Brian Mikkelsen (KF), 2001-02-06:
Til hr. Christian H. Hansen: Jamen der er jo også et blomstrende foreningsliv uden for idrætten.
Det er rigtigt, men det er nu stadig væk idrætten, som engagerer - heldigvis - i hundredtusindvis af børn og unge, og de pc-cafeer, hr. Christian H. Hansen og også jeg vandrer forbi, tager ikke i hundredtusindvis af unge, trods alt.
Heller ikke, selv om det er fremtiden.
Så lad os nu tage fat på problemet dér, hvor vi ved, det er, og der hvor man kan gøre noget ved det ved hjælp af en forældreindsats, ved hjælp af en foreningspolitik og ved at sørge for, at de pædofile, dem, som har begået uhyrlige overgreb mod børn og unge, ikke kommer ind i foreningerne. Så må man tage det andet.
Det er jeg enig i.
Det skal vi også tage fat på.
Og det er oplysning, oplysning, oplysning, debat, debat, debat.
Jeg forstår godt nogle af kommentarerne og mange af bemærkningerne fra hr. Søren Søndergaard, men jeg synes, at indvendingerne bliver lidt vel meget teoretiske i betragtning af, at det forslag, vi taler om i dag, vil kunne være medvirkende til, at folk, som har begået overgreb mod børn, ikke kommer ind i foreningerne som trænere på den ene eller den anden måde.
Det er jo rigtigt, at de fleste overgreb finder sted i hjemmene.
Det er forfærdeligt, og det er skammeligt, men det er bare ikke det problem, vi skal forsøge at løse i dag.
Det vil justitsministerens forslag betyde, og det vil Det Konservative Folkepartis beslutningsforslag betyde.
Jeg accepterer ikke den forklaring, som hr. Søren Søndergaard og desværre også formanden for en af idrætsorganisationerne giver.
Hvis jeg var formand for en idrætsorganisation, ville jeg synes, det var en uanstændig holdning, at det skulle være en sovepude, for det er jo også udtryk for mistillid til lederne.
Så kan man jo vende argumentationen om: Hvad er egentlig problemet med at holde de pædofile ude?
Vil hr. Søren Søndergaard acceptere, hvis han stædigt fastholder sin teoretiske argumentation, at det betyder, at nogle mennesker, som er dømt for seksuelle overgreb mod børn, kommer ind i foreningslivet?
Det bliver jo konsekvensen, når man flyver så højt op, at man ikke kan nå jorden.
Det er konsekvensen af at have en så teoretisk holdning til problemet, og det må aldrig udvikle sig til en sovepude.
Selvfølgelig må det ikke det, for det er jo udtryk for mistillid til lederne at tro, at det udvikler sig til en sovepude.
Man skal stadig benytte alle de andre ting, som er langt den største del af indsatsen.
Man skal sørge for at holde samtalerne i gang med forældrene, holde debatten i gang i foreningerne og være opmærksomme uden at være alt for nøjeregnende, så man ødelægger foreningslivet.
Bureaukratiet - yes, det er jeg villig til at diskutere.
Jeg mener godt, man kunne lave en fast procedure ud fra enten e-mail eller almindelige papirer, som sagde, at XX skal lige undersøges.
Det ryger så ind til DIF eller DGI, og så bliver det sendt videre til Det Centrale Kriminalregister, uden at det overhovedet vil betyde noget administrativt arbejde.
Jeg accepterer - og det synes jeg er en relevant pointe
- at i ethvert foreningsliv er der en gråzone i dag.
Der er folk, som kører børnene til fodboldkampene og håndboldkampene og svømmestævnerne og hjælper til i klubhuset, f.eks. i cafeteriet.
De har også omgang med børnene, men dem er der ikke nogen løsning for nu.
Det er en samfundsopgave, og det er en debat, vi skal i gang med, men lige her og nu tager vi fat på de tusindvis af ledere, som ikke har et ansættelsesforhold med deres forening, men er knyttet til foreningen som trænere på den ene eller den anden måde.
Jeg erkender, det er en rigtig pointe, at der er mange, der befinder sig i gråzonen, men det er jo bl.a. også derfor, klubberne ikke skal bruge det som en sovepude.
Men nu kan man tage fat på de mange tusinde ledere i klubberne.
Dem kan man i hvert fald undersøge, og det er også dem, der har tættest adgang til børnene.
Det er dem, som træner børnene og står med dem ude i omklædningsrummet, det er dem, børnene får et tillidsforhold til og tager hjem til bagefter, og hvis vi kan løse det problem, bør hr. Søren Søndergaard og undertegnede i fællesskab være glade for, at vi i hvert fald kan redde nogle børn fra at blive krænket og få ødelagt resten af deres liv.