Mogens Lykketoft (S), 2001-01-31:
Min besvarelse af dagens forespørgsel sker i forlængelse af min forgængers svar på forespørgsel nr. F 46 den 4. maj sidste år og Folketingets vedtagelse på det tidspunkt.
I vedtagelsen blev regeringen bl.a. pålagt at udarbejde en redegørelse for, hvordan arbejdet for religionsfrihed bedst fremmes.
Denne redegørelse blev oversendt til Folketinget den 16. januar og er naturligvis grundlaget for dagens drøftelse.
Retten til frit at tro og tænke, som man vil, er grundlæggende for menneskets værdighed og muligheden for at eksistere som et selvstændigt væsen. Menneskers tro må ikke begrænses, påvirkes eller ændres udefra.
Det gælder for Danmark, og det bør gælde for resten af verden.
Men selv om langt den største del af verdens lande anerkender religionsfriheden i deres forfatninger og folkeretligt har forpligtet sig til at respektere religionsfrihed, krænkes denne frihed til stadighed mange steder.
Vi ser som desværre også i andre sammenhænge, når det gælder menneskerettigheder, en afstand mellem løfter og handling, mellem ord og gerning.
Selv om det er klart og folkeretligt anerkendt, at der for udøvelsen af enhver frihed må gælde visse begrænsninger,
bl.a. hensynet til den offentlige orden, sundheden, sædeligheden og ikke mindst andres rettigheder og friheder,
må vi erkende, at vi ofte ser religionsfrihed begrænset uretmæssigt af helt andre årsager.
Der er mange grunde til at arbejde for, at religionsfrihed respekteres.
Religionsfrihed berettiger til en indsats for dens egen skyld, fordi den er grundlaget for udøvelsen af andre rettigheder og endelig af hensyn til samfundet som helhed.
Religionsfrihed og tolerance er nært forbundne med demokrati og udvikling, og krænkelser af menneskers friheder og rettigheder hæmmer en demokrati- og udviklingsproces i alt for mange lande.
Derfor er det med god grund, at regeringen til stadighed lader fremme af religionsfriheden indgå som en integreret del af den danske udenrigs- og udviklingspolitik.
Jeg er sikker på, at denne indsats nyder bred opbakning i Folketinget og i den danske befolkning.
Indsatsen sker i et godt samarbejde med de frivillige organisationer, danske såvel som internationale og lokale.
Gennem dansk ngo'ere har vi ydet støtte til en lang række projekter, der på forskellig vis bidrager til at fremme menneskerettighederne.
Vi har givet en betydelig bistand til etniske minoriteter og oprindelige folk i form af en støtte
Gennem danske ngo'ere har vi bidraget til at fremme fredelig sameksistens mellem folkeslag med forskellige religiøse tilhørsforhold, der lever i de samme områder, og Udenrigsministeriet har også inddraget de danske ngo'ere i det multilaterale samarbejde både i forberedelsen og ved selve afholdelsen af internationale møder.
Også gennem internationale ngo'ere yder Udenrigsministeriet støtte til at forbedre menneskerettighederne, herunder som sagt de oprindelige folks og mindretals rettigheder.
Lokale ngo'ere har mulighed for at opnå støtte via ambassadernes særlige bevillingskompetence inden for menneskerettigheder og demokratiseringer, herunder også til projekter, der styrker religionsfrihed.
I det multilaterale samarbejde er Danmark en stærk fortaler for at fremme demokrati og menneskerettigheder, ikke mindst religionsfrihed.
Her finder vi de bestemmelser, hvor menneskerettighedsområdet, som verdens lande bekender sig til, Verdenserklæringen om Menneskerettigheder fra 1948, og de internationale konventioner.
Det gælder ikke mindst konventionen om borgerlige og politiske rettigheder fra 1966, hvis bestemmelser om religionsfrihed er nærmere omtalt i den skriftlige redegørelse.
Jeg skal også særlig fremhæve FN-erklæringen fra 1981 om afskaffelse af alle former for religiøs intolerance og diskrimination på grund af religion og tro.
Både på FN's generalforsamling og i FN's Menneskerettighedskommission støttede Danmark sidste år igen Irland i fremlæggelsen af en resolution om afskaffelse af alle former for religiøs intolerance.
Det er imidlertid ikke nogen let sag at få alle verdens lande til at acceptere en samlet og substanstung tekst om religionsfrihed, og resolutionen kunne under generalforsamlingen i FN i efteråret kun med nød og næppe opnå konsensus.
Fra dansk side bakker vi naturligvis også op om FN's specialrapportør vedrørende religiøs intolerance og om andre menneskerettighedsmekanismer, herunder de overvågningsmekanismer, der er nedsat i forhold til menneskerettighedskonventionerne, ligesom vi gør indsigelser, når lande uretmæssigt tager forbehold over for menneskerettighedskonventioner og eksempelvis hævder, at islamisk ret har forrang frem for menneskerettigheder.
Som følge af at menneskerettighederne, herunder religionsfrihed, indgår som en væsentlig del af EU's udenrigs- og sikkerhedspolitiske samarbejde, er der et godt og tæt EU-samarbejde omkring de årlige samlinger i Menneskerettighedskommissionen i FN og i generalforsamlingen.
Sammen står EU-landene stærkere, når vi afgiver indlæg i debatterne vedrørende menneskerettighedssituationen overalt i verden og fremlægger resolutioner, hvoriblandt bl.a. krænkelserne i religionsfrihed i de enkelte stater tages op.
Fra sidste år kan jeg nævne forårets EU-indlæg om Kina i Menneskerettighedskommissionen, hvor EU-landene særlig kritiserede de kinesiske myndigheders meget hårde domme over medlemmer af Falun Gong-bevægelsen, samt efterårets resolutioner i generalforsamlingen vedrørende Afghanistan, Irak, Iran og Sudan.
EU-samarbejdet om menneskerettigheder i tredjelande foregår på mange fronter, som det også er beskrevet i redegørelsen.
Lad mig blot fremhæve tre ting:
For det andet: Menneskerettighedsklausulen i EU's generelle aftaler med tredjelande, der muliggør et indgreb, som kan tage form af hel eller delvis suspension
, hvis menneskerettigheder overtrædes.
For det tredje: EU's særlige menneskerettighedsdialog med Kina, hvor religionsfriheden er et centralt emne.
Internt i EU har vi med vedtagelsen af EU-charteret om de grundlæggende rettigheder her i Nice i december måned fået endnu en bestemmelse om religionsfrihed, og samtidig medvirker Danmark gennem samarbejdet i Europarådet og i OSCE til, at religionsfrihed og beskyttelsen af religiøse mindretal kan fremmes, også i en bredere europæisk og centralasiatisk kreds.
Jeg skal særlig fremhæve, at OSCE-charteret for europæisk sikkerhed, som vi vedtog på topmødet i Istanbul for godt et år siden, bekræfter forpligtelsen til at imødegå enhver trussel mod religions- og trosfrihed.
Siden 1990'erne har der eksisteret et rådgivende ekspertpanel om religionsfrihed under OSCE's kontor for demokratiske institutioner og menneskerettigheder, som er lokaliseret i Warszawa.
OSCE's såkaldte menneskelige dimension har altid været et dansk fokusområde, ikke mindst var den det under det danske OSCE-formandskab i 1997, og det vil forblive en høj dansk prioritet.
Når vi taler om udviklingen af beskyttelsen af religionsfrihed i Danmarks bilaterale forhold til andre lande, kan jeg særlig fremhæve den nye strategi for dansk udviklingspolitik, »Partnerskab 2000«, som Folketinget vedtog i oktober sidste år.
Med »Partnerskab 2000« har vi bl.a. bestemt, at Danmark for at fremme demokratisering og respekt for menneskerettighederne vil støtte opbygningen af lokalt selvstyre og nationale politiske systemer, der kan give plads til etniske, kulturelle og religiøse forskelligheder og medvirke til generel respekt for minoriteter og oprindelige folks rettigheder.
Med »Partnerskab 2000« fastslås det altså, at respekt for religiøse forskelligheder er centralt i vores arbejde for at fremme demokratisering og respekt for menneskerettigheder.
I flere af Danmarks 18 programsamarbejdslande eksisterer forskellige trosretninger i øvrigt side om side på grundlag af gensidig respekt.
Et eksempel på det er Eritrea, hvor muslimske og kristne befolkningsgrupper lever sammen i fordragelighed.
Eftersom et vigtigt mål med den danske bistand er at støtte landenes respekt for de menneskelige rettigheder, herunder religionsfriheden, er det væsentligt, at Danmark i tilfælde af krænkelser faktisk har mulighed for at bringe nogle instrumenter i anvendelse.
Denne sidste mulighed er naturligvis ikke en, vi skal bruge hver dag. Afbrydelse af bistandssamarbejdet rammer som bekendt de svageste i det samfund, der er tale om, hårdest, og må derfor altid være den sidste udvej.
Regeringen tager også jævnligt religionsspørgsmål op i den bilaterale politiske dialog med lande, der ikke er programsamarbejdslande.
Eksempelvis rettede regeringen en skarp kritik af menneskerettighedssituationen i Afghanistan over for Talibanstyrets viceudenrigsminister, da han sidste år besøgte Udenrigsministeriet.
Den konkrete menneskerettighedsbistand administreres i betydelig grad via ambassadernes decentrale bevillingskompetence.
Det vil sige, at de enkelte ambassader får mulighed for at støtte projekter på området for demokratisering og menneskerettigheder i overensstemmelse med lokale behov.
Projekterne vil eksempelvis kunne omfatte støtte til undervisning i religionsfrihed eller til dialog mellem forskellige religiøse grupper.
Lad mig her mod slutningen af min besvarelse sige, at regeringen i det fremtidige arbejde både multilateralt og bilateralt vil fortsætte linjen i den hidtidige indsats.
Det er et langsigtet projekt.
Den kurs, der er lagt, skal fastholdes.
Med os har vi FN's Verdenserklæring om menneskerettigheder og de internationale konventioner, der er bredt anerkendt overalt i verden.
Det, vi mangler, er at få alle lande til at indse, at det er nødvendigt og i øvrigt til deres eget bedste, at reglerne i praksis efterleves.
Vi skal hjælpe, vi skal støtte, vi skal opmuntre til at bygge bro mellem løfter og handling, mellem ord og gerning i de lande, vi er i kontakt med.
Dialog og undervisning kan føre til bedre indsigt, forståelse og måske en dag respekt for folkerettens krav om religionsfrihed i sin fulde udstrækning.
Regeringen er derfor rede til at støtte dialogen mellem religionerne på forskellig vis, sådan som det er uddybet i den skriftlige redegørelse.
Men virker guleroden ikke, ja, så skal vi også være rede til at hive pisken frem, indskærpe kravene og bestemt ikke vige tilbage fra offentligt at kritisere regeringer.
Efter min mening har vi i udenrigs- og udviklingspolitikken faktisk fundet en god kombination af positive og kritiske virkemidler, der tilsammen kan drive en demokrati- og menneskerettighedsudvikling fremad i verden.
Kristne er i stand til at undertrykke og diskriminere lige så vel som muslimer og hinduer.
Det er i den forbindelse også afgørende, at vi holder os for øje, at undertrykkelse og diskrimination ofte har helt andre årsager end netop religion. Indskrænkelse af religionsfrihed og forfølgelse af religiøse mindretal er ofte betinget af kulturelle, sociale og historiske forhold, men religionen bruges som syndebuk eller som påskud til at fremme bestemte interesser.
Det viser ikke mindst erfaringerne fra vores eget kontinent for det halve århundrede siden under Anden Verdenskrig og i vores samtids historie på Balkan.
Forhandling