Jørgen Estrup (RV), 1999-02-09:
50 år betegnes jo normalt som et skarpt hjørne, og det tror
jeg også godt man kan kalde det i NATO's henseende
Der er brydninger i alliancen, brydninger, som er naturlige i relation til den måde, verden har ændret sig på, brydninger mellem vægten på den militære side og på den politiske rolle og brydninger mellem traditionel tænkning og mere visionært engagement i det, der sker ude omkring i verden og specielt i Europa.
Jeg synes, de af os, der havde mulighed for at deltage i NATO-parlamentarikernes møde i Edinburgh i november, oplevede det meget stærkt i form af en brydning mellem parlamentarikere fra USA's kongres og europæiske parlamentarikere, og den diskussion er ikke slut.
NATO har i de seneste 10 år gennemgået en foryngelseskur.
Man har vist en betydelig grad af evne til at tilpasse sig den situation, som opstod efter ophøret af den kolde krig.
Den politiske rolle er blevet opprioriteret, ikke mindst i forbindelse med topmødet i London i 1991.
Man har sat hele den nye sikkerhedspolitiske orden i Europa på dagsordenen, og man har også gjort det i samarbejde med en anden organisation, nemlig OSCE.
Det gælder i partnerskabssamarbejdet.
Det gælder, som vi har oplevet det, i forholdet til Rusland og Ukraine.
Det gælder også i diskussionen om NATO's udvidelse, hvor formålet og målsætningen er et Europa uden nye skel - en proces, som må fortsætte, for ellers burde den aldrig være gået i gang.
Men det gælder unægtelig også i NATO's indsats som operatør for FN, altså i det, man kalder out of area-operationer, og i udarbejdelsen af det nye koncept CJTF.
NATO har vist sig som en operatør og en organisation med meget betydelig fleksibilitet.
Men for at det her nu ikke skal blive en ren skamrosning af NATO - det ville være meget uradikalt - vil jeg godt samtidig føje til, at NATO jo altså også har et inertiproblem, at NATO har et problem med det, man kunne kalde artikel 5-kustoderne, dem, der stadig væk mener, at artikel 5 sådan set er det, man burde koncentrere sig om.
Og det er påfaldende, at man stadig i mobiliseringssammenhæng føler det naturligt, at man er nødt til at have et beredskab, som nu er kommet op på 6 måneder, men det skete først pr. 1. januar.
Der er unægtelig også her noget at diskutere.
Men kampen står først og fremmest om det, jeg vil kalde NATO's sjæl, nemlig spørgsmålet, om NATO skal varetage medlemmernes interesser eller opgaven er at fremme et fælles værdigrundlag og et sæt folkeretlige spilleregler, sådan som opgaven faktisk præciseres i indledningen til Washingtontraktaten.
Jeg synes, det er væsentligt at pointere, at når man læser NATO-traktaten, fremgår det, at der på centrale punkter er understreget en tæt sammenhæng med FN - understreget, at NATO bygger på FN's værdigrundlag, at NATO-pagten forudsætter FN-systemet, at NATO forpligter sig til at overholde FN-pagten, at NATO accepterer Sikkerhedsrådets overordnede ansvar for fred og stabilitet, og at NATO sågar pålægger sig selv at tilpasse sig ændringer i FN's virkemåde.
Og jeg tror, det var en af grundene til, at der ikke var stor opbakning til det amerikanske synspunkt i NATO-parlamentarikerforsamlingen.
Men det, at vi skal fastholde dette princip, løser ikke problemet med det, man kunne kalde humanitær intervention.
Vi har brug for at løse dilemmaet i den gråzone, som vi har oplevet i forbindelse med Kosovo og andre truende humanitære katastrofer.
Passivitet er ikke løsningen.
Men hvor går grænsen, sådan at vi sikrer, at det, vi foretager os, sker på et legalt grundlag, et værdigrundlag, som er FN's, og i samarbejde med FN?
Derfor er det vigtigt at understrege, at fleksibilitet bestemt ikke betyder principløshed, men derimod en situation, hvor man forsøger bedst muligt både at overholde folkerettens principper og FN's formål og principper, sådan som det er fastlagt i regeringspartiernes forslag til vedtagelse.