Line Barfod (EL), 2004-03-31:
Der kunne på et tidspunkt være en anden konkret sag, hvor der var et barn, der havde brug for at få skabt en søskende som donor, hvor det så viste sig, når graviditeten var i gang, at det barn, der var levende og havde brug for donor, var ved at dø.
Det er helt klart ulovligt i dag, det er ikke det, man åbner for her, men det kunne være det næste pres, der opstod.
Derfor er man nødt til at gøre op med sig selv, hvor man sætter grænsen.
Det er klart, at det må man tage op til revision indimellem, når der kommer ny viden.
Så må man finde ud af, om det gør, at vi skal tage vores overvejelser op om, hvor vi sætter grænsen.
Man er nødt til hele tiden at beslutte sig for,
hvor man sætter grænsen, hvad man vil acceptere og ikke vil acceptere.
Hvor langt vil man være villig til at gå, efterhånden som forskerne kan nogle nye ting og nogle nye ting og nogle nye ting?
For forskerne vil hele tiden finde noget nyt, de vil hele tiden prøve grænserne af, det ligger i forskernes natur, at det er det, de vil.
I Enhedslisten har vi valgt at sige, at vi sætter grænsen ved ægsortering.
Vi vil ikke gå ind og sortere i, hvem der må komme til verden og ikke må komme til verden, så vi har sagt fra over for, at man sorterer nogle æg fra.
Det mener vi ikke man skal gøre.
Vi mener så heller ikke, som det er spørgsmålet i dag, at man skal sortere æg til.
Det mener vi er at gå for langt ud ad den glidebane, der hedder, at staten skal bestemme, hvem der kommer til verden og ikke kommer til verden, at man skal give muligheder for at vælge.
Det er klart, at så langt er vi slet ikke endnu, men spørgsmålet er, hvor langt man vil gå ud ad glidebanen.
Vores håb er også, som vi har set på mange andre områder, at hvis man vælger at lukke af for en mulighed, sige, at her er vi på vej ud i noget, vi ikke har lyst til, og vi mener ikke, at der skal være den mulighed for forskerne, så kunne det være, at forskerne fandt nogle andre muligheder, at de kastede sig over en masse andre veje, fandt noget, som man måske slet ikke havde tænkt på, som kunne give andre muligheder for behandling og for løsninger.
den ene mulighed, der kan ikke findes andre muligheder for at redde disse børn.
Det er rigtigt, at det har utrolig tragisk virkning for nogle børn, hvis man siger nej
Men der vil hele tiden komme nye sager, hvor man skubber grænserne.
Derfor mener vi, at vi er nødt til at holde fast i en grænse over for forskerne og i stedet prøve at sætte dem i gang med at forske på mange andre områder.
Lade dem prøve at se, om ikke man kan finde andre veje, andre behandlingsmuligheder.
Det, vi også skal holde fast i, er, at det er vigtigt, hvad det betyder for hele samfundets opfattelse af mennesker og af, hvad vi kan gøre fra staten.
Vi mener, det er meget vigtigt at holde fast i, at vi ikke kan garantere nogen, at de får et lykkeligt liv.
Vi kan ikke garantere nogen, at de får et barn, som ikke bliver syg. Vi kan ikke garantere nogen, at der ikke sker noget galt
på et tidspunkt.
Derfor er vi bange for, at når vi hele tiden flytter grænserne for, hvad vi lader forskerne gøre, kan det begynde at komme over i den boldgade, at man tror, at det, staten skal ind at gøre, er at sikre, at man kan få et lykkeligt liv, og man kan få et fejlfrit barn.
Og det er vi altså meget nervøse for, altså at man bevæger sig ud ad den glidebane.
Ligeledes er vi nervøse for, at man kommer ud i debatten om, hvem vi vil tillade at blive født, hvem vi ikke vil tillade at blive født.
Den glidebane har vi ikke lyst til at gå ud ad, og derfor vælger vi i Enhedslisten at sige: Vi har sat grænsen ved, at vi siger nej til ægsortering, og den grænse holder vi fast i.