Villy Søvndal (SF), 2006-05-30:
Det her er, fordi det er et beslutningsforslag, Folketingets sidste mulighed for at diskutere forslaget i sammenhæng.
Vi diskuterer forslaget om en dansk forlængelse i Irak på et tidspunkt, hvor landene omkring os er på vej ud.
Det, der oprindelig blev betegnet som en stor koalition – som aldrig har været en stor koalition – er en stadig mindre kreds af lande, der deltager i det, der fortsat sker i Irak.
TV 2 havde et indslag i går, der må have gjort indtryk på dem, der så det.
Man var rundt at tale med tilfældige irakere om, hvad de syntes om den amerikanske tilstedeværelse.
Det skete i lyset af de seneste overgreb, hvor 24 mennesker blev massakreret.
Nogle af dem var helt små børn.
Det følger i rækken af de andre overgreb, der har været: Abu Ghraib-overgrebene, brug af napalm, brug af klyngebomber, drab på tilfældige, drab på fuldstændig uskyldige mennesker i et omfang, der formentlig andrager ikke under 100.000 mennesker.
Det er den situation, vi diskuterer.
Det er en situation, hvor det britiske forsvarsministeriums undersøgelse viser, at 80 pct. af irakerne synes, at de fremmede tropper skal forlade Irak, og de synes det selvfølgelig på grund af de overgreb, der er sket.
Danmark har ikke haft del, i hvert fald ikke i noget nævneværdigt omfang, i de ting, der er sket, og det synes jeg de danske soldater, der er udstationeret, fortjener al mulig ros for.
Men sådan kan man bare ikke dele en sådan indsats op.
Vi er en del af en koalition, der har et samlet ansvar for de ting, der sker i Irak.
Danmark var med, da den amerikanske præsident Bush ønskede den her krig.
Danmark var med på samtlige de forkerte, usande, manipulerede begrundelser, og Danmark er en del af den arbejdsdeling, der pågår i øjeblikket i Irak.
Der har så været knyttet meget håb til dannelsen af den nye irakiske regering.
Jeg sad i går og kiggede på Ritzau på et tidspunkt, og det væltede ind med nye ritzautelegrammer.
var meldingen: Mindst 39 dræbt i bombeangreb i Irak i dag.
: USA undersøger formodet massakre på civile i Irak.
Det her fortsætter i et omfang, der hedder 50-60 dræbte om dagen, tilfældige forsvindinger i et land, der i øjeblikket er i kaos.
Det gælder både indenrigsministeriet og forsvarsministeriet og et tredje ministerium.
Derfor er det næsten et deja-vu, når man ser regeringsmedlemmernes meget positive vurdering af, hvad der fra nu af vil ske i Irak.
Jeg har det selv sådan, at hvis jeg ikke havde hørt det så tit, ville jeg måske være tættere på at lade mig overbevise.
Det gjorde de ikke.
Jo, det gjorde de, men til det værre.
Når bare man fik ødelagt Falluja, ville tingene ændre sig.
Det gik modsat.
Når bare valgene var gennemført, ville det ændre sig.
Sådan skete det ikke.
Jeg tror desværre heller ikke, det sker nu, for jeg tror, den udenlandske militære tilstedeværelse er en del af selve problemet.
Jeg vil bare til slut sige, at vi er glade for, at der nu igen er en klar skillelinje i Folketinget, altså en skillelinje, hvor det er højrefløjen i Folketinget, der støtter den amerikanske præsident Bushs krig.
Jeg håber meget, at når læren skal drages af de fatale fejlbeslutninger, som den danske regering i det her spil har været en del af, vil konklusionen entydigt være, at Danmark ikke en anden gang deltager i en ulovlig krig; at Danmark ikke en anden gang går uden om FN; og at Danmark ikke endnu en gang allierer sig med den yderste højrefløj i verden i en krig, der for længst har mistet al sin legitimitet.
Så kan jeg ikke lade være med at bemærke, at statsministeren ikke er til stede i dag.
Sådan er det tit, når vi diskuterer Irak, eller når statsministeren i medier bliver inviteret til at diskutere Irakkrigen.
Jeg kan ikke huske en eneste situation her i Folketinget under de store debatter, hvor statsministeren ikke har valgt at sende en anden.
Det er modigt at sende soldater i krig; det er ikke særlig modigt ikke selv at turde eller ville deltage i debatten.