Jørgen Estrup (RV), 1998-01-13:
Beslutningen om NATO's udvidelse er et led i en proces, hvis mål er klart defineret som at skabe et kollektivt sikkerhedssystem, der omfatter hele Europa.
Det er ikke det afsluttende skridt i processen, vi står over for her.
Jeg synes, der er al mulig grund til at understrege, at det tværtimod er et meget indledende skridt, hvilket også er fastslået fra NATO's side og fra alle de involverede landes side. Det, vi skal tage stilling til i dag med ratifikation af traktaten og gennem det beslutningsforslag, der nu foreligger, er, om vi i et rimeligt omfang har fået opfyldt de forudsætninger, som Folketinget stillede undervejs.
Hvis man går tilbage til debatten den 6. februar sidste år, var forudsætningerne for det første, at processen ikke måtte føre til nye skillelinjer i Europa, for det andet, at man skulle tilgodese Ruslands sikkerhedsinteresser uden vetoret, for det tredje, at det skulle styrke OSCE, og for det fjerde, at der ikke skete deployering af a-våben i de nye lande.
Når man tager et blik ned over, hvad der er sket, synes jeg klart, man kan fastslå, at de forudsætninger i rimeligt omfang er opfyldt.
Det er understreget, at dette er en åben proces, og at udvidelsen ikke på nogen måde er færdig med det, der her er tale om, nemlig udvidelse med tre lande.
Derfor er jeg fundamentalt uenig i det, hr. Søvndal tidligere sagde.
Jeg mener, det er galt og i strid med kendsgerningerne at prøve at skildre dette, som at man nu bevidst har en dagsorden, der hedder nye skillelinjer, og det vil jeg under ingen omstændigheder acceptere som værende rimeligt.
Det ville i øvrigt også set med radikale øjne betyde, at man ikke kunne gå ind for en sådan udvidelse.
Der er nedsat et særligt NATO-Rusland-råd og dermed også gjort ganske betydelige fremskridt i samarbejdet med Rusland.
Rusland er så stor en nation, at man ikke kan regne med uden videre at indpasse den fra den ene dag til den anden
i en ny struktur, men at det er et centralt spørgsmål, er der ingen tvivl om.
Det er på den anden side også et spørgsmål af en sådan karakter, at man ikke blot kan lytte til Dumaen og tage, hvad Forsvarskommissionen hørte i foråret til efterretning og gøre det til det danske standpunkt.
Rusland kan ikke få vetoret.
De ting, der yderligere er føjet til om forstærket PfP-samarbejde, om Det Nordatlantiske Samarbejdsråd etc., er ting, der også vil bidrage til at styrke OSCE og dermed den tredje af de forudsætninger, jeg snakkede om.
Endelig er der så den hensigtserklæring, som NATO har afgivet om ikke at ville deployere a-våben.
Jeg havde gerne set, at dette havde været mere end en hensigtserklæring, en bindende forpligtelse, men det er ikke ensbetydende med, at forudsætningerne derved er bristet. Tværtimod må man sige, at NATO klart er gået i den retning, som man bør gå på det her område. Konklusionen set med radikale øjne er derfor klar. Dette bidrager til det nye sikkerhedssystem, som vi har brug for i Europa, og det opfylder i øvrigt de ønsker og forudsætninger, som blandt andet de tre lande, der nu får invitationen, har haft.
Dermed har vi taget et skridt, som er med til at sikre, at det nye Europa ikke falder fra hinanden, og at vi ikke får tilstande, som minder om dem, vi havde i 1920'erne og 1930'erne, hvor hvert land gik sine egne veje, og hvor den ekstreme nationalisme derfor fik lov til at præge billedet af sikkerheden i Europa.
Det, vi er på vej til, er at skabe et sikkerhedssystem, hvor man indordner sig, hvor man afgiver suverænitet, og hvor man derved opnår fælles sikkerhed, og vi støtter meget gerne denne ratifikation.
Jeg mener i øvrigt, at det vil være naturligt og rimeligt, at vi hurtigt gennemfører folketingsbehandlingen.