Villy Søvndal (SF), 2001-05-07:
Hr. Jørgen Winther er formentlig fagligt organiseret, som gode Venstremænd jo er.
Den Almindelige Danske Lægeforening udsendte en Ritzau-meddelese her kl. 12.31, og jeg citerer: »Den måde, hvorpå samfundet for øjeblikket ikke er i stand til at gøre noget for de hårdest belastede, skaber en gruppe, der har ekstremt elendige livsvilkår, høj kriminalitet og høj dødelighed,« skriver Lægeforeningens formand, Jesper Poulsen, i sin leder i Ugeskrift for Læger.
Jeg synes, der er noget interessant ved at nedsætte en faglig gruppe, der, så vidt jeg kan se af udspillet, kommer til at indeholde tre læger, nemlig én fra embedslægeinstitutionen plus to andre.
Jeg vil spørge, hvordan det kan være, at de læger er nået frem til det resultat.
Sådan husker jeg nu ikke debatten fra den tid, hr. Carsten Koch var minister, men det kan skyldes min erindringsforskydning.
Tak for debatten, som jeg synes har den egenskab, at den måske med en enkelt undtagelse - men lad nu det ligge - bliver stadig mere nuanceret, hver gang vi har den. Det betyder, at de ideologiske paroler sænkes en smule til fordel for, synes jeg, at lade sig påvirke af argumenter.
Hvis man husker starten på den her debat, så flød det med overskrifter som fri heroin, statspushere osv.
Og der synes jeg trods alt, at der er kommet lidt mere forstandighed selv blandt de partier, der i dag afviser det - måske med en enkelt undtagelse.
Sagen er jo, at der er to internationale linjer i narkopolitikken.
Jeg tror, det var fru Yvonne Herløv Andersen, der var inde på at se på at flytte ressourcer fra politi til behandlingssiden.
Det er der meget god grund til, bl.a. fordi vi bruger 75 pct. af indsatsen på politi, på efterforskning, på domstole, på fængselsophold.
Derfor er der meget god grund til at kigge på, om der ikke var en grund til at flytte ressourcer.
Den anden linje at følge i narkopolitikken er at lade være med at forholde sig så moralsk til det, som nogle gør.
Når vi får et menneske ind i sundhedssystemet, der lider f.eks. af en aids- eller en kønssygdom, har vi opgivet at forholde os moralsk til, hvorfor et menneske har fået den sygdom.
Vi stiller det praktiske spørgsmål, der hedder: Hvordan hjælper vi dig bedst?
Tænk sig, hvis vi også i narokopolitikken konsekvent var i stand til at tage sundhedsvinklen som den afgørende og ikke den moralske.
Det er i virkeligheden, synes jeg, den afgørende diskussion.
Jeg skal svare andre af ordførerne senere på nogle af detaljerne i det.
Det er klart, at det må vække til eftertanke, også hos dem, der har været med siden 1994-1995 til at tredoble økonomiindsatsen, og man kan spørge: Hvorfor giver det sig ikke udslag i dødstallene?
Det er jo ikke, fordi vi ikke behandler flere, det gør vi.
Det er ikke, fordi vi ikke afvænner flere narkomaner, det gør vi, vi har i dag flere afvænnede, end vi nogen sinde har haft.
Men det er, fordi der er en gruppe, vi ikke når.
Der har de nået den erkendelse i landene rundt om os, i Schweiz, i Holland, senest i Tyskland, i øvrigt også i Argentina, har jeg læst, at der er en gruppe, der ikke er i stand til at profitere, som det hedder, af de eksisterende tilbud, uanset - også til fru Tove Videbæk - hvor nænsomt man sammensætter dem.
Fra Hamburg var man inviteret til den store høring, vi
havde, fordi det var et sted, hvor man havde lavet meget metadonstøttet, socialt støttet behandling af narkomaner.
Deres dybe erkendelse var, at de var nødt til at gå videre, hvis de skulle nå den sidste gruppe - og det er dem, der dør.
Man skulle næsten tro, at det var en videnskabelig forsamling, vi befandt os i, og ikke en forsamling af parlamentarikere.
Tænk sig, hvis nogen havde stillet de samme krav til narkobehandlingen i Danmark.
Jeg vil godt advare mod det og bare sige helt enkelt: Man skal være blind, man skal være tonedøv, hvis man ikke kan se, at konsekvensen af de schweiziske forsøg er en langt, langt bedre sundhedstilstand, det er en voldsom reduktion af dødeligheden, op mod halvdelen, det er, at de sociale forhold forbedres kraftigt, det er, at nogle fastholder et endemål om at komme helt ud af stofferne, fordi deres liv stabiliseres i stedet for det dér fuldstændig kaosagtige liv, det er.
Det synes jeg er til at forstå.
Man kan benægte det her de næste 35 år, og det tror jeg såmænd også der er nogle der vil forsøge
, måske de næste 40 år,
men jeg synes, man skulle lade sig påvirke af virkeligheden selv.
Derfor synes jeg selvfølgelig, det er en god idé, som regeringen foreslår, at lave en ekspertgruppe, der forhåbentlig ikke har Kristeligt Folkepartis fuldstændig farvede briller på, for jeg synes virkelig, det er ærgerligt, hvis de er så farvede, at man ikke er i stand til at se det bare lidt uhildet. Den sidste sikre erfaring fra Schweiz kan man have det forskelligt med.
Det, der er afgørende, synes jeg også, i regeringens udspil i dag, er, at man lægger op til en bredere vifte i behandlingstilbudene.
For mig er heroin heller ikke det vidunderstof, der er i stand til at løse vores narkoproblem, det har jeg aldrig ment, det har jeg aldrig påstået.
Det er, som jeg tror den socialdemokratiske ordfører sagde, et lille hjørne af en meget stor diskussion.
Derfor synes jeg, at der er brug for, som regeringen lægger op til, at vurdere en bredere vifte i behandlingstilbudene.
Det kunne f.eks. også være: Hvordan kommer vi videre med mere opsøgende arbejde på gadeplan?
Tør vi bevæge os ind i nogle rum, hvor man ikke skal fixe ude på gaden, konstant forfulgt af politiet, med det resultat, at man fixer meget hurtigt med urent vand med alle de skadevirkninger, dét giver?
Tør vi give nogle rum, hvor der var lidt mere ro omkring det?
Tør vi lave heroinstøttende behandling?
Der var så de undersøgelser, der ville blive lavet.
Jeg vil også godt sige, at det er klart, at heller ikke for mig erstatter det her forebyggelse, forebyggelse og atter forebyggelse eller behandling, behandling og atter behandling.
Det ville i øvrigt også have være lidt underligt, eftersom jeg er en af dem, der har brugt stor energi i Folketinget netop på at få flere penge til de her ting.
Det er meget præcist diskussionen om at nå nogle mennesker, vi i dag ikke er i stand til at nå.
Jeg lyttede meget nøje til sundhedsministerens udspil.
Jeg vil godt sige, at det, der er tale om, så vidt jeg kan høre, er et hurtigtarbejdende ekspertudvalg, der skal undersøge både de sociale og de sundhedsmæssige forhold for de hårdest belastede stofmisbrugere.
Vi skal altså ikke starte med en analyse af opiumskrigen og så deropad.
Det er de meget relevante afgrænsede forhold i den her dagsorden, der skal vurderes.
Jeg synes, der er meget idé i at nedsætte en embedsmandsgruppe, der er fri for de meget farvede vurderinger, som politikere selvfølgelig har - det er der ikke noget underligt i, vi er jo ideologiske, en del af os - og lade praktiske folk undersøge og afkræfte nogle af de myter, jeg synes, der også har været i dag.
Jeg skal bare runde af med nogle få af dem.
Fru Tove Videbæk sagde i sit indlæg under en af de korte bemærkninger, at det er vigtigt at lytte til narkomanernes egne ønsker.
Helt enig.
Mit spørgsmål til fru Tove Videbæk er følgende: Skal man også lytte til de narkomaner, der gerne vil have heroin, eller skal de afvises som syndige i deres tankegang?
Er viljen til at lytte så stor, eller kobles lytteapparaterne fra, hvis der kommer et sådant ønske?
Det synes jeg er et helt afgørende spørgsmål.
Ellers giver det jo ingen mening at sige, at vi skal lytte, hvis vi kun skal lytte, når de siger de ting, vi selv ideologisk er indstillet på.
Hr. Frank Aaen stillede et meget relevant spørgsmål, nemlig at man vel ikke kunne forestille sig en, der fik afslag til behandling og så blev henvist til et heroinforsøg.
Svaret er for mit vedkommende et fuldstændig klippefast nej.
Jeg kan ikke forestille mig, at nogen, der får afslag på en ønsket behandling, bliver henvist til et heroinforsøg som det, man så kan tilbyde.
Det vil jeg anse for fuldstændig udelukket.
Vi har diskuteret det under de korte bemærkninger.
Jeg forstår ikke, at Venstre ikke kaster sig ind i debatten og siger »hertil og ikke længere« ved f.eks. at sætte et øverste tal på.
Så har man lukket glidebanen, hvis man har det behov i Venstre at få lukket glidebanen. Jeg vil sige, at De Konservative holdt en mere nuanceret tale end tidligere hørt.
Hos Kristeligt Folkeparti synes jeg i virkeligheden også, der var et glimt af en åbning til sidst, men det kan være, jeg hørte forkert.
Jeg er jo også nogle gange ideologisk præget i min perception.
Men jeg synes alligevel, jeg hørte fru Tove Videbæk sige helt til sidst, at det kunne lade sig gøre, men da kun som allersidste udvej, når alle andre ting var afprøvet.
Så må jeg kvittere for, at der selv hos Kristeligt Folkeparti også er bevægelse. Jeg vil bare spørge, om jeg hørte rigtigt, at hvis man har prøvet alt det, man kan bede om behandlingsmæssigt, selv i et Kristeligt Folkeparti-styret amt, og der så stadig er mennesker, der lider dybe afsavn og nød som erfaret i alle andre lande, så er selv Kristeligt Folkeparti villige til at gå videre med et sådant forsøg.
Var det rigtigt forstået?
Jeg vil så sige til slut, at jeg ikke vil tage regeringen til indtægt for med det her forslag at have sagt, at nu får vi et heroinforsøg.
Det tror jeg ikke.
Men jeg tror til gengæld, det bliver fantastisk svært, når nu vi får virkeligheden bragt ind gennem en rapport, at komme udenom.
Jeg tror, at vi slipper for f.eks. at diskutere, om det stadig væk er konstaterbart, om det schweiziske forsøg havde nogen virkning.
Jeg tror, vi er fri af det.
Jeg tror, vi er fri af diskussionen, der hedder: Skal alkoholikere have alkohol?
For jeg tror, at efter en rapport, der bevæger det her fra myte til virkelighed, får vi en mere kvalificeret debat.
Det tror jeg i sig selv betyder, at vi har et sådant forsøg meget snart.
Men tak for debatten.