Ole Sohn (SF), 2004-04-23:
Jeg vil starte med at være positiv.
De kulturpolitiske sigtelinjer, som regeringen er kommet med, indeholder en lang række pæne ord.
Det kan være lidt vanskeligt at være uenig i, at man skal styrke talentet, og at man skal se fremad, og man skal være positiv, og hvad der nu ellers står.
Det, der er den store mangel ved sigtelinjerne, er, at de er fuldstændig blottet for handlingsinitiativer.
Det kan man tage som et udtryk for, at regeringen ikke rigtig ved, hvordan man skal omsætte de pæne ord til handling, eller - hvad jeg tror er mere sandsynligt - at man er løbet tør for konkrete ideer og bare venter på, at valget skal komme.
Og det gør vi andre sådan set også.
Men der er ét element i sigtelinjerne, som jeg synes er beskrevet rimelig fornuftigt.
Det er spørgsmålet om kulturarven; der har vi fået lavet nogle meget fornuftige initiativer.
Det skyldes måske, at hele grundlaget for initiativerne omkring kulturarven er blevet til under den forrige regering og først udmøntet efter valget.
Ellers er sigtelinjerne primært præget af værdidebat, og der vil jeg gerne sige et par ord om det jeg mener er det væsentligste, også omkring værdispørgsmålene.
Det er spørgsmålet om partnerskaber.
Jeg mener, det er vigtigt at understrege, at kulturen kan tilføre samfundet næring og vækstbetingelser for det gode livs vilkår.
Kulturel udvikling skaber også en god samfundsdynamik og kan bidrage til erhvervspolitikken med en ekstra dimension.
Det er jo sådan, at i dag er kulturlivet meget afhængigt af markedet og den kommercielle kulturindustri.
Film, bøger, musik, kunst m.v. produceres og distribueres af private foretagender på markedet.
De fleste kulturskabere benytter sig af produktionsselskaber, forlag, gallerier og trykkerier for at nå deres publikum, så det der med partnerskaber er jo ikke nyt, det er meget gammelkendt.
Det, der er opgaven, er, at vi som samfund skal have en kulturpolitik, der skaber veje forbi markedet for at distribuere kulturen, hvor markedet ikke selv kan løse det.
Det er det, der er statens opgave, og det er det, der burde have været indholdet
af sigtelinjerne, at man har nogle visioner for, hvordan vi som stat, hvordan vi som samfund kan være med til at understøtte mangfoldigheden.
Det, der desværre sker, er, at der bag de pæne ord fra regeringens side, når man skræller overfladen væk og går ind og ser på, hvad regeringen konkret gør, viser sig et andet billede, for en fri og uafhængig kunst er nemlig ikke en selvfølge.
Det, som VK-regeringen f.eks. har gjort, da de manede til kamp mod smagsdommere og ekspertvælde, var, at man skar dybt i den eksperimenterende kunst ud fra det synspunkt, at det ikke kan være en offentlig opgave at støtte inferiøre tiltag eller, som det nu står i sigtelinjerne, middelmådigheden.
Konkret har man gjort det ved at skære i støtten til PEN.
Jeg vil godt lige i parentes sige, at jeg går ud fra, at PEN søger igen, og jeg kan ikke forestille mig, at en borgerlig-liberal kulturminister ikke vil støtte PEN's arbejde for at understøtte fængslede forfattere og andre autorer, som har brug for hjælp rundtomkring i verdens diktatorers fængsler - parentes slut.
Regeringen har også konkret skåret i portostøtten og dermed mindsket mulighederne for, at flest muligt kunne deltage i den offentlige debat og dermed give deres synspunkter til kende.
Ja, så fremmer man den elitære kunst, den etablerede kunst, de kendte kunstnere på bekostning af talenterne og talentmassen.
Det, der burde være grundlaget for den offentlige kulturpolitik, er - for at slutte af med Asger Jorns ord - at kvalitet kommer ud af kvantitativ overflod.
Ergo: Vi skal støtte mangfoldigheden og underskoven af talenter og folk, der ønsker at udvikle deres talenter.