Keld Albrechtsen (EL), 1999-10-13:
Et af de gennemgående træk ved dansk EF- og EU-debat siden 1972 har jo været tilhængernes stadig gentagne påstande om, at der såmænd ikke var tale om nogen union sådan for alvor, og i hvert fald slet ikke tale om noget i retning af Europas Forenede Stater. Vi har nu oplevet adskillige gange, at statsministre udskriver folkeafstemninger og giver befolkningen det utvetydige løfte, at når vi nu havde sagt ja ved den her folkeafstemning, så ville der ikke blive mere union.
Vi mindes vel alle sammen daværende statsminister Schlüters herostratisk berømte ord: Unionen er stendød.
Det var EF-pakken, som Schlüter dengang mente ville føre til dødsdommen for Unionen. Vi oplevede i maj 1998 vores nuværende statsminister meddele befolkningen, at med Amsterdamtraktaten var der ikke mere union.
Ordene var ordret: Ikke mere union.
Jeg tror såmænd godt, den nuværende statsminister vidste, dengang han sagde det, at det var der intet hold i.
Alligevel kommer statsministeren i dag og indleder sin tale med at sige: Det blev jo ikke Europas Forenede Stater, det kan vi jo se nu.
Altså, melodien fortsætter, på trods af at unionsudviklingen i dag er inde i et så rivende tempo, som vi trods alt, selv med EF-pakker og Maastrichttraktater og Amsterdamtraktater, aldrig tidligere har set i tilsvarende omfang.
Vi har i dag foran os en unionsudvikling i i hvert fald fire parallelle spor, hvor hastigheden alle steder er høj.
Det er udviklingen af en militær union med selvstændig ledelseskapacitet.
Det er udviklingen af en harmonisering inden for social- og arbejdsmarkedspolitikken under ØMU'en.
Det er udviklingen af et Fort Europa med lukkede grænser over for flygtninge og på sigt med et unionspoliti til at varetage
den opgave
Og det er endelig udviklingen af føderationens institutioner, altså en ny regeringskonference, der vil føre til en ny unionstraktat. Når man lægger alle disse elementer sammen, så vil jeg ikke sige, at de fuldt ud fører til Europas Forenede Stater.
Der vil da stadig væk være enkelte områder såsom kirkepolitikken, hvor den enkelte stat stadig væk selv kan træffe visse beslutninger.
Men den samlede mængde af disse fire spor tegner unægtelig et mørkt og trist billede for Europa.
Sammenlagt står vi altså i den situation, at et flertal i Folketinget i dag helt officielt har sagt farvel til det nationale kompromis.
Det er også udtrykt i klar tekst på den måde, at et af de partier, som var med til at skrive det nationale kompromis, nemlig SF, er blevet slettet af listen
over de partier, som har været med til at formulere den fælles politik
Og nu har vi altså afprøvet den politik med at få et helt andet EU end det, vi egentlig gerne ville have, og det må sådan set siges ikke at være gået
Så lad os da nu lade være med at gentage det eksperiment.
Det, vi står over for som unionsmodstandere i dag - det må vi gøre os klart - er en stribe af folkeafstemninger.
Vi har fået den klare melding, at den første af dem, ikke nødvendigvis den eneste, kommer inden udskrivelsen af det næste ordinære folketingsvalg.
Det har man faktisk vedtaget
her i Folketinget i dag.
Så ved vi som unionsmodstandere, hvad klokken er slået, og hvad vi godt kan begynde at forberede os på udeomkring, nemlig at skabe den folkelige modstand, som er der, og som vil udfolde sig i stigende grad dag for dag i den debat, som nu kommer til at foregå, og hvor jeg er stensikker på, at massevis af lokale komiteer og bevægelser osv. nu vil skyde op rundtomkring i landet for at skabe en modvægt til den massive politiske flertalsdannelse, som har manifesteret sig herinde i dag i Folketinget.
Udenrigsministeren og også statsministeren var inde på, at dette her med en militær union slet ikke var nogen EU-hær, uha uha.
Jeg forsøgte også at få fru Lene Espersen til at uddybe sagen lidt, men hun havde heller ikke rigtig lyst til at vedstå det projekt.
Men kendsgerningen er jo ikke desto mindre, at man allerede til december på det EU-topmøde, der skal være i Helsingfors, vil begynde at tage de første praktiske skridt, formentlig i form af en militær komité.
Og dér har vi jo så hørt fra Venstres side og fra andres side, at der ikke skal være nogen fiflerier med undtagelserne.
Vi så på EU-topmødet
i juni, hvordan regeringen på tværs af de klare formuleringer, der er i den danske undtagelse, deltog i en topmødebeslutning om udarbejdelsen af en militær union.
Venstre var i øvrigt på det tidspunkt godt klar over, at det var fifleri med undtagelserne.
Nu har man nok ligesom på grund af det forlig, man har indgået med regeringen i dag, ændret holdning til det, man dengang sagde.
Men Venstre erkendte dengang, at det var fifleri.
Og vi vil givetvis se et tillægsnotat, der på listig juridisk vis får godtgjort, at det kan Danmark sandelig godt deltage i.
Så desværre må man sige, at selv om der står nogle ord i den vedtagelse, som er lagt på bordet i dag, om respekt for undtagelserne, så er det ikke det, der i praksis foregår.
Dér kan man jo så være lidt skuffet over, at Venstre, der jo havde pumpet sig selv op på en ret høj profil på spørgsmålet om respekt for undtagelserne, dér er gået under åget.
Det må nok også give lidt tømmermænd for især Venstres ordfører, der personlig har stået meget stærkt på respekten for undtagelserne.
Jeg er jo enig med regeringen i, at den bør være så smal som muligt.
Sådan er virkeligheden bare ikke; den bliver bred.
Den bliver, som SF ønsker det, godt nok med en anden dagsorden.
Det bliver Romano Prodis forslag om afskaffelse af vetoretten og alt muligt andet, der kommer på bordet.
En af de ting, der kommer på bordet - det ved vi jo godt, det har udenrigsministeren egentlig også flere gange indrømmet - er spørgsmålet om harmonisering af social-, skatte- og arbejdsmarkedspolitik som led i Den Økonomiske og Monetære Union og euroen.
Var det ikke rimeligere at afvente resultatet af den kommende regeringskonference, så man ved, hvad det er for beslutninger, der skal træffes i den eurokonstruktion, inden man begynder at diskutere en folkeafstemning?
Er det rimeligt, at befolkningen skal gå til en folkeafstemning om euroen, inden man ved, hvad den i virkeligheden går ud på, nemlig harmonisering af skat, socialpolitik, økonomisk politik, arbejdsmarkedspolitik?
Det vil blive en højst urimelig fremgangsmåde efter min mening, og det vil jeg godt have statsministerens kommentar til, for jeg synes, det er et dybt demokratisk problem, at man faktisk har forestillet sig at tilbyde befolkningen, at den kan købe katten i sækken.
Så det vil jeg godt bede om en forklaring på, og jeg går da ud fra, at man er enig fra regeringens side i, at selvfølgelig kan man ikke beslutte sig for, om man vil deltage i en fælles mønt, før man ved, hvad spillereglerne i den fælles mønt er, og det ved man altså ikke, før regeringskonferencen er færdig.
Så vil jeg godt spørge med hensyn til regeringskonferencen: Vil regeringen virkelig fastholde det synspunkt, at på det punkt skal befolkningen ikke spørges?
Vil det være udtryk for det demokrati, som man siger at man så gerne vil følge, at man vedtager en ny unionstraktat uden en folkeafstemning?