Thor Pedersen (V), 1999-09-07:
Man skal være ærlig, også i politik, og hvis man spørger mig, om regeringens forslag er ringere end forventet, må jeg sige: Nej, det er det ikke.
Regeringens udspil til finansloven for år 2000 er præcis lige så svagt, som vi kunne forudse.
Det er uden perspektiver og uden ambitioner, og det står klart, at det eneste store projekt, regeringen har, er at blive siddende og nærmest for enhver pris.
Men vi har efterhånden lært os at justere forhåbningerne ned år efter år.
Og hvor er det i virkeligheden ærgerligt.
Mulighederne har jo været der, og mulighederne for reformer, der løser grundlæggende problemer, er til stede.
Men hvad gør regeringen?
Spiser nationen af med det gammelkendte socialdemokratiske miks af skatter og afgifter samt endnu flere byrder på virksomhederne.
Nok bryster regeringen sig af, at dens udspil opererer med et overskud på finansloven; men knap så imponerende - for at sige det mildt - bliver det, når man ser nærmere på, hvordan overskuddet i virkeligheden skabes, nemlig ved hjælp af flere skatter og nye omkostninger til erhvervslivet.
Regeringen foregøgler vælgerne, at det er vejen frem, men det er det ikke.
Hvor er modet til opgør med de forældede strukturer, som i stigende grad er en belastning for samfundet?
Selv om danskerne som et tålmodigt folk med den højeste grad af disciplin betaler verdens højeste skatter, får de jo ikke verdens bedste offentlige service; f.eks. når det viser sig, at danske skolebørn på en række felter halter langt bagefter deres kammerater i de lande, vi plejer at sammenligne os med, når syge står på ventelister og ældre ikke kan få hjemmehjælp, og når alt for mange i den arbejdsduelige alder er sat uden for arbejdsmarkedet.
Med andre ord: Der er nok at tage fat på; men det kræver - det må erkendes - mod og visioner, og det er regeringens finanslovforslag desværre blottet for.
Selv om vi nu nærmer os det syvende år med højkonjunktur, og selv om regeringen også de næste år får 60 mia. kr. mere i statskassen i form af skatter og afgifter i forhold til niveauet fra 1992, er der jo ikke noget massivt overskud på statens budget.
Og jeg kan endnu en gang spørge regeringen: Hvis man ikke er i stand til at opbygge et solidt overskud efter flere års økonomisk fremgang, hvornår sker det så?
Problemet er, at regeringen har svigtet i styringen af den offentlige økonomi.
De ca. 500 mia. kr. i skatter og afgifter, der er kommet ekstra i kassen i forhold til 1992-niveauet, er for en stor del anvendt til et øget offentligt forbrug, der i det væsentligste burde have været finansieret gennem effektivisering, modernisering og omstilling og ikke blot ved skattestigninger.
Havde regeringen sikret et stop for vækst i det offentlige forbrug, kunne statsgælden i samme periode have været reduceret med mere end en tredjedel og have sparet staten for renteudgifter for mere end 15 mia. kr. - en besparelse, som kunne være brugt til skattelettelser.
Regeringen udgiver stribevis af pjecer med gyldne løfter, der langt hen ad vejen kan sidestilles med husstandsomdelte reklametryksager, som man jo har en del imod i regeringen.
Statsminister Poul Nyrup Rasmussen sagde under Folketingets debat om regeringens løftebrud den 11. februar i år: »Vi sætter os klare mål, ja, det gør en regering, det gør et parti.
Mål, som vi vil nå.
Det gør en ansvarlig regering ikke.
Det gør vi heller ikke.«
Må jeg spørge: Hvornår er udlandsgælden afviklet?
I »Ny Kurs mod Bedre Tider« fra maj 1993 står der, at frem til år 2005 skal det offentlige forbrug kun stige med 1 pct. om året.
Er det mål nået?
Har det ikke været dobbelt så stort hvert eneste år?
Eller hvad med beskæftigelsen?
I pjecen »Danmark år 2005« fra april 1997 lovede regeringen, at hver gang der bliver ansat én i den offentlige sektor, skal der ansættes to i den private sektor.
Men nu forventer regeringen, at der fyres to i den private sektor for hver eneste én af de 7.000 flere, der ansættes i det offentlige næste år.
Tror regeringen virkelig, at det er vejen til at sikre, at vi kan finansiere de store udfordringer, der venter?
Men ret skal være ret: Når det gælder antallet af offentligt ansatte, har regeringen holdt sit løfte og nået
sit mål.
I reklamehæftet »Ny kurs mod bedre tider« fra maj
1993 var målet, at den offentlige beskæftigelse skulle stige med 25.000 frem til år 2000; men allerede her ved dette års udgang er der over 50.000 flere, så her er målet nået - ja, endda to gange.
Regeringens yndlingsaversion mod boligejere, bilejere og pensionssparere har, som alle ved, manifesteret sig i pinsepakken, hvis byrder og tidsler slår klart igennem i de kommende år.
Nu følger regeringen op og kaster sig over andre ofre.
Nu gælder det de små, mellemstore og store virksomheder og ikke mindst dansk landbrug.
Dansk landbrug beskæftiger mere end 230.000 mennesker inklusive følgeindustrien og bidrager med 40 mia. kr. netto til betalingsbalancen i form af to tredjedele af den samlede landbrugsproduktion.
Vi har her at gøre med et erhverv, hvor den ugentlige arbejdstid ikke er 37 timer for den selvstændige, men nærmere
60 timer, og hvor timelønnen for de fleste selvstændige er langt under mindstesatsen for det øvrige arbejdsmarked.
Men her finder regeringen nu tiden inde til at give en ny lussing med en skatteregning på mere end 400 mio. kr., samtidig med at administrativt bøvl skal belaste landbruget med yderligere 150 mio. kr., og for at fuldende billedet forringes konsulentordninger, og vikarordninger fjernes.
Ikke alene er landbrugserhvervet lagt i jern og lænker med landbrugsloven, men erhvervet skal åbenbart afvikles gennem bureaukrati, skatter og afgifter.
Det er ikke alene dumt; jeg mener, det er direkte uforskammet.
Forslagene viser nærmest en foragt for dette erhverv og for de mennesker i erhvervet, som er en væsentlig forudsætning for, at velfærdssamfundet kan finansieres.
Det gælder for så vidt også regeringens behandling af det øvrige erhvervsliv.
Efter at regeringen med sit indgreb i konflikten på arbejdsmarkedet sidste år har været med til at presse lønomkostningerne i vejret, ser man nu resultatet: Danske virksomheder taber markedsandele både på eksportmarkedet og på hjemmemarkedet.
Det problem har regeringen erkendt både i forbindelse med arbejdet i industriens udviklingsgruppe og i teksten til finanslovforslaget.
Selv om virksomhederne har lønstigninger, der er dobbelt så store som i de lande, vi skal konkurrere med, er regeringens svar det værst tænkelige, nemlig nye byrder: ATP-omkostninger og omkostninger ved sygdom øges, administrationsgodtgørelsen fjernes, og nye afgifter indføres.
Man må spørge: Hvad er det, der tvinger regeringen til at gøre det modsatte af det, der er løsningen?
Trods mange ord og rapporter fra regeringen, hvor man bl.a. taler pænt om øget valgfrihed for borgerne, har regeringen intet konkret forslag til frit valg mellem offentlige og private velfærdsydelser i finanslovforslaget.
Også her trasker regeringen bag efter befolkningen.
Af undersøgelser fremgår det, at et stort flertal ønsker det frie sygehusvalg, men regeringen tør ikke.
Et flertal af danskerne ønsker frit valg på hjemmehjælps- og hjemmesygeplejeområdet, men regeringen tør ikke.
Dg når et flertal af danskere ønsker frie valg på børnepasningsområdet, tør regeringen heller ikke.
Det ønsker statsministeren at gøre noget ved, for også her gælder det, at det vil statsministeren ikke finde sig i.
Men uanset al snak om teknik, findes regeringens svar i regeringens finanslovforslag, nemlig at politistyrken reduceres med 820 betjente over de næste 4 år.
Her er det nødvendigt at sige til statsministeren og til regeringen: Det er altså ikke politiet, der udøver bandekriminalitet. Løsningen er derfor ikke at fjerne politiet fra gaderne, løsningen er derimod at fjerne banderne fra gaderne ved bl.a. at indsætte mere politi.
Derfor ønsker vi at ansætte 400 flere betjente i forhold til i dag over de næste 4 år.
Vi ønsker nærpoliti og synligt politi, og det har vi klart formuleret i vort forhandlingsoplæg »Tryghed, velfærd og valgfrihed«.
På samme måde løser man ikke et samfunds økonomiske problemer ved at få færre virksomheder.
Vi skal have flere, og Venstre ønsker, at virksomhedernes konkurrenceevne og soliditet forbedres gennem en sænkning af selskabsskatten og gennem en generel lettelse af omkostningerne.
Samtidig skal det være lettere at starte egen virksomhed, og derfor ønsker vi at forbedre etableringskontoordningen og at indføre en konjunkturudligningsordning, hvorefter skatter og overskud kan opspares i op til 5 år.
Derved sikres virksomhederne et bedre kapitalgrundlag til investeringer i nye arbejdspladser og udvikling.
Der er samtidig brug for større privat opsparing.
Vi ønsker forbedrede vilkår for privat opsparing til uddannelse, børneopsparing og boligopsparing.
Alt dette er med i vort forslag, og finansieringen er anvist krone for krone.
Reformer af velfærdsstaten skal sikre rigelige valgmuligheder mellem offentlige og private velfærdsydelser ud fra princippet om, at pengene følger borgeren.
Det skal også gælde ved behandlingen af syge.
Den amtslige betaling skal følge med patienten til det behandlende sygehus, som patienten selv har valgt.
Det betyder, at der fortsat vil være gratis, fri og lige adgang til behandling på offentlige sygehuse, samtidig med at valg af privat behandling ikke kun er forbeholdt de velhavende.
Vi har eksempler på, at de amter, der allerede i dag benytter de private hospitaler, bliver påvirket af konkurrencen og lægger arbejdsgangene på de offentlige sygehuse om til gavn for patienterne.
Hvis en arbejdsgiver f.eks. i dag betaler for, at en medarbejder kan blive opereret eller behandlet på et privat sygehus, skal medarbejderen betale skat af ydelsen, og det er ikke rimeligt.
Det offentlige sparer penge til behandling og til sygedagpenge, ventelisten til de offentlige sygehuse bliver kortere, og så har vi slet, slet ikke sat pris på det væsentlige, nemlig at medarbejderen spares for smerter i en lang ventetid.
Vi ønsker et opgør med ventelisteproblematikken, især den del, der er baseret på fordomme og på planøkonomiske principper.
Venstre ønsker på samme måde at give ældre, der er visiteret til omsorg, større valgfrihed i omsorgen, ligesom børnefamilierne skal have langt større valgfrihed med hensyn til børnepasning inden for den økonomiske ramme, som kommunen fastsætter.
Og hvorfor skal f.eks. lejere i det almennyttige boligbyggeri ikke have lov til at overtage deres lejlighed som ejer- eller andelsbolig?
Salgsprovenuet kan anvendes til nye boliger eller opretning af eksisterende boliger og boligområder, og det ønsker vi at skabe mulighed for.
vi borgernes velfærd højere end systemernes velfærd.
Vi har brug for, at flere bliver selvhjulpne, og at flest muligt kommer i arbejde, hvis vi skal klare fremtidens udfordring med flere ældre og færre i den erhvervsaktive alder.
Det gælder først og fremmest alle raske i den arbejdsduelige alder, men det kan også omfatte personer, der i dag er udstødt af arbejdsmarkedet, og som alt for hurtigt glemmes.
Vi har i Danmark næsten 280.000 førtidspensionister uden for arbejdsmarkedet.
En undersøgelse fra Socialforskningsinstituttet har vist, at op mod 15 pct. af dem, der får førtidspension, egentlig gerne ville tage et job på normale vilkår, og at op mod 30 pct. gerne ville tage et job på særlige vilkår.
Derfor må opgaven være, at hver eneste, der har et ønske, og som har en erhvervsevne, kan få lov til i højere grad at blive selvhjulpen.
Den mulighed har vi ikke ret til at tage fra nogen, og vi ved også, at der er en meget stor vilje i private virksomheder i Danmark til at bistå ved den opgave at fremme beskæftigelsen for personer med en større eller mindre grad af handicap.
Der anvendes i alt ca. 3,5 mia. kr. om året, og vi ønsker at nyttiggøre forskningen ved at lægge mere ind under universiteterne, samtidig med at vi ønsker et yderligere finansielt løft af universiteterne og de andre videregående uddannelsessteder.
Og endelig: Når det gælder de samlede bevillinger til ulandsbistand, foreslår vi, at kronebeløbet næste år fastsættes som i år.
Vi ønsker målbare resultater og en større vægt på demokrati og menneskerettigheder.
Emnet er for nylig belyst i et indlæg i Berlingske Tidende den 2. september i år, hvor professor i udviklingsøkonomi ved Aarhus Universitet, dr.oecon. Martin Paldam, bl.a. siger: »Pengene skal nok blive brugt, men problemet er, at man ikke ved, om Danida anvender de 11 milliarder, de allerede modtager, fornuftigt.
Det ved vi stort set ikke noget om.«
Vi ønsker i Venstre at få undersøgt nytten og målopfyldelsen af de nuværende bevillinger af eksterne eksperter, før vi finder, det er rimeligt at øge bevillingerne.
Venstre møder op til de kommende forhandlinger om finansloven for at nå frem til et resultat, der på delområder skubber udviklingen i den rigtige retning; det mener vi at vi har pligt til.
Men omvendt er der ingen grund til at skjule, at vi i vores forslag gerne ville være gået væsentligt længere.
Det gælder f.eks. en skattereform, en erhvervsreform og en retsreform.
Venstres oplæg er ikke et valgoplæg, men et forhandlingsoplæg.
Vi har ikke ment det nødvendigt at spille ud med forslag, der på forhånd blot ville fremstå som tomme slag i luften.
Fakta er jo desværre, at regeringen på en lang række områder er bundet af aftaler med venstrefløjen inklusive gammelkommunisterne her i Folketinget.
Ingen beklager det mere end vi, men det står ikke i vor magt at ændre denne kedelige tingenes tilstand.
Det kan kun vælgerne.