runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Tove Fergo (V), 1997-11-19:
Der er altså en lovgivning, som er vedtaget i enighed her i Folketinget, og som Venstre også har støttet varmt, fordi det har været nødvendigt.
Vi talte meget om tilsandingen, at mennesker strander på herberger og forsorgshjem, at de ikke kommer videre, og at de har nogle behandlingsmæssige problemer, som de har krav på at få behandlet, og det får de ikke på forsorgshjemmene. Der er nogle regler for, hvor længe man må blive på et forsorgshjem.
Det var det, vi i enighed besluttede i 1994-95, og nu kan vi konstatere, at det ikke bliver overholdt.
Jeg er helt klar over, at vi har kommunalt selvstyre.
Det er en god ting med det kommunale selvstyre, men alligevel er der en retssikkerhed, som borgeren har krav på, og det er det, jeg efterlyser for netop denne allersvageste gruppe af vores medborgere: Hvad kan man gøre?
Nu kan vi se, at det er et stort problem.
Det må det være, siden ledere af forsorgshjem kan fortælle, at klienter må overnatte i containere osv.
Det er i virkeligheden chokerende, for det var også mit indtryk, at der var ved at være mere luft i systemet, og at der var ved at ske noget på dette område.
Det viser sig så, at det er værre, end det nogen sinde har været.
Karen Jespersen (V), 1997-11-19:
Jeg skal love for, at denne udtalelse fra én forsorgshjemsleder, som jeg vil gætte på er lederen af Østervang ved Århus, pludselig bliver til en fuldstændig objektiv dokumentation for, at der er nogle kæmpe problemer.
Så vidt jeg husker, er det sådan, at det er ikke mange, der venter over 31 dage bl.a. på Østervang, således at der faktisk ikke er så mange, der er der mere end tre måneder.
Der er også sket det, at mange af vores herberger er blevet steder, hvor man yder en meget betragtelig omsorg for disse mennesker.
Man har uddannet personale, man har psykologer, og man har efterhånden eneværelser, således at nogle mennesker, der er meget, meget ensomme og klarer sig utrolig dårligt i en lejlighed, finder en hverdag på nogle af de forsorgshjem og herberger, som de i en vis forstand tilpasser sig og egentlig nødig vil fra, således at det i virkeligheden er en beskyttelse af de mennesker, at de får lov til at bo der.
Det er i hvert fald noget, man lige skal tage i betragtning, inden man siger, at det vigtigste er at få dem væk fra forsorgshjem og herberger. Så vil fru Tove Fergo sige, at det er derfor, der skal være nogle bløde tilbud, og der skal bygges bofællesskaber til dem.
Det er også rigtigt nok, og det er noget af det, der var med i den nævnte lovgivning.
Hvis man vil komme efter de kommuner, der ikke i tilstrækkelig grad overholder loven, kan man bl.a. indberette dem til tilsynsrådet og få dem til at se på det.
Jeg har hele tiden foretrukket at presse kommunerne til at komme med en beretning om, hvad de gør, hvornår de gør det, og hvad deres udbygningsplaner er, og så holde dem fast på, at der skal ske noget.
Jeg vil gerne medgive, at det også efter min smag går alt, alt for langsomt.
Jeg synes ikke, kommunerne kan være det bekendt, og jeg ville ønske, at de gjorde noget mere for disse mennesker.
Tove Fergo (V), 1997-11-19:
Det er blot for at få klarhed over denne indberetning, som ministeren også nævnte tidligere.
Hvornår kan vi forvente, at den ligger på bordet?
Det er jo flere år siden, at loven blev vedtaget, så det kunne være interessant at få at vide, hvornår vi kan se indberetningen.
Det drejer sig om boligtilbudene og udslusningsmulighederne, og vi var også tidligere inde på, at det er vanskeligt at finde boligmuligheder.
Der er også nogle problemer med huslejerestancer og misligholdelse af lejligheder, og derfor vil boligselskaberne ikke leje boliger ud til nogle af disse hjemløse. Jeg vil godt høre, hvilke planer regeringen har for at løse dette problem, som jeg anser for at være et voldsomt og stort problem.
Det er jo ikke pænt at kolportere myter, og det vil faktisk også være langt fra mig at gøre det. Vi må se på, hvordan kendsgerningerne er, og så må vi så selvfølgelig se på dem, så godt vi nu kan.
Så vidt jeg kan se både af de artikler, der har været i den senere tid i aviserne om de hjemløse, og de udtalelser, der er kommet i den forbindelse, sammenholdt f.eks. med belægningsprocenterne på de psykiatriske afdelinger, vidner
de om, at der er problemer, som næsten er større, end de har været før, eller i hvert fald lige så store.
Der er meget høje belægningsprocenter på de psykiatriske afdelinger i Københavnsområdet, og det, vi hører fra hospitalerne, er, at de ikke vil være for nedadgående.
Tværtimod mærker man et meget voldsomt pres.
Det er, som om der nu kommer nogle større årgange, og måske er en vis procentdel af hver årgang sindslidende eller har misbrugsproblemer.
Så kommer der også flere, og derfor er det naturligt at spørge: Nu har vi bevilget utrolig mange penge, og hvad får vi for dem?
Hvor meget er der kommet ud af det?
Man må spørge sig selv: Kan vi blive ved med at sige, at problemet stadig væk er der i samme omfang, som da vi startede med bevillingerne?
Hvornår er der lys forude?
Hjælper det dog aldrig?
Nu siger ministeren, at der er sat nogle undersøgelser i gang, og jeg vil supplere disse spørgsmål med nogle skriftlige spørgsmål om, hvor mange penge vi konkret har bevilget på disse områder, og hvor mange boliger der konkret er etableret, og dem vil jeg så sende til ministeren.
Nu talte vi om, at der er nogle konkrete problemer, nemlig
Har man som misbruger eller sindslidende på grund af sygdom eller anden lidelse misligholdt sin lejlighed, således at den f.eks. koster mange tusinde kroner at sætte i stand igen, eller har man ikke betalt huslejen i mange måneder, så man har oparbejdet en stor boligrestance, siger boligselskaberne jo nej til at leje ud igen.
Det vil sige, at det ikke alene er et spørgsmål om at få oprettet bofællesskaber - det kan måske godt lykkes - men det er også et spørgsmål om, hvorvidt boligselskaberne ønsker at få beboere ind igen, som har en boligrestance.
Her vil jeg godt spørge, hvad regeringens holdning er til det.
Hvilke planer har man for at løse det problem, som er et af hovedproblemerne i forbindelse med at få mange af disse klienter videre fra forsorgshjem og herberger?
Karen Jespersen (V), 1997-11-19:
Folketinget havde en debat under førstebehandlingen af lovforslaget om almene boliger den 3. april 1997, og her diskuterede man bl.a. problemet med de særlige boligtilbud
til mennesker med særlige sociale problemer
På den baggrund blev der så nedsat en arbejdsgruppe under Boligministeriet, hvor Socialministeriet også er med.
Arbejdsgruppen skal kortlægge og vurdere mulige barrierer i de gældende regelsæt for etablering af bofællesskaber for særligt udsatte grupper, herunder ikke mindst hjemløse, og prøve at få kortlagt, hvad det er for barrierer, der er.
Her vil man også typisk kunne se på den barriere, som fru Tove Fergo nævner: at hvis man har gæld til et boligselskab, kan det være svært at komme ind i et nyt.
Men også her vil jeg sige, at det måske kunne hjælpe, hvis der var nogle flere kommuner, der påtog sig den opgave at bygge almennyttigt boligbyggeri.
Der er jo nogle kommuner, og det er også Venstrekommuner, som ikke har almennyttigt boligbyggeri, og så kan det være dejlig nemt som repræsentant for Venstre at sige, at de kommuner, der i forvejen har mange mennesker med tunge sociale problemer, sandelig må være noget mere gæstfrie og noget mere gavmilde og tage endnu flere med endnu tungere sociale problemer og også betale deres gamle restance.
Hvis nu vi deltes lidt mere om disse sociale problemer, kunne det være, at det hele gik lidt nemmere.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Tove Fergo (V), 1997-11-19:
»Er regeringen tilfreds med resultatet af de ekstra milliarder, Folketinget har bevilliget specielt til behandlings- og botilbud til de to grupper af klienter, der strander på herberger og forsorgshjem?«
Det er vel siden 1992, man rigtig er begyndt at investere mange ressourcer i dette område, og nu skriver vi snart 1998.
Er det ikke deprimerende, at problemerne ser ud til at vokse og vokse?
Karen Jespersen (V), 1997-11-19:
Man skal ikke mindst som medlem af Folketinget passe på, at man ikke bare bevidstløst kolporterer myter f.eks. om, at nogle problemer vokser og vokser.
Det ved vi faktisk ikke så meget om, for der er ingen statistik på dette område, og det er svært at lave statistik på det.
På de forskellige forsorgshjem og andre steder er de meget opsatte på at bidrage til det, og de er meget glade for, at vi er gået i gang med dette initiativ.
Den måde, disse penge er blevet brugt på, er den bedste måde, de overhovedet kunne bruges på, for de er målrettet brugt til at indrette boliger, og de er givet på en måde, så der er fuldstændig snor i, hvad der går til anlæg af nye boliger, og hvad der går til drift.
Der er overhovedet ikke nogen slinger i valsen.
Det var simpelt hen i sin tid et valg, hvor stort et tilskud man ville give: Jo større tilskud vi gav, jo flere boliger fik vi.
Vi valgte så at give et ret stort tilskud, og det var med tilslutning fra alle partier, også Venstre, for at være helt sikre på, at kommunerne ville byde ind på det og bruge pengene.
Vi får et fuldstændig dækkende antal boliger i forhold
til de typer af tilskud, vi giver, men også her må vi sige, at jo flere der taler til kommunerne for, at de skal gå i gang med det her, jo hurtigere går det, og jo flere boliger bliver der bygget.
På den måde har man også som folketingsmedlem og parti et meget vigtigt medansvar for at råbe sine partifæller ude i landet op og bidrage til at få løst dette problem.
Det var altså ikke bare en undersøgelse.
Det var faktisk et konkret stykke arbejde med at få en statistik på dette område, så vi kan se, hvor stort problemet er, og om det vokser.
Jeg er da enig i, at det kan være utilfredsstillende, at man ikke kan se, om det batter noget, men det er altså ikke, fordi pengene ikke går til boliger.
Det er i givet fald, fordi der melder sig flere og flere, der har et behov, enten fordi de har siddet usynligt rundt omkring i krogene, eller fordi der bliver flere sindslidende.
Jeg vil gerne lige erindre om, at vi i 1993 havde en række historier i aviserne om, hvordan det vrimlede med mennesker med sindslidelser på banegårde og andre offentlige steder.
De historier læser man faktisk ikke mere.
Der er stadig væk nogle, men jeg mener, at det problem faktisk er blevet mindre, og at det blandt andet er et resultat af, at der er kommet flere boliger.
Københavns Kommune har helt klart bygget flere boliger til sindslidende og hjemløse, og det har også været med til at dæmpe indtrykket i gadebilledet.
Det er selvfølgelig det bedste, for det er et udtryk for, at de mennesker, der ellers var på gaden, har fået det bedre.
Tove Fergo (V), 1997-11-19:
Det ville være dejligt, hvis vi, når det arbejde, som socialministeren fortæller om, er overstået, kan sige, at det har hjulpet.
Det ville være det allerbedste, så det er ikke for at se spøgelser, jeg rejser spørgsmålet, men det er simpelt hen for at få løst problemerne, og jeg vil også takke ministeren for svarene.
Karen Jespersen (V), 1997-11-19:
Regeringen har gjort virkelig meget på det punkt, når det drejer sig om at hjælpe de mennesker, der bor på forsorgshjem og herberger, og som har anden hjælp behov.
Det var baggrunden for, at der med henblik på 1996 og de to følgende år blev sat 300 mio. kr. af til at opføre 700 nye former for boliger til såvel mennesker med meget tunge sindslidelser og andre alvorlige problemer som til andre mennesker med lettere former for sindslidelser og sociale problemer. Det er 300 mio. kr., som fru Tove Fergos eget parti også medvirkede til at afsætte. Der er så et længere forløb, hvor man først skal finde ud af, på hvilken måde disse penge skal gives.
Der er en ansøgningsprocedure, pengene bliver tildelt, og så skal arbejdet med at indrette boliger eller opføre nye boliger gå i gang, og det går der også et stykke tid med. En af barriererne er såmænd den triste, at kommunerne tit har svært ved at finde steder, hvor de enten kan købe et hus, som de kan indrette, eller hvor de kan bygge noget nyt, for selv om der er stor velvilje i befolkningen med hensyn til at hjælpe disse mennesker, kniber det tit, når det kommer dertil, at de skal bo lige op og ned ad ens egen baghave.
Det har været en af grundene til, at det ikke altid går så hurtigt, som man kunne ønske sig.
Men det bliver forhåbentlig et væsentligt bud på, at disse mennesker kan få noget andet at bo i.
Som en betingelse for at få del i pengene skal kommunerne melde tilbage og sige, hvor langt de er.
Det ser ud til, at nogle af kommunerne er nødt til at bede om dispensation bl.a. med den begrundelse, som jeg gav før, nemlig at de har meget svært ved at finde et sted, hvor de kan opføre de boliger, som de har fået penge til.
Men det er klart, at man er i gang med at føre en stor del af disse boliger ud i livet.
Når det drejer sig om narkomaner, er der på samme måde i fællesskab blevet afsat et større beløb, 300 mio. kr. over 4 år, til forbedrede behandlingstilbud til narkomaner.
Her er amterne i fuld gang med at sørge for den forbedrede indsats, som man må regne med vil afspejle sig på forsorgshjem og herberger.
Jeg vil sige, at jeg personligt har talt med flere forsorgshjemsledere, der siger, at de kan mærke, der bliver færre af dem med store, tunge problemer, som helt klart burde være et andet sted.
Vi mangler også dokumentation for, hvor mange det drejer sig om, men det kan jeg vende tilbage til.
Kristen Touborg (SF), 1997-11-19:
»Mener ministeren, at det er fuldt forsvarligt at anvende det farvningspræparat, der fra 1. december 1997 skal tilføres gas- og dieselolie?«
Karen Jespersen (V), 1997-11-19:
For det første var det et stort fremskridt, at vi i 1995 fik skabt lovgrundlaget for, at man kunne lave disse bløde bofællesskaber også til mennesker med sociale problemer
de ikke kun var for mennesker med fysiske handicap, men også med det, som man kunne kalde sociale handicap.
Det er klart, at det tager noget tid, inden kommunerne vænner sig til, at der er et instrument, de kan bruge.
Men når man ser på opgørelserne over, hvor mange af den type bløde bofællesskaber der er, var der i januar 1997
664 mennesker, der var indskrevet til den måde at bo på.
Det er en pæn stigning i forhold til 1996, hvor tallet kun var 427; det er altså ca. 150 flere.
Oven i det er der 6.800 psykisk udviklingshæmmede, sindslidende, der også har plads i bofællesskaber af en lidt mere tung karakter end dem, vi ellers taler om.
Det fremgår af »Sociale tendenser«, som vi snakkede om før, at der er 100 kommuner, der planlægger at kunne give tilbud efter det, vi kalder § 68 b, altså de blødere bofællesskaber, og at ordningen skønnes at ville kunne tilbydes til ca. 2.500 personer i 1997.
Jeg synes derfor, man trods alt må sige, at der er ved at komme skub i at indrette den type boliger, hvor der også er en form for omsorg, og hvor der er nogle mennesker omkring dem, der sikrer, at de får ro på sig, så de bliver i boligen og ikke begynder at søge ud på gaden igen.
Det er klart, at det ikke er noget, der er højest på kommunernes dagsorden, og derfor vil de tit være tilbøjelige til at give de hjemløse eller folk med problemer en lejlighed, som de ikke kan klare at bo i.
For at få kommunerne til at investere tid, penge og ressourcer i disse bofællesskaber er det altså en holdningsbearbejdning, der skal til, og det gælder også fru Tove Fergo, der må prøve at overbevise sit eget parti om at gøre noget mere for disse mennesker.
Tove Fergo (V), 1997-11-19:
Dette og de to næste spørgsmål drejer sig om forholdene for de svageste af vores medborgere.
Det ligger os meget på sinde at få rede på, hvordan vi behandler disse mennesker.
For et par år siden, helt nøjagtig i folketingssamlingen 1994-1995, behandlede Folketinget et lovforslag fra regeringen om forholdene for de svageste, for beboerne på herberger og forsorgshjem, og for mulighederne for at give disse mennesker bedre bolig- og behandlingstilbud.
Der var stor opbakning bag lovforslaget, og det var, så vidt jeg husker, et enigt Folketing, der endte med at vedtage forslaget.
Derfor vil jeg godt spørge socialministeren: Hvad har regeringen tænkt sig at gøre ved dette problem?
Henrik Dam Kristensen (S), 1997-11-19:
Hvis man læser et af vore dagblade i dag, så kan man jo rent faktisk få syn for sagn, for når det gælder det, man kalder velfærdsgrise til det engelske marked, ja, så er der altså nu slagteriselskaber, som hejser flaget og siger: Der bliver ikke produceret nok.
Så var det hr. Henning Urup, der sagde: Hvad med betalingsbalancen, kan det ikke give problemer med den?
Jo, det vil det netop kunne, hvis dansk landbrug ikke har forstået, at det er en bredere definition af kvalitet, som forbrugerne efterspørger, ikke kun i Danmark, men på en række af de markeder, der er interessante for os
Det er nemlig ikke længere kun et spørgsmål om kvalitet i smagen og udseendet, men der er kommet en bredere definition på kvalitet for mange forbrugere, en definition, som også omhandler natur og miljø, dyrevelfærd og sikkerhed omkring vores fødevarer generelt.
Her er det, at dansk landbrug skal være med, så vi kan sælge vores varer på disse højprismarkeder af hensyn til dansk landbrug selv, men da bestemt også af hensyn til betalingsbalancen og Danmarks økonomi.
Men det kræver så, at man forstår den udvidede definition af kvalitet, hvor dyrevelfærd er en ikke uvæsentlig parameter for mange forbrugere.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1997-11-19:
Det tilkommer selvfølgelig ikke mig at give fru Pia Kjærsgaard gode råd, men alligevel - et enkelt lille et: Jeg tror ikke, fru Pia Kjærsgaard skal interessere sig så forfærdelig meget for papirer, jeg måtte medbringe eller anvende, men i stedet interessere sig for, hvordan vi får løst problemerne.
Og det tror jeg, fru Pia Kjærsgaards parti kan medvirke til, hvis fru Pia Kjærsgaard vil det.
Det, vi efter min bedste opfattelse skal samle os om, er at få den tilbagetagelsesaftale til at fungere bedst muligt, og det er i den anledning, der er blevet afholdt en række møder mellem danske myndigheder og de pågældende repræsentanter, sådan som jeg redegjorde for det før.
Hvad angår udtalelsen fra en repræsentant om somaliernes forhold i Danmark, finder jeg den så misvisende, at jeg vælger at lade den stå helt for sig selv.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Carsten Koch (S), 1997-11-19:
Hr. Kristen Touborg har spurgt, om jeg mener, at det er fuldt forsvarligt at anvende det farvningspræparat, der fra 1. december i år skal tilføres gas- og dieselolie.
Baggrunden for farvningen er, at der er forskel på afgiften på fyringsolie og på motorbrændstof, samt reglerne om, at fiskeri og landbrug kan få afgiftsgodtgørelse.
Den samme olie kan altså anvendes til forskellige formål, hvoraf nogle er afgiftsbelagt fuldt ud, og andre ikke er det.
Det vil sige, at hvis man ikke kan identificere de forskellige former for anvendelse, er der ingen reel mulighed
for overhovedet at kunne kontrollere, om der så at sige snydes ved, at man benytter lavt beskattede eller afgiftsfrie produkter til fuldt afgiftsbelagt anvendelse.
Danmark er det sidste land i EU, som gennemfører en farvningsordning.
De danske farvestoffer anvendes i forskellige kombinationer af andre EU-lande, og det danske sporstof anvendes af seks andre EU-lande.
Jeg kan også sige, at der er tale om et farvningspræparat, som iblandes olien i blandingsforholdet 1:10.000.
Det vil altså sige, at hver gang man bruger 1 liter af dette farvestof, anvendes det til 10.000 liter olie.
Som et led i forberedelsen til arbejdet har farvningsordningen selvfølgelig været forelagt Miljøstyrelsen og Arbejdstilsynet, både under selve udarbejdelsen af ordningen og nu.
Miljøstyrelsen har ikke modsat sig farvning, men har dog peget på, at stofferne bør substitueres med mindre miljø- og sundhedsskadelige farvestoffer, hvis dette bliver muligt i fremtiden.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1997-11-19:
Ja, hr. Mejdahl, en statsminister har mange opgaver - også at tage fat på holdningsdebatter, fordi debatter om holdninger kommer før praktiske ændringer.
Men uden holdninger ingen ændringer.
Og det er altså ikke en statsministers opgave, som jeg definerer den, ikke at sætte gang i holdningsdebatter, der kan forandre til det bedre.
En statsminister, det vil sige jeg selv, interesserer sig også for industriens udvikling, for folkeskolen, for mangfoldige af samfundets vilkår, herunder også for landbruget.
Jeg vil sige tværtimod.
Jeg har svært ved at se, hvordan importører af dansk svinekød har noget imod, at vi gør produktionsforholdene endnu bedre, end de er i dag.
Og må jeg ikke minde om, at forbrugerne rundt omkring på vore eksportmarkeder jo nu tydeligere og tydeligere efterspørger svinekød, der har den rigtige dyrevelfærdsbaggrund og har den rigtige produktionsmæssige baggrund.
Det skal vi da gribe som en dynamisk udfordring, som vi efter min opfattelse er nogle af de bedste i Europa
til at klare og håndtere.
Derfor udspringer der den debat, vi har taget fat på, og som jeg i øvrigt også omtalte rimelig fyldigt i min åbningsredegørelse, hvor jeg præcist påpegede de problemer, jeg har fulgt op siden hen.
Derfor har vi brug for, at landbruget tager denne udfordring op sammen med os og siger: O.k., så lad os gå i gang med yderligere at forbedre forholdene.
Det kan man regne med at vi vil være indstillet på, hjælpe til med og også være parat til at skabe de nødvendige regelsæt for.
Bent Hindrup Andersen (EL), 1997-11-19:
Jeg vil gerne spørge statsministeren, om det i virkeligheden ikke forholder sig modsat sådan at forstå, at dansk landbrug, dansk svineproduktion ikke har været hurtig nok i omstillingen, så man virkelig har kunnet sikre et engelsk marked, hvor et engelsk marked jo til tider, lige siden 1986,
har truet med boykot af dansk svinekød. Det har branchen ikke selv gjort noget ved.
Der er nogle få producenter, der selv har gjort det, men ikke branchen.
Er ministeren ikke også af den opfattelse, at netop for at sikre en svineeksport er det utrolig nødvendigt, når man har et dansk landbrug, der ikke af sig selv omstiller sig, men at regeringen også går med ind og rejser debatten og fremsætter de nødvendige forslag, så man kan opfylde kravene til blandt andet og især det engelske marked, hvor kravene til dyrevelfærd jo er ekstremt udtalt?
Christian Mejdahl (V), 1997-11-19:
Først tak for svaret.
Så vil jeg sige til statsministeren, at jeg vil naturligvis ikke forhindre statsministeren i at fremme en holdningsdebat, heller ikke i at gøre opmærksom på nogle problemer, hvis der er sådanne.
Jeg kan da oplyse statsministeren om, at Venstre og De Konservative f.eks. er kommet med forslag om at afvikle brugen af vækstfremmere.
Men jeg vil godt spørge statsministeren: Synes statsministeren, at det er den rigtige måde at diskutere tingene på, at kaste sig ud i et angreb uden overhovedet at benytte sig af de normale muligheder for at lade den ansvarlige minister drøfte sagen med erhvervet, hvis der altså er en sag?
Peder Sønderby (V), 1997-11-19:
Det er ikke spørgetid til fødevareministeren, men jeg vil gerne takke statsministeren, fordi han havde taget fødevareministeren med i dag til at klare problemerne.
For det er en kendsgerning, og det ses også på de betalingsbalancetal, vi har, at det store eksporterhverv, svineproduktionen, har bidraget til, at regeringen ikke har de store problemer, og det er på den baggrund, hr. Mejdahl har spurgt.
Men jeg vil alligevel spørge statsministeren: Havde det ikke været klogere, når statsministeren nu har en fødevareminister, der sætter gang i tingene, forhandler med organisationerne, at statsministeren så havde ladet fødevareministeren klare det her?
For der er jo trods alt, som hr. Mejdahl nævnte, en vis fare for, hvis statsministeren puster sig op og gør det til en stor sag, at man så ude omkring kan tro, at det er en stor sag.
Men fødevareministeren har jo for længst taget fat på den sag, og hvis statsministeren havde været i salen eller kigget på Folketingets dagsorden, ville statsministeren vide, at Venstre og De Konservative havde rejst en debat om de her ting, og at den var forleden.
Derfor vil jeg spørge, om statsministeren ikke i stedet for at gå ud og holde de store taler i gymnasier osv. skulle tage ud og besøge nogle landmænd og se efter, om de her ting er på vej, og så lade fødevareministeren klare resten?