Jeppe Kofod (S), 2005-06-02:
Jeg vil gerne sige til ministeren, at det er fuldstændig rigtigt, at hiv/aids er en høj prioritet.
Man skal huske på, at den strategi, der gjorde hiv/aids til en helt central prioritet for dansk udviklingsbistand, blev vedtaget i 2000 under den forrige socialdemokratisk-radikale regering.
Vi havde rent faktisk på budgetoverslagsårene afsat et massivt beløb til øgning af indsatsen over for hiv/aids, bl.a. under det, der hed tematiserede multilaterale bidrag.
Så jeg vil sige, at den forrige regering havde taget hul på det her.
I denne evalueringsrapport om 2015-målene, som vi har diskuteret tidligere i dag, bl.a. på foranledning af den konservative ordfører, skriver man netop om hiv/aids, at den beslutning, der blev taget her i Folketinget i 2001 i »Partnerskab 2000« under den forrige regering, giver man fem point ud af fem point.
Det var en meget, meget fornuftig beslutning.
Så jeg vil bare sige til ministeren, at vi hele tiden har været fokuseret på det her spørgsmål.
Vi synes, at der bliver gjort for lidt, men vi kvitterer også for, at man tager tingene alvorligt i regeringen.
Vi synes bare, at gode strategier også bør følges af konkret handling med flere ressourcer til det her område.
Vi har jo valgt at afsætte flere penge til hiv/aids-området, så jeg kan sådan set blot bekræfte over for hr. Jeppe Kofod, at det er et område, som vi fra regeringens side prioriterer højt.
Jeg var inde på, at Copenhagen Consensus jo nåede frem til, at det var et af de områder, hvor man kunne få mest udvikling pr. bistandskrone, man bruger.
Jeg synes da, det er indlysende, at vi må følge op på en sådan anbefaling fra bl.a. Copenhagen Consensus.
Først vil jeg gerne benytte lejligheden til at takke udviklingsministeren for den meget positive besvarelse og reaktion på vores beslutningsforslag.
Jeg er helt enig i, at vi deler mange af de samme målsætninger og intentioner, og jeg synes, det er rigtig fornuftigt, at også regeringen sætter reproduktive rettigheder og sundhed meget højt, og at det er vigtigt i forhold til lige præcis det her område.
Jeg vil også gerne takke de andre ordførere, der har støttet forslaget, både fra SF, Det Radikale Venstre og Enhedslisten.
Jeg meget glad for, at man kan se nødvendigheden af det her forslag.
Jeg vil så gerne starte med at komme med et tankeeksperiment.
Hvis man nu forestillede sig, at man her i København oplevede, at 56 pct. af kvinderne mellem 15 og 25 år var smittet af hiv/aids, at der hvert år døde 18.000 mennesker af aids, svarende til 50 personer hver eneste dag hele året rundt, hvad tror man så, at Danmark havde gjort i forhold til så akut en krise?
Grunden til, at jeg tager det eksempel, er, at sådan er forholdet i Swaziland.
Der er det rent faktisk sådan, at 56 pct. af kvinderne mellem 25 og 29 år er smittet af hiv/aids, og at 50 mennesker dør hver eneste dag, og de har en befolkning på 1,2 millioner mennesker.
Derfor vil jeg gerne sige, at det her selvfølgelig er et enormt vigtigt forslag, for vi har mange af de gode intentioner – også fra regeringens side – men i sidste ende handler det også om at etablere de nødvendige ressourcer til, at man rent faktisk kan bekæmpe hiv/aids effektivt.
Det er stadig væk sådan – på trods af at det koster under 2 kr. om dagen at levere livsforlængende medicin, ARV-medicin, til en aids-patient – at under 5 pct. af de hiv-smittede i Afrika har adgang til den her medicin.
Det er stadig væk sådan, at der i dag er omkring 11 millioner forældreløse børn på grund af hiv/aids i Afrika.
Og hvis man ikke gør noget ved det her problem, vil der være dobbelt så mange forældreløse børn i 2010, altså om 5 år, samtidig med at man rent faktisk kunne undgå 11 millioner nye forældreløse børn ved at behandle deres forældre med ARV-medicin.
Det er jo grotesk, at man ikke allerede har gjort det her.
Derfor vil vi stærkt anbefale det beskedne bidrag, som det i realiteten er, fra Socialdemokratiets side, på 250 mio. kr. hvert år over 4 år, altså 1 mia. kr., til at løfte den danske indsats, også i andel af udviklingsbistanden.
Der er jeg enig med dem, der har sagt, at den andel, som vi bruger til hiv/aids-bekæmpelse, er alt for lav, situationens alvor taget i betragtning.
Vi kan tale meget om alle de andre vigtige prioriteter, vi har i dansk udviklingsbistand, som også er utrolig vigtige, men det er jo nytteløst, hvis ikke vi får stoppet hiv/aids-epidemien, og der er desværre mange lande, specielt i det sydlige Afrika, som er enormt hårdt ramt.
Jeg vil også gerne takke de ordførere, som ikke støttede forslaget i sin helhed, men dele af forslaget, for den meget positive modtagelse af forslaget.
Og så vil jeg gerne sige, at jeg håber, at man i den videre proces med forslaget vil være med til se på, hvordan Danmark kan gøre det her endnu mere effektivt.
Jeg synes, det er utrolig vigtigt, at vi får mobiliseret flere ressourcer.
Jeg synes, det er interessant, at vi lige har haft en debat om 2015-målene, hvor det sjette mål rent faktisk handler om at standse hiv/aids-epidemien og også det, at folk dør af tb og malaria.
Det er en klokkeklar målsætning, man formulerede tilbage i 2000, for 5 år siden, fordi man dengang kunne se, at den her epidemi var ødelæggende for enhver udvikling og enhver bekæmpelse af fattigdom, en af vores tids største trusler mod den verden, vi lever i.
Derfor vil jeg også ærgre mig over, at der ikke er flere, heller ikke i regeringen, der støtter vores forslag på det her område om at øge vores indsats med beskedne 250 mio. kr. om året.
Jeg skal sige, at det her forslag selvfølgelig er som led i, at Socialdemokratiet – lige siden regeringen i sit første år startede med at skære ned på ulandsbistanden med 1,5 mia. kr., og det beløb er så vokset over årene – hvert år har stillet ændringsforslag på finansloven om at øge den danske ulandsbistand med 1,5 mia. kr.
Der har vi så i vores forslag her sagt, at mindst 250 mio. kr. skal bruges til en øget indsats til bekæmpelse af hiv/aids.
Det er jo grotesk, at man her har en fond, der helt konkret har undersøgt, hvad behovet er for medicinsk behandling, og hvor mange penge der skal til, og stadig væk kan vi se, at den fond ikke får de nødvendige kroner og ører, så der kan leveres behandling til hiv/aidspatienter.
Jeg vil også gerne sige, at der er et eller andet menneskeligt grotesk ved, at det i vores del af verden, her, hvor vi bor, er en menneskeret med gratis adgang til ARV-medicin – det er noget, vi alle sammen har ret til – hvorimod man i Afrika ikke bare skal betale for det, men der er millioner af mennesker, der ikke har adgang til det her.
Det burde være en menneskeret at få adgang til medicinsk behandling.
I mange af de samfund, vi taler om, er det klart: Hvorfor skulle man gå hen og lade sig teste for, om man har fået hiv, hvis der ikke er en behandling?
Det er jo det samme som at få at vide, at man er på vej til at dø, og det er der selvfølgelig mange, der ikke ønsker.
Det hænger også sammen med at få brudt de mange tabuer om, hvordan hiv/aids spredes.
Det er en seksuelt overført sygdom, og jeg er glad for, at ministeren også understregede
, at i den her verden, hvor der desværre er konservative kræfter, der kæmper imod seksualoplysning, kæmper imod reproduktiv sundhed og kæmper imod det groteske forhold, at man eksempelvis kan uddele kondomer i nogle af de udviklingslande, så smitten ikke eksploderer, har den danske regering en meget klar position: Det ønsker vi ikke at medvirke til, vi vil tværtimod styrke også den forebyggende del af det og det forhold, at vi kæmper for reproduktive rettigheder.
Så med de her ord skal jeg sige tak for de mange positive tilkendegivelser fra alle ordførerne, og jeg håber på en velvillig videre behandling af beslutningsforslaget.
Jeg er også glad for, at hr. Jeppe Kofod anerkender, at den strategi, vi netop har offentliggjort, sådan set er udtryk for det fælles ønske, vi har på det her område.
Sådan hørte jeg hr. Jeppe Kofod udtrykke sin holdning til ARV-behandlingen, altså som om regeringen skulle være imod, at vi gør brug af behandlingen.
Der vil jeg bare minde hr. Jeppe Kofod om, at det faktisk er første gang, en dansk regering har udarbejdet en strategi, hvor man afbalancerer mellem forebyggelse og behandling.
Derfor er jeg som sagt ked af, at hr. Jeppe Kofod sådan nærmest antyder, at regeringen skulle være imod.
Det, der er humlen her, er jo, at vi ser den som en del af vores samlede udviklingsbistand.
Den måde, vi yder vores udviklingsbistand på, er gennem et tæt samarbejde mellem modtagerlandene.
Derfor er det jo ikke os her i det danske Folketing, der skal beslutte, hvor, hvordan og hvorledes behandlingen skal finde sted, og i hvilke lande og præcis på hvilke klinikker.
Det skal jo foregå i et tæt samarbejde med modtagerlandet.
Det er nemlig vigtigt at gøre sig klart, at det, når der er tale om behandling, ikke bare er sådan et ad hoc-projekt, men at der er tale om en livsvarig behandling.
Man kan ikke bare starte med en ARV-behandling og så sige: O.k., vi har kun midler til at gennemføre det her i måske et år eller to.
Nej, bevæger man sig ind på den vej, er det jo en livsvarig behandling, der er tale om, fordi det er livsforlængende medicin.
Og derfor er det for mig meget vigtigt, at det netop foregår i et samarbejde med modtagerlandet, og det håber jeg sådan set også at Socialdemokraterne er enige i.
Alt andet ville sådan set være et brud på vores traditionelle måde at tilrettelægge udviklingsbistand på.
Så igen kunne hr. Jeppe Kofod selvfølgelig ikke dy sig for at diskutere beløbsstørrelser, altså hvor meget vi bruger på udviklingsbistand og her i særdeleshed på hiv/aids.
Jeg kunne da godt tænke mig, at hr. Jeppe Kofod trods alt ville anerkende, at der er sket en stigning i de ressourcer, vi bruger på det her område.