Ove Hygum (S), 1998-11-17:
Beslutningsforslaget er endnu en kopi, en kloning, af beslutningsforslag nr. B 104 fra maj 1996, der blev gentaget som B 114 fra april 1997 og derefter som B 43 fra oktober 1997. Før beslutningsforslagene behandlede Folketinget i foråret l995 forespørgsel F 42 om etablering af tværfaglige a-kasser, fremsat af V, K og Fremskridtspartiet, og lovforslag L 203 om opblødning af regler om faglig afgrænsning, fremsat af V og K. Der er altså tale om et forslag, som Folketinget har drøftet og forkastet adskillige gange de sidste 3-4 år.
Det fremgår af Folketingets forhandlinger, at argumenterne for og mod oprettelse af tværfaglige a-kasser naturligt nok også er blevet genbrugt flittigt fra gang til gang.
Imidlertid har der jo været et valg, siden sidste gang forslaget blev drøftet.
Folketinget og regeringen har fået en ny sammensætning, så det er vel fair nok, at partierne bag forslaget gør et nyt forsøg.
Det kommer dog nok ikke som den store overraskelse, at heller ikke den nuværende arbejdsminister og den øvrige regering kan støtte forslaget.
Regeringens udgangspunkt er, at den faglige afgrænsning og forbindelserne mellem de faglige organisationer og a-kasserne har nogle grundlæggende fordele og kvaliteter, som bør bevares.
De fagligt afgrænsede kasser har indgående kendskab til løn- og ansættelsesvilkårene og uddannelserne inden for deres områder.
Ud fra denne viden har de mulighed for at give medlemmerne kvalificeret rådgivning og vejledning om relevante forhold på arbejdsmarkedet.
De har endvidere mulighed for at etablere tætte kontakter med arbejdsgiverne inden for faget og kan derfor bidrage til at få medlemmerne i arbejde.
Der er i de senere år pålagt kasserne flere nye opgaver, og der er i lovforslaget om arbejdsmarkedsreformens tredje fase lagt op til, at a-kasserne kan komme til at spille en større rolle end hidtil i den aktive arbejdsmarkedspolitik.
Kasserne kan inddrages tættere i kontaktforløbet til de ledige og kan eventuelt få overdraget opgaver, der i dag varetages af arbejdsformidlingen.
Den faglige afgrænsning betyder, at der er en vis stabilitet i medlemskredsen.
En omfattende og kompliceret forsikringsordning stiller store krav til a-kassernes administration, som til stadighed skal være effektiv og fleksibel.
Det kræver store ressourcer til personale og investeringer i teknologi, og det er derfor væsentligt, at kasserne inden for en vis tidsmæssig horisont har nogenlunde sikkerhed for, at det økonomiske fundament for kassens virksomhed ikke bliver bragt i fare.
Det vil være meget vanskeligt for små tværfaglige kasser at leve op til de nævnte krav.
Forslagsstillerne mener, at tværfaglige kasser bedre vil være i stand til at give ledige medlemmer tilbud, der også rækker uden for det hidtidige faglige område, og at forslaget derfor vil medvirke til at øge den faglige mobilitet.
Det tror jeg ganske enkelt ikke er rigtigt.
Der er ingen som helst garanti for, at en tværfaglig kasse bedre vil kunne give medlemmerne tilbud uden for deres hidtidige faglige område.
De tværfaglige kasser kan bl.a. ikke støtte sig på en korresponderende faglig organisation og derigennem kontakte de relevante virksomheder.
Jeg ved i øvrigt ikke, om forslagsstillerne har ret i, at der vil være færre overflytninger i et system med flere eller udelukkende tværfaglige kasser, men jeg synes
heller ikke, at det spørgsmål har nogen væsentlig betydning.
Der er i praksis kun problemer i forholdsvis ganske få overflytningssager.
I alle andre tilfælde sker overflytning smidigt og problemløst.
Jeg betvivler ikke, at forslagsstillerne har kendskab til enkelte eksempler på medlemmer, der vurderer, at deres kasse ikke giver dem relevante tilbud om arbejde uden for kassens område af frygt for at miste medlemmet.
Men jeg kan oplyse, at det ikke er den slags henvendelser, som Arbejdsministeriets indgående post er fyldt med.
Jeg tror i øvrigt ikke, at de pågældende medlemmer, som forslagsstillerne eventuelt har haft i tale, har ret i deres vurdering.
Forslagsstillerne ønsker, at der skal være større konkurrence om at kapre medlemmer mellem a-kasserne.
Jeg tror ikke, at man skal give markedskræfterne frit spil på a-kasseområdet.
Medlemmerne skal have den bedst mulige service til den lavest mulige pris, men først og fremmest skal forvaltningen af de meget store statslige beløb ske på en forsvarlig og korrekt måde.
Vi skal ikke have en situation, hvor dette hensyn tilsidesættes, fordi kasserne skal gøre det så billigt som muligt for at bevare eller øge medlemstallet.
Det er rigtigt, at der er markante forskelle på administrationsudgifterne i de forskellige kasser, og at der ikke er en entydig forklaring på de varierende udgifter.
Men mange forhold kan spille ind, f.eks. ledighedens størrelse på de enkelte områder, kassens ledighedsstruktur, dens serviceniveau, og om den har mange eller få lokale afdelinger. Med hensyn til ledighedsstrukturen er det f.eks. klart, at medlemmer med mange skiftende korte ledigheds- og arbejdsperioder er forholdsvis dyre at administrere.
Sådanne medlemmer findes stort set ikke i kasserne for selvstændige, som er blandt de kasser, der har de laveste administrationsomkostninger.
Det skyldes, at den selvstændige først kan få dagpenge, når pågældende er endeligt ophørt med at drive virksomhed og derefter skal være arbejdssøgende til lønmodtagerarbejde. Når medlemmer opnår arbejde, herunder jobtræning, sker den hurtige overflytning fra kassen for selvstændige til en kasse for lønmodtagere.
Det er heller ikke underligt, at kassernes ensartede medlemsgrupper med konstant lav ledighed, f.eks. sygeplejerskernes og lærernes a-kasser, kan have beskedne administrationsudgifter i forhold til kasser med høj ledighed.
Der er altså nogle udefra givne omstændigheder, som har betydning for udgifterne, og som den enkelte kasse og dens medlemmer ikke selv har megen indflydelse på.
Derimod har medlemmerne selv via medlemsdemokratiet i kasserne indflydelse på andre forhold, f.eks. hvilket serviceniveau og hvilken administrativ opbygning man ønsker, at kassen skal have.
Direktoratet for arbejdsløshedsforsikringens regnskabstilsyn med kasserne kontrollerer, at kasserne ikke anvender de beløb, som opkræves til administration, til andre formål.
Som bekendt har Rigsrevisionen netop undersøgt direktoratets fastsættelse af regler for og tilsyn med
a-kassernes administrationsudgifter
Rigsrevisionen har foreslået nogle stramninger og regelændringer i sin beretning til statsrevisorerne.
Men den meget grundige undersøgelse har ikke givet Rigsrevisionen nogen anledning til tvivl om, at der er reelle forskelle i kassernes administrationsudgifter.
Forskellene skyldes altså ikke, at nogle kasser afholder udgifter til uvedkommende formål.
Afslutningsvis vil jeg gerne minde om, at lønmodtagerne i dag altid har mindst to valgmuligheder på kasseområdet: en fagligt afgrænset kasse eller den tværfaglige kasse, som allerede findes.
Mange har endvidere flere valgmuligheder, fordi der er en række kontrollerede overlapninger mellem kassernes faglige områder.
Der er altså i det gældende system ikke så lidt valgfrihed for medlemmerne.