Per Stig Møller (KF), 2003-11-07:
Jeg vil godt takke for en god debat, en debat, som indimellem har været mere ophidset, end man havde kunnet forvente.
Alle er enige om, at køreplanen er et godt redskab, alle er enige om, at Genèveaftalen dernede er et godt supplement.
Alle er enige om, tostatsløsningen må blive den endelige løsning, og alle minus Marshalløerne, Mikronesien og Enhedslisten er enige om, at FN's resolution er en god resolution.
Når vi på trods af den kraftige enighed kan virke rygende uenige, så kan man vel egentlig godt forestille sig, at det er svært at lave fred i Mellemøsten.
Jeg vil godt her koncentrere mig om det væsentligste perspektiv, og det var faktisk det, hr. Jesper Langballe sagde under sin tale.
Der er problemer, der ikke har nogen løsning, sagde han, og måske stod vi her med et af de problemer, der ikke har nogen løsning.
Det er der også andre kloge mennesker der har sagt og taget sig til hovedet, og alligevel er vi jo forpligtet til at se at finde løsninger.
For findes der ikke nogen løsning, så findes der kun et fortsat virvar og en fortsat konflikt.
Derfor skal der findes en løsning, og alle ved jo også, hvor den ender, både i Israel og i Palæstina.
Hvorfor skal vi så så meget ondt igennem på vejen til de to stater, som må komme?
Ja, det skal vi åbenbart af to grunde.
Den ene er palæstinensernes håbløshed, som hr. Søren Søndergaard var inde på.
Den situation af håbløshed, de har, fører naturligvis til fortvivlelsens selvhjælp eller nødhjælp.
Når man ikke komme videre ad forhandlingsvejen, så vil de, som tager den anden vej, jo naturligvis tage den for at få deres løsning, for at få deres berettigede palæstinensiske stat.
Så på den ene side har vi altså det, der forhindrer tostatsløsningen.
Det er jo klart, at der på palæstinensisk side er folk, Hamas, Jihad - det er jo ikke nogen hemmelighed -
som simpelt hen ikke ønsker fred, som frygter fred.
Det er utrolig let at slå fredskræfterne ud af spillet dernede.
Det er først en selvmordsbombe og så en eskalering i gengældelsen, så er det slut.
Det ved man selvfølgelig fra Hamas' og Jihads side, og det spiller man på.
Og det spiller så den israelske ledelse med på og er dermed med til at ødelægge tostatsløsningen.
Det er den ene side.
Den anden side er den israelske frygt, frygt for, at tostatsløsningen bare er en omvej til at ødelægge Israel for good and ever.
Der er i Israel er i dyb frygt for, at man ikke mener tostatsløsningen alvorligt, heller ikke de, som går ind for den på den arabiske side, men bare siger, det er det længste, vi kan komme nu, så knækker vi dem i anden runde.
Og den frygt er jo det, der får bosætterne til at sige, at vi slet ikke må få noget Palæstina, og får ledende israelske politikere til at sige, at Palæstina findes, det ligger i Jordan.
Det er de to yderpunkter.
Vi må bare sige, at det er ekstremister, og de må ikke få nogen indflydelse på fredsprocessen, for ellers får vi ingen fred.
Hvis vi skal have fremmet det, så skal vi altså have gjort det tydeligt for israelerne, at der ikke er grund til at frygte, at tostatsløsningen er begyndelsen til enden.
Det skal være tydeligt for palæstinenserne, at tostatsløsningen også er, hvad man går ind for, hvor man vil beskytte, og hvor man vil sikre, at de får deres stat.
Derfor er det også vigtigt, at den regering, der kommer i Palæstina, også får resultater, så det er tydeligt, at forhandlingsvejen, den politiske vej, giver resultater, som terroren ikke giver.
Jeg tror, der har været 77 fredsplaner nu, som alle sammen har lidt skibbrud, men det er jo alligevel den løsning, vi må gå frem mod.
Der er det jo rigtigt - jeg tror, det var fru Margrete
Auken, der var inde på det - at Israel ikke kan opretholde sin eksistens som jødisk-demokratisk stat, hvis ikke Israel kommer af med de arabiske områder. Når nogle, som går ind for tostatsløsningen, siger til os, at det ikke er venligt over for Israel, så jo, det er meget venligt over for Israel, for Israel vil ikke eksistere, hvis ikke Israel får en tostatsløsning
Jo, Israel kan så eksistere, men så er det ikke som en jødisk stat, som fru Auken var inde på.
For befolkningsudviklingen betyder jo, at det arabiske befolkningselement vil blive større end det jødiske, og det vil sige, at for at bevare den som jødisk stat vil man så skulle indføre apartheid, og så er det ikke nogen demokratisk stat.
Så enten mister man demokratiet, eller også mister man det jødiske særpræg på staten.
Derfor har de, som vil Israel det godt, kun én vej, og det er tostatsløsningen.
Det er hovedsynspunktet.
Det er det, det hele drejer sig om, som jeg ønskede at rekapitulere her.
Så skal jeg selvfølgelig besvare nogle af spørgsmålene, som er blevet rejst her under debatten.
Ja, regeringen støtter naturligvis det videre arbejde med Genèveaftalen, ligesom vi støttede Louisianaprocessen, og jeg agter faktisk at bevilge penge i det omfang, jeg kan.
Der må vi se, hvad finanslovforhandlingerne ender med.
I det omfang jeg kan, agter jeg, ligesom vi gjorde med Louisiana, også at støtte et videre arbejde med Genèveprocessen, informationen omkring Genèveresultatet.
Nu er det udskudt til den 20. november, så det bliver slet ikke så ceremonielt, som der var tale om.
Så det, vi vil gøre, er at støtte videreformidlingen af resultatet.
Men jeg vil også gøre opmærksom på, at der også ligger Ayalons og Nusseibehs fredsplan fra i sommer, som jeg også synes var fornuftig.
Så jeg ser Genèveaftalen som bevis for det, vi også ser med Louisiana, og som min forgænger ville vise med Louisiana, at de to parter faktisk kan få formuleret vejen til fred og freden.
Derfor støtter vi den, og derfor støttede vi Louisiana, og derfor vil vi også støtte Genève.
Men jeg vil også støtte Ayalon og Nusseibeh.
Der er nogle, der kan.
Men det er jo også vigtigt at understrege, at når det i sidste instans endelig skal løses, så er det jo parternes regeringer.
Vi kan ikke komme udefra og sige:
Genèveaftalen er nu lov, den vedtager vi i FN.
Det er jo parterne, som skal stå inde for slutaftalen.
Men vi kan da inspirere, og vi kan anbefale. Til hr. Jeppe Kofod skal jeg sige, at vi også finder, at grundstøtten til UNWRA skal øges, og derfor agter vi jo også at øge den med 10 mio. kr. fra 2005.
Vi finder også, at overvågningsmekanismen er vigtig.
Den er ikke i road map'en.
Der står kun, at kvartettens medlemmer vil mødes og holde øje med det og drøfte situationen, men det, der er brug for, når man taler overvågningsmekanisme, er jo ikke, at kvartetten mødes og vurderer situationen.
Det er jo, at der er nogen, der overvåger, at checkpoints f.eks. ikke går umenneskeligt til.
Det går vi ind for, og israelerne går også ind for det, men under USA's ledelse, for øjeblikket alene med USA.
Vi ønsker selvfølgelig, at kvartetten, og andre kan også komme ind i billedet, leverer en direkte overvågningsmekanisme.
Det er vi også indstillet på, men det kræver, at man byder dem velkommen.
Man kan jo altså ikke kæmpe sig ind og placere en overvågningsmekanisme.
Derfor ønsker vi jo også at forlænge TIPH'en i Hebron, fordi der har vi jo kernen til en overvågningsmekanisme, som vi jo rent faktisk har i Hebron.
Vi er også indstillet på at forlænge den næste gang, som vi selvfølgelig skal orientere Nævnet om til sin tid.
Omkring tolden, som spillede en meget stor rolle for flere i debatten - og med rette - vil jeg sige, at man ikke kan få præferencetold for produkter lavet uden for Israel.
Associeringsaftalen er med Israel og er naturligvis ikke for de besatte områder, og de, som producerer dér i bosættelserne, kan ikke få præferencetold.
Så er der spørgsmålet om deklareringen.
Man lægger produkter fra bosætterområderne ind i israelske kasser, som i øvrigt kommer fra Haifa.
Det agter vi også at gøre.
Det gør vi også.
Det gør man også i EU.
Der vil den også blive indskærpet og blive styrket.
Jeg kan sige, at Israel har 2 måneder til at bevise, at tingene i kasserne er rigtigt deklareret, og er de ikke det, rejses der en toldsag mod dem.
Min opfattelse og oplevelse er, at vi godt kan forvente, der meget snart forekommer opkrævninger af den tarifmæssige told, så Skatteministeriet er også opmærksom på det.
Det er EU også.
Til sidst skal jeg sige nogle korte bemærkninger.
Til hr. Per Dalgaard: Der er ikke ført bevis for, at beløb til palæstinenserne går til terror.
Tværtimod er der meget fin kontrol med de danske bevillinger til palæstinenserne, og ud fra al vores bedste kontrol, som er ret finmasket, så går der intet til terror.
Kommissær Patten har også været nede i det flere gange og har heller ikke kunnet se, at noget går til terror.
Ja, så tror jeg, jeg har været igennem.