Brian Mikkelsen (KF), 1999-03-23:
I begyndelsen af september havnede Betænkning om Billedkunst på mit skrivebord.
Der er gået mange måneder siden da, men betænkningen er ikke blevet mindre dyr af den grund.
Den er, må jeg desværre sige, lige et nummer for omkostningsfuld.
Men - og det vil jeg gerne understrege - der er ikke desto mindre noget i de tanker, som
billedkunstudvalget har gjort sig, som Det Konservative Folkeparti kan støtte hundrede procent.
Betænkningen prøver at gøre op med opfattelsen af vores udøvende kunstnere som nogle stakler, som staten skal støtte, fordi de ikke kan klare sig selv.
Den vil have os til at se billedkunstnerne som selvstændige erhvervsdrivende, der yder
en indsats for samfundet, som vi slet ikke i tilstrækkelig grad forstår at honorere og værdsætte.
Og det er en helt rigtig tankegang.
Det er også nødvendigt, at staten træder til på den ene eller på den anden måde.
Men vi skal også have gjort en indsats for, at det er muligt for kunstnerne at tjene deres egne penge. Derfor skal vi arbejde for at få indført et fradrag på køb af kunst, fordi det er urimeligt, uanset de tanker, som skatteministeren og Enhedslisten har, at man ikke kan få fradrag for indkøb af kunst på samme måde, som man kan få fradrag for indkøbte møbler. Billederne på væggen forsøder medarbejdernes arbejdsdag og støtter vores aktive kunstnere.
Det ville da være ideelt, om vores kulturpolitik satte sig det mål at give kunstneren en reel arbejdsplads i samfundet ved at opmuntre erhvervslivet til at købe malerier og skulpturer osv. og give kunstnerne en ordentlig pris for dem.
Jeg tror, at alle kunstnere, også alle dem, jeg snakker med, vil foretrække denne respekt for arbejdet frem for legaternes almisse.
Det er også vigtigt, når man diskuterer billedkunstnernes vilkår, at vi kommer til en erkendelse af, at det er de folkevalgtes opgave herinde på Christiansborg at sikre nogle rimelige vækstbetingelser for et frit og også alsidigt kulturliv.
Vi skal have støttet kulturen, også på en fornuftig måde, sådan så at kulturen kan leve og blomstre og foregå ud fra nogle fornuftige vilkår, men vi skal aldrig nogen sinde styre kulturen.
Og det er også vigtigt, man har tungen lige i munden og har det for øje, når vi diskuterer billedkunstens vilkår.
Vi skal altså udstikke rammerne, men vi skal også sørge for, at der er nogle uafhængige råd, som fordeler pengene.
Og de råd skal jo så bestå af nogle kompetente fagfolk, som kun får lov til at fungere, som vi også drøftede i sidste uge, i tidsbegrænsede perioder.
Jeg ser heller ikke nogen grund til, at man får oprettet og opretholdt nogle nye regionale billedkunstudvalg.
Jeg synes, at den måde, vi virkelig kunne støtte billedkunsten på, var at ved sætte fokus på den, få lavet noget egentlig lovgivning for den, få lavet nogle fornuftige økonomiske rammer for den.
Men vi må selvfølgelig diskutere, hvad indholdet og substansen skal være i de her regionale billedkunstudvalg. Vi mener, at det er vigtigt, at det ikke er nok, at kunststøtten kun kommer fra én kilde.
Det duer ganske simpelt ikke at tale om alsidig kulturstøtte, hvis vi fortsat insisterer på, at pengene kun kan komme fra én kilde: statskassen.
Og der er det altså vigtigt, at man får erhvervslivet med som medsponsorer.
Erhvervslivet kan ikke forstå, at vi politikere ikke for længst har indset, at kulturpolitik jo også er skattepolitik - det er sagt til skatteministeren og til hr. Frank Aaen fra Enhedslisten - og at skattepolitikken selvfølgelig skal være kulturlivets medspiller.
Derfor synes vi ikke, at det forslag, som regeringen kommer med her, er ambitiøst nok.
Der er ikke luft nok under vingerne, det vil ikke være med til at give dynamik i indkøb af kunst og kultur.
I dag kan en virksomhed trække udgiften fra, når den sponsorerer en idrætsklub.
Det er et smukt, rigtigt samarbejde, og det har fået de små foreninger til at blomstre op rundt omkring, også de store, og har været med til at give styrke til at udvikle arbejdet i idrætsforeningerne. Men hvis den samme virksomhed får den idé, at den gerne vil støtte en lokal skulptør eller kunstmaler og vil udsmykke gange og kontorer med hans eller hendes værker, jamen så er der ikke noget fradrag at hente.
Virksomheden får fradrag for indkøb af den sofa, som f.eks. en kunde kan sidde og hvile benene i, men ikke for de malerier, som både kunder og medarbejdere hviler øjnene på.
Det er noget underligt, uretfærdigt noget
, og derfor er det på tide, at fradragsretten også kommer til at gælde indkøbt kunst, og ville det da ikke være ideelt, om vores kulturpolitik satte sig som mål at give kunstneren en reel arbejdsplads i samfundet ved på denne måde at opfordre erhvervslivet til at bestille malerier, kunst, kultur osv. og give kunstnerne en ordentlig pris for det?
Dér er jeg som sagt sikker på, alle kunstnere vil foretrække denne respekt frem for legaternes almisser.
Og dèr forstår vi ikke, at der stadig væk er politikere, der insisterer på at betragte de udøvende kunstnere som nogle stakler, der ikke kan klare sig selv.
Der er kunstnere, som udfører en stor indsats for samfundet, som vi bare ikke på ordentlig måde forstår at værdsætte og honorere i dag.
Derfor handler det altså også om, at vi giver billedkunstnerne mulighed for selv at tjene deres penge.
Det har de ikke i dag.