Tom Behnke (FRI), 2000-01-13:
Det dilemma, vi ofte står i, kan jo godt skitseres på den måde, at på den ene side har vi desværre en masse borgere her i landet, som er meget syge, og som har brug for et nyt organ, og på den anden side er der lykkeligvis og heldigvis ikke er så mange, der kommer i den tragiske situation at afgå ved døden før tid - om jeg så må sige -
i en alt for ung alder.
Man kan sige, at det både er et problem og en lykkelig begivenhed, at forholdet er sådan, men sådan er det.
Så det, vi egentlig diskuterer, når vi taler om organdonorer og donation af organer, er altså det potentiale, der ligger.
Er der da taget stilling, eller er der ikke taget stilling?
Og er der i den gruppe, om jeg så må sige, nok?
Men vi kan hverken gøre det ene eller det andet, til eller fra. Vi kan måske gøre noget for at forhindre, at der er nogen, der dør i en ung alder, men dér kan vi ikke regulere på antallet.
Og det skal vi heller ikke, heldigvis.
Men dér, hvor man så kan gå ind, er i de tilfælde, hvor der er nogen, der har udfyldt et skema, og som har givet tilsagn om, at de gerne vil være donorer den dag, de afgår ved døden, men hvor de pårørende så modsætter sig og siger: Det vil vi ikke være med til.
Det er heldigvis ikke i så mange tilfælde, men de findes, og for at komme ud over det, ville det være hensigtsmæssigt.
Det ville også være hensigtsmæssigt af hensyn til sine nære, sin familie, sine pårørende, at man tager stilling til det her spørgsmål, således at man ikke overlader det til de pårørende, men at man selv har taget stilling til det.
Det vil også alt andet lige gøre det nemmere for de pårørende.
Jeg har under debatten op til fremsættelsen af det her forslag, forhandlingen af det her forslag, truffet utrolig mange mennesker, der giver udtryk for: Det er også rigtigt, vi har gået og overvejet, om ikke vi skulle udfylde sådan et skema, men vi har ikke fået taget os sammen til det; vi har ikke fået gjort tankeprocessen færdig; vi har ikke truffet en endelig beslutning.
Og der tror jeg på, at alene det, at man sådan ligesom skubber lidt på og siger, at nu må folk tage stilling, vil gøre, at mange tager stilling.
Der vil også være mange, der siger nej.
Der vil være mange, der krydser af og siger »ved ikke«, for den mulighed er der jo også, som det fremgår af mit beslutningsforslag.
Der er muligheden for, at man kan sige ja, man kan sige nej, og man kan også sige »ved ikke« eller »har ikke taget stilling«.
Og jeg mener for så vidt, at de, der så ikke sender skemaet tilbage, naturligvis skal registreres i rubrikken »ved ikke«, »har ikke taget stilling«, således at man på et senere tidspunkt ved en given lejlighed, som nu f.eks. ministeren siger det, fremover vil prøve at gøre det, at når man udsender nye sygesikringskort, så sender man denne her pjece med med en opfordring til, at man tager stilling.
Det vil være hensigtsmæssigt, og så hænger det sammen igen.
Men det, vi jo også møder, og det var så det bilag, som jeg fik runddelt i Sundhedsudvalget, var den borger, der henvendte sig og sagde: Det er jo helt forfærdeligt.
Han havde gjort op med sig selv og var blevet enig med sig selv om, at han gerne ville være organdonor, men ligegyldigt hvor han henvendte sig hos offentlige myndigheder, så var det i hvert fald ikke lige dér; de vidste egentlig heller ikke, hvor man skulle henvende sig.
Og det er jo stærkt problematisk.
egentlig haft lyst til, at man skulle have ændret den sidste pind.
Den her debat, som vi lægger op til med beslutningsforslaget, burde måske ændres til, at man sørger for, at inden for den offentlige sektor bliver der en oplysningskampagne for offentligt ansatte om: Hvor skal man henvende sig?
Når borgerne kommer og spørger til det her, hvor skal man så vise dem hen, så de kan få udleveret det her skema?
Eller måske skulle man have skemaet liggende på flere offentlige institutioner, for det, vi jo kan se, er, at det i hvert fald er et af de steder, hvor der mangler noget.
Man møder borgere, som efter at have henvendt sig til 6, 7, 8 forskellige offentlige instanser stadig væk ikke har fået løst muligheden for at udfylde et donorkort.
Og det er selvfølgelig stærkt problematisk.
Det, vi havde lagt op til, var, at når man får tilsendt skemaet, så skulle der være disse tre valgmuligheder: ja, nej eller ved ikke.
Under ja-muligheden skulle der så yderligere være mulighed for, at man kunne skille det op og sige ubetinget ja til alt eller delvis til måske nogle organer.
Og der kan jeg godt se, at jeg selvfølgelig burde have husket fra debatten sidste gang, det her forslag blev fremsat, som fru Jette Gottlieb påpeger det, at der også burde være den mulighed, at man giver tilladelse betinget af, at ens pårørende efterfølgende også siger ja. Den mulighed ville også være rar at få ind, og alt andet lige tror jeg på, at det ville kunne øge antallet, der siger ja - om ikke andet så med den mulighed.
Sundhedsministeren sagde, at der allerede er foretaget en masse med hensyn til oplysningsindsatsen, og det er jo dejligt at høre.
Det er rart at høre, at man gør meget.
Jeg må indrømme, at jeg ikke har lagt så meget mærke til den massive oplysningskampagne, man har iværksat, men jeg tror det gerne, og det må så bero på, at jeg ikke lige har været dér, hvor oplysningskampagnen har været målrettet imod, og det er selvfølgelig ærgerligt.
Men det, jeg lagde særlig meget vægt på og meget mærke til, var, at ministeren sagde, at fremover vil man udsende en sådan pjece eller et skema, når man udsender sygesikringskortet.
Og det vil sige, at der så er en konkret henvendelse til borgeren og en konkret mulighed for, at man kan tage stilling, og en konkret mulighed for, at man med det papir i hånden kan udfylde og indsende.
Og dermed behøver man faktisk ikke at rende de offentlige myndigheder på dørene for at få muligheden for at udfylde et donorkort.
Det kommer med posten, når man alligevel får et nyt sygesikringskort.
Det tror jeg næppe.
Jeg tror ikke, at de, der i dag har taget stilling og sagt, at de gerne vil donere deres organer, går ned og trækker deres tilsagn tilbage, fordi man opfordrer andre borgere til at tage stilling til, om de vil donere deres organer eller ej.
Det tror jeg ikke.
Det skal jo naturligvis ikke være sådan, at man bliver ved med at sende opfordringer til dem, der er registreret i donorregisteret, om at tage stilling, det har de jo sådan set allerede gjort.
Socialdemokratiet ville ikke være med til det, SF ville ikke være med, og Det Radikale Venstre ville heller ikke være med.
Ellers hørte jeg jo, at der var positive tilkendegivelser, om end partierne naturligvis har fritstillet deres medlemmer.
Så der var positivitet fra de øvrige partier, og det er jeg glad for.
til at takke for. SF var for så vidt enig i, at man skulle prøve, om ikke vi kunne få nogle flere, der frivilligt melder sig som organdonorer, men de ville ikke være med til de metoder, som vi i Frihed 2000 har skitseret i forslaget her.
Og det er selvfølgelig ærgerligt.
Hvad er så SF's forslag?
Men det var der ikke.
Det er selvfølgelig ærgerligt.
Altså det står SF frit
Hr. Holger Graversen spurgte: Hvad nu, hvis forslaget her bliver vedtaget og organdonationen er juridisk bindende og vi så står i den situation, at pågældende desværre står over for at skulle afgå ved døden og de pårørende så modsætter sig organdonation?
Hvad gør man så i det dilemma, som opstår dér?
Ja, det dilemma er der jo allerede i dag, og hvad gør man i dag?
Ja, dér føjer man i langt de fleste tilfælde de pårørende og siger: O.k., vi bøjer nakken, det er i orden, I har jeres ret til at sige fra. Men sundhedspersonalet gør jo selvfølgelig et stykke arbejde for at prøve at påvirke og tale fornuft til de pårørende.
Der står jo altså også en anden patient, en borger, i den anden ende af hospitalet, som har brug for de organer.
Man prøver jo på at overtale på en eller anden måde.
Og jeg tror på, at hvis forslaget her vedtages, så vil det blive nemmere i fremtiden.
De pårørende vil allerede som udgangspunkt vide, at den afdøde har taget stilling, og at det er juridisk bindende.
Allerede dér vil mange sige: O.k., så bøjer vi os for det.
Men skulle de pårørende holde fast, så mener jeg, at sundhedspersonalet skal være fleksibelt
og til trods for vores måske lidt firkantede formulering om, at det er juridisk bindende, så sige: O.k., det dilemma lader vi så køre væk, så vil vi ikke diskutere det mere.
Hvis de pårørende er så meget imod det, skal vi ikke holde fast med næb og kløer.
Om det ender med et flertal for forslaget, er jo ikke til at vide på nuværende tidspunkt, men vi havde da håbet på det, ikke mindst fordi da vi i sidste folketingssamling netop diskuterede organdonation, var den røde tråd i hele debatten hos stort set alle ordførere, at man egentlig syntes meget bedre om det forslag, som jeg havde fremsat tidligere.
Derfor genfremsætter jeg forslaget, fordi det nærmest er på opfordring fra Folketingets medlemmer, og jeg skal takke for den positive tilkendegivelse.