Kristian Thulesen Dahl (DF), 2004-10-26:
Vedrørende hastigheden af at behandle et beslutningsforslag, som vi selv, er jeg ret sikker på, har stillet som forslag: Der er sådan set ikke modvilje fra vores side.
Når vi har stillet det før, har vi faktisk haft et ønske om, at det var lov i dag, så det skal da bare behandles og træde i kraft så hurtigt, det kan lade sig gøre, hvis det er et godt beslutningsforslag.
Jeg har ikke læst det konkrete beslutningsforslag, men jeg kan lynhurtigt, når jeg får det efter debatten, sammenholde det med vores eget forslag, og hvis der ikke er nogen divergenser dér, så er sagen jo klar.
I forhold til det andet er jeg nu ikke sikker på, at det for kommunen kan betale sig.
Jeg synes da, at der er et klart behov for at kigge på kommunernes incitamentsstruktur, som man jo så ofte flot siger det, for der er jo en tendens til, at kommunerne begynder at oppe sig, når de kan se, at en person har været på dagpenge i op til 52 uger.
Så begynder der lige pludselig at ske noget.
Og der er risikoen jo – hvis det er folk, der faktisk har behov for, at man tager særlig hånd om dem, at man behandler dem inden for så kort en tidsramme som muligt – at man i kommunen bare sender dem af sted ud på arbejdsmarkedet eller i arbejdsprøvning, uden man har sikkerhed for, at det er det rigtige for den person.
Der skal kommunerne langt tidligere gå seriøst ind og kigge på det enkelte menneskes behov og muligheder for at komme tilbage på arbejdsmarkedet, så man kan give det rigtige tilbud.
Det, jeg så vil sige til hr. Ole Stavad bare sådan helt venskabeligt, er, at det måske i virkeligheden var en ret afgørende fejlvurdering, der blev foretaget på det tidspunkt.
Hvis man analyserer lidt, kan man jo nemt nå frem til, at en regering, der ved, at den har et flertal for det grundlag, den har fremlagt – og jeg er fuldstændig enig i den analyse, hr. Aage Frandsen kom med, at det faktisk var noget, vi i udgangspunktet syntes så ret godt ud – har vel svært ved at flytte sig over for andre partier, hvis det pludselig betyder, at de partier alligevel ikke vil være med, og den så ikke kan vende tilbage til det flertal, den jo egentlig kunne lokalisere at der var. Derfor kunne det jo godt være, at vi, hvis vi i virkeligheden i fællesskab havde forhandlet videre og der ikke havde været et ønske om, at Dansk Folkeparti var kørt ud på et sidespor i de der drøftelser, havde flyttet os i fællesskab til noget, alle så kunne være enige om.
Jeg ved altså ikke, hvem der fik den idé på det tidspunkt, men jeg må sige, at jeg syntes, det var mærkeligt.
Vi accepterede det jo så, fordi der jo åbenbart var nogle, der havde den vurdering, at det var det, der skulle til.
Men set i bakspejlet må jeg nok sige, at man måske kunne filosofere lidt over, om det var klogt.
Det var mere en kommentar end et spørgsmål.
Vedrørende det første, at der er et forslag på vej i Folketinget om, at man på vælgerinitiativ skal kunne begære folkeafstemning: Vi behøver ikke at vente med at tage stilling, det har vi taget stilling til for lang tid siden, det står i vores program, det er vi tilhængere af.
Vi er meget stærke tilhængere af, at vælgerne på eget initiativ over for politikerne kan begære en folkeafstemning, så det behøver fru Line Barfod ikke at vente på svaret på.
Det vil vi være tilhængere af, og det har vi været i årevis – jeg tror såmænd, jeg selv har været med til at stille forslag om det her i Folketingssalen flere gange, så der er ikke noget hokuspokus omkring dét.
På mødet i Hedensted diskuterede man jo bl.a. lægekonsulentens rolle i de sociale sager, hvor eksperter har været inde at vurdere et bestemt menneskes behov, og hvor man så ved hjælp af en lægekonsulent i kommunen begynder at vurdere anderledes, og der er man jo i strid med lovgivningen.
Der er da helt klart et behov for, at kommunerne får oppet sig i forhold til at følge lovgivningen, så det igen bliver den enkelte bruger, den enkelte patient, den enkelte klient, der er i højsædet, og ikke et eller andet tagselvbord fra kommunernes side, hvor man i virkeligheden vælger at definere reglerne, som man selv ønsker dem, og som de passer i ens kram.