Bjørn Elmquist (RV), 1997-12-18:
Alle, der har læst bogen om Peter Plys, Jakobs bedste ven, vil kende Tigerdyret, og til alle dem, der ikke kender Tigerdyret, skal jeg lige fortælle, hvad det er for en størrelse.
Det er et nyt dyr, der kommer til skoven, til det lille samfund dér, et meget omkringfarende dyr, som er vildt, og som indgyder - hos nogle i hvert fald - ikke respekt, men man bliver imponeret over denne omkringfaren.
En dag skal Tigerdyret vise sit maksimale mod ved at kravle op i Hundredmeterskovens højeste grantræ for at springe ned derfra, og alle skovens dyr samler sig nedenfor og står og kigger forventningsfuldt op.
Men Tigerdyret springer ikke og giver følgende forklaring: Joe, jeg har fået et stykke bark i det ene øje.
Og derfor bliver det ikke rigtig til noget med alle de store ambitioner og de store armsving, når det kommer til stykket.
Jeg kom til at tænke på denne lille beretning, da jeg så V og K's ændringsforslag, og da jeg hørte V og K's tone i går og også i ordførertalerne i dag - i hvert fald i de indledende bemærkninger; lidt senere var der måske noget, der krakelerede.
F.eks. sagde fru Pia Christmas-Møller om de forhandlinger, som var foregået i Finansministeriet mellem regeringspartierne og De Konservative - og også Venstre, for det var fællesforhandlinger - om det kommende års finanslov, at det var ikke rigtig noget.
Det kom ingen vegne.
I går fik jeg så en invitation - eller vi fik
Det er 11 pct., det er endda lidt over 11 pct. af det pågældende ministeriums totale ramme.
Jamen det kan vi forhandle om.
Der skal nok komme nogle udspil fra konservativ side.
Jamen hvorfor kunne vi ikke tage fat i det, da vi sad oppe i grantræets top i november i Finansministeriet?
Hvorfor kom der ingen konkrete ting på bordet?
Jeg skal ikke afsløre forhandlinger, der er foregået bag lukkede døre hos finansministeren, men jeg havde svært ved at genkende den tone og den stemning og det klima, som fru Pia Christmas-Møller gengav i sit indlæg.
Der var ikke megen udfarende kraft fra V og K's side.
Det kan da godt være, at man ikke synes om det, det er endt med, selv om man stemmer for det senere på dagen i dag - det skal jeg ikke drille nogen for, for det synes jeg er udtryk for ansvarlighed - men hvorfor prøvede man ikke selv på at sætte pace, at sætte farten i forhandlingerne og give forhandlingerne substans, hvis man mener, at der fra regeringens side i den grad manglede substans i oplægget? Vi har også fået skældud igen i år for, at dette er en kedelig finanslov.
Gud Fader bevares, man er ved at falde i søvn, når man læser den.
Og igen har vi på lederkommentarer i en række store blade fået at vide, at dette er en finanslov, der er meget, meget kedelig.
Vi mener, det er et minus for en finanslov, hvis den har stor underholdningsværdi.
Vi synes, det er fint, at vi kan have så stor stabilitet i kursen, at vi ikke har behov for at starte det store drama forfra ved hver forhandling, et drama, som holder sig lige til tredjebehandlingen og afstemningen kort før jul, som skal ske nu i dag.
At den er så kedelig og stabil, hænger jo sammen med, at vi for længst har lagt kursen og fastholder den kurs, og at vi er i den meget, meget sjældne situation - de sidste 4 år har den ikke været så sjælden endda - at de ellers uforenelige størrelser i dansk økonomi peger i samme positive retning.
Det er beskæftigelsen, som er i fremgang; det er betalingsbalancen, som stadig, skal jeg erindre om, udviser overskud; det er de offentlige budgetter; det er inflationen, og det er renten.
Det er fem faktorer, som ellers ofte gennem de sidste årtier i dansk politik og i dansk økonomi har strittet i hver sin retning.
Hvis der var fremgang for beskæftigelsen, var betalingsbalancen og de offentlige budgetter ofte i rødt, og inflationen tæskede derudad.
Men nu har vi en lav inflation, vi har en lav rente, vi har overskud på de offentlige budgetter, vi har overskud på betalingsbalancen, og vi har en beskæftigelse i stadig bedring, som samtidig gør indhug i ledigheden.
De seneste oversigter, Økonomisk Oversigt og Budgetoversigten, bekræfter det.
Vi vil fra radikal side på ingen måde være med til at lulle os selv i søvn.
Vi vil ikke hvile på nogen som helst laurbær.
Vi er på det rene med, at der på en lang række områder stadig væk er nogle problemer.
Der er masser af danskere, som har det skidt, som er i klemme.
Der er mange forhold, der bør forbedres.
Nogle grupper kan være forholdsvis brede, men ellers er der typisk tale om en marginalisering af visse befolkningsgrupper.
Det er vi yderst opmærksomme på, og vi er godt utilfredse med, at vi stadig ikke har fået løst også disse problemer, men vi bliver ved, og som jeg sagde i en kort bemærkning til fru Pia Christmas-Møller: Den overordnede retning er rigtig.
Vi ligger ikke på tværs af bølgerne, vi har ikke et sejl, der har et stort hul i midten, og vi har heller ikke en båd, der er hul i.
Men indimellem er det nødvendigt at korrigere kursen.
Så kan bølgerne komme på en lidt anden led, vinden kan komme på en lidt anden led, og en gang imellem kan det også være, at vi synes, farten er ved at blive lidt for høj, og så reber vi sejlene lidt og stikker en lidt anden kurs ud, men den overordnede er der stadig væk.
Igennem det forløbne kalenderår har vi formået at tage fat i de problemer, der meldte sig undervejs.
Grønærtforliget var der nogle, der kaldte det.
O.k., det var grønt, så det er da helt fint, og det var ikke det største i denne verden, så grønært er måske meget betegnende for det forlig, men det bragte alligevel nogle ting ind i den rigtige sammenhæng og korrigerede nogle ting. Her i efteråret har der også været et par af slagsen, også inden de egentlige finanslovforhandlinger blev indledt.
Hen ad vejen fik vi løst problemerne, først den ene vej og så den anden vej.
De var ikke voldsomt store, men alligevel.
Vi har så også her til sidst sammen med SF og CD - CD ikke at forglemme, som har været nøglen til det her - og også SF, som er sprunget med på noget af det, fået de sidste brikker på plads i en finanslov, som, det er da rigtigt, er forholdsvis farveløs, og som ikke har det store drama i sig, men som fastholder den stabilitet, der er så afgørende. Debatten i dag indtil nu er jo gået op og ned.
Jeg synes, at min egen gruppeformand, hr. Jørgen Estrup, slog hovedet på sømmet.
Han gjorde det så godt, at jeg dels har lyst til at citere ham, og dels kunne man sige, at det ikke kan siges bedre, men jeg er helt på linje med ham, når jeg siger, at det var beskæmmende, hvad vi så Venstres ordfører, hr. Thor Pedersen, præstere på flygtningeområdet.
Nu gik vi ikke i samme grad ind i en konkret diskussion
Det viste sig jo undervejs, at hr. Thor Pedersen led af en fatal mangel på viden om, hvad der lå i det begreb.
Vi kan have nogen forundring over, om det virkelig kunne blive til så stor en besparelse, som man her lægger op til,
men der er andre elementer, der indgår i det, og det var ikke så meget det, der var vores egentlige mål.
Så var hr. Thor Pedersen, den ros skal han have, synes jeg, til sidst bevidstløs ærlig og sagde, at det jo er alle dem, der alligevel ender med at opholde sig i Danmark.
Det er nok derfor, at jeg i skyndingen, og undskyld for det, kom til at kalde hr. Thor Pedersen for hr. de facto.
Som en venlig kollega sagde til mig nedenunder: Det havde været værre, hvis du var kommet til at kalde ham hr. de fecto.
Det var nu ikke meningen, men det var simpelt hen udtrykkene, der løb rundt. Denne de facto-regel har intet at gøre med de udlændinge, som på ulovligt grundlag opholder sig i Danmark.
Jamen hvad skal vi så kalde dem, spørger hr. Thor Pedersen i sin kvide, og hvis der ikke er nogen i Venstre, der kan hjælpe ham, skal vi da gerne komme med yderligere input til ordforrådet.
Men pas nu på ikke at blive forvirret, for det er en tre-fire ord, vi skal have her, og det er svært at holde fast i alle begreberne.
Det drejer sig altså om udlændinge, der opholder sig i Danmark uden lovligt opholdsgrundlag.
Det var én betegnelse, men den er lang, og det kan godt være svært at få alle ordene til at komme i den rigtige rækkefølge.
Hvis så vi ender med at give dem et grundlag, som de kan opholde sig i Danmark på, som vi f.eks. gjorde det med bosnierloven,
har vi som lovgivere, og det kan vi jo inden for grundlovens rammer, givet dem et lovligt opholdsgrundlag i Danmark, og så er de nu udlændinge med lovligt ophold i Danmark.
Dem må vi under ingen omstændigheder begynde at kalde de facto-flygtninge, for i ordet flygtning ligger jo netop, at vi har anerkendt deres motiv for at flygte.
Om det så er, fordi hr. Thor Pedersen og hans parti - for det er jo ikke bare hr. Thor Pedersen, der har lavet det her ændringsforslag, og som opererer med disse begreber - har valgt også at bruge begrebet de facto-flygtninge på de andre grupper af udlændinge, som faktisk er afvist som asylansøgere i Danmark, for at forvirre begreberne, eller det simpelt hen er, fordi man ikke rigtig selv var klar over, hvad man talte om, er jo meget interessant.
Til nød, for hr. Thor Pedersen er jo immer væk lovgiver og har derfor pligt til at sætte sig ind i disse ting, som man har haft foretaget store og aggressive angreb på for at få ændret.
Men hvis det er med vilje, man har mudret begreberne sådan til, bliver det endog meget ubehageligt, så den sidste mulighed foretrækker jeg ikke at tro på.
Derfor var det under de korte bemærkningers begrænsning ikke muligt for mig at komme tilbage til nogle af de ting, som hr. Thor Pedersen rettede spørgsmål til mig om.