Gitte Seeberg (KF), 1998-09-08:
Først til hr. Jørgen Estrup: Hvis det er sådan, at der kan påvises konkrete fejl i Det Konservative Folkepartis oplæg, vil vi selvfølgelig gerne se på det - det er klart, det siger sig selv - lige så vel som jeg går ud fra, at hvis vi kan påvise fejl hos regeringen, er det også noget, man kan se på.
Så det skal jeg selvfølgelig nok kigge nærmere på. Så til hr. Jan Petersen: Det er jo en fuldstændig umulig diskussion, for det er klart, at man ikke kan blive ved med at sige, at antallet af offentligt ansatte bare kan vokse; man er nødt til at foretage nogle prioriteringer en gang imellem.
Men Det Konservative Folkeparti har jo ikke lagt sig fast på, om der skal skæres det ene eller det andet sted.
Der skal generelt holdes igen, og det skal der i kommunerne, og det skal der i amterne, og det skal der i staten.
Det, der er vigtigt at sikre, er blot, at det samlede antal offentligt ansatte i hvert tilfælde ikke stiger i fremtiden.
Indledningsvis vil jeg sige, at Det Konservative Folkeparti hilser den nye procedure for førstebehandlingen af finansloven velkommen.
Den giver os mulighed for at få diskuteret nogle af de væsentlige politiske temaer igennem, inden vi tager fat på det egentlige arbejde her om nogle få uger, og jeg er helt overbevist om, at det er en nyskabelse, der vil gavne den politiske debat.
Jeg vil allerede her i indledningen af min ordførertale slå fast, at Det Konservative Folkeparti som altid går til finanslovforhandlingerne med en konstruktiv og positiv indstilling.
Vi vil gøre vores til at gennemføre den nødvendige politik og de påkrævede reformer, for hurtige reformer er der jo brug for, f.eks. i arbejdsmarkedspolitikken.
Desværre er det her ikke altid til at blive helt klog på, hvad regeringen egentlig vil.
Gang på gang er radikale forslag blevet skudt i sænk af Socialdemokratiet, og tilbage står spørgsmålet: Tør regeringen gennemføre de nødvendige reformer af arbejdsmarkedet, overførselsindkomsterne og efterlønnen? Tør den dybest set gå i gang med at løse de grundliggende problemer i dansk økonomi, der kan sikre, at regeringens egen plan om f.eks. reduktion af skattetrykket kan gennemføres?
Hos De Radikale sporer man en vis form for forståelse
Det er, som om partiet ikke har erkendt, at velfærdsstaten ikke kan fortsætte ad det spor, den bevæger sig i i dag.
Men det vil debatten i dag og efterårets forhandlinger vise, og som sagt: Vi er villige til at udvise det politiske mod, der skal til.
Lad mig vende mig mod det foreliggende forslag til finanslov for 1999.
Grundlæggende savner jeg visioner og forslag, der peger i retning af at ville løse de grundliggende problemer for økonomien.
Overskuddet på statens finanser er næsten ikke til at få øje på.
Det er selvfølgelig skuffende, at der efter så mange år med økonomisk opsving ikke er et solidt overskud på statens budget, og denne politik har ført til, at tilbagebetalingen af statsgælden foregår i snegletempo.
Denne bedrøvelige kendsgerning afspejler regeringens forhold til det offentlige forbrug, som ganske enkelt er ude af kontrol.
Forbruget er år for år vokset omtrent dobbelt så hurtigt, som regeringen selv har stillet i udsigt.
Da Nyrup-regeringen trådte til i 1993, lød løftet til befolkningen, at skattetrykket skulle falde, og senest lovede regeringen i sin »Danmark år 2005«-plan, at skattetrykket ville falde med ½ pct. om året.
Regeringen nægter konsekvent at anerkende, at der er behov for en mere konsekvent prioritering af skattekronerne.
I modsat fald vil der ikke gå mange år, før der ikke længere er råd til at betale for de mest grundliggende velfærdsydelser, og det er som ved de fleste andre problemer her i tilværelsen: Jo tidligere man tager fat på dem, desto mindre smertefuldt bliver det også at løse dem.
Vi kommer ikke uden om at tage fat på et af de områder, der er løbet mest løbsk, nemlig overførselsindkomsterne.
Det Konservative Folkeparti har f.eks. peget på behovet for ændring af efterlønnen.
Det er jo ikke længere nedslidte arbejdere, der benytter sig af ordningen.
Efterlønnen er blevet allemandseje og en genvej til lavere pensionsalder; men det går ikke at parkere stadig flere arbejdsduelige på livsvarig overførselsindkomst i en tid, hvor der i stigende grad bliver behov for også den ældre del af arbejdsstyrken, og det er derfor, Det Konservative Folkeparti foreslår opstramninger i efterlønsordningen og en øget revalideringsindsats over for førtidspensionister.
Men regeringen ligger, som den har redt, den har selv banet vejen for fritidssamfundet.
Når statsministeren under valgkampen stiller sig op og foreslår, at børnefamilierne skal have mere fritid, kalder han selv på problemerne, og vi kender nu resultatet: Befolkningen prioriterer fritid højere end mere i lønningsposen.
Danmark
Det er en god udvikling, og det er også en udvikling, som vi skal fastholde.
Men jeg har noteret mig i regeringens forslag, at regeringen næste år regner med en vækst i antallet af offentligt ansatte på 6.000 personer.
Hvor mener regeringen egentlig, smertegrænsen er, når vi taler om antallet af beskæftigede i den offentlige sektor?
Det er jo ikke sådan, at de offentligt ansatte ikke gør et godt stykke arbejde - tværtimod - men spørgsmålet er, om vi ikke kan gøre noget for, at de i stedet bliver beskæftiget i den private sektor.
Det er jo dansk erhvervsliv, der er grundstammen i økonomien, og det skal vi værne om.
Erhvervslivet har brug for gode vilkår, for det vil komme hele samfundet til gode, og det har derfor høj prioritet i Det Konservative Folkeparti.
Regeringens pinsepakke, som den behændigt gemte, til valget var overstået, bragte virksomhederne og befolkningen en række skridt ad den forkerte vej.
Den skabte utryghed for store dele af den danske befolkning, utryghed for boligejerne, utryghed for pensionsopsparerne.
Pensionsopsparingen fik også et nakkedrag.
Den samlede beskatning er øget væsentligt, og incitamentet til at spare op til egen pension er dermed blevet reduceret.
Det er den forkerte vej, regeringen er gået.
Vi skal jo netop tilskynde folk til selv at spare op til pension, så de kan klare sig selv.
Resultatet af pinsepakken kender vi.
Regeringen har lettet skatten i bunden, men gildet betales af mellemindkomsterne og de højeste indkomster, og dermed bliver det også den del af befolkningen, som bidrager mest til samfundet gennem sin arbejdsindsats, der skal betale regningen.
Hvad vil regeringen egentlig tilbyde den helt almindelige dansker, der går på arbejde hver eneste dag?
Var det ikke rimeligt, at der også snart bliver taget hånd om denne del af befolkningen? Men på trods af disse fejltagelser kan regeringen godt regne med, at Det Konservative Folkeparti vil gå aktivt ind i forhandlingerne.
Vi vil søge indflydelse på de reformer, vi mener er påkrævede for at bevæge Danmark i den rigtige retning, og vi er parate til at påtage os et medansvar, hvis ellers regeringen vil se udfordringerne mod dansk økonomi i øjnene.
For os er det afgørende, at der satses på reformer på arbejdsmarkedet, så der bliver skabt grobund for øget beskæftigelse i den private sektor og en genopretning af konkurrenceevnen.
Konkurrenceevnen skal forbedres, og Det Konservative Folkeparti foreslår derfor massive lettelser til erhvervslivet, både skattelettelser og lettelser i de administrative byrder.
Det er ikke blot for at give erhvervslivet mere gunstige arbejdsvilkår, men det er ganske enkelt nødvendigt for at skabe nye arbejdspladser i den private sektor, især i eksportvirksomhederne, og det er nødvendigt for beskæftigelsen og nødvendigt for betalingsbalancen.
I år regner regeringen med et overskud på betalingsbalancen på 1 mia. kr. og næste år på 7 mia. kr.
Uafhængige eksperter er betydelig mere pessimistiske, og den aktuelle globale økonomi giver jo ikke ligefrem grund til optimisme.
Regeringen har udskudt målsætningen om at bringe udlandsgælden ud af verden, og spørgsmålet er også, om det overhovedet kan lade sig gøre, sådan som det ser ud med betalingsbalancen i øjeblikket.
Og hvad vil regeringen gøre, hvis krisen rammer Danmark?
Har regeringen overhovedet en beredskabsplan, hvis krisen for alvor rammer Danmark?
Jeg forstod på den socialdemokratiske politiske ordfører, at man sådan set ikke går ud fra, at det sker, men tror regeringen, at Danmark på sigt kan holde sig ude af den globale økonomiske krise? Så vil jeg gå over til noget af det mere nære.
Først og fremmest på
arbejdsmarkedsområdet skal vi tage fat, og vi skal sikre, at det kan betale sig at arbejde, også for de lavtlønnede.
Incitamentet for de lavtlønnede er stort set fraværende i dag.
Vi foreslår bl.a., at tilknytningen til arbejdsmarkedet skal være bestemmende for dagpengenes størrelse. Vi foreslår ligesom Venstre hurtigere aktivering, og vi foreslår en bedre målretning af uddannelsestilbudene, som skal være opkvalificerende for den enkelte.
I en tid med begyndende flaskehalse på visse fagområder er tiden også løbet fra en 5-årig dagpengeperiode.
Dagpengesystemet er bygget op som en forsikringsordning, hvor kravet er, at den ledige skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet, og en maksimal dagpengeperiode på 3 år er derfor fuldt tilstrækkelig.
Vi foreslår også, at mellemskatten gradvis sænkes, for netop ved at sænke mellemskatten vil man gøre det mere attraktivt at gå på arbejde end at være ledig.
Så til endnu et par af Velfærdsdanmarks ømme tæer, og først førtidspensionen.
Antallet af personer på førtidspension er desværre steget ganske betragteligt i de senere år, og det er dybt beklageligt - især med hensyn til de mange førtidspensionister, der rent faktisk godt kunne påtage sig et arbejde, hvis der var blevet eller bliver gjort en særlig indsats for dem.
Disse menneskers livskvalitet kunne øges mange gange, hvis vi blot var lidt mere omhyggelige.
Førtidspension bør være den absolut sidste løsning; men der skal ikke indledes nogen klapjagt på førtidspensionisterne, tværtimod.
Skytset skal rettes mod myndighederne og Folketinget.
Der gøres simpelt hen ikke nok for at give potentielle førtidspensionister en chance, og derfor afsætter vi flere midler til en bedre indsats.
Alle skal gennem en revalideringsindsats, inden de tilbydes førtidspension.
Dernæst til et af sommerens helt store debatemner, nemlig efterlønnen.
Der er behov for stramninger, der gør, at det bliver mere attraktivt at vente med at trække sig tilbage fra arbejdsmarkedet, og derfor har vi i Det Konservative Folkeparti foreslået, at man skal have en højere efterløn, hvis man venter med at gå på efterløn, til man er 63, end hvis man går på efterløn som 60- eller 61-årig.
Samtidig siger vi i Det Konservative Folkeparti, at hvis man én gang har opnået ret til efterløn, bevares retten, uanset hvad der sker på et senere tidspunkt. Der skal være mere smidighed i reglerne, og derfor foreslår vi også, at 200-timers-reglen bliver afskaffet.
Man skal have ret til at arbejde, dog således at der bliver modregnet time for time.
Alt for mange benytter sig af efterlønsordningen i dag, og vi skal forsøge at gøre den
mindre attraktiv.
Finanslovforhandlingerne handler i høj grad om prioritering af de offentlige udgifter, og vi har i vores oplæg peget på en række uløste opgaver inden for bl.a. uddannelse, sundhed og miljø.
Vi afsætter gerne midlerne, men vi insisterer på modsvarende besparelser andre steder, og også dem har vi konkrete forslag til - forslag, der ganske vist ikke er populære, men nødvendige.
Vores uddannelsessystem er sakket bagud, og det gælder lige fra folkeskolen til universiteterne.
Skal Danmark kunne overleve i den internationale konkurrence, må der gøres noget, også selv om det koster penge.
Børnene skal lære mere i folkeskolen og undervises bedre og længere, erhvervsskolerne skal reformeres og tilføres ekstra ressourcer, og der skal tilføres universiteterne flere midler.
Vi har noteret os, at regeringen nu støtter det konservative forslag om et nationalt kvalitetsinstitut i undervisningssektoren, og det hilser vi selvfølgelig velkommen.
Inden for sundhedssektoren og sygehusene er der stadig væk alt, alt for lange ventetider til behandling.
Det er helt uanstændigt, at folk skal vente på behandling af livstruende sygdomme, og derfor foreslår Det Konservative Folkeparti, at der indføres en landsdækkende ventetidsgaranti.
Hvis det offentlige sygehusvæsen ikke kan tilbyde behandling inden for en forsvarlig tidsperiode, skal den enkelte patient have ret til behandling - enten på et offentligt sygehus i et fremmed amt eller på et privat hospital, og naturligvis på det offentliges regning.
Vi ønsker altså ikke at indføre brugerbetaling ad bagvejen, og vores forslag vil give de syge troværdige garantier.
Endelig fremhæver Det Konservative Folkeparti en lang række uløste problemer på miljøområdet.
Vi mener ikke, det er nok blot at lægge afgifter på f.eks. pesticider.
Vi mener, det helt skal forbydes at bruge pesticider i private haver og hos kommunerne, og vi mener ikke, det er rigtigt at bruge afgiftsmidlet.
Man skal aldrig kunne betale sig fra at skade miljøet.
På mange måder har vi dog en god miljølovgivning her i Danmark.
Problemet er blot, at den ofte ikke overholdes, og at lovgivningen er indviklet og kompliceret, og derfor foreslår vi fra konservativ side, at der oprettes en særlig statsadvokatur for miljø.
Det Konservative Folkeparti er parat til at tage fat på store udfordringer.
Vi skal forbedre samfundsøkonomien gennem reformer på arbejdsmarkedet og lettelser af erhvervslivets vilkår, og samtidig skal vi styrke uddannelserne, sygehusene og miljøet.
Det kræver mod og vilje til de nødvendige reformer; det kræver nytænkning.
Det kan Det Konservative Folkeparti levere.