Marianne Jelved (RV), 2006-06-01:
Det er velkendt, at Det Radikale Venstre møder til alle de møder, vi bliver indkaldt til af ministre, uanset hvad vi så i øvrigt mener som oppositionsparti.
Det gør vi, fordi vi meget gerne vil bidrage konstruktivt til politiske løsninger, og for tiden er det velfærdsreformerne, det drejer sig om.
Men det skal ikke overskygge, at vi er stærkt kritiske over for det, der i øvrigt sker i dansk politik.
Danmark har brug for, at der er en anden vej end den, der er brolagt af bl.a. et asocialt og stift skattestop, en udlændingepolitik, der lukker Danmark for omverdenen og en centralistisk politik, der knægter den offentlige sektor med reguleringer og kontrol i jagt på effektivitet for enhver pris.
Det Radikale Venstre vil en helt anden vej på afgørende politikområder.
I Danmark kan mange godt lide at se sig selv om et eventyrland.
Vi har Tivoli, Den lille Havfrue, Legoland, H.C. Andersens »Den grimme ælling«, der skulle kanøfles, fordi den var anderledes og derfor var grim.
Og da den grimme ælling søger beskyttelse hos den gamle kone, hønen og katten, taler de om vi og verden og tror, at de er halvparten og den allerbedste del, som H.C. Andersen skrev det.
»Den grimme ælling« er som skrevet til dagens Danmark.
Mange mennesker, der føler sig anderledes, og som måske endda dagligt får at vide at de er anderledes, kan nemt leve sig ind i den grimme ællings følelser.
Og ironisk er det, at Danmark i dag ikke bemærkes så meget i verden for det, vi gerne selv vil være kendt for, f.eks. H.C. Andersens eventyrland, men vi er blevet kendt for Muhammedsagen ikke for fastholdelse af ytringsfriheden.
Det ville også have været mærkeligt; hvis vi ikke havde fastholdt den, ville vi være blevet kendt for det.
Nej, vi bliver bemærket for vores afvisning af dialogen, afvisning af samtalen.
Grundtvigs, Kresten Kolds, Hal Kochs, H.C. Andersens, og jeg kunne blive ved, fædreland afviste, at der var noget at tale om.
Det kunne end ikke blive til en kritisk dialog, hverken med vores omverden eller inden for vores egne rækker.
Men vi kunne læse i avisen, at statsministeren havde indtaget en ophøjet plads, hvorfra han kunne komme og skille bukkene fra fårene, og det har han jo gjort og tænkt sit, hvilket han bekendtgjorde og derpå tog på ferie.
Se, det er åbenbart statsmandskunst.
Næsten som at være hos konen, hønen og katten i »Den grimme ælling«, hvor de taler om vi og verden.
Det blev til den største udenrigspolitiske krise siden anden verdenskrig, hed det sig, og den var ikke engang forberedt af den foregående regering.
Her valgte statsministeren egenrådigt at følge den amerikanske præsidents tilsidesættelse af det internationale retssamfunds regler og retsorden; også her i den demokratiske del af verden blev magten gjort til retten på bekostning af diplomatiet.
Og det tyder på, at amerikanske overgreb på retssamfundets principper fortsætter.
Det er den stærkeste, der har retten, når han selv tager den.
Det er i virkeligheden det, demokratiets principper og spilleregler skal værne os imod, men af og til ser det ud, som om det for statsministeren gælder, at målet helliger midlet.
Når statsministeren har besluttet sig, er der ikke noget at komme efter.
Selv om børn går i stykker under årelange, umenneskelige ophold på et asylcenter, fordi deres irakiske forældre ikke vil medvirke til hjemsendelse til Irak – det burde enhver nu kunne leve sig ind i og forstå – er der ikke noget at komme efter.
Så myndighederne lukker øjnene for omsorgssvigt, vasker deres hænder, for det er ikke deres ansvar, loven er over børnene, som statsministeren siger, og så er der heller ikke noget at komme efter her.
Når statsministeren jævnligt glæder sig over sin succes med, at antallet af udlændinge, der kommer til Danmark, er faldet dramatisk, er der heller ikke noget at komme efter – ikke engang en smule menneskelighed over for de familier, hvor far og barn kan blive i Danmark, mens mor er udvist, fordi hendes tilknytning til Danmark ikke er stor nok.
Hvad skulle næsten være større end tilknytning til mand og barn?
Selv når Kommissionen skriver, at den danske regerings ministre tolker EU-reglerne om den fri bevægelighed forkert, fordi EU-borgere har ret til at bo med deres ægtefæller i et EUland og sammen rejse til Danmark, er der alligevel ikke noget at komme efter.
Ja, uanset hvilken international institution der har kritiske spørgsmål til eller vurderinger af Danmark, er rapporterne kun til papirkurven, for der er ikke noget at komme efter.
Det taler for sig selv, og det har forandret Danmark.
Rundt om hjørnet lurer en overophedning af økonomien, fordi der ikke er nok mennesker, der har de kvalifikationer, der er brug for, og som kan tage de job, der bliver ledige i de kommende år.
Der er advarsler om nedgang i væksten og nedgang i overskuddet på betalingsbalancen de næste par år.
Regeringen ved det godt, men svaret er til stadighed: Der er ikke noget at komme efter.
Regeringen tillader en skov af skattefrie frynsegoder, som medarbejderne kan få i stedet for mere i løn, men det gælder bare ikke hjemmehjælpen eller børnehavepædagogen, skulle jeg hilse at sige.
Til gengæld styrer regeringen samfundet og kommunerne og hjemmehjælpen og skolerne i hver en krog og alle andre velfærdsydelser med reguleringer og kontroller og nationale standarder og forskrifter og test og sammenligninger og alt det, der kan måles med den samme målestok, vel at mærke efter den samme kogebogsopskrift og den samme falske melodi.
Der er ikke noget at komme efter – hvilket der netop er.
Ja, der er nemlig noget at komme efter.
Statsministeren forveksler ledelse med magt, og se, det er farligt.
Det er en forkert politik, og det er en forkert kurs, og Det Radikale Venstre vil en anden vej.
Der er flere og flere vælgere, der kan se, at statsministeren lægger kursen i Venstres navn.
De Konservative følger pænt efter, og Dansk Folkeparti tager sig betalt, så længe det går.
Det er bl.a. Foreningsdanmark, der har givet os vores demokratikultur.
I foreningerne mødes vi på kryds og tværs af politiske meninger, indkomst, sociale rødder, køn og andre forskelle.
Vi vælger medlemmer til bestyrelserne.
Det er i virkeligheden udtryk for, at vi i Danmark kan selv, og at vi er folket.
Vi har omtanke for hinanden, og staten skal ikke blande sig i alt muligt.
De grundlæggende værdier, som velfærdssamfundet skal bygge på, er det, vi godt kan selv.
De værdier er pressede af effektivitetsjageriet og af regeringens brug af markedskræfterne i velfærdssamfundets kerneopgaver.
Kerneopgaverne er jo lige netop de opgaver, hvor borgeren er helt afhængig af medarbejderne.
Det er pasning af børn, det er undervisning i skolen, det er pleje af gamle og svage mennesker, det er behandling på sygehusene.
Alt det kan ikke sættes på en formel eller reguleres og iscenesættes af et ministerium.
Medarbejderne skal vises tillid og have ansvar, og de skal have frihed til at løse de konkrete opgaver.
Vi får ikke bedre løsninger, før der skabes større frihed og gives bedre muligheder for udvikling og kreativitet.
De offentlige velfærdsopgaver skal slippes fri.
Nu er der altså kun 98 kommuner, og så kan man godt forestille sig, at reguleringer og kontroller kunne afskaffes eller mindskes meget kraftigt, og så lad dog regionerne selv styre og udskrive deres skat.
Vis dog noget tillid, siger jeg til regeringen, og tro på den demokratiske kultur i Danmark.
Det gælder også folkeskolen.
Her dannes nutidens børn og fremtidens borgere.
Det er paradoksalt, at der er et flertal i Folketinget, der i ramme alvor tror på, at skolens hverdag med undervisning og læring kan styres fra ét sted i landet.
Det er dog paradoksalt at opdage, at et flertal tror, at obligatoriske og nationale test kan bruges til at få skolerne til at undervise bedre og udvikle en evalueringskultur.
Lærere og elever er ikke maskiner, og lærernes uddannelse er en meget vigtig forudsætning for en vellykket undervisning.
Lærerens greb om eleverne og undervisningen er den helt afgørende forudsætning for et godt skoleforløb for eleverne.
Alle andre forhold er af helt underordnet betydning.
Der er kun en vej frem, det er at inddrage lærerne, vinde deres tillid, vise dem tillid og holde dem fast på deres ansvar.
Hvad med at respektere dem, der faktisk er uddannet til at løse opgaven, eller at uddanne dem til at løse opgaven?
Det Radikale Venstre er som bekendt inderlig modstander af skattestoppet.
Det fører til større ulighed, det er asocialt, det favoriserer de bedst stillede boligejere, det forvrider boligmarkedet, og det blokerer for en egentlig reform, der omlægger skatten mærkbart og grundlæggende, så der bliver meget mindre skat på arbejde.
Det er dybest set imod al sund fornuft, at det, der beskattes mest, er det, der er mest brug for, nemlig arbejde.
Det er meget, meget klogere at beskatte uflyttelige skattekilder som ejendomme, og vi ønsker i Det Radikale Venstre at fastholde ejendomsværdiskatten, så den stiger med lønudviklingen og dermed med reguleringen af folkepensionen og andre overførsler.
Vi mener, at ved salg kan ejendomsværdibeskatningen gå op på 1 pct. igen.
Det vil i øvrigt være med til at dæmpe prisstigningerne.
Vi arbejder for en skattereform, der fører til en stigende efterspørgsel efter bl.a. servicearbejdere, og det vil kunne lette presset på familierne og på kravene om flere gratis ydelser i Velfærdsdanmark.
Det kan i virkeligheden også lette vejen for Danmark i den internationale konkurrence om talenter, kreative mennesker med mange forskellige faglige baggrunde.
For Danmark skal kunne klare sig i konkurrencen om viden og kreativitet, men først og fremmest må vores omdømme og den praktiske hverdag være præget af åbenhed, af respekt for det enkelte menneskes værdighed, integritet og sårbarhed.
Det er derfor, danske statsborgere skal kunne bo i Danmark med deres ægtefælle og deres børn.
Alt andet hører en anden tid og en anden verden til.
Integrationen i Danmark vil være afhængig af, at Foreningsdanmark breder sig ud og inkluderer og omfatter alle borgere i al deres mangfoldighed.
Vi vil få nye borgere som aktive medborgere, men det kræver dialog og dermed anerkendelse af deres integritet og ligeværd.
Det kræver omtanke for muligheder for alle.
Men en vellykket integration kræver også et fast og stadig opgør med ekstremister og islamister.
Vi vil ikke give dem nogen form for plads.
Demokrati forudsætter respekt for og efterlevelse af de principper, der konstituerer demokratiet og retsstaten.
Udlændingepolitikken hænger sammen med vores omdømme i verden og med vores selvforståelse.
I Det Radikale Venstre arbejder vi hver dag for at udvikle det internationale retssamfund, og det gør vi gennem samarbejde og dialog på demokratisk vis med parterne omkring Danmark og ved at respektere vores fælles organisationer og deres opgaver i det internationale samfund.
Vi skal arbejde for respekten for menneskerettighederne, bl.a. ved selv at være et godt eksempel.
Danmarks muligheder i fremtiden afhænger af vores vilje, vores evne til at få indflydelse og til at finde løsninger på fælles problemer hen over grænserne.
Den største lydhørhed og ind flydelse
følger det land, der er det gode konstruktive eksempel i den globale verden.
Den vej skal Danmark finde igen.
Her skal vi holde de demokratiske principper i hævd, så der skabes tillid til os, og så vi kan stille krav til andre, når vi selv lever op til de samme krav.
Det er den anden vej, Det Radikale Venstre vil gå.
Det er den anden vej, der fører til det kreative Danmark, hvor dialogen, åbenheden og udsynet og den livslange læring og kulturmøderne sker i et tolerant, åbent og mangfoldigt miljø præget af retsind, frisind og storsind.
Vi er overbevist om, at der vil være mange vælgere, der ønsker sig den anden vej.
Så vil jeg gerne på vegne af Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, Socialistisk Folkeparti og Enhedslisten fremsætte følgende: