Jann Sjursen (KRF), 1999-05-18:
Nu fik vi så en lidt mærkelig ordførerrække, vil jeg sige, så jeg bliver med formandens tilladelse nødt til at kommentere et par indlæg her.
Fru Dorte Bennedsen konstaterer - med rette selvfølgelig - at jeg ikke har siddet i Folketinget tilbage til den periode, hvor man vedtog loven om registreret partnerskab, og det er jo håndfæstligt rigtigt.
Men jeg vil sige, at jeg synes netop, at glidebaneargumentet fra mit ordførerindlæg om, at der sådan set er en sammenhæng mellem spørgsmålet om stedbørnsadoption og så generel adoption, er rigtigt.
Jeg erkender blankt, at det ikke ses i disse ændringsforslag, men den generelle problemstilling viser sig jo meget let, når fru Dorte Bennedsen siger, at med hensyn til fremmedadoption har man mere eller mindre en pragmatisk holdning. Det ville, om man så må sige, være et spørgsmål om tid, før det blev aktuelt at drøfte det, hvis det ikke lige var, fordi nogle af de lande, der bliver adopteret fra i dag, ser med skepsis på sådan et forslag. Fru Yvonne Herløv Andersen sagde, at folk får børn, og det er jo uomtvisteligt også rigtigt.
Folk får børn, men to af samme køn får ikke børn sammen.
Det mener jeg også er en kendsgerning.
At man så kan sige, at der er nogle sociale forhold, der gør sig gældende i den her sammenhæng, er jeg da klar over.
Jeg er også klar over, at der eksisterer børn i registrerede partnerskaber.
Det er jeg overhovedet ikke blind for, men det får mig altså ikke til at sige, at vi skal kreere en ordning, der betyder, at børn har to fædre eller to mødre, og jeg insisterer heller ikke på, at børn, der lever i familier, hvor der bare er én, der har forældremyndigheden, så skal have to juridiske personer som forældre.
Det er derfor, jeg sådan set synes, at vi skøjter let hen over problemstillingerne her.
Vi når ikke at få belyst dem ordentligt, og det er det, jeg mest af alt begærer, men jeg tvivler på, at vi kan blive enige i det her spørgsmål.
Der er holdningsmæssige forskelle, og det må vi bare konstatere, men når man tager i betragtning, hvor følelsesbetonet det er, som også fru Yvonne Herløv Andersen nævnte, og det er jeg enig i, og hvilke konsekvenser det i øvrigt har for vores syn på familie osv., så synes jeg, det er tosset uden det grundige forarbejde, der har præget lovgivningen, som jeg i øvrigt stadig væk er uenig i, at skride til denne handling.
Det har man jo ikke gjort i andre lande.
Jeg ved godt, at forslaget blev varslet allerede ved første behandling sidste år, og derfor har det selvfølgelig også summet i mit baghovede, at det kan komme.
Jeg troede så på grund af diskussionen om identitetsproblemer, at det ikke kom.
Det er så også lige meget, men det, der jo er beklageligt ved hele processen, er, at ministeren ikke har kunnet og heller ikke har villet sende forslaget til høring, så vi kunne få den brede debat om det og også få belyst flere konsekvenser af det end dem, vi kan nå frem til i den korte debat, vi har her i dag.
Jeg synes ikke, vi kan være det bekendt, heller ikke over for hinanden, uanset hvilken holdning vi så i øvrigt har til problemstillingen.
Min væsentligste anke er mere over hele processen end over, at der er nogle, der har en anden holdning, end jeg har, for det må jeg jo bare erkende i den her sag som i andre.
Det kan jeg til syvende og sidst blive nødt til at leve med, uanset hvor beklageligt jeg end synes det er.