Tove Videbæk (KD), 2004-03-24:
Der står i bemærkningerne til lovforslaget her, at det er vigtigt, at der snarest muligt iværksættes behandling med ægsortering for at bidrage til barnets overlevelse.
Det står der helt konkret.
I Danmark er der hidtil foretaget flere hundrede forsøg
Succesraten er ikke stor, og når der så yderligere skal sorteres for vævsforligelighed, ja, så bliver sandsynligheden endnu mindre.
Vedrørende denne her nye sag og det her lovforslag har Det Etiske Råd i sit høringssvar nævnt det betænkelige ved den meget lille sandsynlighed for, at forehavendet lykkes, og min bemærkning er, at det er ubegribeligt, at man udsætter så fortvivlede forældre for et sådant pres med en så lille sandsynlighed for succes.
Det Etiske Råd skriver i sit høringssvar, at hele rådet ønsker at bemærke, at med den nuværende teknik er sandsynligheden for, at der efter den samlede behandling fødes et rask, levende barn med samme vævstype som det syge barn, ganske lille.
En sådan familie udsættes for mange smertefulde situationer og får skuffelse på skuffelse.
Det er klart, at vi som samfund, som enkeltpersoner, som udvalg, som partier, som forældre vil gøre alt, hvad vi overhovedet kan for at redde et sygt barn;
det er der nok ikke forskel på, uanset hvor vi hører til.
Jo, man har da prøvet i USA nogle steder, og i England, ja, der har de prøvet i et enkelt tilfælde, har vi hørt, hvor det var tilladt, og det er så ikke lykkedes.
I bemærkningerne står der endvidere, at det raske barn ikke i forbindelse med donation må udsættes for indgreb, der i sig selv er uacceptable, f.eks. fordi de er velfærdstruende, i alvorlig grad smertefulde eller på anden måde krænkende.
Hvis behandlingen ikke lykkes i første omgang
Skal det her barn så stå til rådighed med knoglemarvsudtagning, blodtransfusioner osv.?
Vi ved, at det barn har det rette væv, så barnet kan jo dårligt nok sige nej, og det er jo kommet til verden med det formål at kunne holde en ældre bror eller søster i live.
Hvilke smerter er det, vi påfører et sådant barn?
Hvor meget kan man tillade sig at stikke og prikke i dette barn, før det kan kaldes uacceptabelt, i alvorlig grad smertefuldt eller på anden måde krænkende?
Ti medlemmer af Det Etiske Råd skriver i deres høringssvar, at et væsentligt argument imod den behandlingsform er, at det kommende barn i udgangspunktet anvendes alene som middel og ikke er et mål i sig selv, hvilket er en krænkelse af barnet og også på længere sigt kan bidrage til at ændre vores opfattelse af mennesket og familien.
I Jasons tilfælde fandt man til sidst en donor, og jeg synes, at vedrørende vævsregistre, donorer osv. kunne vi gøre meget mere.
Kunne vi ikke være lidt konstruktive og komme med flere gode ideer på det her område?
Tænk om man via radio og tv kunne efterlyse donorer.
Man kunne virkelig gøre en indsats på det her område, så det ville være meget lettere at finde væv, som kunne bruges, så man ikke skulle udsætte familier for de her ulykkelige situationer.
Det virker, som om vi som politikere får alternativet: Stem ja, og den lille dreng lever, eller stem nej og I er skyld i, at han dør.
Det sættes op, som om et menneskes liv ligger i vores hænder, og jeg synes, det er en urimelig, en uanstændig situation at sætte politikere i.
Det er urimeligt at bringe
Det gør, at mange af os måske, når der skal trykkes til sidst, nøjes med at tænke med hjertet og glemmer at tænke på det principielle i sagen, de svære etiske valg, som vi også skal tage i denne sag.
Silkes mor, som var med i en DR-dokumentarudsendelse mandag aften, sagde, at i den situation er der mange af os, der tager hovedet under armen, men hun sagde også, at det er så alvorlig en situation og så stort et etisk dilemma, at de i deres familie tog afstand fra ægsortering, selv om det var
hendes eget barn, det gik ud over
Jeg må sige, at det tager vi også afstand fra i Kristendemokraterne.