Mogens Lykketoft (S), 2006-12-05:
Udenrigsministeren udtalte sig den 3. januar 2003 med et beklageligt profetisk klarsyn, idet han advarede imod at starte en krig på et forkert grundlag i Irak.
Jeg tror, udenrigsministeren selv kan være lidt ked af at have set så klart, og at han selv kan være meget ked af, at den forståelse, nogle af os mente vi klart havde af ham, med hensyn til at Danmark under ingen omstændigheder skulle tage medansvar for en invasion af Irak, hvis ikke der var et klart nyt FN-mandat, ikke kunne opretholdes som regeringens politik, fordi statsministeren overrulede udenrigsministeren efter en telefonopringning fra præsident Bush.
Der er mange kilder til den katastrofale situation, Irak nu er i.
Nogle af kilderne kan jo findes i, at blandt alle de forbrydelser, der er opregnet, som Saddam Hussein angiveligt skulle have begået, er de to eneste, han med sikkerhed ikke har begået, de to, der blev brugt som begrundelse for invasionen, nemlig at han stadig besad masseødelæggelsesvåben, og at han havde forbindelser til Al-Qaeda.
Det næste er selvfølgelig, at når katastrofen er blevet så stor, er det, fordi den invasion blev gennemført lige så meget uden plan, lige så meget uden realisme om, hvad virkeligheden var i Irak, som de indlæg, vi har hørt fra regeringen og de borgerlige ordførere om situationen i dag.
Der var ikke nogen god plan for at vinde freden.
Jeg tror, de fleste iagttagere i dag erkender, hvor katastrofalt det var bare at sende Saddam Husseins soldater og politi hjem uden løn, men med våben, i stedet for at prøve at reorganisere de styrker til at bidrage til hurtigt at få styr på den interne sikkerhedssituation.
Situationen har været tiltagende grusom med borgerkrig eller flere forskellige borgerkrige.
Ansete læger mener – udregnet efter metoder, de har brugt andre steder uden at blive anfægtet – at der er sket 600.000 ekstra dødsfald eller mere i Irak de sidste 3½ år på grund af følgerne af invasionen.
Statsministeren nævnte i dag i sin redegørelse selv det enorme antal internt fordrevne og det enorme antal irakere, der er flygtet ud af landet nu i et tempo på 100.000 om måneden ifølge de Forenede Nationers Flygtningehøjkommissariat.
Så man må jo nok tilslutte sig hr. Søvndals indtrængende opfordring til regeringen og dens talsmænd om at droppe skønmaleriet.
Vi taler om den tragiske situation, at oktober 2006 var den måned, hvor flest civile irakere blev dræbt siden invasionsmåneden, marts 2003.
Selv om stort set alle ude i verden konstaterer katastrofen og fiaskoen, sjosker den danske regering alligevel videre efter præsident Bush og kalder det aktivistisk udenrigspolitik.
Vi er det eneste vesteuropæiske land ud over Storbritannien, der stadig væk har kamptropper i Irak.
Jeg er enig med hr. Hald Madsen om, at det i høj grad handler om signaler.
Vi er bare helt uenige om, hvilke signaler Danmark skal sende i denne situation.
Jeg har lyst til at nævne, at det, som har været det store argument for regeringen, nemlig at udbrede demokratiet i Irak, måske for det første ikke er så vellykket et eksperiment endda, fordi det til denne dag er meget svært at gennemskue, hvordan man kan forene målsætningen om et forenet Irak med målsætningen om et demokratisk Irak.
For det andet kan enhver se, at et opsplittet Irak vil være opskriften på samtlige naboers intervention, vil være opskriften på grænsestridigheder mellem de mindst tre lande, der kommer ud af det.
Lad mig bare nævne dette: Hvordan skal man placere det etnisk blandede Bagdad, hvor vi allerede nu ser de frygtelige konsekvenser af etniske udrensninger i forsøg på at dele landet op, eller Kirkuk som grænseområdet mellem det kurdiske og det arabiske Irak?
Det er nedslående, men vel også nødvendigt at lytte til, da der jo også i USA nu er folk, der ligesom hr. Søren Espersen vil nøjes med mindre end fuldt demokrati, folk, der taler om, hvordan man må prøve at instituere et nyt autoritært styre for at holde sammen på Irak.
Jeg så et citat af den store kyniker, Henry Kissinger, forleden dag, hvor han udtalte, at han kunne komme i tanke om indtil flere geopolitiske grunde til at invadere Irak, men argumentet om demokrati var det mest latterlige, han havde hørt.
Jeg kan ikke lade være med at referere en samtale, jeg havde for halvandet år siden med en fremtrædende tyrkisk diplomat om situationen i Irak, han var kyndig, han havde været udsendt der i adskillige år.
Han sagde følgende: Amerikanerne har ikke forstået noget som helst af Irak.
De har ikke forstået, punkt 1, at uanset hvor grusom en diktator, Saddam Hussein var, så havde han massiv folkelig opbakning i den sunnimuslimske del af befolkningen, hvilket selvfølgelig forklarer den opstand, man nu skal trættes med.
Og det er jo for så vidt ligegyldigt, hvad vi tror.
Det afgørende for, om man kan stabilisere situationen i Irak med fremmed intervention, er, hvad irakerne tror.
Og her har vi jo selvfølgelig også nøglen til at forstå de meningsmålinger, der siger, at 70 pct. af irakerne vil have de fremmede styrker ud.
Og vi har nøglen til at begynde at tolke på det, som formentlig i morgen vil udkomme fra Baker-Hamilton-komiteen, vel vidende, at den ligesom Blair vil karakterisere situationen som katastrofal, politikken som bankerot og et kursskifte som nødvendigt.
Og vi må gå ud fra, at der i den rapport ligger anbefalinger, som også Socialdemokraterne vil være meget tiltalt af, nemlig: Der er ikke nogen entydig militær løsning på katastrofen i Irak.
Man må finde en forhandlingsløsning, man må finde de tangenter at trykke på, der gør, at man kan komme i forhandling med nogle af dem, man slås med, selvfølgelig ikke Al-Qaedafolk, der er kommet ind i landet, men med nogle af dem, man slås med i øjeblikket, som er meget bredere repræsentative for en del af befolkningen end de rent terroristiske bevægelser.
Og man må finde en nøgle til at gøre nabolandene, også Iran og Syrien, interesserede i at bidrage til en stabilisering af Irak.
Og en af nøglerne er selvfølgelig, at de heller ikke bliver ved med at bære, det gælder især Syrien og i øvrigt også Jordan, den enorme flygtningestrøm, som går ud af Irak i disse måneder, så længe tragedien derinde fortsætter.
Jeg tror, at nogle højtstående britiske repræsentanter, som jeg talte med for ikke så længe siden, har meget ret i den analyse, man også fra amerikansk side bad om måtte blive lagt til grund for et kursskifte i Irak.
Briterne sagde også, at vi bliver nødt til at erkende, at på en eller anden måde må vi gå i forhandling med de dele af IRA, der overhovedet er til at snakke med, for hvis vi skal komme ud af det irakiske morads, bliver vi nødt til at finde nogle at forhandle med.