Svend Aage Jensby (V), 2000-11-28:
Jeg vil gerne starte med at takke udenrigsministeren for en udførlig besvarelse, den var næsten så udførlig, at der dårligt blev tid til det hele, men der er ikke meget i den redegørelse, som vi i mit parti ikke er enige i.
Vi er bl.a. enige i, at situationen i Mellemøsten er overordentlig alvorlig, og at det internationale samfund, herunder også Danmark, må gøre sit yderste for at skabe en varig fred i Mellemøsten.
Vi er også i Venstre enige i, at udenrigsministeren fremhæver vigtigheden af, at der ikke tages parti for nogen af de i konflikten implicerede parter.
Det mener jeg er en meget rigtig holdning fra regeringens side at have.
Men når det er sagt, vil jeg sige, at det derfor også er med beklagelse, at man finder tegn på, at Syrien, Iran, Irak har øget deres støtte til de grupperinger inden for og uden for selvstyreområderne, der modarbejder fredsprocessen.
Det er Syrien, Iran og Irak, som altid har været imod Israels eksistens.
Det er ikke længe siden, jeg selv var med Det Udenrigspolitiske Nævn i Teheran, hvor viceudenrigsministeren direkte adspurgt, om man anerkendte staten Israel, faktisk svarede nej
Det er bekymrende, og den rolle må Danmark ikke få og får heller ikke.
Venstre er dernæst enig i, at en fredsløsning må basere sig på de sikkerhedsrådsresolutioner, som flere har været inde på, 242, 338 og 425, den sidste i relation til Libanon.
Det indebærer på den ene side, at Israel må trække sig tilbage fra de besatte områder, og på den anden side, at Israels sikkerhed må garanteres.
Alt for tydeligt har historien vist, at Israel siden statens oprettelse i 1948 er blevet angrebet af sine naboer, og derfor er Israels ønske om i forbindelse med en fredsaftale at opnå en sådan garanti både rimelig og forståelig efter Venstres opfattelse.
Det var Israel, der i 1979 takket være godt lederskab
både i Israel og i Egypten indgik fred med dette land.
I 1993 anerkendte man PLO som repræsentant for det palæstinensiske folk og som forhandlingspartner i den videre fredsproces, og man tiltrådte, at der skabtes et palæstinensisk selvstyre i Gaza og på Vestbredden.
Osloaftalerne, nr. 1 fra 1993 og nr. 2 fra 1995, illustrerer også Israels velvilje til en ændring
af den situation, som blev skabt af Seksdageskrigen i 1967.
I 1994 sluttede Israel fred med Jordan.
Man gik langt i White River.
Man trak her i år sine styrker ud af Sydlibanon, i Camp David i sommer tilbød Barak trods en vanskelig indenrigspolitisk situation næsten 95 pct. af Gaza og Vestbredden overgivet til selvstyret, og som jeg har forstået også til en egen stat.
Jeg synes derfor ikke, man kan have debatten her uden at minde om disse tiltag fra Israels side.
Men når det er sagt, siger jeg til hr. Holger K. Nielsen, at jeg da erkender, at vi alle har fejl, og jeg er enig i, at de bosættelser, som er etableret, har skabt en problemstilling.
Det er også det, som Venstre bl.a. som medforslagsstiller til vedtagelsen er inde på.
Jeg tror, at dér skal man gribe ind.
I Venstre er vi i øvrigt enige i de initiativer, som udenrigsministeren i sin besvarelse var inde på man skal tage fra dansk side, fra EU-side og i øvrigt fra det internationale samfunds side.
De initiativer kan vi støtte.
Hvis jeg lige kort til slut skal kommentere forslaget til vedtagelse, så forestiller jeg mig, at den første pind, hvor man taler om en international obeservatørmission til området, først kan blive effektiv, når der er en fred, idet en observatørsituation ellers kan være yderst farlig.