Vibeke Peschardt (RV), 2001-03-15:
Jeg synes, det er forståeligt, at en redegørelse af den kvalitet, som jeg synes vi ser her, påkalder sig så stor interesse, at vi her over frokost på en torsdag faktisk ikke engang er færdige med debatten.
Vi synes i Det Radikale Venstre, og specielt synes jeg
Primærsektoren er første led i kæden fra jord til bord, det er her, råvarerne til industrien bliver til, og det er især i dette led ude hos landmændene, at der i hvert fald for tiden er stor offentlig fokus på produktionen.
Den udvikling i sektoren, der beskrives så glimrende i redegørelsen, afdækker på sin vis også primærsektorens store problemer.
Krav om større produktivitet, helt relevante krav til miljø - der efter min mening godt kan skærpes - krav om dyrevelfærd, store priser på gyllejorden og frem for alt primærsektorens store gæld, der udhuler indtjeningen for de 55.000 landmænd, der er tilbage i sektoren.
Hertil kommer, at hjemmemarkedet gennem de sidste 50 år har betalt stadig mindre for de fødevarer, der spises.
I dag viser
husholdningernes budget
, at 10 pct. af husstandsindkomsten går til mad, men dengang var det næsten 40 pct.
Det er nogle af de meget spændende oplysninger, der står i redegørelsen. Jeg plejer at sige, når jeg indimellem diskuterer disse ting i landbrugskredse, at primærsektoren i landbruget er inde i det, der hedder landbrugets trædemølle.
Uanset hvor meget primærlandbruget over årene har arbejdet og købt nye maskiner og ny jord og sprøjtet og mekaniseret og strukturudviklet, lige lidt har det hjulpet på den samlede indtjening.
Hvis man tager landbrugets egne tal, som vi får hvert eneste år i en lille bog fra Landbrugsraadet, og ser på den samlede indtjening og gæld hos primærproducenterne, er den samlede gældsbyrde i erhvervet for øjeblikket 156 mia. kr., fordelt på 55.000 landmænd
, og gennemsnitsindkomsten for en landmandsfamilie var i 1999 240.000 kr.
Det kunne man godt spinde en lang ende over.
Man kunne f.eks. spørge de efterfølgende led, altså industrien og alle de ansatte rundtomkring i de store detailhandelskæder, hvor stor deres gennemsnitsindkomst er, osv. osv.
Men det er sådan set ikke det, der er på dagsordenen i dag.
Jeg siger det kun for at påpege, at i hele kæden fra jord til bord er der altså nogle, der har et problem, og de, der efter min opfattelse virkelig har et problem, er primærproducenterne, der har svært ved at få mange ting til at løbe rundt og alligevel, tvunget af de næste led, bliver nødt til at producere mere og mere og billigere og billigere.
Så er vi fremme ved de tre ting, som egentlig er redegørelsens tema: det er et offentligt anliggende, hvordan vore fødevarer er; de skal være sikre, de skal være sunde, og der skal være kvalitet i dem.
Først kvaliteten: Hvordan får vi befolkningen til at vælge den bedste kvalitet og dermed forbedre både produktionen, miljøet og dyrevelfærden?
Forstået på den måde, at højere kvalitet giver højere priser og måske også giver højere indtjening til primærlandbruget.
Det er jo ikke nemt i et liberalt samfund som vores, for vi kan jo ikke tvinge befolkningen til at købe kvalitet.
Ja, det betyder jo, at de næste led i kæden, nemlig detailhandelen og til dels også industrien beder forbrugeren om at købe de billigste produkter.
Så kommer det offentlige, staten eller Folketinget eller Fødevaredirektoratet eller de myndigheder, der har med tingene at gøre, ind i billedet, og så må vi spørge: Hvordan kan vi være med til at ændre den adfærd, som er skabt i dette liberale samfund?
Den proces har været i gang i en række år.
Den er ikke afsluttet, og mange af de tiltag, der har været nævnt her i dag - jeg skal ikke gentage dem alle sammen - er jo præcis udtryk for et ønske fra regeringens og også fra vores side om at få folk til at købe og betale for de bedre fødevarer, de
kan få.
Der er forskellige redskaber til det.
Økologi har været drøftet meget her i dag, og jeg hører til dem, der mener, at økologi i offentlige institutioner er en meget god måde at fremme økologien på.
Jeg kan give et eksempel: Københavns Amts sygehusvæsen har for nogle år siden besluttet at give deres patienter den valgfrihed, der ligger i, at Københavns Amts sygehuse altid har økologisk mad på programmet.
Det kostede amtet nogle penge, men ikke særlig mange, og til en af de tidligere talere - jeg husker ikke hvem - vil jeg sige, at det er jo det kommunale selvstyre, der på denne måde er med til at drive det frem, og det synes jeg er en god ting.
I øvrigt synes jeg, at økologiske fødevarers hovedfordel er, at de skåner miljøet, og jeg er i øvrigt ret overbevist om, at hvis de havde valgfriheden, ville de fleste mennesker også helst undgå sprøjtemidler i deres mad. Der er andre ting, man kan gøre, og der har også været talt meget om dem.
Der er mærkningsordninger fra jord til bord, der er Måltidets Hus, der er alle de løbende debatter, og der er tv-programmer.
Der er alverdens ting, men der er meget langt igen.
Med hensyn til den rene mad har vi jo nu lagt en strategi, bl.a. med offentliggørelse af kontrolresultater.
Jeg vil også nævne den måde, regeringen og specielt fødevareministeren har håndteret BSE-krisen på, hvor man med det samme lavede nogle bestemte slagteregler, der fjernede mistanken om, at der kan der være BSE i dansk kød, i hvert fald i en meget, meget lang periode.
Det har medvirket til, at danske forbrugere ikke har haft den mindste nervøsitet
over for oksekød
Den er kommet nu, men det skyldes alle de informationer, der flyder ind til os rundtomkring fra.
Angående vækstfremmere
Vi har indført en prohibitiv afgift på antibiotiske vækstfremmere i 1998.
Hormonkødet mener vi ikke er en god ting, men det kan man jo have mange ideer om.
Vi har også i mit parti været meget optaget af det, der hedder regeringens folkesundhedsprogram, og jeg blev meget glad, da jeg hørte under finanslovforhandlingerne sidste år, at man nu vil begynde at agere for sund mad i skolerne.
Det vil altså sige, at der er sat nogle penge af til forsøg med det, og vi synes i Det Radikale Venstre, at det egentlig ville være strålende, hvis man havde virkelig ordentlige madordninger i alle skoler i Danmark.
Jeg vil godt sige, at jeg ikke har taget min folketingsgruppe og slet ikke økonomiministeren i ed for så
dyrt et forslag.
Men jeg mener faktisk, det er et af de steder, hvor man virkelig kunne medvirke til, at børn fik nogle ordentlige fødevarer.
Man skal huske, at der måske er 20 pct. af børnene, som ikke engang får penge til mad med i skole.
Det er jo ikke alle de børn, hvis forældre godt kan finde ud af det, der er problemet.
Det er et af de tiltag, vi måske kommer til at møde i fremtiden.
Man har det i andre lande, man har det i Sverige, jeg tror også man har det i Frankrig, og det er bare en lille del af hele det arbejde med at oparbejde sunde madvaner her i landet, som vi bør udføre.
Jeg er fuldstændig enig i de målsætninger, der er skrevet op i slutningen i bilaget, og jeg synes, at det, der påkalder sig allermest opmærksomhed, er den sidste del, hvor der ligesom er en historisk redegørelse over, hvad regeringen har udrettet de sidste 4-5 år på området.
Jeg synes godt, vi kan være det bekendt, men vi er jo ikke færdige.