Jann Sjursen (KRF), 2000-03-29:
Indledningsvis vil jeg også gerne sige tak til DUPI for forarbejdet og til regeringen for den redegørelse, der er fremlagt for Folketinget her i dag.
Jeg synes, det er godt, at vi får lejlighed til at drøfte det internationale samfunds mulighed for at gribe ind i konflikter med alvorlige humanitære følgevirkninger, konflikter, som vi oplevede det for godt og vel et år siden i Kosovo.
Var det ansvarligt af NATO at indlede bombardementerne uden mandat fra FN's Sikkerhedsråd og dermed på trods af den folkeretlige sædvane?
Det er jo det spørgsmål, som vi, der tog medansvar for Danmarks deltagelse i aktionen, må stille os selv igen og igen, sådan som vi også måtte gøre det, da beslutningen konkret skulle træffes sidste år.
Jeg mener fortsat, at svaret må være ja.
Og jeg er helt enig, når det i redegørelsen hedder på side 4: »Hvad det mest ansvarlige valg kan være, afhænger af den specifikke situation og overvejelser om konsekvenser for den nutidige og fremtidige retstilstand.
Regeringen er på den baggrund enig i DUPI-udredningens konklusion, at udfordringen forekommer at måtte være at holde muligheden åben for humanitær intervention i situationer med ekstreme menneskelige lidelser, hvor grundene til handling anses for moralsk tvingende og politisk velfunderede, men hvor Sikkerhedsrådet er ude af stand til at handle uden derved at bringe den eksisterende internationale retsorden, herunder Sikkerhedsrådets centrale rolle, i fare.« For Kristeligt Folkeparti er dette et nøgleafsnit i regeringens redegørelse, og det er også et nøgleafsnit til forståelse af de handlinger, der førte til, at vi fra Kristeligt Folkepartis side bakkede op om aktionen sidste år.
Som jeg opfatter det, er dette her i virkeligheden også essensen i det, som FN's generalsekretær understregede ved Menneskerettighedskommissionens samling i Genève i april, og som der også er henvist til i redegørelsen, men som jeg her vil undlade at citere. Selv om man aldrig bliver færdig med at diskutere det her med, hvornår man kan, og hvornår man ikke kan, så synes jeg, det er vigtigt, at DUPI-udredningens konklusion, som jo også er regeringens, ikke er nogen som helst blankocheck til humanitære aktioner af alskens karakter uden FN-mandat.
Der skal være tale om en meget nøje afvejning af forskellige hensyn, og herunder selvfølgelig også hensyn til den internationale retsorden, ikke mindst, og FN's Sikkerhedsråds centrale rolle; det er helt afgørende.
Jeg synes, det er vigtigt at sige i forhold til den baggrund, debatten også foretages på her i dag, nemlig det, der skete sidste år i Kosovo, at NATO jo rent faktisk søgte at nå til en forståelse med de i Sikkerhedsrådet blokerende parter, nemlig Rusland og Kina, og det lykkedes vel, især for så vidt angår Rusland, at opnå en vis forståelse, der så også kunne betinge, at man greb til det magtmiddel, som man gjorde i Kosovo.
Netop det aspekt mener jeg er vigtigt at have in mente, for var den forståelse ikke opnået, så tror jeg, situationen havde været en anden, og så er det også helt klart, at havde NATO så alligevel foretaget en aktion, havde den internationale retsorden og Sikkerhedsrådets rolle for alvor været bragt i fare, hvilket efter min mening så ikke blev tilfældet. Det korte af det lange er set fra Kristeligt Folkepartis side, at vi sådan set er enige med regeringen i dens redegørelse, i de holdninger, der kommer til udtryk, og i særdeleshed så også i konklusionen, punkt 7 på side 7. Jeg må sige, at jeg synes, det er vigtigt at hæfte sig ved den sidste del af regeringens konklusion på side 7, dér, hvor der står: »Imidlertid bør Danmark medvirke til en effektivisering af Sikkerhedsrådet, således at situationer, hvor beslutningsprocessen i rådet er blokeret, minimeres.
Jeg er også enig med den tidligere taler, hr. Søren Søndergaard fra Enhedslisten, om, at vi bliver nødt til at diskutere vetoretten mere specifikt, vi bliver nødt til at lægge pres på at få en reform af systemet, hvad det angår, også hvad angår kredsen af lande, som er repræsenteret i FN's Sikkerhedsråd.
Danmark må her, synes jeg, spille mere offensivt ud, end vi gør i dag, i forhold til at lægge pres på FN-systemet, på FN's lande, for at få en egentlig reform.
Jeg synes også, at det er på sin plads i en debat som denne at lægge vægt på, at de humanitære interventioner jo i virkeligheden for langt størstedelens vedkommende, hvis man vrider begreberne lidt, burde have et andet indhold, end interventionen sidste år i Kosovo havde.
Den bør også foregå på et langt tidligere tidspunkt, altså hvor den kan have mere forebyggende karakter.
Og her tænker jeg altså ikke på, at man stiller op, om jeg så må sige, med militært isenkram, men at Danmark, og jo da ikke mindst de øvrige FN-lande, gennem bistand, målrettet bistand, også for at sikre menneskerettigheder i forskellige lande, kan være med til at forebygge væbnede konflikter.
Her kan Danmark, men jo ikke mindst verdenssamfundet,
gøre det langt, langt bedre end i dag, og der er jo en kæmpeforskel på - desværre - hvor meget verdenssamfundet og hvor meget de vestlige lande i verdenssamfundet er villige til at hoste op med, om jeg så må sige, økonomisk, når det gælder en militær intervention, og når det gælder de forebyggende indsatser, som sker igennem bistand til f.eks. udviklingslande i Central- og Østeuropa osv. Desværre bliver checkhæftet alt for ofte i lommen, når det gælder den bløde sikkerhedspolitik, det, der skal til, når vi skal se langsigtede virkninger, og så kommer det til gengæld hurtigt op, når det gælder om at bruge penge på direkte militær intervention.
Det er skrigende, at der er den diskrepans i forhold til ikke mindst de vestlige landes måde at reagere på, og derfor er det jo ikke mindst også på den front, når vi skal tale om forebyggelse, at Danmark fortsat skal gøre en indsats, for at de rige vestlige lande i langt højere grad satser langsigtet på at forebygge også væbnede konflikter, i stedet for at man forholder sig så kortsigtet til problemerne, som man rent faktisk gør.
Det kan man ikke laste regeringen og udenrigsministeren for eksplicit, da jeg synes, Danmark på mange måder fører en aktiv politik på det område, men det er klart, at det er her, indsatsen for alvor skal lægges, hvis vi fremover skal undgå at skulle tage stilling til også humanitære interventioner, som vi måske fra dansk side skal deltage i, uden at det er begrundet i et egentligt FN-mandat og dermed med risiko for, at man rykker på den internationale retsorden, som ingen i dette folketing jo dybest set ønsker at vi skal gøre.
Men Kristeligt Folkeparti kan tilslutte sig de hovedtanker, regeringen har gjort sig i redegørelsen, som er fremlagt her i dag.