Holger K. Nielsen (SF), 2003-10-09:
Da statsministeren blæste til kulturkamp og værdikamp, så var vi rent ud sagt nogle, der undrede os, for det, vi blev vidne til, var jo i første række et sindsoprivende opgør med fortiden.
Det var lidt svært helt at få klarhed over, hvad der egentlig skulle gøres op med, for der blev jo skudt vildt til alle sider.
Der blev fægtet vildt med armene: Venstrefløjen i 1970'erne, kulturradikalismen, samarbejdspolitikken under besættelsen, Klaus Rifbjerg, Gyldendal, Danmarks Radio, Politiken, ja der var stort set ikke det, man ikke kunne komme i tanke om.
Jeg kom flere gange til at tænke på, om statsministeren og hans kampfæller beskrev det danske samfund.
Var det
Danmark, de tænkte på, når de kom med de her beskrivelser?
Men det var det.
Vi måtte få det indtryk, at den borgerlige regering ville gøre op med et venstreorienteret diktatur, som skulle have hersket i vores fædreland.
Når man hørte på kombattanterne, så måtte man uvægerlig få det indtryk, at det var umuligt for andre end de venstreorienterede at komme til orde i medierne i 1970'erne.
Jeg må tilstå, at jeg ofte måtte tage mig til hovedet og spørge mig selv: Jamen lever de folk på månen, eller mener de selv, at de beskriver den danske virkelighed?
Og har de da overhovedet ikke noget fremdadrettet?
Heldigvis er befolkningen klogere end som så, og adskillige meningsmålinger har kunnet beskrive, at de færreste uden for Christiansborg har kunnet genkende sig selv i det billede, der er blevet beskrevet.
Nu er statsministeren, som det vides, meget optaget af meningsmålinger, det er primært det, der styrer hans politik, og det var jo også derfor forventeligt, at han ville trække i land.
Og ganske rigtigt.
Vi så forleden dag et tilbagetog, der ikke er set magen til siden tilbagetoget fra Dybbøl Skanse i 1864.
Åbingstalen indeholdt ikke ét ord om det, der har optaget statsministeren og hans kombattanter de sidste måneder.
I stedet fik vi en moralprædiken, brygget over formlen noget for noget.
Helt ærligt, hvem kan være uenig i det?
Det var jo det, vi lærte i vores barndom.
Det er det, vi lærer vore børn, og det er såmænd også det, vore børn lærer i skolen.
Naturligvis skal vi have noget for noget.
Men så skal det vel også være med konsekvens, for nu at bruge et af de yndlingsudtryk, som statsministeren excellerer i.
Så må princippet jo også udstrækkes til andre områder, f.eks. til virksomhederne.
Hvorfor pålægges virksomhederne ikke et socialt ansvar i forhold til arbejdsløsheden og integration af flygtninge og indvandrere?
Hvorfor har regeringen givet erhvervslivet skattelettelser i stedet for at sørge for, at alle betaler skat?
Ville det ikke være noget for noget?
Hvorfor skal virksomhederne ikke pålægges at sikre et ordentligt arbejdsmiljø i stedet for at køre friløb?
Ville det ikke være noget for noget?
Hvorfor har regeringen konsekvent skåret ned på skattekontrollen og Arbejdstilsynet, som jo netop kunne sikre noget for noget på de områder? Og - ærlig talt - burde princippet om noget for noget ikke gælde regeringen selv?
For nu at være helt ærlig så kører den jo efter princippet noget for intet.
Det er fuldstændig rigtigt, som vi også har været inde på tidligere i dag, at det ikke kun handler om penge, men det handler altså også om penge.
Hvordan kan man forvente, at børnene kan lære geografi, når de landkort, der findes på skolerne, enten er gennemhullede og slidte eller fra før Murens fald?
Hvordan kan man forvente, at de lærer mere, når de sidder i nedslidte skoler med ældgamle lærebøger, fordi skolerne ikke har råd til at købe nyt?
Hvordan kan man forvente, at gymnasieeleverne skal lære mere, når der puttes 31 ind i hver klasse, fordi kommuneaftalerne er så elendige, at kommuner og amter er tvunget ud i voldsomme nedskæringer?
Jeg vil godt give ros til statsministeren på et enkelt punkt, og det er for at tage det her emne op at give prioritet til børn og unge og ikke mindst folkeskolen, og vi har haft en udmærket debat her i dag, som jeg håber kan fortsætte.
Men så må han også kigge ud ad vinduet og og tage udgangspunkt i den faktiske virkelighed i folkeskolen i stedet for at bygge på det sortsyn og den pessimisme og den skæve analyse af virkeligheden, som statsministeren gjorde.
Vi vil i SF gerne tage udfordringen op.
Folkeskolens fremtid er et af de allervigtigste områder for os politikere, og jeg er glad for, at statsministeren har taget imod tilbuddet fra Danmarks Lærerforening om at tage ud og se på skoler. Jeg tager gerne med, tager gerne diskussioner med statsministeren omkring folkeskolens fremtid, for det er et vigtigt emne at få en folkelig diskussion af. Jeg er fuldstændig enig med dem, der siger, at det i høj grad er folkeskolen, der skal sikre sammenhængskraften i vores samfund.
Det er en vigtig kulturbærende institution, og derfor skal den have en meget høj prioritet.
Men så skal det også være med andet end vindfrikadeller, så skal det være med andet end mundsvejr. Så skal der også være kontant politik bag. Regeringen gør et stort nummer ud af, at den har anlagt en ny strategi til at bryde den negative sociale arv, og at den især vil satse på daginstitutioner og skoler.
Det udgangspunkt er vi fuldstændig enige i.
Det her handler ikke bare om overførsel af penge, det handler om at give reelle muligheder for de børn, der ellers kommer i klemme.
Det drejer sig om, at de får en ordentlig uddannelse i skolen, at de får en ordentlig udvikling i deres daginstitutioner.
Det hænger ikke sammen nogen steder, og hvis ellers det her skal have nogen mening, så bliver det nødvendigt, at vi gør noget mere.
Børnehavebørnene lever som burbørn.
Der er en larm, når man kommer til en daginstitution.
Når det blev sagt tidligere af hr. Jens Rohde, at pædagogerne ikke tager børnene ud,
så er det ikke min erfaring, af den enkle grund, at det er uudholdeligt at have børnene inden døre.
Og erfaringen er, at man faktisk er nødt til at tage børnene ud, fordi der er meget dårlige fysiske rammer.
Og hvis man så på det arbejdsmiljø, som børnene må leve under, hvis børnene skulle have den arbejdsmiljølov, som de voksne har,
Det kunne måske være næste skridt.
Gælder noget for noget der?
Gælder det også i forhold til de arbejdsløse?
Næh, her er regeringen ligeglad, den læner sig tilbage.
Man kan se, at arbejdsløsheden stiger, flere og flere bliver ramt af den, flere og flere børn må opleve, at deres far eller mor bliver arbejdsløs.
Den læner sig tilbage og gør ikke noget.
Javist, det betyder da meget, men det fritager da ikke regeringen for et ansvar, for at håndtere den nye internationale konjunktur.
Det er jo netop der, vores kritik kommer ind,
så meget desto vigtigere er det jo, at man gør noget i forhold til arbejdsløsheden, når nu de internationale konjunkturer er så dårlige, som de er.
Det er også noget for intet i forhold til Irakkrigen.
For første gang er Danmark gået med i en offensiv krig imod et andet land, og det har vist sig, at begrundelserne for krigen ikke holder vand.
Der er ikke fundet masseødelæggelsesvåben.
Der var ingen sammenhæng mellem Saddam Hussein og den internationale terrorisme.
Der er i USA og Storbritannien fusket med argumenterne. Den danske beslutning var affødt af beslutningerne i USA og Storbritannien, hvad der også kom til udtryk i det beslutningsforslag, der blev vedtaget.
Det var de samme argumenter om masseødelæggelsesvåben, der var argumenterne her i Danmark.
Jamen har den danske befolkning så ikke krav
Er det virkelig demokratisk forsvarligt, at vi går i krig imod et andet land, og så kan vi ikke få en diskussion om, hvorvidt grundlaget holder? Det at gå i krig er noget andet end at vedtage en finanslov eller en skattereform.
Det er den alvorligste beslutning, en regering kan tage.
Det viser sig, at grundlaget for krigen er uholdbart.
Det har man taget en debat om i Storbritannien, man har taget en debat om det i USA, man har taget en debat om det i Australien.
Den diskussion foregår andre steder.
I det her land nægter et snævert folketingsflertal at få den her debat.
I Det Udenrigspolitiske Nævn i går forsøgte et stort mindretal at få en høring iværksat her i Danmark.
Et lille flertal bestående af De Konservative, Venstre og Dansk Folkeparti afviste muligheden for, at vi kunne få en demokratisk diskussion af den danske krigsdeltagelse.
Det er jo klart nok, at man kan bruge sit flertal, det gør vi, når vi vedtager lovforslag her i Folketinget, men er det klogt, at et lille flertal ved en så epokegørende beslutning, som det var, at vi gik med i krigen mod Irak, en så vigtig beslutning, en så historisk beslutning, nægter, at vi får en demokratisk diskussion af beslutningsgrundlaget for den krig?
Jeg mener, det er uansvarligt, jeg mener, det er en demokratisk skandale, og jeg vil meget opfordre det flertal til at tænke sig om en ekstra gang.
I SF deltager vi gerne i værdidebatten, ja, vi er faktisk meget glade for at snakke værdier frem for kold økonomi, men vi har svært ved at se meningen, hvis det foregår fuldstændig ud i den blå luft, uden at der er tilknyttet konkret politik, hvilket altså også indbefatter penge.
Modsat regeringen prioriterer vi mennesker højere end penge, modsat regeringen er vi optaget af at skabe
stærke fællesskaber; det her samfund skal hænge sammen.
Vi vil derfor ikke acceptere, at omkring 500.000 mennesker er stødt uden for arbejdsmarkedet.
Vi vil ikke acceptere, at vores miljøpolitik undermineres af hensyn til privatøkonomiske interesser.
Vi vil ikke acceptere, at svinefarmene kan brede sig, for os er mennesker vigtigere end svin.
Skoven skal være et fælles gode for os alle, ligesom strandene skal være det.
Vi vil ikke have profitinteresser ind i fællesskabets opgaver.
Det skal være behovene og ikke pengepungen, der bestemmer kvaliteten af daginstitutioner og sygehuse.
Vi er stik imod regeringens forslag om at privatisere daginstitutionerne.
Det er ikke profitøkonomi, det er ikke private økonomiske interesser, men det er kvalitet, kvalitet for børnene, der er brug for i deres hverdag. Vi finder det direkte uanstændigt, når regeringen sænker afgifterne på cigaretter og spiritus, vel vidende at det vil skabe flere alkoholikere og flere dødsfald på grund af rygning.
Vi er nødt til det af hensyn til økonomien, siger regeringen.
Vi ved bare, at konsekvensen er, at flere unge begynder at drikke mere.
Vi ved det, det fremgår entydigt af regeringens egne beregninger, at sådan er det.
Vi ved, det vil give afledte udgifter i sundhedsvæsenet på grund af alkoholskader, på grund af rygeskader.
Vi ved det, alligevel prioriterer regeringen snævre økonomiske interesser defineret af grænsehandelen frem for sundhedspolitikken i det her land.
Modsat regeringen vil vi styrke den kollektive trafik.
Det er igen et spørgsmål om fællesskab, om stærke fællesskaber.
Der er faktisk mennesker, der ikke har råd til at købe en bil, som er afhængige af den kollektive trafik.
Jeg synes, det er urimeligt, at deres muligheder for at blive transporteret skal forringes.
mennesker, der på den måde får forringet deres muligheder for at blive transporteret på grund af de meget voldsomme takststigninger, der finder sted udeomkring.
Det kan man selvfølgelig mene er en god ting, det tror jeg i og for sig at de borgerlige partier mener det er.
Men jeg synes, man skulle se på det trafikkaos, der er i byerne i øjeblikket, se på København, hvor selv bilisterne er generet af, at der er et kæmpe trafikkaos, se, hvordan forureningen stiger, se, hvordan der er kaos rundtomkring.
Vi vil ikke privatisere den almene boligsektor.
Vi går ind for fællesskab.
Det er et vigtigt værdigrundlag for os.
Regeringens politik skaber større sociale skel, og det bliver vanskeligere for de mennesker, der ikke har penge, at få en bolig.
Er det rimeligt?
Vi mener det ikke.
Det bliver endnu vanskeligere for unge mennesker at komme ind på boligmarkedet.
Er det rimeligt?
Vi mener det ikke.
Derfor er det et ideologisk forslag fra regeringen, men vi er imod det, vi vil fællesskabet.
Modsat regeringen prioriterer vi fremtiden.
Det er derfor bydende nødvendigt at lægge større vægt på børnenes vilkår.
Regeringen og Dansk Folkeparti er mere optaget af de ældre.
Der er ældre, der har det skidt, men der er også ældre, der har det godt.
Derfor synes vi, man nu generelt skulle se på, hvordan børnene har det og børnefamilierne prioriteres.
Vi tager kampen mod den sociale arv alvorligt, er villige til at prioritere spørgsmålet.
Det drejer sig om kvaliteten i daginstitutionerne.
Vi skal ikke have centralistiske læseplaner til de små, men derimod mulighed for omsorg for det enkelte barn.
Det kræver ressourcer, javel, men så skal de findes.
Vi skal have en folkeskole, der er tidssvarende, og som giver mulighed for, at man kan tage sig af det enkelte barn.
Det gør man ikke gennem en centralistisk folkeskole med centralistiske læseplaner, med centralistiske test, og hvad man ellers kan finde på i det borgerlige Danmark.
Regeringens politik med centralisme lever ikke op til det krav, tværtimod risikerer man en terpe- og standardundervisning, som vi kendte det i 1950'erne.
Vi hørte statsministeren i tv-krydsilden i tirsdags, hvor han sagde, at han ikke ønskede sig en tilbagevenden til hans egen skoletid.
Men helt ærligt, hvad vil han så?
Hvad er det så, han vil?
Hvori består forskellen mellem den tids undervisning og så det, han selv gør sig til talsmand for nu?
Hvad er det, han vil?
Er det ikke en tilbagevenden til 1950'erne?
Hvis det ikke er det, så lad os få mere konkret at vide, hvad det er, regeringen vil med folkeskolen.
Statsministeren gør meget ud af, at børnene ikke bare skal sidde i rundkreds.
Javel, det er vi mange, der faktisk går ind for at de ikke skal, men jeg skal hilse og sige, at det gør de altså heller ikke.
I TV-avisen for nylig havde man interviewet en række
skolebørn, og man spurgte, om de kunne genkende det billede, der blev tegnet af statsministeren.
Det var der ingen, der kunne.
Naturligvis ikke, det er ikke sådan.
Kig ud ad vinduet, hr. statsminister.
Se på virkeligheden, som den er, i stedet for at bygge regeringens politik på et vrangbillede, som ikke har noget med virkeligheden at gøre.
Børnene lærer noget, de kunne lære mere.
Javel, men vi vil begå en fundamental fejltagelse, hvis vi tror, at det kan ske gennem centralistiske læseplaner, centralistisk terpeundervisning, centralistiske test, og som sagt vil vi også begå en kolossal fejltagelse, hvis det bliver på bekostning af evnen til at samarbejde og sociale kompetencer.
Det kan vi ikke.
Vi er nødt til at se fremtidsrettet på det.
Det, der er brug for i det 21. århundrede, er noget andet end det, der var brug for
i 1950'erne
Det betyder ikke, at vi ikke skal kunne noget.
Selvfølgelig skal vi det, men der er også andre udfordringer, som en moderne pædagogik må forholde sig til.
Der eksisterer, og det her er noget meget jordnært, en tæt sammenhæng mellem evnen til at lære og så den kost, man får.
Vi mener, det er vigtigt, at man går over til, at alle børn får mindst et måltid varm, nærende mad i skolen og i børnehaven.
I Finland og Sverige har man erfaringer med det.
Det er faktisk en forudsætning for, at man får et bedre skolemiljø, at man får en bedre undervisning i skolerne.
Regeringen er i gang med et rendyrket generationstyveri.
Den vil hellere sænke skatterne end høvle af på gælden til fremtidens generationer.
Den giver A.P. Møller hals- og håndsret over olieressourcerne i Nordsøen i så lang en tidsperiode, at det begrænser mulighederne for vores børn og børnebørn.
Den overtrækker naturens kassekredit med en kortsigtet og uansvarlig miljøpolitik.
Den ruster ikke vore børn og børnebørn til fremtiden gennem en fremsynet uddannelsespolitik.
Modsat regeringen tager vi det alvorligt, at arbejdsløsheden er begyndt at stige igen.
Arbejdsløsheden er ikke et problem for den enkelte, men et fællesskabsproblem.
Det forudsætter en aktiv politik fra dette Folketing.
Der er brug for energibesparende foranstaltninger i offentlige og private bygninger.
Der er lang ventetid i den offentlige administration, samtidig med at tusindvis af dimittender er arbejdsløse.
Det er jo fuldstændig tosset, at vi bruger mange penge på at uddanne mennesker i videregående uddannelser, hvorefter vi sender dem ud i arbejdsløshed efterfølgende.
Regeringen henholder sig til de vedtagne skattelettelser, men det er altså ikke en særlig effektiv måde at sætte gang i beskæftigelsen på, hvortil kommer, at det er asocialt.
Miljøpolitikken giver vi en høj prioritet.
Miljøministeren udmærker sig primært gennem sin populisme og de vennetjenester, der udføres f.eks. for hans gamle skole i Sønderjylland.
Miljøpolitikken i Danmark er i en nøddeskal økonomisk støtte til vennerne og så intet mere. Det vil vi ikke finde os i.
Vi er Danmarks grønne parti.
Når regeringen ikke vil, så må vi sørge for, at miljøpolitikken kommer på den politiske dagsorden, for vi har alle sammen et ansvar for fremtidens generationer, for vores børn og børnebørn
Allerede nu overtrækker vi naturens kassekredit, og vi har også et ansvar for at vende udviklingen.
Bl.a. derfor er regeringens klimapolitik en katastrofe, og den er også dum i forhold til en grøn erhvervsudvikling.
Med andre ord: Der er brug for store ting i det her samfund, men der er ikke brug for en regering, der tænker så kortsigtet, så snæversynet, så nationalistisk, så indadvendt, som den danske regering gør.
Regeringens værdikamp har handlet om fortiden.
Den forsøger at få den til at handle om fremtiden, men efter min mening er det lykkedes meget, meget dårligt for den.
Det er meget i forlængelse af hr. Frank Jensens indlæg.
Alle, der har haft børn i skolen, ved jo, at der er skole-hjem-samtaler, og der sidder lærerne da med skemaer, som er fyldt ud, og man skal selv bidrage til det, og det betyder, at der da hele tiden har foregået en evaluering af børnene i folkeskolen.
Det, som så kom op her, er, at man skal have noget ensartet i hele landet.
Jamen hvorfor skal man dog det?
Der er jo mange måder at bruge de her forskellige metoder på.
Hvorfor skal vi her i Folketinget sidde og bestemme, hvilken evalueringsmetode der er den bedste?
Kunne man ikke overlade det til den enkelte lærer, til den enkelte skole, netop fordi der er så mange måder at gøre det her på, mange forskellige tilgange til det?
Det er jo den form for centralisme, som byder os voldsomt imod, og derfor er vi også godt tilfredse med, at vi ikke skal til at forsvare De Konservative her.
Men jeg må tilstå, at det giver altså meget stor usikkerhed om det her folkeskoleforlig, når man hører, at De Konservative fører sig frem på den her måde, og jeg vil meget, meget advare imod, at den centralisme kommer ind generelt.