runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
John Vinther (KF), 1999-03-18:
Som flere af de foregående ordførere har været inde på, er også jeg på Det Konservative Folkepartis vegne nødt til at give udtryk for, at vi er af den opfattelse, at Fremskridtspartiet her forsøger at gøre noget rimeligt komplekst til noget meget enkelt.
Man forsøger med beskrivelsen af, hvilke personer det er, der er domsanbragte, at give indtrykket af, at det er de absolut, om jeg så må sige, værste kriminelle, vi oplever i dette land.
Det er nok ikke helt i overensstemmelse med billedet i virkeligheden.
Som også socialministeren var inde på i sin redegørelse, så var det jo et bredt flertal her i Tinget, der stod bag lovændringen i 1998, herunder altså også Det Konservative Folkeparti, og vi står naturligvis ved den holdning, vi også havde dengang. Dengang som nu er vi af den opfattelse, at det er mest hensigtsmæssigt, at mennesker under samme boform også behandles ens, og derfor kan vi heller ikke støtte Fremskridtspartiets forslag. Jeg må så medgive, at vi ved at have fjernet den ulighed, der var dengang, har skabt en anden, nemlig den, at der så i dag er forskel på psykiatrisk domsanbragte og almindelige kriminelle, der er anbragt til afsoning i fængslerne.
Det medgiver jeg, men det ændrer altså ikke ved, at det stadig er vores opfattelse, at det mest hensigtsmæssigt skal være sådan, at mennesker under samme boform også behandles ens.
Vi kan ikke støtte Fremskridtspartiets forslag.
Tom Behnke (FP), 1999-03-18:
Nu er der flere ordførere, der har nævnt det, og jeg synes, at resten af ordførerne skal have lov til at svare på det i deres indlæg, sådan at vi ikke nødvendigvis behøver at få en anden runde.
Der bliver sagt, at grunden til, at man fastholder, at de, der er domsanbragt på psykiatriske hospitaler, fortsat skal have pension, er, at så kan de fastholde f.eks. en lejlighed eller andre ting udenfor, sådan at de har noget at vende tilbage til, og at det er meget vigtigt for resocialiseringen.
Hvis den idé skal føres igennem, burde man vel ikke fjerne pensionen fra dem, der kommer i fængsel eller i arresthus.
Så bliver det nævnt, at der kan man jo arbejde og sådan noget.
Ja, men de 10-15 kr., man kan tjene om dagen i et fængsel, er jo ikke nok til, at man kan fastholde en lejlighed uden for fængslet.
Så den holder jo ikke.
Så nu må vi høre ordførerne: Er konsekvensen af ordførernes holdning, og specielt her hr. Erik Larsens, at de ønsker at fremsætte forslag om, at hvis man bliver dømt til at skulle afsone i et fængsel eller et arresthus, skal man have lov til at beholde sin eventuelle pension?
Erik Larsen (V), 1999-03-18:
Jeg kan sige, at vi fra Venstre ikke kan støtte Fremskridtspartiets forslag.
Ministeren gav her fra talerstolen en udmærket redegørelse for, hvordan den eksisterende retstilstand er på området.
Det er en retstilstand, som vi fra Venstres side har medvirket til at skabe, idet vi fandt, at der i den retstilstand, der var gældende forud for den lovgivning, vi sidst vedtog, var en lang række eksempler på, at man behandlede domsanbragte med meget stor ulighed, en ulighed, som i mange tilfælde betød, at man tog det sikkerhedsnet, muligheden for at vende tilbage til et normalt liv var, væk fra de pågældende.
Det var jo sådan, at mange af dem, som var domsanbragte, havde egen lejlighed, som de var tvunget til at opsige og fraflytte, men det betød, at de var stillet i en meget dårlig social situation, når de skulle vende tilbage til en normal tilværelse.
Jeg er opmærksom på - og det vil vi også arbejde med i Venstre - at der kan være spørgsmål omkring lighedsbegreber i forhold til domsanbragte og andre, som det kunne være rimeligt at se på måske i forbindelse med en førtidspensionsreform.
Det vil vi selvfølgelig gøre til den tid, men vi finder ikke, at forslaget her fra Fremskridtspartiet er relevant.
Vi synes, at den tilstand, vi har nået med den lovgivning, der er gældende, er en væsentlig forbedring, og jeg synes, at den brug af begreber, som Fremskridtspartiet her i bemærkningerne har gjort, at det her handler om personer, der er dømt for drab, mordbrand, voldtægt og andre alvorlige forbrydelser, er voldsom.
Den række kriminelle handlinger, som disse personer har begået, går fra noget, som er langt mindre alvorligt end det, der her i bemærkningerne er ridset op.
Gyda Kongsted (V), 1999-03-18:
I Venstre har vi altid vægtet lovkvaliteten og retssikkerheden for den enkelte borger meget højt, så Venstre hilser derfor lovforslaget velkommen.
Hjemmelen til at opkræve autorisationsgebyr for læger, tandlæger, sygeplejersker m.v. flyttes nu fra finanslovens tekstanmærkning til helt konkret at blive indskrevet i den relevante lovgivning, og at det ikke er sket noget før, kan vi jo kun beklage.
Tom Beck (KF), 1999-03-18:
Også Det Konservative Folkeparti kan støtte lovforslaget.
Der er jo ikke tale om realitetsændringer, men en bevarelse af en situation, så vi går med til dette.
Birthe Skaarup (DF), 1999-03-18:
Også Dansk Folkeparti kan støtte dette forslag.
Som andre har været inde på, bliver der nu hjemmel til at opkræve autorisationsgebyrer via Sundhedsstyrelsen.
Der er så et lille slip, hvor man i den mellemliggende periode, indtil lovforslaget træder i kraft, har et mindre indtægtstab.
Men som sagt: Også fra Dansk Folkeparti tilslutning.
Det er udmærket, at hjemmelen nu overgår til dem, der har fod på netop dette område.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1999-03-18:
Som i andre ministeriers ressort sker der nu det, at man har fjernet tekstanmærkningerne fra finansloven og flytter hjemmelen over i Sundhedsministeriet.
Det vil sige, at ministeren skal have hjemmel til at fastsætte gebyrer, og det kan CD tilslutte sig.
Morten Helveg Petersen (RV), 1999-03-18:
Også Det Radikale Venstre kan tilslutte sig forslaget.
Frank Aaen (EL), 1999-03-18:
Vi kan støtte forslaget; både fordi vi mener, at der skal være en brugerbetaling på området, når det er private, der søger om autorisation, og fordi vi synes, det er bedre, at det foregår via lovgivning og ikke gennem anmærkninger til finansloven.
Det eneste, der undrer os lidt, er, hvorfor lovforslaget ikke var på plads den 1. januar, så der ikke kommer det provenutab, der er tale om.
Det kan jeg ikke forstå.
Man har jo vidst længe, at der var brug for en lov, så det håber jeg der er en eller anden forklaring på.
Tove Videbæk (KRF), 1999-03-18:
Kristeligt Folkeparti kan også støtte dette forslag, der har til formål at tilvejebringe en hjemmel til fortsat opkrævning af diverse autorisationsgebyrer.
Carsten Koch (S), 1999-03-18:
Jeg skal takke for en yderst velvillig og konstruktiv opslutning om dette lovforslag.
Til hr. Frank Aaen skal jeg sige, at jeg skal beklage, at forslaget ikke er kommet helt så hurtigt frem, som man kunne have håbet, og jeg håber ikke, at noget sådant vil gentage sig.
Karen Jespersen (V), 1999-03-18:
Mange af de mennesker, som deltog i modstandsarbejdet under besættelsen og af den grund måske blev deporteret til koncentrationslejre i Tyskland under Anden Verdenskrig, har gennem årene modtaget en hædersgave ved siden af den løbende erstatning, som deres invaliditet berettigede dem til. I den første lov om hædersgaver fra 1945 bestod den årlige ydelse af et skattefrit beløb på 800 kr. Beløbet er blevet forhøjet ni gange siden 1945, og den seneste ændring skete med virkning fra den 1. januar 1997, hvor beløbet blev forhøjet med 1.000 kr. fra 5.800 kr. til 6.800 kr. årligt.
Hædersgaven blev oprindelig alene udbetalt til mennesker, der som følge af krigshandlingerne havde pådraget sig en invaliditet på 50 pct. eller derover, men i årenes løb er betingelserne for at få hædersgave gradvis blevet svækket, så der i dag reelt er tale om, at næsten alle, som har fået anerkendt en skade efter lov om erstatning til besættelsestidens ofre, også får en hædersgave. Der har tidligere været debat her i Folketinget om, hvor stort et beløb der skulle udbetales i hædersgaver.
Sidste gang var i folketingsåret 1997-98, hvor et tilsvarende lovforslag som det nu fremsatte var til behandling, men dengang bortfaldt forslaget på grund af, at der blev udskrevet folketingsvalg i marts 1998.
Under førstebehandlingen dengang afviste jeg forslaget med bemærkninger om, at beløbet netop var blevet forhøjet, og at vi flere gange havde understreget den tak, vi er de mennesker skyldige for deres store indsats under krigen.
Jeg mener ikke, at forholdene har ændret sig, siden vi sidst behandlede forslaget, og derfor afviser jeg også forslaget i dag.
Jeg vil gerne understrege, at hædersgaven er tænkt som en hæder og ikke som et forsørgelsesbeløb.
En meget stor del af dem, der modtager hædersgaver, modtager også en månedlig erstatning af en ganske pæn størrelse efter lov om erstatning til besættelsestidens ofre, og det er denne erstatningsydelse, der skal betragtes som den egentlige forsørgelsesydelse.
Grete Schødts (S), 1999-03-18:
En hædersgave betragter jeg som en belønning for en udført opgave.
I 1995 gjorde Folketinget en ekstra indsats ved at markere 50-årsdagen for Danmarks befrielse.
Vi mindedes ved den lejlighed besættelsestidens ofre, og vi tilkendte også de mennesker, der sloges for vores land i krigsårene, en ekstraordinær hædersgave.
Det var en flot, en god og en værdig dag.
Nu står vi så i dag igen med et forslag om regulering af hædersgavebeløbet til netop det dobbelte.
Jeg mener, at det er en politisk misforståelse, og på Socialdemokratiets vegne afviser jeg forslaget.
John Vinther (KF), 1999-03-18:
Jeg kan gøre det kort og blot meddele, at Det Konservative Folkeparti også deler den opfattelse, at der ikke, siden vi sidst behandlede dette forslag, er sket noget nyt, og at vi derfor også denne gang afviser forslaget.
Ole Sohn (SF), 1999-03-18:
Jeg synes, det er en lidt primitiv måde, som de foregående talere har afvist forslaget på.
Jeg er enig i, at man naturligvis ikke kan gøre den hæder og den ære op, som vi skylder de folk, som deltog under besættelsen.
Det kan ikke gøres op i penge.
Men når man er i en situation, hvor de hædersgaver, vi giver, faktisk svarer til det, man kan kalde en devalueret anerkendelse, hvor den anerkendelse, som vi trods alt efter krigen besluttede at give, i dag har mistet sin værdi, ja, så ligger der også et signal heri, et negativt signal. Det kan ikke være ud fra nogle økonomiske betragtninger, at man kan afvise forslaget om at regulere hædersbeløbet til 12.000 kr. årlig.
Vi ved jo alle sammen, at det ikke er en pulje, som er ukontrollabel.
Det er jo ikke et spørgsmål om, at tingene udvikler sig: Hvad bliver nu det næste, og hvor mange skal vi nu til at betale til?
Gruppen, der modtager hædersgaverne, er kendt i dag, og beløbet, der skal udbetales, bliver mindre og mindre år for år for til sidst helt at forsvinde.
Ved at hæve beløbet giver vi også om ikke en moralsk så en signalværdi om, at vi mener, at den hæder, som de oprindelig var tiltænkt, skal have den samme værdi.
Det er jo nøjagtig det samme, som vi gør i andre af livets faser: pensioner bliver reguleret, lønninger bliver reguleret, og sådan bør det også være for hædersgaverne. Derfor mener jeg, at det med rimelighed kan siges, at lovforslaget her både er ret og rimeligt, og at det ikke er et forslag, som slår bunden ud af statskassen, men det er at give en værdig anerkendelse til dem, der har behov herfor.
Birthe Skaarup (DF), 1999-03-18:
Da Dansk Folkepartis ordfører, fru Inge Refshauge, ikke er til stede, har jeg lovet at fremsætte følgende, og det er selvfølgelig, at vi i Dansk Folkeparti støtter det her forslag.
Vi gjorde det sidst, og vi gør det også her i dag.
Vi mener, at vi, selv om det efterhånden er 50 år siden,
Der blev raget mange kastanier ud af ilden for os dengang, og det er faktisk de mennesker eller mange af de mennesker, vi kan takke for den indsats.
Hvorfor er det så så svært at give den hædersbevisning til disse mennesker?
Det er for Dansk Folkeparti en gåde, for vi synes, at vi på mange områder ikke holder os tilbage, når vi eksempelvis skal gå ud og give filmstøtte, forhøjet filmstøtte, over en årrække, og vi synes, at de her 37,9 mio. kr., som lovforslaget her faktisk vil komme til at koste, er pebernødder i forhold til andre områder, hvor der bevilges mange penge.
Nu har regeringen jo udnævnt tiden til moralens årti, og lad os nu se; men vi har jo så allerede hørt, at Socialdemokratiet og De Radikale ikke kan flytte sig.
Vi synes, det ville falde helt i tråd med den her sag at flytte sig, og det ville også vise en god moral.
I Dansk Folkeparti finder vi det i grunden for småligt som sagt, og vi synes, at det er en ganske naturlig ting, at vi giver disse mennesker en hædersgave.
Derfor er der selvfølgelig tilslutning til lovforslaget fra Dansk
Folkeparti.
Arne Melchior (CD), 1999-03-18:
Socialministeren benyttede ganske naturligt udtrykket hæder.
Fru Grete Schødts sagde på Socialdemokratiets vegne, at der er tale om en belønning.
Hr. Erik Larsen svingede sig helt op til taknemlighed.
Men for alle tres vedkommende er det altså en devalueret hæder, en devalueret belønning og en devalueret taknemlighed
Det kan man altså ikke være bekendt.
Alt andet, alle ydelser stiger med pristallet.
Her har vi halveret hæderen, belønningen og taknemligheden til de mennesker, som efter min historieopfattelse er de mest udmærkede, de modigste og dem, vi mindst har kunnet undvære i det århundrede, der er ved at rinde til ende, for at Danmark skulle få en værdig plads i Europa, i verden, hvor Danmark
blev medstifter af de Forenede Nationer, som medlem af de allierede landes klub
Jeg kunne tænke mig, at måske Dansk Idrætsforbund, som havde uddelt en sølvpokal til en vinder af et mesterskab, kom
nogle år efter og sagde: Nu må du levere den tilbage, og så kan du få et lille bæger i stedet for til din boghylde.
Det er jo det, det svarer til.
Jeg mener, at man ved sin passivitet gør sig skyldig i en direkte hånlig handling.
Vi har råd til at forhøje alt andet.
Jeg opfordrer de øvrige ordførere og regeringen til at nævne mig en eneste ydelse, som bliver skåret ned til halvdelen.
Jeg tror ikke, det vil lykkes.
Ja, det er ikke muligt at sige meget mere.
Det er en sorgens dag, og vi forslagsstillere er jo selv skyld i, at vi må opleve den, for det kommer jo ikke helt overraskende. Den konservative ordfører sagde, at der ikke var sket noget nyt siden sidst.
Nej, men vi er altså nogle, der har håbet på, at der skulle ske det nye, at nogen ville komme til besindelse og sige, at den gale gerning, vi har stået medansvarlige for i en række år, vil vi nu rette op på.
Men der er altså heller ikke dér sket noget nyt.
Man er halsstarrig for at spare på bekostning af netop disse medborgere. Jeg skal så gøre regeringen opmærksom på, at af de fem forslagsstillende partier er de fire altså nogle, som regeringen er i jævnligt, løbende, tillidsfuldt, godt samarbejde med, og vores stemmer har man brug for så tit, så også ud fra denne rent politiske betragtning, ud over den humanitære, ud over den anstændighedsbetragtning, jeg har forsøgt at gøre gældende, ville der være grund til for regeringen at gå i sig selv og se at lave det om.
For én eneste gangs skyld bilder jeg mig faktisk ind at høre til det mindretal, som er klogere end et flertal, som formentlig af frygt for at erkende, at man har fejlet i ret mange år, nægter at tænke om.
Jeg græder.
Tom Behnke (FP), 1999-03-18:
De frihedskæmpere og andre, der satte deres liv og helbred og velfærd på spil for at være med til at befri Danmark i tidernes morgen for mere end 50 år siden, fortjener bestemt både hæder og anerkendelse; det er der slet ingen tvivl om.
Men vi har fortsat i Fremskridtspartiet, som jeg også har nævnt ved tidligere debatter, den opfattelse, at hæder og anerkendelse ikke kan måles i kroner; det kan ikke lade sig gøre.
De skal have hæder, de skal have anerkendelse, og vi er også af den opfattelse, at de skal have en gave, som de får.
Og jeg vil også godt sige til hr. Ole Sohn, at faktisk har beløbet jo udviklet sig.
Det er jo ikke sådan, at beløbet har stået stille igennem de mere end 50 år.
Beløbet har * o udviklet sig.
Fremskridtspartiet har tidligere støttet de forhøjelser, der har været af hædersgaverne ved forskellige mærkedage, og Fremskridtspartiet støttede også i forbindelse med 50-året for befrielsen, at beløbet blev fordoblet.
Men i forhold til det foreliggende forslag her, må vi fastholde vores tidligere indstilling.
Vi kan ikke støtte forslaget.
Tove Videbæk (KRF), 1999-03-18:
Dette lovforslag har til formål at løfte det årlige hædersgavebeløb op til 12.000 kr. årlig, og det svarer jo til, at det beløb, der skal udbetales fremover, bliver på niveau med realværdien af det beløb, der blev udbetalt i 1945.
De 800 kr., der blev udbetalt i 1945, svarede jo netop til 10 pct. af en faglært arbejders løn, og det foreslåede beløb på 12.000 kr. skulle netop på samme måde svare til dette.
Egentlig var det jo rimeligt, at man løbende lod hædersgavebeløbet følge med udviklingen og blive pristalsreguleret.
Selv om det her i debatten er blevet nævnt, at man fordoblede beløbet for nogle år siden, så er det jo først, når beløbet når op på de 12.000 kr., at det i 1999-kr. er oppe på et niveau, der svarer til niveauet i 1945.
Vi skal fortsat og stadig huske på de mennesker, der satte deres liv på spil i kampen for Danmarks sag.
De mennesker er nu ved at være gamle.
Lad os give disse aldrende mennesker et skulderklap med vedtagelse af dette lovforslag.
Lad os sige til dem, at de ikke er glemt, og at vores taknemlighed over for dem i hvert fald ikke er devalueret, lige som hædersgavebeløbet er.
Vi støtter forslaget.
Arne Melchior (CD), 1999-03-18:
Når jeg også beder om ordet i anden omgang, er det bl.a. for at takke kollegerne i de andre forslagsstillende partier, og jeg vil adressere takken til hr. Aaen, som jo bl.a. meget rigtigt fik sagt her, at det jo ikke kan være et økonomisk problem.
Statskassen har det jo mægtig godt.
Så det kan jo ikke være et økonomisk problem.
Hr. Behnke sagde, at beløbet jo har bevæget sig.
Ja, op til 50 pct. af den oprindelige værdi.
Er der noget belæg for at mene, at vore kolleger, som sad i Folketinget i 1945-46, har ment, at det var et beløb, der skulle være aftagende i værdi, efterhånden som inflationen og prisstigningerne kommer?
Det kan ikke være rigtigt.
Ved min forberedelse i dag har jeg kigget lidt i de tidligere debatter, og der har jeg set, at De Konservatives ordfører tidligere har givet udtryk for, at hvis forslaget kom fra regeringen, ville man være til sinds at stemme for.
Og jeg gjorde så det, at jeg dengang henvendte mig netop til regeringsbænken og sagde: Kom så med det, for så får I jo enstemmighed i huset her.
Jeg har så høje tanker om socialministeren, at jeg må sige, at jeg tror, hun sidder og krymper sig og har det smertefuldt.
Det har jeg al sympati for.
Det har jeg også selv.
Det er altså det spørgsmål, vi vil anmelde til ministeren i udvalget.
Der bliver jo så god tid for embedsmændene til at finde ud af det.
De herrer sidder passive, de har kun forberedt sig på at indtage samme standpunkt som sidst og så ikke mere.
Ja, jeg slutter, som jeg begyndte med en tak for sammenhold og samarbejde til de andre forslagsstillende partier.
Karen J. Klint (S), 1999-03-18:
Fremskridtspartiet har med sit beslutningsforslag, B 91, gentaget sin procedure med, at når man ikke får sin vilje i første omgang, så prøver man igen, og det er da helt o.k., for sådan er politik.
Nu forholder det sig bare sådan, at der ikke engang er gået to år, siden Folketingets øvrige partier i juni 1997 var enige om, at pensionen kun skulle inddrages, hvis en person indsættes til strafafsoning i fængsel eller arresthus.
Der er således kun gået kort tid, siden reglerne om inddragelse af pension under sygehusophold blev ophævet, hvis sygehusopholdet havde baggrund i en behandlingsdom.
Pensionsudbetalingen sker, som ministeren har oplyst, altså til alle, der er tilkendt en pension, uanset vedkommendes boform.
For god ordens skyld vil jeg gentage, at man ikke får en pension, hvis man altså ikke i forvejen er tilkendt den, og ikke alle sindslidende er tilkendt den højeste pension.
Mange får faktisk en lavere.
I alle boformer i socialt regi eller hos kriminalforsorgen sker pensionsudbetaling, for at personalet kan gennemføre et resocialiserende behandlingsarbejde, hvor den dømte kan holdes fast i selv at skulle betale for sine udgifter til kost, husleje og andre ydelser.
Uden denne normale behandlingsmulighed begrænses chancerne for at træne og opbygge en økonomisk indsigt, så den dømte bedre bliver i stand til at klare sin daglige private økonomi uden fortsat kriminalitet.
Når en person dømmes til psykiatrisk behandling, og denne påbegyndes på et sygehus, er målet ofte, at overlægen senere rent administrativt kan ændre behandlingen til at kunne ske uden for sygehuset.
Den dømte kan derfor under sygehusbehandlingen have samme normale udgifter som andre indlagte på sygehus.
Det kan være husleje, forsørgelse af børn, ægtefælle m.m. Under en sygehusbehandling har de behandlingsdømte ikke mulighed for at optjene en arbejdsløn eller dusør, som man har i fængslerne.
Der er jo en grundlæggende forskel på niveauet på ens personlige situation, psykiske tilstand og helbred, når man enten dømmes til behandling eller til fængsel.
De, der dømmes til behandling, er i sagens natur ikke raske eller stærke nok til at have indtægtsgivende arbejde, hvorimod de indsatte i fængslerne er mere raske, hvis det er det udtryk, man kan bruge her.
Den socialdemokratiske gruppe kan ikke støtte forslaget, der vil forringe de behandlingsdømte personers muligheder for resocialisering.
Dette tager vi kraftigt afstand fra.
Alle sindslidende, også de kriminelle, har brug for det modsatte, nemlig en positiv opmærksomhed, så der kan etableres bedre behandlings- og botilbud med kvalificeret personale.
Kun på den måde kan ny kriminalitet forebygges.
Vi kan således ikke støtte forslaget.
Erik Larsen (V), 1999-03-18:
Da jeg første gang på mit partis vegne havde lejlighed til at udtrykke min og partiets taknemlighed over for de mennesker, der har gjort en stor indsats for Danmarks befrielse, var det en utrolig god dag, og der var en god stemning.
Det var nemlig i 1995, da vi markerede 50-året for befrielsen.
Dengang var der bred enighed i de politiske partier her i Folketinget om, at man i anledning af 50-året skulle fordoble hædersgaven det år som en markering af den dag og det år, som vi fejrede.
Vi har stadig i Venstre den opfattelse, at det var en god og en værdig beslutning, Folketinget traf.
Men aftalen var jo også dengang, at der var tale om en markering af den særlige dag, nemlig 50-årsdagen for befrielsen.
Når forslaget nu dukker op igen, er det udtryk for, at der i nogle partier er et ønske om, at man skal fastholde den ekstra hædersgave, vi blev enige om at give i 50-året, i årene fremover.
Vi er i Venstre ikke af den opfattelse, at hæder og anerkendelse kan udtrykkes i bestemte beløbsstørrelser, men at det alt sammen er et spørgsmål om, at vi i vores omgang med de ting, der ligger historisk bag os, udviser respekt for det, der skete dengang.
På Venstres vegne vil jeg derfor slå fast, at vi skal fastholde det beløb, som fremgår af finansloven for 1999, og at vi i øvrigt tilslutter os, at beløbsstørrelsen er blevet hævet over årene.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-03-18:
Jeg synes, det falder lidt igennem.
Jeg kan slet ikke følge hr. Frank Aaen, og jeg kan slet ikke forstå, hvorfor hr. Frank Aaen begynder på den sang dér.
Men jeg vil gerne sige til hr. Frank Aaen: Står det ikke klart også for hr. Frank Aaen, at alle implicerede omkring afgiftsfrit salg klart har markeret en accept af, at det afgiftsfri salg mellem EU-landene stopper på et eller andet tidspunkt, og at det, man siger, er, at der har været nogle løfter bl.a. om, at man skulle komme med et initiativ med hensyn til, hvordan de praktiske problemer kunne løses, inden 1. januar 1997, nogle løfter, som ikke er indfriet?
Og at man siger o.k., så drejer det her sig altså om, at man får afskaffet det afgiftsfri salg på en værdig og anstændig måde over for de mennesker, som arbejder i sektoren, som bliver berørt af de her forhold? Dansk Folkeparti har ikke ønsket den her situation, men vi har anerkendt, at sådan er vilkårene, og så har vi sagt: Jamen så drejer det sig om at få så værdig en afslutning som muligt, og det kan man jo ikke nå, og det ved hr. Frank Aaen udmærket godt at man ikke kan nå inden 1. juli i år.