Søren Søndergaard (EL), 2003-03-27:
Det må siges at være god timing, for vi står
jo i en situation, hvor arbejdsløsheden efter 8 års konstant fald nu igen er stigende. Fra januar 2002 til januar 2003 kom der 20.000 flere arbejdsløse til, og der vil komme flere i løbet af året, hvis man skal tro det, som de regionale arbejdsmarkedsråd forudsiger.
Der er altså brug for politiske initiativer for at få flere i arbejde.
Men efter gennemlæsning af de mange siders lovforslag og bemærkninger må i hvert fald jeg konstatere, at partierne bag det opreklamerede arbejdsmarkedsforlig har bevaret deres ubændige tiltro til, at pisk til de arbejdsløse er det, der skal til for at bringe flere i arbejde. Jeg sagde det under behandlingen af den første byge af lovforslag i efteråret, og jeg vil gentage det her: Forliget om flere i arbejde handler ikke om at få flere i arbejde, men om at få flere til at stå til rådighed for et arbejdsmarked, der i øvrigt ikke står til rådighed for dem.
Der er efter vores mening tale om et illusionsnummer, som dækker over, at regeringen og Dansk Folkeparti har en fælles bestræbelse for at få sænket satserne for den ene gruppe af arbejdsløse efter den anden.
I den her omgang handler det bl.a. om de kontanthjælpsmodtagere, der har særlig store boligudgifter eller forsørgerudgifter.
Med lovforslaget, det er L 191, skal hjælpen til disse mennesker ikke længere være behovsbestemt, men fastsat ud fra et lønligt håb om, at udsigten til fattigdom kan bringe de berørte personer i arbejde.
Det er her værd at hæfte sig ved bemærkningerne til lovforslaget: »Loftet over ydelser til kontanthjælpsmodtagere har to formål: At sikre at det samlede rådighedsbeløb for kontanthjælpsmodtagere så vidt muligt altid er lavere end rådighedsbeløbet ved almindeligt arbejde også på lavtlønsområdet og herved sikre, at der er økonomiske incitamenter til at tage arbejde.« Men hvad er så det andet formål?
Det var jo kun ét formål.
En anden gruppe, som får et tryk nedad i denne omgang, er de unge kontanthjælpsmodtagere.
Hvis de ikke er i stand til at følge et uddannelsestilbud, og det vil sige ikke er særlig uddannelsesparate eller -egnede og dropper ud, eller hvis de ikke kommer ud af kontanthjælpssystemet efter 9 måneder, så falder hammeren, og kontanthjælpen skæres ned til SU-niveau.
For en herboende under 25 år betyder det næsten 1.000 kr. mindre om måneden.
Jeg vil godt fastholde, som jeg gjorde i min polemik med hr. Lars Barfoed, at sammenligningen mellem kontanthjælp og SU er hen i vejret.
Er man på SU, har man trods alt mulighed for at supplere op med arbejde og lån.
Og jeg tror ikke, at regeringspartierne, og det blev jo også bekræftet, er indstillet på, at de unge kontanthjælpsmodtagere skal have lignende muligheder.
Jeg vil også godt hæfte mig ved forslaget om kommunernes udvidede adgang til at erstatte kontanthjælp med ægtefælletillæg, det såkaldte forklædetillæg.
Hvor det før var en mulighed for den ene part i et kontanthjælpsægtepar at sige fra over for at stå til rådighed i en periode, bliver det nu op til kommunerne at dømme folk ude.
Kommunerne får rigtig gode muligheder for at skønne, at der er penge at spare.
For den enkelte er det jo til at tage og føle på, hvis kontanthjælpen på 10.859 kr. erstattes af et forsørgertillæg på 2.542 kr.
For det andet fordi de nedsatte ydelser for afgrænsede grupper har betydning langt ud over de direkte berørte menneskers rækker.
Hvorfor skulle argumenterne f.eks. ikke også kunne bruges til at sætte dagpengene ned eller aftrappe dem over en periode?
, så vil svaret være klart.
Nok så vigtigt er det at fremhæve, at nedsatte ydelser skaber grundlaget for, at ikke mindst de mennesker, der i dag arbejder på typiske ufaglærte lavtlønsområder, kan se frem
Det er en ganske anselig trussel.
I forbindelse med truslen mod det overenskomstdækkede organiserede arbejdsmarked har forligspartierne jo også taget endnu et stort skridt i retning af det, som engang blev kaldt det tredje arbejdsmarked, hvor helt ordinært arbejde bliver udført, uden at folk får løn for det.
Den udvidede adgang til virksomhedspraktik er nok den mest omfattende forringelse i lovpakken.
Det er ikke for ingenting, at beskæftigelsesministeren, da forliget om flere i arbejde blev fremlagt, netop fremhævede virksomhedspraktikken som et forslag, der skulle forhindre SiD i at kræve ordinær løn til mennesker, der udfører ordinært arbejde.
Jeg ved ærlig talt ikke, hvor Socialdemokraterne var henne, da den del af forliget faldt på plads.
Men jeg ved, at det vil føre til store problemer for fagbevægelsens muligheder for at forsvare medlemmernes ret til en ordentlig løn og anstændige arbejdsforhold.
Hvis der er nogle af Arbejdsmarkedsudvalgets medlemmer, som endnu ikke har nået at læse henvendelsen fra RBF, RestaurationsBranchens Forbund, om de problemer, som de kan se for sig for de mennesker, der arbejder i hotel- og restaurationsbranchen, så synes jeg, man skal gøre det, før man er alt for skråsikker om virkningen.
Jeg ser i hvert fald frem til - det vil ske i forbindelse med udvalget - at vi får ministerens svar på de 66 spørgsmål, som RBF har stillet i forbindelse med henvendelsen.
Det sidste element i lovpakken, jeg vil fremdrage her, er spørgsmålet om andre aktører i beskæftigelsesindsatsen.
Det problematiske ved det er ikke, at AF og kommunerne kan samarbejde med andre aktører.
Det sker jo også allerede i dag.
Det interessante er, at det nu med vold og magt skal have et bestemt omfang.
Det bliver simpelt hen et krav som led i kontraktstyringen.
Samtidig skal den såkaldte udfordringsret nu også gælde på beskæftigelsesområdet.
Er det fleksibilitet?
Efter vores opfattelse: nej.
Er det kontrol og bureaukrati?
Efter vores opfattelse: ja. Jeg synes, at forslagsstillerne skal kigge på høringssvaret fra kommunerne, som siger præcis det, jeg har sagt her, om end med lidt andre ord.
Afslutningsvis vil jeg godt understrege behovet for, at vi får stoppet den stigende arbejdsløshed.
Men det sker bare ikke ved at genere de arbejdsløse, men ved at sætte arbejde i gang.
Lad mig bare komme med ét eksempel: byggeriet.
I løbet af de sidste år
er arbejdsløsheden for bygningsarbejdere steget med 4.800 personer.
I den forbindelse har BAT-Kartellet, byggeriarbejdernes kartel,
lavet et idékatalog med syv gode og let gennemførlige forslag til øget byggeri og vedligeholdelse.
Det vil med statsgaranti føre til flere i arbejde.
Det vil oven i købet for befolkningen som helhed føre til forbedret velfærd og mindre boligmangel.
Det samme kan man jo ikke sige om de foreliggende lovforslag, som Enhedslisten derfor desværre under ingen omstændigheder kan støtte.