Jytte Andersen (S), 1998-01-23:
Jeg synes, fru Vibeke Kiil sagde noget meget centralt, når vi snakker handicappolitik, nemlig at de handicappede kan noget.
Det oplever de selv, det oplever vi folketingsmedlemmer også, og jeg har indtryk af, at der er en meget bred politisk opbakning bag handicaptiltag. Til trods for at de kan noget, til trods for at der er en politisk vilje til også at give dem muligheder for at få et arbejde, når de har en uddannelse, eller hvis de ikke har en uddannelse, oplever de handicappede en mur mellem sig
og det at komme ind på arbejdsmarkedet
Det er derfor, jeg ikke synes, at dette forslag er et lille ubetydeligt forslag, men faktisk et meget vigtigt forslag for den store gruppe medborgere, vi har, som har et handicap.
Jeg ser forslaget som sådan en slags murbrækker mod nogle af de barrierer, der
rent faktisk er, sådan som mange handicappede oplever det.
Så jeg vil sige fru Vibeke Kiil tak for den bemærkning.
Hr. Flemming Oppfeldt siger, at der ikke er nogen diskrimination i denne lovgivning, og det er så godt.
Folketinget har vedtaget en lov om, at man ikke må diskriminere.
Der blev sagt, at det her er enkle, gennemskuelige regler, men det er faktisk også et udtryk for, at et flertal i Folketinget, nemlig satspuljeforligspartierne,
For lige så vel som andre på arbejdsmarkedet hele tiden skal ajourføre kvalifikationer for at få arbejde, lige så vel skal handicappede også efteruddanne sig, og det er der faktisk ikke så gode muligheder for lige nu, fordi man ikke kan få sin personlige assistance med; men det bliver der faktisk tale om her.
Til hr. Poul Nødgaard, der problematiserede den dér fortrinsstilling lidt.
Det er jo rigtigt, at hvis nogle skal have en fortrinsstilling, er der måske nogle andre, der ikke får.
Men det, der lægges op til her, og det, der i øvrigt fremgår af den ny bekendtgørelse, som dette forslag i øvrigt har hvilet på - nu kommer det til at hvile på et lovgrundlag -
er, at den handicappede, hvis den pågældende i øvrigt har kvalifikationerne, også har en reel mulighed for at komme til en jobsamtale.
Mange handicappede har oplevet, at de slet ikke når frem til snorene og kommer ind og får en mulighed for at præsentere sig selv og deres kvalifikationer
, men her er der altså rent faktisk tale om en præcisering af, at har man kvalifikationer, skal man også have mulighed for at få en reel samtale om et eventuelt job.
Så synes jeg også, det er vigtigt at bemærke, og det er måske også lidt til hr. Flemming Oppfeldt, som hylder det kommunale system så meget, og det vil jeg heller ikke på nogen måde sige noget ondt om, at der faktisk her er tale om, at de handicapkonsulenter, vi har i de 14 regioner, relativt hurtigt kan få truffet en beslutning, hvis der f.eks. skal være en lift som forudsætning for, at en ledig handicappet
kan få jobbet
Der er altså ikke nogen lang kommunal sagsbehandlingstid, men der er faktisk tale om, at man kan lave en lift, en elevator, eller hvad det nu måtte være, fordi man har kompetencen.
Det er fordelen ved den regionale arbejdsmarkedspolitik, at der er så megen kompetence, der er flyttet ud.
Hr. Flemming Oppfeldt ryster på hovedet, men det ændrer ikke ved, at det, jeg siger, faktisk er rigtigt, og jeg synes måske, det kunne være morsomt at lave en test af, hvor hurtigt man som kommunalt anvist til et skånejob, fleksjob, eller hvad man nu skal kalde det for, kan få en bevilling igennem til en elevator eller en løftemekanisme det ene sted eller det andet sted.
Men realiteten er i hvert fald i dette øjeblik sådan, at det går relativt hurtigt og faktisk hurtigere i AF-systemet; men det skal nu ikke skille os ad.
Jeg vil slutte med at sige, at jeg tror meget på, at isbryderordningen kan være den murbrækker ind til arbejdsmarkedet, som mange handicappede efterlyser.
Det er den øvelse, vi har haft tidligere i Erhvervsministeriets lovgivning for akademikere, vi har også haft den for etniske minoriteter, og det er faktisk en ordning, der har vist sin duelighed.
Derfor har jeg mange forventninger til, at de penge, vi har sat af til denne forsøgsordning, 10 mio. kr. i år og 10 mio. kr. til næste år, virkelig vil komme til at betyde, at handicappede får fodfæste på arbejdsmarkedet i et større omfang, end tilfældet er i dag.
Og jeg tror, de handicappede er glade for, at der også omkring denne sag er et så bredt flertal, som debatten her har afspejlet.
Jeg vil i hvert fald bidrage til et hurtigt udvalgsarbejde i det omfang, jeg kan, og dermed også en hurtig realisering af disse forslag, som har et godt formål og et godt sigte.
Vi skal til at behandle to forslag fra henholdsvis Enhedslisten og SF, der omhandler de såkaldte G-dage.
G-dage er jo ikke et særlig folkeligt navn og begreb, og hvis man ikke gebærder sig rundt i den arbejdsmarkedspolitiske verden, ved man ikke rigtig, hvad G-dage er, men det er de to dage, hvor de, der bliver ledige, får betaling, ikke fra deres a-kasse, men fra arbejdsgiverne.
Begge forslag går ud på, at den ledige i stedet for at få dagpengegodtgørelsen fra sin arbejdsgiver skal kunne få pengene fra arbejdsløshedskassen allerede fra den første ledighedsdag.
Ordningen om dagpengegodtgørelse betalt af arbejdsgiverne har eksisteret siden 1989, og formålet har været og er stadig væk, dels at arbejdsgiverne skal medvirke til at finansiere dagpengesystemet og indsatsen mod ledighed, dels at påvirke arbejdsgiverne til at undgå for mange kortvarige ansættelsesforhold og hjemsendelser, hvor det er andre, der betaler, nemlig dagpengesystemet og dermed også det offentlige.
I forslaget fra Enhedslisten, der ønsker at ophæve ordningen, fritages arbejdsgiverne helt for at bidrage til finansieringen af de første ledighedsdage.
Enhedslisten anfører selv i bemærkningerne, at besparelsen på dagpengekontoen i dag ved at have G-dagsordningen udgør ca. 500 mio. kr. Enhedslisten anviser ikke, hvordan en sådan merudgift for staten ved en ophævelse af ordningen skal finansieres, men det er altså konkret udtrykt i forslaget her fra Enhedslisten, at man gerne vil forære erhvervslivet 500 mio. kr. I forslaget fra SF om at ændre administrationen af ordningen er det foreslået, at det er staten, der på en eller anden måde skal sikre, at arbejdsgivererne for hver enkelt afskedigelse betaler et bidrag til staten.
Igen er der så heller ikke i det forslag en anvisning på, hvordan man forestiller sig, at dette skulle kunne lade sig gøre.
Der er ingen tvivl om, at G-dagsordningen har medvirket til, at virksomheder foretager en bedre planlægning og tænker sig en ekstra gang om for at undgå hjemsendelse og korte ansættelsesforhold.
Og det var sådan set det, der var formålet.
Jeg synes også fortsat, det er rimeligt, at arbejdsgiverne, der foretager afskedigelser, er med til at finansiere indsatsen mod ledigheden, men jeg er meget enig med forslagsstillerne, både Enhedslisten og SF, i, at det er uacceptabelt, at det fortsat ikke er alle ledige, der faktisk får den dagpengegodtgørelse, de har ret til.
Det er sådan, at flere undersøgelser gennem årene desværre viser, at omkring 25 pct. af de ledige ikke får den dagpengegodtgørelse, de faktisk er berettiget til.
Lige nu venter vi på en ny undersøgelse.
Den foreligger i april måned, og her er der særlig fokuseret på de offentlige arbejdsgiveres betaling af dagpengegodtgørelse.
De foreløbige resultater for undersøgelsen tyder på, at betalingsprocenten nok er lidt højere end hidtil antaget, men at betalingen kommer forsinket i forhold til den ledige.
Så vi er klar over i regeringen, at der er problemer med ordningen, og vi vil selvfølgelig også være med til at finde løsninger, der skal sikre en efterlevelse af de her regler, men vi kan ikke være med til at finde på nye indviklede systemer, der ikke er til at administrere, og vi kan ikke støtte et forslag, som er uansvarligt, fordi det ikke anvises, hvor pengene skal komme fra. Dagens debat eller i hvert fald den næste times tids debat bliver måske om, hvorvidt man på den ene side gerne vil have afskaffet de for nogles vedkommende forhadte G-dage og på den anden side godt ved, at der kommer et hul i statskassen, fordi man fritager arbejdsgiverne for betaling.
Det, der jo dybest set er tale om, er, at man er nødt til at forholde sig til den sag.
Man er også nødt til at forholde sig til sagen på den måde, at rent faktisk er det oppe omkring 80 pct. af arbejdsgiverne, der betaler. Jeg var i går sammen med nogle fiskepiger fra Bornholm, og de har mange problemer.
Det er stort set det eneste sted i Danmark, der ikke er et fald i ledigheden.
Men et af de problemer, de ikke havde, var, at G-dagene faldt prompte.
Og forestiller man sig nu, at man skal finde nogle andre systemer, så er det altså de gode virksomheder, der kommer til at betale for de dårlige virksomheder eller kommer til at betale, fordi de dårlige virksomheder ikke leverer deres varer.
Det spørgsmål er man altså nødt til at forholde sig til i denne debat.
Nu er det jo ikke mig, der normalt spørger - det er mig, der bliver spurgt - men jeg bliver nødt til at sige, at forslagsstillerne må komme lidt på banen med, hvordan de havde forestillet sig, at det skal administreres.