Rune Lund (EL), 2006-05-04:
Europarådet er et fantastisk internationalt samarbejde.
Jeg har på linje med Det Radikale Venstres hr. Morten Østergaard en meget, meget positiv indstilling til det samarbejde, som jeg synes er utrolig vigtigt.
Det skyldes mange ting.
Det skyldes ikke mindst, at det er et alteuropæisk samarbejde, der omfatter 46 ud af de 47 europæiske lande.
Det er meget vigtigt, at vi har sådan et samarbejde, der rækker ud over hele Europa.
Det eneste land, som desværre ikke er med, er Hviderusland, og Hviderusland lever jo ikke op til betingelserne på grund af de meget store demokratiske problemer, der er i det land i øjeblikket.
Det er et alteuropæisk samarbejde, og det er også et demokratisk samarbejde.
Det er et samarbejde, hvor selvstændige lande på ligeværdig vis samarbejder nedefra og op i stedet for, som vi ser det i EU, hvor 25 lande samarbejder oppefra og ned og prøver at opbygge en superstatskonstruktion, som er udemokratisk.
Flere flertalsafgørelser i EU-samarbejdet er netop med til at flytte magten langt væk fra almindelige mennesker, fagbevægelser, græsrødder og andre med hensyn til at påvirke politikken i hverdagen.
Her har vi at gøre med et samarbejde, som foregår nedefra og op i stedet for oppefra og ned.
Kerneområderne i Europarådet, sådan som vi ser det i dag, er jo menneskerettigheder, retsstat og demokrati.
Vi har en europæisk menneskerettighedskonvention og en europæisk Menneskerettighedsdomstol, som kan afsige bindende domme.
Det er et stærkt bindende samarbejde, som er utrolig godt og med til at styrke menneskerettighederne.
I Enhedslisten synes vi faktisk, at den her model for at samarbejde er både effektiv og demokratisk, åben og god.
Og vi synes faktisk, at man kunne overveje at se på, om ikke man kunne lave sådan et alteuropæisk samarbejde på samme måde, som vi ser det inden for menneskerettighederne, inden for miljø og inden for minimumsselskabsskatter i forhold til at kunne beskatte store selskaber, der opererer på tværs af landegrænser.
Det ville betyde, at vi ville få en demokratisk måde at samarbejde om de her ting på, men også en effektiv måde at samarbejde på og også et samarbejde, som ville tage fat på nogle meget, meget væsentlige problemer, vi står over for i dag, ikke bare i Europa, men også i resten af verden.
Men i Europa vil vi kunne gøre noget ved de her ting, som er skabt som følge af den globalisering, der i øjeblikket foregår på de store selskabers præmisser og på markedskræfternes præmisser.
Der er to vigtige områder at fokusere på her i det forløbne år, som jeg synes er af speciel vigtighed.
Det ene er netop de CIA-fly, som har været nævnt flere gange i debatten.
Vi kender folk, som har været fængslet, og som er blevet fløjet hemmeligt til afhøring under tortur og mishandling.
Det er nogle fly, som flyver for USA's efterretningsvæsen, CIA.
Der er jo en grund til, at man fra Europarådets side kaster sig så helhjertet ind i at undersøge de her meget, meget alvorlige forhold.
Europarådet er kommet med nogle foreløbige rapporter.
Det samme ser man i øvrigt også hos Europa-Parlamentet, som også beskæftiger sig med den her sag for at kunne hjælpe Europarådet i det arbejde, der bliver gjort.
Der har man klart på linje med den rapport, Amnesty International udgav den 5. april, dokumenteret, at det her foregår, og at der er noget at komme ef ter.
Det er derfor også utrolig vigtigt, at arbejdet bliver gjort på den bedst mulige måde, og at regeringerne spiller ordentligt ind.
Og der må vi bare konstatere, at den danske regering ikke har været aktiv nok med hensyn til at hjælpe Europarådet med at foretage de undersøgelser.
Den 21. januar skete der det, at udenrigsministeren skulle svare på en henvendelse fra Europarådets generalsekretær.
Der kom et 19-siderssvar.
Det var 18½ siders jura, op og ned, om varetægtsfængsling og alle mulige regler, men der var kun ½ sides ikkesvar om CIA-flyene og de hemmelige fængsler.
Man sagde, at der var blevet stillet en masse spørgsmål og givet en masse svar, og så ville man i øvrigt ikke oversende de spørgsmål og svar til Europarådet.
Så fik regeringen at vide af Europarådet, at svaret ikke var godt nok.
Regeringen i Danmark kunne ikke på linje med mange andre europæiske regeringer svare på, hvilken kontrol man havde med udenlandske efterretningstjenester.
Terry Davis, Europarådets generalsekretær, sagde i den forbindelse, at Europa var et slaraffenland for udenlandske efterretningstjenester, eller på engelsk: happy hunting ground.
Udenrigsministeren sendte et andet svar til Europarådet den 19. april.
Jeg synes stadig, at det er meget minimalistisk.
Det nævner ikke et eneste flynummer, som det burde have gjort.
Vi har at gøre med 19 sider, hvor der stadig væk er ½ sides ikkesvar om CIA-flyene og de initiativer, som regeringen yderligere kunne tage i forhold til at vende hver en sten, men det er ikke noget, udenrigsministeren har valgt at gøre.
Det kunne man have valgt at gøre, men man har igen valgt at give et minimalistisk svar til Europarådet og på den måde ikke valgt aktivt og proaktivt at bidrage til den her undersøgelse.
Det synes jeg er meget ærgerligt.
Hvis det i al beskedenhed havde været mig, der havde været udenrigsminister, så havde jeg sagt til Europarådet: Det er nogle rigtig fine initiativer, I tager, og jeg vil i øvrigt igangsætte en national undersøgelse, hvor jeg vil sikre, at den danske regering får vendt enhver sten i den her sag, så vi kan bidrage med yderligere oplysninger i forhold til dem, I allerede har bedt om eller måtte kunne finde på at bede om.
Det ville være en aktiv og dialogagtig måde at gøre tingene på, som ville være proaktiv og ikke tilbagelænet og nølende, sådan som vi har set det fra den danske regerings side.
Så har man hørt flere ordførere sige i dag, at det her er løse rygter, og at der ikke er noget at komme efter.
Men vi må bare konstatere, at vi kender folk, som har oplevet det her, altså som er blevet bortført til tortur under afhøring, til mishandling under afhøring; at vi ved, at der er folk, der er forsvundet, som vi ikke kan finde, og som man må formode er blevet slået ihjel; at vi ved, at menneskerettighedsorganisationer er meget inde over det her, bl.a. Amnesty International.
Det, som ville være det bedste, hvis man for alvor skulle spille med i forhold til, hvad der foregår i Europarådet, var, hvis regeringen sagde: Vi foretager en national undersøgelse af alt, hvad der er foregået i Danmark.
Hvilke fly har overfløjet dansk luftrum, hvilke fly er landet i danske lufthavne, hvem har været i de fly, hvor skulle de hen, og hvad var formålet?
Det er den ene ting, man kunne gøre.
Man kan også gøre, sådan som Amnesty International anbefaler i deres rapport fra den 5. april i år, som hedder »Under radaren – hemmelige flyvninger til tortur og forsvinding«.
De siger, at der jo er en masse muligheder inden for de regler, der er i dag, om, at man, når et af de her kendte fly, CIA-fly, kommer ind i dansk luftrum, kan tage kontakt til det og spørge: Hvor skal I hen, og hvem er om bord?
Hvis flyet lander i en dansk lufthavn, så kan man stikke hovedet inden for i flyet og se, hvad der foregår
: Er der bare nogen, der sidder og spiser småkager, eller sidder der rent faktisk en med en hætte over hovedet?
Sådan nogle muligheder har man faktisk.
Enhedslisten har også gentagne gange spurgt udenrigsministeren, så sent som i spørgetiden i går, om det ikke var en mulighed, man ville benytte sig af, når man nu i det andet svar fra den 19. april rent faktisk siger, at det er en mulighed, man har her i Danmark.
Udenrigsministeren svarede totalt afvisende, og det er endnu en gang et eksempel på, at man ikke gør sit yderste for at komme til bunds i den her meget, meget alvorlige sag.
Det andet store spørgsmål, som er oppe at vende i øjeblikket, er spørgsmålet om Europarådets fremtid og spørgsmålet om EU's menneskerettighedsagentur set i forhold til det arbejde for menneskerettigheder, som foregår i Europarådet.
Det kan umiddelbart lyde som sådan en lille teknisk og uinteressant diskussion, som måske ikke er særlig vigtig, om, hvorvidt det nu er det ene eller det andet.
Det er ikke bare en lille teknisk diskussion.
Det her handler simpelt hen om arkitekturen for den fremtidige institutionelle opbygning af det europæiske samarbejde, som foregår i Europarådet set i forhold til EU.
Det er altså ikke en lille minidiskussion.
De konklusioner, der vil blive draget i de her debatter, vil have betydning
langt, langt frem i tiden.
Europarådet er Europas vigtigste menneskerettighedsinstitution.
Den gør et godt arbejde, den gør et rigtig flot arbejde, men Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og Europarådet som sådan får i dag alt for få ressourcer tildelt.
Der er bl.a. alt for få ressourcer til at følge op på, om medlemsstaterne i alle tilfælde overholder de domme, som Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol afsiger.
Så kunne man jo tænke: Jamen ville det så ikke være bedre økonomisk og politisk at støtte en meget, meget velfungerende menneskerettighedsinstitution, som vi har allerede i dag, og som er en menneskerettighedsinstitution, der fungerer, men som kunne fungere endnu bedre, frem for at begynde at opbygge nye parallelle institutioner i EU, fordi EU har vokseværk
; institutioner, som truer med at skade den kamp for menneskerettigheder, som bliver ført i Europarådet?
Det er ikke de tanker, der foregår i EU.
Desværre har EU tænkt sig at arbejde med menneskerettigheder på den her måde, og det, der vil ske, er uundgåeligt, at EU og det EU-menneskerettighedsagentur, der kommer, vil kopiere og duplikere Europarådets arbejde.
Umiddelbart skulle man jo tro, at jo flere institutioner, der arbejder med menneskerettigheder, desto bedre er det, men sådan forholder det sig ikke.
Der er flere gode grunde til, at det er en rigtig dårlig idé at kopiere og duplikere Europarådets arbejde.
Europarådet dækker 46 lande og ikke kun de 25 EU-lande, som i øvrigt alle sammen er med i Europarådet.
Det vil sige, at man kan opnå den samme effekt ved at styrke Europarådet.
Man kan undgå slåskampe mellem institutioner, og man kan sikre, at man har en effektiv og en god institution, som kæmper for menneskerettigheder i hele 46 lande, hvor der i nogle af de her lande er rigtig store problemer.
Det gælder f.eks. i Rusland, som jeg også har nævnt i nogle af mine korte bemærkninger, hvor der foregår et decideret folkemord i Tjetjenien.
Vi har der set en udvikling, hvor op imod 250.000 mennesker ud af en befolkning på 1 million er blevet myrdet de seneste 10 år.
Vi vil stå svagere i vores kritik af Rusland, hvis vi opretter en parallel institution i EU, der vil underminere Europarådets arbejde, til at følge udviklingen der.
Så vi må ikke underminere Europarådets arbejde ved at lave parallelle institutioner, som bare fører til ren institutionel magtkamp, der går ud over menneskerettighederne.