Frank Jensen (S), 2001-05-03:
I lovforslag nr. L 195 fra SF og Enhedslisten foreslås nye regler i retsplejeloven om, at isolation kun må iværksættes, hvis det ikke skader arrestantens psyke, og at isolationsfængslede arrestanter som minimum skal tilbydes 3 timers daglig personalekontakt m.v. Jeg vil gerne indlede med at sige, at jeg bestemt ikke er uenig i, at isolationsfængsling er et alvorligt indgreb for den enkelte varetægtsarrestant, og at særlig de lange isolationsanbringelser kan være psykisk belastende for arrestanten.
Det var også derfor, at Folketinget sidste forår på regeringens initiativ vedtog nogle meget væsentlige stramninger på området.
Som følge af lovændringen ser vi i dag en klart faldende tendens i brugen af isolationsfængsling.
Antallet af varetægtsarrestanter, der er anbragt i isolation, er halveret siden lovændringen, der trådte i kraft den 1. juli 2000.
Og den nye længstetid på 3 måneder er kun fraveget i én enkelt sag, hvor to personer var sigtet for røveri af særlig farlig karakter.
Mere end en halvering er vi nu nede på på bare 10 måneder, og også længstetiden begrænses kraftigt.
Det er dog resultater, der er til at tage og føle på.
Ved lovændringen blev det desuden præciseret, at isolation ikke må iværksættes eller fortsættes, hvis indgrebet f.eks. på grund af arrestantens psyke står i misforhold til sagens betydning for den retsfølge, som kan ventes, hvis arrestanten bliver dømt skyldig.
Anklagemyndigheden og domstolene har altså en klar forpligtelse til at være opmærksom på den særlige belastning for det psykiske helbred, som isolation kan medføre.
I forbindelse med lovændringen har Justitsministeriet i juni måned sidste år gennemført nye regler om bl.a. øget personalekontakt, udvidet adgang til besøg, tilbud om regelmæssige og længerevarende samtaler med præster, læger, psykologer eller andre.
Efter de gældende regler har isolerede varetægtsarrestanter i øvrigt som udgangspunkt bl.a. adgang til at se tv, høre radio, læse aviser og bøger.
De har desuden ret til en times ophold dagligt i fri luft, ret til at sende og modtage breve, og efter reglerne bør de have tilladelse til besøg mindst en gang ugentlig af mindst en times varighed.
Varetægtsarrestanter i isolation har desuden ud over den daglige kontakt til fængselspersonalet adgang til at tale med forsorgspersonale og med den præst, der er knyttet til arresthuset.
Hvis en arrestant har været isoleret i mere end 14 dage, skal vedkommende yderligere tilbydes regelmæssige længerevarende samtaler med f.eks. præst og læge.
Og de skal tilbydes særlig adgang til eneundervisning og arbejde.
Jeg tror, at mange har den fejlagtige opfattelse, måske ikke her i huset, men måske mere uden for huset, at isolationsanbragte sidder alene stort set uden kontakt med omverdenen 24 timer i døgnet, men som jeg har redegjort for, er det langt fra tilfældet.
Tværtimod har de kontakt med flere personalegrupper samt adgang til massemedier og ugentlige besøg.
Desuden skal man være varsom med at lægge sig fast på et helt specifikt tidsrum for kontakten.
Og jeg tror også, at det vil være forbundet med endog meget store praktiske vanskeligheder at kontrollere det, hvis forslaget bliver gennemført.
Omfanget af personalekontakt varierer også fra dag til dag og fra person til person afhængig af dagens arbejdsopgaver, personaledækning, varetægtsarrestantens egne ønsker osv.
Jeg er klar over, at der i pressen har været rejst kritik af, at der ikke er sket de forudsatte forbedringer af forholdene i Vestre Fængsel.
Forholdet er imidlertid det, at man i Vestre Fængsel allerede før lovændringer havde taget skridt til at forbedre forholdene for de isolationsanbragte.
Direktoratet for Kriminalforsorgen har for nylig nedsat en arbejdsgruppe, der bl.a. foretager en evaluering af de ændrede regler for behandling af isolerede varetægtsarrestanter.
Arbejdsgruppens arbejde forventes afsluttet i løbet af september måned i år, og så vil vi være i stand til også at redegøre yderligere for det.
Det er altså et spørgsmål om ganske kort tid.
Jeg mener derfor ikke, at der på nuværende tidspunkt er grundlag for at ændre reglerne om personalekontakt, og en firkantet 3-timers-regel vil være vanskelig at efterleve og kontrollere i praksis. Jeg tror ikke, at forslagsstillerne forestiller sig, at de ansatte skal gå rundt med stopure eller lave tidsskemaer, og hvad ved jeg.
Jeg tror ikke, det ligger i forslagsstillernes fantasi at komme med den slags forslag, men det er jo den udmøntning, der i givet fald kunne tænkes, hvis man skulle have en meget rigid regel om 3 timer daglig kontakt.
I lovforslag nr. L 196 foreslås der indført en bestemmelse, hvorefter der ikke kan ske isolation af arrestanter under 18 år.
Med lovændringen sidste år skete der en særlig skærpelse
af reglerne om isolationsanbringelse af unge under 18 år.
I forbindelse med ændringen af bestemmelsen om proportionalitetskravet er det fremhævet, at der ved proportionalitetsvurderingen bl.a. skal lægges vægt på den særlige belastning, som indgrebet kan medføre på grund af arrestantens unge alder.
Efter de gældende regler skal der således udvises den yderste tilbageholdenhed med at isolationsfængsle unge under 18 år, og isolationsfængsling kan kun anvendes, hvis der foreligger helt ekstraordinære omstændigheder.
Desuden kan varetægtsfængslingen ikke overstige 8 uger i alt. Det er også meget vigtigt at understrege, at det er ganske få unge, der overhovedet bliver varetægtsfængslede, og langt hovedparten af dem anbringes i såkaldt varetægtssurrogat på sikre sociale institutioner, og det er som sagt kun i helt ekstraordinære tilfælde, at varetægtsfængslede unge bliver anbragt i isolation.
Rigsadvokaten foretog i sidste uge en telefonisk rundspørge til politiet i København, Århus, Odense, Aalborg, Glostrup og Roskilde for at få oplyst, om der har været sager efter lovændringens ikrafttræden, hvor der er sket varetægtsfængsling, isolation af unge under 18 år.
Københavns Politi har oplyst, at de har kendskab til et enkelt tilfælde af isolationsanbringelse af en ung under 18 år efter lovændringens ikrafttræden.
Det drejer sig om en ung mand, som var mistænkt i forbindelse med et væbnet røveri.
Isolationen blev iværksat, umiddelbart inden han fyldte 18 år, og varede kun 3 dage.
Den pågældende blev herefter overført til varetægtssurrogat.
Ingen af de øvrige politikredse, der blev hørt, har kendskab til sager om isolationsanbringelse af unge under 18 år.
Regeringen mener derfor ikke, at det vil være rigtigt helt at udelukke muligheden for anbringelse af unge under 18 år i isolation.
Lovgivningen bør også tage højde for de helt ekstraordinære situationer, som kan forekomme, hvor det bliver nødvendigt at anvende helt ekstraordinære midler.
Regeringen kan derfor ikke støtte forslaget om helt af afskaffe adgang til at anbringe unge varetægtsarrestanter i isolation.
Regeringen agter dog at følge udviklingen af lovændringen meget tæt, og hvis det på baggrund af den løbende statistiske indsamling mod forventning senere skulle vise sig, at reglerne ikke virker efter hensigten,
er regeringen indstillet på at tage en drøftelse af, om reglerne bør skærpes yderligere f.eks. med hensyn til unge varetægtsarrestanter.
Foreløbig tyder alt dog på, at praksis svarer til det, vi forudsatte sidste år, da vi vedtog de nye regler.
Efter beslutningsforslag nr. B 157 foreslås der nedsat
en arbejdsgruppe med henblik på helt at afskaffe isolationsfængsling.
Jeg har bedt Strafferetsplejeudvalget om inden udgangen af år 2005 at foretage en evaluering af de nye regler om varetægtsfængsling i isolation.
Jeg har desuden bedt Rigsadvokaten om at iværksætte en løbende statistisk indsamling, så Justitsministeriet modtager oplysninger om udviklingen på området en gang årlig, indtil Strafferetsplejeudvalget har afgivet sin evaluering.
Som tidligere lovet vil også Retsudvalget få den indberetning.
heller ikke nu.
Der er efter regeringens opfattelse ikke så kort tid efter en grundlæggende reform af reglerne om isolationsfængsling grundlag for at gennemføre et nyt hovedeftersyn af reglerne.
Isolation anvendes langt mindre end før.
Reformen er altså slået igennem i praksis.
Derfor kan regeringen ikke støtte de fremsatte forslag.
Jeg vil gerne takke de af partiernes ordførere, der har taget del i debatten, for modtagelsen af det her tredje og sidste forslag til lov om indfødsrets meddelelse i den her folketingssamling.
Og det her lovforslag er jo udarbejdet på grundlag af de retningslinjer, som et stort flertal af Folketingets medlemmer og partier står bag, som der blev indgået et politisk forlig om i foråret 1999.
Så på baggrund af, at det bygger på det grundlag, ser jeg frem til udvalgsbehandlingen og til vedtagelsen af forslaget, inden Folketinget går på sommerferie.
Til debatten mellem ordførerne og hr. Svend Aage Fauerholdt
kan jeg bekræfte, at lovforslaget her ikke er et lovforslag, der påfører det danske samfund ekstra omkostninger.
Det er et forslag, der bygger på, at de personer, der får dansk indfødsret, dansk statsborgerskab, er mennesker, der har permanent opholdsgrundlag her, og det er mennesker, der skal leve deres liv forventeligt også sammen med deres børn her i vores land. Så derfor må jeg sige til hr. Fauerholdt, at det altså ikke er et udgiftskrævende forslag.
Det er et holdningsforslag, og det er jo også i bund og grund den måde, Dansk Folkeparti går til sagen på med at vise, at det er det menneskesyn og den holdning, Dansk Folkeparti har til mennesker af en anden nationalitet og en anden etnisk oprindelse.
Og det skal man jo så sige, frem for at gøre det til et spørgsmål om økonomi, da der ikke er økonomiske argumenter i forslaget her.
For Dansk Folkeparti har en forventning om, at kan man hele tiden misinformere om, at det er så udgiftskrævende, at de bliver danske statsborgere, så kan man stimulere vælgere til at falde for den demagogi, og de går hen og stemmer på Dansk Folkeparti.
Er det ikke i bund og grund det?
For jeg tror et eller andet sted, at hr. Fauerholdt kom til at afsløre sin egen tankegang, og den skal man da vedstå sig, også fra Folketingets talerstol.
Men jeg ser frem til Folketingets behandling i Folketingets Indfødsretsudvalg af lovforslaget, som jo er begrundet i den grundlov, vi har, der tilsiger, at det er Folketinget, der giver dansk indfødsret ved lov.