Søren Søndergaard (EL), 1999-04-20:
Jeg vil godt takke statsministeren og justitsministeren for redegørelserne.
Den 31. maj 1996 var jo en skelsættende dag.
Det sker heldigvis ikke hver dag, som justitsministeren også var inde på, at grundloven bliver brudt af Folketinget; vi skal vel tilbage til besættelsestiden og forbudet mod kommunisterne for at finde noget lignende.
Vi har også set, at Højsteret i sin dom relativt klart og umisforståeligt har underkendt Folketingets flertal.
Man kunne altså ikke lave en lov, som afskar de 32 skoler fra at få og søge tilskud, og man kunne ikke afskære skolerne fra deres ret til at få afslaget prøvet ved en domstol.
Det, som jeg synes er en overvejelse værd, er, at lige så meget, som det er en diskussion om forholdet mellem Folketinget og regeringen, er det jo en diskussion om Folketinget som sådan: Hvordan kunne det her ske?
Både statsministeren og justitsministeren havde jo godt fat i, at Folketinget var advaret.
De røde advarselslamper var hængt ud, der var folketingsmedlemmer, der gik imod forslaget, og det kan så være, hvad det være vil.
Men der var jo også jurister, som advarede, og Justitsministeriets Lovafdeling kom med en redegørelse, som burde have fået alle til i hvert fald at overveje tingene en ekstra gang.
Derfor synes jeg også, det er lidt underligt at se den kø, som vi har oplevet ved håndvasken siden Højesterets dom, hvor al skylden bliver lagt over på regeringen og på Justitsministeriet.
De, som kan huske stemningen fra de dage, kan jo erindre, at alle rationelle argumenter var fjernet, at de saglige overvejelser var væk.
Det, det handlede om, var, at nu skulle Tvind knaldes.
Man havde chancen for at gøre det, og så var det sådan set mindre væsentligt med midlerne.
Når jeg sidder og læser debatten, kan jeg ikke undlade at huske på, hvad f.eks. hr. Frank Dahlgaard fra Det Konservative Folkeparti udtalte.
Han sagde: Hvor er det godt, at der er nogle partier og heldigvis nogle af de store, der står fast i denne her sag og ikke begynder at ryste på hånden, fordi der er nogle presseliderlige juraprofessorer rundtomkring, der fører sig frem.
Hvor er det egentlig godt.
Jeg husker også, at fru Pia Kjærsgaard - jeg tror, hun er formand for det parti, som i øjeblikket kører en stor kampagne om grundloven og forsvar for grundloven og sådan nogle ting - her i Folketinget udtalte: Det er dybt ærgerligt, at Folketingets medlemmer fortaber sig i en diskussion om juristeri over så vigtigt et emne, som at man nu endelig rent ud sagt kan få skovlen under Tvindimperiet.
Det var underforstået, at alt det dér juristeri og pjat skulle man da ikke diskutere, og grundlovsbrud skulle man da ikke diskutere
, når man nu havde chancen for at få skovlen under Tvindimperiet.
Det var desværre en holdning, som ikke bare prægede Det Konservative Folkeparti og Dansk Folkeparti, men også en række andre partier.
Med hensyn til ligesom at få en samlet forståelse
af, hvad det var, der gik galt - også for regeringspartierne - synes jeg måske nok, at den del af statsministerens tale, der gik på at henvise til et samråd i Uddannelsesudvalget, hvor der angiveligt er givet en fantastisk god redegørelse, som ingen dog er i stand til at få fat i på nuværende tidspunkt, var lidt tynd.
Hvad kan vi lære?
Fra Enhedslistens side synes vi, det er centralt, at man ikke bare affejer det her som en svipser, men siger: O.k., vi må prøve at se, hvad vi kan lære af det her.
Jeg er enig med både statsministeren og justitsministeren i det, de sagde om, at der kom advarsler fra Justitsministeriets Lovafdeling.
Men alligevel bliver vi jo nødt til at konstatere, at på trods af de advarsler og på trods af de overvejelser nåede man altså frem til en konklusion, der ikke alene var stik modsat den, Højesteret nåede frem til senere, og også forskellig fra den, en række andre jurister nåede frem til - men som vel at mærke var i overensstemmelse med den rådgivning, som regeringen havde brug for.
Derfor eksisterer der en mistanke om - også når man senere har set redegørelsen om efterlønnen osv. - at Justitsministeriets Lovafdeling er et bestillingskontor, som regeringen kan gå til og få godkendt sine lovforslag.
Selv når der er betænkeligheder, ender den alligevel med at få det, den politisk ønsker. Den mistanke kan man i hvert fald ikke sige sig fri for, og den bliver jo også ofte luftet.
Dette er baggrunden for, at jeg på vegne af hr. Aage Frandsen fra SF og mig selv gerne vil fremsætte et forslag til vedtagelse, som lyder således: Forslag til vedtagelse
»Folketinget beklager over for den danske befolkning sin vedtagelse af den grundlovsstridige Tvindlov fredag den 31. maj 1996.
Folketinget konstaterer, at vedtagelsen af en grundlovsstridig lov peger på nødvendigheden af en bedre og mere uafhængig vurdering af lovforslags lovlighed.
På den baggrund vil Folketinget tage skridt til udarbejdelse af forslag om et uafhængigt lovråd, der kan rådgive Folketinget om lovforslag.«