Tom Behnke (FRI), 2000-12-07:
Som indledning til diskussionen af dette her beslutningsforslag - også da vi i Frihed 2000 satte os for at skrive dette her beslutningsforslag - var vores udgangspunkt, at det at begå kriminalitet er helt frivilligt.
Det gør man af egen fri vilje, og så må man også tage de konsekvenser, der følger med, når man gør det.
Vi har også den opfattelse, at hvis ikke det har en konsekvens, når man begår kriminalitet, så vil vi ikke kunne komme kriminaliteten til livs.
Hvis det er fuldstændig gratis og betydningsløst at begå kriminalitet, hvorfor skulle nogen så afholde sig fra at gøre det?
Derfor er vi nødt til at have konsekvens med ind i billedet.
Vi har set på, hvordan lovgivningen er på dette her område, og vi har set på, hvordan det foregår ude ved domstolene.
Når en kriminel står foran dommeren - med 3 verserende sager eller 50 verserende sager eller 110 verserende sager - hvad er det så for straffe, der bliver udmålt?
Det, vi kunne se, var, at princippet om mængderabat slår så hårdt igennem i retssalene, så både Bilka og Føtex og alle andre godt kan gå hjem og lægge sig.
Der er så store mængderabatter, så man tror, at det er løgn.
Jeg er fuldstændig enig med fru Anne Baastrup, der på et tidspunkt sagde: Vi mangler et videnskabeligt grundlag at tage stilling på.
Ja, det er fint nok.
Det er jeg med på.
Så laver vi det.
Det kræver jo så også lige, at vi er et flertal
i Retsudvalget, der beder om at få det, for ellers får vi det jo ikke.
Men lad os se, om vi kan få det.
Hvis ikke man vil tage mine ord for gode varer, så lad os lave en undersøgelse, der kan underbygge de argumenter, jeg kommer med her, og så lad os se, hvad politikerne siger.
For når den videnskabelige undersøgelse er afsluttet, må man også være villig til at stille sig anderledes over for problemstillingen, end man har gjort i dag over for beslutningsforslaget. Mængderabat er et ganske alvorligt problem, og vi har ikke med beslutningsforslaget her tænkt os at lave en matematisk udregning af tingene.
Vi har ikke tænkt os at fratage domstolene muligheden for at pådømme de enkelte forhold, slet ikke.
For det er selvfølgelig domstolene, der skal gøre det.
Det vil være umuligt at sige, at et indbrud, et overfald, et røveri takstmæssigt i firkantede rammer skal give så og så meget.
Det kan man ikke.
Det afhænger af gerningsmandens alder, modenhed, motiv til at gøre det, gerningens indhold, ofre, osv. Alt det skal selvfølgelig indgå, når dommeren skal vurdere, hvilken straf der skal udmåles.
Men det, vi beder om, er, at man i stedet for at blande det hele i én stor gryde og så skrabe 90 pct. af, når straffen skal udmåles, så vurderer hvert enkelt forhold, som hvis nu vedkommende var kommet her til dommeren med ét forhold ad gangen. Hvad ville straffen så have været tilsammen? Se, det, der jo er problemet med den eksisterende måde at gøre det på, er: Hvis man vil begå kriminalitet, så gælder det om at få begået så meget kriminalitet som overhovedet muligt, inden man kommer for dommeren.
Det er ikke hensigtsmæssigt at sende det signal. Vi foreslår så også, at reststraffen obligatorisk skal udløses, hvis man begår fornyet kriminalitet i prøvetiden.
Det er jo igen et af de forhold, hvor vi kan se, at der er - lad mig bare sige det, som det er - en slaphed uden lige i retssystemet.
Jeg kender en domsmand, som var ude for en helt grotesk situation: En tiltalt bliver dømt for voldtægt, bliver prøveløsladt og har en reststraf stående.
Den tiltalte begår fornyet voldtægt i prøvetiden og får en fornyet dom.
Ved den dom får man ikke medregnet, at der var en reststraf fra den tidligere voldtægt, hvor vedkommende var prøveløsladt.
Vedkommende kommer i fængsel igen og bliver prøveløsladt én gang til, og nu kommer min bekendt ind i billedet.
Han sidder altså som domsmand nu her tredje gang, vedkommende
er tiltalt for voldtægt,
og spørger så: Hvad med reststraffen?
Skal vi ikke have den medregnet.
Hvortil dommeren siger: Det kan vi ikke.
Da den ikke blev regnet med første gang - altså ved det andet forhold - så er der nu skabt præcedens for, at det kan
man ikke.
Det var den juridiske belæring af domsmanden i den pågældende sag.
Og så er det, man siger: Det kan da ikke være rigtigt.
Det kan simpelt hen ikke være rigtigt.
I øvrigt er det, som hr. Helge Adam Møller sagde, langt fra i alle tilfælde, at reststraffen overhovedet kommer med ind i billedet, men i de tilfælde, hvor den gør, sker der jo igen det, at selv om man måske har et halvt år eller et helt år stående i reststraf, er det jo ikke den, der bliver lagt oven i straffen for den fornyede kriminelle handling.
Igen foretager man en samlet vurdering, og der uddeles meget, meget store mængderabatter.
Så siger justitsministeren, at man ikke vil være med til at have det her, hvor man laver absolut kumulation, og så er mit spørgsmål bare: Sidder justitsministeren ikke i den samme regering som trafikministeren, der jo i forhold til færdselsloven netop har lavet et lovforslag i sidste folketingssamling, hvor man laver en absolut kumulation på færdselslovsområdet?
Det er vel også enkeltstående
situationer?
Så vil ministeren måske sige: Jo, men der har vi jo sådan en takstmæssig liste over, hvad det koster at begå de forskellige kriminelle handlinger.
Ja, men sværere er det jo heller ikke ved domstolene, end at dér er det så bare dommeren.
Som jeg skriver i forslaget, skal straffen for hvert enkelt forhold udmåles særskilt, og derefter lægges sammen.
Forskellen er ens.
Men regeringen vil altså godt være med til at gøre det, når vi taler om færdselsloven - det er jo så også helt almindelig mennesker, der er i stand til at betale de bøder - men vil ikke være med til det, når vi taler om al anden form for lovgivning.
Det kan jo ikke være rigtigt. Det, der er problemet med det eksisterende retssystem, den måde, vi behandler de kriminelle på, er, at systemet har en utrolig mangel på konsekvens.
Når de ikke kan finde ud af det, hjælper det så, at de kommer ind i et retssystem, hvor man siger: Ja, det kan godt være, du har stjålet 30 biler, men du får sådan set ikke mere straf, end hvis du havde stjålet 3?
Hvor er der tale om konsekvens; fuldstændig som fru Lotte Bundsgaard fra Socialdemokratiet siger: Der skal være konsekvens over for de her mennesker.
Nej, må jeg nok sige.
Der er virkelig konsekvens, og man må jo sige, det er et virkelig stærkt signal til den, der sidder der og skal dømmes, ikke! Nej, der er ingen konsekvens.
Hvis vedkommende måske er så uheldig at få en frihedsstraf, bliver vedkommende prøveløsladt på et eller andet tidspunkt, det foregår jo mere eller mindre automatisk, og har han en eller anden reststraf stående, siger man til ham: Nu skal du opføre dig ordentligt, når du kommer ud, for du har en reststraf stående, og den bliver udløst, hvis du laver fornyet kriminalitet.
Nej, det gør den ikke.
Man bliver altså ved med at fodre de kriminelle med den der inkonsekvens og siger til dem: Det er fuldstændig ligegyldigt, hvad vi siger.
Det er fuldstændig ligegyldigt, hvad du får at vide.
Det holder alligevel ikke.
Vi mener det ikke så slemt, som vi siger det.
Det er et dårligt signal at sende til nogle mennesker, der i forvejen har en dårlig moral.
For moralen er, at det kan betale sig at begå kriminalitet, og det holder ikke.
Det skal vi væk fra.
Da jeg skrev beslutningsforslaget, kom jeg i tanke om, hvorvidt der ikke er et eller andet i forvaltningsloven - tror jeg nok, det er, det kan være, det er et andet sted - med, at offentlige myndigheder har en pligt til at oplyse borgerne om deres pligter og rettigheder.
Jeg vil forfølge det under udvalgsbehandlingen af det her beslutningsforslag, for i virkeligheden burde politiet jo oplyse den kriminelle om, at når vedkommende er blevet sigtet, er retssystemet sådan indrettet, at selv om vedkommende går ud og fortsætter med at begå kriminalitet, så skal han ikke den dag, hvor dommeren har tid til at tage en lille sludder med ham, regne med at blive straffet for de forhold, han begår, efter at han er blevet sigtet første gang, for der er en mængderabat, som vi aldrig nogen sinde har set det før. Det må vel være logisk med den forvaltningslov, man har her i landet, at man skal oplyse borgerne om, hvad deres retsstilling er.
Retsstillingen er, at er man først blevet sigtet, så kan man derefter begå al den kriminalitet, man har lyst til.
Det giver en lille bitte smule mere, måske 10 pct., 15 pct., men hvad betyder det, hvis det er sådan, man har begået 100 gange så mange forhold?
Det betyder ingenting.
Signalet er svagt, når man så prøver at negligere og latterliggøre det her med: Hvad så i sådan et slagsmål, hvor et knytnæveslag ville have givet 30 dage, skal to knytnæveslag så give 60 dage?
Det er jo noget vrøvl.
Det er jo én samlet handling.
Det er én voldshandling.
På samme måde skal man selvfølgelig heller ikke sondre mellem, om en indbrudstyv har smadret et vindue eller to vinduer for at komme ind i huset.
Det er en og samme sag.
Så man skal lade være med at latterliggøre det her.
Lad mig så vende tilbage til det, som kan være relevante indvendinger imod forslaget her.
Det var både Venstre og De Konservative, der sagde, at forslaget er for firkantet.
Det kan vi godt prøve at bløde op på.
Spørgsmålet er bare: Tror hr. Helge Adam Møller og fru Birthe Rønn Hornbech, at forslaget var blevet vedtaget, selv om vi havde skrevet 30 gange så mange sider, hvor vi havde vandet det her ud og taget alle mulige forbehold og undtagelser?
Nej, det var det ikke.
Der er et flertal her i Folketinget, der ikke vil være med til, at der skal strammes op på det her område.
Der er et flertal i Folketinget, der ønsker at fastholde signalet til de kriminelle: Det kan betale sig at begå kriminalitet.
Er man først blevet taget for et forhold, skal man se at få begået den kriminalitet, man kan nå, inden man står foran dommeren, for straffen er stort set den samme.