Susanne Clemensen (CD), 2000-11-21:
I CD er vi naturligvis både ærgerlige og kede af afstemningsresultatet den 28. september.
Vi mente, og det mener vi stadig væk, at det var det bedste for Danmark, hvis vi kunne være med i euroen.
Når det er sagt, så får det os jo ikke til at skifte synspunkter og være mindre engagerede i EU-samarbejdet.
Det får os nærmere til at sige, at så må vi bare lægge os endnu mere i selen for at forklare folk, hvad det er, vi synes, der er så positivt ved EU-samarbejdet, og bl.a. bruge debatten her i dag til at diskutere, hvordan vi så også fremover gør EU-samarbejdet til et samarbejde, som folk kan bakke op.
De er ikke til diskussion.
Det skulle da lige være forsvarssamarbejdet.
Hvis det viste sig, at der var 80-90 pct. opbakning i befolkningen - hvilket man jo ikke kan udelukke der på et tidspunkt ville komme - til at Danmark faktisk skulle deltage i den forsvarspolitiske dimension i EU, skulle vi sende det ud til folkeafstemning på et tidligere tidspunkt, for der er jo ingen tvivl om, at vi på det område har mistet væsentlig indflydelse, bl.a. fordi vi ikke kan stille danske soldater til rådighed for en EU-ledet udrykningsstyrke.
Det gør jo også, at vi må acceptere, at der er lande, der ønsker et forstærket samarbejde på det forsvars- og sikkerhedspolitiske område.
For at vende tilbage til udgangspunktet: Hvad er det egentlig, der efter vores opfattelse gør, at EU er et samarbejde, som det er vigtigt for Danmark fortsat at være med i?
CD blev jo stiftet for 27 år siden, og et af punkterne i vores partis formålsparagraf var og er, at CD arbejder for et forenet Europa.
Danskerne tilsluttede sig EF i 1972, og vi sagde dermed ja til et politisk og økonomisk fællesskab.
Det Europæiske Fællesskab blev jo til, fordi man klart erkendte, hvilke problemer der havde ført til Anden Verdenskrig: dårlig økonomi, svage demokratier og fanatisk nationalisme.
Det må ikke ske igen.
Og EF's mål var at sikre økonomisk fremgang, at styrke demokratierne og skabe
social tryghed.
Det Europæiske fællesskab er først og fremmest et politisk projekt, hvor samhandel frit over grænserne spiller en vigtig rolle.
Hovedformålet er at skabe et forpligtende samarbejde i Europa, hvor de store ikke kan tryne de små, og hvor uenighed ikke fører til krig, men til forhandlinger og løsninger.
Hvorfor er der egentlig så mange danskere, der er skeptiske over for samarbejdet i Europa?
Det er jo egentlig paradoksalt, når vi tænker på, at vi i Danmark er verdensmestre i et samarbejdende folkestyre, hvor folk faktisk har valgt, at vi har 10 - ikke mindre end 10 - partier i det danske Folketing til at repræsentere vælgerne. Alligevel holder vi os åbenbart tilbage, når det gælder EU-samarbejdet, men det er jo nøjagtig det samme, der er tale om. Når man samarbejder, så laver man også kompromiser, og her vil de store lande naturligvis have et stort ord at skulle have sagt.
Men fordelen ligger jo i, at vi alle sammen er med i forhandlingerne, og at alle lande skal rette sig efter de fælles regler, også de store lande.
Vi er af økonomiske, kulturelle og geografiske årsager tæt forbundet med de øvrige lande i EU og afhængige af, hvad de beslutter, men hvis et dansk forslag ikke vedtages i EU, så hedder det straks, at Danmark tabte, men sådan kan man efter vores opfattelse ikke stille det op.
Vi er et lille land; vi kan ikke forvente, at alt, hvad vi foreslår, bliver gennemført.
Vi i CD plejer lidt at sammenligne det med vores egen rolle i det danske Folketing.
Sådan er demokratiets spilleregler jo.
Det gælder for alle partier,
både store og små.
Sådan er det også med hensyn til EU.
Vi kan jo altså ikke forvente, at ca. 5 millioner danskere kan få lov at bestemme over ca. 350 millioner europæere, men vi kan være med til at præge beslutningerne, og det er det, det handler om. Med Maastrichttraktaten blev EU født, og Amsterdamtraktaten var et nødvendigt skridt videre for mere åbenhed og demokrati, som jo netop Danmark har arbejdet meget for, en effektiv bekæmpelse af international kriminalitet, så bl.a. narkotikasyndikater ikke kan få frit spil, en forstærket indsats for miljø og mod forurening, der jo ikke stopper ved grænsen, en fælles europæisk indsats for lavere arbejdsløshed, en tydeligere udformning af nærhedsprincippet og endelig en traktatfæstelse af menneskerettighederne. Nu står vi så i den situation - heldigvis - at EU skal udvides med flere af de øst- og centraleuropæiske lande, og det er da ikke nogen hemmelighed, at vi ønsker dem optaget i EU så hurtigt som muligt.
Det ville jo netop bekræfte over for de demokratier, at de er en del af Fællesskabet.
Til gengæld er det nødvendigt, tror vi, at give dem nogle lange overgangsordninger i det økonomiske samarbejde, ellers vil det give uoverskuelige økonomiske og sociale problemer i de lande.
De skal naturligvis med i EU, for de skal have gang i deres økonomier, de skal have forbedret deres sociale forhold og udviklet deres demokratier.
Problemer med fanatisk nationalisme, der dukker frem sted efter sted, må jo ikke føre til nye konflikter eller krige, og derfor skal de med så hurtigt som muligt.
En kraftig udvidelse af EU med op til 25-30 lande kræver naturligvis nye regler for, hvordan beslutningerne skal træffes.
Amsterdamtraktaten har forberedt EU på noget af udvidelsen, men systemet bør ændres endnu mere, og det er jo også det, hele regeringskonferencen går ud på.
Som det nok kan høres her, er det udvidelsen, der har CD's allerførste og højeste prioritet.
Vi er derfor meget glade for, at Europa-Kommissionen også har fremlagt et såkaldt vejkort, der på den måde er med til at speede forhandlingsprocessen op, og at vi kan konstatere i avisen i dag, at alle de nuværende medlemslande faktisk bakker op om den plan. Det er vigtigt, for på den måde kan vi få de første formentlig tre til fem ansøgerlande med i EU.
De kan formentlig blive optaget i 2002 og blive medlem fra den 1. januar 2004.
Det er i hvert fald det, som vi i CD mener bør have højest prioritet, og det kan vi jo konstatere der også en lang række andre partier som ønsker.
Den eneste bekymring, vi har, er naturligvis, om Danmark kan bevare sin ene kommissær.
Det mener vi er meget vigtigt af hensyn til legitimiteten over for borgerne.
Vi mener også, det er vigtigt, fordi vi fortsat ønsker at have en stærk Kommission, og en stærk Kommission er efter vores opfattelse også en Kommission, der så at sige har forbindelsesled tilbage til de enkelte medlemslande.
Hvis jeg skal sige lidt om fremtiden, så er vi i CD meget enige i, at en måde at få folkelig opbakning på er ved at udarbejde et kompetencekatalog, eller nogle kalder det en forfatning, der mere klart og grundlæggende præciserer, hvad der er borgernes rettigheder, og hvor kompetencefordelingen mellem EU og medlemslandene skal være fremover. Derfor vil vi også arbejde for, at charteret for borgernes grundlæggende rettigheder i forhold til EU's institutioner bliver indskrevet i Traktaten og dermed giver borgerne juridiske rettigheder over for EU's institutioner.
Det kan netop være med til at sende det meget vigtige signal til borgerne i EU's medlemslande, at EU faktisk også er borgernes Europa og ikke kun medlemslandenes Europa.
Til sidst vil jeg sige, at jeg håber, at regeringens hvidbog også vil indeholde en redegørelse om den Europadebat, som man har i de andre medlemslande, så vi forhåbentlig kan lade os inspirere af, hvad der foregår dér, og så vi forhåbentlig også kan konstatere, at vi jo egentlig ikke er så forskellige, og at vi faktisk har flere ting, der samler os, end ting, der trækker i hver sin retning.