Tove Videbæk (KRF), 2002-05-03:
Hr. Anders Møller nævnte noget om at bryde den sociale arv, og her vil jeg gerne spørge, om hr. Anders Møller er klar over, at en meget stor del af krænkerne selv er blevet krænket som børn, og hvis de var blevet behandlet, havde de måske undgået at blive krænkere. Jeg vil også lige spørge hr. Anders Møller, om han er vidende om, at i den redegørelse, som Formidlingscentret Storkøbenhavn afgav til Socialministeriet, Sundhedsministeriet og os, er der en række anbefalinger til regering og Folketing, bl.a. siger man, at der er alt for få centre.
Der er kun centre til incestbehandling i 8 af 14 amter.
Man kommer også med en række anbefalinger vedrørende en behandlingsindsats over for voksne, også selv om der er gået mange år, efter at krænkelsen har fundet sted.
Er hr. Anders Møller vidende om de redegørelser, forslag og planer?
Kristeligt Folkeparti har fremsat det her beslutningsforslag, fordi vi igen og igen bliver kontaktet af incestramte, der gør os opmærksom på, at incestramte ikke har mulighed for at få psykologhjælp, hvis der er gået mere end 6 måneder, siden det seksuelle overgreb har fundet sted, og fordi vi siden sidste fremsættelse har fået flere redegørelser og undersøgelsesresulateter.
Derfor ønsker vi forslaget behandlet igen.
Vi ved, at forslaget her slet ikke er tilstrækkeligt til at imødekomme incestramtes behov, men vi mener, at det er et skridt i den rigtige retning.
I al sin enkelhed går forslaget jo ud på at ligestille incestramte med de grupper, der får tilskud efter sygesikringsloven til psykologbehandling ved akut krise.
Vi ønsker at sikre, at det ikke skal være erkendelsestidspunktet, der er udslaggivende for, om samfundet yder de incestramte hjælp.
For ofte er det jo sådan, at når mennesker som voksne bliver klar over og erkender, at det er incest, de har været udsat for, ja, så opstår der en akut krise i deres liv, for måske er det de mennesker, der står dem nærmest, og som de holder allermest af, der har krænket og skuffet dem på det groveste. Selv om incestramte har vores medfølelse, og selv om der er stor opmærksomhed på emnet i disse år, er vores lovgivning slet ikke tunet til virkeligheden for disse mennesker.
Det er ude af tråd med virkeligheden at forvente, at et barn på 5-6-7 år eller 12 år skal fare til politi, læge, sagsbehandler og bede om psykologbehandling, inden der er gået 6 måneder efter et overgreb.
Undersøgelser viser da også, at 60 pct. af mændene og 52 pct. af kvinderne har som børn ikke fortalt nogen som helst om overgrebet.
Man fortrænger det.
De akutte kriser opstår måske 20 år, efter man har været offer for et overgreb, og så er det virkelig krise - akut krise - men for de manges vedkommende er der så ikke mulighed for psykologhjælp. Der er i mine øjne hverken økonomiske eller menneskelige argumenter, der anstændigt kan tale imod, at incestramte får den hjælp, som vores forslag lægger op til.
Behandling på det her område er endvidere implicit også forebyggelse, for vi ved, at en stor del, ja, faktisk de fleste voksne krænkere selv har været udsat for seksuelt misbrug som børn.
En undersøgelse af 90 mænd, der var dømt for seksuelle overgreb mod børn, viste, at to ud af tre selv havde været udsat for groft omsorgssvigt som børn.
Misbrugsmønstrene gentager sig, hvis ofrene ikke får behandling, men via behandling kan vi forhindre, at ofrene senere i livet gør skade på deres egne eller på andres børn.
At voksne kan finde på at misbruge børn seksuelt chokerer os, og de voksne krænkere møder vores dybeste afsky, mens de krænkede børn møder vores dybeste medfølelse.
Hvad vi bare ofte glemmer er, at en anselig del af de krænkede børn selv ender som krænkere en dag.
Og så går vi fra medfølelse til afsky i vores bedømmelse af dem.
Det er bare ikke rimeligt.
Det kan simpelt hen forebygges bl.a. via behandling.
Den tidligere regering nedsatte en tværministeriel arbejdsgruppe, som skulle lave en redegørelse vedrørende en forstærket indsats mod seksuelt misbrug af børn, og denne gruppe fremlagde sin redegørelse i juli 2000 og skrev heri, at der blev afsat 2 mio. kr. til at styrke incestcentrene, og at en plan for den videre generelle styrkelse af indsatsen for de voksne incestramte vil blive udarbejdet, når resultatet af de dybdegående undersøgelser af centrene foreligger. Resultatet af denne dybdegående undersøgelse fik vi faktisk i september 2001 fra Formidlingscentret Storkøbenhavn.
Heri konstateres, at der kun findes behandlingscentre i 8 af de 14 amter.
Det konstateres også, at der er for få behandlingssteder, og at de steder, som findes, ikke dækker landet geografisk.
I øvrigt kommer Formidlingscentret med en række anbefalinger vedrørende incestramte, bl.a. anbefales, at der gives støtte eller behandlingsindsats til voksne, også mange år efter at krænkelsen har fundet sted.
Og det er præcis det, vores forslag indeholder. Jeg vil sige tak for en god debat, og jeg vil især sige tak for de positive tilkendegivelser.
Jeg vil sige tak til støtten fra SF, Det Radikale Venstre, Enhedslisten og for den delvise støtte fra Dansk Folkeparti.
Flere ordførere har nævnt nogle bekymringer om, at forslaget kan føre til, at rammerne skrider for hele sygesikringstilskudslovgivningen osv., men det, der er det vigtige for Kristeligt Folkeparti i det her, er altså ikke, hvilken kasse pengene tages fra, om det er fra sygesikringstilskud, om det er fra nogle sociale kasser, eller hvor i alverden pengene tages fra.
Det vores hjerter brænder for er, at de her mennesker får hjælp.
Vi ved, som det er nu, at der er mennesker ude i det danske land, som er incestramte, som ikke kan få hjælp, fordi de lever i nogle kommuner, som ikke prioriterer det her så højt, som mange af os gør herinde, og derfor skal vi have fundet en mulighed for det. Derfor er jeg glad for, at ministeren fortæller os, at der på grundlag af de redegørelser, der er kommet, er blevet nedsat nogle udvalg.
Og jeg vil vil bede ministeren om at holde Socialudvalget orienteret om de redegørelser, de forslag og de anbefalinger, som disse udvalg kommer med, sådan at vi hele tiden kan holdes løbende orienteret om, hvad der sker på det her område. Vi skal have det løst.
Det kan ikke være rimeligt.
Nu er der gået en hel del år med, at der er nedsat arbejdsgrupper og udvalg, og man er kommet med anbefalinger på anbefalinger på anbefalinger, men hvad bliver det til?
De her mennesker er stadig væk ikke blevet hjulpet.
Så jeg glæder mig til, at der kommer nogle konkrete ting
på bordet, og jeg vil også gerne, om vi i Socialudvalget og vi, der er enige i hensigterne og støtter hensigterne, kan forpligte hinanden på, at vi gør noget ved det, at vi forpligter hinanden på, at vi også forsøger at få det med i finansloven for næste år.