Holger K. Nielsen (SF), 2000-05-25:
Hvis man skal give en sammenfattende karakteristik, så vil jeg sige, at det efter SF's vurdering er året med de mange spildte muligheder.
Dansk økonomi har det godt.
Den økonomiske vækst er næsten brølende.
Produktionen er i top.
Arbejdsløsheden er faldet markant.
Betalingsbalancen har det langt bedre end tidligere.
Der er overskud på de offentlige finanser.
Der høvles af på statsgælden.
Den økonomiske fremgang kan i allerhøjeste grad krediteres regeringen og den økonomiske politik, som SF har været en væsentlig medspiller i.
Pinsepakken har i høj grad lagt grunden til den positive økonomiske udvikling, og den seneste finanslov var en god fortsættelse.
På den baggrund kan det forekomme underligt, at regeringen i den grad har problemer i forhold til vælgerne.
Tilliden er væk.
I samtlige meningsmålinger tyder alt på, at de borgerlige vil vinde en komfortabel sejr.
Hvad er der galt?
Der er først og fremmest det galt, at mange mennesker har svært ved at se sammenhængen mellem en bomstærk økonomi og så de velfærdsmangler, der er helt, helt åbenbare.
Mange opfatter regeringen som politiske bogholdere, der er i stand til at få tallene til at se fine ud, men som ikke rigtig har nogen visioner om, hvad de gode tal skal bruges til.
Før i tiden var socialdemokratisk politik i høj grad et spørgsmål om at tage udgangspunkt i velfærd og menneskelighed.
Hvad gavner velfærden?
Hvad gavner
menneskene
Hvordan kan vi styrke solidariteten i samfundet?
I dag er det i høj grad reduceret til, at der er
fine resultater i Finansministeriets regneøvelser, at tallene ser fine ud, og på det tekniske plan ser det hele fint ud.
Det er udmærket. Og jeg kan godt forstå, at en socialdemokratisk ledet regering har behov for at vise, at man også kan hamle op med de borgerlige på de fine tal i Finansministeriet.
Men spørgsmålet er, om det er godt nok.
Nej, det er ikke godt nok, hvis regeringen har en forestilling om, at der skal skabes folkelig opbakning til en videreførelse af en socialdemokratisk ledet regering.
Hvis der sker det, at der bliver tvivl overhovedet om, at det er en socialdemokratisk ledet regering, der vil tage kampen om velfærdssamfundets fremtid, og ikke en borgerligt ledet regering, så er der tabt.
Og der er jo en meget urovækkende analyse, der kan tyde på, at mange mennesker uden for det her hus har fået den opfattelse, at det ikke er denne her regering, der i særlig grad slås for forbedringer i velfærdssamfundet.
Og der kan Finansministeriet komme med alle sine tal, statsministeren kan komme med alle sine tal, Det Radikale Venstre kan komme med alle sine tal, og de kan alle sammen være gode nok.
Men den opfattelse har lejret sig, at sådan er det, og derfor er man nødt til at gå mere radikalt til værks for at få vendt det billede.
Efter vores opfattelse har regeringen ført en slingrekurs i forhold til højrepopulismen.
Under åbningstalen i oktober spillede statsministeren meget offensivt ud, men da vælgerreaktionen blev negativ, skiftede man kurs, og regeringen insisterede på en udlændingepakke med betydelige stramninger af reglerne for familiesammenføring.
Den danske udlændingelovgivning er i dag en af de strammeste i hele Europa. Men hvor ville det dog være opmuntrende, hvis der bare for én gangs skyld kunne være et ægte engagement og ikke det gustne, taktiske overlæg, denne snævre, taktiske tænkning, hvor man har ét synspunkt på et tidspunkt, og når vælgerne reagerer negativt, så skifter man holdning.
Det bliver straffet på et tidspunkt, og man bekæmper ikke højrepopulismen på den måde.
For på trods af høj økonomisk vækst så har vi problemer.
Den registrerede arbejdsløshed er faldet markant, men det er karakteristisk, at den positive udvikling ikke i særlig grad er kommet de langtidsarbejdsløse til gode.
Stadig flere af de arbejdsløse har været i systemet i mere end et år, og stadig flere er kommet over i kontanthjælpssystemet, som også statsministeren var inde på i sin tale her tidligere i dag, hvor han på ganske glimrende vis fik beskrevet de store vanskeligheder, der er med at få de svage arbejdsløse, som er i kontanthjælpssystemet, tilbage til et ordentligt liv.
Ifølge Socialforskningsinstituttet er der, som refereret i Ugebrevet Mandag Morgen, inden for de seneste ti år sket
en fordobling af andelen af langtidsledige blandt kontanthjælpsmodtagere.
Den økonomiske vækst drøner derudad, arbejdsgiverne skriger på arbejdskraft, men alligevel er der mindst 100.000 mennesker, som er låst fuldstændig fast i en arbejdsløshed, som de får stadig vanskeligere ved at komme ud af.
Det er en bagside ved den drønende økonomiske vækst.
Men det er også i øjeblikket, at vi burde kunne gøre noget mere ved det her.
Jeg er fuldstændig enig med socialministeren, når han til Ugebrevet Mandag Morgen siger følgende: »Med den lave ledighed har vi en historisk chance for at få sat ind over for antallet af kontanthjælpsmodtagere.
Hvis det ikke lykkes nu, tror jeg aldrig, det vil lykkes.«
Lad mig gentage det sidste, han siger: Hvis det ikke lykkes nu, tror jeg aldrig, det vil lykkes.
Godt nok.
Men kunne man så ikke bede regeringen om på det her tidspunkt at komme med nogle lidt mere konkrete forslag til, hvad man vil på det område?
Siden socialministeren tager det her så alvorligt, at han siger, det er nu, vi skal sætte ind, hvis vi overhovedet skal kunne gøre noget ved det her, kunne man måske ønske sig lidt mere konkrete meldinger om, hvad man vil.
Vi har tidligere i dag haft en debat om ældreområdet.
Vi ved alle sammen, at folkeskolen trænger til et gevaldigt løft.
Mange folkeskoler er slidt ned med hensyn til bygninger, materiel og lærebøger.
Vi ved alle sammen godt, - og det er jo det, vi holder skåltaler om i tide og utide - at det er uddannelse, vi skal satse på, hvis vi skal klare os i fremtidens videnssamfund, netværkssamfund.
Derfor er det nødvendigt at give det et løft.
Vi kender problemerne på sygehusområdet.
Med andre ord: almindelige mennesker kan ikke forstå, at der er så store velfærdsmangler med en økonomi, der er så stærk, som tilfældet er. Den økonomiske vækst har lagt et yderligere pres på miljøet.
Biltrafikken er vokset eksplosivt; mange flere har fået bil, og det giver et trafikkaos mange steder og samtidig problemer for miljøet.
Jeg tror, vi kender det her i København og i andre storbyer, hvordan trafikpropper, trafikkaos, for at sige det rent ud: et trafikhelvede efterhånden er ved at udvikle sig, så vi er ved at få en udvikling, som man kender det i mange andre europæiske storbyer.
Det er i sig selv ubehageligt og giver store ulemper.
Det er også ubehageligt for miljøet, som bliver yderligere belastet.
Det er beklageligt i forhold til de målsætninger omkring en reduktion af CO2-udslippet, som vi har haft her i Danmark, og hvor det efter vores opfattelse er dybt, dybt beklageligt, at man på trafikområdet ligesom har renonceret og ikke ønsker at kunne leve op til det.
Man er nødt til, denne regering er nødt til at tage trafikproblemerne mere alvorligt, tage sammenhængen mellem trafik og miljø mere alvorligt, og det er ikke mindst et spørgsmål om, at den kollektive trafik skal billiggøres yderligere og skal gøres yderligere attraktiv. På trods af svaghederne ved regeringen anser SF alligevel denne her regering som bedre end en borgerlig.
Der har været forskellige valgrygter i aviserne.
Vi er helt uforstående over for dem.
Hvorfor skulle statsministeren udskrive valg efter folkeafstemningen?
Hvorfor dog det, hvis det bliver et ja?
Hvorfor skulle han så det?
Og hvis det bliver et nej, hvorfor skulle han det?
Jeg vil i det hele taget opfordre til, at man afkobler folkeafstemningen fra alt med valg og valgrygter.
Befolkningen skal have lov til at tage stilling til Den Økonomiske og Monetære Union helt, helt uafhængig af, hvad der måtte foregå af christiansborgtaktiske spil herinde; det bør ikke inddrages i folkeafstemningsdiskussionen, og vi er helt uforstående over for det.
Vi ønsker at få en forhandling med regeringen her til efteråret.
Der er ingen tvivl om, og det er også blevet helt klart under debatten her i dag, at De Konservative og Venstre kører taktisk spil frem til næste folketingsvalg.
De går efter at vælte regeringen så hurtigt som muligt.
O.k., de er i deres soleklare ret til at gøre det.
Det går vi ikke efter.
Derfor må regeringen også denne gang indstille sig på, at hvis den skal have en finanslov i hus, så bliver det i et samarbejde med venstrefløjen og forhåbentlig også med Centrum-Demokraterne som sidste år.
Den konstellation, vi havde sidste år, har for os at se stadig væk ganske, ganske udmærkede perspektiver.
Men så er det også helt indlysende, at der må klare velfærdsforbedringer på dagsordenen, at mennesker uden for det her hus skal kunne se et perspektiv.
Når en socialdemokratisk ledet regering støttet af venstrefløjen laver finanspolitik, laver finanslov, så må der være de klare velfærdsforbedringer, sociale forbedringer, som jeg tidligere har nævnt. Østrigsagen har været inde i debatten her i dag.
Vores holdning er stadig væk, som den har været. Vi synes ikke, det er en særlig klog beslutning, de 14 regeringschefer tog.
Vi ønsker ikke, at Danmark skal gå enegang - det vil være et helt, helt, helt forkert signal i forhold til højrepopulismen i Europa.
Men vi støtter, at der bliver fundet en løsning på det her, og det har vi forstået man er i gang i øjeblikket.
Og her går det jo faktisk alt, alt for godt, kan man sige, så godt, at jeg næsten ikke vil sige noget.
For når man sådan ser på meningsmålinger, bliver man jo dag for dag opmuntret.
Når man ser på de selvmål, jasiden laver, så tænker man nogle gange, at egentlig kunne man godt tage ferie fra nu af, tage sydpå, ligge under Sydens palmer og komme tilbage den 29. september til et stort dansk nej.
Men det er lidt svært at sige, for jeg vil meget nødig give gode råd til regeringen, for det går sådan set godt nok, som det gør.
Men lad os prøve at tage den sidste debat, der har været omkring vismændene, hvor det jo sådan pludselig er blevet nejsigernes parti, vismændene har taget.
Det havde vi ikke regnet med, men jeg synes, det er fint, at jasiden har givet os den glimrende mulighed for at kunne tage vismændene i hånden.
Men jeg synes sådan set, det er ret unødvendigt altså.
Jeg forstår slet ikke, at jasiden har givet os den anledning, fordi vismændene går da ikke i speciel grad nejsigernes ærinde.
Som jeg har sagt tidligere: Vismændene sætter bare et lille bitte, bitte spørgsmålstegn ved den argumentation, regeringen er kommet med.
Ikke spor andet.
I store dele af rapporten er man enige i det, regeringen har sagt, og derfor synes vi da, at det er ganske, ganske udmærket som sagt, at det så bliver nejsidens argumenter, vismændene bliver taget til indtægt for, og jeg skal slet ikke kritisere det.
Men jeg må indrømme, at jeg synes i og for sig, jeg er
Vil det så sige, at det, vismændene siger, i virkeligheden er banaliteter? De siger det helt banale, som stort set alle uden for det her land er enige om, at det her mere er politik, end det er økonomi.
De siger det helt banale, hvad stort set alle markedsanalytikere er enige om.
Man kan se det i flere aviser i dag, hvor internationale markedsanalytikere, bankfolk, man kunne se i fjernsynet i aftes, hvor en af direktørerne i Den Danske Bank, Mads Jacobsen, sagde det samme, at hvis det bliver et nej, kan det da godt være, at der kommer en mindre reaktion på den korte rente, men det vil hurtigt gå i sig selv igen.
Jamen hvordan tror regeringen dog, at befolkningen kan få tillid til den, når man gang på gang kører i en rille, som man har kørt i så mange gange før?
Man gjorde det i 1972.
Man gjorde det i 1992.
I 1972 hoppede befolkningen på den, og virkningen viser sig at være helt, helt modsat.
I 1992 hoppede folk ikke på den, og det viste sig, at vi havde ret i 1992.
Nu får vi støtte fra alverdens markedsanalytikere,
alverdens bankfolk
Tror regeringen så virkelig, at den med stor troværdighed kan gå ud og sige: Det vil være en økonomisk katastrofe at sige nej til ØMU'en?
Det er hul i hovedet.
Den løfter diskussionen i det her land, så vi i stedet for at få de her platte argumenter, som vi har hørt tidligere i dag, at hvis det bliver et nej, så vil huslejen stige så og så meget, så vil det fuldstændig svare til det, vi så i 1972, kan få en debat om, hvad det her det handler om, hvordan det her land skal placeres i Europa, hvordan vi kan få en ny tillid mellem politikere og befolkningen om den danske europapolitik, hvordan den danske regering med større styrke, med folkelig styrke kan gå ud og påvirke udviklingen.
Uden at vi skal have en gentagelse af debatten omkring DUPI-rapporten, er det jo sådan, at det, at vi står uden for ØMU'en, det, at vi har undtagelser, jo på ingen måde betyder, at vi er et B-medlem.
Vi hørte jo tidligere i dag statsministeren prale af, hvilken indflydelse Danmark har haft på alverdens områder.
Den Socialdemokratiske ordfører sagde endda: Danmark har aldrig været større, end Danmark er nu.
Ja, det sagde hun rent faktisk.
Selv da vi havde England, og da vi havde hele Norden, var vi mindre, end vi er nu, fordi vi har en vældig indflydelse.
Jamen så skal vi vel være større endnu?
Det er jo helt imperialistiske toner, man hører fra den Socialdemokratiske ordfører.
Hvor store skal vi være, før Socialdemokratiet er tilfreds?
Sandheden er jo, at vi har udmærket indflydelse, selv om vi har de danske undtagelser. Jeg fatter ikke - jeg har sagt det tidligere, måske kan jeg få et svar under debatten her i dag - jeg fatter ikke, at regeringen ikke har taget beslutningen fra 1993, har taget det nationale kompromis til efterretning, har sagt til sig selv: Dette er det folkelige grundlag for den danske europapolitik, og vi kan på det grundlag få en glimrende placering i det europæiske samarbejde, vi kan på det grundlag påvirke den europæiske udvikling udmærket, i stedet for at komme ud i det her hasardspil, som man er på vej ud i nu.
Jeg tror, vi vinder og I taber den 28. september.
Ansvaret er regeringens.
Jeg tror, at det på andre måder kan give nogle konsekvenser for den måde, vi fører EU-politik på i det her land, nogle tillidsproblemer.
Det er jeres ansvar.
Det er regeringens ansvar, at det sker.
Jeg fatter ikke det hasardspil, man er på vej ud i.