Ebbe Lundgaard (RV), 1997-11-28:
Jeg skal allerførst sige tak til ordførerne for en overvejende positiv modtagelse af redegørelsen.
Jeg kan godt mærke, at det ligger lidt under overfladen
hos de fleste, at det er ærgerligt, at der ikke er flere konkrete ting og forslag at kaste sig over og forholde sig kritisk til
Men nu er det altså en bred, overordnet politisk redegørelse, der i øvrigt er givet i en historisk sammenhæng, hvor vi har regionale kulturforsøg, der hindrer, at vi laver væsentlige lovændringer inden for de første 2 år.
Derfor er det vigtigt at kvalificere debatten frem mod den ændrede lovgivning, der forhåbentlig skal komme som følge af de regionale kulturforsøg. Når det siges, at der ikke står noget meget markant, men kun almindeligheder osv., tager jeg det som udtryk for, at man måske er lidt angst for at have sine overordnede principielle ideer med i debatten om kulturpolitikken, og det er jeg faktisk lidt ked af.
Men når det er sagt, kan jeg hele vejen rundt fornemme en generel tilfredshed med redegørelsen bortset fra hos SF, og jeg forstår ikke SF's holdning.
Det var jo næsten en afvisning af redegørelsen, og jeg forstår f.eks. ikke, at det ikke kan interesse SF at forholde sig til mit udspil om dansk sprog og identitet og starte en debat om kulturpolitikkens opgave på det område.
Regeringens mål med denne redegørelse er at nå frem til en ny erkendelse af kulturpolitikken og kulturpolitikkens betydning.
Det er regeringens holdning, at den fortsatte gode udvikling af velfærdssamfundet er tæt forbundet med den diskussion, vi har om om kulturpolitikken, og de beslutninger, vi træffer i forlængelse af den diskussion, vi har i dag.
Jeg mener også, at kulturen har nogle meget vigtige funktioner i samfundet, og udviklingen af et aktivt dansk kunstliv som basis for bevarelse af dansk identitet, udviklingen af befolkningens kulturelle kompetence og sikring af kvaliteten i de offentligt støttede kulturtilbud bør derfor have den højeste prioritet i enhver regerings politik, som den har det i denne regerings.
Vort uddannelses- og skolesystem, foreningslivet - det har forskellige ordførere også været inde på -
Kulturpolitikkens bidrag til udviklingen af den kulturelle kompetence er mange, og det fremgår også af redegørelsen og af dagens debat i øvrigt.
Der er peget på mange områder, men vigtigst er, at en aktiv og fremadrettet kunst- og kulturpolitik stimulerer den dynamik og forandringsvilje, som skal sikre velfærdssamfundets beståen og fortsatte udvikling.
Kunsten skal - og den skal have mulighed for det - sammen med videnskaben være samfundets udviklingslaboratorium, eksperimentarium, hvis man tør bruge det ord.
Med dette udsagn i redegørelsen mener jeg, at kunst- og kulturlivet har kreativitet, kraft og udviklingsmuligheder, som resten af samfundet enten ikke har eller mangler at blive opmærksom på.
De veje, kunsten viser, kan udfordre, glæde og inspirere os andre, og det er vigtigt, at vi lader os udfordre såvel personligt som i vores arbejdsliv.
Derfor er dagens debat vigtig for både kulturpolitikken og samfundsudviklingen.
I dagens samfund forfalder vi måske for let til at lade os rive med og ikke stille spørgsmål og krav om, hvordan vi vil forme Danmark.
Mange betragter Danmark som en lille brik
Kulturpolitikken handler både om holdninger, om vore evner til at udvikle dem, om vores kreativitet og om vor menneskelige og kulturelle kompetence.
Det er nævnt i redegørelsen, at der har været tendenser til at instrumentalisere kulturpolitikken.
Dermed henvises der til de mange gange, hvor kulturpolitik kun har været et instrument for andre politikker.
Kulturpolitikken er imidlertid alt for vigtig til kun at være et redskab for social-, erhvervs-, beskæftigelses-, integrations- og andre politikker.
Kulturpolitikken har - og det forsøger jeg at præcisere i redegørelsen - sine egne mål, som ikke bør være underlagt eller underordnet andre.
Kulturpolitikkens mål er således heller ikke at sikre kunstnernes sociale sikringsordninger - det er et svar til Enhedslisten, og jeg skal komme tilbage til det senere - eller at sikre fast arbejde for medlemmerne af kunstnernes faglige organisationer. Kulturpolitikkens mål er udvikling og kvalitet og at sætte nye mål for samfundet, og kunsten skal - og vi må bede til, at den kan det - sætte nye dagsordener, også for os politikere.
På det helt konkrete plan skal disse ambitioner selvfølgelig finde nogle udtryk, for det handler kulturpolitik også om.
Men jeg mener, at regeringen og Folketinget har lidt tid at løbe på.
Der er ingen grund til det store hastværk.
Vi har en medieaftale, der løber frem til årtusindskiftet, vi har en aftale om de regionale kulturforsøg, der også forpligter os til at se forsøgene gennemført, før vi justerer den berørte lovgivning, og endelig har vi naturligvis et stort kompleks af forpligtelser over for de institutioner, love og andet, vi allerede har i dag, og som vi hverken kan eller vil løbe fra.
Jeg siger dette, fordi der i hvert fald hos nogle, også blandt dette Tings medlemmer, har været tilløb til at ville fortrænge det, som allerede binder.
Regeringens holdning er ikke, at vi ikke skal have en politisk debat, tværtimod.
Vi kan faktisk tillade os at bruge tid på den nødvendige fordybelse og tage en principiel kulturpolitisk debat, som lægger op til en bred dialog om kulturpolitikkens mål og midler, også i fremtiden.
Jeg vil lige vende tilbage til et af de områder, vi er meget forpligtede af, og det er de regionale kulturforsøg: Lovgivningen på det område er vedtaget bredt her i Tinget, og der er stillet nogle spørgsmål, som der arbejdes intenst med i ni forsøgsregioner rundt omkring i landet.
, og den peger foreløbig på, at forsøgene ikke umiddelbart medfører de store lokale forandringer, hverken i kulturlivet eller i den offentlige støtte til det.
Og hvis ny fleksibilitet og frihed fører til større stilstand end før forsøgene - og det ser ud til at være tilfældet nogle steder, hvad jeg beklager - må vi selvfølgelig kritisk spørge, om kommunerne magter den nye opgave, eller amterne for den sags skyld.
Men de har endnu et par år til at vise, om de kan gå nye veje, og man må altså afvente vores præcise initiativer, til den periode er forløbet. Men trods bindingerne tager regeringen jo alligevel løbende nye initiativer.
F.eks. er den forøgede satsning på kunstområdet, som vi skal diskutere videre i forbindelse med behandlingen af et konkret forslag i dag, en milepæl i dansk kunstpolitik.
Derfor er det vigtigt, og jeg glæder mig til debatten i forbindelse med lovforslaget.
Medieområdet: Som nogle ordførere ganske rigtigt har sagt, er medieområdet måske den største kulturpolitiske udfordring, vi overhovedet har, og interessen for, hvordan medierne udvikler sig, er stor, men vi må også respektere den medieaftale, der foreligger.
Den debat skal vi føre, men muligheden for konkret at gribe ind og ændre på kravene og formuleringerne i lovgivningen osv. er altså skudt ud, til medieforliget udløber; men det er vigtigt, at vi varmer op undervejs, så vi er klar til at tage debatten, når den tid kommer.
På multimedieområdet kan vi heller ikke i øjeblikket pålægge nogen institutioner en public service-forpligtelse.
Men jeg er glad for hr. Kim Nøhr Skibsteds indlæg, som peger på den stærke udfordring, der ligger på det område, og jeg vil godt påpege, at den udviklingsfond, som der om en uges tid ligger lovforslag på Folketingets bord med hensyn til, har mulighed for at løse opgaver netop på dette punkt.
Så vil jeg godt forholde mig lidt generelt til et par af de ting, der er rejst, og så til sidst kommentere de enkelte ordføreres indlæg - inden for den taletid, som jeg nu har til rådighed:
Flere har klandret mig for, at det er en for kort redegørelse, at det er for pauvert efter 9 år kun at levere
11 sider, endda sider, som fik en af de ærede ordførere til at falde i søvn ved starten af læsningen.
Jeg tror, det har været sent på aftenen, hr. Ole Donner er gået i gang med at læse, og det skal man ikke gøre med sådan et svært stof; det skal man tage fra morgenstunden - så går man også en lysere dag i møde, vil jeg sige
- det var bare en anbefaling til en anden gang, hvor vi lægger op til en kulturpolitisk debat. Men nu er det altså sådan, at en redegørelse til Folketinget faktisk ikke må fylde mere, end at det svarer til en fremlæggelse på 20 minutter, og derfor kan den ikke være længere, og derfor er der rigtig meget, der ikke er nævnt.
F.eks. er idrætten - som diskuteres på livet løs rundt omkring i Danmark - jo berørt i den idrætspolitiske redegørelse fra foråret, og derfor er den kun nævnt med ganske få ord her.
Jeg er også blevet kritiseret for de mange store ord, men jeg har forsøgt at sige, hvorfor vi ikke går mere konkret til værks: De regionale kulturforsøg, medieaftalen og det, der ligger i institutionernes langsigtede arbejde, gør, at vi ikke kan komme med konkrete forslag endnu, men naturligvis vil arbejde med konkrete forslag i forlængelse af den debat, der finder sted her, og som forhåbentlig er et afsæt til en debat, der kan forsætte frem mod eventuel lovgivning.
Så er der faldet en del reserverede bemærkninger, især
fra Venstres og Det Konservative Folkepartis side, men også fra anden side, om forslaget om Kulturministeriets Udviklingsfond.
Og jeg synes, dagspressens interesse for forslaget - som jo først kommer til debat om et par uger - har været dejlig stor, men altså også noget enøjet.
Hensigten med Kulturministeriets Udviklingsfond er at bygge på den succes, som Kulturfonden faktisk har været, og skabe et redskab, der giver os fleksibilitet og dermed mulighed for at støtte udviklingstendenser på kultur- og kunstområdet langt mere smidigt, end vi hidtil har gjort og vil kunne gøre i dag.
Det er altså et forsøg på at målrette den succes, som Kulturfonden har været frem til nu.
Og jeg glæder mig
uendelig meget til den debat om Kulturministeriets Udviklingsfond som afløsning af Kulturfonden, som vi som sagt skal have om relativt kort tid. Så skal jeg kort sige lidt om det generelle, der har været sagt om opgavefordelingen og decentraliseringsproblemet.
Jeg synes, det har været naturligt i en sådan kulturpolitisk redegørelse at rejse spørgsmålet: Hvem har ansvaret for hvad på det kulturpolitiske område i Danmark, staten, amterne eller kommunerne?
For det er en kommentar til det arbejde, der foregår i regeringens opgavekommission og også til det, der foregår i det regionale kulturforsøg, og det er ikke et forsøg på at finde smuthuller, så staten kan slippe billigere på det kulturpolitiske område.
For det skal staten ikke, og det skal regeringen og Folketinget ikke, hverken lovgivningsmæssigt eller økonomisk, og det er der på ingen måde lagt op til.
Så vil jeg vende mig til de enkelte ordførere og kort kommentere et par af de ting, som jeg ikke har kunnet kommentere i forbindelse med de mere generelle bemærkninger.
Til hr. Søren Hansen vil jeg sige, at jeg er glad for bemærkningen om den aktive kulturpolitik, som har noget med folkestyret og demokratiet at gøre.
Og det er måske endda hovedsagen, at vi ser kulturpolitikken i det perspektiv, så det vil jeg gerne kvittere for.
For som jeg antydede tidligere, er den største kulturpolitiske kamp, vi står i, måske den, at vi skal forme en dansk kulturpolitik, der kan være et svar til den globalisering eller, mere præcist, amerikanisering af medieområdet, som vi er ude for, og som vi ikke kan udelukke os fra, og som denne redegørelse ikke på nogen måde er et forsøg på at udelukke os fra, men at ruste os til at tage udfordringen op ved også at producere noget med dansk udgangspunkt, der har kvalitet, og som kan fjerne en del af interessen fra det overfladiske, der kommer ned til os gennem æteren.
Til hr. Søren Hansens markeringer om de sidste 25 pct. af danskerne, der ikke tager del i kulturlivet i øjeblikket, vil jeg blot sige: Jeg synes også, det er vigtigt at komme længere ud, men jeg vil også gerne satse på, at vi med kvalitetshensynet sikrer, at de 75 pct., der deltager i kulturlivet, fortsat ønsker at deltage i kulturlivet, for satser vi ikke på at forbedre kvaliteten rundt omkring, kan vi risikere at tabe nogle af dem. Så for mig er det ikke et enten-eller, men en dobbeltvægtning i fremtiden, og det forstår jeg også på hr. Søren Hansen at vi kan være enige i. Fornyelse for fornyelsens skyld, siger hr. Søren Hansen.
Nej, det er ikke derfor.
Fornyelsen kan nemlig også være for det etableredes skyld.
At tænke nyt med det etablerede som bagage er også godt.
Så jeg ønsker ikke fornyelse for fornyelsens skyld, men fornyelse for kunstens og kulturlivets skyld generelt. Til fru Ester Larsen vil jeg sige, at fru Ester Larsen kaldte nogle af mine betragtninger i indledningen til kulturredegørelsen for almindeligheder og nævnte foreningslivet.
Men jeg har forsøgt at sige, hvad der er særligt ved dansk identitet, og herunder har jeg sagt, at det frivillige foreningsarbejde i bredeste forstand er et dansk særkende, og derfor er det ikke en almindelighed; det er faktisk et klenodie, jeg har hevet ind i redegørelsen, og som det egentlig ligger uden for en kulturministers ressortområde at beskæftige sig med, hvis man ser støttemæssigt på det osv.
Men jeg har faktisk set det som et væsentligt element og som noget, vi skal tage vare på og give nye udfordringer, også for at styrke og stimulere kulturpolitikken.
Det er ganske rigtigt, at ytringsfriheden ikke har noget
med økonomisk støtte at gøre
, men mulighederne for at komme til orde har altså noget at gøre med at få frisat nogle ressourcer til at udtrykke sig med, og derfor har økonomi og økonomiske støttemuligheder hen ad vejen også en del med ytringsfrihed at gøre.
Den folkelige kultur brugte fru Ester Larsen megen tid på, og det vil jeg gerne kvittere for, for jeg er hundrede procent enig i, at det er og bliver en stor kulturpolitisk opgave at sikre den folkelige kulturs udviklingsmuligheder, men det er først og fremmest en lokal opgave.
For den er netop, som hr. Peter Duetoft siger, lokalt forankret, og derfor skal den også langt hen ad vejen finansieres lokalt, og kun momentant og i begrænsede perioder bør staten inspirere yderligere til dét.
Men jeg vil opfordre kommunerne til at tage deres forpligtelse på sig fuldt ud hele vejen rundt på det område,
også de kommuner, ofte små landkommuner, der har prioriteret kulturpolitikken meget, meget lavt, helt derned, hvor det næsten kommer ned under gulvbrædderne, for dér kunne man sige at den folkelige kulturs muligheder for at komme til udtryk måske netop trædes under fode.
Så vil jeg sige hr. Torben Rechendorff tak for, at hr. Rechendorff tog sig tid til at læse redegørelsen to gange og stadig væk kom frem til, at der var flere plusser og udråbstegn og bekræftelser på, at det er det rigtige, der står i redegørelsen.
At den skulle være tandløs og ufarlig, har jeg jo forsøgt at afvise i den forstand, at jeg har gjort opmærksom på, at det er en overordnet diskussion og netop ikke en overfladisk diskussion, vi skal have, og at jeg derfor ikke har kunnet provokere med meget kontante udspil, men jeg havde dog håbet, at jeg måske havde kunnet provokere Folketinget lidt mere ved at sige noget om, at den danske identitet og det danske sprog skal stå i centrum for dansk kulturpolitik i fremtiden - sammen med en række andre ting, der har båret dansk kulturpolitik frem til nu, f.eks. ytringsfriheden, det kulturelle demokrati og kvalitetsbegrebet osv., begreber, som vi jo hele tiden skal nyformulere for at holde dem spændstige.
Så jeg vil godt sige, at jeg opfatter ikke redegørelsen som tandløs, og jeg håber også, at debatten her i dag kan give hr. Rechendorff mod til at bide sig godt fast i den.
Så nævnte hr. Rechendorff to konkrete områder, som tiden er ved at løbe fra, nemlig teaterlovgivningen og museumslovgivningen.
Det er selvfølgelig beklageligt, hvis fire museer ikke kan få den støtte, som de kunne se frem til at få, men som hr. Duetoft siger, er solen jo ikke gået ned endnu, og hvem ved, hvad der er sket, inden vi når aftenstunden?
Det er muligt, at der sker mirakler, det kan man ikke vide. Men jeg vil i øvrigt sige, at Teaterrådet til hver en tid er sat til at prioritere inden for den bestående ramme, og det har jeg fuld respekt for at det gør, og det er ikke muligt inden for den ramme at sende regningen videre til kulturministeren, og det tror jeg også Teaterrådet har forstået. Og med hensyn til museumspolitikken er vi for den sags skyld klar til at lovgive på museumsområdet i morgen, for der ligger meget godt materiale og mange konkrete forslag, men vi må vente, for netop museerne står i centrum for de regionale kulturforsøg, og vi må derfor afvente yderligere svar derfra, men så er der nok også et lovgivningsbehov, og det forstår jeg at hr. Rechendorff vil støtte os i. Over for fru Margrete Auken vil jeg kun gentage den bemærkning om, at jeg var skuffet, som jeg kom med i starten med hensyn til, at redegørelsen var banal og klam osv., men det får jeg måske svar på nu, og så kan vi måske fortsætte debatten. Men der var dog en kvittering for, at vi støtter og styrker den skabende kunst.
Jeg skal ikke her komme ind på Stærekassens situation; den tror jeg vi kan tage i en anden sammenhæng.
Men det er ikke, fordi jeg ikke fortsat ønsker at diskutere
Det Kongelige Teater
; det gør jeg også gerne her i salen, hvis den tid kommer og det bliver et vilkår - med glæde - men foreløbig har jeg altså en lille byggesag, som jeg lige skal have afklaret om jeg kan gennemføre, og det håber jeg at fru Margrete Auken har forståelse for er min opgave.
Til hr. Henrik Svane vil jeg gerne sige tak for opbakningen og tak for, at han rejste den problemstilling, som jeg også synes er vigtig, og som flere ordførere var inde på, nemlig det farlige, men også det udfordrende i at rejse en kvalitetsdebat.
For vi skal som politikere naturligvis ikke komme og fortælle entydigt, hvad der er kunstnerisk kvalitet eller kvalitet på kulturområdet, men vi har en forpligtelse til at forfølge spørgsmålet uden at blive smagsdommere, for kun på baggrund af en kvalitetsvurdering kan der prioriteres fornuftigt økonomisk, og med alle de muligheder, som vi har for at støtte og hvor vi gerne vil støtte på kunst- og kulturområdet, skal der altså foretages prioriteringer.
Derfor rejser jeg kvalitetsdebatten, men også i stor respekt for det, hr. Peter Duetoft sagde om, at det er en balancegang, og at vi skal passe på, men at det ikke skal afholde os fra at tage debatten.
Så vil jeg sige til hr. Niels Højland: Jeg er enig i problemet med hensyn til bibliotekerne, men jeg forstår på hr. Niels Højland, at han ikke ønsker at bruge de 9 mia. kr., som samfundet i øjeblikket bruger på kultur, og det må vi så blot tage til efterretning.
Til hr. Bent Hindrup Andersen
til sidst blot den bemærkning, at jeg er glad for den entydige opbakning fra Enhedslisten til de fleste af de ting, der er i redegørelsen.
Jeg har i øvrigt flere bemærkninger til de resterende ordførere, og det er muligt, at jeg kan komme tilbage til dem senere, for jeg kan se, at min tid er gået.