Sandy Brinck (S), 2002-11-20:
Hvis jeg nu lukker øjnene rigtig hårdt, så forsvinder det nok.
Så behøver jeg ikke at se det.
Sådan tror jeg, at rigtig mange voksne har det med emnet: seksuelt misbrug af børn.
Her er der virkelig tale om et problem, som aldrig sker i min nærmeste verden.
Vi har svært ved at forestille os, at det foregår hos naboen, og at det overhovedet foregår i dette land, tror jeg også, at langt de fleste har lyst til ikke at erkende.
Det må ikke ske, bliver til, at det kan ikke ske.
Derfor vil jeg også godt takke for den debat, vi har haft i Folketinget i dag og samtidig takke for, at vi i hvert fald i de 3 år, jeg har erfaring med dette Ting, faktisk løbende har haft den her debat og holdt fokus på det problem, som mange børn jo altså må forholde sig til.
Jeg synes, vi altid har haft en god og en konstruktiv debat og også netop bidraget til at nedbryde det tabu, som jo i langt de fleste tilfælde er den største barriere.
Der er sket mange tiltag i årenes løb, og jeg er meget enig med den radikale ordfører, fru Elisabeth Arnold, i, at dette er at betragte som, at vi befinder os i et kontinuum af erfaringsgrundlag, som vi kan tage beslutninger på baggrund af.
For Socialdemokratiet er det vigtigt, at indsatsen i kampen mod seksuelt misbrug af børn bliver bred og ikke kun retlig.
Der er ting, der kan gøres i et retssystem, men det er langtfra tilstrækkeligt, hverken over for de børn, som har været udsat for overgreb, eller for at undgå at børn udsættes for overgreb.
Hvis vi tager de enkelte punkter, som vi har foreslået, er det for os at se væsentligt, at der ved afhøring også er
en børnepsykolog tilknyttet det afhøringsteam.
Det er det, som Linkisudvalget i den betænkning, som ministeren henviste til, også foreslår. De kalder det en børnesagkyndig, det skal ikke skille os ad.
Men det glæder mig, at der er enighed om, at der i et afhøringsteam kan være behov for at have lige nøjagtig også denne faggruppe med.
Når vi taler om afhøringlokaler og interviewteknik, så tror jeg heller ikke, at der er uenighed.
Men jeg må sige, at jeg har bidt mærke i, at der i betænkningen fra Linkisudvalget står, at nok er der mange steder, eller flere steder i hvert fald, hvor man ikke har sterile og kolde afhøringslokaler og faktisk har gjort et forsøg på at indrette noget, som er lidt mere imødekommende og tillidsskabende, men hvis man ser på andre lande, er det altså ikke voksenmiljøet med en sofa og et sofabord, så er det faktisk på børnenes præmisser nede på gulvet og med legesager.
Og jeg tror faktisk, at vi i den diskussion netop skal være meget opmærksomme på, at det her er på barnets præmisser.
Vi må også sige, at den seneste diskussion i hvert fald i pressen omkring rediscovered memory, det at man bliver ført tilbage ved hypnose, og hvad ved jeg, og finder erindringer, som måske ikke er så sande alligevel, jo er en faglig diskussion, som vi ikke skal blande os i og jeg da slet ikke, men det er et eksempel på, at der er behov for at have nogle fælles modeller for interviewteknikken, som skaber den troværdighed i vidneudsagnet, som er ønskelig, sådan at man ikke i den enkelte situation skal stå med dette meget svære område og famle sig lidt frem. Der har i nogen tid været diskussion om, hvorvidt børn er troværdige vidner, og det er for mig væsentligt, at vi får understreget herfra, at børn hverken er mere eller mindre troværdige end voksne vidner.
Det er et spørgsmål om, at børn har en anden begrebsverden, og at man må indrette interviewteknikken og forhørsteknikken sådan, at vidneudsagnet bliver troværdigt.
Når vi har medtaget ønsket om, at man får ret til at blive informeret under en retssag, så er det, fordi vi hører fra mange af de folk, som har haft dette her inde på livet, at det ikke sker.
Man har jo alle muligheder for at gøre det, men når nogle - og faktisk ganske mange - over for mig kan tilkendegive, at det ikke sker, synes vi, at det har været på sin plads, at vi så giver den ret til, at man undervejs bliver informeret.
Mystik, hemmelighed og uvished er jo nøgleordene i de fleste beskrivelser fra de mennesker, som har haft det her problem inde på livet.
Det er det, der har været en del af hele overgrebet.
Og det er væsentligt, set med socialdemokratiske øjne, at mødet med retssystemet ikke må være præget af det samme, men derimod at viden og information om sagens gang for mange kan afbøde ikke kun frustrationer, men også frygt for, hvad der vil komme til at ske.
Så har vi taget et punkt med omkring psykologhjælp.
Det er jo ikke, fordi der i dag ikke findes psykologhjælp, men der er bare, sådan som vi ser det, et problem i, at der er mange forskellige former.
Der er mange forskellige paragraffer, systemet er noget sindrigt, og der er faktisk ikke rigtig nogen sikkerhed for, at de børn, som rent faktisk har brug for psykologhjælpen, ikke bliver sat mellem to stole.
Men vi har ikke sagt, at det skal være lige nøjagtig på den måde, fordi vi faktisk heller ikke dér kender svarene hundrede procent, og dem vil vi selvfølgelig bede om.
Derfor er pålægget alene, at man får løst det problem, som jeg tror de fleste af os er enige om, nemlig at der altså er børn, som ikke får den fornødne psykologhjælp efterfølgende.
Så mener vi faktisk også, at det er vigtigt, når man taler national handleplan til beskyttelse mod seksuelle overgreb mod børn, at man forholder sig til den behandling, som vi har i kriminalforsorgen såvel som uden for kriminalforsorgen, af sædelighedsforbrydere eller folk, som har disse sygelige tendenser.
er dømt.
For det skulle jo gerne være sådan, at man kunne få behandling, selv om man ikke er dømt, og det kan man også. Nu er jeg født og opvokset i en lille landsby, og jeg kan sådan set godt forstå, hvis man ikke har lyst til at gå ned til sin egen læge i sådan en lille landsby, ned til det lokale lægehus og bede om en henvisning for at få noget behandling i forhold til det, som man godt ved er perverterede tanker og lyster.
Derfor foreslår vi, om man ikke kunne se på også at få lavet et henvisningssystem, så man måske kunne bevæge sig lidt væk fra sit eget lægehus og få henvisning fra nogle andre.
Men vigtigst er det nok i den her sammenhæng, at vi holder fast i, at den behandling, som vi har i kriminalforsorgen, skal udvides og forbedres hele tiden. Når vi så kigger på hele spørgsmålet omkring sikkerhedsprocedure, hvor jeg har noteret mig, at Enhedslisten ønsker et andet navn for det - det har vi det fint med - så er det væsentligste her for os, at man forholder sig til risikoen derude.
Vi skal ikke sige, hvordan man skal forholde sig til det, men vi skal kræve, at man påtager sig det ansvar, at man forholder sig til risikoen, og at man ikke privatiserer den frygt for både mistanke og den grænsesætning til den enkelte - desværre oftest mandlige - pædagog, som må gå og være bange for, hvad folk dog tænker, og hvor grænsen er.
Det bør man forholde sig til som et kollegium.
Afslutningsvis skal jeg sige, at for at imødekomme nogle af de betænkeligheder, Venstre har givet udtryk for, synes
jeg, at vi under udvalgsarbejdet skal forholde os til, om vi vil invitere nogle særlige organisationer eller nogle særlige eksperter enten til en decideret eksperthøring eller til at kommentere det beslutningsforslag, som foreligger.
Det har vi jo alle muligheder for, og det synes jeg heller ikke skal skille os ad. Så jeg vil godt kvittere for de mange positive tilkendegivelser, der er kommet, som jo også viser, at der er et flertal bestående af Dansk Folkeparti, Socialdemokratiet, SF, Enhedslisten, Kristeligt Folkeparti og Det Radikale Venstre, og det glæder mig meget.
Det synes jeg sådan set er udmærket, så har vi fast grund under fødderne, og så ved vi, hvad det er, der skal komme, og kommer der mere fra regeringens side, vil det kun være glædeligt.