Peter Duetoft (CD), 2000-12-13:
Netop fordi jeg var ordfører lige efter, ville jeg ikke blande mig med en kort bemærkning om det med børnefamilierne.
Det var dog alligevel en udsigtsløs diskussion.
Sandheden er jo, at vi nærmest skulle give dobbelt børnecheck til nummer tre og fire og fem, hvis vi skulle gøre noget godt for Danmark.
En af katastroferne er jo netop, at, som hr. Thulesen Dahl siger, den danske familie kun får 1,7 barn, hvilket gør, at vi bliver færre og færre danskere.
Vi skal da et stykke op over to.
Så i virkeligheden skulle vi jo altså inspirere mennesker til at få børn i stedet for at rende rundt og sørge for, at de ikke ville få så mange børn.
Det er faktisk den vej, der ville være fremtid i for samfundet.
Danmarks problem er jo ikke, at vi bliver for mange; Danmarks problem er altså, at vi bliver for få i løbet af en årrække.
, så i virkeligheden sørge for, at man får mere for andet og tredje barn.
Det øger jo også fornøjelserne mange gange.
Hovedlinjen i CD's afstemning her i dag vil blive, at vi selvfølgelig stemmer for det forlig, som vi har med regeringen.
Det er et lille, snævert, sødt et på otte punkter, men vi står selvfølgelig ved det.
Så vil vi stemme for de forslag andre steder fra, som vi kan finansiere.
Vi vil undlade at stemme alle de gange, hvor vi har sympati for et forslag, hvor vi ikke mener, at finansieringen er rimelig.
Og der vil man komme til at opleve i aftenens afstemning eller nattens, eller hvornår det nu bliver, at vi mange gange stemmer gult.
Det bliver sådan en lidt mikset afstemning, hvor der bliver mere gult, end der plejer.
Men det er et udtryk for den linje, som vi også kørte under finanslovforhandlingerne, at vi meget gerne vil være med til at finansiere det, vi skal bruge.
De punkter, vi har en aftale med regeringen om, er jo finansieret i sig selv.
Og på samme måde ville vi så selvfølgelig sørge for de områder, hvor vi i givet fald stemmer for.
Men der er et principielt problem, jeg gerne vil rejse.
Altså de dér bunkebryllupper, der er i øjeblikket, er jo næsten ikke til at holde ud.
Jeg har fuld respekt for, at regeringspartierne har haft behov for at lægge en strategi, der siger, at nu skal de dælensorteme have lov til alle sammen at vise, om de vil være med til noget eller mod noget; stemmer de for noget, som de ikke finansierer, så får de smæk, og stemmer de imod noget, de godt kan lide, så får de også smæk. Jeg har fuld forståelse for, at man som regering ønsker at afsløre oppositionen.
Men spørgsmålet er, om det i nogle tilfælde er rimeligt at gøre det.
Lad mig give et par eksempler.
Ændringsforslag nr. 516 indeholder følgende elementer:
Ja, det er vi en del af, fordi vi har et forlig på det område, så det er vi selvfølgelig for.
Så indeholder det en forhøjelse af en affaldsafgift.
Så indeholder det en emballageafgift, der bestemt ikke er afklaret, og hvor vi ikke før fredag ved, om vi stemmer for eller imod, fordi vi ikke har forhandlet den lille sag på plads endnu, må jeg sige til skatteministeren.
Det ligger altså også i det her punkt.
Og så er der en lettelse for Euro-3-lastbilhalløjet; det ligger også her, og det er noget, vi er for.
Og så kommer regeringen rendende og siger, at nu skal vi have en afstemning om det der bunkebryllup. Hvad i alverden vil regeringen egentlig have, vi skal gøre?
Vil regeringen have, at vi stemmer for?
Dermed har vi på konteringen stemt for nogle ting, som vi bestemt ikke kan lide.
Hvis vi stemmer imod, løber vi fra et forlig, og hvis vi undlader at stemme, så er det jo lige så galt. Vi vælger selvfølgelig at stemme for, fordi vi gerne vil sende signalet om, at når man indgår en aftale med CD, så har man en aftale med CD.
Men jeg er nødt til at sige, at det er måske en af de paragraffer, det ikke var dødsmart at lave en afstemning om.
Man kan lave det alle de andre steder; så havde vi måske ikke haft tohundredenogenogfirs afstemninger, hvis man tog de her bunkebryllupper ud, så havde vi måske kun haft 250 - og hvad så?
Jeg ved, at det budgetteknisk er nødvendigt at gøre sådan, fordi der ikke er mulighed for at stille flere ændringsforslag til samme paragraf, klart nok.
Men så kunne man jo overveje, når man vælger afæskningsstrategien politisk, om man skulle det dér. I øvrigt er et tilsvarende eksempel ændringsforslag nr. 519, hvor der er en tobaksafgift, som vi står ved, fordi den har vi aftalt, men i samme forslag er der altså også noget provenu for en kortere momskredit, og der er vi ikke med.
Det er de dér sammenkoblinger af ting, der ikke er rene, og som jeg synes er et principielt problem, når man beder om afstemninger.
Så er jeg lige ved at sige, at det, det nu viser, er, at budgetsystemet ikke er egnet til at blive brugt på den måde.
Selvfølgelig kunne vi da godt have gjort det, at vi havde stillet ændringsforslag, hvor vi havde taget alle de dele af provenuet ud, vi ikke kunne lide, og så bare ladet det, vi var enige om, stå tilbage, og så lade det gå til afstemning og stemme mod det samlede.
Men det ændrer altså ikke noget ved, at det er upraktisk og ubehageligt for et parti at stemme imod noget, vi faktisk er enige om og har en aftale om; det bryder vi os ikke om.
Så jeg vil bare bede regeringen og regeringspartierne om at overveje til næste år, om det er så konsekvent, man skal køre afæskningsfilosofien.
Man kunne måske nok få det billede frem, som man gerne vil have frem, ved bare at have bare ti færre afstemninger.
Jeg er overbevist om, at det samme billede ville komme alligevel.
Så er der jo en række forslag her.
Bl.a. har Venstre og De Konservative foreslået, at man skal låse ejendomsværdiskatten.
Det har vi ikke noget problem med, for vi er jo også imod ejendomsværdiskatten, og vi ønsker også en nedtrapning af den, og vi har jo en aftale med V og K om, at vi skal gøre det over en kort årrække, når der bliver et flertal herinde.
Det, der er problemet med det forslag, der ligger her, er jo, at det er uden finansiering.
Det er uden finansiering, fordi der ikke har været en drøftelse om finansieringen.
Altså der er ikke flertal for forslaget her, så det er en politisk markering, det er klart.
Men samtidig har der ikke været nogen drøftelse mellem vore partier om, hvordan det skal finansieres, og vi vil for eksempel ikke finansiere det via en nedskæring i ulandsbistanden. Derfor kan vi ikke stemme for det forslag, selv om vi er enige i målet, og det kan vi altså så ikke, fordi vi synes, at man starter et forkert sted.
Man starter ikke med diskussionen om, hvordan vi skal dække de udgifter, der kommer ved at låse den i det her tilfælde, men man starter bare med at sige, at sådan skal det være.
Men det ændrer altså ikke noget ved, at CD som altid er modstander af ejendomsværdiskatten, og at vi selvfølgelig skal have den nedtrappet så hurtigt som muligt, når et flertal vil det her i Tinget. Grundskylden havde vi jo en lille disput om, hr. Thor Pedersen og jeg, i formiddags.
Jeg skal ikke gøre den disput færdig, for den kan vi sagtens fortsætte.
Jeg skal ikke gøre den lang, for vi havde den i flere runder i formiddags.
Jeg skal bare sige, at for os er det her forskellen på at sidde med ved bordet og ikke sidde med ved bordet.
Og jeg var da meget godt tilfreds, selv om det holdt hårdt, må jeg sige til hr. Thor Pedersen, men jeg var da meget godt tilfreds, og jeg ser det jo nærmest som et ridderslag, at hr. Thor Pedersen ville stemme for et forslag, som vi også er lidt faddere til.
Det er jo dejligt, og tak for det; så kan det jo ikke være så ringe endda.
Men altså hvis vi ikke havde gjort det - og inderst tror
jeg, hr. Thor Pedersen ved det - hvis ikke vi havde siddet med ved bordet, hvis vi ikke havde forhandlet det her på plads, så var man nået op på 24 promille, og så havde det kostet landbruget 134 mio. kr.
Heldigvis har vi jo med glæde set, at landbrugets topfolk faktisk har været ude og fortælle offentligt, at sådan var virkeligheden; så har de sendt et pænt takkekort, og det er da udmærket.
Det plejer de måske at sende til Venstre, men det var der så ingen grund til denne gang.
Så er der forslaget om udlicitering, som Venstre og De Konservative vil komme med.
Det undlader vi at stemme til.
Vi vil også gerne sige til V og K, at hvis vi skal gå
ind i noget med udlicitering og udbud, så er det ikke med en eller anden ideologisk undertone af, at nu skal vi med alle de kræfter, vi kan, sørge for, at det hele bliver privatiseret, og nu bliver det hele udbudt, og nu bliver det hele udliciteret. Vi går til den diskussion med den holdning, at tingene skal ligge dér, hvor det er mest praktisk og rimeligst og det foregår bedst, og det gør det altså ikke altid nødvendigvis i det private regi.
Så når vi undlader at stemme, bruger den gule knap, så forsøger vi at fortælle Venstre og De Konservative, at vi kan godt være med et stykke ad vejen og vil gerne være aktive i det og kigge på det, men at vi ikke kan love et eller andet fast beløb til hr. Thor Pedersen på omkring 600 mio. kr.
Men alt det dér er jo en af grundene til, at vi ikke har en stor, fin aftale mellem regeringen og os, det, at vi ikke kunne blive enige om den belastning på erhvervslivet, som regeringen lægger op til. Omkring ulandsbistanden vil vi stemme imod samtlige de forslag, der ligger fra Venstre og De Konservative og Dansk Folkeparti.
Vi har også haft diskussionen lidt tidligere i dag, men det er altså også vores opfattelse, at det ikke er de fattige ude i ulandene, der skal betale for de problemer, vi har i Danmark.
De danske problemer skal løses, men vi har det internationale ansvar, og derfor skal vi selvfølgelig stå ved de rammer, der ligger nu.
Vi er meget glade for, at budgetreguleringskontiene på politiet, forsvaret og kriminalforsorgen er væk.
Det var jo en lang diskussion, men det er glædeligt, at de ikke er der mere, og det skal regeringen da også have tak for at man er gået med på. Så kom hr. Jørgen Winther i formiddags med nogle forskellige synspunkter omkring sundhedsvæsenet, og det synes jeg man kan diskutere meget.
Men noget, man nærmest gjorde til et mantra, var jo, at hvis man nu som Venstre og De Konservative vil give flere penge, i det her tilfælde var det 1½ mia. kr., til sundhedsvæsenet, så var man i gang med at løse alle problemer her i verden. Der må jeg jo desværre gøre Venstre og De Konservative kede af det og sige: Vi tror ikke længere på, at flere penge er vejen frem for sundhedsvæsenet.
Det kan da godt være, at der målrettet nogle steder er behov for nogle øgede midler, men det er ikke pengene, der er problemet, det er strukturen, det er samarbejdet, det er fleksibiliteten, det er ansvarsplaceringen, det er styringen, det er galt med.
Man er nødt til i sundhedsvæsenet at gå ned i de der ting, som ingen af os kan lide at gå ned i, men vi er nødt til det, og sige, at med den nuværende struktur, den nuværende opbygning, den nuværende ansvarsplacering for sygehussystemet kan vi hælde milliarder af kroner ned i det; borgerne vil ikke komme til at mærke en bedre service og en bedre behandling.
Derfor er vi ikke tilhængere af det forslag.
Vi mener, det er at starte et forkert sted, og det er at fokusere for meget på nogle milliarder.
Jeg kender det jo en lille smule fra et andet område, jeg kender det fra psykiatrien, at vi kan blive ved med at komme med penge til nye mursten omkring psykiatrien, og vi kan blive ved med at lokke kommuner til at lave bofællesskaber, og hvad ved jeg, men så længe der er kassetænkning mellem amt og kommune, sådan at de ligger og spiller gøgl med de sindslidende, jamen så hjælper det ikke noget at blive ved med at komme penge i det, det hjælper simpelt hen ikke, for viljen til at løse problemerne er der ikke. I virkeligheden er det det samme problem, der er i sygehussystemet.
Vi er nødt til grundlæggende at kigge på vores regionale struktur og vores opbygning af det, og derfor er det altså ikke kun en pengediskussion.
Det er at gøre det for fattigt at sige, det kun er en pengediskussion.
Så er der dødepakken: Ja, der ligger jo et ændringsforslag til den - jeg tror fra Kristeligt Folkeparti, nå, hr. Flemming Kofod-Svendsen vil ikke have ansvaret for det - der skal genoprette den pakke.
Vi bryder os da heller ikke om det, men vi erklærer jo selvfølgelig klart, at vi har et forlig om det, og så længe forligspartierne ikke vil lave om på det og vi ikke i fællesskab kan finde en anden løsning, stemmer vi selvfølgelig ikke for et forslag, som fører til en ændring af den situation.
Jeg ved, at finansministeren har overvejelser i retning af, at man måske kan justere nogle ting, og vi vil da se med glæde, hvis vi kan finde en løsning på det, men vi står da loyalt ved det forlig, der var fra sidste år, sådan at vi naturligvis ikke render rundt og laver ulykker her på det område, uden at det er i overensstemmelse med de aftaler, der lå.
Servicejobbene er vi også godt tilfredse med.
Der er sket nogle ting, og vi er godt tilfredse med, at man har forsøgt at fjerne nogle af de barrierer, der er, at man har lavet dagpengeoptjening, at man har udvidet muligheden for anvendelse af servicejobbene.
Vi tror stadig væk, at det er en rigtig, rigtig, rigtig god idé med den type job, men naturligvis betyder det også, at viljen til at bruge dem skal være der, og det er da lidt bekymrende at se, at der er adskillige steder i det offentlige, man her i de seneste dage har kunnet afsløre, at der ikke er brugt servicejob i noget specielt stort omfang.
Jeg har da også hørt fra borgmestre, at hvis en borgmester ringer til KL for at spørge, hvordan det er med servicejob, fortællder KL ikke altid den pågældende borgmester, at det er en god idé.
Faktisk advarer de jævnlig imod, at man bruger servicejob.
Der må jeg sige, at det jo bestemt er en barriere at løbe ind i, hvis borgmestre eller andre fra en kommune ringer og siger, at de skal bruge det og det, og så får meldingen: Nej, lad være med det.
Jeg kender da godt KL's argumentation eller argumentationen fra dem, man nu har snakket med i KL.
Argumentationen er selvfølgelig, at hvis man har haft servicejob i nogle år og derefter ikke længere har personer, der skal dække dem, så kommer der naturligvis et pres fra befolkningen, for at den serviceforbedring, der er i forbindelse med servicejobbene, bibeholdes.
Der kan man jo så sige, at det måske kunne være rart, hvis en kommunalbestyrelse så havde mod og mandshjerte til at sige nej, når der skal siges nej.
Hvis man ikke synes, det niveau skal fortsættes, så er det vel rimeligt at sige nej om 3, 4 eller 5 år i stedet for gøre det umuligt for nogle mennesker at komme ind i servicejob i en ordning, der ellers er god. Alt i alt er det her jo en lidt blandet fornøjelse, og det vil man som sagt se på vores afstemning i aften.
Der er nogle grønne knapper, nogle røde knapper og nogle gule knapper, og sådan vil det bare være.
Vi vil stå ved alle de aftaler, vi overhovedet skal, vi vil lade være med at lave ulykker for gamle aftaler, og så vil vi lade være med at ødelægge statens økonomi hæmningsløst.
Men det bliver altså mere blandet, end det plejer, og det er selvfølgelig et udtryk for, at netop denne her finanslov er en flikkesammen-finanslov, der på en eller anden måde er alt godt fra havet, men det vender vi tilbage til i morgen i generaldebatten.