Helle Thorning-Schmidt (S), 2006-06-01:
Tidligere på året kom Danmark under et voldsomt pres.
Det gjorde vi, da konflikten om Jyllands-Postens tegninger løb fuldstændig ud af kontrol.
Vi så skræmmende afbrændinger af danske repræsentationer, afbrændinger af Dannebrog, afbrændinger af billeder af den danske statsminister, boykot af danske varer – ja, hele det voldsomme forløb er efterhånden velkendt og sidder stærkt i vores erindring.
Der var fra dag et en stærk enighed i Folketinget om, at vi skal værne om vores ytringsfrihed og pressefrihed, og jeg havde ønsket, at vi synligt kunne vise den enighed.
Desværre ønskede statsministeren ikke den samling, men det ændrer jo ikke ved det faktum, at når det gælder ytrings- og pressefriheden, er vi enige om, at det er nogle helt afgørende fundamenter i vores demokrati og i det demokratiske samfund, som vi ønsker at leve i.
Vi Socialdemokrater har også fra starten af sagen ment, at det var en fejl, at Danmarks statsminister ikke tog et møde med de 11 ambassadører, som ønskede et møde.
Det er vores opfattelse, at her kunne statsministeren have redegjort for danske frihedstraditioner og kunne have redegjort for Danmarks statsministers manglende lyst og manglende vilje til at gøre noget som helst for at begrænse ytringsfriheden i Danmark.
Det er et budskab, som vi ville have bakket fuldstændig op om.
Statsministeren kunne dermed også have vist, at dialog er en vigtig del af vores demokrati, og at man indgår i dialog med dem, man er uenig med.
Også på en række andre områder er der sket en del i dansk politik.
Det har været et spændende år, og det er godt, for det er godt, at der efterhånden kommer bevægelse i tingene efter knap 5 år med en regering de facto bestående af V, K og O, en regering, der virker noget træt, hvor vi trænger til fornyelse og friske vinde.
Forhåbentlig vil denne fornyelse og de friske vinde sætte deres præg på de velfærdsforhandlinger, vi i øjeblikket er i gang med.
Jeg mener, at forhandlingerne, skønt de måske foregår i et lidt trægt tempo, er på rette vej, og jeg håber, at regeringen denne gang vil lykkes med noget, som den ikke hidtil har magtet, nemlig at skabe en bred politisk aftale om et stort samfundsmæssigt spørgsmål.
Forudsætningerne skulle være til stede, for statsministeren har jo sagt tydeligt, at Socialdemokraterne som minimum skal med, og det vil vi også gerne, hvis vi kan lave en ordentlig aftale.
Vores synspunkter har været klar længe.
Vi ønsker reformer, der kan fremtidssikre vores samfund.
Vi tror simpelt hen på positive incitamenter frem for straf.
Vi tror på, at vi skal styrke uddannelserne, vi tror på, at vi skal give de unge en færdiggørelsesgaranti, vi tror på, at erhvervsskolerne skal styrkes efter år med store nedskæringer, og vi siger nej til regeringens ønsker om hårdere besparelser på dagpenge og på SU.
Det er også klart, at for os er velfærdsreformer ikke en spareøvelse.
For os handler det om, at vi skal sikre, at der er tilstrækkeligt med mennesker på det danske arbejdsmarked til at kunne opretholde en velfærd, vi er glade for.
Vi Socialdemokrater har helt tilbage i august lagt op til, at vi kan hæve tilbagetrækningsalderen og efterlønsalderen, fordi danskerne lever længere.
Derfor er det måske også rimeligt, at vi bliver lidt længere tid på arbejdsmarkedet.
Men når vi beder danskerne om at trække sig senere tilbage fra arbejdsmarkedet, skal vi også sikre, at der er job at få, og vi skal sikre, at mennesker ikke bliver syge af at gå på arbejde.
Vi bør have en ordentlig seniorpolitik, og vi bør have langt stærkere fokus på arbejdsmiljøet.
Særlig arbejdsmiljøet i den offentlige sektor, som vi jo også hører så meget om i de her dage, skal vi gøre noget ved, for vi ved, at den offentlige sektor er storleverandør af mennesker på tidlig tilbagetrækning, efterløn og førtidspension.
Det er vores håb, at vi kan nå frem til en god aftale, og jeg kan for Socialdemokraternes vedkommende love, at for os afhænger det udelukkende af det politiske indhold, ikke af taktisk spil.
Hvis regeringen også har den holdning, at det handler om politik, skal det vel nok gå godt, og det må jeg sige at jeg håber for Danmark, for Danmark har brug for et bredt samarbejde om vigtige velfærdsreformer, der styrker vores fælles velfærd.
Sagen er jo den, at det går godt i Danmark.
Det er en god ting.
Men samtidig må vi ikke forfalde til bare at juble med de mange og glemme, at der stadig er ting, vi kunne gøre langt bedre.
Uligheden vokser i Danmark, og for os er det en afgørende politisk opgave at sikre, at vi kan gøre noget aktivt for at vende den udvikling.
Det er bl.a. derfor, at vi så brændende ønsker at få afskaffet starthjælpen og kontanthjælpsloftet, simpelt hen fordi både starthjælpen og kontanthjælpsloftet mere skaber fattigdom i Danmark, end det skaffer mennesker i arbejde.
Lad mig gøre helt klart, at det ikke handler om, at folk ikke må have materiel rigdom.
Vi er glade, når mennesker klarer sig økonomisk godt, men vi skal også sikre, at alle kommer med.
For sagen er også den, at en stigende ulighed er en farlig trussel mod det velfærdssamfund, vi holder af, en farlig trussel mod den sammenhængskraft, som er så vigtig for vores samfund.
Det er den udfordring, vi er oppe mod, og derfor skal vi gøre noget ved den stigende ulighed.
Jeg vil i dag gøre noget særligt ud af debatten om ikke bare fremtidens velfærd, men også nutidens velfærd, for det er jo den offentlige velfærdsservice, som efter knap 5 år med en VK-regering har været underlagt en økonomisk sparespændetrøje, som vi nu ser så tydeligt.
Vi har nu i årevis hørt på, at regeringen tror, at man både kan blæse og have mel i munden, altså bruge en stadig mindre del af den samlede samfundsøkonomi på velfærd, samtidig med at vi skal tro på, at den offentlige velfærd bliver bedre og bedre.
Det lyder jo besnærende, men desværre viser resultaterne, at det farlige eksperiment, der lyder godt, rigtig lækkert i valgkampsparolerne, ikke virker helt så godt i virkelighedens Danmark.
De seneste par måneder har jo budt på nogle meget alvorlige eksempler på, hvad det koster, hvis vi ikke investerer i vores fælles velfærd.
Fødevareskandalerne er skyllet ind over Danmark, og de har gjort stort indtryk på alle, måske undtagen den danske statsminister.
Jeg skal ikke trætte salen med en opsummering af hele det forløb, men hele forløbet har budt danskerne på mangelfuld kontrol af fødevaresikkerheden og deraf følgende fund af råddent kød og andre fordærvede fødevarer, som sætter danskernes sikkerhed under pres.
Det er jo ikke en skandale, der er kommet af sig selv, det er ikke noget, der bare lige er opstået.
De nuværende forhold i fødevarekontrollen kan man takke VKO-flertallet for.
Det er de tre partier, der over de sidste år har sparet 200 mio. kr. og 200 stillinger væk.
Den slags har naturligvis konsekvenser.
Vi får, hvad vi betaler for, og kødskandalen viser, at besparelserne koster på kvaliteten.
Hvis man ikke satser på velfærden, hvis man ikke satser på den offentlige service, kan det i sidste ende komme til at koste os alle sammen meget dyrt.
Det er det samme, vi på uhyggeligste vis har set, når vi ser de afsløringer på et københavnsk plejehjem, hvor der er tale om decideret omsorgssvigt.
Desværre tyder meget på, at det eksempel, vi har set i København, ikke er noget isoleret eksempel.
Det kan vi simpelt hen ikke være bekendt.
Det er heller ikke godt nok, som hr. Jens Rohde og mange andre gør i dag, bare at tørre ansvaret af på kommunerne, når man selv har ført valgkamp på at ville give de ældre bedre forhold her i landet.
Det hænger simpelt hen ikke sammen.
Det ene følger det andet, og der har jeg de sidste par uger savnet en regering, der vil tage medansvar for det her, tage medansvar for, at det er gået så galt, og tage medansvar for at rette tingene op.
I sit seneste regeringsgrundlag stillede regeringen 500 mio. kr. om året i udsigt til ældreplejen, men desværre er det gået sådan, at hovedparten er brugt på administration og bureaukrati, bl.a. i form af digitaliseringsprojekter ude i kommunerne og de her frit valg-ordninger.
Samtidig ved vi også, at KL peger på, at hvis man skal løfte bare den udfordring, der kommer af, at der bliver flere ældre, der også har behov for mere pleje, kræver det 400 mio. kr. mere i ældreplejen om året, altså blot for at holde det nuværende niveau i vores ældrepleje.
Set i det lys kan man jo konkludere, at 500 mio. kr. mere til ældreplejen, som VK bryster sig af og taler så utrolig meget om, reelt har været en endog meget flot indpakning til en meget lille pakke.
Sandheden om dette område er, at regeringen underprioriterer området, og at konsekvenserne af den underprioritering nu begynder at vise sig ganske tydeligt.
De faktuelle forhold er, at vi under denne regering bruger færre pen ge på hver enkelt ældre, end vi gjorde tidligere.
Vi har brugt mindre på ældreplejen, hvor vi burde bruge mere.
Hvorfor skal det være sådan i et rigt land som Danmark?
Vi kan gøre det meget bedre, og vi skal gøre det meget bedre.
Derfor har Socialdemokraterne for længst meldt sig på banen og tilbudt, sammen med regeringen naturligvis, at gøre en langt stærkere indsats for en bedre ældrepleje i Danmark.
Danmarks ældre har simpelt hen krav på, at vi gør noget på det her område.
For os Socialdemokrater handler det om, at det skal være mere attraktivt at arbejde med at give de ældre et ordentligt og værdigt liv.
Jeg vil godt sige noget meget tydeligt, som jeg synes særlig socialministeren har forsømt i den sidste uge: De mange tusind mennesker, der hver dag arbejder med at gøre tilværelsen bedre for vores ældre ude på plejehjemmene og i hjemmeplejen, fortjener vores alle sammens allerstørste respekt.
Den respekt skal vi samtidig sikre afspejler sig i de arbejdsvilkår, vi konkret giver de mennesker i ældreplejen, hvad enten det er hjemmehjælpere eller dem, der er ansat på plejehjemmene.
Det burde da gøre indtryk på os alle, at minuttyranniet for hjemmehjælperne desværre lever i allerbedste velgående på trods af den nuværende regerings og statsministerens løfter om det modsatte.
Arbejdet som hjemmehjælper skal i dag løses på vilkår, der hverken er rimelige for den ældre eller for den enkelte medarbejder, og vi må kunne gøre det bedre.
Eller som statsministeren sagde det, før han blev statsminister, i valgkampen i 2001: Det har ikke noget med partipolitik at gøre.
Det har noget at gøre med en holdningsændring, hvor vi kommer væk fra håndbøger, stopurstyranni, manualer og regler og i stedet kommer over til sund fornuft, menneskelig omsorg for den ældre og hjemmehjælperen, der selv finder ud af, hvad der er brug for.
Således var ordene dengang, men jeg må konstatere, at snart 5 år efter er det en meget præcis kritik af den ældrepleje, statsministeren vandt et valg på at sige at han ville stå i spidsen for at ændre.
Vores velfærdssamfund er ved en korsvej.
Der er ikke blevet investeret ordentligt i det siden 2001, og det er naturligt, at den slags sætter sit præg.
Det er derfor, mange danskere i dag oplever et velfærdssamfund, som efterhånden virker noget nedslidt.
Jeg tror desværre, at kødskandaler og skrantende ældrepleje kun er toppen af isbjerget, for det gør selvfølgelig en forskel, når man skærer i antallet af offentligt ansatte, der skal sikre, at vores velfærd fungerer.
Det er jo også derfor, vi nu hører om voldsomme arbejdsmiljøproblemer inden for både børneplejen, ældreplejen og mange andre offentlige serviceopgaver.
Vi kan ikke kræve det hele, hvis vi kun vil betale for det halve.
Det koster, hvis man ikke sikrer, at alle unge får en uddannelse.
Det koster, hvis man blindt nedslider medarbejderne i den offentlige sektor.
Det koster, hvis man undlader at investere i vores fælles velfærd.
Selv om der er penge nok i kassen, nægter regeringen at bruge de penge på bedre pleje og omsorg.
Man vil hellere – det står der jo i regeringsgrundlaget – spare op til en skattelettelse, som formentlig sjovt nok skal komme lige før et folketingsvalg.
Men er det virkelig rimeligt at dryppe skattelettelser ud, når vi ikke har styr på vores ældrepleje, på vores fødevarekontrol og på alle de andre ting, der halter i den offentlige sektor?
Nej, Socialdemokraterne vil en anden vej.
Det er klart, at skatten ikke skal stige, men skattelettelser bliver nødt til at vente, til vi har styr på de helt fundamentale basale ting i vores velfærd.
Vi er nødt til at investere i vores velfærd.
I Danmark har vi råd til at gøre det bedre, og vi kan gøre det bedre.
Vi skal her og nu investere i mennesker, vi skal investere i vores fællesskab.