runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Line Barfod (EL), 2005-05-13:
Nu kan det jo være, at det er kommunen, man har lyst til at klage over, og så er det jo et problem, hvis det er kommunen, der også skal hjælpe en med klagen, og på en lang række områder har børn jo ikke de muligheder i dag for at klage til kommunen.
Det er derfor, vi synes, at der er behov for at se nærmere på, hvad vi gør for at styrke børns retsstilling, således at de, der er i klemme, får noget hjælp, og gerne inden det kommer helt dertil, hvor de måske skal anbringes.
Derfor vil jeg høre, om ikke fru Inge-Lene Ebdrup vil være åben over for at kigge mere på, hvad vi gør for at hjælpe børnene, også med alle de bud, som de organisationer, der arbejder med børn og med at hjælpe dem i de mange forskellige konkrete problemer, de kan være i, kommer med.
Mette Frederiksen (S), 2005-05-13:
De fleste forældre opdager hurtigt, at deres barn eller børn ikke er en klump modellervoks, som de bare kan forme, som de måtte lyste.
Vores børn er først og fremmest mennesker og individer, individer med egen personlighed, integritet og selvfølgelig også med egne rettigheder.
I et historisk perspektiv er det her syn på børn ret nyt.
Anerkendelsen af de små medborgere er løbende skrevet ind i lovgivningen på forskellige områder med rettigheder, men der er da stadig lidt rod forbundet med forskellige aldersgrænser, for logikken er egentlig ikke altid lige til at få øje på.
Når overblikket kan være svært for os, som jeg også synes dagens diskussion understreger, hvordan må det så ikke være for børnene at hitte rundt i?
Man skal kende sin ret for at kunne kræve den, og børn så vel som voksne har brug for at få råd og vejledning om deres rettigheder i konkrete sager.
Børns behov er ikke mindre end voksnes, måske tværtimod.
I dag har vi allerede behandlet et forslag på det her område, og fra Socialdemokratiets side har vi fremlagt vores bud, som jo har været diskuteret i salen som det foregående punkt.
I vores forslag både inddrager og forpligter vi Ombudsmanden, og vi udvider samtidig Børnerådets kompetence.
Børnerådet rådgiver jo allerede i dag børn i konflikter, som er knap så juridiske og mere relaterer sig til den almindelige hverdag.
Det kan være dumme forældre, det kan være klassekammerater, der mobber, det kan være kærestesorger og andre ting.
Den erfaring, som Børnerådet allerede har, må være guld værd til at kunne rådgive i også tungere sager.
Efter vores mening bør Børnerådet med den erfaring, som Børnerådet allerede har i dag, netop guide børn i et videre forløb og samtidig løfte de problemstillinger, som rådet herigennem får kendskab til, op på et mere principielt plan.
Socialdemokratiets forslag fastholder dog den konkrete klageadgang til Ombudsmanden, men med en særlig prioritering, sådan som ombudsmandsinstitutionen tidligere har taget et særligt skridt til, f.eks. for borgere med handicap.
Vi er åbne over for diskussion af placering af myndigheden til at behandle klagesager, men i den diskussion er det vigtigt for os, at børn ikke får et mindre kvalificeret klagesystem med lavere autoritet end det, voksne medborgere benytter sig af.
Når en anden myndighed skal irettesætte f.eks. en kommune, skal det være en institution, der står juridisk respekt om, ellers risikerer vi ikke at hjælpe børnene, og det er i det lys, man skal se vores forslag om placering hos Ombudsmanden.
Men lad os se på det under udvalgsbehandlingen, og lad os koordinere det her arbejde i Folketingets Retsudvalg.
Børn har fået rettigheder på papiret.
Nogle af dem virker heldigvis i virkeligheden, men andre halter bagefter.
Et ekstra skub i den rigtige retning kræver overvågning, information og konkret rådgivning.
Nu er der flere modeller i spil: den, vi i dag har fremsat forslag til fra Socialdemokratiets side, og den, der er fremkommet her fra Enhedslisten.
Nu er det sådan set Folketingets ansvar at finde den rigtige løsning.
Inge-Lene Ebdrup (V), 2005-05-13:
Jeg vil gerne være med til at kigge på det.
Det, jeg også har sagt hele tiden, er, at jeg bare synes, vi skal kigge på de specifikke problemstillinger.
Jeg synes, vi skal kigge på f.eks. samværsreglerne, på, hvordan vi kan styrke børns retsstilling, når de er i den situation, at far og mor bliver skilt, hvordan vi sikrer, at deres rettigheder bliver varetaget.
Jeg synes, vi skal kigge specifikt på, at hvis man f.eks. bliver anbragt uden for hjemmet, har man behov for en yderligere retssikkerhed end den, vi har iværksat med anbringelsesreformen i dag.
Der er vi åbne for at diskutere det hele.
Det er bare den her generelle klageadgang, som vi mener ikke rigtig løser de problemer, som vi gerne vil have løst, set i sammenhæng med, at når man lægger ansvar over på børn, som det jo er, når man giver dem en klageadgang, er der også nogle, der kan misbruge børnenes rettigheder.
Derfor mener vi ikke, at det er den rigtige vej, men vi er altid åbne for en drøftelse.
Jeg vil sige, at jeg støtter meget op om de rådgivningsmuligheder, der er i forbindelse med telefonrådgivning af andre.
Det, jeg bare forsøger at sige, er, at vi jo allerede i dag har en mulighed for, hvis det enkelte barn har problemer, at den kommune, hvor barnet bor, altså barnets egen kommune, og de rådgivere, som kender de specifikke lokale forhold, kan træde til.
Jeg synes da egentlig, at det ville være at skyde over målet, hvis vi nu laver en statslig organisation, der skal tage barnet i hånden.
Jeg forestiller mig, at når man som barn ringer til en rådgivning på den her måde, så bliver man rådgivet om, hvilke muligheder man har, og det bakker jeg meget op.
Men med hensyn til den specifikke klageadgang og med de muligheder, der i den forbindelse er for misbrug af børnene af andre – jeg siger ikke, at Børnerådet vil misbruge børnene – som måtte have interesse i, at børnene klager, synes jeg, det er vigtigt, at vi holder fast i, at det er kommunen, man henvender sig til, og at det er der, man får den hjælp og støtte, som man måtte have behov for.
Line Barfod (EL), 2005-05-13:
Jeg er da enig med fru Inge-Lene Ebdrup i, at man selvfølgelig skal være klar over, at der er forskellige problemstillinger på forskellige områder, men vi har jo dog nu igennem flere år givet støtte til, at der er telefonrådgivninger, hvortil børn kan ringe.
De oplever et stigende pres på telefonrådgivningerne, og de organisationer, der arbejder med børn på mange forskellige områder – både Børnerådet, Børnesagens Fællesråd, Red Barnet og andre – ønsker jo, at der skal være nogle bedre muligheder for at hjælpe de børn.
Det kan være en klage, det kan være at gå med hjem til forældrene og prøve at løse konflikterne, eller det kan være at prøve at gå med hen andre steder og løse konflikterne.
Der er brug for nogle, der kan hjælpe mere end bare at svare i en telefon, og derfor vil jeg høre, om fru Inge-Lene Ebdrup ikke under udvalgsarbejdet vil være åben over for, at vi kan se på mulighederne for at give en bedre støtte end bare en telefon.
Med hensyn til den del, der handler om, at der nogle gange kommer nogle sager, hvor Børnerådet bliver opmærksom på, at her er nogle problemer, og det kan være nogle skoleelever, der har nogle virkelig forfærdelige forhold som det her med de uhumske toiletter, der gør, at børnene slet ikke kommer på toilettet hele den dag, de er i skole, eller det kan være sager som den om magtanvendelse over for børn på en specialskole, mener ministeren så, at her kunne der være mulighed for at udvide Børnerådets opgaver, så det havde mulighed for at tage sådanne sager op og hjælpe sådanne børn?
Her taler vi altså ikke om at gå ind i en konkret sag med klager til myndigheder, men simpelt hen om at gå ind og prøve at tage sådanne sager op og snakke med de pågældende kommunalbestyrelser, skoleledelser, eller hvad det nu kan være, der er behov for.
Det er klart, at børn jo som regel vil starte med at gå til deres forældre, og hvis deres forældre kan hjælpe dem, så er det jo fint, men en lang række af de børn, der ringer til Børnetelefonen, og som har problemer, går netop ikke til deres forældre, og de har et behov for, at der så enten er nogen, der kan gå med hjem og hjælpe dem med forældrene eller fortælle dem, hvor de kan finde nogen, der kan gå med hjem til deres forældre, hvis det er forældrene, de har problemer med, eller som kan hjælpe dem, hvis de har prøvet at rejse problemerne over for forældrene, og de ikke der har fået nogen støtte, og de har et behov for at få gjort noget ved det, der er galt enten i hjemmet, i skolen, på det sted, de er anbragt, eller hvor det nu kan være.
Der mener vi ikke, at det er godt nok i dag.
Når hr. Per Ørum siger, at vi foreslår en ekstra organisation, så vil jeg gerne høre, hvad det er for en organisation, hr. Per Ørum mener i dag løser den opgave at hjælpe børnene, når forældrene ikke gør det.
Inge-Lene Ebdrup (V), 2005-05-13:
Det her forslag om at indføre en generel klageadgang vil jeg selvfølgelig også knytte nogle bemærkninger til, men jeg vil starte med at sige, at jeg er generelt set meget enig med de bemærkninger, der er faldet fra ministeren, og derfor vil jeg ikke gentage det, han har sagt.
Det, jeg derimod vil hæfte mig lidt ved, er, at jeg tror, at vi skal være påpasselige med at generalisere, med, at vi bare over én kam skal sige, at børn skal have ret til klage over alt mellem himmel og jord, og derfor laver vi et system som det, der er foreslået her.
Jeg tror, det er vigtigt, at vi som voksne tager udgangspunkt i den specielle situation, den specifikke situation, f.eks. hvis et barn er anbragt uden for hjemmet, hvor vi jo netop har været i gang med en diskussion af, hvornår et barn har klageadgang, ved hvilket alderstrin et barn har klageadgang?
Der er et udvalg i gang, som kigger på, om et barn skal have bisidder med.
Der er nogle, der kigger på, om man skal lave nogle pjecer, der f.eks. fortæller børn om deres klageadgang, men hvor man forholder sig til den specifikke situation, der omhandler det at være anbragt uden for hjemmet.
På samme måde er det med hensyn til skilsmissesituationer, hvor der også er nedsat et udvalg hos ministeren, som kigger på børns rettigheder på hele samværsområdet.
Der har været kigget på det mange gange før, og jeg mener, at det er meget vigtigt, at vi også her kigger lidt dybere, og her vil jeg gerne medgive, at vi givetvis kunne finde fodslag for ændringer af børns rettigheder på det område.
Det, jeg bare prøver at gøre klart, er, at når man giver børn en ret til at klage, lægger man også et ansvar over på børnenes skuldre, et ansvar for deres egen situation, som jeg mener man skal passe meget på med, og man skal i hvert fald have et nuanceret forhold til, hvor gamle børnene er.
Ellers kommer vi ud i en situation, hvor det i nogle tilfælde ikke længere er børnenes tarv, og vi kommer ud i situationer, hvor børnenes rettigheder kan misbruges af andre, hvis børnene ikke er modne nok til at sige fra.
Jeg synes, vi skal skelne.
Vi skal skelne meget mellem, om det er børn, der har forældre, der tager sig af dem, om det er børn, der er hjemme hos nogle, som har forældremyndigheden, og så synes jeg, vi skal lægge meget vægt på det at være forældre og have forældremyndigheden.
Jeg synes, at vi som samfund skal give et klart signal om, at der altså er ansvar forbundet med det at være forældremyndighedsindehaver, og så også sørge for, at børn, der f.eks. er anbragt uden for hjemmet, får den støtte og den hjælp, de har behov for.
I stedet for at lave et sådan meget generelt system, synes jeg, det er vigtigt, at vi forholder os til de specifikke situationer, og at vi også bruger de muligheder, vi har i kommunerne, til at specialisere os i de individuelle behov, det enkelte barn måtte have.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2005-05-13:
Jeg synes faktisk, at der er svaret på det spørgsmål mange gange.
I stedet for at give klagemulighed til sådan en organisation er der i dag mange muligheder hos kommunen.
I forbindelse med anbringelsesreformen kortlagde man også det her område og lavede nogle tilpasninger.
Så man har kontinuerligt arbejdet med at forbedre børns retsstilling generelt.
Derfor kan jeg heller ikke se, at vi skal til at lave sådan en ny organisation her til mange millioner kroner, som reelt overlapper også mange af de opgaver, som der er i Børnerådet i forvejen, og jeg mener faktisk, at det måske er at klatte lidt med pengene.
Lone Dybkjær (RV), 2005-05-13:
Nej, det ved jeg heller ikke om der er, men jeg forstår, at hr. Per Ørum Jørgensen gerne vil have bekræftet det, alle og enhver ved: at vi har noget her i landet, der hedder forældremyndighed.
Vi har oven i købet noget, der indimellem hedder fælles forældremyndighed, som jeg selv har været en af initiativtagerne til, så jeg synes bare, det er en underlig debat, for der er jo ikke nogen, der har rejst spørgsmålet om, hvorvidt vi har en forældremyndighed eller ej.
Det er overhovedet ikke det, jeg har sagt.
Jeg har sagt, at når forældremyndigheden svigter eller barnet føler, at det har behov for hjælp udenfor – og vi er vel enige om, at der er forældremyndigheder – er det, at vi skal sætte ind.
Jeg har ikke sagt, at vi skal sætte ind med det her forslag.
Jeg har hilst forslaget velkommen, ligesom den tidligere ordfører for mit parti gjorde det med det forrige forslag.
Jeg hilste det velkommen, fordi vi synes, at en debat om børns situation, retssikkerhed og muligheder er en meget vigtig debat, og vi ønsker sådan set at prøve at få en samlet debat, hvor alle de ordførere på forskellige områder, der er engageret i det, kan komme til at deltage, sådan at vi netop ikke splittes op, så hr. Per Ørum Jørgensen ikke kan henvise til, at jeg ikke har hørt den tidligere ordførertale i debatten.
Der var jeg altså tilfældigvis ikke ordfører og var optaget af noget andet, men det beklager jeg egentlig.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2005-05-13:
Der må jo så igen være forskel på, hvordan man vurderer tingenes tilstand, for det er jo ikke lang tid siden, at der blev lavet en undersøgelse, hvor bl.a. også Børnerådet deltog.
Det er så korrekt, at der er nogle hjørner, som Børnerådet anbefalede at man kiggede på.
Jeg er da også positiv over for, at man kigger på de her ting, men regeringens holdning har altså bare været en anden, og det er faktisk det, jeg henholder mig til.
Lone Møller (S), 2005-05-13:
Jeg vil sige tak for ministerens invitation.
Det, jeg gerne vil spørge om, er: Hvad får ministeren til at tro, at selvregulering frem for forbud på det her område virker?
Nu har ministeren jo ikke siddet så længe i Folketinget, som jeg har, men vi har i rigtig, rigtig mange år forsøgt det ad den vej, fordi vi jo i Danmark har en opfattelse af, at det, der hedder aftaler, er bedre end forbud.
Men vi kan jo se, at det rent faktisk ikke går bedre.
Det kan godt være, at der på nogle områder er en nedgang i antal reklamer.
Dem har vi så bare overført til de skjulte reklamer.
Mener ministeren ikke, at det er bekymrende, når der bliver brugt et millionbeløb på målrettede børnereklamer for netop usunde fødevarer?
Det er jo derfor, at vi gør os en lang række overvejelser om, hvordan vi kan dæmpe den markedsføring, så børnene ikke spiser så meget sukker og drikker så meget sukkerholdigt, som de gør.
Jeg mener da, at det er et problem, men jeg mener ikke, at det er noget, vi kan lovgive og forbyde os ud af gennem isolerede danske forbud.
Jeg mener, at selvjustits og selvregulering virker bedre, for så tager producenterne selv et medansvar og et ejerskab til de restriktioner, og så har de bedre mulighed for indbyrdes at sikre sig, at alle overholder spillereglerne.
Derfor tror jeg, at det vil være mere effektivt, end at vi skal forsøge at administrere en lovgivning, som jo under alle omstændigheder vil være meget uklar.
For igen, der er en lang række definitioner, som det vil være vanskeligt at forvalte i praksis.
Poul Henrik Hedeboe (SF), 2005-05-13:
Det er fru Pernille Vigsø Bagge, som er ordfører på området her, men da hun ikke kunne være til stede, har jeg lovet lige at sige noget, og jeg gør det ganske kort. SF støtter Enhedslistens forslag.
Danmark har tilsluttet sig FN’s børnekonvention, og når vi har gjort det, må vi også leve op til de krav, der ligger i konventionens bestemmelser om børns rettigheder.
Når FN’s komité om børns rettigheder anbefaler øget klageadgang for børn, skal vi naturligvis også følge op på disse anbefalinger.
Børn skal ikke alene sikres deres rettigheder, men også aktivt gøres bekendt med dem, og som sagt er det et fint forslag, som vi støtter.
Line Barfod (EL), 2005-05-13:
Jeg har meget svært ved at se, hvordan det, vi foreslår, skulle overlappe det, Børnerådet laver i forvejen.
Det, vi foreslår, er en udvidelse af Børnerådet på nogle punkter, som Børnerådet selv har foreslået var en god idé at udvide, og hvor en række af de andre organisationer, der arbejder på det her område, også har anbefalet tiltag i den retning, som vi foreslår her.
Derfor kan jeg ikke forstå det, hvis de organisationer, der er på området, skulle mene, at de allerede lever op til det her, og at det derfor skulle være unødvendigt.
Det er jo ikke det, de siger.
De organisationer, der arbejder med området, siger, at der er brug for at gøre mere, end der bliver gjort i dag.
Der er nogle store huller og nogle mangler, for på en række områder har børn i dag ikke ret til at gå til kommunen og klage.
Der er en række områder, hvor børn ikke har de muligheder, og det er det, vi ønsker at give dem, og det er det, som organisationerne på området efterlyser.
Derfor spørger jeg igen: Hvor er det, hr. Per Ørum Jørgensen mener, at vi gør noget ekstra og noget, som allerede bliver gjort i forvejen, når organisationerne på området siger, at det ikke bliver gjort?
Per Ørum Jørgensen (KF), 2005-05-13:
Jeg synes også, at fru Lone Dybkjær skal have en kompliment for sit engagement i den her problemstilling.
Jeg tror, at vi formentlig er enige et godt stykke hen ad vejen.
Det, jeg prøver at præcisere, og det vil jeg da gerne have at fru Lone Dybkjær forholder sig til, er jo netop, at vi i den her sammenhæng og i relation til den her debat har det, vi kalder forældremyndighed med de forpligtelser og de ting, der følger med.
Så er vi enige om, at der er nogle, der ikke lever op til det ansvar, som ligger i forældremyndigheden.
Der er nogle grufulde scener i det danske samfund, som også fru Lone Dybkjær har bragt frem i den her debat.
Men jeg mener alligevel, at vi skal fastholde, at forældremyndigheden er grundstammen, som vi bl.a. også ser det i folkeskolen, og så er det selvfølgelig det nære netværk, som måske tit kan fange signalerne i de situationer, hvor der er noget, der er gået galt.
Lone Dybkjær (RV), 2005-05-13:
Nu hørte jeg meget nøje efter, og det var mig fuldstændig umuligt at høre, at der var et spørgsmål i noget af det, fru Inge-Lene Ebdrup sagde.
Det var en kommentar.
Fru Inge-Lene Ebdrup siger indirekte, at hvis man tror, at det her forslag hjælper, tror man galt, men jeg har sådan set ikke støttet det her forslag, og derfor er jeg lidt forbløffet.
Jeg kan godt forstå repetitionen af synspunkterne, men det er en repetition af synspunkter, det har ikke noget med mit indlæg at gøre.
Jeg har sådan set sagt, at man skulle bruge alle de eksisterende kanaler, og jeg har sagt, at vi skulle prøve at danne os et overblik over tingene, og så kan vi bagefter tage stilling til, hvad vi så skal gøre.
Vi er muligvis ikke helt enige om initiativhastigheden.
Vi synes sådan set, at det er noget, der skal ske inden for sådan en vis fremtid.
Inge-Lene Ebdrup (V), 2005-05-13:
Det er egentlig en kommentar til det, som vi jo alle sammen kan være enige om, nemlig at i det øjeblik, hvor der sker et overgreb på et barn, endda et overgreb, som er ulovligt, og det allerværste man kan gøre, nemlig incest, skal man selvfølgelig have alle muligheder for at hjælpe og støtte op om det barn i det øjeblik, hvor det bliver opdaget.
Men hvis man tror, at det forslag, som her er fremsat, vil kunne hjælpe væsentligt i forhold til det, så tror jeg, men det er selvfølgelig bare en fornemmelse og en subjektiv holdning til det, at man er galt på den.
Her er det nemlig vigtigt, at vi bruger de kanaler, der allerede er i dag, altså den pligt, som børnehavepædagoger, dagplejere, skolelærere har til at reagere i det øjeblik, de får fornemmelsen af, at der er noget galt.
Den fornemmelse bygger jo ofte ikke på, at barnet selv fortæller, at der er noget galt, for det her er noget, som det er meget svært for barnet at komme frem med.
Her tror jeg ikke, at en rådgivningslinje vil være det, der vil være det altsaliggørende, fordi det vil kræve, at barnet netop selv tager teten og ringer op.
Jeg synes, det er meget vigtigt, at når vi snakker om det her meget frygtelige med overgreb på børn, bruger vi de personer, der er omkring børnene, og som børnene har tillid til.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2005-05-13:
Jeg ved ikke, om fru Lone Dybkjær og jeg taler forbi hinanden, men jeg vil da godt prøve at forklare mig lidt tydeligere, for sådan, som jeg hører fru Lone Dybkjær, er det, at det offentlige løser alle problemer, og sådan er verden ikke.
Fru Lone Dybkjær ser bort fra f.eks. anbringelsesreformen, hvor De Radikale i øvrigt også deltog, hvor man jo netop kortlagde det sociale område med hensyn til de her ting.
Der er også taget initiativ af ministeren til i samarbejde med Børnerådet at kigge de her ting igennem.
Så jeg synes, det er en forkert betragtning, hvis fru Lone Dybkjær virkelig mener, at der fra både den tidligere regerings og fra den nuværende regerings side ikke er fokus nok på det her område.
Kontinuerligt skal vi selvfølgelig holde øje med, at det lever op til vores etik og moral, selvfølgelig skal vi det.
Lone Dybkjær (RV), 2005-05-13:
Det kan ordføreren da ikke mene for alvor.
Ordføreren kan da ikke for alvor mene, at der er masser af muligheder for børn, der bliver krænket.
Det er der jo netop ikke.
Det er jo det, der er hele problemet.
Jeg indrømmer gerne, at jeg ikke hørte hr. Per Ørum Jørgensens sidste ordførertale, men nu er det altså også det her forslag, vi diskuterer, og der sagde ordføreren meget klart, at børnene skal tage forældrene i hånden eller bruge netværket.
Men hvis det nu er forældrene eller netværket, der er problemet, hvad skal børnene så gøre?
Det er jo sådan set det, vi diskuterer.
Det er ikke et finmasket net, det er et grovmasket net, det viser alt jo.
Hvis hr. Per Ørum Jørgensen læser et par bøger en gang imellem også af anerkendte folk, om folk, der har nået en moden alder, altså ikke 12årige børn, men 35-årige fædre eller mødre, eller hvad ved jeg, vil hr. Per Ørum Jørgensen jo vide, at der ikke var et finmasket net.
Nu ved jeg godt, at der er sket nogle ting de sidste 20 år, det er jeg udmærket godt klar over, men spørgsmålet er, om der er sket nok.
Og det, jeg er lidt forbløffet over, er, at ordføreren faktisk mener, at tingene er sådan små-o.k.
De er ikke små-o.k.
Problemet er, at der er en lang række fortielser, og det er det, jeg synes er interessant at ordføreren sådan set bare accepterer.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2005-05-13:
Nu er jeg ikke sikker på, at fru Lone Dybkjær hørte min ordførertale til det tidligere punkt på dagsordenen, for den synes jeg var mere nuanceret.
Jeg stiller mig lidt uforstående over for de her spørgsmål, for selvfølgelig er vi alle sammen imod de her ting, som fru Lone Dybkjær nævner, men min melding i den her debat er, at vi altså har noget, der hedder forældremyndighed, og mange af de her ting er jo en undergravning af den, hvor man kan sige, at vi umyndiggør dem, der har forældremyndigheden.
At der så er brodne kar blandt dem, ja, det er der i ethvert samfund.
Derfor mener jeg, at det er at tage tingene ud af en sammenhæng at stille det op på denne måde.
Som jeg også har sagt tidligere, så har vi jo et meget, meget finmasket net, hvor der også er de her muligheder for at klage, og nu er vi jo faktisk ovre i noget, der er kriminelt, men der er masser af muligheder for børn, der bliver krænket.