Keld Albrechtsen (EL), 2002-12-03:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for debatten, naturligvis i særlig grad til hr. Villy Søvndal og hr. Kristian Thulesen Dahl og også fru Tove Videbæk for positive meldinger om det, som er hoveddrivankeret i dette kompleks af forslag, nemlig bestræbelsen på at få øget åbenhed og mindre demokratisk underskud i EU.
Jeg synes alt i alt, at det blev en rimelig god debat, efterhånden som det lykkedes at få drejet den ind på det, som forslagene egentlig handler om.
Jeg må sige, at ministerens indledning var for mig en meget skuffende optakt til debatten, for det var jo en gennemgribende negativ tale, ministeren holdt.
Ministeren mente, at der var opnået stort set alt, hvad der kunne opnås på demokratiområdet i EU, så der var sådan set ikke rigtig mere at komme efter, og i hvert fald havde den danske regering ikke mere at byde på.
Det var vel stort set bundlinjen i det, ministeren fremkom med, og det var i hvert fald overordentlig begrænset, hvad der kom frem af budskaber.
Med hensyn til sådan noget som tidsfristerne sættes Folketinget jo i dag ofte over for at skulle behandle komitésager fra EU med få dages varsel, i nogle tilfælde helt ned til ét døgns varsel.
Det har vi oplevet, og det ved
ministeren, men ministeren mente, at det må vi leve med, og at det, der foregår i komiteerne, er noget teknisk og administrativt, så det behøver vi sådan set ikke bekymre os så meget om. Her synes jeg, der var en langt mere rimelig fremstilling fra fru Marianne Jelveds side.
Hun sagde, at man har jo lavet en bemyndigelse ved f.eks. lovgivningen om værdipapirmarkederne, og jeg går ud fra, at fru Marianne Jelved er enig med mig i, at det er i høj grad noget politisk.
Så kom vores uenighed frem, fordi jeg synes, man har overladt for meget politisk lovgivningsmagt til komiteerne i det, der kaldes Lamfalussy-rapporten.
Jeg har senere i Europaudvalget faktisk stemt for nogle af de forslag, der er kommet frem, fordi det, man har udarbejdet, på nogle punkter har vist sig at være rimelig fornuftigt.
Men den procedure, der gør, at vi først får mulighed for at se det, når det er for sent, er jeg altså stadig dybt uenig i. Derfor er jeg ked af, at ministeren så bruger netop Lamfalussy som eksempel på, at her er tale om noget teknisk administrativt, for det er der altså ikke.
Det er jo dybt vigtige sager.
Det er jo sager, der kan få kæmpestor betydning for økonomiens udvikling. Vi har nu haft hele diskussionen om regulering af insiderhandel, og der havde vi så, det vil jeg blankt medgive fru Marianne Jelved, et fremskridt på det punkt ved det, at der kom et forslag, der rent faktisk gav en vis regulering omkring insiderhandel, en vis registrering af, hvem der har mulighed for at kunne drive insidervirksomhed og på den måde berige sig på andres bekostning.
Så det var et fremskridt, men det var jo et rent held, at vi fik et fremskridt, for det foregik i en fuldstændig lukket procedure.
Det kan vi så fortsætte med at diskutere, men jeg synes, det er meget forkert af ministeren, at han forsøger at give
befolkningen det indtryk, at det, der foregår i disse komiteer, ikke er politik.
Det er politik, så det virkelig batter, og det er nogle af de mest vidtgående beslutninger, man kan forestille sig, der bliver truffet i disse komiteer.
Hvis der bliver åbnet for at dyrke gensplejsede organismer på vores marker, så bliver det også en komité, der skal sidde og slippe de gensplejsede planter ud på markerne i Danmark.
Det vil jeg altså også betegne som politiske beslutninger af allerstørste rækkevidde.
Det mener jeg ikke.
Jeg mener, det er noget, der også vil optage befolkningen uhyre meget, og derfor skal det ikke gennemføres i lukkede embedsmandskomiteer.
Så jeg synes, at ministerens indfaldsvinkel til bedømmelsen af de her forslag ikke var egnet til virkelig for alvor at gå i flæsket på det demokratiske underskud.
Det skal så være min afsluttende bemærkning.
Det har været sådan en lettere fornærmet reaktion med, at nu kom der nogle forslag, og det kunne da godt være, at der var noget i dem, men det var ikke vidtrækkende nok, får man så at vide.
Det var ikke vidtrækkende nok.
Jeg vil indrømme, at hvis det skal være unionsdebatten frem til den kommende traktat, så vil jeg sige, at så tror jeg, at det går jasiden ilde.
Man kan selvfølgelig godt slippe af sted med at bruge sit flertal i den her første behandling af de her forslag til at sige: Nå ja, men det kan Enhedslisten selv om, og hvis Enhedslisten synes, at de vil lave de her forslag, nå ja, så kan de da det.
Men hvad vil man gå ud og fortælle befolkningen til sin tid, når der kommer en ny traktat?
Hvad vil man gå ud og sige, man har gjort?
Hvilke forslag vil man konkret komme og sige, at man har fremlagt i Konventet, mens Konventet endnu arbejdede?
Der var så en ordfører, der mente, at man så bare måtte vente, til Konventet var færdigt, for så kom der jo en regeringskonference. Jamen når regeringskonferencen kommer, så ligger der jo et færdigt forslag fra Konventet.
Det er ikke givet, at Danmark til den tid så kan få nogen indflydelse på det.
Hr. Claus Larsen-Jensen mente, at der så skulle laves nogle helt andre forslag om øget parlamentarisk indflydelse.
Ja, ja, det kan da også godt være, at der skal.
Vi skylder endnu at se dem, men det kan da godt være, at der skal.
Der vil Enhedslisten ikke møde disse forslag med den samme holdning, som jasidens ordførere har gjort her i dag, at så skal det være noget andet og noget mere.
Så vil vi sandelig kigge på dem og se, om ikke det måske kunne være positivt at gå ind og støtte dem.
Så kunne de sammen med de forslag, vi har fremsat her, være med til at mindske det demokratiske underskud.
Derfor er jeg skuffet over jasidens modtagelse af de her forslag på den måde at forstå, at jeg egentlig synes, det er jasiden, der står med det problem at skulle levere noget.
Så kommer nejsiden så og leverer i og for sig det arbejde, som jasiden skulle have gjort, og så vil jasiden ikke have det.
Jeg kan så selvfølgelig fra nu af lægge armene over kors og sige: Jamen det må jo være jasidens eget problem.
Når der så kommer en ny traktat, så må jasiden jo forklare befolkningen, hvorfor man ikke fremlagde nogen forslag, hvorfor der ikke skete noget, og hvorfor den traktat, som vi jo godt ved bliver en forfatning, en forbundsstatsforfatning, så ikke gav den udvidelse af demokratiet, som man ellers startede det hele med at sige, at man ville have.
Så jeg er egentlig lidt forbløffet over, at jasiden ikke ligesom kunne se den chance, der lå i de her forslag til at sige: Her er en åbning.
Her er noget, som vi på trods af ja- og nejdiskussionen måske kunne have været enige om, og som også kunne have tilført en ny dimension til debatten omkring europapolitikken her i Danmark.
Men jeg må indrømme, at jeg altså ikke fornemmer nogen meget stor energi til det fra jasiden.
Det er lidt ærgerligt, ja, jeg vil endda sige meget ærgerligt, for jeg synes egentlig, at jeg har gjort mig en vis umage for også at komme ind i det felt, hvor der måske kunne have været en enighed på tværs af alle de gamle diskussioner her i Danmark om at føre nogle ting frem, som vi så i hvert fald i fællesskab kunne have arbejdet på.
Så jeg synes, der var en chance.
Den ligger der selvfølgelig i princippet endnu i udvalgsarbejdet, men det bliver jo desværre nok svært for japartierne på baggrund af så relativt skeptisk en modtagelse af forslagene ligesom at vende tilbage til en mere positiv indfaldsvinkel.
Danmark