Niels Helveg Petersen (RV), 2006-12-05:
Krigen i Irak byggede fra starten på en løgn, og den danske statsminister støttede løgnen.
Der var ingen masseødelæggelsesvåben i Irak, og Al-Qaeda var ikke Saddams allierede.
Efter få uger sluttede fase 1.
Koalitionen erobrede Irak.
140 amerikanske soldater blev dræbt.
Der fulgte et tragikomisk optrin, hvor præsident Bush på et hangarskib erklærede, at missionen var fuldført.
Derefter fulgte fase 2, som vi stadig væk befinder os i, og som er en humanitær og en politisk katastrofe.
Igennem de sidste 3½ år er situationen dramatisk forværret, undtagen i den nordlige del, hvor kurderne bor og regerer.
Hver dag bringer nye rædselsberetninger om vilkårlige bortførelser, henrettelser og tortur, de fleste som led i krigen mellem shiaer og sunnier, en hel del udført af kriminelle i berigelseshensigt, atter andre af udenlandske terrorister, eller værst af alt: af politi og sikkerhedsstyrker i uniform.
Det sidste, voldsforbrydelser udført at militsfolk, integreret i de uniformerede korps, er højdepunktet af lovløshed i et samfund.
Hvor det sker, er de sidste rester af samfundsorden og retsorden brudt sammen.
Resultaterne er en humanitær rædsel, dødstallene for alle grupper stiger.
Amerikanerne har nu mistet næsten 3.000 mand, tabene på civile irakere går i nogle opgørelser op i hundrede af tusinder.
Økonomien, olieproduktionen, elektricitetsforsyningen, renovationen, uddannelserne fungerer ikke; arbejdsløsheden er høj.
Flygtningestrømmen ud af landet er stigende.
Der flygter mellem 2.000 og 3.000 irakere hver dag efter de seneste opgørelser.
Militserne finansierer i vid udstrækning deres virksomhed ved lovløshed og korruption.
Amerikanske myndigheder anslår, at det bl.a. sker ved illegalt udsmugleri af olie, bl.a. af olie, der er importeret til Irak, fordi et af verdens rigeste olielande ikke kan forsyne sig selv.
Krigen i Irak skulle have haft en slags demokratisk dominoeffekt i den arabiske verden.
Når Irak blev demokratisk, ville de andre lande blive presset til det samme, og der ville blive fred.
Realiteten er en anden.
Hvor meget demokrati kan man tale om, når premierministeren støtter sig til landets stærkeste militsgruppe, der efter sigende råder over 60.000 militsfolk.
Også andre militser er mere eller mindre direkte repræsenteret i regeringen.
Samtidig er Iran styrket, Libanon i dyb splittelse, hele den arabiske verden vender sig imod USA, konflikten mellem Israel og palæstinenserne er lige så langt fra en løsning som altid.
Krigen skaber tilmed en ny generation af terrorister.
Det fastslog de amerikanske efterretningstjenester i en fælles rapport i april 2006.
I morgen kommer så Bakerkommissionen med sine anbefalinger.
Det menes, at den vil anbefale tilbagetrækning af 50.000 kamptropper.
Italien har netop trukket sig ud, briterne planlægger deres egen tilbagetrækning af tusinder i løbet af foråret, efter sigende fordi det nu går bedre i Basra, og fordi irakerne kan overtage ansvaret for sikkerheden.
Det burde hedde ansvaret for usikkerheden, for situationen i Basra er ikke sikker.
Det er, som om usandhederne klæber til den krig.
Det er nu 2 år siden, Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre anbefalede, at Danmark skulle forberede sig på at trække sine tropper ud pr. 1. juli i år.
Det burde Danmark have gjort.
Vi opfordrer nu regeringen til at udarbejde en plan for tilbagetrækning af tropperne i Basra.
Danmark skal ikke ophøre med bistand til genopbygning eller til træning af sikkerhedstropper og politi, men tropperne i Basra bør trækkes ud så hurtigt som praktisk muligt.
Det største sikkerhedsproblem i Basra er militserne i politi og sikkerhedstropper.
Det problem er et irakisk problem, som kun irakerne selv kan løse.
De danske soldater kan ikke løse det, selv om de fik besked på det, hvad de selvfølgelig ikke gør.
Det danske bidrag i Irak udgør mindre end en tredjedel af en procent af den samlede koalitionsstyrke.
Efter Det Radikale Venstres opfattelse er denne symbolik forkert.
Danmark skal netop ikke være et symbol på denne katastrofale krig, men være at finde blandt dem, der siger: Det må høre op, vi må finde nye veje.
Statsministeren viste efter min mening, efter Det Radikale Venstres opfattelse manglende udenrigspolitisk dømmekraft, da han valgte at føre Danmark ind i krigen.
Jamen begår statsministeren da fejl?
Og svaret er: Ja, det gør han, og krigen i Irak er den blodigste og den største.
Netop i dag er der høringer i det amerikanske senat af den af Bush udpegede ny forsvarsminister.
Han blev under høringerne spurgt: Er USA ved at vinde krigen?
Efter midtvejsvalget, efter udviklingen i Storbritannien står vi ved begyndelsen til en ny fase.
Det er ikke mere et spørgsmål om, at vi skal ud – det skal vi – det er et spørgsmål om, hvornår vi skal ud, og jeg tror inderst inde, at regeringen erkender det.