Ole Sohn (SF), 1998-12-08:
På Ritzau står der i dag, at arbejdsmarkedsreformen først træder i kraft den 1. april næste år i stedet for fra nytår.
Regeringen og de fire forligspartier har udskudt reformen efter kritik fra Landsarbejdsrådet og a-kasserne.
Det er jo en herlig meddelelse at få, specielt når man så også læser den argumentation, som Ritzau henviser til, nemlig betænkningen fra Arbejdsmarkedsudvalget, hvori der står, at begrundelsen er bl.a., at man fra udvalgets side har taget hensyn til Folketingets lovkvalitetskonference, som netop har ytret ønske om, at der bliver bedre tid til implementering af lovgivning, således at administrative fejl kan undgås.
Det eneste, der er forkert i Ritzautelegrammet, er, at det desværre ikke er Arbejdsmarkedsudvalget, som indstiller det.
Arbejdsmarkedsudvalgets flertal blæser højt og flot på, at Folketingets lovkvalitetskonference faktisk har besluttet, at der skal være bedre lovkvalitet, bl.a. også under henvisning til statsministerens ord.
Arbejdsmarkedsudvalgets flertal ønsker at sjaske loven igennem pr. 1. januar, og det, Ritzau refererer til - det kan de så få lov til at rette til i morgen - er et ændringsforslag, som SF og Enhedslisten har stillet, og som vi naturligvis håber vil nyde fremme.
Nu bliver loven anden- og tredjebehandlet her lige kort før nytår.
Den lange række af ændringsforslag, som ligger også fra ministerens side, er der ikke en jordisk chance for Landsarbejdsrådet til at kunne imødegå.
Og ministeriet får først lavet vejledninger og bekendtgørelse
Men alligevel skal a-kasserne allerede fra januar redegøre og vejlede medlemmerne om en lov, som de ikke kender de administrative konsekvenser af.
Og det er og bliver lovsjusk. Så derfor håber jeg, at Folketinget her i elvte time vil stemme for det af SF og Enhedslisten stillede ændringsforslag.
Derudover skal jeg gøre et par bemærkninger til lovforslagene.
De ændringer, der er sket undervejs, har ikke taget fat på de helt centrale problemer.
SF har fra starten sagt, at vi synes generelt, at det er positivt, at man laver
en fremrykket aktiveringsindsats for folk, der er ledige på fuld tid.
Der er ingen grund til, at folk skal gå ledige, hvis der er muligheder for at få job.
Men ikke ét eneste sted i L 31, lov om aktivering, er der så meget som én sætning, som giver en forpligtelse til arbejdsgiverne til at udvise et socialt ansvar.
De forslag, som SF tidligere har peget på, om at lave en uddannelses- og personaleplanlægning, som sikrer, at virksomhedernes medarbejdere kan komme på efteruddannelse, og at deres midlertidige fravær kan erstattes af jobrotationsprojekter, hvor arbejdsløse kan komme i ordinær beskæftigelse, er ikke forslag, som koster noget, men som er et reelt alternativ til aktiveringsindsatsen, men de har ikke fundet vej til lovgivningen.
Eller der er det forslag, som LO har peget på: at der skulle gennemføres en form for AER-ordning, som sikrer, at arbejdsgiverne, de private arbejdsgivere, betaler til den private aktivering - altså underforstået at alle arbejdsgivere betaler - hvor de arbejdsgivere, som også bidrager til det sociale ansvar og tager aktiveringspersoner ind, får tilskud fra puljen, mens de, der ikke bidrager til det sociale ansvar, naturligvis heller ikke skal have tilskud.
Det sidste, som ikke har fundet vej, er, at vi i lyset af den kendsgerning, at der sker et fald i antallet af offentlige stillinger, for så vidt angår ordinære job, som bliver erstattet af puljejob - aktiveringsjob - foreslår, at den trafik ændres og laves om, således at puljejobbene erstattes og vender tilbage til at være egentlige ordinære job.
Omkring L 32 vil jeg sige, at dér har man uden at lytte til den kritik, der har været, fastholdt de stramninger, der
også lå i det oprindelige lovforslag.
I et af de svar, som arbejdsministeren har givet til Arbejdsmarkedsudvalget, siger ministeren, at i dag er de 50-54-årige omfattet af samme rettigheder og pligter, som alle andre.
Men alligevel fastholder ministeren og dermed også flertallet uden overhovedet at begrunde det med et eneste ord, at der skal ske en stramning for de 50-54-årige; at de skal kunne falde ud af dagpengesystemet.
Men der er ingen begrundelse for det, for den ret og pligt, de har til aktivering, eksisterer også i dag, så den eneste begrundelse, der er for stramningerne, er, at man ønsker, at der er en gruppe lønmodtagere, der skal glide ud af dagpengesystemet.
Og så er det nærmest at føje spot til skade, at man siger, at når de så er røget ud af dagpengesystemet, ja, så har de mulighed for af deres bistandshjælp, som de kun får, hvis deres ægtefælle ingen indtægt har, at betale det nye forhøjede kontingent for at kunne oppebære retten til på et senere tidspunkt at gå på efterløn.
Det samme kan man jo sige omkring afkortning af dagpengeperioden.
Der findes ingen, og der er ikke under udvalgsbehandlingen fremkommet et eneste ansvarligt argument
for en afkortning af dagpengeperioden
Det er og bliver et ønske om, at man vil lave nogle stramninger.
Det vil i allerbedste fald, hvis der kommer en fortsat vækst i beskæftigelsen - nu er der kommet et midlertidigt bræk, og prognoserne er jo ikke for muntre - muligvis ingen betydning have, men er der en uforandret ledighed i den størrelse, vi kender i dag, ja, så ved vi, at der vil være arbejdsløse, som vil falde ud af systemet, og der vil være 50-54-årige, der vil falde ud af systemet. Det er urimeligt, at Socialdemokratiet har fundet det vigtigt at lave et forlig med de borgerlige partier, som beviseligt medfører stramninger, og som ikke indeholder de forventede forbedringer, som man skulle ønske og forvente af en socialdemokratisk ledet regering.