runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Karen Jespersen (V), 1999-11-23:
Rent umiddelbart ved jeg ikke, om det er den institution, der hedder Gunderuplund, spørgeren tænker på.
Det er i hvert fald en af de ledende narkoafvænningsinstitutioner i Nordjylland, og jeg har besøgt den. I ministeriet har vi en meget tæt kontakt til både de institutioner, der findes, og til den ambulante behandling og ikke mindst den efterhjælp, der gives, når man vender hjem fra et behandlingstilbud.
Et af de store problemer, vi har ikke bare på dette område, men også på andre områder, er: Hvordan udnytter vi de positive erfaringer, der er gjort? Hvordan sætter vi dem i system?
Vi laver massevis af inspirationskataloger og erfaringsopsamling, men kommuner og behandlere er ved at drukne i materiale, og det er sådan set et uløst problem, hvordan vi virkelig kan håndtere og få nyttiggjort de positive erfaringer, der er.
Men jeg er meget opmærksom på det, og vi prøver at være også i personlig kontakt med både dem, der arbejder med misbrugerne, og med andre, for det er en vigtig indfaldsvinkel til at gøre det bedre. Hermed sluttede spørgsmålet.
Nu tror jeg ikke meget på, man uden videre bare kan sige, at vi har de højeste udgifter.
Det handler også om, hvordan man opgør det, og især om, hvordan man betaler de bidrag.
Vi har også nogle arbejdsmarkedspensioner, men hele det system er jo meget mere udbredt i andre lande, og derfor er det tit svært at lave en mere præcis opgørelse og sammenligning.
Men det er klart, at vi har høje udgifter, og en af forklaringerne er jo, at vore ydelser gennemgående er høje, at den periode, man kan få dem i, er ret lang, og at vores kontanthjælp er relativt høj.
Nu ved jeg ikke, hvordan man praktiserer det i andre lande, men på et tidspunkt fik vi jo meldinger fra USA om, at man kun kunne få kontanthjælp i et vist antal år, 2½ år tror jeg det var.
Så ville man få hjælp til at komme i arbejde, og hvis man alligevel ikke kom i arbejde, stoppede kontanthjælpen.
Det er jo en meget hårdhændet metode, der selvfølgelig betyder ret lave socialudgifter, mens vore ydelser bidrager til, at de er høje.
Vi har også nogle relativt dyre institutioner med meget høje normeringer og pæne lønninger, som jo også er med til at holde udgifterne oppe.
Men en af forklaringerne er jo, at vi ikke har været gode nok til at få mennesker væk fra det sociale system.
Der kan være nogle meget grundlæggende mekanismer i det sociale system, der gør, at man bliver hængende for længe, og jeg vil blot give et enkelt lille eksempel.
Der er en institution, som efterhånden er blevet meget anerkendt, der tager sig af meget belastede unge.
Det er Solhaven oppe i Himmerland, hvor de faktisk kan få belastede unge i arbejde.
Hvis de pågældende ikke var kommet til Solhaven, ville de være endt som livslange sociale klienter og var måske blevet kriminelle og andet og havde givet samfundet kæmpeudgifter.
Det handler altså også om at blive bedre til at finde de rigtige svar, så folk kommer væk fra det sociale system.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-23:
Det fremgår af Statistisk Oversigt, at de samlede sociale udgifter nu er oppe på 32-33 pct. af bruttonationalproduktet.
Derfor spørger jeg - ihukommende at ministeren har skrevet en bog, hvis budskab var, hvis jeg ikke har taget fejl, at vi herinde, regeringen og Folketingets flertal, har svigtet de dårligt stillede, de, der virkelig trænger til, at der bliver taget hånd om dem: Når vi ser på de kæmpeudgifter og de mange sociale medarbejdere - vi er oppe på en kvart million, det er fire gange den fulde krigsstyrke, hele forsvaret, flyvevåben, hær og flåde - bruges pengene så ikke forkert, og har ministeren ikke selv et ansvar?
Ministeren har vel været socialminister i snart 7 år.
Karen Jespersen (V), 1999-11-23:
Jeg vil først lige sige til tallene, at det hænger jo også sammen med, at vi på et tidspunkt lavede en meget stor øvelse, hvor vi gjorde de sociale ydelser skattepligtige.
Det betød jo en ret stor vækst på det sociale område, men en tilsvarende modsat rettet bevægelse på Skatteministeriets område.
Der er altså noget regnskabsteknisk i det, men det ændrer selvfølgelig ikke ved den kendsgerning, at vi bruger mange penge.
Mit hovedbudskab skal være, at man kan sige ja til, at vi et stykke hen ad vejen har brugt pengene forkert.
Men jeg synes altså selv, at jeg har bidraget til at bruge pengene anderledes, altså investere mere i en forebyggende indsats og først og fremmest have det for øje, at mennesker skal være i stand til at klare sig selv.
En af overskrifterne har jo været aktivering, altså at man ikke bare skal modtage nogle penge og ellers ikke foretage sig noget som helst, og det tror jeg er en fuldstændig grundlæggende ændring for at få folk væk fra det sociale system. Det har der været meget debat om, og det kan også godt være, at det egentlig tager længere tid at få det system til at virke, end også jeg havde regnet med, men det ændrer ikke ved, at jeg tror, det er et meget vigtigt svar på, hvordan man får folk væk fra offentlig forsørgelse, som jeg mener må være en hovedoverskrift over socialpolitikken.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-23:
Jeg er godt klar over, at for nogle år siden bruttoficerede man udgifterne, og det blev sådan, at man nu skulle betale skat af alle sociale udgifter.
Men det var jo ikke noget, der fik skatten til at falde, ikke sådan at jeg opdagede det, eller at nogen som helst anden her i Danmark opdagede det.
Ministeren må vel erkende, at de sociale udgifter er utrolig høje i Danmark, som er et af verdens allerrigeste lande, og hvor ministeren selv har skrevet en bog, der siger, at vi svigter de svageste.
Og hvad er de svageste, 1, 2, 5 pct. af befolkningen?
Vi bruger de sociale udgifter på stort set hele befolkningen.
Er det ikke rigtigt, at Socialdemokratiet er gået ind for en lighedsfilosofi, der betyder, at alle skal have det samme, uanset om de er rige eller fattige?
Men det er da ikke lighed! Var det ikke bedre med den gode, gamle socialdemokratiske filosofi, at man tager fra de rige og giver til de fattige, og ikke, at man tager fra alle mulige og giver til alle mulige? Vil socialministeren ændre socialpolitikken i overensstemmelse med det, hun har tilkendegivet i sin bog?
Karen Jespersen (V), 1999-11-23:
Jeg vil faktisk sige, at jeg har taget en række initiativer i den retning og også nogle initiativer, må man sige, der ikke blev taget under den borgerlige regering.
Altså f.eks. var det jo sådan, at man kunne få sine boligudgifter dækket uden loft over op gennem 1980'erne, og det var det, der også afstedkom nogle avisomtaler om, at man kunne få 56.000 kr. om måneden i bistandshjælp, fordi man var blevet arbejdsløs og havde en eller anden kæmpevilla nord for København.
Det var, fordi der ikke var loft over, og så gik ydelserne til egentlig velstillede mennesker, der ikke havde forstået at indrette deres forbrug efter, at de altså også måtte tænke på, de engang kunne komme i den situation.
Det er nu skåret ned til, at man i højst 3 måneder kan få en boligydelse dækkende det, der overstiger dagpengemaksimum.
Efter 3 måneder kan man kun få det, der svarer til dagpengemaksimum, og det har sådan set været en imødekommelse af det, hr. Frank Dahlgaard siger.
Jeg har også været med til at afskaffe det, at man kan få sine briller betalt, hvis man ikke har et synshandicap, og nu er vi ved at være inde på samme spor, når vi snakker høreapparater.
Det er bestemt ikke uden modstand i befolkningen, men det er netop ud fra den holdning, at vi skal reservere de offentlige midler til dem, der har mest behov.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-23:
Ja, tak.
Den sidste bemærkning er jeg selvfølgelig glad for, at man skal reservere de offentlige midler til dem, der har behov.
Men er det det, der sker i regeringens socialpolitik?
Er det ikke, at man deler ud til hele befolkningen, efterhånden som vi alle sammen er blevet socialgjorte?
Ministerens forklaringer om, hvordan man har sat loft over nogle boligydelser tidligere, er jo ikke noget, der afspejler sig i statistikken.
Altså de sociale udgifter pr. indbygger i fast købekraft var i 1992 på knap 53.000 kr. pr. indbygger i Danmark; nu er de oppe over 60.000 kr. pr. indbygger i dagens Danmark.
Det bare vokser og vokser
, mens vi har en socialminister, som siger: Vi gør ikke nok for dem, der virkelig trænger. Jamen hvis ikke socialministeren kan gøre det, en socialdemokratisk socialminister med hjertet, tror jeg nok, på det rette sted, hvem kan så?
Danmark er et af verdens allerrigeste lande, hvis man skal tro statistikken, og det tror jeg man skal.
Velstanden er også meget jævnt fordelt, i hvert fald i forhold til næsten alle andre lande. Alligevel er Danmark mig bekendt det land, der har de allerstørste og højeste udgifter til det sociale område. Hvordan kan det gå til?
Jo rigere vi bliver, jo større bliver de sociale udgifter.
Jeg fatter det ikke.
Kan ministeren forklare det?
Karen Jespersen (V), 1999-11-23:
Selvfølgelig må folk passe deres egne børn, men at de ligefrem skal til at have løn for at gøre det, synes jeg faktisk er en skræmmende tanke, og hele den der filosofi kunne man jo overføre på borgerløn.
Hvorfor skal man absolut tvinges til at gå på arbejde
for at få en indkomst at leve for?
Hvorfor skal staten blande sig i det?
Hvorfor skal vi stille krav til folk, for at de kan få kontanthjælp og andet.
Det er da også - kunne man sige - formynderisk.
Hvorfor kan man ikke bare lade folk selv bestemme, om de vil arbejde eller ej, om de vil lave noget for de penge? Jeg mener, det er et skråplan at komme ud på.
Jette Gottlieb (EL), 1999-11-23:
Når jeg spørger om det, er det selvfølgelig, fordi satspuljens midler efter min opfattelse er opstået ved, at man regederligt har taget pengene fra de svageste i vores samfund, nemlig dem på overførselsindkomst, og det, jeg spørger om, er rimeligheden i, at det er de folk, der skal finansiere en førtidspensionsreform.
Karen Jespersen (V), 1999-11-23:
Min holdning til den forsøgsbestemmelse, der er i den sociale lovgivning, er, at de, der falder inden for forsøgsbestemmelserne, skal have den mulighed.
Det er ikke noget, jeg sidder ideologisk og styrer.
Jeg siger ja til de forsøg, der falder indenfor.
Men den besked, jeg har fået fra jurister, er, at ønsket fra Søllerød falder uden for den forsøgsbestemmelse, og det er også senere fulgt op af Indenrigsministeriet og tilsynsrådet. Så det handler simpelt hen om, at forsøgsbestemmelsen ikke kan bruges til det forsøg.
Lars Løkke Rasmussen (V), 1999-11-23:
Jeg vil gerne takke ministeren for den ærlighed, hvormed ministeren argumenterer mod et flertal af danske forældres ønske om selv at have indflydelse på deres egen families vilkår, og når jeg takker for det, så er det jo specielt i lyset af, at i ministerens første indlæg krøb ministeren jo i læ under det her mantra om det kommunale selvstyre.
Det er jo altid så bekvemt at dække sig ind under det. Det var sådan set det samme mantra, man i sin tid krøb i ly af, da man for år tilbage også var imod det frie valg på ældreområdet, men hvor et vedvarende pres bl.a. fra mit parti jo førte til, at regeringen trods alt balancerede på det synspunkt.
Men hvis vi nu tager det der mantra for pålydende, at regeringen ikke vil fremme de her tanker, fordi det er et indgreb i det kommunale selvstyre, så vil jeg da gerne spørge socialministeren, om socialministeren så ikke kunne være tilbøjelig til at ændre det afslag, som ministeriet har givet på Søllerød Kommunes ønske om at eksperimentere med et friere valg på børnepasningsområdet.
Her er der jo ikke tale om et indgreb i det kommunale selvstyre, her er der tale om en kommune, der har en meget høj pasningsfrekvens, og for hvem det derfor med 100 pct. sikkerhed ikke vil være forbundet med en merudgift at introducere et frit valg.
Ville det ikke være respekt for det kommunale selvstyre at give Søllerød Kommune en tilladelse til at lave forsøg med frit valg?
Jann Sjursen (KRF), 1999-11-23:
Kristeligt Folkeparti er stærk fortaler for en omfattende dansk udviklingsbistand og vil derfor ikke være med til skære i den nuværende bistand på 1 pct. af bruttonationalindkomsten svarende til 11,5 mia. kr.
Som et af de rigeste lande må vi om nogen have råd til at hjælpe verdens fattigste.
Desværre er tendensen, at OECD-landene i disse år reducerer ulandsbistanden.
Så meget desto mere er det vigtigt, at Danmark fortsat holder fanen højt og går foran, både hvad angår kvantitet og kvalitet i udviklingsbistanden.
Efter Kristeligt Folkepartis opfattelse er Danmark i front på bistandsområdet, når vi sammenligner os med mange andre.
Danida og ikke mindst ngo'erne har gennem mange år lavet et solidt stykke arbejde og har megen erfaring at trække på, og evalueringen af enkeltprojekter og sektorprogrammer er de seneste år blevet forbedret.
Men vi kan gøre det bedre endnu, og det skal vi, for kvaliteten af fremtidens udviklingsbistand skal sikres.
Uanset hvor godt vi evaluerer gamle projekter og forbereder nye, tror jeg ikke, at vi fremover helt undgår de såkaldte hvide elefanter, altså projekter, der i praksis viser sig at være af en lidt tvivlsom værdi.
Når man tænker på, hvor mange opgaver herhjemme, offentlige projekter, anlægsarbejder m.v., der fejler både økonomisk og praktisk, så er det såmænd ikke så mærkeligt, at også projekter i udviklingslandene gør det, for sådanne projekter udføres under helt andre forhold end dem, vi kender her i landet. Det må imidlertid ikke blive en undskyldning for så bare at lade stå til.
Vi må tværtimod tage udfordringen op.
Vi må hele tiden søge hen imod at sikre kvaliteten af ulandsbistanden, for det er nødvendigt, at så mange som muligt får gavn af den danske udviklingsbistand, og det er nødvendigt, at vi bevarer den brede folkelige opbakning til bistanden.
Derfor har Kristeligt Folkeparti i dag bedt udviklingsministeren svare på, hvad regeringen vil gøre for at forbedre kvaliteten i udviklingsbistanden.
Ole Stavad (S), 1999-11-23:
Hr. Jensby meddelte på Venstres vegne, at Venstre stemmer imod.
Det havde været en væsentlig større nyhed, hvis Venstre havde stemt for et forslag, selv om det her kun giver et lille bitte beskedent provenu, nemlig på 30 mio. kr.
Som jeg tidligere har tilladt mig at sige - ikke fra denne talerstol: Såfremt Venstre havde befundet sig ude i det åbne samfund i stedet for inde i Folketinget, havde man for længst stået i Ribers som dårlige betalere.
Man bestiller hele tiden varer, men man er aldrig parat til at betale, og det gælder desværre også ikke så helt sjældent partier, man sidder tæt på.
hvis det var sådan, at vi bare lod fem og syv være lige og lod det her forslag trække tilbage eller stemme ned, eller hvis ikke der var et flertal i folketinget for det, så var situationen, som jeg sagde under førstebehandlingen, at så ville vi risikere eksempelvis her i københavnsområdet, hvor vi jo med den faste forbindelse i løbet af kort tid får et sammenhængende erhvervsområde, at man ville placere sin hovedvirksomhed på svensk side og sin bivirksomhed på dansk side.
Hvis man arbejder 1 dag på virksomheden i Danmark og 4 dage på virksomheden i Sverige, vil hele den sociale forpligtelse, det sociale ansvar, ligge i Danmark.
Som følge af det skulle man ikke betale de svenske arbejdsgiverafgifter på 33 pct., og man kunne nøjes med at komme hjem med en svensk beskatning til fuld og endelig afgørelse på 25 pct. Det ville være en præmiering af at placere virksomhederne på svensk side i stedet for på dansk side.
Derfor har jeg meget, meget svært ved at forstå, at der er en enig borgerlig front imod det her lovforslag, på samme måde som jeg har svært ved at forstå, at store erhvervsorganisationer faktisk stiller sig op og kritiserer forslaget.
For det er til gavn for og med til at sikre, at danske virksomheder har lige konkurrencevilkår i forhold også til landene, der ligger tæt på os.
Og det forslag her retter denne skævhed op i forhold til de to nordiske lande, Sverige og Norge, og i forhold til Tyskland.
Det ville være uholdbart, hvis det var sådan, at vi ikke greb ind. Tilsvarende har man situationen, hvis vi ser på den dansk-tyske grænse, at danske chauffører, der er ansat hos danske vognmænd, kører i en dansk indregistreret lastbil ned igennem Europa.
Fordi Tyskland nu er så stort, som det er, kan man komme ind
under tysk beskatning og dermed undgå en normal dansk beskatning.
Den sociale sikring både af den pågældende chauffør og hans familie ligger i Danmark med alle udgifterne
i Danmark, og man får også en lavere skat end tyskerne, fordi man ikke skal betale de høje tyske arbejdsgiverbidrag. Derfor må jeg bare sige til hr. Jensby, at hvis dét er nidkærhed, så må jeg sige, at det at sørge for, at der sker en ens, ordentlig og lige behandling af skatteyderne, betragter jeg som en ganske almindelig, naturlig ting at sørge for for en skatteminister, og det kommer ikke i min ordbog ind under begrebet nidkærhed.
Klaus Kjær (DF), 1999-11-23:
Jeg skal tilkendegive, at Dansk Folkeparti fastholder sin indstilling om at stemme imod lovforslaget ved tredjebehandlingen.
Men til spørgsmålet om ikrafttræden: Det er jo sådan, at forslaget helst skal hastebehandles igennem her inden jul, sådan at det kan træde i kraft den 1. januar år 2000.
Det er altså en meget lille frist, der gives til det her.
Der er arbejdsgivere, og der er ansatte, som har indgået lønmæssige kontrakter, og de har nogle andre forudsætninger, som det lige er blevet sagt.
Der kan blive tale om med 1 måneds varsel at gå ned i løn 30.000-40.000 kr. for visse af de her arbejdere i Norge eller Tyskland.
Det kan ikke være rigtigt, at de får ca. 1 måned til at omstille sig fuldstændigt i deres privatøkonomiske forhold.
Det mindste, man må kunne indrømme dem, er dog - når de nu ikke kan få en overgangsordning, som vi har efterlyst i udvalget - at man udskød ikrafttrædelsen af det her lovforslag.
Det skete der jo ikke noget ved, altså bortset fra, at statskassen går glip af et merprovenu i år 2000.
Jeg skal derfor anmode om, at sagen trækkes tilbage til udvalget, hvor vi uden for betænkningen vil stille et ændringsforslag om lovens ikrafttræden den 1. januar år 2001.
Karen Jespersen (V), 1999-11-23:
Det interessante er, at der er enighed om at ændre den.
Der er jo ikke noget med, at integrationsydelsen bliver afskaffet.
Og om de ændringer, der er lagt op til, må jeg sige: Det er nogle nye ændringer, og dér er man nødt til at lytte til, hvad indenrigsministeren har at sige om, hvad det er for ændringer, og hvad grundlaget er for, at de bliver lavet om.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Poul Nødgaard (DF), 1999-11-23:
Jeg vil godt lige spørge socialministeren: Den her sag må jo have været drøftet i regeringen? Så vil jeg gerne spørge socialministeren, hvad hendes personlige holdning har været, herunder om ministeren ser, at det er et tilbageskridt eller et fremskridt, det, der er sket på området?
Det synes jeg ville være interessant at få at vide.
Jeg synes, at ministeren faktisk sidder og lurepasser temmelig meget i øjeblikket.
Man må da have en mening, når man har valgt at blive dansk minister.
Karen Jespersen (V), 1999-11-23:
Jeg må desværre endnu en gang henvise til indenrigsministeren, da det er et nyt initiativ fra ham, og han vil redegøre for det i detaljer.
Kristian Jensen (V), 1999-11-23:
Jeg kan forstå på svaret til hr. Kristian Thulesen Dahl, at det ikke er et tilbageskridt for regeringen, at man nu har droppet integrationsydelsen.
Kan socialministeren så ikke præcisere, hvor det er, det er et fremskridt for integrationen, at man nu begynder at give en større ydelse til flygtninge i Danmark?
Svend Aage Jensby (V), 1999-11-23:
Som det fremgår af betænkningen, er der en lang række partier: mit eget - for nu at være så uhøflig at begynde med det - samt Det Konservative Folkeparti, Dansk Folkeparti, Centrum-Demokraterne, Kristeligt Folkeparti og Frihed 2000, der stemmer imod dette forslag.
Skatteministeren har - på trods af at utallige personer har reageret over for forslaget, og på trods af at utallige organisationer, herunder skatteministerens egen, om jeg så må sige, og Chaufførernes Fagforening i Åbenrå og forskellige virksomheder har gjort indsigelser imod forslaget - ikke været til at bevæge, end ikke til at lave en overgangsordning.
Det betyder, når nu det her forslag bliver vedtaget af Socialdemokratiet, De Radikale, Enhedslisten og Socialistisk Folkeparti, at en lang række arbejdere bliver ramt.
De vil gå op til 20.000-30.000 kr. ned om året i disponibel indkomst.
Forslaget her griber ind i bestående aftaler og kontrakter, som danske virksomheder forlængst har indgået med andre lande.
Det vil mindske eksportindtægterne markant til Danmark.
Hvordan kan det gå til, at man ikke giver en så bred politisk repræsentation i Folketinget mulighed for at gennemarbejde det her lovforslag endnu mere, og hvordan kan det gå til, at ministeren ikke vil give en overgangsordning, så de tusinder af mennesker, der bliver ramt af det her, kan gå ram forbi?
Det er for sølle.
Jeg vil sige det sådan: Danmark har igennem tiderne haft mange skatteministre, virkelig mange, og jeg har aldrig oplevet nogen skatteminister, der så nidkært forfølger enkeltpersoner, som den nuværende skatteminister.
Det tager vi afstand fra i Venstre, og det tror jeg også, jeg kan sige, at de øvrige, der repræsenterer flertallet i udvalget, nemlig de nævnte partier, gør.
Det er ubegribeligt.
Men nu ved befolkningen altså, at det tab af eksportindtægter, vi vil opleve, og de mange, der vil miste betydelige nettobeløb pr. måned, kan de takke regeringspartiet for.
Tom Behnke (FRI), 1999-11-23:
Jeg kan godt forstå, at socialministeren bliver ved med at henvise til indenrigsministeren, for det er selvfølgelig ubehageligt, når socialministeren har én holdning og en anden minister har en anden holdning og socialministeren så må se sin egen holdning overruled af en anden minister eller af regeringen.
Det er jo ærgerligt.
Men et område, som socialministeren må kunne svare på, når vi diskuterer integrationsydelsen, er, at jeg søger en bekræftelse på, at integrationsydelsen er højere end SU, og at integrationsydelsen er højere end folkepensionen.
Har jeg ikke ret i det?
Karen Jespersen (V), 1999-11-23:
Jeg er stadig nødt til at henvise til, at man for sådan noget som satser og integrationsydelsens størrelse søger sine oplysninger hos indenrigsministeren, da det er hans ansvar, hvordan den ydelse bliver udformet.
Jeg hører sammenhængen sådan fra fru Birthe Skaarup, at hvis forældre var noget mere sammen med deres børn, så ville man ikke få de psykiske problemer, der er blandt børn.
Jeg vil ikke afvise, at det, at der er børn, der ikke har voksenkontakt nok, der går for meget for lud og koldt vand, også selv om deres forældre egentlig er ganske velstillede, kan være medvirkende til, at de får nogle psykiske vanskeligheder.
Om det lige præcis er det, der kan føre til, at de skal på en børnepsykiatrisk afdeling,
Det er jo en lidt uhyggelig tankegang, at det altid skal være det offentliges ansvar og det offentlige, der skal betale for de behov, man har i sin tilværelse.
Der er jo også noget, der hedder valg mellem, at man nedtoner nogle fritidsinteresser, at man måske begrænser sit privatforbrug, sådan at man har mulighed for at arbejde nedsat i de år, børnene er små.
Det er jo meget vigtigt, at man som borger også ligesom ser på, hvad man selv kan gøre, og på det ansvar, man selv har, og ikke lige meget hvad kigger på den store stat og siger: Kan I ikke godt komme med nogle penge og løse vores problem.
Kristian Jensen (V), 1999-11-23:
Hvis vi vender tilbage til det svar, som socialministeren gav hr. Lars Løkke Rasmussen, så vil jeg da gerne takke for svaret, for ud af svaret kan jeg forstå, at det ikke er ideologi, der gør, at socialministeren har blokeret for det udmærkede forsøg fra Søllerød Kommune, men at det derimod kun er noget juristeri, at det er nogle grænser i de bemyndigelser, der er i øjeblikket.
Det håber jeg socialministeren vil støtte, når det jo, som socialministeren lige har sagt, ikke er ideologi, men kun noget juristeri, der blokerer.