Henrik Dam Kristensen (S), 1998-02-04:
Det har indtil nu været en spændende debat, som tager afsæt i det, som også er blevet virkeligheden i Danmark, nemlig at hele fødevareprocessen ikke er noget, der sådan foregår, uden at der er nogen, der er opmærksom på den.
Den fødevarepolitiske diskussion er kommet på dagsordenen.
Det er noget, danskerne som sådan er optaget af.
Det fylder umådelig meget i medierne generelt og har også stor bevågenhed hos de politiske partier.
Jeg er godt tilfreds med, at det er den nuværende regering, som har taget det emne alvorligt, og at det er den nuværende regering, som dannede et egentligt fødevareministerium med den indgangsvinkel, at vi kan gøre det bedre på en række områder. Jeg synes også, det er godt, at vi nu er kommet med redegørelsen.
I hvert fald så vidt jeg ved, er det første gang, Danmark har fået en regerings samlede visioner på området.
Jeg synes også, det er glimrende, at der alt andet lige har været så mange positive tilbagemeldinger på redegørelsen og fra et bredt udsnit af partier.
Det skal jeg vende tilbage til lidt senere.
En af de ting, som har optaget sindene, har været kontrollen.
Der er sagt mange ting - i øvrigt også
mange forkerte ting - undervejs i debatten.
Tillad mig et øjeblik at blive en lille smule historisk.
En af grundene, men ikke den eneste, til, at vi diskuterer de her ting nu, er den såkaldte ATV-rapport, som sagde, at vi kan gøre det bedre på fødevareområdet.
Det er den, der ligesom - kan man sige - har været grundskolen for Fødevareministeriet og grunden til, at vi har redegørelsesdebatten nu.
Også på kontrolområdet kan tingene gøres anderledes og bedre.
Må jeg ikke godt sige, at når jeg kigger rundt i landskabet og hører kommentarer, hvad enten det er fra folketingspolitisk hold, amtspolitisk hold eller kommunalpolitisk hold, går det entydigt igen, at der skal være færre af de lokale levnedsmiddelkontrolenheder.
Jeg har næsten ikke hørt nogen, som ikke har tilkendegivet, at de intentioner, der ligger i regeringens oplæg til kontrol, om ensartethed og enstrengethed er de rigtige.
Det er stort set ligegyldigt, om det er aktørerne på banen eller det er politiske kommentarer, så siger man: Vi kan gøre det bedre.
Vi skal udnytte ressourcerne bedre, vi skal sikre enstrengetheden, vi skal væk fra det, vi gør
for meget i dag
, nemlig registrerer fødevarer, der er problemer med, og så er der nogle andre, som skal tage sig af, at der var et problem med dem.
Det er fint nok, at vi registrerer salmonella i færdigvarerne, men det er da meget mere interessant, når vi har registreret det, at vi så med det samme stiller spørgsmålet: Hvordan kom det dér?
Hvad kan vi gøre for det?
Diskussionen går, som jeg hører den, ikke på, at vi skal udnytte ressourcerne bedre, at vi skal sikre ensartethed, men på, hvor den politiske kompetence i realiteten skal ligge, og hvor kontrollen skal være.
De forskellige er kommet med bud om, at der skal laves nogle centerdannelser, og som jeg har hørt det, svinger det vel stort set fra regeringens forslag om ca. 10, men den har en pragmatisk indstilling til det, til de kommunale forslag om, så vidt jeg husker, 12, og så til amterne, som har forslået et i hvert amt, dvs. 14.
Så kommer diskussionen: Hvor skal kompetencen så ligge?
Hvis man skal have en overordnet kontrol med og et overordnet ansvar for det her, hvor får man det så bedst?
Får man det bedst ved, at der skal være, som KL siger, 12-13 enheder?
Det kan man så dividere op i det antal kommuner, vi har, og så må jeg sige, at det nærdemokrati, der skulle ligge i det, vist kan ligge på et meget lille sted.
Gør man det ved pludselig at give amterne en helt ny funktion?
Jeg synes, det kunne være spændende, om man også forholdt sig til det.
Så hører jeg fra det spændende makkerskab, der nu er opstået i dansk politik mellem SF og Venstre - det er i øvrigt spændende at se, om det holder resten af aftenen og ud på natten -
at de direktioner, der kommer fra ministeren, godt kan gøres meget mere entydige, så man dermed kan sikre ensartetheden.
Så vil jeg spørge: Hvad skal vi så med den politiske del?
Jeg kan altså ikke forestille mig, at man vil give politisk indflydelse og kompetence, hvis der ingen mulighed er for at bevæge sig.
Jeg hører nærmest SF og Venstre sige, at det er rigtigt, at det skal hæftes op på amterne, men at der skal udgå nogle klare instruktioner fra ministeren.
Men hvor er så det lokale medspil her?
Det må jeg sætte et spørgsmålstegn ved.
Hvad er det, vi gerne vil fra regeringens side?
Vi vil gerne udnytte ressourcerne bedre og skabe større sammenhæng og troværdighed i bestræbelserne for ordentlige og sunde fødevarer.
Vi tror på, at vi ved at oprette disse centre samler en viden og ekspertise på disse områder, som får ansvar og kompetence til at forfølge fødevaresporet helt fra bordet og helt ud til jorden eller til havet, og dermed får udnyttet de ressourcer, som i dag ikke får mulighed for at spille ordentligt sammen i de lokale levnedsmiddelkontrolenheder og i Fiskeridirektoratet, Plantedirektoratet og Veterinærdirektoratet osv., og ansvarliggjort, at der er sammenhæng i tingene.
Men vi forestiller os ikke 10 centre, hvortil folk så skal køre ud hver eneste morgen; vi forestiller os, at fødevarerne skal kontrolleres dér, hvor fødevarerne er, at fisken skal kontrolleres dér, hvor den bliver bragt i land, og at bageren stadig væk skal kontrolleres dér, hvor han har sin virksomhed, og det er vi parate til at diskutere.
Og vi forestiller os heller ikke et system, hvor det er sådan, at ministeren skal sidde i sit lønkammer og være enerådig i forhold til, hvordan kontrollen af vore fødevarer skal foregå.
Vi forestiller os faktisk en meget åben proces, hvor der er gennemskuelighed hele vejen igennem, hvor alle aktører på det her område er samlet - fra forbrugerne over Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, altså lønmodtagerne, til detailhandelen og industrien - og hvor ministeren bliver forpligtet til over for Fødevareudvalget at komme med en overordnet kontrolstrategi og debattere den med udvalget og lade sig inspirere osv., altså i en fuldstændig åben proces, hvor alle i realiteten kan deltage, også Folketingets partier.
Og så forpligtes ministeren til hvert halve år at se i spejlet og afgive en rapport om, hvordan det er gået med strategien: Var der steder, hvor vi fejlede?
Var der steder, hvor vi kunne gøre det anderledes?
Var der steder, hvor vi kunne gøre det bedre?
Igen i en helt åben proces, og derudover ønsker vi altså at skabe troværdighed her.
Jeg er åben over for, hvilket system det skal være.
Det vil jeg meget gerne debattere, også med de mere konstruktive af Folketingets partier.
Det synes jeg er rigtigt og vigtigt at gøre.
Og jeg er sikker på, at vi kan få lavet det, som er regeringens helt klare og overordnede mål, nemlig et ordentligt og troværdigt system, som kan tåle at blive kigget i kortene - jeg tror, det var fru Vibeke Peschardt, der brugte udtrykket »en kontrol med kontrollen« - for der skal ingen tvivl være om, at en af hovedhjørnestenene i vores bestræbelser for at få en kontrol her bl.a. er en offentliggørelse af kontrolresultaterne på en ordentlig måde, så alle kender spillereglerne.
Jeg kunne også forestille mig, at Fødevareministeriet kunne have en ambition om at gå i front, når det gælder regeringens IT-strategi, med hensyn til en offentliggørelse af de postlister fra direktoratet og departementet, som er relevante i forhold til fødevarekontrol.
Så må jeg sige, så det slet ikke kan misforstås, at jeg synes, at ikke mindst SF og Venstre taler om noget, der, som jeg har hørt det beskrevet indtil nu, i realiteten er en form for demokratisk bluff, for hvis der skal være bare lidt realitet i det, vil det jo betyde, at vi kun går fra at have
32 forskellige udmeldinger - til skade for forbrugerne og for virksomhederne - til måske at have 14 forskellige.
Til hr. Jens Vibjerg vil jeg sige: Jeg hørte mange gange det udtryk brugt, at fødevareministeren var blevet enig med Venstre, og at fødevareministeren havde vist sig at være imødekommende.
Tænk, jeg synes faktisk, det forholder sig lige nøjagtig omvendt: Der er ikke ret mange, der vil beskylde Venstre for at have haft progressive tanker på fødevareområdet eller at have haft forbrugerpolitiske indgangsvinkler til det, førend man var pisket til det.
Men velkommen i klubben!
Jeg synes, det er ganske udmærket.
Og med hensyn til en sundhedsanprisning af funktionelle fødevarer, som flere har efterlyst, vil jeg sige, at jeg synes, det var meget spændende at høre fru Lene Espersens indlæg på det område.
For vi kan da godt vælge at lade, som om de ikke er opfundet, og at de ikke er blevet en del af debatten, og vi kan da godt vælge at sige, at de ikke vedkommer os, men jeg synes, det var mere konstruktivt at sige det, som jeg hørte fru Lene Espersen sige: Her er et nyt område, og da det nu engang er her, så lad os tage debatten og ikke mindst være med til at påvirke den internationalt i EU-sammenhæng og i Codex Alimentarius-sammenhæng osv. Hvad er det så, vi siger på functional food-området? Ja, vi siger faktisk nogle rimelig præcise ting, nemlig at de funktionelle fødevarer skal være sundhedsmæssigt uangribelige, at der ikke må ske en vildledning af forbrugerne, og at de faktisk skal fremme sundheden som sådan i Danmark.
Det er vores betingelser for at gå ind i det - med en tyk understregning af, at der ikke må ske en vildledning af forbrugerne.
Det synes jeg ikke er nogen ladeport; det synes jeg
faktisk er at forholde sig åbent og ærligt til en debat, som vi bliver nødt til at tage.
Hr. Jørn Jespersens indlæg var en dejlig blanding af positiv og negativ, og jeg vil gerne kvittere for det positive.
For jeg forstod, at det positive bl.a. var, at der trods alt var nogle, der havde sat sig for at give et bud på en redegørelse om fremtiden for fødevarerne, og det vil jeg gerne kvittere for.
Men så efterlyste hr. Jørn Jespersen nogle mere konkrete initiativer på en række områder, men jeg tror sådan set, at hr. Jørn Jespersen selv gav svaret: Jeg har rent faktisk
Det er det, der har været intentionen: at give både befolkningen som sådan og virksomhederne og landbruget nogle klare indikationer af, hvilken vej denne regering vil gå med hensyn til ordentlige, sunde og troværdige fødevarer, og sådan bliver det udmøntet; det kan man være helt sikker på.
Hr. Jørn Jespersen spurgte, hvad jeg mente om et forslag om at tage udgangspunkt i 100 tilsætningsstoffer og så virkelig kigge dem igennem og være progressive med hensyn til dem.
Dér vil jeg gerne sige, at jeg nærmest synes, hr. Jørn Jespersen er lidt fodslæbende, for jeg synes ikke, det er tilfredsstillende at nøjes med 100; jeg synes faktisk, vi skal tage dem alle sammen, og derfor er vi gået i gang med det, i øvrigt afledt af, at man i EU's grønbog siger, at nu synes man, at de forskellige lande skal gå i gang med at undersøge og revurdere de enkelte tilsætningsområder.
Og vi vil bruge det arbejde til det, som jeg mener er målet for os alle sammen, nemlig at få nedbragt antallet af tilsætningsstoffer, og vi vil være meget kritiske på det område.
Jeg ved heller ikke, om det er fair af hr. Jørn Jespersen at sige, at vi på pesticidområdet ikke er ambitiøse nok, for jeg mener, at vi er realistiske.
, og derfor siger vi, at så længe der bliver brugt pesticider, vil vi have så skrappe krav med hensyn til minimumsregler som overhovedet muligt.
Og vi siger oven i købet, at vi vil flytte de minimumsregler i takt med, at det bliver muligt at gøre det.
Det synes jeg er at have en ærlig indfaldsvinkel over for forbrugerne, samtidig med at denne regering jo ikke har forsømt nogen lejlighed til at få minimeret brugen af sprøjtemidler i Danmark, i øvrigt i et samarbejde med SF, som jeg gerne vil kvittere for.
Og det er ikke mange dage siden, vi på det område indgik endnu en aftale, som betød en fordobling af afgiften.
Det samme gør sig lidt gældende, når vi taler om salmonella:
Jeg kan godt høre, at det er flotte ord, som
selvfølgelig må klinge som sød musik i enhver forbrugers øre: Vi vil ikke have salmonella - færdig, væk med det skidt!
Og regeringen vil heller ikke have salmonella, men regeringen vil gerne give forbrugerne nogle tilsagn, som vi også tror kan holde i virkelighedens verden, og derfor har regeringen ikke forsøgt at foregøgle nogen, at et naturligt fænomen som salmonella er noget, som vi kan klare fra den ene dag til den anden, men sagt, at det bliver et langt, sejt træk.
Men regeringen er indstillet på at tage det lange, seje træk, og derfor har vi lagt en handlingsplan på det område, hvor målet helt klart er, at når vi når til enden af den plan, skal alt varmebehandles, så der ikke er salmonella ude hos forbrugerne.
Målet er altså det samme som det, jeg hørte hos hr. Jørn Jespersen, men jeg mener, at vi har en realistisk indfaldsvinkel til det.
For efter at have været lidt omkring det dér med eksporten og det med, at der er et tungt sæt af forbrugere i forhold til erhvervet på det her område, må jeg sige, at jeg oplever det på den måde, at regeringen i redegørelsen har været helt ærlig og åben og sagt, at Danmark er et fødevareproducerende land, som eksporterer for et milliardbeløb, og at det derfor har økonomisk interesse for os.
Fru Vibeke Peschardts pointe var nemlig, at hvis vi skal sikre dét i fremtiden, skal både industrien og fremstillingsvirksomhederne, hvad enten det er landbrug eller fiskeri, forstå de nye forbrugerkrav. Hvis vi skal fortsætte med at have fødevareindustrien som en vigtig faktor for vores samfundsøkonomi, er der for mig ingen tvivl om, at den linje, som fru Vibeke Peschardt gav udtryk for, er den rigtige, nemlig at vi skal producere de sundeste og de bedste fødevarer, for kun derved kan vi bevæge os ud på højværdimarkedet, og det er jo dér, det er interessant for os at være.
Der vil altid være steder på denne klode, hvor arbejdslønningerne er lavere end i Danmark, og hvor der ikke bliver taget så meget hensyn til miljø og dyrevelfærd og alt muligt andet, så jeg synes, fødevareindustrien i langt højere grad skal tage udgangspunkt i, at forbrugerne kræver højværdiprodukter.
Og at de i de kommende år vil stille ekstraordinære kvalitetskrav, er jeg ikke et øjeblik i tvivl om.
Også en tak til fru Addi Andersen for ordene om redegørelsen: Ja, i et land som Danmark er vi vant til, at både erhvervet og forbrugerne og arbejdstagerne bliver inddraget i diskussionen, også når det gælder vore fødevarer, og derfor har vi også Fødevareudvalget, som er en vigtig inspirationskilde i dette arbejde, og det skal som sagt udmøntes i en lov.
For når man siger fra jord til bord, siger man jo i realiteten, at det, som landmændene og fiskerne og industrien har besluttet sig for at producere, skal forbrugerne også købe.
Så jeg synes, vi skal vende det rundt og spørge, hvad det er, forbrugerne ønsker på deres bord, og så må de efterfølgende led selvfølgelig rette sig efter det.
Og med redegørelsen kan man sige at vi er kommet et afgørende skridt videre i det, der har været målet hele tiden, nemlig at få sat yderligere fokus på vore fødevarer og politisk få tilkendegivet, at vi ønsker så sunde og sikre fødevarer som overhovedet muligt, således at de tre ord, som jeg hele tiden har lagt til grund med hensyn til arbejdet i Fødevareministeriet, nemlig sikkerhed, gennemskuelighed og troværdighed, også kan blive til virkelighed.