Thor Pedersen (V), 2000-09-07:
Det er en bemærkning til hr. Ole Sohn.
Må jeg sige først principielt om det med arbejdsløses rettigheder: I Venstre går vi ikke ind for borgerløn.
Når det gælder miljøafgifter, så synes jeg, at man skulle fokusere på, hvorfor det ikke er på det offentlige område.
Jeg synes, man skulle se i statistikken og sige: Hvor er det, folk er syge?
Er det på Københavns Rådhus, eller er det hos A.P. Møller?
Og det er ejendommeligt, at man lægger noget på, som kun kan være en skat, for det er en hel branche, man beskatter.
Det er jo ikke den enkelte virksomhed.
Man opkræver et beløb i alt for hele branchen på subjektive kriterier.
Prøv at undersøge tilbage i historien, hvor syge man var som postarbejder eller i DSB, om der overhovedet var nogle private virksomheder, der havde det.
Eller er sandheden ikke, at mange steder, hvor private virksomheder overtager opgaverne, falder sygefraværet?
Det er dem, der udbyder, der bestemmer præcis kvalitet og har ansvaret for, at det, der leveres, også er oppe på det niveau.
I de eksempler, jeg selv kender, leveres der præcis den kvalitet, som udbyderen har efterspurgt.
Så det er egentlig meget enkelt, hvad enten det er noget, man laver i eget regi eller i fremmed regi.
Så spørger hr. Jan Petersen om de sparede renteudgifter.
Det er fuldstændig rigtigt forstået.
Det, man kan ved at forcere en nedbringelse af statens gæld, også ved salg af aktiver, medfører en sparet renteudgift alt andet lige, og den kan bruges til egentlige skattelettelser på områder, som man så kan forhandle i takt med, at finansieringen fremkommer.
Men der er et problem i den forståelse, også som hr. Vernersen tidligere gav udtryk for i et tidligere spørgsmål, for vi er altså et dynamisk samfund.
Muren er faldet.
Det er ikke planøkonomi, det er markedsøkonomi.
Og det vil sige, at i et almindeligt markedsstyret samfund er der en indbygget vækst. Selv om man ikke gør noget, så stiger altså det samlede potentiale.
Hvis man går 10 år tilbage og siger: Hvor meget er værdien af produktionen i Danmark steget over en 10-års-periode, det, der hedder bruttofaktorindkomsten, så vil man se i faste priser, at 132 mia. kr. er værdien af det, vi alle sammen beskæftiger os med i produktion, det er den steget.
Og hvis man tager skatten af det, så vil det svare til ca. 70 mia. kr. mere i de offentlige kasser med de skattesatser, vi kender i dag.
Så det er den der indbyggede dynamik, der gør, at vi alle sammen jo bliver rigere, og at vi er i stand til at give en bedre velfærd med den samme skat eller med en lavere skat.
Men det, der er vores ønske, er allerede på nuværende tidspunkt at bruge pengene bedre ved at indføre konkurrence om at give de bedste tilbud til borgerne.
Principielt til hr. Jes Lunde om spørgsmålet om niveauet for kontanthjælp eller bistandsydelser
Det er ikke kontanthjælpens eller bistandsydelsens niveau, der er problemet.
Det er den første del.
Den anden del er, at når man skal skabe forskellen, så skal det være langsigtet.
Vi ønsker nemlig, at man lemper på skattesiden.
Vi har aldrig været modstandere af, at man f.eks. havde et beskæftigelsesfradrag, men det, vi lover, er, at i samme takt som statsgælden nedbringes og vi sparer renteudgifter, skal den besparelse bruges til skattelettelser.
På hvilke områder og hvordan, hænger sammen med det politiske billede, der er, de muligheder, der er, den regering, der er.
Hr. Morten Helveg Petersen spørger til beløbene.
Jeg vil lige sige, at det mest urimelige er jo, at nogle mennesker, der i dag går og lider og har en lille opsparing og får smerter f.eks. som følge af en diskusprolaps, vælger at bruge den opsparing, der skulle have gjort det godt i deres alderdom, til at betale for en operation, fordi de har så ondt, at de ikke kan vente.
Når de er blevet opereret, spørger de pænt amtet, om de kunne få de 60.000 kr., det har kostet.
De får som hovedregel ikke en krone.
Jeg synes, det er dybt amoralsk, at vi som skatteydere, hvis vi har det ønske i fællesskab at betale for behandling, sparer pengene, når folk ikke kan holde ud at gå og vente længere, fordi det gør ondt.
Jeg synes, det er amoralsk.
Det er det, vi ønsker at bryde ned ved at sige, at man har retten til at vælge et andet behandlingssted, at vi alle sammen kan oppe os, at vi bryder hele systemet med planøkonomi i sygehussektoren ned, at man ved, at når det banker på døren, følger pengene med, fordi de her beløb også er dem, der skal følge patienten til enkelte offentlige sygehus. Man har altså ikke det svar, at vi ikke har kapacitet, vi ikke har penge, for med modellen ført igennem vil pengene være der på samme måde, som hvis vi har pengene med til slagteren, bageren eller købmanden. Når det gælder det, man skal tilbyde, så foreslår vi jo ikke, at man skal fjerne det offentlige sygehusvæsen. Vi har 24.000 offentlige sygehussenge.
Der er 255 i den private sektor.
Der er altså tale om et bidrag til at lukke op og bryde nogle systemer ned.
Det er det, vi arbejder med.
Og resten af svaret følger i næste ombæring.