Ole Sohn (SF), 2005-06-09:
Det er blevet en noget længere debat, end jeg havde forestillet mig, da vi gik i gang med L 50 her for et par timer siden.
Når det er det, så er det, fordi vi får mulighed for, men måske også føler trang til, at give nogle meldinger om, hvad det er for nogle visioner, vi hver især har.
Men hvis man lige indledningsvis skal give et par korte bemærkninger om lovforslaget – i øvrigt også i relation til de tre foregående, som jo hænger lidt sammen – så synes jeg, det er værd at understrege, at der ikke er tale om nogen særlig store nyskabelser overhovedet; der er tale om nogle strukturændringer, som kan have nogle i princippet positive og negative effekter.
Det er også derfor, at SF har stemt nej til grundideen i strukturreformen.
Det fremgår faktisk også af betænkningsbidragene til de tre kulturforslag, at vi ikke er en del af forliget omkring strukturreformen.
Men når vi har lavet en stemmeaftale på kulturområdet, så er der faktisk en ret logisk forklaring på det.
Det er i al sin enkelhed kærligheden til kulturen, kærligheden til kunsten.
For hvad er det, vi har været vidne til?
Vi har set – og vi vidste det, inden vi gik i gang med forhandlingerne – hvad konsekvenserne ville være.
Det var – ikke at vi kunne redde strukturreformen, det løb var jo kørt – at vi kunne sige, at der var nogle forhold specielt omkring musikskolerne, som ville være helt katastrofale.
Det, der da er lidt tankevækkende, og det burde regeringspartierne måske også tænke lidt over, er, hvad jeg har fået af meldinger fra borgmestre rundtomkring i landet af vidt forskellig partiobservans, som alle uden undtagelse har været glade for, at vi reddede kommunerne fra at få musikskolerne.
Fordi de ved, hvad konsekvensen er, når musikskolen skal til at konkurrere med hullerne i vejen og de bulede knæ osv. Når man skal lave den form for prioriteringer i kommunen, så er det altså ikke kulturen, så er det ikke musikskolerne, der står øverst på hitlisten.
Det gør den måske nok i ideelle sammenhænge, men ikke når økonomiudvalget skal til at tilrettelægge budgettet.
Men det løser ikke alle problemerne.
Det løser ikke noget problem, at det er den til enhver tid siddende regering og det parlamentariske flertal, der bestemmer, hvor mange penge der skal bruges til refusion.
Det indebærer en finanspolitisk aftale.
Det er ikke noget, der skal løses her i forbindelse med strukturreformen.
En anden væsentlig grund til, at vi gik med i aftalen, er, at vi så fik bevaret en refusionsordning for børneteatrene og egnsteatrene.
Fru Elsebeth Gerner Nielsen har nævnt en række andre områder, som jeg skal undlade at gentage her, som var medvirkende årsag til, vi gik ind og lavede en stemmeaftale.
Faktisk synes jeg, det er blevet en god aftale.
Det er en god stemmeaftale, som gør, at kulturlivet ikke bliver så klemt, som det ellers ville være blevet, og at der faktisk også er nogle muligheder for, at det kan få nogle bedre rammer.
I og med at det er en stemmeaftale, vi har indgået, indebærer det selvfølgelig også, at vi er loyale over for de ting, vi stemmer for, og at vi har lavet en aftale om, hvordan vi skal forvalte stemmeaftalen undervejs.
Men det betyder selvfølgelig også, at vi som oppositionsparti fra SF’s side undervejs også i denne her valgperiode vil komme med en lang række forslag, der kan være med til at styrke kunstens og kulturens rammer og vilkår og betingelser.