Kim Behnke (FRI), 2000-05-25:
Jeg gør det selvfølgelig, fordi denne folketingssamling startede med, at vi fire dannede en ny gruppe, Frihed 2000, og i den forbindelse var vi da langt hen ad vejen lidt i tvivl om, hvordan det ville komme til at forløbe.
Men jeg skylder at bringe en tak til Folketinget, fordi vi hele vejen igennem er blevet behandlet pænt.
Vi har gennem hele folketingssamlingen stillet forslag, og vi har været med i forskellige politiske aftaler og støttet, hvad vi syntes, det var værd at støtte.
Vi har i det hele taget fortsat et politisk engagement, og det vil vi naturligvis fortsætte med.
Så over til statsministerens tale i dag.
Jeg synes, det var på grænsen af det måske lidt for populistiske, da statsministeren skulle inddrage både Melodi Grand Prix-sejren og Guldpalmerne i Cannes i regeringens referat af, hvad der er sket i denne folketingssamling.
Meget kan man beskylde regeringen for, og meget kan regeringen tage æren for, men at det ligefrem skulle være regeringens fortjeneste, at et par halvgamle Olsen-brødre vinder Melodi Grand Prix - ja, ud over at det måske er i tråd med regeringens seniorpolitik, at de gamle skal blive længere på arbejdsmarkedet, har vi svært ved at se, at regeringen har nogen som helst andel i det.
Til gengæld har regeringen i den forløbne samling jo haft andel i ganske mange sager, som har haft et uheldigt forløb.
Senest oplevede vi i sidste uge, at et besøg af Tibets religiøse overhoved, nobelpristageren Dalai Lama, forløb på en sådan måde, at ganske mange danskere måtte krumme tæer.
Danmark er ganske ofte og ganske korrekt førende i international sammenhæng, når det gælder kritik af, hvad der foregår af urimeligheder rundtomkring i store og små lande.
med over 1 mia. mennesker vælger at gå aktivt ind og prøve gennem kulturel udryddelse, gennem imperialistiske tiltag af forskellig art, økonomisk udmarvning osv. at nedgøre et lille folk i Tibet på bare 6 mio. mennesker, så burde det være Danmarks pligt til enhver tid og utvetydigt at gøre opmærksom på, at lige præcis det finder vi ikke acceptabelt.
Uanset hvor mange danske eksportordrer der måtte ryge, hvis vi kritiserer kineserne, så bør princippet om, at et lille folk skal have lov til at eksistere, uden at den store nabo tyranniserer folket, være ufravigeligt. Vi har også med bekymring konstateret, at en lang række af de lande, som Danmark yder ulandsbistand til, får lov til at begå overgreb mod deres befolkninger i et sådant omfang, at det burde resultere i øjeblikkelig udtrækning af den danske støtte og den danske repræsentation.
Derfor er det vores opfattelse i Frihed 2000, at de gode og korrekte principper, som Danmark i internationale sammenhænge prøver at håndhæve, skal vi altså også håndhæve i praktisk politik.
Tilbage til nogle af de problemer, vi oplever her i landet.
Vi synes faktisk, at det er blevet et stigende problem, at statens engagement i større anlægsprojekter, statens engagement i at drive forskellige former for erhvervsvirksomhed, næsten altid resulterer i markante budgetoverskridelser og store ledelsesproblemer.
Når man i dag udeomkring i verden praler af den såkaldte Sorte Diamant, der ligger her bag Folketinget, ja, så har alle jo glemt de gigantiske budgetoverskridelser, der rent faktisk var tale om.
Endnu en gang var der et offentligt anlægsprojekt, et statsligt anlægsprojekt, der ikke kunne holdes inden for de rammer, der var aftalt.
Det er jo underligt, at lige præcis, når det gælder anlæg for statens penge, er der en tendens til, at så får budgetterne lov til at blive overskredet.
Det minder jo om de tider, der var tilbage i 1960'erne og 1970'erne, hvor man rask væk fik store budgetunderskud, rask væk havde problemer med at holde sammen på statens økonomi.
Vi håber bestemt ikke, at statsministerens snak om, hvordan det var i 1960'erne og 1970'erne, er udtryk for, at regeringen drømmer sig tilbage til den politik, der blev ført i 1970'erne.
For ud over at Socialdemokratiet måske dengang havde en lidt større tilslutning i vælgerbefolkningen, end de nuværende meningsmålinger viser, er der jo intet, intet, at hente tilbage fra 1970'erne, hvor Folketinget med halve års mellemrum måtte lave økonomiske panikindgreb for at holde nogenlunde sammen på dansk økonomisk politik.
De tider bør være historie, og det bør bestemt ikke være noget, vi ser tilbage på her i år 2000 med noget, der bare minder om begejstring.
Tværtimod skal vi se, hvad der ligger foran os.
Når regeringen erklærer, at der er fire kerneområder, hvor den vil gøre en særlig indsats, det skulle efter sigende være ældreomsorgen, sygehusene, familierne og skolerne og det rummelige arbejdsmarked, så er man jo nødt til, inden man går i gang med sådan et arbejde, at spørge, hvorfor der er problemer.
Hvorfor er der problemer med ældreomsorgen her i landet?
Hvor har denne socialdemokratiske samfundsvision, som regeringen er så optaget af, fejlet, siden der er behov for forbedringer inden for ældreomsorgen?
Hvor er det, det er gået galt? Ja, det er ikke kun et spørgsmål om penge.
Ganske ofte, når den slags sager er til diskussion, lader man, som om det udelukkende er et spørgsmål om, hvor mange millioner eller milliarder der står på budgetterne, men det er jo ikke tilfældet.
Ser vi på ældreomsorgen, er det vores opfattelse, at vi igennem de sidste år har fået blotlagt nogle meget, meget uheldige eksempler på, at det personale, den arbejdsånd, den måde, man håndterer det på i ældreinstitutionerne, er fuldstændig uacceptabel.
Jeg kommer selv fra Århus og kender jo til de eksempler, vi har haft dér, hvor man rask væk udsætter ældre for så dårlig en behandling, at det er uacceptabelt.
Hvad er svaret så?
Svaret er, at det er også, fordi budgetterne er blevet skåret ned, fordi personalet mangler efteruddannelse, fordi de skriftlige retningslinjer ikke er præcise nok. Vores svar er, at det simpelt hen er tre dårlige forklaringer, for hvis man er ansat på en ældreinstitution, og der sidder eller ligger et gammelt menneske, som har brug for hjælp, og man så prioriterer overholdelsen af sin kaffepause højere end at hjælpe det gamle menneske, der har brug for hjælp, så er man efter vores opfattelse komplet uegnet til at være ansat det pågældende sted. Så har man ikke brug for at få nye skriftlige retningslinjer.
Så har man ikke brug for at få efteruddannelse eller flere penge.
Der er så brug for et personale,
der får at vide ved ansættelsens påbegyndelse, at når man er i en institution, hvor man skal hjælpe ældre ofte meget svagelige mennesker, så er der én eneste ting, man skal gøre, og det er at sørge for, at de har det godt.
også udtryk for, at folk bliver mere og mere syge.
Man kan komme med halvdårlige vittigheder om, at der er blevet flere og flere syge mennesker siden 1993, og at det nok er regeringens skyld, men det er selvfølgelig ikke regeringens skyld.
Det er ikke kun regeringens skyld, og det er ikke kun budgetternes skyld.
Det skyldes også, at vi her i det danske samfund er langt mere optaget af at have sygehuse, hvor man helbreder folk, efter at de er blevet syge, frem for at bruge langt flere ressourcer på at forebygge, så folk ikke bliver syge, så folk ikke kommer på sygehusene.
Bevares, man har ikke altid mulighed for at forebygge ulykker, trafikdrab, trafikulykker osv., men man har mulighed for at forebygge langt flere af dem, der på nudansk hedder velfærdssygdomme, altså de sygdomme, som mere eller mindre er den enkeltes eget valg, at man æder sig til sygdom, at man ryger sig til sygdom, at man drikker sig til sygdom, og der må indsatsen klart prioriteres i retning af forebyggelse frem for at tro, at bare vi åbner nogle flere sygehuse, så løser vi de problemer, for sengene bliver fyldt op lige så hurtigt.
Vi er til enhver tid indstillet på at bevilge flere penge for at få ventelister fjernet, men tingene skal ses i en sammenhæng.
Så er der problemet med det rummelige arbejdsmarked.
Det er da rigtigt, at der er brug for at få plads til nogle flere, det er der hele tiden, men nogle af de taler, der bliver holdt i øjeblikket, har vi svært ved at tage seriøst.
Dengang, man indførte efterlønsordningen, hvordan var det nu lige, det var?
Ja, dengang handlede det om, at man skulle have plads til de unge på arbejdsmarkedet, og derfor var der nogle af de ældre, der måtte overlade arbejdspladsen til en af de unge.
Se, man skulle dengang have fortalt den danske befolkning, at det altså var en midlertidig ordning, men nej, eksisterer en ordning i 14 dage i Danmark, så tror folk, at det er blevet en grundlovssikret ret.
Vi er godt klar over, at man ikke i dag kan lave om på de ting, ikke så drastisk som det er nødvendigt, men vi er nødt til at lade være med at bruge enhver overenskomstforhandling, enhver ny politisk aftale til at bevilge hinanden mere fritid.
Derfor er vi også uenige, når diskussionen i dag er gået på, om ikke der burde etableres bedre forældreorlovsordninger.
Nej, det skal der ikke.
Familierne må lære at foretage en prioritering, og lige så vel som familierne altså ikke kan købe nyt stereoanlæg og ny bil i samme uge, ja, så kan de altså heller ikke opfostre børn og få orlov i den samme uge.
De ting hænger ikke sammen, og særlig ikke når der er brug for, at folk gør en ekstra arbejdsindsats på i særdeleshed det private arbejdsmarked.
Men det offentlige arbejdsmarked får også problemer i de kommende år, og det gør det, fordi vi har fået en kultur i den offentlige sektor, hvor man tror, ethvert problem kan løses ved at ansætte flere mennesker og give større bevillinger.
Det med de større bevillinger er jeg bekymret for fortsat vil kunne finde sted, for der er altid et politisk flertal, som kan lade sig overbevise om, at det er en national katastrofe, hvis ikke der bliver bevilget penge til et område.
Det med flere mennesker ansat i den offentlige sektor, ja, det får jo sit helt naturlige stop, i takt med at antallet af mulige medarbejdere, man kan ansætte, bliver kraftigt reduceret.
Derfor kan vi lige så godt starte på nuværende tidspunkt frem for at vente til om 3 år eller om 5 år, hvor problemerne for alvor bliver store, med at få en diskussion om, at når der nu ikke er folk nok til alle de stillinger, vi politikere har oprettet i den offentlige sektor, hvad er det så, der er vigtigst?
Er det så vigtigt, at vi har folk til at sidde og lave administrative opgaver, eller skulle vi hellere prioritere, at der i hvert fald er tilstrækkelig mange medarbejdere til at passe på de ældre, til at passe på børnene, til at passe på syge osv.?
Den diskussion er der ingen der tør tage, for den diskussion får meget hurtigt en smag af, at så er vi nok inde på, at vi vil til at foretage nedskæringer.
Men der er ikke tale om nedskæringer i traditionel, klassisk forstand.
Der er tale om, at der er behov for, at også den offentlige sektor bliver moderniseret og tilpasset.
Kigger vi på den måde, det private erhvervsliv er blevet omorganiseret på bare inden for den sidste håndfuld år, ja, så må man sige, at så halter den offentlige sektor jo gevaldigt bagefter.
I den private sektor, som heldigvis har været udsat for benhård konkurrence, har man for længst formået at tilpasse sig, fusionere, rationalisere, omstrukturere osv.
Det mangler vi i den offentlige sektor, og det er ikke, fordi vi fra Frihed 2000 vil have 10.000 mennesker fyret og sat på gaden.
Det er simpelt hen, fordi der desværre, når de 10.000 mennesker af sig selv forlader de offentlige arbejdspladser for at gå på pension, ikke er nogen til at tage over efter dem.
Regeringen har efter vores opfattelse lænet sig alt for meget op ad det opsving, vi heldigvis har oplevet igennem de senere år.
Hver en krone, der er kommet ekstra ind, er blevet brugt, og det er ikke særlig fornuftig økonomisk politik.
Rent faktisk burde pengene i den nuværende periode, hvor vi kvartal for kvartal kan glæde os over, at momsindtægter, indtægter fra forskellige punktafgifter osv. stiger, uden at procenterne er sat op, lægges til side, for det kan så hurtigt gå hen og blive dårlige tider igen.
Statsministeren har jo sagt klart og tydeligt i dag, ganske vist ikke i forbindelse med en finanspolitisk diskussion, men i forbindelse med eurodebatten, at der kan jo komme dårlige tider, og hvad så?
Det er rigtigt set af statsministeren.
Der kan komme dårlige tider.
Hvis de dårlige tider kommer på et eller andet tidspunkt, hvis arbejdsløsheden stiger, hvis virksomhedernes konkurrenceevne og soliditet bliver dårligere, hvis renten stiger, hvad skal vi så gøre?
Så er hver en krone
i øjeblikket beslaglagt i de offentlige budgetter.
Derfor er det bydende nødvendigt, at udgiftstrykket kommer ned i de kommende år. Hvordan skal vi så gøre det?
Ja, i Frihed 2000 har vi jo ikke de store problemer med at få gode ideer til, hvordan man får udgiftstrykket ned, men vi er jo godt klar over, at det er svært at skaffe de nødvendige 90 mandater.
Når nu tilbagemeldingen både fra Finansministeriet og fra kommunerne er, at når man går i gang med at udlicitere, så kan man spare mellem 30 og 40 pct. på driftsudgifterne, så kan det selvfølgelig godt være, som den socialdemokratiske ordfører sagde tidligere i dag, at det er man ikke meget for, men det kan jo altså blive nødvendigt, så kan det blive nødvendigt for betonklodserne i Århus Byråd og andre steder at foretage de udliciteringer.
Hvorfor skal jeg det?
Hvorfor skal jeg betale 110 mio. kr. mere end nødvendigt?
Samtidig kan den samme kommune ikke finde ud af at behandle de ældre i kommunen ordentligt.
Der er ikke tale om, at busserne skal lukkes; der er ikke tale om, at busserne skal sælges.
Der er bare tale om, at de skal drives af et privat selskab, der kan gøre det 110 mio. kr. billigere end det nuværende kommunale selskab.
Al sund fornuft taler for, at man naturligvis skal foretage den udlicitering, og min spådom er, at den kommer også.
Men for hver dag, der går, bruger vi jo altså unødvendige skattemidler på at lade de busser køre rundt, og det er så bare ét eksempel.
I folketingsregi er jeg nødt til at sige, at der er
holdningen heldigvis langt mere progressiv
Hvem havde forestillet sig, at det var en socialdemokratisk regering, der skulle foretage yderligere salg af aktier i Københavns Lufthavn?
Ja, jeg husker jo stadig væk, dengang en vis cheføkonom i Arbejderbevægelsens Erhvervsråd skrev en halvsides kronik i Berlingske Tidende om, at hvis man nogen sinde satte Kastrup Lufthavn på aktier, så ville det blive sådan, at sultens slavehær gik igennem pigtrådshegnet.
Det var det ordvalg, den daværende økonom fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd brugte i midten af 1980'erne.
Der er nok at tage fat på.
Så kan vi nemlig opnå det, der var min overskrift til det
her, nemlig at få udgiftstrykket sat ned, uden at servicen af den grund bliver dårligere.
Så er der skatterne, og det er jo efterhånden blevet sådan, at det er værre end at bande i Peterskirken at snakke om skattelettelser i det her Folketing.
Derfor har vi da også noteret os, at partiet Venstre, som ellers tidligere har gået ind for skattelettelser, ikke gør det længere, nu skal skatterne bare ikke stige.
Men selv hvis man lader være med at lade de danske skatter stige, får vi jo problemer, for den position, regeringen ønsker Danmark skal have i EU med endnu større økonomisk integration, vil tvinge os til at ændre markant på den danske skattestruktur. Når internethandel begynder at gribe om sig og bliver til andet end sporadiske forsøg på at købe bøger i England og cd-plader i USA, den dag, folk for alvor opdager, hvilket Slaraffenland det er at kunne købe over nettet, vil skatteministeren opdage, at pengene begynder at fosse.
De fosser nemlig ud og placerer sig i andre landes statskasser, når det er dér, vi afregner moms og punktafgifter, og derfor bør vi - ikke for at tilfredsstille Frihed 2000-ønsker om skattelettelser, men simpelt hen fordi det er fornuftigt - tænke på fremtiden og begynde allerede nu at indrette det danske skattesystem, så det passer.
Så har vi i dag og med rette diskuteret spørgsmålet
om EU meget, og det lagde statsministeren jo også op til at han syntes ville være vigtigt.
I Frihed 2000 lægger vi ikke skjul på, at vi anbefaler den danske befolkning at stemme nej den 28. september.
Det gør vi ikke, fordi vi ikke ved, hvad det vil sige at blive en del af Euroland.
Det gør vi heller ikke, fordi vi er i tvivl om, hvilken politisk retning EU er i gang med.
Vi gør det, fordi vi er liberalister.
Vi gør det, fordi vi er overbeviste om, at det kommer til at gå galt.
Denne snak om, at vi skal have nogle flere lande med, nu skal grækerne også være med i Euroland osv., er en dødsspiral.
Systemet er på vej til at begå sit eget selvmord, og det er der ingen grund til at Danmark kommer til at deltage i.
Lad og da se, om det virker.
Euroen er allerede i gang, nej, det er den ikke, det er den først fra næste år. Lad os nu se, om det virker.
Så kan Danmark om 5 år eller om 50 år overveje at tilslutte sig.
Det er et Europa, hvor euroen kun er en lille bitte brik i et meget stort politisk spil, og det ønsker vi ikke at være en del af.
Jeg skal til sidst sige om Østrigdebatten, at vi støtter, at Danmark går enegang, at Danmark sørger for at få stoppet boykotten af Østrig, og at vi synes, det er usmageligt, når en belgisk udenrigsminister kan gå ud og erklære, at Europa kan undvære Østrig.
Lige præcis Belgien burde holde sig for god til at komme med den slags karakteristik af andre lande.