Villy Søvndal (SF), 2006-10-05:
Jeg takker specielt for den indledende karakteristik om, at det lød flot.
Tak for det.
Det synes jeg sådan set også selv.
Men spørgsmålet var, hvad man stiller op med pampere.
Altså, pampere er jo mange slags.
Jeg ved ikke, om hr. Dohrmann tænker på mennesker, der både får løn i Folketinget og for at sidde i en kommunalbestyrelse, eller hvad det er.
Det er formentlig ikke det, han tænker på, men jeg synes da selvfølgelig, at hvis man sidder i et byråd, som hr. Dohrmann gør, så skal man da kaste sig ud i de der slagsmål, hvis det griber for meget om sig.
Det er jeg helt enig i.
Så synes jeg, man skal sikre sig, at de partier, der skaber rammerne for de kommunale budgetter, som Dansk Folkeparti har gjort i den her periode, skaber nogle rammer, så man ikke skal ud i de kæmpe nedskæringer, der sker rundtomkring, hvor Dansk Folkeparti jo stemmer for besparelser i trecifrede millionstørrelser f.eks. i Århus og sådan noget.
Så det synes jeg bestemt hr. Dohrmann skal bruge al sin tid og al sin kraft og al sin energi på.
Når han så har brug for at spise noget undervejs og sådan noget, tror jeg ikke, Folketinget skal regulere det ved indgreb, altså i hvor høj grad man spiser hvad lokalt.
Jeg vil advare mod den form for detailstyring af kommunerne.
Vi hører ofte statsministeren tale om, at Danmark skal føre en aktivistisk udenrigspolitik, hvor småstatskomplekserne skal lægges på hylden.
Men hvem er det egentlig, der lider af komplekser i det her land?
Er det nationen, som statsministeren siger, eller er det statsministeren?
Statsministeren lever med en slags fantomsmerte: Smerte over samarbejdspolitikken under anden verdenskrig, smerte over koldkrigen og smerte over studenteroprørene.
Disse komplekser har detroniseret Danmark fra førstepladsen med hensyn til at give bistand til verdens fattigste.
Statsministeren indledte folketingssamlingen med at tale om Danmarks rolle i Irak og Afghanistan, men talen var jo blottet for virkelighedsfornemmelse.
Irak står midt i en blodig borgerkrig, og flere NATO-folk vurderer, at Afghanistan er tabt.
Statsministeren benægter det åbenlyse og voksende modsætningsforhold i verden med religiøse grupperingers fremmarch, terroren, der eksploderer, og voksende tabstal i krigene i Afghanistan og Irak.
I stedet holder statsministeren krampagtigt fast i en forestilling om, hvordan verden burde være.
Det er de virkelige kompleksers kampplads, det er lige dér, hvor man mister realitetssans og virkelighedsfornemmelse og stædigt hægter sig fast i sit eget billede, sin ideologi på bekostning af realitet og sit ideal på bekostning af virkeligheden.
Indsatsen over for den helt store udfordring, den største af dem alle, som ikke bare Danmark, men hele kloden står over for, har denne regering direkte svækket i 5 år.
Nu kom den så, men blev pakket ind i en tom og uforpligtende snak om langsigtede mål om fremtidig selvforsyning og ikke mindst i, at regeringen senere i år vil præsentere en langsigtet energiplan – 5 år og et hjørnespark senere!
Så sent som i går råbte britiske forskere vagt i gevær.
Konsekvenserne på grund af klimaforandringerne er langt mere alarmerende, fordi lange tørkeperioder gør det umuligt at producere fødevarer for en større og større dele af klodens befolkning.
Jeg ved jo nu, at statsministeren er en følsom mand, for det kunne man læse i Politiken i søndags, hvor statsministeren sagde: »Jeg føler, at jeg som moderne liberal er lige så optaget af, at vi har et rent miljø, at vi bekæmper den globale fattigdom, og at vi leverer offentlige velfærdsydelser på allerhøjeste niveau, som de venstreorienterede påstår, at de er.«
Så lad mig spørge vores følsomme og lidt kompleksramte statsminister direkte: Er det ikke rigtigt, at det vil kræve et krav om en halvering af CO2-forbruget inden for en 20-års periode, og at forbruget af fossile brændstoffer som følge deraf skal reduceres markant?
Vil den danske regering bruge sin position i forhold til Bushadministrationen til noget reelt, noget vigtigt og måske kræve, at man skal stå fast på et synspunkt og ikke bare blindt følge Bushadministrationen?
Vil statsministeren bryde med småstatskomplekserne og udfordre verdens største og mest forurenende magt?
USA's tidligere præsident, Bill Clinton, har lige været i Danmark og sagde det om energi- og klimaudfordringerne, som SF har sagt i årevis.
Vil statsministeren udfordre den nuværende præsident på spørgsmålet?
Der er grund til, at regeringen meget snart bliver meget mere præcis i sit eget ambitionsniveau og giver befolkningen et reelt grundlag for at dele sig efter anskuelser.
Jeg må spørge statsministeren: Er regeringen parat til sammen med SF at være med til at sikre, at 50 pct. af energiforsyningen og 80 pct. af elforsyningen i 2025 skal komme fra vedvarende energi; at energiforbruget uden for transportsektoren inden 2015 skal reduceres med 40 pct.; at der etableres miljøzoner i alle større byer med krav om partikelfiltre og SCR-katalysatorer; at der øjeblikkeligt stilles krav om biobrændstof i al benzin; at udviklingen af andengenerationsbiobrændstof skal støttes; at brint, brændselsceller, vedvarende energi og energibesparelser prioriteres forskningsmæssigt; at der kommer konkrete målsætninger for CO2-reduktion og en CO2forbrugsreducerende politik for kvoterne frem mod 2030; at der etableres pilotprojekter om bølgeenergi og en garantipris på vedvarende energi?
Kan statsministeren i det her spørgsmål vriste sig fri af værdifællesskabet med Dansk Folkeparti?
Kan regeringen gøre det rigtige for både Danmark og klodens fremtid uden først at skulle bede om lov hos fru Pia Kjærsgaard?
Til statsministeren: Vi står nu der, hvor vi skal vælge mellem at gøre det, der er rigtigt, og det, der er nemt.
Verdens befolkning forventes at vokse med yderligere 3 milliarder mennesker inden år 2050.
Den globale efterspørgsel efter olie og gas har allerede presset priserne i vejret, og der foregår et konstant magtspil om, hvem der kan sikre sig forvaltningerne af brændstoffer, så den økonomiske vækst kan holdes i gang.
Det er en kamp på liv og død, og den kamp er i fuld gang.
Hvis vi bare fortsætter, som om intet var hændt eller venter for længe, bliver det en brat opvågning.
Danmark ophører f.eks. med at være selvforsynende med olie allerede om 8-10 år.
Derefter skal Danmark igen til at købe olie på verdensmarkedet, vel at mærke på de betingelser, der vil herske om 10 år.
Jeg kender statsministerens begejstring for George W. Bush, og jeg vil undtagelsesvis gøre brug af et Bushcitat, som jeg ved, at statsministeren kender: »Er du med os, eller er du imod os?«
Klimaforandringerne som følge af drivhuseffekten og den globale opvarmning er i årevis blevet syltet af den her regering.
Regeringen har ikke bare gemt sig, den har også aktivt støttet og promoveret den Lomborgske økooptimisme, som nu dagligt skydes ned af alverdens forskere.
Som statsministeren ynder at sige: Godt, lad os nu se fremad, lad os bruge den sunde fornuft på et langt mere pragmatisk niveau.
Et utal af danske virksomheder udgør i dag verdens absolut avantgarde i miljøteknologi og energirigtige løsninger.
Men forspringet er blevet mindre efter 5 forspildte år, og det bliver mindre for hver dag, regeringen tøver og slås indbyrdes.
Store og vigtige dele af dansk erhvervsliv står bag SF i de her spørgsmål.
Vi taler om virksomheder som Grundfos, Danfoss, Vestas, Novozymes osv., men de mangler klare målsætninger fra regeringen.
De efterlyser vilje til at prioritere miljørigtige løsninger; de mangler rammerne for at kunne udvide og blive større; de efterlyser konkrete politiske målsætninger.
Danmark må en gang for alle begynde at medtænke naturens grænser og præmisser i alle politiske initiativer.
Vil statsministeren gøre de her ting sammen med os?
Er regeringen med, når regeringen kræver, at alle danske lovforslag og politiske tiltag skal være underlagt en økologi- eller bæredygtighedsvurdering, eller er den imod?
En regering skal jo ikke alene bedømmes på, hvad den gør, men også på, hvad den forsømmer at gøre.
I de her år er vi vidende om en voldsom nedslidning af den offentlige sektor, og hvis vi dropper talmagien, er kendsgerningen, at en lang række kommuner lige nu forsøger at finde ud af, hvor de mest lempeligt kan skære ned på velfærden.
Sådan er realiteterne ude i landet.
Det ved regeringen godt.
Man har ændret danmarkskortet fundamentalt, og man har gjort det uden at finansiere det.
Man har tvunget et rigidt og ufleksibelt skattestop ned over kommunerne, og man har detailstyret kommunernes handlemuligheder.
Lad mig lige minde om, at borgerne jo selv har betalt for vores sygehuse, vores plejehjem, vores daginstitutioner og vores skoler.
Men statsministerens optagethed af ytringsfriheden rækker ikke til frustrerede forældre eller offentligt ansatte.
Blandt disse skilles fårene fra bukkene i den bedste sendetid.
Deres ytringsfrihed omkring deres faglighed eller om deres børns virkelighed er ikke velset.
Borgerlige borgmestres ytringsfrihed er også truet under statsministerens og fru Pia Kjærsgaards regimente.
Men jeg må spørge: Hvem har egentlig retten til at definere, hvad der er den nødvendige service i velfærdssamfundet?
I SF er vi ikke i tvivl: Det har borgerne.
Er det virkelig et ekstremt synspunkt, at et af verdens rigeste lande fortsat har råd til velfærd?
Er det virkelig et ekstremt synspunkt, at Danmarks ufravigelige vej til velstand bør og kan omfatte velfærd også i fremtiden?
Er det virkelig et ekstremt synspunkt, at vi kan skabe økonomisk råderum ved at dæmpe væksten i det private forbrug lidt for så at give lidt mere plads til velfærd i det offentlige, og at vi flytter bare en del af væksten i samfundet fra det private til det fælles?
Regeringen fremstiller dette som ekstreme synspunkter, men det er det ikke.
Finansministeren sagde for en måned siden, at Danmark snart ville kunne købe hele verden.
Har nogen bedt om det?
Det er, undskyld mig, et oplagt paradoks, at vores skoler forfalder og hjælpen til børn og ældre forringes, når vi aldrig har været rigere.
Det er småstatstænkning.
Hvis politikerne under depressionen i 1930'erne havde tænkt lige så fattigt og kortsigtet, havde vi stadig kørt i æselkærre.
Vi har et samfund, hvor der åbenlyst er råd til flere og større biler, men vi kan ikke komme på arbejde på grund af nedslidte togskinner.
Er jeg den eneste, der har oplevet at sidde i toget, og så lyder det, at toget mangler en lokofører?
Man tænker selvfølgelig, at han vel skulle med toget på arbejde!
Der er råd til flere ferierejser, men ikke til lejrskole til vores børn.
Der er råd til fladskærme, men ikke til pc’er til vores børn i skolerne.
Vi har råd til samtalekøkkener, men der er ikke råd til renovering af nedslidte skolekøkkener.
Derfor er det vigtigt at sige det helt klart: Vi har råd til velfærden, og vi har muligheden for at gøre det rigtige.
Det er en skamplet på så rigt et samfund, at vi lader en ny fattigdom vokse frem.
Rådet for Socialt Udsatte advarer imod det, der sker, advarer mod at gøre voksne så fattige, som det sker, og advarer også om, at der er 30.000 børn, der bliver gjort fattige.
Det er ikke rigtigt, når regeringen siger, at man bekæmper den negative sociale arv.
Man forstærker den negative sociale arv, når man lader så mange børn vokse op under så ringe økonomiske vilkår.
Og det sker så samtidig med, at forbrugsmulighederne eksploderer for de mest velstillede.
Vi er ved at få et ulige land.
Danmarks Statistik skriver i deres rapport fra august, at uligheden nu er på højde med, hvad den var i Danmark i 1960'erne.
Vi har råd til velfærd, men det kræver en anden prioritering.
Statsministerens arrogante udtalelser om de strejkende og demonstrerende danskere viser igen en galopperende mangel på virkelighedsfornemmelse, når han siger, at der er tale om et socialistisk sammenrend.
Det er mennesker, der måske for nogles vedkommende har stemt borgerligt, men sandsynligvis ikke gør det igen.
Det er en bred folkelig bevægelse, som uanset politisk og ideologisk ståsted deler en erkendelse af, at Danmark har drevet det så vidt, fordi vi var optaget af en fælles velfærd.
Nu kan vi se, at det, der var nøglen til Danmarks succes, ikke alene pilles fra hinanden, men også lægges for had.
De kan se ulighederne i det her samfund vokse.
Jeg tror, at borgerne skal holde godt fast i deres egen dømmekraft.
Jeg tror, at de skal stole på deres egen erfaring og deres konkrete møder med virkeligheden.
Jeg har forstået, at landets statsminister i næste uge tager på rundtur.
Jeg håber, at han kommer hjem med rigtig mange indtryk fra virkeligheden.
Men det kræver et gedigent arbejde.
Et andet Danmark, som tager ansvar for klodens udvikling og fører en fremsynet og ansvarlig miljøpolitik.
Et andet Danmark, som på et ansvarligt og bæredygtigt grundlag sikrer fremtidens arbejdspladser og velfærd.
Og sidst, men ikke mindst et helt, helt andet Danmark, som ikke bæres frem imod krig, terror, falske modsætningsforhold og intimidering på grund af en enkelt mands komplekser og manglende virkelighedsfornemmelse.
Helt enig.
Den største bidragyder til uligheden i vores samfund i øjeblikket er skattestoppet, specielt på boligområdet med de ubeskattede, fantastiske gevinster, der høstes der.
I virkeligheden burde det jo være noget, som alle kunne se statsministeren skrive bøger om i hans yngre dage, hvor forkert det var og sådan noget.
Specielt hvis man er optaget af et tema, der hedder, at det skal kunne betale sig at arbejde, så kan det i øjeblikket bedst betale sig at have et hus.
Jeg forstår godt fru Margrethe Vestagers bekymringer over usikkerhed blandt vælgere.
Det er jo altid noget, man i politiske partier skal passe rigtig godt på ikke opstår, og det er derfor, vi har gjort meget ud af at gøre det meget tydeligt, at SF på alle måder er modstander af det her skattestop.
Det bedste middel til at bekæmpe det er, at de partier, der er modstandere af skattestoppet, heriblandt SF, bliver så stærke som muligt, og det arbejder vi på, og som fru Margrethe Vestager meget venligt nævnte, lykkes det ret godt i øjeblikket.