runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Frank Dahlgaard (UP), 2000-05-17:
De fire forbehold blev jo indført ved folkeafstemningen om Edinburghafgørelsen i 1993 på én gang, og det skete, fordi man på underlig vis, som det ikke er sket før, botaniserede i resultatet af en folkeafstemning.
Man accepterede den ikke fra Folketingets og regeringens side.
Man accepterede ikke det nej, som kom den 2. juni 1992, man ville ikke affinde sig med det.
Det er nok, fordi de er utilfredse med unionsborgerskab, fordi de er bange for noget unionsforsvarssamarbejde og retligt samarbejde og fælles mønt.
Jamen tænk, hvis de, der nu er tilhængere af at holde fast i kronen, hvis det skulle gå hen og blive et ja ved folkeafstemningen den 28. september, på samme måde begynder at sige: Jamen lige et øjeblik!
Hvorfor stemte folk ja?
Det var måske nok, fordi de havde nogle underlige forestillinger om, at det her kostede ikke noget særligt, at der ikke var bøder, hvis man førte sin egen finanspolitik i en fremtidig situation, at man ikke var klar over, hvor meget selvbestemmelse der i virkeligheden blev afgivet, og en række af de andre ulemper.
Det er jo en helt grotesk situation.
Men når den nu i 1992-93 førte frem til en ny afstemning og man kørte fire forbehold frem til en folkeafstemning og de blev vedtaget, så må man logisk set også være glad for at få dem afskaffet på samme tid, især de partier, som jo ønsker alle fire forbehold afskaffet.
Nu kan man så få det på én gang i stedet for at køre med først euroen - den falder formentlig her den 28. september - og så de andre, altså med salamimetoden, som har været den typiske metode at anvende ved opbygningen af Europas Forenede
Stater lige siden 1973, hvor Danmark kom med: Små skridt ad gangen, Unionen er stendød, der sker ikke noget, hertil og ikke længere.
Men alligevel er man hver gang gået videre.
Så lad os dog tage afstemningen om alle fire forbehold på én gang. Det er logisk, det er rigtigt, og det er hurtigt, og så kan man forhåbentlig respektere resultatet af den folkeafstemning.
Jann Sjursen (KRF), 2000-05-17:
Jeg har jo tidligere i dag måttet redegøre indtil flere gange for, at Kristeligt Folkepartis folketingsgruppe er delt i de spørgsmål, vi har diskuteret her i dag, både ved de tidligere lovforslag og i forespørgselsdebatten.
Med hensyn til forslaget her kan jeg sige, at Kristeligt Folkepartis gruppe ikke er delt, og at vi ikke kan støtte forslaget fra Frihed 2000. Vi synes ikke, det vil være en god idé at sætte de fire forbehold til afstemning nu, selv om vi godt kan se noget af den logik, som andre ordførere har peget på, der kan ligge bag forslaget. Men vi har i det hele taget ikke været dem, der har ivret for at få folkeafstemninger, heller ikke den folkeafstemning, vi skal have den 28. september, for vi synes sådan set, der var grund til at få forbeholdene, og det kan være udmærket at lade dem få konsekvenser, inden vi eventuelt træffer beslutning om at indkalde til flere folkeafstemninger.
Jeg vil dog sige, at for så vidt angår forsvarsforbeholdet, synes jeg, at med den måde, regeringen administrerer det på, kan man godt komme i en situation, hvor vi i hvert fald fra Kristeligt Folkepartis side vil sige: Jamen nu er det tiden at tage en folkeafstemning, fordi regeringen alligevel vælger at være med til at planlægge det, vi har taget forbehold over for, at sidde med ved bordene, som det hedder.
Det finder vi stærkt kritisabelt at regeringen har valgt at gøre i forhold til de militære planlægningskomiteer osv., og hvis det er den linje, man vil fortsætte, så kan det godt være, at det aktualiserer, at vi siger
Frank Aaen (EL), 2000-05-17:
Det er et meget logisk forslag, der er fremsat her af Frihed 2000.
De fire forbehold blev i sin tid præsenteret som noget nyt, som noget, der blev begrundet med befolkningens nej i 1992, som man i 1993 kunne ændre til et ja til Maastrichttraktaten.
Men det var jo et bedrag.
Det var den samme traktat uden nogen som helst ændring, der blev stemt om to gange, og vi har jo også siden set, ar alt det floromvundne om, at det var et nationalt kompromis, ikke holdt.
Unionspartierne kørte jo bare videre, som om ingenting var hændt.
Det, der blev sagt om, at nu havde vi fået et varigt nyt fundament for en ny dansk europapolitik, havde jo intet på sig.
Der var ikke nogen, der troede på det - jo, mine gode venner i SF troede måske på det et stykke tid, men ellers var der ikke andre, der troede på, at der var lagt et varigt nyt spor for europapolitikken.
Det var jo en lille udvej for at komme videre ad den linje, man hele tiden havde lagt sig fast på, nemlig mere og mere Union.
Derfor kan man sige, at da man i sin tid bedrog befolkningen med fire undtagelser, ville det være meget logisk, at man sammenhængende satte de fire undtagelser til afstemning på én gang i denne omgang, så derfor har vi
stor sympati for forslaget.
Men det er jo åbenlyst, at det ikke har nogen mulighed for at få flertal i Folketinget, og vi synes sådan set også, det går meget godt med den kampagne, der er i øjeblikket om forbeholdet over for ØMU'en.
Der går sådan set ikke en dag, uden at vi får uventet hjælp.
Den ene dag glemmer LO at fortælle, at i en offentliggjort opinionsundersøgelse var resultatet på bundlinjen faktisk, at LO's medlemmer var imod. Det glemte
man lige at fortælle i første omgang, men det kom jo heldigvis frem.
Og så er det Prodi, der skyder statsministeren ned, og statsministeren har så taget hævn, har jeg set i Børsen i dag.
Der er næsten ikke den dag, hvor der ikke kommer et eller andet til os udefra.
I dag har vi jo alle sammen med stor glæde læst vismændenes rapport, og også af den har vi fået hjælp, så vi synes sådan set, det går
meget godt med nejkampagnen.
Jeg synes, jeg kan se på jaministrene, at det går knap så godt, så det er jo alt sammen meget fint.
Derfor er det ikke nødvendigt at sætte alle fire forbehold til afstemning på én gang, og det vil heller ikke ske.
Knud Erik Hansen (SF), 2000-05-17:
De fire forbehold er samlet set udtryk for, at Danmark skal holdes uden for den statsdannelse, som Maastrichttraktaten var udtryk for, og de fire forbehold dækker lige præcis de områder, som gør, at der skabes en europæisk stat, hvis man afskaffer de fire forbehold.
Ved afstemningen den 18. maj 1993 blev der givet tilslutning til, at Danmark fortsat var med i EU, men uden at skulle overdrage de beføjelser, der er så væsentlige for Danmark som nation og stat.
Derfor kan man sige, at det ville være logisk og også rigtigt at stemme om alle forbeholdene på én gang, så den danske befolkning kunne beslutte, om man afgørende ville udvande Danmark som nation og overdrage væsentlige statsbeføjelser til EU i den udvikling mod Europas forende stater, som er i fuld gang.
Vi kan imidlertid ikke støtte forslaget, for vi har ikke noget ønske om at fjerne nogen af forbeholdene og ser derfor heller ikke nogen grund til at bringe nogen af dem til afstemning, hverken enkeltvis eller samlet.
Vi synes også, det er tvivlsomt, om det er nogen god strategi, hvis man ønsker at undgå at fjerne forbeholdene.
Derfor ser vi det faktisk som en fordel, at man nu begrænser afstemningen til en afstemning om ØMU'ens tredje fase, når der nu er flertal for sådan en afstemning.
Det giver faktisk langt bedre mulighed for at fortælle den danske befolkning om konsekvenserne ved tilslutningen af ØMU'en og konsekvenserne ved den unionsdannelse, som vi så tager del i.
Vi kan tage debatten om konsekvenserne af den faldende kurs for euroen og de konsekvenser, det får, hvis man overhovedet skal rette den op.
Neutrale økonomer siger, at hvis den overhovedet skal rettes op, kræver det en langt stærkere europæisk regering.
Jeg synes også, vi kan se klart, at man i de 11 eurolande nu begynder at danne fora til diskussionen om at skabe en stærkere regering og om økonomien.
Alle disse ting gør, at vi faktisk godt kan diskutere den statsdannelse, de fire forbehold også var udtryk for.
Vi tror faktisk, vi får en bedre afstemning på den måde, og derfor kan vi ikke støtte forslaget.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-05-17:
Hun sagde, at de fire forbehold var det, befolkningen ønskede dengang.
Nej, befolkningen var til en folkeafstemning i juni 1992, og et flertal stemte nej, men det respekterede man ikke herinde.
Der var nogle politikere i Folketinget, som begyndte at botanisere i, hvorfor befolkningen stemte nej.
Så fandt man ud af, at det nok var af fire grunde, og så lagde man dem ud til folkeafstemning.
Jamen tænk at man begynder at botanisere i, hvorfor folk stemmer ja eller nej. Man skal da respektere en folkeafstemning.
Det gjorde man ikke i 1992, og så lagde man de fire forbehold ud til en ny afstemning.
Men det var ikke noget, befolkningen ønskede.
Det var noget, den blev påtvunget, og jeg tror, befolkningen havde ønsket, at man havde respekteret afstemningen i 1992.
Kim Behnke (FRI), 2000-05-17:
Fru Lene Espersen siger, at tidspunktet ikke er så afgørende for Det Konservative Folkeparti, men til Berlingske Tidende den 10. maj sagde fru Lene Espersen ellers, at for hvert minut, der går, mister Danmark indflydelse.
Når Danmark mister indflydelse for hvert minut, der går, er det vel bedre at holde folkeafstemningen den 28. september 2000 end engang i efteråret 2001, hvis det udsagn skal have nogen gyldighed.
Lene Espersen (KF), 2000-05-17:
Det Konservative Folkeparti afviser også det her beslutningsforslag.
Der skal ikke herske tvivl om, at vi konservative også helst vil af med alle forbeholdene, ja, der skal faktisk slet ikke herske tvivl om, at da vi stod og skulle anbefale et ja til Maastrichttraktaten i sin tid, så ville vi gerne have haft den i dens fuldstændige form og ikke i den amputerede udgave, som vi fik, fordi vi fik de fire undtagelser.
Den er en realitet, den fungerer, befolkningen kan se, hvad det er, der foregår, og derfor synes vi også, at det er rigtigt af regeringen og også timingsmæssigt velplaceret, at vi så tager en afstemning om den undtagelse.
Man kan se, hvad det betyder, at vi havde det dengang, og man kan se, hvad alternativet er i dag.
Det er sådan set den samme lidt pragmatiske indstilling, vi har til de andre forbehold.
Vi synes, at det er rimeligt at spørge befolkningen.
Vi har jo lovet befolkningen, at det skal til folkeafstemning, når tidspunktet var inde til det, og det tidspunkt må jo være lige præcis, når der er sket så meget nyt, at forbeholdet begynder at skabe begrænsninger i forhold til dansk deltagelse i det europæiske samarbejde.
Jeg tror på og det med udgangspunkt i bl.a. det, der
også står i DUPI-rapporten, at når det gælder det retlige og de indre anliggender, så vil processen begynde at gå hurtigere og hurtigere.
Vi er allerede begyndt at kopiere det, de andre vedtager.
Og på forsvarsområdet, hvor NATO jo har bidraget meget til klarhed, tror vi også på, at udviklingen vil gå ganske hurtigt fra omkring slutningen af dette år.
Derfor synes vi også, det er fornuftigt, at de forbehold skal til afstemning, når befolkningen kan se, at der er sket en udvikling, som vi ikke kendte til i 1993, og som betyder, at forbeholdene i dag amputerer dansk indflydelse på EU-samarbejdet.
Det vidste man ikke dengang i 1993, men derfor har vi den holdning, at de forbehold naturligvis også skal til afstemning.
Vi går ikke så meget op i, om det bliver på det ene eller det andet tidspunkt, men vi må gøre opmærksom på, at når det gælder de to forbehold, er tiden virkelig begyndt at arbejde imod Danmarks interesser, og det går utrolig hurtigt.
Med hensyn til det fjerde forbehold om unionsborgerskab har vi den holdning, at det egentlig er lidt af en pseudoundtagelse, fordi det er indskrevet i Traktaten, så det betragter vi sådan set ikke som noget, der reelt skal diskuteres.
Men på de tre andre områder har vi altså fået det ene forbehold afskibet nu.
Vi får en afstemning den 28. september, og så må vi se på, hvornår Danmarks situation bliver så vanskelig med hensyn til forsvarspolitikken og de retlige indre anliggende, at det vil være velvalgt at spørge befolkningen igen.
Charlotte Antonsen (V), 2000-05-17:
Venstres politik hænger ganske glimrende sammen på EU-området.
Vi ønsker at afskaffe undtagelserne og jo før, jo bedre.
Vi ønsker i øvrigt også at afskaffe Østrigsanktionerne og jo før, jo bedre.
Vi har en mulighed for den 28. september at afskaffe den første undtagelse, nemlig euroforbeholdet, og så håber vi, at vi får et ja, og håber, som jeg sagde i Berlingeren for et stykke tid siden, at vi så om et års tid kan få en afstemning om de to næste undtagelser på det retlige område og på forsvarsområdet.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-05-17:
Den argumentation, der har været tidligere i dag, var jo lige præcis, at vælgerne godt nok formelt stemmer om euroen eller afskaffelsen af kronen den 28. september, men Venstres formand sagde klart, og vi kan finde det i referaterne, at vælgerne samtidig skulle vide, at man jo også stemte lidt om alle de andre forbehold. Stemte man nej den 28. september, så ville der skulle gå en rum tid, før der kom folkeafstemning om de andre undtagelser, hvorimod hvis man stemte ja, var det et signal om, at der i højere grad kunne tages fat på de andre undtagelser.
Det er derfor, at det er fru Charlotte Antonsens argumentation, der bare ikke hænger sammen, og det er derfor fru Charlotte Antonsen, der skaber et lille problem for Venstre i forhold til argumentation.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-05-17:
Venstres fantastiske skal vi sige talent for at have to meninger - på den ene side skal de afskaffes, og på den anden side så vil man ikke alligevel, på den ene side så var Østrigreaktionen dårlig, men på den anden side så skal den alligevel ikke afskaffes - er jeg dybt imponeret over er lykkedes politisk, at journalisterne ikke er klogere.
Men nu må vi her fra Folketingets talerstol have en forklaring på Venstres politik. Man vil have fjernet forbeholdene hurtigt, men de blev indført samlet.
Fru Charlotte Antonsen siger her til mig, at det netop var de fire forbehold, som man ikke stemte om, men det var jo altså Maastrichttraktaten med de fire forbehold.
Det var vist sådan, det var.
Dem stemte man om sammen, så må det også være logisk, at de fjernes sammen.
Venstre har ønsket det, nu har man muligheden, og så vil man ikke, men hvorfor?
Kim Behnke (FRI), 2000-05-17:
Nu havde fru Charlotte Antonsen det argument i hendes sidste runde, at danskerne kun skulle stemme om en ting ad gangen.
Ikke desto mindre siger fru Charlotte Antonsen til Berlingske Tidende den 10.5., for syv dage siden, at næste år skal danskerne stemme om de resterende EU-forbehold.
Danskerne kan altså godt få lov til til næste år - det er så i den her forbindelse 2001 - at stemme om tre forbehold.
Det er jo hele tre ting.
Hvordan kan det gå, når man ikke til september i år kan få lov til at stemme om fire ting?
Hvad er der sket hos fru Charlotte Antonsen siden den 10. maj, hvor hun udtalte sig til Berlingske Tidende?
Charlotte Antonsen (V), 2000-05-17:
Jamen det undrer mig egentlig, at de spørgsmål kommer nu, for, som vi alle ved, så har vi hele dagen i dag drøftet euroafstemningen den 28. september, og på intet tidspunkt har Venstres ordfører sagt noget som helst om, at vi ønsker at stemme om andet end euroen, så jeg synes altså, det er sådan lidt søgt, at man nu begynder at skabe problemer her på falderebet.
Først til hr. Frank Dahlgaard: Da man stemte i maj 1993 om Edinburghafgørelsen, var det jo netop karakteriseret ved, at man ikke stemte om disse fire punkter.
Det var lige præcis de fire punkter, man havde pillet ud af Maastrichttraktaten.
Det er klart, at vi i Venstre hellere end gerne vil diskutere alt om EU, og det gør vi glad og gerne, bl.a. fordi vi tror på, at jo mere danskerne kender til EU, jo mere positive bliver de i forhold til det, der sker i EU.
Beslutningen er truffet, og vi er ikke til sinds at ændre beslutningen her.
Lene Espersen (KF), 2000-05-17:
Der kan sikkert diskuteres meget om tidligere folkeafstemninger og om, hvad der var begrundelsen for, at befolkningen stemte det ene eller det andet.
Men det er nok ikke noget, vi kan blive enige om, så det vil jeg afholde mig fra at begynde en stor debat om.
Til hr. Kim Behnkes spørgsmål om, at vi mister indflydelse for hver minut, der går: Det er ganske rigtigt. Vi synes, at forbeholdene er problematiske for Danmark allerede nu, og det har vi sådan set syntes lige fra starten, også før der begyndte at komme alle disse praktiske problemer.
Men der er jo forskellige opfattelser, også i denne debat, af, hvordan man skal håndtere sagen over for befolkningen, så selv om vi egentlig synes, det ville være godt at komme af med forbeholdene, er vi ikke bedrevidende, men respekterer, at der skal være plads til debat.
Vi respekterer så sandelig også, at de mange, der stod inde for undtagelserne og egentlig syntes, at de var en god idé, da de blev indført i 1993 - hr. Holger K. Nielsen er jo en af dem - nu erkender, at det altså ikke gik på den måde, som man havde forventet.
Derfor er det fornuftigste altså, at vi afventer udviklingen, indtil vi konkret kan se præcist, hvor det er, de har skabt problemer for Danmark, og det er lige netop det, Det Konservative Folkeparti gør sig til talsmand for.
Det er også derfor, vi har præciseret, at vi ikke er dem, der kommer med gode råd om, hvorvidt den ene eller den anden dato er god nok.
Det, der er væsentligt for os, er, at der er god tid til debatten.
Det er det, vi har nu med euroen, så man kan se, hvad det egentlig betyder helt konkret, at vi har det forbehold.
Der er ingen tvivl om det, som DUPI-rapporten peger på, nemlig at både når det gælder retlige indre anliggende og på forsvarsområdet, vil det bliver tydeligere og tydeligere for befolkningen, at de undtagelser, vi har, ikke bare er undtagelser, som ikke har nogen konsekvenser.
Det er undtagelser, som betyder, at Danmark har mistet indflydelse på nogle områder, og så synes jeg sådan set også, det er fair, at man igen spørger befolkningen.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-05-17:
Det er en lidt skæg diskussion, hr. Anders Fogh Rasmussen forsøger at fremkalde, når han mener, at nejsigerne burde præsentere en enig front, have koordineret tingene og have lagt fælles planer frem.
Jeg kunne jo spørge hr. Anders Fogh Rasmussen, om han har konsulteret Mogens Glistrup, Steen Gade og Jørn Jespersen
og andre på jafløjen, som han er enig med.
Ligger der en fælles aftale om, hvilken økonomisk politik der skal føres efter et ja den 28. september?
Nej, selvfølgelig gør der ikke det, for selve tankegangen i argumentationen er absurd.
Selvfølgelig har jasiden ikke præsenteret fælles tanker, og selvfølgelig skal nejsiden heller ikke gøre det.
Når vi siger nej til euroen og ja til kronen, er det jo primært begrundet i national handlefrihed.
Vi skal have ret til at have en valutaaftale med Euroland, så længe vi synes, det er fornuftigt, men vi skal også kunne træde ud af den, når vi måtte ønske det, hvis et flertal her i Folketinget, også imod Dansk Folkepartis ønske, synes, det er fornuftigt.
Vi bevarer vores frihed.
Om 20 år kan det tænkes, der er et andet valutaarrangement, vi skal indgå i, men foreløbig er Storbritannien og Sverige og også Norge uden for.
Vi ved jo ikke, hvordan økonomien vil udvikle sig, vi ved ikke, hvordan Danmarks handel vil udvikle sig i disse IT-tider, men jasigerne vil uigenkaldeligt og permanent binde sig til euroen, mens vi siger: Det kan da godt være, vi er bundet af ERM II-aftalen, men det er jo ikke noget uigenkaldeligt.
Hr. Bendt Bendtsen mener, at Danmark kommer til at stå uden for indflydelse, og at man må opfatte vores signal således, at vi gerne vil devaluere.
Man kunne lige så godt opfatte vores signal således, at vi måske på et tidspunkt kunne ønske at revaluere.
Der har faktisk været et forslag om det til behandling her i Folketingssalen, og i betænkningen skrev vi, at på nuværende tidspunkt er det ikke aktuelt, men det er et instrument, man ikke må kaste bort.
Det kunne da være aktuelt for at undgå stigende inflation og stigende rente.
Her er det da et instrument, man kunne bruge, så hvorfor kaste det bort?
Jasigerne vil kaste det bort, men Dansk Folkeparti vil bevare det.
Mimi Jakobsen (CD), 2000-05-17:
Jeg har ikke sagt, at Danmark sidder på plankeværket, når vi taler om forsvar eller noget som helst andet.
Jeg har henført det her til den situation, at vi står over for en folkeafstemning om ØMU'en.
I den situation vil CD anbefale et ja, fordi vi ønsker, at Danmark også på dette punkt skal deltage og ikke sidde på rækværket, som f.eks. Norge i nogle tilfælde gør og med de konsekvenser, jeg beskrev.
Vi ønsker, at Danmark skal deltage på samtlige områder.
Vi ønsker som bekendt alle forbehold væk.
Det har vi selvfølgelig ikke.
Og så skal vi tage stilling til, hvad de andre har besluttet, og så kan vi sige, om vi kan lide det hus, de har bygget, eller ej.
Det bryder jeg mig
ikke om.
Og jeg frygter endnu mere den dag, hvor Danmark kunne komme til at stå i en situation, hvor vi måtte sige nej til en eller anden indsats et sted i verden, hvor vi alle sammen tager os til hovedet og siger: Hvorfor er Danmark dog ikke med dér?
Men det har bare ikke meget med ØMU'en at gøre.
Jeg føler ikke, at CD er medløber, men jeg føler, at for mig at se glemmer man ofte det store perspektiv i det her EU-samarbejde.
Man kan sagtens sidde og hæfte sig fast i smådetaljer og sige, at det er for dårligt, og her fik vi kun tre ud af fire ønsker igennem, osv. osv. osv., og det bliver så gjort til, at nu blev vi døllet igen, og nu er vi blevet hamret ned i Ministerrådet, og det er også for galt.
Den kender vi sagtens.
er det altafgørende ikke, at Danmark får ret hver gang.
Det kan da også være, at vi indimellem har en halvdårlig sag, sagt i denne snævre kreds.
Det afgørende er, at store lande afgiver den suverænitet, som de i årtier i det forrige århundrede har misbrugt til at skalte og valte og smadre hele Europa med.
Og så kan det godt være, der smutter et par ting på landbruget eller noget andet - jeg ønsker fødevareministeren held og lykke med, at der ikke gør det - men det er for mig ikke perspektivet.
Kald det medløberi.
Jeg har ikke mere tid nu, men jeg har sådan nogle gode svar til resten.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2000-05-17:
Hr. Holger K. Nielsen erkender blankt og ærligt på linje med sagkundskaben, at et nej fører til, at vi må føre en strammere økonomisk politik for at holde kronen på plads i forhold til euroen, mens hr. Thulesen Dahl benægter det og siger, at det kan der overhovedet ikke blive tale om.
Men det viser jo bare, at nejsiden ikke har et holdbart, realistisk og sammenhængende økonomipolitisk alternativ.
Man kan sammenfatte det sådan, at Dansk Folkeparti står for, at vi skal føre en økonomisk politik, der kan holde kronen på plads i forhold til euroen.
Kronen skal være bundet til euroen, og det betyder, at når euroen er høj, er kronen høj, og når euroen er lav, er kronen lav.
Dansk Folkeparti siger altså ja til at følge euroens kurs og dens økonomiske spilleregler, men Dansk Folkeparti siger nej til at søge den indflydelse, der er forbundet med at være med i euroen.
Holger K. Nielsen (SF), 2000-05-17:
Jeg synes, at den melding, der kommer fra Venstre her i dag, er interessant, og det er også interessant for folkeafstemningsdebatten og for befolkningen at vide, at her står mere på spil end udelukkende ØMU'en, at folkeafstemningen ikke kun drejer sig om ØMU'en - den drejer sig også om den øvrige integrationsproces inden for EU, den drejer sig om de øvrige danske undtagelser - og det bekræftes fra hr. Anders Fogh Rasmussens side, at hvis det bliver et nej, hvis befolkningen siger nej den 28. september, så siger de også nej til, at de andre undtagelser skal til folkeafstemning.
De er med til at sætte en streg i sandet for EU's udvikling.