Line Barfod (EL), 2006-01-19:
Det er der i den grad brug for.
Jeg synes, det er rigtig godt, hvis vi også bruger det til at diskutere: Hvad er det så for nogle værdier, vi synes skal være grundlæggende?
Hvad er det for nogle værdier, vi hver især lægger til grund for den politik, som vi kæmper for at få igennem i det danske samfund?
Jeg vil gerne sige, at jeg synes, det kunne være rigtig skønt, hvis vi gav os lov til at drømme om, at det, som vi mente var grundlaget for en familiepolitik, var, at der skulle være tid og overskud til kærlighed og omsorg; at vi faktisk mente, det var det, der var vigtigt for vores familier og vores børn; at det var det, der var det vigtigste, og ikke produktivitet og effektivitet, og hvad man ellers kan stille op af krav fra arbejdslivet; at omsorg var i højsædet.
Det har vi jo råd til i Danmark.
Vi er et af de rigeste lande i verden, og pengene fosser ind i statskassen.
Der er adskillige i dette land, der har masser af penge.
Vi kan se, hvordan flere og flere får råd til flere og flere fjernsyn og computere og biler og nye køkkener og badeværelser og alt muligt andet.
Men samtidig kan vi se, hvordan der er virkelig meget brug for flere penge i vores børns børnehaver og folkeskoler, ligesom mange af os også oplever, at de ældre har brug for, at der er mere tid til dem, mere omsorg for dem.
Derfor synes jeg, det kunne være godt, hvis vi begyndte at diskutere: Hvordan er det, vi fordeler ressourcerne?
Hvordan fordeler vi tiden?
Nogle løber alt, alt for hurtigt og bliver slidt ned alt for tidligt af at skulle løbe alt for hurtigt, mens andre ikke får lov til at deltage på arbejdsmarkedet.
På samme måde med rigdommen: Nogle har rigtig meget, og nogle, som vi også har været inde på under debatten i dag, har næsten ikke penge til det mest basale.
Derfor synes jeg, vi skulle gå ind og diskutere, hvordan vi fordeler tingene på en anden måde, end vi gør i dag.
Hvis vi nu fordelte arbejdet, så kunne vi sætte tempoet ned.
Så kunne man holde til et helt arbejdsliv og kunne endda, når man en dag gik på pension, stadig væk have kræfter til at løfte sine børnebørn.
Det synes jeg da kunne være et godt perspektiv for en familiepolitik.
Faktisk regnede vi ud under folketingsvalgkampen, at vi kunne ansætte samtlige 7.000 arbejdsløse pædagoger og pædagogmedhjælpere i dette land, og det ville kun give en nettoudgift på 100 mio. kr., fordi vi ville spare dagpengene og få flere penge ind i skat.
Så hvis nu regeringen for alvor ønskede at give en bedre kvalitet i daginstitutionerne, ønskede at gøre noget for børnene og for børnefamilierne, så kunne man straks den dag i morgen gå ud og sige: Vi ansætter samtlige 7.000 arbejdsløse pædagoger og pædagogmedhjælpere, og det er det, vi bruger lidt af de 2 mia. kr., vi har lovet i valgkampen, til.
Og 100 mio. kr. ville der også være råd til efter de 4 år.
Det er altså ikke det, der vælter statsbudgettet.
I det hele taget kunne vi, hvis man begyndte at tænke anderledes og ikke var så bundet af kassetænkning, få råd til at få sat vores daginstitutioner i stand, leve op til at have nogle ordentlige arbejdsmiljøregler for børnene, så de ikke skulle leve under en motorvej, hvilket man kan opleve i København.
Der ligger en børnehave under en motorvej, selv om det lyder som noget fra et Monty Python-show.
Der er børnehaver, som ikke har ordentlige legepladser, ikke har råd til de mest basale ting.
Der er folkeskoler, der er slidt alt for meget ned.
Vi ved det godt.
Sådan er det, når vi går ud og ser virkeligheden, og der var faktisk råd til at gøre noget ved det, hvis vi fordelte arbejdet og rigdommen på en anden måde end i dag; hvis vi gav nogle flere penge til kommunerne, i stedet for, som regeringen og Dansk Folkeparti lige har gjort, at give dem et pålæg om, at de skal skære ned.
På trods af at de faktisk har pengene ude i kommunekasserne, har de fået at vide, at de ikke må bruge dem.
De må ikke gøre noget for, at familierne, børnene, de ældre får det bedre.
Det synes jeg er en besynderlig politisk holdning at have, at man ikke må forbedre velfærden, men at man tværtimod skal lade være med at gøre det.
Så synes jeg, som det sikkert er fremgået klart af debatten, at det er fuldstændig uacceptabelt, at man har skåret så meget på nogle familier, som man har gjort det med kontanthjælpsloftet og de andre nedskæringer på kontanthjælpen.
Det er fuldstændig afgørende for at have et godt børneliv og en god familie, at der er penge nok til at betale huslejen, penge nok til at købe mad hver dag hele måneden og penge nok til at holde børnefødselsdag.
Hvis nogen er i tvivl om, at det er der familier der ikke har råd til i dette land, så kan de jo gå ind på den nye hjemmeside loftramteeksperter.dk og læse beretningerne fra nogle af de familier, som er ramt af kontanthjælpsloftet, og som oplever, hvor hårdt og hvor ydmygende det er.
For det er jo næsten det værste af det hele: Det er en enorm ydmygelse at være fattig, især i et samfund, hvor så mange har rigeligt.
Derfor risikerer vi altså, at der vokser børn op, som for alvor føler sig sat uden for samfundet, og som for alvor synes, at de ikke er en del af samfundet.
I december var vi et par stykker fra Enhedslisten i Paris og snakke med nogle af de unge dernede om baggrunden for optøjerne.
De følte sig i den grad sat uden for samfundet; de følte, at de ikke havde nogen muligheder for at råbe nogen op, og at ingen lyttede til dem og tog dem alvorligt.
Og jeg er meget bange for, at det kan gå ligesådan herhjemme, hvis ikke vi begynder at tage det alvorligt, at vi skal have et samfund for alle, hvor alle er med, og hvor der ikke er nogen, der i den grad bliver sat udenfor, sådan som vi oplever det.
Så er der det andet perspektiv, der handler om, at børn skal have lov til at være børn.
Der kunne være nogle fastlagte frikvarterer indimellem i løbet af dagen, men nu skal de altså til at have en hel dag, hvor formålet primært er at lære, frem for at de også skal have lov til at være børn.
Vi har et folketingsflertal, som vil gå helt ind i familierne og bestemme: Du skal læse med dit barn hver dag; du skal følge dit barn i skole; du skal smøre madpakker; hvis ikke, du gør det, trækker vi dig i børnechecken.
Så bliver det ekstra absurd, at man oven i købet kalder det forældrepålæg, når man snakker om, at der skal smøres madpakker, men det går jeg ud fra er utilsigtet.
Men jeg synes faktisk, det er uhyggeligt, at vi i dag har et folketingsflertal, der vil gå helt derind og blande sig i den grad i familielivet og straffe de forældre, der har nogle problemer, frem for at støtte dem i, hvordan de kan blive bedre og få det bedre.
Måske ville de, hvis de fik lidt penge til at købe mad for, også sørge for at smøre madpakker, eller også kunne man overveje, at der skulle være et godt madtilbud på skolen, i stedet for at forlange, at forældrene skulle smøre madpakken.
Så synes jeg, at ministeren skulle overveje at se på starten af livet.
Noget, der er fuldstændig afgørende, når man føder, er, at der er en kompetent jordemoder, der kan hjælpe en.
Og det kan man altså ikke være sikker på.
Faktisk er der indimellem børn, der dør ved fødslen, fordi jordemoderen skal passe flere fødsler på én gang.
Det kunne være et godt sted for familieministeren at gå ind og sige: Der skal altså være ressourcer nok til, at vi har jordemødre nok på fødestederne til at tage sig af kvinderne.
Der skal være en god fødselsforberedelse.
Vi skal sikre, at amningen kommer i gang.
Vi skal sikre, at der bliver taget hånd om børnene lige den allerførste tid.
Vi har råd til det.
Vi lever i et af de rigeste samfund i verden.
Der har vi også råd til, at der er nogle, der kan hjælpe os, når vi skal ind i verden, hjælpe os til en god start på livet og også hjælpe os til at have et godt børneliv, et godt familieliv.
Det kunne være spændende, hvis det var det perspektiv, man brugte, frem for kun at kigge på produktivitet og effektivitet og på, hvordan man kan skære ned rundtomkring; at man også så på, hvordan vi kunne sætte omsorg og tid og en anden fordeling af arbejde og ressourcer i højsædet.
Jeg synes, der var mange spændende indlæg, og der var mange positive ord til redegørelsen, selvfølgelig blandet med nogle mere kritiske bemærkninger.
Det vil jeg vende tilbage til, når jeg kommenterer nogle af de indlæg, der
har været
Generelt synes jeg, at de kritiske bemærkninger og en stor del af den debat, der har været i dag, meget har drejet sig om det, man måske snarere kan kalde – selv om jeg indrømmer, at man ikke sådan kan adskille tingene helt – en kritik af nogle af de socialpolitiske aspekter, snarere end de egentlige familiepolitiske aspekter.
Ikke mindst synes jeg jo nok, at flere af de socialdemokrater, for ikke at tale om alle de socialdemokrater, der har deltaget i debatten, har haft en noget sur tilgang til livet i Danmark.
Det er måske vinteren, der har grebet Socialdemokraterne lidt, og at man derfor er kommet i en lidt sur stemning.
Jeg ved ikke, hvad det er, der præger Socialdemokraterne, men den der sure tilgang til tingene synes jeg ikke der er nogen grund til.
Op med humøret!
Der er jo mange ting, der går godt i Danmark, og det skal man glæde sig over.
Der bliver taget mange familiepolitiske tiltag, som man kan glæde sig over, men det er, som om den sure stemning har bredt sig lidt hos Socialdemokraterne.
Det synes jeg er lidt ærgerligt for debatten.
Jeg skal som sagt vende tilbage til nogle af de konkrete aspekter.
Det er jo faktisk første gang, en regering fremlægger en samlet familiepolitisk redegørelse, og det synes jeg da i sig selv er noget, man skal glæde sig over.
Flere har jo også sagt, at det er godt, at debatten er rejst.
Det er da også mig selv, der har bedt om at få den her debat i dag, fordi jeg gerne vil have en debat med Folketinget om den samlede familiepolitik, og derfor er jeg selvfølgelig også selv ude om de kritiske bemærkninger, der er kommet, og dem vil jeg også kommentere på et lidt senere tidspunkt.
Det er sådan, at familien faktisk får en stigende betydning.
Vi oplever terror og naturkatastrofer; vi lever i en globaliseret verden, hvor vi hver dag bliver bombarderet med nyheder og mange valgmuligheder, og forandringer sker hurtigt.
Det er en foranderlig og urolig verden.
I sådan en verden får det nære og det kendte og det trygge for den enkelte en stadig større betydning, og for mange indebærer familien netop alt det.
Man fødes ind i en familie, man vokser op, man præges, og man knytter stærke bånd i sin familie.
Familien har stor betydning, både for den enkelte og for samfundet.
Som politikere må vi forholde os til den betydning, som familien har, og også forholde os til, hvordan vi bedst muligt kan sikre, at familierne i Danmark trives og er så stærke som muligt.
Regeringens familiepolitik har til formål at styrke familierne.
Stærke familier er en forudsætning for trivsel og vækst.
Men det er vigtigt at understrege, at familiepolitik ikke handler om – i hvert fald ikke for regeringen – at definere, hvordan den danske familie skal indrette sig selv og sit liv, for det skal familierne selv afgøre.
Politikere og offentlige myndigheder skal respektere den personlige frihed og det personlige ansvar for de valg, man tager.
Med det følger selvfølgelig også et ansvar.
Den enkelte og familien har selv et ansvar for at skabe et velfungerende liv, men rammerne skal være til stede, og de skal være ordentlige, så familierne kan træffe oplyste valg om, hvad der er det rigtige for dem.
Vi skal sikre, at familierne er rustede til at klare de udfordringer, de møder i hverdagen, og de knubs, som livets vej jo også giver os alle sammen.
Derfor er det, jeg kalder familiernes robusthed, vigtigt.
Familiepolitik handler jo om mange ting.
Vi skal bl.a. sikre, at når familier bliver ramt af voldsomme brud, arbejdsløshed, dødsfald og andre ting, så sættes familiernes robusthed ikke over styr, men bliver genopbygget.
Og der skal det offentlige naturligvis yde en hurtig og effektiv og ordentlig hjælp ved siden af den hjælp, man kan få fra sit eget netværk i familien.
Men familiepolitik handler jo ikke bare om de alvorlige brud, den handler jo også om de overgange, der er i ethvert liv, overgange fra den ene rolle til den anden rolle, fra dagtilbud, måske børnehaven, til skolen og lignende overgange.
Familiepolitik handler om familiernes hverdag, hvor vi alle sammen bruger almindelige offentlige serviceydelser.
Det afgørende er, både når vi taler om de alvorlige brud og om de almindelige overgange og om dagligdagen, at familiepolitikken skal understøtte og udvikle familiernes rammevilkår og styrke familierne.
Derfor anerkender jeg naturligvis også, at socialpolitiske betragtninger, som mange af ordførerne i dag har været inde på, er en del af familiepolitikken.
Regeringens familiepolitik er – det synes vi da i hvert fald selv – udtryk for en fremsynet og moderne familiepolitik.
En moderne familiepolitik beskæftiger sig ikke kun med den traditionelle kernefamilie og heller ikke kun med børnefamilierne.
Regeringens familiepolitik afspejler en bred forståelse af familiebegrebet og af, at samfundet er kendetegnet ved en mangfoldighed af familietyper.
Der er kernefamilien med mor og far og børn, der er den enlige forsørger, den sammenbragte familie, det homoseksuelle par og mange andre familietyper.
En bæredygtig familiepolitik skal rumme den variation og de forskellige behov, som de forskellige familier har.
Et vigtigt element i regeringens familiepolitik er også, at familien jo består af mere end den husstand, man lever i, den rækker ud over den husstand, man lever i.
Derfor skal familiepolitikken ikke kun rette sig mod familierne inden for en husstand, den skal omfatte alle former for familier, også de familiemæssige netværk, der rækker ud over selve husstanden.
For det er jo netværk, som ofte er et fællesskab, der har stor betydning for os alle sammen i dagligdagen.
Bare tænk på alle de muligheder, der egentlig er for støtte og omsorg og kærlighed på tværs af generationerne i en familie.
Det er vigtigt at huske det, når vi taler familiepolitik.
Vi lever jo længere i dag, end man gjorde for år tilbage, og kommer sikkert til med årene at leve endnu længere.
Og det betyder, at det er normalt, at man i flere familier både har bedsteforældre og oldeforældre, der er en aktiv del af ens liv i mange år.
Det er en udvikling, som giver os muligheder, men det stiller også krav til en moderne familiepolitik.
I denne første familiepolitiske redegørelse har vi fremlagt en samlet familiepolitik.
Der er særligt sat fokus på børnenes vilkår og behov, og hvordan de som en del af familien kan klare de udfordringer, de møder, f.eks. i overgangen fra at blive passet i hjemmet til at starte i et dagtilbud, eller når far og mor bliver skilt.
Og det har været oplagt at lade den første familiepolitiske redegørelse netop tage udgangspunkt i barndommen.
Den næste familiepolitiske redegørelse, som jeg agter at fremlægge for Folketinget i foråret 2007, vil have et bredere perspektiv.
Vi har jo netop i december nedsat en Familie- og Arbejdslivskommission, som har et år til at se på sammenhængen mellem arbejdsliv og familieliv og ikke mindst udarbejde nogle konkrete ideer til forbedringer af familiernes muligheder for at finde den nødvendige balance i dagligdagen.
Og jeg kan allerede nu sige til fru Lone Dybkjær, som spurgte netop til det, at jeg ikke har tænkt mig at afvise Familie- og Arbejdslivskommissionens redegørelse 2 minutter efter, at den er afgivet.
I redegørelsen, som vi nu har fremlagt, nævner vi 31 konkrete initiativer, der i vid udstrækning relaterer sig til eksempler på brud og overgange i børns liv.
Det er f.eks. overgangen fra dagtilbud til skole, og når barnets sundhedsmæssige trivsel udfordres.
Der er altså masser af konkrete tiltag, der gavner børn og ikke mindst de børn, der er mest udsatte.
Initiativerne afspejler i virkeligheden fem overordnede temaer, som ligger regeringen meget på sinde.
For det første er det for regeringen meget højt prioriteret, at kvaliteten i dagtilbuddene skal forbedres.
Derfor er det, vi har afsat de 2 mia. kr. i en 4-års-periode, foreløbig udmøntet med de 400 mio. kr., til netop at forbedre kvaliteten i dagtilbuddene, hvor en meget stor del af midlerne – som flere ordførere har været inde på – vil blive målrettet en indsats for de mest udsatte børn.
Men der vil også være andre initiativer, herunder at der bliver sat fokus på børnemiljøet i form af børnemiljøvurderinger.
For det andet er regeringen meget optaget af, at alle børn så vidt muligt skal have lige muligheder, og derfor skal der bl.a. udvikles nogle programmer, der kan styrke udsatte børns læring i dagtilbuddene, især med henblik på at styrke indsatsen for de udsatte børn.
Det kan godt være, at fru Line Barfod ikke bryder sig om det, men det betyder noget, at børn oplever en udvikling og en læring, mens de går i børnehave.
Det betyder faktisk, at de børn, der er mest udsatte, har en chance for at udnytte de talenter og de evner, der er givet dem i livet, på lige fod med andre børn, kan få den uddannelse og det liv, som de fortjener.
Men med den indstilling, fru Line Barfod har til læring i børnehaven, opnår man det jo ikke.
Derfor vil vi fremme etablering af flere idrætstilbud, og Motions- og Ernæringsrådet vil udarbejde en handlingsplan om bekæmpelse af overvægt blandt børn.
I et landsdækkende projekt, hvor det tværfaglige samarbejde i højkonfliktsager bliver styrket, vil vi rette fokus på de mest udsatte børn i forældremyndigheds- og samværssager.
Jeg har nedsat et udvalg, der i foråret skal fremlægge en betænkning om lovgivning og proces angående forældremyndighed og samvær for især at styrke børns stilling i de sager.
Og endelig, som det femte, vil vi arbejde for, at der bliver skabt en bedre sammenhæng mellem familieliv og arbejdsliv, der ikke mindst er til gavn for børnene, bl.a. vil vi udbrede gode praksiseksempler på, hvordan virksomheder og andre håndterer problemer omkring børns sygdom bedst muligt.
For det er en vigtig diskussion, der er om balancen mellem arbejdsliv og familieliv.
Vi lever jo i et samfund, hvor der af mange grunde vil blive stillet stigende krav til produktivitet og konkurrenceevne, og i den sammenhæng er familiepolitikken helt afgørende, hvis vi alle sammen skal være hele mennesker og leve et godt liv og kunne leve op til de udfordringer, vi bliver stillet over for.
I alt det her spiller familiepolitikken altså en afgørende rolle for, at vi kan være hele mennesker, og det er derfor, den er så højt prioriteret.
Derfor er det også, at man kan sige, at en velfungerende familiepolitik og et godt arbejdsliv i virkeligheden ikke er hinandens modsætninger, men hinandens forudsætninger.
Jeg synes som sagt, at det er vigtigt, at vi debatterer familiepolitik, og det er vigtigt, at vi debatterer, hvordan vilkårene er for danske familier i dag, om der er noget, vi kan gøre anderledes, og derfor synes jeg også, det er godt, at vi har haft den debat her i dag.
Et par eksempler på gode indlæg er dem fra Venstre og Det Konservative Folkeparti, men jeg vil også gerne sige tak f.eks. for de positive bemærkninger, der trods alt var i fru Karen Hækkerups indlæg.
Jeg vil nok sige, at da fru Karen Hækkerup kom længere ind i sit indlæg, begyndte den her surhed over livet i Danmark jo at brede sig, og den blev suppleret af andre socialdemokratiske debatdeltagere under de spørgsmål, der blev stillet.
Ikke mindst har jeg lagt mærke til, at Socialdemokratiet harcelerer ganske meget over kontanthjælpsloftet.
Det er noget værre noget, mener Socialdemokratiet.
Det var jo Socialdemokratiet selv, der var med til at indføre det, vil jeg bare erindre om.
Vi har jo indgået en aftale om kontanthjælpsloft, og det var godt, vi indgik den aftale, for den betød, at det for en lang række familier i Danmark bedre kunne betale sig at arbejde.
Jeg lagde i øvrigt også mærke til, at fru Karen Hækkerup sagde, at fru Karen Hækkerup ville satse på omsorg og hjælp til de forældre, der ikke kunne klare det, i stedet for straf.
Det er derfor, sagde fru Karen Hækkerup, og det syntes jeg var interessant, at hun ikke er konservativ.
Jeg vil sige til fru Karen Hækkerup, at hvis det bare er det, der skiller os, så kan vi nok finde ud af det.
Hr. Martin Henriksen sagde, som jeg husker det, at der ikke i redegørelsen med et ord nævnes kernefamilien.
Jeg skal gøre hr. Martin Henriksen opmærksom på, at det er det ottende ord, der bliver nævnt i redegørelsen.
Så det passer altså ikke, at det ikke bliver nævnt.
Det, som hr. Martin Henriksen bekymrer sig meget om, altså fædrenes retsstilling ved skilsmisse, er – indrømmet – ikke nævnt eksplicit i redegørelsen, men der er gjort ganske meget ud af på side 24 og 25 i redegørelsen, at der skal lyttes mere til børnene i skilsmissesager, og at vi skal se på sager om samvær og forældremyndighed med børnenes øjne.
I det ligger naturligvis, at børn har et krav på både en mor og en far, og det imødekommer i virkeligheden de synspunkter, som hr. Martin Henriksen havde.
Må jeg sige tak til fru Lone Dybkjær for de mange venlige bemærkninger, der var.
Også der kan man sige, at der måske var flere af de venlige bemærkninger i starten end i slutningen af indlægget, men jeg synes faktisk, at det var et ganske godt indlæg.
Det er jo sådan set rigtig nok, at store dele af den familiepolitiske redegørelse adresserer 70-80 pct., sagde fru Lone Dybkjær vist, af de familier, som er normalt fungerende.
Men jeg synes jo retfærdigvis også, jeg vil sige, at den i høj grad fokuserer på de udsatte børn.
Selvfølgelig skal vi da adressere dem, som ikke har det godt.
Vi skal ikke overse de familier og de børn, som har det dårligt i Danmark, dem har vi da alle sammen en forpligtelse til at gøre en særlig indsats for.
Så det er i høj grad forebyggelse at føre en god familiepolitik for almindelige familier.
Hr. Poul Henrik Hedeboe havde også mange venlige ord til indledning, og dem takker jeg for.
Fru Line Barfod sagde noget, som jeg er meget enig i, at kærlighed og omsorg må være nøgleord i familiepolitikken.
Det kan vi i hvert fald være enige om.
Så sagde fru Line Barfod også noget om, at ministeren vil bestemme, hvad børn skal lære, allerede fra de er 6 måneder.
Jeg håber, fru Line Barfod inderst inde godt ved, at det er noget vrøvl, for regeringen bestemmer ikke, ministeren bestemmer ikke, hvad børn skal lære, fra de er 6 måneder, men udelukkende hvad det er for nogle læreplaner og dermed, hvad det er for nogle temaer, man burde fokusere noget på i børnehaverne, og det er jo netop for at skabe en udvikling, der sikrer, at de udsatte børn får lige muligheder i livet.
Så er fru Line Barfod imod, at vi siger, at forældre skal følge deres børn i skole, hvis de ikke møder oppe i skolen.
Jeg mener, at det må være forældrenes ansvar at tage fat i deres børn, hvis de ikke kommer i skole.
Her er vi altså uenige.
Så nævnte fru Line Barfod til sidst, og det skal være min slutkommentar, noget om heldagsskole, altså som om regeringen går ind for, at børn skal gå i skole og sidde på skolebænken hele dagen.
Jeg skal gøre fru Line Barfod opmærksom på, at det er noget, der står i Velfærdskommissionens betænkning, at man skal have SFO'er, som er obligatoriske.
Det er jo ikke gjort til regeringens politik, men det skal vi nok diskutere en anden gang.
Kort sagt: Tak for en god debat.
Vi blev jo ikke enige om alting, men jeg synes, det gennemgående har været en god debat med mange spændende indlæg, og jeg er sikker på, at vi vil finde nogle andre lejligheder til at fortsætte den glimrende debat om familiepolitikken.
Jeg er glad for, at vi nu har taget hul på for alvor at diskutere en samlet familiepolitik her i Folketinget.