Frank Jensen (S), 2001-10-09:
Beslutningsforslaget fra Venstre og Det Konservative Folkeparti opfordrer regeringen til i indeværende folketingsår at fremsætte de nødvendige lovforslag og foretage de fornødne ændringer i bekendtgørelser, cirkulærer og andre administrative forskrifter med det formål at begrænse indsattes adgang til aktindsigt.
Dette spørgsmål har vi her i Folketinget drøftet flere gange, senest da vi sidste år diskuterede et identisk forslag til folketingsbeslutning.
Også i forbindelse med vedtagelsen af straffuldbyrdelsesloven i maj måned sidste år overvejede vi spørgsmålet om begrænsning af indsattes adgang til aktindsigt, uden at der var flertal for en sådan begrænsning.
I udtalelsen foreslog flertallet bl.a., at forvaltningslovens regler om partsaktindsigt ændres, så der ikke er aktindsigt for parten i forbindelse med fuldbyrdelse af frihedsstraf i sager om valg af afsoningsinstitution, sager om overførsel til anden afsoningsinstitution eller afdeling i en afsoningsinstitution eller i sager om udelukkelse fra fællesskab.
Et mindretal i Straffelovrådet mente derimod ikke, at der var behov for at foretage ændringer på området, og mindretallet henviste til, at der efter de gældende regler er adgang til at begrænse adgang til aktindsigt efter en konkret vurdering.
Mindretallet fandt, at flertallets forslag om yderligere at begrænse adgangen til aktindsigt gav anledning til betænkeligheder, og derfor frarådede mindretallet forslaget.
Som det fremgik af lovforslaget forrige år om konsekvensændringer som følge af straffuldbyrdelsesloven, og som jeg sagde sidste gang, vi diskuterede dette forslag, er der efter min opfattelse principielle betænkeligheder ved at udelukke adgang til aktindsigt.
En sådan ordning bør derfor kun indføres, hvis meget væsentlige hensyn taler for det.
Ud fra en samlet vurdering fandt jeg, at det var rigtigst ikke at stille forslag om at begrænse adgangen til aktindsigt i lovforslaget om straffuldbyrdelsesloven.
Ligesom mindretallet i Straffelovrådet er jeg nemlig af den opfattelse, at den nødvendige begrænsning i adgangen til partsindsigt i disse sager fortsat kan opnås efter de gældende regler efter en konkret vurdering.
Jeg vil gerne fremhæve, at der med vedtagelsen af straffuldbyrdelsesloven er sket en lempelse af betingelserne for at kunne anbringe i og overføre til arresthus eller lukket fængsel.
Oplysninger fra medindsatte er derfor ikke længere i samme grad nødvendige for at træffe de nødvendige foranstaltninger med hensyn til stærke indsatte.
Som jeg flere gange tidligere har tilkendegivet, vil jeg imidlertid løbende følge udviklingen og vurdere, om der skulle indtræffe en sådan forandring, at en ændring af reglerne om indsattes adgang til aktindsigt er påkrævet, og dette sker fortsat.
Men der er altså efter min opfattelse ikke sket forandringer, der kan begrunde en ændring af reglerne, al den stund man ud fra en konkret vurdering kan undtage for aktindsigt, og fordi vi har lempet reglerne, så det ikke er nødvendigt i samme omfang, at man skal have, om jeg så må sige, dokumentation fra medindsatte for, at det er nødvendigt at overføre fra åbent til lukket fængsel eller arresthus.
Det er jo som sagt det redskab, der skal til, for at personalet i vore fængsler er i stand til at sikre, at de stærke fanger ikke ødelægger afsoningsmiljøet ved at gøre det utrygt for de mindre stærke, altså svage fanger.
Vi har jo også etableret de særlige rockerafdelinger i fængslerne.
Enhver ved, at rockerne har udgjort et særskilt, stort problem i fængslerne ved at skabe et uhensigtsmæssigt afsoningsmiljø for de øvrige indsatte.
Nu har vi en særlig afdeling, både i Horsens og i Nyborg og i Vestre Fængsel, og det gør det jo altså muligt at anbringe den gruppe af fanger, som har udgjort et særskilt stort problem for de mindre stærke indsatte, her.
Som sagt er det foranstaltninger, der ikke kun skal sikre trygheden for personalet, men også styrke trygheden for de mindre stærke, altså de svage fanger, og på det grundlag, med de initiativer, der allerede er taget her fra regeringens side, kan vi af de årsager og forklaringer, jeg her har gennemgået, ikke støtte beslutningsforslaget.
Det er selvfølgelig ethvert partis og også ordføreres ret at sige, hvad man vil i tilknytning til et forslag.
Det er jo det samme som at kritisere de godt 4.000 medarbejdere, der er i fængslerne, at sige, at de stærke fanger uforstyrret kan udøve terror og vold.
Jeg håber, at Venstres ordfører vil trække det tilbage, for vi kører en politik sammen med Direktoratet for Kriminalforsorgen, hvor vi siger, at enhver krænkelse af personalet, enhver udøvelse af vold mod personalet i fængslerne, selvfølgelig er en meget, meget alvorlig sag, som skal anmeldes til politiet.
Og ledelsen tager det her meget, meget alvorligt.
Derfor er det selvfølgelig ikke acceptabelt, at et partis ordfører herfra står og siger, at det er noget, man uforstyrret kan gennemføre i fængslerne.
Jeg vil gerne takke partiernes ordførere for modtagelsen af L 26 om implementering af forbrugerkøbsdirektivet i dansk ret.
Som ordførerne ved, har vi jo, efter at direktivet blev vedtaget, nedsat en arbejdsgruppe under Justitsministeriet med professor Peter Møllevang Hansen som formand, og der har undervejs været konsultation af både erhvervs- og forbrugerorganisationer, som har haft mulighed for at kommentere den implementering af direktivet i dansk ret, som arbejdsgruppen lagde op til.
Jeg er sikker på, at netop med baggrund i den gode, grundige forberedelse, som har været gennemført i arbejdsgruppen, vil vi også her i Folketinget kunne få en god og fornuftig behandling af forslaget, når det går til udvalgsbehandling.
Der er som sagt tale om et minimumsdirektiv, og på en række områder går dansk ret jo videre end det, som direktivet forpligter os til at gøre som minimum.
Fru Pia Christmas-Møller og andre har stillet spørgsmål om, hvor det er, vi overimplementerer, og det er sådan set, at vi fastholder det, der allerede er gældende dansk ret, og som går videre end det, der lægges op til her vedrørende forbrugerbeskyttelse.
Her drejer det sig om, at når vi udvider reklamationsfristen fra 1 til 2 år for forbrugerkøb, videreføres det til også at gælde for detailhandlende over for deres leverandører, for at de ikke skal ende i denne reklamationsklemme.
Jeg er enig med de ordførere, der har sagt, at her tager vi nogle om ikke store, så i hvert fald nogle små skridt, der alle har til formål at sikre en bedre retsbeskyttelse af forbrugerne, og det er som sagt skridt i den rigtige retning.
Jeg skal gerne tilkendegive her ved førstebehandlingen, at vi naturligvis vil være til rådighed under udvalgsbehandlingen for at give besvarelser på spørgsmål, men også gerne ved at lave en lovteknisk gennemgang, hvor vi kan svare ordførerne mere fyldestgørende på, hvor gældende dansk ret går videre end det, vi er forpligtet til efter direktivet.
Med disse ord ser jeg frem til en positiv udvalgsbehandling, så Danmark forhåbentlig også kan være med og implementere reglerne i dansk ret inden den 1. januar 2002.