Frank Jensen (S), 2001-02-01:
Efter dette beslutningsforslag fra Det Konservative Folkeparti opfordres regeringen til at fremsætte forslag til ændring af straffelovens § 244, så bestemmelsen kun omfatter relativt simpel vold, og tilsvarende en ændring af § 245, så den bestemmelse opfanger flere voldshandlinger af grovere karakter.
Forslagsstillerne ønsker desuden en forhøjelse af strafferammerne i straffelovens § 245 og § 246 til henholdsvis 5 år og 10 år samt obligatorisk gentagelsesvirkning i voldssager.
Før jeg kommenterer de enkelte elementer i beslutningsforslaget, vil jeg gerne slå fast, at regeringen hverken kan eller vil acceptere forråelsen eller volden i det danske samfund.
Derfor har regeringen siden sin tiltrædelse givet kampen mod volden den allerhøjeste prioritet til en konsekvent bekæmpelse af vold og anden grov kriminalitet, og det er naturligvis fortsat regeringens politik.
Som det seneste eksempel herpå kan jeg nævne indsatsen
mod kriminalitet begået af børn og unge, hvor regeringen i oktober måned - altså her for nogle ganske få måneder siden - netop tog en række initiativer, bl.a ved etablering af 20 nye sikrede lukkede sociale institutionspladser og ved nedsættelse af et ekspertudvalg med henblik på at styrke sanktionerne og myndighedsindsatsen over for den groveste ungdomskriminalitet.
Ekspertgruppen har afsluttet sit arbejde, og jeg forventer at modtage ekspertgruppens rapport i morgen.
Og her har den føromtalte politimester Jørn Bro været medlem, så jeg er sikker på, at den konservative ordfører ser frem til med stor længsel at få denne betænkning.
Det er samtidig regeringens opfattelse, at de politiske drøftelser om indsatsen mod voldskriminalitet bør ske på et sobert, korrekt og sagligt grundlag.
Set i det lys kan det virke lidt forstemmende, når forslagsstillerne i bemærkningerne til beslutningsforslaget dramatisk og pompøst proklamerer, at kriminelle gadebander »har efterladt sig et blodigt spor gennem landet af vold, røveri og anden personfarlig kriminalitet mod borgere og politi«. Selv om der siden 1998 ganske vist er sket en mindre stigning i antallet af anmeldte voldssager, har jeg meget svært ved at genkende det billede af det land, jeg bor i, og det Danmark, jeg kender, som et bloddryppende voldsanarki, som ifølge forslagsstillerne skulle være situationen i dagens
Danmark
En så skæv og proportionsforvrængende fremstilling af virkeligheden kan jeg kun opfatte som et udtryk for ren overbudspolitik på retsområdet og et forsøg på stemmefiskeri mod bedre vidende.
Jeg må meget klart tage afstand fra dette slet skjulte forsøg på at puste til frygten i befolkningen for at blive udsat for voldskriminalitet.
Det snarere hæmmer end fremmer
en god og frugtbar politisk debat om et vigtigt samfundsanliggende.
Regeringens holdning er, at kriminalitetsbekæmpelsen skal baseres på en nuanceret og afbalanceret indsats, som tager udgangspunkt i en flerhed af initiativer, ikke bare på det retspolitiske område, men også på områder som uddannelses-, arbejdsmarkeds-, social- og sundhedspolitik.
Til beslutningsforslagets punkt 1 og 2 om ændringer i formuleringerne af straffelovens § 244 og § 245 vil jeg først nævne, at straffelovens voldsbestemmelser blev ændret i 1989, hvor der blev gennemført en væsentlig forenkling af bestemmelserne.
Lovændringen bygger på et forslag fra Straffelovrådet, som navnlig havde peget på, at straffelovens daværende voldsbestemmelser i for høj grad tillagde uagtsomme følger af voldsforholdet strafskærpende virkning.
I stedet burde lovens beskrivelser af strafbare forhold lægge mest mulig vægt på voldens beskaffenhed og samtidig indeholde så rummelige straffebestemmelser, at der var plads til den nødvendige differentiering i strafudmålingen.
Efter beslutningsforslaget skal straffelovens § 244 alene anvendes i tilfælde af voldsudøvelse, der ikke medfører nogen synlig skade, eller som er et resultat af et forudgående skænderi.
selve voldsforholdets karakter
Skaden kan derimod være en uagtsom følge af den i øvrigt forsætlige voldshandling.
Det kan måske lyde lidt teknisk, men jeg mener, at man med forslaget snarere går to skridt tilbage end et skridt frem.
Det afgørende for den retlige bedømmelse af, om et voldsforhold kan betegnes som groft, bør, som det er tilfældet i dag, bero på selve karakteren af det begåede forhold, f.eks. om der er anvendt våben, flaske eller lignende under overfaldet.
Samtidig skal strafferammerne være så tilstrækkeligt fleksible, at domstolene kan inddrage de andre faktorer, f.eks. motivet for den udøvede vold i sanktionsfastsættelsen.
Hertil kommer, at den foreslåede ændring, som vil indebære, at langt de fleste voldsforhold vil blive henført under straffelovens § 245, ikke nødvendigvis vil være ensbetydende med en generel strafskærpelse i voldssager.
I den del af sagerne må det således forventes, at der foreligger konkrete omstændigheder, som kan begrunde, at der udmåles en straf under det hidtidige udmålingsniveau for vold efter straffelovens § 245.
Samlet er det min opfattelse, at vi har et enkelt og godt indarbejdet system på dette område, der ikke er grundlag for at ændre på.
Lad mig i den forbindelse erindre om, at vi så sent som i maj 1997 gennemførte en skærpelse af strafniveauet med gennemgående 1 år i de groveste voldstilfælde.
Flere nye domme viser, at lovændringen er slået igennem i domstolenes praksis.
Der er således et eksempel på, at strafskærpelse på voldsområdet også kan gennemføres inden for eksisterende strafferammer.
Dernæst vil jeg særlig fremhæve Folketingets vedtagelse fra december 1998, hvorefter regeringen blev opfordret til at lade Straffelovrådet foretage en samlet vurdering af strafferammerne og eventuelt på baggrund heraf komme med indstilling til ændring af straffeloven.
I overensstemmelse hermed bad Justitsministeriet Straffelovrådet om at gennemføre den vedtagne vurdering af strafferammerne og eventuelt komme med forslag til ændringer.
Efter regeringens opfattelse er det rigtigst at afvente resultatet af Straffelovrådets overvejelser, før der tages politisk stilling til et eventuelt lovgivningsinitiativ vedrørende strafferammer for voldskriminalitet.
Endelig ønsker forslagsstillerne, at der indføres en såkaldt obligatorisk gentagelsesvirkning i voldssager.
Som forslagsstillerne selv er inde på i bemærkningerne til beslutningsforslaget, følger det allerede af straffelovens bestemmelser i dag, nemlig af straffelovens § 247, stk. 1, at straffen for vold kan forhøjes med indtil det halve, hvis den tiltalte tillige er dømt for forsætligt legemsangreb.
Bestemmelsen fik sin nuværende udformning ved den lovændring, som blev gennemført i 1994 forbindelse med regeringens første voldspakke.
Lovændringen indebar en udvidelse af anvendelsesområdet
for gentagelsesvirkning, idet gentagelsesvirkningen i modsætning til tidligere nu indtræder, uanset om den tidligere voldskriminalitet har medført frihedsstraf, ligesom gentagelsesvirkningen blev udvidet til også at omfatte personer, der er tiltalt for overtrædelse af straffelovens § 246.
Desuden indebar ændringen af § 247 en generel skærpelse
af strafudmåling for voldsforbrydelser
, når gerningsmanden tillige er dømt for vold.
Efter forarbejderne til lovændringen er det således hensigten, at domstolene i sådanne tilfælde skal forhøje straffen med omkring en tredjedel i forhold til den straf, der tidligere ville være fastsat. Ordningen efter straffeloven er altså allerede i dag den, at det som udgangspunkt har strafskærpende gentagelsesvirkning ved sager om voldskriminalitet, hvis den tiltalte tidligere er dømt for vold. Når der ikke er tale om et ufravigeligt krav om gentagelsesvirkning, hænger det grundlæggende sammen med, at straffastsættelsen efter loven skal ske på grundlag af en samlet vurdering i den konkrete sag.
I denne vurdering indgår udover forbrydelsens grovhed og karakter også oplysninger om gerningsmandens individuelle forhold, herunder de personlige og sociale forhold.
Det vil ikke være rigtigt at afskære domstolene fuldstændigt fra også at tage de personlige forhold i betragtning i straffastsættelsen, herunder også i formildende retning selv i voldssager.
Jeg tror egentlig ikke, forslagsstillerne er uenige i dette synspunkt.
Forslagets gentagelsesvirkning skal da tilsyneladende heller ikke være mere obligatorisk end, at den ifølge beslutningsforslaget skal være et udgangspunkt, men at strafskærpelsen dog absolut skal være en hovedregel. Samlet må jeg konstatere, at beslutningsforslaget ikke indeholder eksempler på nye, konstruktive tiltag i bekæmpelsen af voldskriminalitet.
Regeringen vil fortsætte den massive, målrettede og intensive indsats i bekæmpelsen af voldskriminaliteten, som har kendetegnet arbejdet i de forløbne 8 år, hvor vi har haft regeringsansvaret.
Men det skal som nævnt være en nuanceret og afbalanceret indsats, som inddrager en flerhed af initiativer, ikke bare på det retspolitiske område, men også i uddannelses- og arbejdsmarkedspolitiske sammenhænge samt på social- og sundhedsområdet.
Som jeg nævnte i starten af indlægget her, skal drøftelserne om tilrettelæggelse af den fremtidige indsats mod voldskriminalitet først og fremmest ske på et sagligt grundlag.
Jeg kan i den sammenhæng kun være enig med forslagsstillerne, når de skriver, at grænsen er nået, men det er den nedre grænse for saglighed i debatten om voldskriminalitet, som nu er nået med dette beslutningsforslag.
Regeringen kan således ikke støtte dette beslutningsforslag.