Jann Sjursen (KRF), 2003-01-08:
Jeg kan jo så indledningsvis konstatere, at hr. Keld Albrechtsen har fået tildelt ordførerskabet for ros i Enhedslisten.
Det må man jo næsten konkludere efter det sidste indlæg her.
Det er også en tak, som jeg synes må rettes til embedsmænd i centraladministrationen, som har bidraget til, at regeringen på så succesfuld en måde har kunnet varetage ikke bare danske interesser, men først og fremmest EU's interesser og den fælles interesse i at få udvidelsen på plads.
Kristeligt Folkeparti har hele vejen igennem været enig med regeringen i den hovedprioritet, det danske EU-formandskab har haft, nemlig at vi skulle have udvidelsen på plads.
De overordentlig vellykkede forhandlinger er selvfølgelig også blevet hjulpet godt på vej af en irsk folkeafstemning, som faldt gunstigt ud i forhold til de problemstillinger, som det danske EU-formandskab stod over for, af, at der fandtes en løsning på Kaliningradproblemstillingen, og af, at Cypernproblemet om end ikke blev løst, så i hvert fald ikke blokerede for, at man kunne få udvidelsen i hus.
Med hensyn til de på forhånd ventede problemstillinger er der vel fra Kristeligt Folkepartis side kun at nævne, at det, at man på topmødet i København fandt det nødvendigt at give Tyrkiet et datomæssigt tilsagn, nemlig 2005, om, hvornår man på ny vil prøve klimaet for at indlede egentlige optagelsesforhandlinger med Tyrkiet, finder vi sådan set unødvendigt.
Vi kender selvfølgelig det tilsagn, der blev givet tilbage i 1999, men finder, at det ikke er klogt, at Tyrkiet nu har fået den dato og i virkeligheden kan gå hen og blive endnu mere skuffet, end det så blev i den her omgang, hvis man i 2005 må konstatere, at man ikke er rede til at indlede egentlige optagelsesforhandlinger med Tyrkiet.
Jeg synes ikke, man kan bruge store ord nok om det, der rent faktisk er sket.
Vi er gået fra, at EU - EF, som det hed tidligere - var en klub af rige vesteuropæiske lande til nu at blive et fællesskab, som også er båret af solidaritet, ikke mindst mellem Vest og Øst geografisk set i Europa.
Det var vigtigt, at det lykkedes.
Nu er der selvfølgelig kun tilbage at afvente de nationale folkeafstemninger, som skal føre til endelig ratifikation fra de nye medlemslandes side, og vi håber selvfølgelig, at der vil blive fuldt hus, om jeg så må sige, når vi kommer igennem de nationale ratifikationsprocedurer.
Der kan være mange ting at tage fat på i relation til det, som regeringen har måttet varetage som EU-formandskabsland, og både statsministeren og udenrigsministeren har jo nævnt en del områder.
Et af de områder, hvor jeg ikke er enig i vurderingen af det resultat, der blev opnået, er i forhold til Johannesburgtopmødet, ikke sådan at forstå, at jeg er uenig med regeringens og EU's optræden på selve topmødet, det er jeg sådan set ikke, men jeg er ikke enig i vurderingen af det endelige resultat, der kom ud af topmødet.
Det har jeg også haft lejlighed til at tilkendegive i en anden debat end den, vi har i dag, så det skal jeg sådan set ikke pille videre i.
Udenrigsministeren specielt var inde på flere væsentlige social- og udenrigspolitiske elementer, som også må tages med i den her debat.
Udenrigsministeren understregede med rette, at de transatlantiske bånd er blevet styrket under det danske EU-formandskab.
Det er jeg enig i, og man kan jo sige, at det, at man også nåede til under Københavnstopmødet, at det nu bliver muligt for EU at låne NATO-aktiver, er med til ikke bare, at vi kan konstatere, at de transatlantiske bånd bliver styrket, men at der også er kommet noget konkret ud af det, at det nu kan ske fyldest.
Det er jo også det, der for alvor for Kristeligt Folkeparti aktualiserer debatten om det danske forbehold på forsvarsområdet; det skal jeg vende tilbage til senere.
Jeg vil også godt her nævne den måde, som regeringen på EU's vegne tacklede hele debatten om Irak på.
Jeg synes, det er væsentligt, at Danmark som formandsland fik samlet EU om en fælles politik, der gik ud på, at EU-landene som helhed skulle følge FN-sporet.
Der var til tider mulighed for, at EU-landene var gået hver deres vej, men det lykkedes faktisk at få samling om det danske synspunkt, at EU også skulle følge FN-sporet, at vi skulle fastholde ikke bare os selv, men også amerikanerne på det, og det lykkedes jo som bekendt. Der, hvor det måske ikke lykkedes i så høj grad, men det kan vi måske dårligt klandre EU og den danske regering for, var jo så med hele Mellemøsten-konflikten, hvor man jo i opspillet til det danske EU-formandskab må sige, at ikke mindst udenrigsministeren gav udtryk for store forhåbninger om, at Danmark som EU-formandskabsland kunne være med til at bringe fredsprocessen på rette spor igen.
Kvartettens initiativer undervejs har selvfølgelig været positive i sig selv, men jeg synes alt andet lige, at man må konstatere, at vi ikke nåede nær så langt, som vi var nogle, der håbede, og specielt med Danmark i spidsen, og det skyldes jo selvfølgelig, at hele fredsprocessen i, jeg ved ikke hvor mange omgange, snart er blevet bombet tilbage ved brug af selvmordsbomber og også af de gengældelsesaktioner, som har været med til at påkalde sig vrede.
Jeg synes, det er vigtigt at understrege her, at uanset at Danmark ikke længere er EU-formandskabsland, så har vi en rolle at spille på det område, også som værende et af de lande, der kan tale med parterne, et indtryk, som jeg mener at den danske regering har bidraget til at forstærke under formandskabet.
Nu forestår vigtige debatter fremover om det, der pågår i konventet, og som fører os frem mod en ny traktat.
Vi er i Kristeligt Folkeparti enige i, at man ved at udvide EU bliver nødt til at fokusere på beslutningseffektiviteten, herunder selvfølgelig også diskussionen om flere flertalsafgørelser i EU-sammenhæng, at nærheden må sikres bl.a. ved, at vi får en substantiel debat om, hvordan de nationale parlamenter i højere grad kan blive inddraget i beslutningsprocessen, at kompetencen mellem EU og medlemslandene også bliver diskuteret, og skal det ikke være et direkte kompetencekatalog, som vi ellers i Kristeligt Folkeparti har megen sympati for også er juridisk bindende, så må man finde andre former for at sikre, at befolkningen også kan se, hvem der i virkeligheden har ret til at gøre hvad og selvfølgelig også hvorfor.
Forbeholdsdebatten er det naturligt for Kristeligt Folkeparti også at berøre i denne her debat.
Jeg er enig i, at tiden, siden forbeholdene blev besluttet i forbindelse med Edinburghafgørelsen i 1993, selvfølgelig har ændret sig.
Vi har i Kristeligt Folkeparti haft en debat i partiet om specielt forsvarsforbeholdet, og det har ført til, at vi nu har fremsat et beslutningsforslag, som vil komme til behandling senere i Folketinget, om, at der skal afholdes en folkeafstemning om forsvarsforbeholdet, og vi vil i den forbindelse advokere for, at det bliver ophævet.
Det vil vi, fordi vi netop finder, at den frygt, som vi andre havde i forbindelse med debatten om Maastrichttraktaten i 1992, blev gjort til skamme.
Vi har ikke fået koblet USA og Canada ud af den sikkerhedspolitiske arkitektur også for Europa.
Vi mener, at EU's forsvarsdimension er blevet forankret i NATO-samarbejdet, og det mener jeg også er blevet beseglet med, at EU kan låne NATO-aktiver i forbindelse med krisestyringsmæssige operationer, som vi f.eks. vil kunne se det i Makedonien, som er et af de første eksempler.
Derfor synes vi, at det er naturligt at tage fat på en debat om forsvarsforbeholdet og også have en folkeafstemning
om det i år
Vi vil derimod advare imod, at man allerede på nuværende tidspunkt tager en debat igen om euro-forbeholdet, som vi jo altså så sent som i efteråret 2000 havde en folkeafstemning om.
Det synes vi ganske enkelt er for tidligt, og det ville være en hån mod befolkningen at komme rendende, for nu at bruge statsministerens udtryk, med en folkeafstemning lige præcis på det område, når vi har haft en for bare 2 år siden.
Men forsvarsforbeholdet trænger til at blive debatteret.
Jeg synes i øvrigt, at mange ordførere har bekræftet i debatten i dag, at det specielt er det forbehold, der trænger sig på, og derfor vil vi meget opfordre til, at regeringen reviderer opfattelsen af, hvornår der skal afholdes folkeafstemninger om de forskellige forbehold og også om den nye traktat.
Vi synes, man bør følge den linje, som blev lagt med folkeafstemningen om euro-forbeholdet i 2000 og så tage det næste forbehold til debat og afstemning nu og ikke afvente en ny traktat og så tage en alt eller intet-afstemning om både traktat og de danske forbehold.
Det tror vi vil gøre ubodelig skade i forhold til befolkningen og den seriøse og grundige debat, vi har nødig at have om de forskellige forbehold.