runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-10-14:
Jeg har lyttet meget til, hvad hr. Jens Vibjerg har sagt, og egentlig mener jeg, at de meldinger, der her er kommet fra Venstre, er ret klare, meget præcise.
Derfor vil jeg gerne have en forklaring på, hvorfor man vil undlade at stemme til det her forslag til vedtagelse, hvorfor man ikke stemmer imod.
Jeg synes ikke, der er nogen som helst sammenhæng imellem det, hr. Jens Vibjerg står her på talerstolen og siger, og så det, man meddeler, man vil stemme til det forslag til vedtagelse.
Kan vi ikke få en forklaring på det?
Jens Vibjerg (V), 1999-10-14:
Det, jeg i min ordførertale har givet udtryk for, er selvfølgelig det, vi står for i Venstre på det her område, og når vi undlader at stemme for Kristeligt Folkepartis forslag til vedtagelse, selv om vi jo meget vel forstår det, der ligger bag Kristeligt Folkepartis intentioner, er det, fordi det er et meget alvorligt signal til parterne, som vi i hvert fald ikke vil være med til at give, og derfor kan vi heller ikke støtte forslaget.
Og ved at undlade at stemme så signalerer vi også, at det her skal Folketinget slet ikke blande sig i.
Det holder vi os uden for.
Det overlader vi til parterne, det er dem, der har ansvaret, og det skal de vedblive at have.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-10-14:
Der er i den seneste tids debatter fra denne talerstol ikke så få gange endda blevet stillet spørgsmålet: Hvad vil
Venstre?
Vi har nu her fået en ny udlægning af et nej, som jeg også tror vil gå ind i Folketingets historie.
Men omvendt må jeg sige, det jo falder meget godt i tråd med den der kurs, som vi har oplevet Venstre har haft i den senere tid: på den ene side det ene og på den anden side det andet osv.
Så regner man med, man kan shuttle sig igennem på den måde dér.
Den går ikke.
Prøv at komme med nogle klare signaler
, så der er handling bag ordene.
Ole Sohn (SF), 1999-10-14:
Det er et forsøg på at få et svar på mit spørgsmål.
Jeg synes, man kan understrege det ved at sige, at når hr. Jens Vibjerg siger, at det er Venstres politik, der bliver udlagt her fra talerstolen, og hr. Jens Vibjerg understreger, at man ikke ønsker at putte sand i maskineriet, og man ikke ønsker, at Folketinget skal blande sig i overenskomstforhandlingerne, så er mit spørgsmål: Hvorfor gjorde man det så i efteråret 1998?
Er det et udtryk for, at man nu her fra talerstolen - sådan forstår jeg hr. Jens Vibjerg - erkender, at det var en fejl, at man gik med sammen med regeringen om at lægge et pres på forhandlingerne?
Og det er så mit spørgsmål: Vil man her fra talerstolen tilkendegive, at det ønsker man ikke at gøre fremover?
Jens Vibjerg (V), 1999-10-14:
Til fru Jette Gottlieb: Når vi går ind for den danske model, ja, så bakker vi selvfølgelig op om konfliktretten; det er jo en del af den danske model. Og jeg må sige til hr. Ole M. Nielsen, at jeg nu ville sætte pris på, hvis hr. Ole M. Nielsen lytter til det, vi siger her fra talerstolen; det er her, vi udlægger Venstres politik.
Jeg tror nu for øvrigt ikke, at det kommer bag på hr. Ole M. Nielsen, hvad det er, vi mener på det her område; det kom jo til udtryk så sent som i foråret. Over for hr. Ole Sohn vil jeg bare understrege, som hr. Ole Sohn også siger, at selvfølgelig skal vi ikke kaste grus i maskineriet, og det forsøger vi ved enhver lejlighed at undgå.
Vi kan selvfølgelig komme i situationer, som i foråret var i, hvor Folketinget bliver nødt til at gribe ind, og det kan jo også opfattes som grus i maskineriet ved en senere lejlighed, men det skal så absolut være undtagelsen, og når der virkelig står meget på spil.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-10-14:
Jamen al sympati til trods var det ikke for, at vi skulle kunne blive fuldstændig enige om det her.
Jeg får nu bekræftet, at hr. Ole Vagn Christensen fra Socialdemokratiet også beskæftiger sig med trosforhold, og jeg er da helt enig i og jeg er helt tilfreds med og glad for, at hr. Ole Vagn Christensen tror, at næste gang så sådan og sådan.
Det er vel sådan nogenlunde på linje med det, jeg troede og håbede i mit første indlæg.
Jeg takker foreløbig for debatten.
Klaus Kjær (DF), 1999-10-14:
Dansk Folkeparti har hverken del eller lod i ejendomsværdibeskatningsloven.
Loven er en del af pinsepakken, som medførte voldsomme skattestigninger for boligejerne.
Lovforslaget kunne umiddelbart se ud som en lettelse af ejendomsværdiskatten, men er i virkeligheden blot en midlertidig foranstaltning.
Over nogle år vil beskatningen blive præcis så høj som oprindelig besluttet. Dansk
Folkeparti kan ikke medvirke hertil og vil derfor undlade at stemme.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-10-14:
Hr. Ole Vagn Christensen spørger: Er det medlemmerne, jeg vil ud at slås med.
Nej, jeg mener netop, at det, forhandlerne her har brug for, er at have en yderligere mulighed eller to i argumentationen med deres medlemmer, i stedet for at her må de stoppe og sige: Vi kan ikke komme længere over for modparten hos forligsmanden.
Og så må vælgerne jo vælge.
Og når vælgerne er frustrerede, måske fordi de har nogle urealistiske forventninger i forhold til det, som hr. Ole Vagn Christensen fuldstændig rigtigt siger, samfundet har stillet til rådighed for dem, jamen så har de ikke andre muligheder end at vælge strejkevåbenet.
Det, jeg mener, er, de sådan har et par muligheder mere, inden de kommer dertil; det synes jeg egentlig, de fortjener.
Jeg giver fru Jette Gottlieb helt ret i, at en strejke jo er et alvorligt våben.
Det synes sygeplejersker også.
Jeg sagde i øvrigt i et af indlæggene i maj måned, at alle de sygeplejersker, jeg kender, er jo nogle særdeles søde og gode mennesker.
De fleste, der vælger det job, har vel en god karakter, gode menneskelige egenskaber, ellers tror jeg ikke, de vælger det job.
Så behageligt og så godt lønnet er det jo slet ikke.
Fordi sygeplejersker kommer jo også fra et samfund, som ikke synes, det er særlig sjovt at strejke på dette område.
Så det synes jeg ikke er sjovt, og det synes jeg, vi skal hjælpe dem til at undgå.
Og så må jeg jo også spørge hr. Kirkegaard, hvordan det står til med Garodkin.
Der står faktisk hos samme Garodkin under Det Konservative Folkeparti, at strejker og lockouter skal forbydes på livsvigtige områder.
Det er en markant udmelding i forhold til den melding, hr. Kirkegaard kommer her med i forbindelse med vores forslag til vedtagelse.
Pernille Sams (KF), 1999-10-14:
Nu er det jo et lovforslag, der er behandlet ualmindelig hurtigt, og for god ordens skyld, for at der ikke skal være tvivl efterfølgende, vil jeg gerne lige spørge skatteministeren om de bemærkninger, der står om kommunernes økonomi i relation til det her lovforslag.
Her kunne man læse bemærkningerne sådan, at det kun var kommuner med statsgaranteret udskrivningsgrundlag, der ville blive kompenseret.
Og derfor vil jeg bare for god ordens skyld bede ministeren bekræfte, at også de selvbudgetterende kommuner kompenseres på lige fod med de kommuner, der har valgt det statsgaranterede udskrivningsgrundlag.
Selvfølgelig på en anden måde, men at de økonomisk også kompenseres.
Ole Stavad (S), 1999-10-14:
Til fru Pernille Sams kan jeg oplyse, at forholdet til kommunerne følger de helt sædvanlige regler: dem, der er aftalt med kommunerne, og dem, der anvendes i øvrigt.
Så der er intet som helst nyt under solen dér.
Og det betyder, at hvis man er selvbudgetterende, så går det ind i den regulering, der er, og som får betydning - jeg mener at huske, at der foretages efterregulering i år 2002.
Det er efter de helt sædvanlige regler.
Til hr. Klaus Kjær skal jeg kun gøre den bemærkning, at hvis det var sådan, at man ikke vidste bedre, så kunne man jo få det indtryk, at ejendomsværdiskatten næste år ville give flere penge, end hvis vi havde opretholdt den gamle lejeværdi.
De, der måtte have læst bilagene og svarene, der er afgivet i Folketingets Skatteudvalg, ville vide, at det er det modsatte, der er tilfældet.
Da jeg i hvert fald ved, at hr. Klaus Kjær er i besiddelse af bilagene, vil jeg anbefale ham at læse dem.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-10-14:
Den konkrete anledning til den forespørgsel, vi har rejst her,
er naturligvis den konflikt, som regeringen valgte at gribe ind over for i maj over for sygeplejerskerne med vores og med mange andres opbakning.
Det var jo ingen enestående situation, også ved sygeplejerskernes konflikt i 1995 greb politikerne ind, og det samme vil uden al tvivl ske ved en konflikt i forbindelse med overenskomstfornyelsen i år 2002.
Sygeplejerskerne har altså kun formelt en strejkeret, og det synes jeg ikke de kan være tjent med, når de vel at mærke ikke har fået noget i stedet.
Efter 26 dages konflikt i 1995 fik sygeplejerskerne nogle få millioner kroner ud af det, men 26.000 operationer blev udsat for at nævne den uheldige effekt, der kan tælles.
Jeg håber ikke, at vi i dag ligesom i maj skal have en diskussion om, om nogen led overlast ved konflikten i maj.
At påstå, at ingen led tab af velfærd eller livskvalitet eller måske endda fik deres levetid afkortet,
er en underlig nedvurdering af den indsats, sygeplejerskerne gør også ude i hjemmene.
Jeg håber på et godt svar fra ministeren og en positiv debat.
Besvarelse
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-10-14:
Jeg takker for svaret.
Jeg kan vel ikke påstå, at jeg er skuffet over svaret, for jeg havde ikke forventet så skrækkelig meget mere. Ministeren siger bl.a., at det jo heldigvis ikke sker
ret tit.
Nej, kun hver gang måske.
Ret meget tiere kan det jo ikke være.
Nu er det jo to gange i træk, og der er meget, der tyder på, at år 2002 bliver tredje gang, vi får en strejke, og at vi da igen bliver nødt til at lave et indgreb.
Det er jo fuldstændig rigtigt, at det er regeringens ansvar at sørge for, at der ikke er nogen, der lider nød på grund af sådan en konflikt, og det kan man jo ikke tro at der ikke er nogen, der gør, hvis sådan en konflikt løber ret længe, og derfor er det jo også ansvarligt af regeringen at gribe ind.
Men det betyder altså, at sygeplejerskerne reelt har mistet deres strejkeret.
De kan ikke have nogen glæde af den, den kan ikke bruges til noget, og derfor mener vi også, at man bør sætte noget andet i stedet.
Det er klart, at man skal have et redskab til at undgå
den slags konflikter, også et redskab, som ikke forringer sygeplejerskernes stilling, det er klart, og det kan være en voldgift.
Men der findes i udlandet forskellige andre modeller, hvor man løser det på forskellige andre måder, og det kan også godt være, at sygeplejerskerne skal have en eller anden form for kompensation for at indgå den slags.
Jeg havde forberedt mig på at sige noget om ILO's holdning til det område her, men det redegjorde ministeren jo fint for.
Der er faktisk en undskyldning for at gribe ind, siger ILO.
Når det er sådan nogle livsvigtige områder, det handler om, så har man altså lov til at anfægte strejkeretten, men til gengæld siger ILO også, at så skal
de, der bliver frataget deres ret, de, der får begrænset deres ret til konflikt, have en eller anden slags kompensation, og det er jo så det, som ikke er givet til de danske sygeplejersker endnu.
Jeg vil fremsætte et forslag til vedtagelse:
Forslag til vedtagelse »Folketinget pålægger regeringen at nedsætte en arbejdsgruppe bestående af repræsentanter fra arbejdsmarkedets parter på sundhedsområdet, repræsentanter for relevante ministerier og uafhængige arbejdsmarkedseksperter, der har til formål at undersøge, hvorledes konflikter ved overenskomstfornyelser på sundhedsområdet kan undgås eller begrænses.
Arbejdsgruppen skal afslutte sit arbejde inden næste overenskomstforhandlinger på sundhedsområdet«.
Og jeg vil selvfølgelig gerne have, at partierne i debatten herefter tager stilling til det forslag.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-10-14:
Det, der jo er spørgsmålet her, er: Hvad er det for en begrundelse?
Hvad er det, der ligger til grund for, at man faktisk her fra talerstolen står og giver udtryk for, at en konflikt på det her område er næsten stensikker i år 2002?
Hvad er det for nogle indikationer, Kristeligt Folkeparti har, som vi andre i hvert fald ikke har?
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-10-14:
Jeg er selvfølgelig helt tilfreds med, at hr. Poul Erik Dyrlund tillægger os andre egenskaber, end de fleste andre har.
Det er ikke sikkert, at vi er helt så selvforherligende, som hr. Poul Erik Dyrlund antyder, og synske er vi i hvert fald ikke. Det behøver man nu heller ikke at være for at have en opfattelse af det forhold her, for sygeplejerskerne har jo helt klart ikke opnået tilstrækkeligt set ud fra deres synspunkt og måske ikke i det hele taget.
Det er helt klart, at sygeplejerskerne selv synes, at de er kommet i klemme i systemet, og de offentlige arbejdsgivere er sandsynligvis ikke i stand til at opfylde de forventninger, som sygeplejerskerne har ved den næste overenskomstforhandling.
Og så er det jo ikke svært at forudse, at vi står i en lignende situation igen, og det er den, vi gerne vil være med til at forebygge, så vi undgår den - for alle parters skyld.
Ole Sohn (SF), 1999-10-14:
Jeg vil gerne spørge hr. Ole M. Nielsen, om Kristeligt Folkeparti er bekendt med, at ILO har erklæret overenskomstindgrebet i 1998 for værende i strid med de konventioner, som Danmark har tiltrådt, og at konsekvensen af Kristeligt Folkepartis forslag til vedtagelse faktisk vil være, at Danmark skal opsige sin tilslutning til ILO's konventioner.
Jette Gottlieb (EL), 1999-10-14:
Jeg værdsætter meget, at Kristeligt Folkeparti prøver at rejse denne her diskussion i en situation, hvor der ikke er nogen, der har noget i klemme, men det forekommer mig, at den opgave, de sætter sig for at løse, er spørgsmålet om cirklens kvadratur.
Så hvis det hører til de specielle evner at være synsk, hører det åbenbart også til de specielle evner at forene to uforenelige størrelser.
Jeg tror, vi her er i en situation, hvor der faktisk kun er én måde, og det er at vælge side.
Og det er faktisk det, Kristeligt Folkeparti prøver med sin forespørgsel, og svaret fra regeringen er jo heller ikke lysende klart i den sammenhæng.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-10-14:
Jeg kan høre på hr. Ole M. Nielsens svar til mig på mit sidst stillede spørgsmål, at den her forespørgsel jo reelt bygger på nogle formodninger, nogle gætterier om, hvordan og hvorledes situationen på det her arbejdsmarked vil være i år 2002.
Det, man så selvfølgelig kunne få sig selv til at stille spørgsmål om, er jo: Tror man virkelig i Kristeligt Folkeparti, at et sådant udvalg, som kommer til udtryk i dette forslag til vedtagelse, der nu er fremsat, vil kunne løse denne her situation?
Er det dog ikke sådan, at der er tale om to parter, som ikke altid har ensrettede interesser i det her?
Hvad er det i virkeligheden, der kan få
Kristeligt Folkeparti til at tro, at dét kunne løse problemerne?
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-10-14:
Jeg må indrømme, at jeg ikke helt forstod hr. Ole Sohns indlæg.
Det er korrekt, at ILO har beklaget eller sagt, at indgrebet i 1998 var forkert, men 1998-indgrebet var jo netop ikke et indgreb, hvor det var livsvigtige områder, det handlede om.
Derimod har ILO udtalt sig om indgrebet mod sygeplejerskerne i 1995 og sagt, at det selvfølgelig var forkert, men på den anden side tilkendegivet, at det kunne accepteres på livsvigtige områder, men at der så til gengæld
For fru Jette Gottlieb er det jo rigtigt, at det kan føles som en uoverkommelig opgave at løse cirklens kvadratur.
Jeg tror, at den her ligger sådan lige en klasse under trods alt.
Sådan vil jeg rangordne de problemstillinger, vi arbejder med.
Der ligger andre ting, som kommer lige efter - tæt på - og dér mener jeg bare, at man må forsøge igen og igen.
Så til hr. Poul Erik Dyrlunds spørgsmål, om jeg tror på, at sådan et udvalg vil kunne ... osv.: Jamen jeg tror sådan set på det bedste.
Det er måske for nu at vende tilbage til det tidligere indlæg en af de egenskaber, som vi i Kristeligt Folkeparti har.
Jeg tror faktisk på, at når kloge og fornuftige og ansvarlige mennesker sidder sammen og snakker om tingene, så kan de finde ud af noget.
Nu har vi faktisk undladt at pege på nogle bestemte muligheder.
Det har vi ikke gjort, men der findes muligheder.
Jeg vil godt angive dem, men jeg vil ikke anvise dem her, for så begynder jeg måske at gå lidt længere, end jeg egentlig ønsker, og så får folk et bedre alibi for at stemme imod mit forslag til vedtagelse, end jeg faktisk synes man ellers har.
Men der kan findes måder at løse det på.
Det er helt klart, at det kan der. Måske ikke, hvor man helt udelukker konfliktmuligheden til sidst, men hvor den altså begrænses ved, at man yderligere prøver på en anden måde end den, hvor de to parter sidder over for hinanden og opgiver tingene ved forligsmanden.
Ole Sohn (SF), 1999-10-14:
Jeg er meget opmærksom på, at ILO har udtrykt en vis forståelse for, at der bliver foretaget indgreb, hvis der er tale om livsvigtige situationer, men ved den sidste sygeplejerskekonflikt og i øvrigt også den i 1995 var der et omfattende nødberedskab, og derfor førte det netop ikke til livstruende situationer.
Det er jo det, der er pointen.
Når man inden for sundhedsområdet har valgt og begge parter har sagt, at der ikke skal komme mennesker i en livstruende klemme, og derfor laver et omfattende nødberedskab, så er det derfor også helt givet - det ved vi alle - at den klage, som Dansk Sygeplejeråd og FTF har indgivet til ILO, vil medføre en ny næse til regeringen. Derfor er konklusionen - ud fra jeres holdning - at man faktisk er nødt til at bede regeringen om at annullere tilslutningen til ILO's konventioner.
Jette Gottlieb (EL), 1999-10-14:
Der er jo nogle situationer, hvor man bliver stillet over for et valg, hvor man ikke kan handle både-og, og nogle gange må man altså vælge mellem cirklen og firkanten.
Jeg tror, at vi i spørgsmålet om strejkeret og i spørgsmålet om at sikre samfundsnyttige, samfundsvigtige områder, er nødt til at vælge imellem, hvad det er for nogle principper, vi synes er meget vigtige, og jeg tror, at selv de kristelige er nødt til at foretage det valg.
Det vil sige, at man kan komme i en situation, hvor man godt kan snakke både-og og på den ene side og på den anden side, men man ender med at måtte handle entydigt.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-10-14:
Nu havner vi alligevel i den der diskussion, som jeg simpelt hen synes er for pinlig, og som hr. Ole Sohn nu sætter mig i ved at sige, at der ikke var livstruende situationer under konflikten her i maj måned.
Det synes jeg simpelt hen ikke at man kan anstændigvis kan sige.
Når man ved, at undersøgelse og operationer blev udsat, kræftundersøgelser og kræftoperationer, som man måske i forvejen var kommet til lige i sidste øjeblik, men også den pleje, der sker i hjemmene - det var jo den, der blev ramt, og den forringede i hvert fald folks livsvelfærd og livskvalitet, og man kan bestemt ikke udelukke, at den også afkorter folks levetid - blev ramt, så synes jeg, det er for let at komme om det ved at sige, at der jo ikke var livstruende situationer.
Jeg ved ikke, hvad der så er vigtigt.
Jeg synes, det er en nedvurdering af det arbejde, som de pågældende sygeplejersker rent faktisk gør.
Så kunne vi jo sagtens spare nogle af dem væk, hvis det ikke var livstruende.
Så var det da en smal sag, og det går jeg
bestemt ikke ind for
Så til fru Jette Gottlieb og til det, at man somme tider må vælge: Jamen jeg nævnte, at der findes modeller, hvor man har strejken som en mulighed, som kommer lidt længere ude. Altså der findes f.eks. et system, man bruger i England over for nogle offentligt ansatte, f.eks. inden for sundhedssektoren, inden for politiet og andre steder; man kalder det »Pay Review Body«, tror jeg.
Det er ikke til at oversætte til godt dansk, tror jeg, men jeg ville gerne overdrage litteratur om det til de aktuelt interesserede.
Dér findes strejkemuligheden faktisk som en konsekvens, som ligger noget længere ude.
Og så undgår man helt nøjagtigt at vælge mellem de to onder.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-10-14:
Organisationen havde også sagt ja.
Men dér, hvor kæden hoppede af, var, at medlemmerne sagde nej.
Hvad er det, hr. Ole M. Nielsen går efter?
Sådan som jeg forstod hele situationen omkring sygeplejerskerne, så var det faktisk sådan, at man havde forhandlet sig til rette på alle områder, men det var medlemmerne, der stod af.
Jette Gottlieb (EL), 1999-10-14:
Nu synes jeg, det på den kristelige ordfører lyder, som om strejke er noget, man sådan bare gør.
Efter min opfattelse er det en meget alvorlig beslutning at træffe, en meget alvorlig beslutning, der forudsætter, at man har været ude for et så omfattende pres på sine løn- og arbejdsvilkår, så man også indholdsmæssigt vurderer, at hvis det fortsætter på den måde, så bliver arbejdet udført dårligere.
Det er dem, der faktisk tænker på sundhedssystemet, dem, der tænker på de langsigtede forbedringer i sundhedssystemet og måden at håndtere de opgaver på, der er.
Og når der jo henvises til, at der de to sidste gange har været strejker på området, så må man jo også henvise til, at i de foregående 20 år har der ikke været det.
Det vil sige, at de mennesker, der beslutter at gå ud i en strejke, er udsat for et umenneskeligt hårdt pres, og på det grundlag træffer de sådan en beslutning.
Det filter, der er i den beslutningstagen, er så tæt, så man ikke skal være bange for, at strejker er noget, der bare finder sted.
Ole Vagn Christensen (S), 1999-10-14:
Til hr. Ole M. Nielsen
- jeg skal fatte mig i korthed: Jeg mener, at det der ansvar ligger bedst hos parterne, og at parterne nu har set, hvad det er for en situation, der kan opstå: At medlemmer kan komme i en anden situation end den, som organisationerne ligesom har kunnet forudse. Jeg tror, at sygeplejerskerne har lært meget af konflikten i 1995 og også af konflikterne i 1998.
Og derfor tror jeg overhovedet ikke, at hr. Ole M. Nielsen kommer til at opleve den her situation.
Men det, hr. Ole M. Nielsen åbenbart tror på, er, at et overordnet organ kan nå mere end det samarbejde, der foregår mellem parterne og deres medlemmer.
Den tror jeg ikke en pind på.
Jeg tror, at vi ville få ulovlige strejker i hobetal, hvis det er sådan, at et overordnet organ gik ind og så ligesom trak tingene ned over hovedet på folk.
Men det er det billede, hr. Ole M. Nielsen gerne vil give indtryk af.
Nej, regeringens indgreb var sidste skridt i den række af skridt, der var mulighed for, at man kunne have gjort brug af, og som jeg er helt sikker på, at man gør brug af næste gang.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-10-14:
Til hr. Ole Sohn: Det afsnit i finanslovaftalen, som hr. Ole Sohn henviser til, har ikke det indhold, som hr. Ole Sohn refererer.
Det var i allerhøjeste grad citatfusk, hr. Ole Sohn bedrev her fra Folketingets talerstol.
Det, man gjorde, var vel delvis som arbejdsgiverpart at gøre opmærksom på, at man havde et ønske om fleksibilitet i arbejdstidsreglerne m.v., og der er ikke noget som helst forkert i, at man formulerer noget sådant.
Hr. Ole Sohn spørger herudover: Var konflikten i foråret livstruende?
Det har jeg heller ikke påstået, at der var tale om, men jeg sagde, at konflikten i det mindste var velfærdstruende.
Og til fru Jette Gottliebs spørgsmål, om man kan forestille sig en strejke inden for det offentlige område, som der ikke bliver grebet ind overfor: Ja, vi skal ikke ret mange måneder tilbage.
Den strejke, som jordemødrene var ude i, blev der ikke grebet ind overfor.
Så til hr. Ole M. Nielsen og den politiske håndbog.
Det, hr. Ole M. Nielsen citerer fra håndbogen om Det Konservative Folkepartis opfattelse om det her spørgsmål,
er direkte forkert, og det ved hr. Ole M. Nielsen.
Det fortalte jeg ham mandag aften, og derfor kan jeg ikke forstå, hvorfor han endnu engang spørger om det her fra talerstolen.
Så glemsom må hr. Ole M. Nielsen dog trods alt alligevel ikke være, at han allerede har glemt, hvad der blev sagt mandag aften.
Ja, der er måske behov for en kort replik til arbejdsministeren.
Nu er det jo sådan, at kloge folk siger, at det sikreste sted, hvorfra man kan røbe en hemmelighed, er fra Folketingets talerstol, og den hemmelighed, jeg så røber nu, er, at det faktisk er mig, der har opfundet konstruktionen.
Og så sagde arbejdsministeren, at dengang fik jeg jo tilslutning fra en meget bred kreds af partier i modsætning til, hvad arbejdsministeren har fået nu, og det må jo så bero på, at der var større tillid til den daværende arbejdsminister, end der er til den nuværende.