folketinget konstaterer, at folkeafstemningen den 28. september 2000 resulterede i en klar afvisning af euroen til erstatning af kronen, og at regeringen har indkaldt Folketingets partier til en drøftelse. I denne forbindelse opfordrer Folketinget regeringen til: - Fuldt ud at respektere afstemningens resultat. - Tage en åben debat om forhandlingsmandatet op til Nicetopmødet.
Indenrigsministeren har direkte foreslået, at kriminelle asylansøgere skal anbringes på en øde ø,
og indenrigsministeren har også ønsket en fremskrivning af prognoserne over antallet af udlændinge i Danmark.
Hvor er statsministeren i forhold til indenrigsministerens nye linje på udlændingeområdet?
Jeg forstod jo også, at på Socialdemokratiets kongres måtte man aflyse en temadebat om udlændingepolitikken, officielt af hensyn til euroafstemningen, men måske uofficielt, fordi der er dyb uenighed om det her spørgsmål.
Vi vil selvfølgelig i Dansk Folkeparti gerne vide, om indenrigsministerens nye linje støttes af statsministeren.
Det må vi da håbe, det er jo statsministerens åbningsredegørelse, vi debatterer.
Statsministeren bliver nemlig nødt til at forholde sig til, hvad en af regeringens mest centrale ministre går rundt og siger, og derfor forventer jeg selvfølgelig svar i denne debat på de her spørgsmål, og jeg vil naturligvis også garantere for, at Dansk Folkeparti bringer sagen op i Folketinget via en særskilt forespørgselsdebat.
Undersøgelser har jo vist, at omkring 80 pct. af befolkningen støtter indenrigsministerens synspunkter, heraf også et flertal af de socialdemokratiske vælgere, og det forstår jeg godt.
Danskerne er efterhånden dødtrætte af asylsøgeres konstante lovovertrædelser, og her er det jo ikke kørsel uden cykellygte, vi taler om.
Politiets statistikker fortæller om vold, trusler på livet, røverier, tyverier osv. Vi er altså også i den tunge ende af forbrydelsernes skala, og derfor skal der naturligvis strammes.
I Dansk Folkeparti mener vi, at hvis udlændingene ikke kan opføre sig ordentligt i det danske samfund og indordne sig under danske love og regler, ja, så skal de ikke opholde sig i Danmark. I øvrigt har Dansk Folkeparti aldrig kunnet forstå, at sagsbehandlingstiden skal være så lang, og vi håber naturligvis, at den debat, indenrigsministeren har sat i gang, nu gør, at der bliver sat handling bag de mange kønne ord, så vi får nedsat sagsbehandlingstiden.
Det kan ikke være nogen overraskelse for Folketinget, at Dansk Folkeparti ønsker en lang række nødvendige og retfærdige stramninger i udlændingepolitikken, og det vil vi selvfølgelig også fremsætte forslag om i den kommende folketingssamling.
Må jeg så ikke sige, at hvis man er asylsøger og begår kriminalitet, så burde debatten altså ikke handle om, hvorvidt man skal være i Allerød eller på en øde ø, så burde debatten handle om, hvor hurtigt man kunne blive sendt ud af Danmark og komme væk fra landet.
Statsministerens åbningstale var tydeligvis præget af rådvildhed, han kom slet ikke ind på de her spørgsmål.
Sandheden er jo også, at vi herinde i Folketinget udmærket godt ved, hvad befolkningen ønsker på en række områder.
Den ønsker et mere effektivt politi, ordentlige forhold for de ældre, et godt uddannelsessystem for vore unge og ordentlige forhold for vore syge og svage.
Befolkningen plages således stadig af alt for lange ventelister til sygehusene.
Det havde man åbenbart ikke taget højde for i planlægningen.
Nu er der jo som bekendt god tid til næste sommerferie, så jeg håber ikke, at den sag skal gentage sig næste år.
Men hvad vil regeringen gøre?
Hvad er statsministerens bud på et mere effektivt sundhedsvæsen?
Ordene i åbningstalen om, at patienten skal være i centrum, har vi jo hørt længe.
Det er der ikke noget nyt i.
Men hvordan vil regeringen konkret udmønte det princip i praktisk lovgivning?
Ældreområdet har det jo heller ikke for godt.
Der er alt for ofte sager fremme i pressen om, at ældre på plejehjem misrøgtes.
Selvfølgelig er der gode plejehjem, det ved vi alle, hvor tingene foregår til fuld tilfredshed, men der er altså også eksempler på det modsatte.
I Dansk Folkeparti mener vi ikke, at de ældre skal udsættes for discounttilbud.
De har krav på en værdig alderdom efter et langt livs indsats.
De ældre, der i dag er på plejehjemmene, var de personer, der kæmpede for det velfærdssamfund, vi i dag har.
Det var dem, der oplevede krisen i 1930'erne, og som knoklede under forhold, som Arbejdstilsynet i dag ville lukke en virksomhed på.
Tilmed havde de en langt længere arbejdsuge end nu og en kortere ferie.
Disse mennesker skylder Danmark ikke kun tak, vi skylder dem en alderdom i værdighed og i tryghed som en belønning for alt det, de gjorde i deres erhvervsaktive år, og som en påmindelse om, at de ikke skal blive glemt.
Derfor er der alt mulig grund til at minde om, at der i de finanslovforhandlinger, som finder sted for øjeblikket, skal tilføres ældreområdet flere midler, og det er der altså råd til, hvis man vil prioritere anderledes, end man gør.
Det harmer også os i Dansk Folkeparti, når regeringen nedsætter ydelser til de ældre.
Vi havde tidligere diskussionen om begravelseshjælp, medicintilskud osv.
Det er ikke en rimelig måde at behandle vore ældre på.
At regeringen så nu vil se på varmehjælpen, ja, det virker da udmærket, det støtter vi selvfølgelig også fuldt og helt, men det er altså noget småt i betragtning af, hvad man har gjort på ældreområdet.
At have tryghed i hverdagen handler jo også om at kunne færdes trygt på gaderne uden angst for at blive overfaldet, og det er så, uanset om man er ældre eller man er yngre.
Vi har gentagne gange været fremme med forslag om, at der skal strammes over for voldsforbrydere, og det krav fastholder vi også i den nye samling.
Et af de helt store problemer er det, Københavns Politi netop har fremlagt et fyldigt materiale om, nemlig at 40 pct. af voldsmændene i Københavns Politikreds enten er flygtninge eller indvandrere.
Hvis man ser på personer under 18 år, er vi faktisk helt oppe på, at hver anden voldsmand er flygtning eller indvandrer.
En anden uhyggelig ting er, at i 2/3 af voldssagerne kendte voldsmanden ikke engang offeret.
Disse ting har vi ikke tidligere kendt til i Danmark i det omfang, som der er nu, men de er blevet et resultat af den nærmest hæmningsløse indvandring, der finder sted i dette land, en indvandring, som ud over en kulturel mistænkeliggørelse af danskerne i deres eget land også medfører en langt stærkere kriminalitet.
Det er uacceptabelt, og derfor skal der sættes langt kraftigere ind, bl.a. skal vi have nedsat den kriminelle lavalder.
I stigende omfang importerer Danmark jo de uroligheder, der er ude i verden.
Vi gør det med bind for øjnene.
Derfor vil Dansk Folkeparti også bestræbe sig på i den nye samling at forsøge at få bindet af flertallet herinde i Folketingssalen, få forklaret, hvad det er for et Danmark, der er ved at tegne sig.
Er det det Danmark, vi ønsker?
Det tror vi ikke at flertallet i Danmark ønsker, og hvis ikke det er det, så skal vi sige stop, og det vil vi forsøge at skabe lydhørhed for i den samling, vi nu går i møde.