Kim Behnke (FP), 1997-10-23:
Jeg er glad for, at det er sidste gang, vi holder finanslovdebat under de omstændigheder, som har udviklet sig igennem de sidste år.
Jeg har kun haft fornøjelsen af at aflægge finanslovindlæg for Fremskridtspartiet ti gange, men der er sikkert nogle, der har gjort det endnu flere gange, og som vil kunne huske, at går man år tilbage, var der en fyldt sal, og det var endnu mere en pressemæssig begivenhed, at finanslovforslaget skulle førstebehandles.
Det er det ikke længere, og i år er der jo mindst tre grunde til det.
For det første blev finanslovforslaget fremsat tilbage i august måned og blev allerede på det tidspunkt udnævnt, som nogle har gentaget her i dag, til den kedeligste finanslov nogen sinde.
For det andet har vi allerede på nuværende tidspunkt fået over 10 cm ændringsforslag fra finansministeren.
Det er ikke, fordi det er nogle med særlig dramatik i, men fordi det er en række fremskrivninger af statistiske kendsgerninger om større eller mindre salg af biler og overvejelser om, hvordan moms og punktafgifter udvikler sig.
Det gør jo, at det finanslovforslag, som ligger i en indbundet, trykt version fra august måned slet ikke er det, der nu gør sig gældende.
Det tredie er, at vi for fjorten dage siden havde en nok så dramatisk torsdag, som endte med et lille mini ATP-forlig mellem regeringen og Venstre og De Konservative, og det blev jo straks udråbt til at være begyndelsen på finanslovforhandlinger, forhandlinger, som man har forventning om vil ende med et forlig mellem regeringen og Venstre og De Konservative, eller som i alle tilfælde ender med, at Venstre og De Konservative traditionen tro stemmer for finansloven, uanset hvor elendig den er.
Noget af det, finansministeren har gjort meget ud af på det seneste, er at rose sig selv og regeringen for, at man nu endelig har fået overskud på statens finanser.
, og det er da også et dejligt tal.
Blandt dem, der gennem årene oftest har efterlyst et plus på statens finanser, er jo Fremskridtspartiet, og derfor kan vi jo umiddelbart være tilfreds med, at der nu endelig er kommet et plus på statens finanser, men i en offentlig økonomi er der jo mindst tre måder at skabe et overskud på
Det er ikke sket.
På alle punkter i finansloven er der tale om, at udgifterne i 1998 vil blive større end både i 1997, 1996 osv.
Den anden mulighed er, at man forøger sine indtægter, og det har man jo unægtelig også gjort ganske grundigt gennem årene, altså forøget sine indtægter, hvilket betyder, at man forhøjer skatter og afgifter.
Den tredje mulighed er den, som den nuværende finansminister har gjort sig til ekspert i: at lave nogle ommøbleringer af pengene, så det ikke ser ud, som om folk kommer til at betale mere.
I stedet for at betale sine afgifter og skatter til det offentlige på en bestemt dato, fremskynder man betalingen, og det pynter jo på statens finanser.
Men for den lille håndværksmester betyder det, at det er hans likviditet, det går ud over, og for den store multinationale koncern betyder det, at de ikke længere gider have deres hovedsæde i Danmark, men flytter til Irland. Man har altså på den måde formået at flytte en lang række penge rundt på finansloven, så det ser ud som om, der er opstået et overskud.
Man må sige, at det er en elegant handling, og finansministeren bliver da også i international sammenhæng rost for på den måde at opfinde nye metoder til at få finanserne til at se positive ud.
Jeg kan huske, at en af de største overraskelser, jeg selv fik for ti år siden, var, at man i statslig bogføring taler om negative udgifter og negative indtægter.
Dengang var det DSB, der var det mest håndgribelige eksempel.
I stedet for at sige, at DSB dengang havde et årligt driftsunderskud på 3,9 mia. kr., så bogførte man det i stedet for som en negativ indtægt på 3,9 mia. kr.
Det er jo smart, for så ser det ud, som om indtægterne ikke er helt så store, og så ser det ud, som om udgifterne heller ikke er helt så store.
Men det er altså en bogføringsmetode, og hvis det var et privat aktieselskab, der gjorde det samme, og som afleverede regnskabet i Selskabsstyrelsen, så ville selskabet ret hurtigt få en anmærkning.
Jeg er sikker på, at skatteministeren hurtigt ville komme efter de mennesker med besked om, at den form for bogføring vil man ikke finde sig i; men det er nøjagtigt det samme, der gør sig gældende med en række af de ommøbleringer, som finansministeren har opfundet de seneste år.
Hvis det var private virksomheder, der datterselskaberne imellem lavede den slags omposteringer, ville det blive påtalt, og det ville blive påtalt med rette.
Det, regeringen ikke taler så højt om lige i øjeblikket, er statens gæld.
Det kan jeg selvfølgelig godt forstå, for det er jo ikke særlig charmerende, at man bærer rundt på en statsgæld, der brutto er på over 800 mia. kr.
Bevares, man gør en række forsøg på at bringe bruttogælden ned ved at modpostere penge fra Den Sociale Pensionsfond og andre steder, men kendsgerningen er altså, at de danske skatteydere gennem statens gældsætning hæfter for over 800 mia. kr.
De penge kommer man til at betale på et eller andet tidspunkt, og dér hjælper det altså ikke at have et årligt overskud på statens finanser på 10 mia. kr.
Man skal ikke have lært hovedregning ret længe for at kunne regne ud, at så vil det tage 80 år at få den store gæld nedbragt.
Der skal ganske andre ting til for at få statens finanser til at hænge sammen, og svaret er ikke finanslovforslaget for 1998.
Svaret er heller ikke, at man går ud og plager den danske befolkning med yderligere skatter og afgifter.
Vi har været meget tilfreds med, at OECD på det seneste nok en gang har dokumenteret, at det kan godt være, at Danmark ikke kan blive verdensmester i at spille fodbold, det ved vi ikke endnu, men vi ved, at Danmark i hvert fald kan blive verdensmester i fortsat at have det højeste skattetryk. OECD har således dokumenteret, at en dansk børnefamilie - altså dem, man ellers vil gøre det så godt for - betaler 63,5 pct. af deres penge i skatter og afgifter. Der er ingen andre steder i verden, hvor en familie bliver flået så meget.
Se, når man så konfronterer politikerne med dette - de politikere, som har lavet de høje skatter og vedtaget de høje afgifter - er svaret: Ja, men til gengæld får denne børnefamilie også en overflod af gaver fra det offentlige i form af mere eller mindre gratis børnepasning, i form af gratis biblioteker, i form af at køre på vejene og komme på sygehuset, hvis man da ellers ikke fejler en sygdom, hvor der er venteliste.
Men det er altså en familie, hvis økonomi er spændt så hårdt op, at der ikke er plads til ret mange udskejelser, som jo ikke kommer i form af, at familien er ude at købe skrabelodder og på anden vis forsøger at forøge familiens indkomster.
Nej, udskejelserne kommer, når girokortene dukker op fra varmeværket, vandforsyningsselskabet, elselskabet og de andre steder, for dér opdager man, at mens indkomstskatten forsøges holdt i ro i disse år, er det nye trylleord blevet grønne afgifter og skatter.
Vi er nu nået op på, at der opkræves over 40 mia. kr. i grønne skatter og afgifter.
Det er et svulmende beløb og særligt i forhold til, at vi for få år siden slet ikke opkrævede grønne skatter og afgifter i Danmark.
Miljøet bliver brugt som argument, men hvis det argument skulle holde, hvis formålet med at opkræve de grønne skatter og afgifter var, at vi skulle gøre noget ved miljøet, så burde der være tilsvarende posteringer på finansloven.
Ikke at Fremskridtspartiet synes, at de skulle være der, men der burde være tilsvarende posteringer på finansloven, hvor man gik ud og forbedrede miljøet for de samme penge. Men formålet med en lang række af de skatter og afgifter er jo, at finansministeren skal bruge penge til at give væk i ulandsbistand, skal bruge penge til at udbetale tilskud til et hav af interesseorganisationer, til erhvervstilskud og alt muligt andet.
Det bliver en lang række af de penge brugt til, men for den lille familie, der har svært ved at få økonomien til at hænge sammen, er den slags skatter og afgifter med til at ødelægge det og gøre det surt. Ser vi på finanslovforslaget for 1998, er der igen tale
om, at finansloven vil have en lang række områder, hvor udgifterne stiger.
Vi har hørt det argument i dag
, at det er et krav fra befolkningen.
Det er befolkningen, der kræver, at udgifterne stiger, men det er noget vrøvl, for en lang række
Det er noget, der er opfundet i interesseorganisationer, der kan se egen interesse i at få nye udgiftsområder med.
Det er noget, der bliver udvirket i det politiske miljø og ikke mindst i embedsmiljøet.
Det er dér, man finder på disse udgifter.
Den slags ting er med til at give offentlige merudgifter, uden at befolkningen på nogen måder har stillet krav om det.
Der bliver jo også flere offentligt ansatte.
Kendsgerningerne fortæller os, at her i 1997 ansættes der ca. 100 nye medarbejdere i den offentlige sektor om dagen.
Også om lørdagen og om søndagen.
Selv om kontorerne måske slet ikke er åbne, bliver der ansat ca. 100 nye medarbejdere hver eneste dag.
Det går selvfølgelig ikke, for hver eneste af
de medarbejdere har jo en meget stor udgiftspukkel efter sig.
De skal have kontorer at sidde i, de skal have en computer at arbejde ved og minsandten måske også papir og kuglepen.
Derfor skubber denne eksplosion i antallet af offentligt ansatte, som vi oplever i de her år, en udgiftspukkel foran os, som i de kommende år vil belaste budgetterne ikke alene i staten, men så sandelig også i landets kommuner.
Det er jo derudover heller ikke alle, der bliver brugt til at forøge kvaliteten på plejehjemmene eller til at passe børn.
Det er der nogen af dem der gør, men der er også en lang række af dem, som er det, der på populært dansk hedder bureaukrater eller skrankepaver, som udelukkende bliver ansat for at sidde og plage befolkningen med yderligere skemaer og statistikker.
De politikere, som har ansvaret for det her, gemmer sig ofte bag ved det argument, at det er befolkningen, som selv har fundet på det.
Jeg har i dette efterår forsøgt at tælle sammen, hvor mange breve jeg har fået fra forskellige interesseorganisationer, der gerne vil på finansloven.
Jeg er indtil videre nået op på 23 breve; og jeg er sikker på, at hvis man sidder i Socialdemokratiet, i Venstre eller hos De Konservative, så er antallet af henvendelser større, for mange af dem er nok klar over på forhånd, at Fremskridtspartiet næppe er det rette sted at udøve lobbyisme.
Men de skriver lange breve og vil gerne have møder med os, fordi lige præcis deres sag er så fantastisk vigtig, og bevares, sidder man med dem på tomandshånd, kan man da også udelukke resten af verden og sige: Ja, jeres sag er vel nok vigtig.
Men hvis sagerne er så vigtige, er der jo ingen grund til, at de kommer på finansloven, og hvis deres sager virkelig har så folkelig opbakning og understøttelse, vil de jo sagtens kunne eksistere ved hjælp af donationer fra den befolkning, de så gerne vil hjælpe.
Det er bare ikke tilfældet.
De vil gerne på finansloven.
Det er nemlig nemmere, for når man først er kommet på finansloven, kan man være der i årtier og få udbetalt store skatteyderfinansierede tilskud hvert eneste år.
Så kan man bygge store kontorer og få medarbejdere ansat i sin interesseorganisation, som kan lægge yderligere pres på politikerne, og den dag Fremskridtspartiet formaster sig til at stille et ændringsforslag om, at de pågældende bør udgå, så har man en hoben af medarbejdere til at fortælle resten af Folketinget, at det er det vigtigste i verden, at de forbliver på finansloven. Jeg optalte for et par år siden, hvor mange af den slags organisationer og bevægelser der findes på finansloven, og jeg nåede til over 150, og går man ind og kigger på dem, har hver af dem en forhistorie, hvor svage politikere har ladet sig overbevise, hvor svage politikere har glemt at bruge det vigtige ord nej, når de kommer og beder om at komme på finansloven.
Dette år vil givetvis også, når vi når midten af december måned, udvise et par ændringsforslag, hvor nye organisationer er kommet på.
Derfor er det urimeligt, når man hævder, at besparelser på finansloven automatisk vil udløse nedskæringer i bistandshjælpen og nedskæringer for folk, der er på pensionsordninger eller på efterløn.
Der er faktisk et kæmpepotentiale ved at gå ind og spare ved at fjerne alle disse interesseorganisationer fra finansloven.
Denne evne til at kunne sige nej findes jo hos politikerne i anden sammenhæng, for når vores hjemløse og når de, der ikke får ordentlig behandling på sygehusene osv., kommer og beder om at få penge stillet til rådighed, rækker man hænderne i vejret og siger: Desværre, det kan ikke lade sig gøre, der er ikke plads på budgetterne.
Men i stedet for at bruge pengene på et hav af interesseorganisationer og erhvervstilskud og alt muligt andet pjat, burde man efter Fremskridtspartiets opfattelse primært anvende skatteydernes penge til at hjælpe dem, der har mest behov i vort samfund.
Man burde bygge finansloven op på den måde, at man havde en lang ønskeliste.
Det kan da godt være, at nogle af disse interesseorganisationer kommer med på ønskelisten, men de står langt nede på den.
Og så starter man fra en ende af og spørger: Skal vi have udbetalt folkepension?
Ja, det skal vi, og hvad koster det?
Og så fortsætter man ellers ned ad listen og på det tidspunkt, hvor pengekassen er tom, kan det godt være, at man ikke har givet tilskud til en kunstner, som vil udstille sine egne ekskrementer, rådne grise eller alt muligt andet pjat.
Det kan da godt være, at vi må sige nej til dem, men efter Fremskridtspartiets opfattelse er det fuldt berettiget at sige nej frem for at sige ja og derved sige til fru Jensen, at hun desværre må gå hjem til sin døende mand og fortælle ham, at han ikke kan komme til behandling på hospitalet, for det er der ikke penge til.
De hjemløse nåede jeg lige at nævne.
Og det er jo næsten til at græde over, at vi har mennesker gående rundt i det danske samfund, som kan kigge på vejret og se, at vinteren nærmer sig.
De skal tilbringe endnu en vinter ved varmluftskanalerne fra supermarkederne, fra Det Kongelige Teater eller andre steder, hvor man blæser varm luft ud om natten, mens de kan se, at folk, som kommer rejsende hertil fra den halve jordklode, får en noget anden og ganske meget mere luksuriøs behandling:
De starter med at komme i Røde Kors' modtagecentre, hvor der er behageligt og rart, der er farvefjernsyn, mad tre gange om dagen osv.
Så overgår de til Dansk Flygtningehjælp og til et integrationsprogram, og derefter kommer de ud i kommunerne, hvor kommunerne minsandten har pligt til at finde et sted, hvor de kan bo.
Når kommunerne ikke kan finde tilstrækkelig mange almennyttige boliger, har kommunerne råd til at gå ud og tilbyde private udlejere, at de mod 14.000 eller 15.000 kr. skal stille lejemål til rådighed for en udlænding. Men når posedamen, vagabonden, når den dansker, som er hjemløs og ikke har et sted at bo, henvender sig til kommunen, så får de her i København at vide, at der fremover er 300 færre pladser på herbergerne, fordi Københavns Kommune i en eller anden arrigskab over ikke at kunne få nok tilskud fra staten har besluttet, at man vil lukke en tredjedel af herbergspladserne.
Det er den forskel, folk oplever i det danske samfund, og så kan jeg godt forstå, at der er nogle, der bliver rasende på politikerne her i Folketinget, når der er den forskelsbehandling.
Tænk, om vi gav vores hjemløse en barak at bo i med en kvalitet svarende til den, man tilbyder flygtninge, der kommer rejsende hertil, så ville mange af de hjemløse være mere end tilfredse, men de får at vide, at der lukkes 300 herbergspladser.
Efter Fremskridtspartiets opfattelse har denne finanslov så sandelig nogle mangler, når vores samfund er blevet sådan indrettet. Hvis vi fortsætter på udlændingeområdet, er det jo nærmest pinligt, at landets finansminister ikke er i stand til at redegøre for, hvor mange penge vi bruger på udlændingeområdet.
Man kan slå op i finansloven og se, hvor mange medarbejdere der sidder og svarer på ansøgninger rundt om i direktoraterne, og se statistikker over, hvor mange telefoner de tager pr. medarbejder pr. år osv.
Den slags statistikker er der, selv ned til den mindste sag kan man slå op i finanslovens bemærkninger.
Men er der en, der godt kunne tænke sig at slå op og se, hvad det egentlig koster, at vi har flygtninge og udlændinge her i landet, skal man for det første selv lede nogle steder, og for det andet opdager man, at svaret langt fra er fyldestgørende.
Med det apparat, som finansministeren har til rådighed i ministeriet, så burde det være muligt at give befolkningen et svar på, hvad det koster, og når man ikke giver befolkningen det svar, skyldes det, at man ikke tør give befolkningen svaret, for man er bange for, at når den danske befolkning får kendskab til, hvad det rent faktisk koster, vil de rejse sig i oprør over, at det er så mange penge.
Efter Fremskridtspartiets opfattelse bør man ikke spilde flere kræfter på at lave alle mulige ligegyldige økologiske beregninger over, om det nu er mere eller mindre økologisk, når ministrene kører rundt i store mercedes'er frem for at køre rundt i KA-biler, eller hvordan det nu er, SF gerne vil have beregningerne i finansloven.
Næh, brug hellere et afsnit i finansloven til at fortælle, hvor mange penge vi bruger på befolkninger, der ikke har noget med Danmark at gøre.
Et af de argumenter, finansministeren flittigst har brugt i dette efterår, er, at hvis f.eks. Fremskridtspartiet skulle få større politisk indflydelse her i landet, så ville det betyde, at de mennesker, der er på bistandshjælp, på dagpenge eller på efterløn, sådan nærmest ville blive kastet ud i rendestenen, hvor de kan ligge og dø. Jeg skulle hilse og sige, at fra Fremskridtspartier er der ingen forslag om, at bistandshjælpen skal sættes ned, at dagpengene skal sættes ned, eller at efterlønnen for den sags skyld skal sættes ned.
Det, vi har et forslag om i Fremskridtspartiet, er, at man sætter indkomstskatten, skatten på arbejde, ned.
Og den operation kan man lave på en sådan måde, at når de mennesker, som står op kl. 5 om morgenen for at være på arbejde kl. 7 for at stå på en fabrik eller på en murerarbejdsplads,
kommer hjem, så oplever de, at de har lidt flere penge med hjem, end dem, der har tilbragt dagen med at se fodbold i fjernsynet, fordi de er på bistandshjælp, har orlov eller er på dagpenge.
Der er altså ikke tale om, at der er nogle ydelser, der skal sættes ned.
Der er tale om, at de mennesker, der går på arbejde og er med til at holde det danske samfund i gang, skal forkæles; de skal have det bedre.
Det er oven i købet sådan, at OECD har givet os det råd, at hvis vi sænker skatten på arbejdet, så kan vi starte nogle flere arbejdspladser.
Hurra, tænkte vi i Fremskridtspartiet, endelig!
Derfor spurgte jeg finansministeren, om det ikke var på tide, at vi optog det i Danmark, og svaret var: Aldrig i livet, for det ville jo betyde, at vi skulle skære ned på bistandshjælpen og dagpengene og efterlønnen, og det var ikke regeringens politik.
Nej, men det er så sandelig da heller ikke hverken Fremskridtspartiets eller OECD's forslag!
Til sidst skal jeg sige, at vi traditionen tro vil komme med en masse gode ændringsforslag.
Vi gør os ingen forhåbning
om, at vi skal have et finanslovforlig med regeringen.
Vi ønsker nemlig, at regeringen hurtigst muligt går af og vi får en anden regering, men vi vil gøre, som vi har gjort siden 1973: komme med en masse gode ændringsforslag.
Og modsat en lang række andre partier står vi ved hvert eneste af vores ændringsforslag og forsvarer dem, fordi de alle er sagligt begrundet.
Vi glæder os til forløbet hen til afstemningen om finansloven i december måned.