Mimi Jakobsen (CD), 2001-05-31:
Jeg synes faktisk også, at det var en meget god tale, jeg holdt.
Og så synes jeg, at det er så ærgerligt, at hr. Holger K. ikke kan acceptere, at det, man er her for, er for at udtrykke nogle politiske holdninger.
Der var oven i købet en prioritering af, hvad CD meget gerne vil gøre fremover,
hvilke områder det er.
Der var et spørgsmål om kommuneforhandlinger.
Der var folkeskole.
Der var nogle af alle de elementer, som for os er vigtige.
Og så får man bare den der med: Og hvem vil du pege på efter næste valg?
Undskyld mig, det er ikke det.
Man taler om den indenrigs- og udenrigspolitiske situation.
Jeg plejer ikke at arbejde med manuskript, og jeg ville heller ikke behøve et manuskript for at kunne svare hr. Holger K. Nielsen på, hvad der ville være af temaer - og det ved han jo også udmærket godt - hvor CD er enig med de borgerlige partier.
Jeg valgte at tage statsministerens besvarelse i dag på forespørgslen, fordi jeg syntes, det var interessante emner, og fordi jeg syntes, det var nogle store linjer, som vi måske trængte til.
Efter alle de her timer med »hvem er mest beton« og »hvem vil ditten og datten« og »hvem er troværdig«, så kunne vi måske trænge til lige at komme tilbage til det, forespørgslen drejede sig om.
Og så skal man bare høre på den der: Hvem vil du pege på efter næste valg?
Jeg kan jo lige så godt sige det med det samme: Jeg kunne godt lide statsministerens tale.
Jeg kunne godt lide den, fordi jeg synes, den lagde op til et svar på det, som denne forespørgsel drejer sig om, nemlig den indenrigs- og udenrigspolitiske situation.
Hvordan står det til i den verden, som i langt overvejende grad afgør, hvad vi har at gøre godt og skidt med herhjemme?
Hvad er det for en udvikling, vi hvirvler afsted i?
Hvad er der for tendenser i udlandet?
Hvad er det, der breder sig herhjemme på baggrund af den udvikling?
Man kan så til gengæld sige - efter at have lyttet til debatten i adskillige timer - at dette emne om globalisering og EU jo i hvert fald ikke er blevet skamredet.
Der er ingen, der har misbrugt statsministerens tale til for alvor at kaste sig over de store temaer.
Det, jeg navnlig godt kunne lide, selv om jeg synes, der blev gjort lidt for lidt ud af det i statsministeren tale, var, at statsministeren tydeligt sagde, at i globaliseringens tidsalder, hvor penge og magt flytter sig hurtigere, end man kan nå at registrere med det almindelige øje, skal der mere politik til.
Der skal mere politisk styring til, for at vi får balancen mellem de markedskræfter, der er pragtfulde til at løse nogle opgaver, og det politiske system, der skal til at løse nogle helt andre opgaver.
Kombinationen af de to ting er jo det, vi har dyrket i Danmark i mange år.
Men det, jeg synes statsministeren kunne have gjort mere ud af, var EU.
Statsministeren sagde, at EU er nøgleordet i det her og er svar på mange af disse ting.
Gennem EU kan vi gå ind og påvirke mange af disse ting.
Og når jeg tænker på, hvad der i dag egentlig er blevet sagt om EU, så undrer det mig faktisk, at det nu også skal være en død sild.
Hr. Bendtsen var inde på EU, talte om Nicetraktaten, den historiske udvikling, om det nu gik for hurtigt eller for langsomt med udvidelsen og ære være det.
Jeg kan ikke huske, at fru Ulla Tørnæs overhovedet beskæftigede sig med EU, men undskyld, hvis jeg husker forkert.
Smådiskussioner om, hvorvidt Nicetraktaten nu skulle have været til folkeafstemning eller ej, eller hvad der i øvrigt stod i den, er virkelig noget, der får folket uden for til at hænge ved hr. Holger K. Nielsens læber. Hvorfor drejer det her sig ikke om at få frem, at EU spiller en afgørende rolle, når det drejer sig om fredsbevarelse i hvert fald i vores del af verden?
EU spiller en afgørende rolle, hvis man ønsker at give humanitær bistand i denne verden til de millioner, der har det ganske forfærdeligt.
EU spiller igennem WTO en ganske afgørende rolle, hvis man synes, at handel skal foregå på en måde, så også de sølleste får en chance.
Og jeg kan nævne miljø, jeg kan nævne alle mulige andre ting. Det er jo derfor, det gang på gang undrer mig, at netop de mennesker, der er mest optaget af det her, kan komme i tanke om at hænge sig i et eller andet teknokrati eller bureaukrati og sige, næ, de er imod EU, for det er igennem det medlemskab og alene gennem det, at der virkelig kan rykkes noget fra dansk side.
Selvfølgelig kan vi tage førertrøjen på nogle områder, og det er vi vel også nødt til, hvis vi kræver det af andre, den filosofi køber jeg gerne, det drejer sig om ulandsbistand osv., og jeg er helt enig. Men det rykker jo ikke en halv meter, medmindre man har en organisation, der kan stille sig op og betyde noget i denne verden.
Og det synes jeg at EU-debatten skulle have drejet sig om.
Den anden side af globaliseringen er jo nok så interessant, for det er den, der spiller ind i vores dagligdag herhjemme.
Der er virksomheder, der har gavn af, at de nu kan producere i lande, hvor rammebetingelserne er bedre, som det hedder - det betyder, at der er en billigere arbejdskraft og man bedre kan komme igennem en produktion med lave omkostninger.
Det har jeg ikke spor imod; det synes jeg er meget fornuftigt.
Men virksomhederne må så til gengæld erkende, at de står med en helt ny social dagsorden, som herhjemme er ordnet i et velordnet arbejdsmarked for mange år siden, hvor det er småskærmydsler, det drejer sig om, mens de udeomkring må tage stilling til børnearbejdere, til sociale vilkår og til mennesker, der skal leve i ufattelig fattigdom.
Og det værste ved fattigdom er som bekendt ikke, at man ingen penge har.
Det værste ved fattigdom er, at man ingen valgmuligheder har.
Og det er virksomheder specielt i vores del af verden dybt forpligtet til at tage sig af med den tradition, vi har. Men det er igen virksomhederne, og det kan også forekomme lidt fjernt.
Hvad er det, globaliseringen, forandringen - statsministeren sagde det jo, barometret står på permanent forandring - betyder for os alle sammen?
Den betyder, at vi ser en ganske stigende tendens til, at vores befolkning i Danmark bliver delt op på en helt ny måde; en opdeling i det danske samfund, der groft set kunne kaldes nordholdet og sydholdet, hvor nordholdet siger: Yes, vi er med på nettet, globaliseringen, udviklingen, velkommen til omverdenen osv., osv.
Men hvor sydholdet træder tilbage og siger: Hvad er nu det?
Vi vil have de gode gamle dage med Koch og kolonihaver.
Den opdeling tror jeg bestemt man skal være meget, meget mere opmærksom på, for spørgsmålet er, om det i virkeligheden ikke er godt i gang med at gå helt på tværs af partiskel.
Jeg talte for nylig med en veninde, der har noget forstand på unge menneskers problemer med anoreksi og bulimi osv., og så spørger jeg hende om, hvad det er, der gør, at unge piger på 11-12 år - helt derned er det nu kommet - har
de problemer.
Hun svarer, at det er en mærkelig blanding af to ting: af en forkælethed og en forladthed, det er ønskebørn, der måske bare ikke kan leve op til deres elskede forældres elskede ambitioner på deres vegne og dermed føler sig forladte.
Det er denne kombination af forkælethed og forladthed - ikke sådan, at man er forladt, men at man føler sig forladt af værdier, af kontakt, af omgivelser, af nære relationer, man zapper sig igennem det hele, det går stærkt det her, man er på eller ikke på.
Det er jo et spørgsmål, om det kun er de unge mennesker, som er berørt af de her sygdomme, der har det problem, eller om vi i det hele taget har det sådan.
Globalt er der jo ingen tvivl om, hvem der er forkælet, og hvem der har al mulig grund til at føle sig forladt, den ligger på den flade hånd, men også herhjemme kan man se et typisk skel mellem de forkælede og en større og større gruppe, måske også blandt de forkælede - for hvem er næsten ikke forkælet i Danmark - der føler sig forladte. Statsministeren gik så over til at tale om nogle mål af mere indenrigspolitisk karakter, og det skal der sandelig også være plads til.
Der er ikke meget i det, CD ikke kunne være interesseret i at tale videre om.
Børnene blev nævnt, arbejdslivets sammenhæng med dagligdagen blev nævnt, barselorlov har jo været et af dagens store emner, ikke mindst fordi der var nogle, der syntes, de havde det så sjovt ved at drille hinanden, og det gik der uendelig lang tid med, men det siger vi andre tak for, for så kunne vi gøre noget andet imens.
Jeg vil trøste regeringen og sige: Græd nu ikke!
Regeringen skal ikke græde over de tæv, den fik, fordi man lidt besynderligt, det synes jeg bestemt også, skiftede holdning til det her midt i det hele.
Tænk på, hvilke tæv regeringen havde fået, hvis det var regeringen, der var kommet med forslaget om en 1-årig barselsorlov.
Hold da op, det var aldrig blevet til noget.
Det havde været penge, der fossede ud, det havde været fuldstændig uansvarligt, og det havde navnlig været valgflæsk, for nu har vi jo hørt, at valget har været her stort set en gang om ugen det sidste trekvarte år.
Statsministeren talte om folkeskolen.
Jeg kan garantere for, at CD er dybt interesseret i det emne.
Vi mener stadig, at man, når valget er udskrevet på et eller andet tidspunkt, skal overveje at starte på en frisk med et nyt folkeskoleforlig. Det behøver ikke at betyde, at alt i det gamle forlig er dårligt, det er det ikke, men vi har jo måttet mærke, at der er meget snævre rammer for, hvordan vi kan komme videre, og vi synes, at folkeskolen i skrigende grad trænger til en hjælpende hånd, og hvis det nuværende folkeskoleforlig ikke åbner mulighed for dét, så må vores reaktion jo være, at vi må prøve at starte forfra på nogle af områderne.
Og statsministeren nævnte sygehusene.
Det er næsten ikke til at sige noget nyt om dem i dag, det har været indgående behandlet.
Men jeg vil gerne sige, både om folkeskolen og om sygehusene, at det husker vi nu at statsministeren gerne vil gøre noget ved og regeringen gerne vil gøre noget ved, men så hjælper det altså ikke, at man sidder med en udpræget fedtemåshed, skal jeg jo så sige, for det er Folketingets talerstol, når man skal snakke med kommuner og amter om det her.
Jeg ved godt, hvordan kravene bliver skruet op af amter og kommuner, det ved jeg alt om, men jeg vil gerne råde regeringen til, i hvert fald hvis den med CD's stemmer i Finansudvalget skal have et aktstykke igennem om kommuneforhandlingerne, at lade kommunerne gå ud og gøre noget af det, som de ustandselig fortæller borgerne er Folketingets skyld at de ikke kan.
Hvis de så vil sætte deres skat en lille smule i vejret - jeg tror ikke, det er nødvendigt, jeg tror, man kan gøre meget - må de tage tævene for dét.
Jeg synes, det er fuldstændig uacceptabelt med alle de penge, vi i finanslov efter finanslov har vedtaget herindefra at sende ud, at vi stadig væk inderst inde godt ved, at folk ikke har nok tillid til vores sundhedsvæsen, og at det ikke er godt nok i forhold til, hvad det er i mange andre sammenlignelige lande.
Lad dem gøre et eller andet ved det, statsminister.
Jeg tror ikke på, at borgere rundtomkring for det første tror på skattelettelser.
Jeg ved heller ikke, på hvilket grundlag de skulle tro det, for det har jeg jo hørt på i 24 år, og det er ikke blevet til noget endnu.
Men jeg tror også, at der, hvor det virkelig gør ondt med skatten, er, at hvis man synes, man betaler høj skat, og det er der jo mange, der synes, de gør, så er det i orden indtil den dag, hvor man igen oplever, at det altså ikke fungerer på et eller andet område, hvor man har brug for hjælp, hvor moderen skal på plejehjem eller skal på sygehus osv. Når man får det der slatne håndtryk, der ikke er godt nok, så bliver man sur over sin skat, og derfor tror jeg, der er noget at gøre.
Statsministeren gjorde bemærkninger om vores flygtninge og indvandrere.
Og jeg kunne godt lide det, statsministeren sagde, navnlig at det altså ikke er et problem, at man ser anderledes ud, at det altså ikke er et problem, hvordan man går klædt, og at det altså heller ikke er et problem, hvilken religion man har.
Jeg ved godt, han har fortrudt dem, og det er o.k.
Jeg vil bare sige: Der, hvor vi først og fremmest har været på kant med regeringen i det forløbne år, har været, når der kom udtalelser fra regeringen om, at de og de var et problem, at småproblemer, der måtte være rundtomkring, bliver taget op af ministre og får folk til at tro, at her har vi et kæmpemæssigt problem, f.eks. på arbejdspladserne, hvor de ligger og flyder fem gange om dagen og beder bønner hele dagen.
Jamen det er jo ikke noget problem, men det bliver det, når ministre går ud og siger det.
Og folk, der aldrig nogen sinde har fundet ud af, at de havde et problem, finder pludselig ud af, at de har et problem. Eller når muslimer i fru Pia Kjærsgaards forstand bliver gjort til et problem.
Hvad i alverden er der af problem ved at være muslim eller ved at have muslimer omkring sig?
Det er alle de generaliseringer. Jeg er enig med statsministeren og regeringen i, at kriminelle asylansøgere er et lille problem, men det skygger.
Det kaster lange skygger ind over reelle, gode oplevelser, reelle problemer, vi kunne bedre, fordi der er denne lille fnattede gruppe, der ikke kan holde fingrene væk.
Jeg er fuldstændig enig. Men jeg er også enig med hr. Søren Søndergaard i, at man ikke kan nøjes med bare at tro, at vi så har klaret en hel masse ved at få lavet nogle forholdsregler over for de her kriminalister, som vi for min skyld også godt kan se at få varpet ud igen så hurtigt som muligt, når deres sag er behandlet. Jeg synes, som hr. Kalnæs sagde, da han tog ordet tidligere, at det måske ikke er containerne i sig selv, der er problemet, men at det er containerne forbundet med de tomme asylcentre, som kommunerne ikke vil have mere, hvor lejemålene løber ud, og borgmestrene er helt vilde for at sige nej, der skal ikke flere ind her!
Hr. Kalnæs sagde det jo så tydeligt og belyste det med tal.
Vi havde tre gange så mange, nemlig 30.000 pladser, for få år siden.
Nu har vi 10.000 pladser, og lejemål er blevet nedlagt og bliver det stadig, og borgmestrene værger for sig.
Det er dér, problemet ligger. Bare en lille stigning betyder, at der bliver en overbelægning i Sandholmlejren på 160 pct.
Det skal nok skabe idyl og integration.
Derfor må jeg sige, at på den baggrund er det uacceptabelt, at man opbevarer mennesker i containere.
Det er uacceptabelt, og vi bliver nødt til i dag at spørge regeringen: Hvad er planen med det her?
Jeg kan sagtens tilslutte mig, at man forhandler med kommuner.
Og så skal den altså løses.
Jeg vil gerne vide, hvad regeringen vil gøre ved det her.
Jeg vil også gerne påpege, at jo længere den asylventetid er - det er jo banalt - des større problemer får vi. Jeg vil gerne spørge regeringen: Vil regeringen konkret fremsende et aktstykke til Folketingets Finansudvalg om at skabe ressourcer i en periode i hvert fald, så den asylventetid kan bringes ned?
De to spørgsmål synes jeg er vigtige.
Og så har der været grinet meget af provokationen fra nogle private, herunder mig selv, der sagde: Jamen så kunne der bo nogle hos os.
Jeg vil gerne sige, at det alvorlige bag det, som selvfølgelig er sådan noget halli-hallo, er, at jeg tror, vi begår en stor fejl i Danmark ved ikke at lade danskere, der kunne give en hjælpende hånd, give en hjælpende hånd.
Jeg så på tekst-tv forleden dag, at der i Sverige bor
11.000 flygtninge privat ud af 20.000.
I Danmark var det noget med 100 ud af et eller andet antal tusinde, som jeg så ikke lige kan huske.
Men det er klart en forskel i håndteringen af det her.
Er vi bedre kørende ved at spærre dem inde, isolere dem? Jeg siger ikke, at privat indkvartering løser problemet, men jeg tror, det er så dumt af os, at vi ikke en gang imellem lader private mennesker tage over, når der er nogle, der føler, de har et overskud til at give en hånd.
Jo flere danskere, der kommer i kontakt med disse mennesker og hører om, hvilke problemer de er flygtet fra, jo bredere bliver forståelsen.
Jo mere vi lukker dem inde og isolerer dem og holder dem for sig selv, jo mindre bliver forståelsen.
Regeringen kan jo så vælge, hvad den vil.
Der skal krisepsykologer på.
Der skal fagfolk til de mest basale menneskelige problemer, som ikke engang er nye: død, sorg.
Hvorfor?
Vi skal ikke tage et personligt ansvar.
Vi har ikke noget at give af.
Vi kan bare vakle videre, og det er altså noget, der kan invitere til spiseforstyrrelser, skulle jeg hilse og sige.