Ole Sohn (SF), 2005-05-10:
Det må altid være en ansvarlig regerings fornemste pligt at sikre sig, at den politik, man lovgiver om, også virker efter hensigten.
Det, vi kan se, og det, vi kan konstatere, er, at kommunernes økonomi bliver strammere og strammere og strammere år for år.
Med det dagsordenspunkt, der i øvrigt er umiddelbart herefter, viser det sig, at det næste år og i de kommende år derefter bliver værre.
For at få løst de opgaver, som de ikke kan få løst via ordinært ansatte, er de i kraft af aktiveringssystemet nødt til at ansætte folk i jobaktivering – i løntilskudsordninger – med det resultat, at de dræner det ordinære arbejdsmarked primært for ikkefaglærte og korttidsuddannede, og mange vender i øvrigt tilbage i deres gamle job som deltagere i løntilskudsordninger.
Det er nedværdigende for den enkelte, det er ødelæggende for kommunernes service, og det er uværdigt, at Folketinget bare lader stå til.
Derfor så har vi ønsket at høre, hvad regeringen agter at gøre for at sikre, at vi fremmer antallet af ordinære arbejdspladser, også inden for den offentlige sektor, og dermed også begrænser brugen af løntilskudspersoner.
Gang på gang har effektundersøgelser vist, at job med løntilskud er den korteste vej til beskæftigelse uanset køn, alder og uddannelse.
Da jeg som minister gennemførte den nuværende løntilskudsordning, lagde jeg vægt på, at betingelserne for brug af ordningen ikke skulle være til at tage fejl af.
Spillereglerne skulle være krystalklare.
Derfor skal jeg også være den første til at understrege, at alt skal gå rigtigt til, når ledige ansættes med løntilskud.
Vi skal med alle midler hjælpe de ledige tilbage i beskæftigelse, men vi skal naturligvis også kunne dokumentere, at vi ikke giver skjult statsstøtte eller fortrænger ordinære job.
For at få fuld klarhed herom iværksætter vi nu to undersøgelser, som et uvildigt konsulentfirma og Socialforskningsinstituttet hver især skal stå for.
Den første undersøgelse skal se på, om der sker en fortrængning af ordinære job som følge af lovgivningen.
Den anden undersøgelse skal se på, om ansættelse af personer med løntilskud påvirker antallet af ordinært ansatte, og samtidig undersøge den samfundsmæssige nytte af løntilskud; det gælder f.eks., om løntilskud fremmer rotationen på arbejdsmarkedet.
Når det er sagt, så bør vi alle være med til at værne mere om løntilskudsordningen.
Det er som sagt det bedste redskab vi råder over i beskæftigelsespolitikken.
Det var der også bred opbakning til blandt forligskredsen bag »Flere i arbejde«.
Alligevel har oppositionen, også partier, der har været med i forliget om »Flere i arbejde«, gang på gang fremført efter min mening uberettiget kritik mod ordningen.
Senest har jeg noteret, at SF – og da må jeg jo så sige, at SF var ikke med i »Flere i arbejde«-forliget – i samarbejde med dele af fagbevægelsen beskylder regeringen for bevidst at anvende løntilskudsordningen til fortrængning af ordinære job i den offentlige sektor.
Til det kan jeg sige, at det er der ikke belæg for at kunne konkludere, og jeg undrer mig ærlig talt også over beskyldningen.
Hvilke interesser skulle jeg som beskæftigelsesminister dog have i, at almindelige job blev fortrængt?
Oppositionens beskyldninger bygger i stedet på en alt for unuanceret gennemgang af den offentlige beskæftigelsesudvikling, hvor målet udelukkende er at skabe tvivl om regeringens politik.
Der er trods alt grænser for, hvor langt man kan komme med at benægte virkeligheden.
Lad mig derfor endnu en gang minde oppositionen om, at det faktisk går godt i Danmark, og at udsigterne er lyse.
Danmark er i dag præget af en positiv udvikling på arbejdsmarkedet: Ledigheden falder, og der ventes stigende beskæftigelse.
Lad mig i den forbindelse nævne, at ledigheden siden slutningen af 2003 er faldet med næsten 20.000 personer.
Det svarer til et fald på knap 11 pct. eller 43 personer pr. dag.
Det undrer mig derfor, at oppositionen fortsætter med at stille spørgsmål ved regeringens formåen.
Faktisk synes jeg, at vi er nået til et punkt, hvor de indædte bestræbelser på at sætte regeringen i et dårligt lys medvirker til at blokere for et konstruktivt samarbejde – og hvis nogen skulle være i tvivl, så synes jeg, det er ærgerligt.
Dette forhold præger også indholdet i den aktuelle forespørgsel vedrørende fortrængning af offentlige arbejdspladser.
Her tager oppositionens kritik udgangspunkt i en undersøgelse gennemført af 3F.
Af undersøgelsen fremgår det, at antallet af ikkefaglærte, ordinært ansatte i kommunerne er faldet i perioden fra august 2003 til august 2004, mens antallet af såkaldt ekstraordinært ansatte inden for samme fag gruppe er steget i samme periode.
Ekstraordinært ansatte dækker bl.a. over ledige i aktiveringstilbud og personer i fleksjob.
På det grundlag vælger oppositionen at drage den alt for simple konklusion, at de ordinære stillinger slet og ret er blevet udskiftet med ekstraordinære stillinger.
Virkeligheden er mere nuanceret og nærmere et udtryk for, at regeringens politik udviser gode resultater.
Lad mig forklare det nærmere med et par eksempler: For det første har vi som led i den overordnede økonomiske politik prioriteret de borgernære områder i den offentlige sektor.
Regeringen ønsker en målrettet vækst kombineret med effektiviseringer.
Det indebærer, at ressourcerne kan flyttes fra administration til områder som uddannelse, omsorg og pleje, alt sammen med den målsætning at kombinere en begrænset vækst i de offentlige udgifter med forbedringer i den offentlige service.
Fra august 2003 til august 2004 blev der således ansat mere uddannet og faglært personale i form af eksempelvis pædagoger, sygeplejersker og gymnasie- og folkeskolelærere.
Denne prioritering er bl.a. gennemført ved en mindre reduktion i antallet af ikkefaglært personale.
Således har der samlet set kun været et beskedent fald i antallet af ordinært beskæftigede i den betragtede periode, men antallet af faglærte offentligt ansatte er som sagt steget.
For det andet har vi videreført arbejdet med førtidspensionen fra 2001, som SF var med til at vedtage.
Hovedsigtet med reformen var som bekendt, at flere med varigt nedsat arbejdsevne får mulighed for en plads på arbejdsmarkedet i form af et fleksjob frem for førtidspension.
Dette har givet anledning til en væsentlig stigning i antallet af deltagere i fleksjob i den offentlige sektor, herunder i kommunerne.
Dermed kan en stor del af stigningen i ekstraordinært ansatte altså henføres til fleksjob.
Lad mig i den forbindelse blot tilføje, at der ikke er merbeskæftigelseskrav for fleksjob.
Kampagnen har, som det var hensigten, medført en stigning i antallet af løntilskudsjob i den offentlige og ikke mindst i den private sektor.
Når det er sagt, er denne stigning imidlertid blot udtryk for en tilnærmelsesvis tilbagevenden til tidligere års niveau under den forrige regering.
Når regeringen har understreget behovet for en mere virksomhedsrettet aktiveringsindsats med især større vægt på at benytte løntilskud, så skyldes det, at vi ønsker, at vejen tilbage til arbejdsmarkedet bliver den kortest mulige, og at de ledige får meningsfyldte aktiveringstilbud.
Som jeg tidligere har nævnt, viser en lang række undersøgelser, at aktivering med løntilskud i den private, men også i den offentlige sektor generelt er langt bedre til at få ledige tilbage i ordinær beskæftigelse, end f.eks. uddannelse er.
Dermed siger regeringen ikke, at der ikke skal bruges uddannelsestilbud i beskæftigelsesindsatsen, hvis det er det, der skal til, for at en ledig kan komme i job.
Uddannelse udgør faktisk godt 50 pct. af den samlede indsats i AF, når vi ser på antallet af aktiverede helårspersoner, men det er afgørende for mig, og det har jeg gang på gang understreget, at uddannelse af ledige skal være målrettet behovene på arbejdsmarkedet.
Lad mig i den forbindelse pege på, at i de år, hvor Danmark var ramt af stigende ledighed som følge af den svage internationale konjunkturudvikling, iværksatte regeringen en række målrettede supplerende initiativer til uddannelse og opkvalificering af ledige.
Det gjorde vi, samtidig med at vi fastholdt principperne fra »Flere i arbejde« om den korteste og mest effektive vej tilbage i job.
Jeg kan bl.a. pege på, at vi har sat ind over for de negative følger af større virksomhedsnedskæringer eller -lukninger, så der kan gives tilbud om målrettet uddannelse ved afskedigelse af medarbejdere, allerede før ledigheden indtræder, altså i opsigelsesperioden.
Vi har afsat ekstra midler til en tidlig uddannelsesindsats i det første ledighedsår, så ledige kan få uddannelse i op til et helt år inden for områder med mangel på arbejdskraft.
Det er ikke mindst til gavn for de ufaglærte og kortuddannede.
Vi har afsat ekstra midler til uddannelse af langtidsledige, så kortuddannede dagpengemodtagere og arbejdsmarkedsparate kontant hjælpsmodtagere med mere end 1 års ledighed kan få et kompetenceløft, som bl.a. skal hjælpe med at imødegå følgerne af den stigende globalisering.
Regeringens initiativer har således bidraget til, at vi i dag kan se, at ledigheden er faldet, at de ledige står godt rustet til at varetage de job, der etableres i forbindelse med det igangværende opsving.
Når jeg ser på nogle af de forslag, som SF på det seneste har fremlagt på beskæftigelsesområdet, så understreger de netop svaghederne i SF's kritik af regeringens indsats.
SF's egne forslag peger i den forkerte retning, hvis vi skal skabe vækst og øget beskæftigelse.
SF har f.eks. fremsat forslag om, at alle ledige uden afsluttet 12-års-uddannelse eller forældet uddannelse skal have ret til uddannelse fra første ledighedsdag.
Ud over at det vil betyde store offentlige merudgifter til aktivering, vil det også være i modstrid med intentionerne i »Flere i arbejde« om en jobrettet indsats.
Forslaget vil trække store grupper af personer ud af arbejdsstyrken, som ellers ved egen hjælp hurtigt kommer i job, og det vil SF endda gøre i en situation med stigende beskæftigelse og faldende ledighed.
Lad mig i den forbindelse minde SF om, at en række økonomer på det seneste har peget på, at fremgangen på arbejdsmarkedet nu kan blive så markant, at de frygter, at mangel på arbejdskraft kan dæmpe opsvinget.
Vi får altså tværtimod behov for at få øget udbuddet af arbejdskraft.
Helt i samme gale retning trækker det forslag, som SF gentagne gange har fremsat om at genindføre servicejobordningen for ledige, der er fyldt 48 år, og ansætte disse personer inden for den offentlige sektor.
SF's forslag om servicejob bliver ikke mere rigtigt af, at SF fremsætter det ved enhver given lejlighed.
Det er en ualmindelig kortsigtet løsning at ansætte ældre ledige i varigt støttede job.
Det vil med garanti forstærke den mangel på arbejdskraft, som vi kan forvente i de kommende år, hvis vi ikke får forøget arbejdsudbuddet.
Det vil føre til større offentlige udgifter og vil bidrage til et højere skattetryk, særligt i kommunerne.
Derudover vil forslaget gøre det vanskeligt for de private virksomheder at rekruttere den nødvendige arbejdskraft.
Hvis vi nu på kort sigt vælger at ansætte langt flere i den offentlige sektor, så vil det betyde, at en mindre del af arbejdsstyrken står til rådighed for de private virksomheder.
Resultatet vil blive lavere produktion og beskæftigelse i den private sektor og et lavere skattegrundlag til at finansiere velfærden.
Lad mig på baggrund af disse forhold konkludere, at jeg ikke finder grundlag for oppositionens kritik, der kun skaber en unødvendig utryghed omkring løntilskudsordningen.
Den bidrager til at undergrave tilliden til ordningen, og de eneste, vi for alvor skader, er de ledige.
Derfor vil jeg opfordre til, at man i højere grad bidrager til at værne om løntilskudsordningen, således at den får den positive omtale, som den vitterlig fortjener.
Afsluttende vil jeg gerne komme med en opfordring til alle partier: Vi skal blive endnu bedre til at tilbyde netop den indsats, der forøger den enkeltes chance for at komme i beskæftigelse, mest muligt.
Det skylder vi de ledige.
Derfor har regeringen som en del af det nye regeringsgrundlag taget initiativ til et serviceeftersyn af beskæftigelsespolitikken.
Formålet med eftersynet er bl.a. at overveje, om der er behov for justeringer i de forskellige tilbud til de ledige.
Når resultaterne foreligger, vil jeg gerne indbyde først og fremmest forligspartierne til en åben og konstruktiv dialog om, hvordan vi kan gøre beskæftigelsesindsatsen endnu bedre.
Målet tror jeg ikke at vi kan blive uenige om, nemlig at give de ledige de bedste muligheder for at få et job.
Hvis vi er enige om målet, må det også være muligt med udgangspunkt i den store viden, vi har om det danske arbejdsmarked, at blive enige om midlerne.