Margrete Auken (SF), 2000-11-02:
I tirsdag, altså i forgårs, var Det Udenrigspolitiske Nævn på besøg i Iran i den armenske menigheds kirke, og uden for kirken er der et mindesmærke, som vi fik fortalt om; det var af det armenske parlamentsmedlem, som samtidig var en af lederne af menigheden, og han fortalte her om, hvordan halvanden million armeniere var blevet udryddet af tyrkerne fra 1915 og vel frem til 1920/1923.
Han sagde, at hvis dette folkedrab var blevet erkendt, og hvis de skyldige var blevet retsforfulgt, så havde der været en chance for, at de mange folkedrab, som det 20. århundrede har budt på, måske kunne have været afværget.
Det var uhyggeligt, for jeg havde i hvert fald aldrig hørt om det før og kunne forstå, at det faktisk havde været holdt skjult.
Så vidt jeg har kunnet finde ud af senere hen, er det også først blevet et emne, som er kommet på dagsordenen her i løbet af de sidste 10 år, og det er ganske få lande, der har villet anerkende det.
Tyrkerne har været ufattelig aktive for at afværge det. Det er jo her ganske interessant at se, hvor vigtigt bare det første skridt i en forsoningsproces er, nemlig indrømmelsen af, at tingene er sket, erkendelsen af, at de er sket, og hvor stor en rolle det kan spille både for den part, der mangler denne erkendelse, og for den part, der i givet fald skal indrømme, at man har gjort det.
Jeg synes selvfølgelig, at vi skal se på sagen, men det er ikke derfor, jeg nævner det her, det er alene for at fremhæve, at den sag, vi nu står med her, har meget, meget stor betydning, hvis det lykkes at komme igennem med den.
Derfor skal der fra SF's side lyde et meget stort tillykke til os alle sammen, fordi sagen er kommet frem.
er, som det også er blevet nævnt, beklemmende, at USA stadig væk gør modstand i sagen, og det er godt, at der er et godt sammenhold blandt de andre lande.
Jeg mener også, at der er blevet svaret relevant på den kritik, som er blevet fremført.
Jeg taler her ikke om den kritik, der måtte være kommet med høringssvarene; jeg går ud fra, at vi får regeringens kommentarer til det, men det er jo i den her sammenhæng bagateller i forhold til, at vi nu kan få sagen sat på skinner.
Jeg håber, at regeringen vil gøre en meget aktiv indsats for at få de øvrige EU-lande med til at ratificere.
Der er flere EU-lande, der har ratificeret allerede, men det er vigtigt, at der nu kommer et hurtigt forløb i processen, sådan at sagen kan komme på dagsordenen.
Jeg vil dog godt her nævne en enkelt ting, for jeg synes, den hører med også i det samlede billede af diskussionen om forsoningsprocessen, og det er den kronik, som Hans Henrik Brydensholt skrev i Politiken for nogle uger siden om denne her straffedomstol, hvor han gør opmærksom på, at han havde haft en samtale med en ung afrikaner - jeg tror, det var i Mozambique - og havde dér nævnt betydningen af, at folk som Pinochet osv. nu kunne hives for domstolen, og så blev der sagt - giftigt og berettiget - fra denne afrikaner, at det var lidt udmattende at se Vestens begejstring for det her, fordi de først gik i gang med at retsforfølge, når de andre havde væltet de forbrydere, det drejede sig om, og meget ofte havde Vesten selv ligefrem holdt dem ved magten, ja, endda støttet dem; det var jo tilfældet med Pinochet.
Han gjorde også opmærksom på i den kronik, at der lokalt er andre traditioner for forsoning end dem, der bare handler om domstole, og jeg synes også, det hører med.
Der er ikke tale om, at det her lovforslag ser bort fra det, men jeg synes, det er vigtigt at huske, at i en forsoningsproces, som det her jo er et led i - det er jo ikke bare et spørgsmål om at få ret i en hævnproces, det er en forsoningsproces, det skal bruges til - indgår der selvfølgelig, ud over at man får retfærdighed og erkendelse, jo også fred, der indgår barmhjertighed, der indgår tilgivelse - der er en række ting, der skal med - og derudover selvfølgelig brugen af de lokale nationale strategier, og det er jo ikke bare lokale domstole, men også lokale traditioner for forsoning.
Jeg går ud fra, at det er en selvfølge for regeringen, som det er det for SF.
Men vi støtter forslaget og ser frem til et interessant udvalgsarbejde, bl.a. fordi der kan blive rejst en del sager, som vil være af betydning for det videre arbejde med menneskerettigheder.
Jeg skal så her sige, at jeg ikke har tænkt mig helt at glemme den sag om folkedrabet i Armenien.
Selv om den er frygtelig gammel, lider de endnu under, at det ikke er erkendt.