Søren Krarup (DF), 2002-04-30:
Ja, jeg havde egentlig tænkt mig at begynde med et latinsk citat, men jeg er blevet klar over, at det er for farligt, især fordi det kræves, at det bliver oversat.
Så det vil jeg undlade og i stedet sige, at dette jo er det tredje lovforslag om indfødsret i dette forår.
3.043 fremmede børn og voksne bliver danske statsborgere med ét pennestrøg eller ved et tryk på stemmeknappen i Folketinget, selv om grundloven som bekendt pålægger Folketinget at undersøge ansøgeres tilknytning til Danmark nøje, idet indfødsret meddeles ved lov.
Forleden hørte jeg fortalt om en dansk kvinde, der i 35 år har været gift med en amerikaner og bosat i USA.
Efter 30 års ophold i USA ønskede hun at blive amerikansk statsborger, men måtte først igennem en langvarig og omfattende procedure. Først og fremmest måtte hun følge et længere obligatorisk kursus i amerikansk kultur og litteratur og historie, og hun måtte afslutte kurset med en prøve, hvortil der krævedes en acceptabel karakter. Hun kendte det hele i forvejen, hun var akademiker og havde i en menneskealder færdedes i akademiske kredse i det amerikanske samfund.
Hun talte naturligvis amerikansk som en indfødt, men trods alt dette krævede USA, at denne ansøger om amerikansk statsborgerskab skulle kvalificere sig grundigt til statsborgerskabet, og da hun havde opnået det, fik hun overrakt det ved en højtidelig ceremoni foran guvernørens bolig.
Sådan foregår det i USA, et indvandrerland, der i lange perioder har ønsket at få fremmede til landet.
Så omhyggeligt og detaljeret kræver man de betingelser opfyldt, der skal kvalificere fremmede til at blive amerikanske statsborgere - i et indvandrerland, hvor befolkningen derfor i forvejen er et konglomerat af alle folkeslag, kulturer og religioner.
Hvor helt anderledes må man så ikke forvente, at en gammel nation som den danske, beboet af et folk med samme kultur, sprog og religion, vil værne om sit hjem og stille strenge betingelser til dem, der vil blive børn af hjemmet?
Ja, godmorgen!
Sandheden er jo, at vi i denne gamle nation, som virkelig har et historisk, sprogligt, folkeligt fællesskab at forsvare, er helt, helt anderledes ligeglade med, hvem vi lukker ind i hjemmet og giver indfødsret.
Jeg må tilstå, at jeg finder forskellen på USA og Danmark tankevækkende.
I USA: strenghed, omhu, høje kvalifikationskrav, men i Danmark: sløsethed, overfladiskhed og ligegyldighed.
Hr. Jesper Langballe og jeg var for nylig på en københavnsk politistation for at undersøge, hvorledes det i praksis går for sig, når fremmede ansøger om dansk indfødsret ved naturalisation.
De pågældende politifolk var omhyggelige og korrekte, de udførte deres arbejde på bedst mulig måde, men forholdet er, at fremgangsmåden er af en sådan art, at der i realiteten ingen kontrol finder sted: En kortfattet samtale med ansøgeren, hvor udspørgeren, der ikke er sproguddannet, skal bedømme ansøgerens evne til at tale dansk; et kortfattet, afsnuppet ansøgningsskema, hvor ingen spørgsmål går i dybden, og hvor der slet ikke spørges om afgørende forhold, bl.a. ansøgerens religion og kulturelle baggrund.
Det er alt.
På baggrund af en halv times samtale og et intetsigende skema bliver man dansk statsborger, når man har fået permanent opholdstilladelse og har været her i 7 år.
Ingen forberedelse, ingen virkelig undersøgelse, ingen prøve eller afsluttende ceremoni.
Her kastes Danmark i grams.
Her er der ingen vilje til at værne, hvad der er dansk, selv om Danmark som bekendt har en ganske anden eksistens og et andet fællesskab at værne end USA.
Vi i Dansk Folkeparti stemmer atter nej, vi betragter fortsat praksis omkring dansk indfødsret
som en national skandale.
Vi mener, at det ikke kan gå stærkt nok med at få
disse forhold ændret, og jeg føler trang til at sige til den højtærede integrationsminister, at det er alvor. Og jeg havde lyst til at slutte med et latinsk citat: »Quosque tandem, Catilina, abutere patientia nostra?«
- hvor længe vil du endnu misbruge vores tålmodighed?