Marianne Jelved (RV), 2000-05-25:
Det har på mange måder været en spændende debat, og jeg vil gerne afsløre, at jeg har fået en ny samlermani, som jeg gerne vil delagtiggøre Folketinget i med to citater.
Jeg er nemlig begyndt at finde de gamle argumenter frem fra for mange årtier siden, hvor vi også i Folketinget har diskuteret Danmarks forhold til resten af Europa.
Jeg har et enkelt citat fra begyndelsen af 1970'erne, og det lyder således: »Det løsere statsforbund, EEC nu bygger op, er ikke en trussel mod stormagternes suverænitet, men er et middel i stormagternes hænder til sammen eller hver for sig at opsluge de små stater inden for EEC.
Spørgsmålet er: Hvem skal bestemme Danmarks politik i fremtiden?
Alternativ til hvad?
Til dette lands ophør og vort folks afslutning som selvstændig nation?
Bevar Danmarks suverænitet, stem derfor nej til dansk medlemskab af EEC.«
Sådan gik det jo ikke.
Danmark blev faktisk medlem af fællesskabet, af EF, og Danmark er stadig væk en suveræn stat.
Danmark beslutter stadig væk selv sine sociale systemer, sin folkepension, sit uddannelsessystem, sin indretning af velfærdssamfundet, hvilket hele dagens lange debat jo også har båret præg af, da det er det, der har været et af de store temaer. Blot et andet enkelt citat, som også er fra begyndelsen af 1970'erne: »Eftersom der ikke findes nogen dansk lov om organisationspligt, kan der godt opstå følgende situation: En udenlandsk koncern opretter en virksomhed i Danmark, men finder de danske lønninger for høje.
Så kan firmaet sige til f.eks. italienske arbejdere: Kom herop, I får mere end hjemme
hos jer selv, men så skal I holde jer væk fra fagforeningerne
Og selvfølgelig skal de have mindre end deres danske kolleger.
Alt, hvad man kan gøre herimod, er faglig boykot af virksomheden, men hvis den nu slet ikke beskæftiger dansk arbejdskraft, så hjælper boykotten ingen verdens ting, og så er der intet at gøre.
« Og så må man jo spørge: Hvor blev alle de italienske arbejdere af?
Jeg har ikke mødt dem endnu, så enkelt er det jo ikke.
Vismændene har også ved denne afslutningsdebat været inddraget og citeret kraftigt.
Det er vi vant til, og det er ganske rigtigt en god idé.
Det har vismændene gjort i al den tid, vi har haft den udmærkede institution.
Det, der er utroligt at opleve i dag, er, at økonomi og politik bliver adskilt.
Det er blevet til to forskellige ting, selv om de i virkeligheden er dybt forankret i hinanden.
Når vi diskuterer finanslov i Danmark, så er det politik, når partierne kommer med deres forskellige forslag til finansloven, så er det politik, og derfor vil jeg gerne advare imod en tendens, som er kommet op i tiden på grund af folkeafstemningen, tror jeg, hvor man vil afpolitisere al økonomi.
Økonomi er ikke en eksakt videnskab, og jeg tror, jeg
har sagt mange gange ved mange udmærkede onsdagsspørgsmål her i Folketinget, at det er ikke muligt at trække et uafhængigt svar i nogen som helst automat.
Men at hævde, at den fælles valuta, euroen, ikke handler om økonomi, at hævde, at økonomi ikke er et spørgsmål om politik og politiske valg, er nærmest absurd.
Det er lige så absurd at hævde, at man ud af vismandsrapporten kan læse, at der ikke skulle være økonomiske fordele ved at være med i den fælles valuta.
Både vismændene og regeringens egen publikation fra Finansministeriet og Økonomiministeriet er enige i, at der er økonomiske fordele ved at være med.
Man kan diskutere størrelsen, men størrelser er altså også noget, der er relativt.
Det er ikke så meget det, der for mig er interessant lige i øjeblikket at trække frem.
Det, der er interessant, er, at EU-samarbejdet er et politisk samarbejde og har været det alle dage.
Statsministeren har stået på denne talerstol utallige gange ved utallige åbningsdebatter og talt om EU og Danmarks forhold til det europæiske samarbejde.
Og statsministeren har kaldt det fredens projekt.
Regeringen har arbejdet for udvidelsesprocessen i EU, der skal omfatte alle de nye demokratier i Østeuropa.
Og der er mange andre eksempler.
EU er politik, og det er et politisk valg, og det er et politisk projekt.
Den fælles valuta er en realitet, selv om diverse økonomer gennem årenes løb har afvist, at den nogen sinde kunne blive til virkelighed.
Jeg har jo selv alle årene troet stærkt på sagen, fordi den er så indlysende rigtig, og fordi det er så indlysende en god idé. Den fælles valuta er blevet til virkelighed, og hvorfor er den blevet det?
Ja, det er ikke, fordi økonomer har skullet finde ud af at lave den konstruktion.
Hvis økonomerne var sat til det, var det aldrig nogen sinde blevet til noget, for de var aldrig kunnet blive enige.
Når den fælles valuta er her i dag, så er det, fordi det er udtryk for en meget stærk politisk vilje i medlemslandene til at skabe dette helt unikke politiske og økonomiske projekt.
11 lande er med, det 12. land er på vej.
Hvordan kan man kalde sådan noget, der er en realitet, for alene enten at være politik eller alene at være økonomi?
Det er i sig selv noget vrøvl.
De 12 lande, der nu melder sig i den fælles valuta, har valgt det, fordi de har afvejet fordele og ulemper, og de har fundet, at der er flest både politiske og økonomiske fordele.
Og den fælles valuta lægger ikke flere begrænsninger på vores handlefrihed, end vi allerede har i dag, tværtimod bliver vores handlefrihed større, fordi vi ikke skal tage hensyn til kronens stabilitet i forhold til valutaen på vores største eksportmarked.
Det, der er det helt geniale, det, der er hele ideen i det her, er, at vi i fællesskab skal sikre en stabil økonomisk udvikling i Europa på grund af to ting, nemlig varig høj beskæftigelse og fred og stabilitet.
Og de to ting hænger sammen, og det er den grundlæggende idé.
Det, der er fint ved den fælles valuta, er, at der er skabt regler, som alle skal følge, og derfor er vi nået til den helt utrolige historiske situation, som jeg har meget svært ved at forstå at nogen i denne sal kan være imod, nemlig at de største lande ikke længere bestemmer udviklingen og vilkårene for resten af landene i Europa.
Det er slut med at kunne komme frem på bekostning af andre, og det er det, jeg kalder ægte solidaritet.
Vi kunne også godt kalde det, at vi er ved at bygge en ny civilisation op i Europa, hvor vi ikke kun bygger på markedskræfterne, men hvor vi bygger på, at vi tager hensyn til hinanden, til fællesskabet og til en bæredygtig udvikling. Euro-11, klubben af de finans- og økonomiministre, som
er med i den fælles valuta,
mødes i dag og diskuterer samordningen af den overordnede økonomiske politik.
Danmark er ikke med, og jo længere tid, der går, jo mere vil Danmark blive marginaliseret i den sammenhæng alene af den grund, at vi har valgt ikke at dele vilkår med de andre.
Det handler ikke om at skulle være med på de bonede gulve; det her handler om Danmarks indflydelse, om Danmarks placering i Europa.
Så siger hr. Keld Albrechtsen, at det ikke er lykkedes regeringen at skjule, at der er en social harmonisering på vej, og henviser til Nicetraktaten.
Hr. Keld Albrechtsen interesserer sig i øvrigt meget for, hvad der foregår i det økonomiske samarbejde i EU, hvilket jeg gerne vil kvittere for, fordi det er ganske spændende og interessant.
Jeg vil gerne én gang til understrege, at det, der er i gang i øjeblikket, er på denne tid af året at aftale de overordnede økonomiske retningslinjer.
Heri indgår også, hvordan vi bærer os ad med at hjælpe hinanden med gode råd og ideer til, hvordan vi kan sikre stabilitet og balance på vores budgetter.
Vismændene har også i deres rapport, som vi har til diskussion også i dag, overbevisende - synes jeg - forklaret, at der ikke er udsigt til store skatteharmoniseringer, fordi det overhovedet ikke er nødvendigt i forhold til den fælles valuta.
Hr. Keld Albrechtsen trækker også de tendenser frem, som Frankrig og Tysklands forskellige politikere kommer med udtalelser om, og henviser til den franske statsminister og den tyske udenrigsminister.
Og hr. Keld Albrechtsen kritiserer de synspunkter, der bliver givet udtryk for med en såkaldt euroregering, en økonomisk regering eller en kerne af lande, som skal have en særlig dynamik og en særlig integration.
Jeg vil godt pege på dette, som et eksempel på, at man inden for venstrefløjen er dybt uenige om perspektiverne for Europa, for det, den tyske udenrigsminister har sagt, har hr. Holger K. Nielsen betragtet med stor åbenhed og interesse.
Her deler jeg faktisk hr. Keld Albrechtsens synspunkter, for jeg mener, at det er en meget, meget gal udvikling, hvis vi får et tilbageslag, som jeg vil kalde det, i Europa, hvor nogle har en særlig stilling, en særlig kraft, en særlig adkomst til at lægge retningslinjerne for den europæiske udvikling.
Det er ikke meningen med det europæiske samarbejde, og det er ikke en vision, som regeringen deler og heller ikke det parti, som jeg repræsenterer.
Dybest set handler det her om at deltage i det samarbejde, der foregår i Europa; at deltage på lige fod med alle andre selvstændige stater, der er medlem i det fællesskab, som EU er.
Og jeg vil stærkt anbefale ikke mindst venstrefløjen i det danske Folketing at overveje, hvad ægte solidaritet i virkeligheden er for noget.
Er ægte solidaritet, at man deler vilkår, er med i samarbejdet, er med til at præge den udvikling, som vi kan have forskellige meninger om, hvilken retning skal gå i?
Jeg synes, valget er nemt.
Jeg vil godt citere en kendt politiker, der har stået på denne talerstol tidligere, nemlig Viggo Hørup.
Han sagde en gang i 1890'erne, at den, der vil handle på markedet, må døje landevejens støv.
Demokrati, samarbejde, samhørighed handler om tre ting, nemlig deltagelse, deltagelse og atter deltagelse.
Og det handler om at påtage sig et ansvar både for sig selv og for fællesskabet.
Og én ting er fuldstændig sikkert: Vi kan kun vinde den politiske kamp for den retning, som Danmark vil præge Europa med, hvis vi er med i samarbejdet på lige fod med de andre, og hvis vi deltager. Danmark skal deltage åbent, aktivt og engageret, fordi vi gerne vil fred i Europa, solidaritet i Europa og et ordentligt, anstændigt, socialt og miljømæssigt bæredygtigt Europa.