Flemming Oppfeldt (V), 2003-05-27:
Der er de seneste år sket en fantastisk udvikling inden for demensområdet.
Ikke fordi vi har fået en mirakelmedicin, ikke fordi vi har bygget mammutinstitutioner, ikke fordi der er foretaget store forskningsmæssige gennembrud.
Men der er sket det, at en masse borgere - pårørende, patienter, behandlere, hjemmehjælpere, sygeplejersker, læger, frivillige organisationer og mange flere - tilsammen udgør en ny græsrodsbevægelse for borgere med demens.
De sygdomme, der svækker hjernen, er ikke længere tabu.
Det er uden skyld, at man mister evnen til at fungere som tidligere i hverdagen, fordi hjernen svigter.
Alle de naturlige, dagligdags ting kan blive besværlige: at stå op, at gå, at børste tænder, at lave kaffe, foretage indkøb, deltage i samtaler, at være social, at rumme livet.
Alt det bliver besværligt.
Men alt det er også genstand for rigtig mange borgeres kamp for bedre vilkår for demente og deres familier.
Der gøres overalt forsøg med en mere sammenhængende behandling, der afholdes demensdage, og der organiseres pårørendegrupper.
Intet er tabu.
Alle nye metoder er til debat, og Venstre anerkender dette arbejde.
Vi ønsker at forstærke indsatsen på otte punkter.
For det første ønsker vi, at der gennemføres demenshandleplaner i alle amter i et samarbejde, som sikrer, at en specialenhed kan foretage en endelig demensundersøgelse.
En sådan amtslig plan skal koordineres med indsatsen hos kommuner og praktiserende læger, herunder vejledning og uddannelse af de berørte i sundhedsvæsenet og den kommunale omsorg.
Planen angiver altså med andre ord en ny organisation med en klar arbejdsdeling.
Det er utrolig vigtigt, at patienter og pårørende ikke bliver kastebold i systemet mellem en masse specialister og behandlere.
Derfor er det ikke mindst en kommunal opgave, at der er en lokal kontaktperson, som har den faglige og daglige kontakt til patient og familie.
I den offentlige sektor skelnes der meget mellem, om man er et sundhedsmæssigt problem eller en opgave for den sociale sektor.
Men jeg tror ikke, der er ret mange borgere, som i deres hverdag skænker det nogen som helst tanke, om de hører til den sundhedsmæssige eller den sociale sektor.
De har sådan set et problem, de vil have løst, og de forventer ikke, at det offentlige snubler i kasserne og arbejdsdiagrammerne.
For det fjerde ønsker vi, at diagnosen skal stilles så tidligt som muligt.
Det vil sige, at der skal være et fint netværk af borgere med forstand på demens, som kan være opmærksomme på personer med begyndende demens.
Det gælder selvfølgelig egen læge, sundhedspersonale, hjemmehjælp og det forebyggende hjemmebesøg, men også Falck, politi, taxachauffører eller varmemestre.
Der kan jo godt være nogle ensomme borgere, der ikke som noget naturligt trækker på det offentlige system, som ikke bruger hjemmehjælp, som ikke kommer på kommunekontoret eller ikke kommer ret meget hos lægen.
Derfor ville det være godt, hvis der i beboelsesområderne findes folk, der har øje for disse skæbner, specielt når vi ved, at behandling i tide kan give megen livskvalitet.
For det femte skal vi have en hurtigere igangsætning af den medicinske behandling.
Med den medicin, vi har i dag, kan vi ikke helbrede eller stoppe sygdommen, men vi kan skabe et pusterum, en bedre livskvalitet, at kunne noget mere selv, hvis en del af borgerne med demens bliver behandlet i tide med den nyeste medicin.
For det sjette ønsker vi, at den praktiserende læge skal have større kompetence, og for det syvende ønsker Venstre en mere målrettet information over for borgerne og over for patienter og behandlere og ikke mindst de pårørende.
Mange er inde i et behandlingsforløb, og deres familier forstår måske ikke altid med det samme klarsyn som selve systemet, hvad det egentlig er, der sker.
For det ottende ønsker vi at rette en opfordring til kommuner og amter om at satse på det frivillige arbejde.
Både de frivillige foreninger og pårørendegrupper udgør en vigtig ressource for den nye demenspolitik.
De årlige undersøgelser eller udredninger, som det kaldes i fagsproget, er steget fra ca. 3.000 for et par år siden til et niveau på omkring 10.000 i dag, og de medicinske behandlinger af patienter er som følge heraf steget lige så voldsomt.
Bag disse tørre tal, denne fremgang, gemmer der sig megen vundet livskvalitet, og det er dette spor, Venstre ønsker, vi skal fortsætte ad.