Elisabeth Geday (RV), 2006-10-27:
I september fik jeg den seneste oversigt over fordelingen af kontanthjælpsmodtagere i matchgrupperne.
To tredjedele af kontanthjælpsmodtagerne hører til kategori 4 og 5, det er i størrelsesordenen 50.000 kontanthjælpsmodtagere, som altså er så langt fra arbejdsmarkedet på grund af personlige, sociale, fysiske eller kompetencemæssige problemer, at de hverken kan eller skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet.
Tallene viser også, at kun 5 pct. af kontanthjælpsmodtagerne ikke har andre problemer end ledighed.
Alligevel fastholder beskæftigelsesministeren og hans regering, at målet med kontanthjælpsloftet er, at det skal kunne betale sig at arbejde, selv om kun 5 pct. af kontanthjælpsmodtagerne altså har arbejde som et umiddelbart alternativ.
Selvfølgelig skal det kunne betale sig at arbejde, hvem i alverden bestrider det?
Men min påstand er, at det vil kunne klares med en økonomisk gulerod i stedet for med en pisk, og det glemmer regeringen at fortælle.
I dag er der mindst 30.000 børn, der lever i familier, som får deres hjælp beskåret i en sådan grad, at der ofte ikke er råd til børnecykler, kontingent til fodboldklubben, indboforsikringer eller biografture.
Mere end 30.000 børn lever i familier, der er ramt af starthjælpen eller kontanthjælpsloftet.
Flere end 40.000 børn lever i familier, der har mindre end 145.000 kr. om året i indtægt, samtidig med at vi andre bliver rigere og rigere.
De børn vokser op med en permanent følelse af at være udenfor: De andre kan, vi kan ikke, vi er på kontanthjælp, som Gustav på 12 år udtrykker det i en pjece fra Børnerådet.
Den følelse af at være udenfor og være anderledes, at være en taber, følger børnene livet igennem.
I to tredjedele af familierne har mor eller far så mange andre problemer, at de slet ikke kan arbejde og derfor kan være helt ligeglade med, om det teoretisk set kan betale sig, men børnene, ja, de bliver ramt under alle omstændigheder.
Min påstand er, at kontanthjælpsloftet snarere end at være en del af løsningen, som skal få flere i arbejde, faktisk er en del af problemet.
Det gælder i hvert tilfælde for to tredjedele af kontanthjælpsmodtagerne, som ikke er klar til at gå i arbejde.
Når vi presser i forvejen pressede mennesker på pengepungen, tilføjer vi dem endnu et problem, nemlig et økonomisk problem, og det betyder, at det overskud, som trods alt eksisterer, forsvinder i økonomiske bekymringer og bekymringer om at finde en billigere bolig, snarere end på at blive rask, blive fri for et eventuelt misbrug eller på at finde et job.
Forsøget med kontanthjælpsloftet, som blev indført i 2003, har vist, at den økonomiske pisk ikke er vejen frem, hvis vi vil give de svageste ledige et bedre liv med tilknytning til arbejdsmarkedet.
Det siger de folk, der ved noget om sagen, f.eks. Rådet for Socialt Udsatte og socialrådgiverne, og det viser de rapporter, som vi indtil videre har set; først og fremmest rapporten fra juni 2005 fra Socialforskningsinstituttet.
Vi venter jo stadig spændt på resultatet af kulegravningen af kontanthjælpen, som ministeren af uransagelige årsager ikke har villet indvie os i i dag, selv om rapporten er færdig til omdeling på mandag.
Men lur mig, om vi ikke, når vi renser rapporten for effekten af den generelt lave ledighed, så står tilbage med det, vi allerede vidste i forvejen, nemlig at kontanthjælpsloftet gør de fattige fattigere.
Det bringer dem ikke i job.
Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet har i dag fremsat et forslag om at afskaffe loftet over kontanthjælpen.
Vi ved godt, at forslaget ikke kan samle flertal i salen, og derfor vil vi ikke spilde Folketingets tid med at bringe forslaget til afstemning.
Men det skal stå klokkeklart for alle vælgere, at i det øjeblik, der bliver et andet flertal i Folketinget – hellere i dag end i morgen – vil det flertal bl.a. blive brugt til at afskaffe regeringens fattigdomsmaskine: kontanthjælpsloftet.