Pia Kristensen (DF), 2003-03-18:
Ved forespørgslen sættes der fokus på børn, der er anbragt uden for eget hjem, og jeg vil da gerne indledningsvis sige, at Dansk Folkeparti hilser forespørgslen velkommen, for vi synes, det er et vigtigt emne.
Som samfund må vi erkende, at der er ting, som vi er gode til, og at der er ting, vi er dårlige til.
Til sidstnævnte kategori hører indsatsen over for udsatte børn og unge.
Det er desværre en trist kendsgerning.
Vi ser en tendens til, at flere og flere børn og unge anbringes uden for hjemmet.
Aktuelt er ca. 15.000 børn anbragt, og niveauet i Danmark er ca. dobbelt så højt som i de øvrige nordiske lande.
Det har jo ikke skortet på forebyggelse.
Igennem mange år er der sket en stor vækst i den såkaldt forebyggende indsats, uden at det har hjulpet synderligt, for fakta er, at der ikke er sket noget fald i de egentlige anbringelser, og pessimismen får øget grobund ved, at presset på skolernes specialundervisning stiger tilsvarende.
En positiv forklaring på problemet kan selvfølgelig være, at det er udtryk for større opmærksomhed, når det gælder udsatte børns trivsel.
Men der kan selvfølgelig også være en helt anden sandhed, nemlig denne: Har vi skabt et samfund, der ikke giver grundlag for trivsel og selvværd for børnene og deres familier? Der er sikkert mange andre bud på problemerne, men uanset hvad står vi over for en udvikling, der ikke kan og ikke bør fortsætte, og jeg tror, ja, jeg ved, at alle Folketingets partier ønsker at løse problemerne.
Jeg sad forleden dag og læste et notat fra Bisidderforeningen af 1994.
Derfor må vi appellere til, at I, kære forældre, forstår, at har I stiftet hjem og sat børn i verden, så må I stå sammen og kende jeres ansvar over for børnene.«
Det er jo dejligt at høre sådanne toner, og sådan burde det også være.
Men virkeligheden er desværre en anden.
Familier opløses af den ene eller den anden grund, og ofte udsættes børnene for et stort pres og omsorgssvigt.
I de tilfælde skal der selvfølgelig iværksættes nogle foranstaltninger, som indeholder de former for hjælp, som kan tilbydes familien for at forhindre, at en forælders bortgang, fysisk eller psykisk sygdom, arbejdsløshed, misbrug osv. fører til tvangsfjernelse af børnene.
I Dansk Folkeparti er vi tilhængere af familierådgivning og mener, at det er det første forsøg, der skal gøres for at holde sammen på familien.
Vi anerkender dog, at problemerne kan være så voldsomme, at det ikke altid er i børnenes tarv at forblive i hjemmet, og her må man finde en løsning, der matcher barnets behov. Som udgangspunkt vil jeg påpege, at der ikke findes et begreb som en god anbringelse, da en anbringelse uden for hjemmet altid har forudgående tragiske og traumatiske hændelser og oplevelser for både børn og forældre, og det kan selvfølgelig ikke undgå at influere på anbringelsesforløbet. Vi kan dog bestræbe os på og udvise ansvar for, at børn og unge anbringes så nænsomt og respektfuldt som muligt.
Men netop det er problemet i dag, og netop det må vi gøre bedre.
Vi har hørt om mange tragiske forløb.
Vi har hørt om unge, der gennem deres barn- og ungdom har levet som svingdørsbørn og er blevet anbragt op til ti steder, og vi har hørt om børn, der er blevet fjernet fra plejefamilier, hvor de var glade for at være.
Katrine havde boet hos sin plejefamilie, siden hun var spæd.
Da hun var 9 år gammel, besluttede kommunen, at hun skulle flytte hjem til sin biologiske far, en far, som hun faktisk ikke kendte.
Hun blev i denne forbindelse midlertidigt anbragt på et børnecenter.
Forløbet var helt grotesk, og myndighedernes rolle i denne sag er ganske enkelt, at man har gjort et barn fortræd.
SFI har for nylig evalueret kommunernes indsats i håndteringen af børnesager.
Det viser sig, at den lovpligtige undersøgelse, den såkaldte § 38-undersøgelse, ved en børnesags start sjældent gennemføres, og børnene inddrages alt for sjældent i deres egen sag.
Mange problemer løses ikke, og mange børn får det ikke bedre.
Jo, der er i høj grad brug for nye initiativer.
I Dansk Folkeparti er vi positive over for de initiativer, der er igangsat fra regeringens side, der har som mål at sikre kontinuitet og kvalitet i behandlingen i sager vedrørende anbragte børn og unge.
Her tænker jeg bl.a. på Socialministeriets projekt KABU; det har vi store forventninger til.
Vi synes, det er sund fornuft at opsamle, udvikle og formidle erfaringer, og vi synes, det er sund fornuft at inddrage brugere og praktikere i arbejdet.
Og her for nylig førstebehandlede vi et lovforslag om handlekommune. Jeg kan kun sige, at det lovforslag får stor støtte fra Dansk Folkeparti. Men når det er sagt, vil jeg gerne pege på, at vi i Dansk Folkeparti mener, at der også er et stort behov for inddrage bedsteforældre og andre familiemedlemmer i tvangsfjernelsessager.
De skulle kunne indgå som et plejehjem, og det er en mærkesag for Dansk Folkeparti, som vi vil arbejde på at få indført.