runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ole Sohn (SF), 1998-10-22:
Jeg lyttede med interesse til hr. Knud Erik Kirkegaards ordførertale og bemærkede specielt bekymringen hos De Konservative for de 50-54-årige, hvor der blandt hr. Knud Erik Kirkegaards bekendtskabskreds har været adskillige, som har søgt mange stillinger, op til 100, uden at kunne få dem, og det har så til følge, at Det Konservative Folkeparti gerne vil forsøge at skabe et flertal for den stramning, at fjerne det i lovforslaget, og det vil vi selvfølgelig gerne støtte.
Men jeg vil gerne spørge hr. Knud Erik Kirkegaard, om ikke det bekymrer ham, at der findes et utal af arbejdsløse i en lavere alder end 50, som har sendt snesevis, op til hundredvis af ansøgninger uden at kunne få et job, som kommer i klemme, fordi man afkorter dagpengeperioden, eller træder bekymringen først i kraft, når man fylder 50?
Jette Gottlieb (EL), 1998-10-22:
Jeg vil godt erkende, at jeg ikke er i tvivl om, at hr. Knud Erik Kirkegaard er enig i, at den ungeindsats, der blev fremlagt, var et forsøg på at få unge i arbejde eller i uddannelse.
Det, jeg undrer mig over, er, at De Konservative ønsker at overføre det til uddannede unge, for en væsentlig del af ungeindsatsen beroede jo på, at det var unge uden uddannelse.
Nu vil man altså overføre de samme regler til unge med uddannelse, det vil sige, at unge, der har gennemgået en faglig uddannelse, unge journalister, unge, der har en eller anden form for faglig uddannelse, en erhvervsmæssig kompetence, altså bliver sendt ud for at søge arbejde inden for andre områder, bliver sendt i anden uddannelse eller andet arbejde end det, de faktisk er uddannet til, fordi der har været en vanskelighed med at blive fast tilknyttet til arbejdsmarkedet i den første korte periode.
Er det fornuft?
Er det et samfundsmæssigt ressourceforbrug, der er klogt?
Jens Vibjerg (V), 1998-10-22:
Når jeg læser lovforslagene, oplever jeg, at ministeren har sin helt egen måde at tolke tekster på, og derfor vil vi i udvalgsarbejdet gennemgå lovene med en tættekam, så vi er sikre på, at de er i overensstemmelse med den aftale, der er indgået; det vender jeg tilbage til om lidt.
L 30, der indeholer ændringer af orlovsbestemmelserne, ligger tæt op ad det, Venstre tidligere har meldt ud, nemlig at uddannelse af ledige skal målrettes mod det, arbejdsmarkedet har behov for.
Jeg vil gerne spørge ministeren, om der ikke kan være en overhængende fare for hamstring af orlov op til den 1. januar.
Vi så jo en massiv hamstringsbølge, da der den 1. januar 1996 kom en stramning af retten til uddannelsesorlov,
og ministeren må være enig i, at vi skal undgå en lignende hamstringsbølge denne gang.
Hvis jeg går over til L 31, må jeg allerede nu sige, at ministeren har sat sit helt personlige præg på lovforslaget i forhold til aftalen fra september.
Der står f.eks. i aftalen, at AF kan indgå samarbejdsaftaler med andre aktører, men det ændrer ministeren behændigt i § 39 a til, at arbejdsministeren har mulighed for at fastsætte regler og lave forsøg med at inddrage andre aktører til at løse AF's opgaver. Aftalen siger også, at arbejdsministeren fastsætter nærmere regler om tilmelding til AF.
Det er da i direkte modstrid med aftalen, når arbejdsministeren gør sig overvejelser om, at tilmeldingen kan lægges ud til andre aktører.
En myndighedsopgave af den karakter kan man ikke lægge ud til små, tilfældige a-kasse-afdelinger uden faglig ekspertise.
Og man kan også stille det spørgsmål, om en a-kasse måske vil træffe beslutninger, der kan medføre, at et medlem flytter.
Jeg synes også, der er en væsentlig uklarhed angående kontakten til de ledige.
Er der sikkerhed for, at AF forpligtes til at afholde visitationssamtaler med de enkelte ledige?
Jeg synes, det virker uklart.
Det er vigtigt med en hurtig tilmelding og præcis registrering af de ledige.
I aftalen står der, at ledige skal tilmelde sig på første ledighedsdag.
Hvor i lovforslaget står dét, og hvor står det, at den ledige får pligt til at give fyldestgørende og korrekte oplysninger om tidligere erhvervserfaringer og opnåede kvalifikationer?
Jeg kunne for så vidt blive ved med at opremse uklarheder og områder, der er i strid med aftalen.
Men jeg håber selvfølgelig, at alle disse kvalitetsbrist er udtryk for, at ministeren ikke har haft tid nok til at færdiggøre lovforslaget, og at han derfor her fra Folketingets talerstol klart vil give udtryk for, at han er indstillet på at ændre alle disse ting.
Jeg er bekymret over, at ministeren er parat til at give en stor pose penge ekstra til AF-systemet uden samtidig at sikre en effektiv udnyttelse af allerede tildelte ressourcer, og jeg vil opfordre ministeren til at iværksætte en undersøgelse af, hvad der skal til for at effektivisere det administrative system og derefter forsøge at finde en løsning.
Ole Sohn (SF), 1998-10-22:
Jeg vil gerne spørge fru Anne-Marie Meldgaard, om hun er enig med arbejdsministeren, når han giver udtryk for, at der allerede nu er en positiv tilgang i beskæftigelse og beskæftigelsesmuligheder for de 50-54-årige.
Og hvis fru Anna-Marie Meldgaard er enig i det, vil jeg spørge, hvori begrundelsen så ligger for afkortningen, når man er under de nuværende regler, der ifølge arbejdsministeren er i stand til at få de 50-54-årige i beskæftigelse. Så skal jeg love, at jeg ikke siger ét ord mere vedrørende de forringelser, bortset fra at jeg vil spørge hr. Ole Vagn Christensen om noget.
LO har givet tilslutning til forringelserne, og Dansk Arbejdsgiverforening har givet tilsagn om et øget ansvar for at igangsætte de private aktiveringstiltag.
Mit spørgsmål er: Når man nu i lovudkastene konkret skriver om de forringelser, som LO har givet tilslutning til, hvorfor kan der så ikke i lovforslaget stå bare én sætning om de private arbejdsgiveres forpligtelser?
Hvad har man gjort for at sikre, at der eksempelvis er et økonomisk incitament for arbejdsgiverne til at tage fat i de aktiveringsjob og også eventuelt en straffeforanstaltning over for de arbejdsgivere, som ikke ønsker at leve op til den forpligtelse, de har givet tilsagn om?
Jette Gottlieb (EL), 1998-10-22:
Det er til hr. Ole Vagn Christensen, som giver udtryk for, at Socialdemokratiet har tillid til, at parterne kan løse opgaverne, så der slet ikke bliver brug for det femte år.
Der vil jeg godt spørge, om det mon er sandsynligt, at de, der måske faktisk havner i det femte år, vil opfatte det på en anden måde.
selvfølgelig, da der var en borgerlig regering.
Jeg godt kunne lide at vide, og der spørger jeg helt konkret igen, for det fik jeg ikke svar på:
Hvis ledigheden i januar 1999-kvartalet er højere end ledigheden i januar 1998-kvartalet, vil Socialdemokratiet så garantere en ny lovgivning?
Jeg snakker ikke om august sidste år, august i år; jeg snakker om, at hvis den kommende periode udviser en stigende ledighed, vil Socialdemokratiet så garantere en ny lovgivning?
Mogens Andreasen (DF), 1998-10-22:
Vi har jo netop her i formiddag behandlet spørgsmål om uddannelse.
I arbejdsmarkedsreformen indgår der også en form for uddannelse, og det er det, der skal foregå inden for arbejdsformidlingen.
Vi har betænkeligheder på et par områder i forhold til arbejdsmarkedsreformen, og jeg vil derfor gerne spørge hr. Ole Vagn Christensen: Når AF i en årrække ikke har formået at få ca. 200.000 tunge ledige målrettet i en uddannelse mod arbejdsmarkedet, hvordan vil regeringen så løse dette problem? Vil Socialdemokratiet i tredje fase af arbejdsmarkedsreformen medvirke til, at andre organisationer eller private formidlere kan påtage sig eller deltage i løsningen af den opgave?
Vil Socialdemokratiet og regeringen medvirke til at lette erhvervslivets skattemæssige og administrative byrder, således at der etableres arbejdspladser, der også er i stand til at opsuge de lidt ringere uddannede ledige til reelt arbejde?
Susanne Clemensen (CD), 1998-10-22:
Fru Anne-Marie Meldgaard lagde megen vægt på den fremrykkede aktiveringsindsats, som skal modvirke flaskehalsproblemer.
Det er vi sådan set ikke uenige i i CD, men jeg vil gerne spørge fru Anne-Marie Meldgaard: Hvordan hænger det sammen med, at man så samtidig ønsker at fjerne særreglen for de 50-54-årige og på den måde afskære denne aldersgruppe fra at gå på efterløn som 60-årige, for der vil jo være nogle af dem, der falder uden for dagpengesystemet?
Hvordan hænger det sammen med, at man siger, at det centrale er den fremrykkede aktiveringsindsats?
Ole Vagn Christensen (S), 1998-10-22:
Der blev stillet en række spørgsmål om arbejdsløshedsforsikringsloven, og de blev stillet på en sådan måde, som om man ikke har tillid til, at det, som parterne her har påtaget sig et medansvar for, også kan løses.
Vi tror på, at de kan løse opgaven, og når de derfor kommer og foreslår, at det er rimeligt at tilpasse dagpengeperioden og dagpengesituationen i det hele taget til den virkelighed, som vi befinder os i, giver vi tilslutning til det.
Virkeligheden siger nemlig, at der ikke er brug for så lang en periode, og tallene frem til august viser jo ikke nogen stigende ledighed.
Jeg har resultaterne fra Viborg Amt fra august sidste år og august i år.
Jeg har resultaterne fra hele landet, og de viser hele vejen igennem, at der er faldende ledighed for alle grupper.
Jeg har stået her på denne talerstol og snakket for en 9 års ledighedsperiode, hvor vi gik ind og havde forskellige hjælpeforanstaltninger i 9 år, men jeg har også været i den situation, at vi har haft det normale, før der var nogen krise, hvor vi var langt, langt længere nede med ledigheden end det, vi kender til, også i det forslag, som
her er fremsat.
Hvis vi tror på, at der i den aftale, som er truffet her, ligger en positiv udvikling, er det også naturligt, at vi så kan brække det op, således at arbejdsmarked, arbejdsstyrke og ledighed er naturlige størrelser i forhold til hinanden.
Ole M. Nielsen (KRF), 1998-10-22:
Hr. Ole Vagn Christensen siger, at Danmark får topkarakter for lav ledighed.
Ja, det er fint.
Hvorfor skal dagpengeperioden så egentlig afkortes?
Nogle kunne mene, at det var naturligt.
Jeg mener faktisk, det er det modsatte.
Så koster det jo ikke noget at have en lang dagpengeperiode.
Arbejdsmarkedets parter tager ansvar.
Arbejdsmarkedets parter
det er altså LO og DA.
Jeg har da lagt mærke til, at der er andre aktører på arbejdsmarkedet end de to organisationer, men Socialdemokratiet er så glad for, at arbejdsmarkedsparterne tager ansvar, at det giver afkald på, hvad jeg betragter som ansvarlig socialdemokratisk politik.
Hvorfor skal dagpengeperioden afkortes?
Er der nogen, der udnytter systemet?
Er det, fordi der er for få job, så man ikke har råd til det?
Jeg kan ikke komme i tanke om andre muligheder.
Jette Gottlieb (EL), 1998-10-22:
Jeg vil gerne spørge hr. Ole Vagn Christensen om tre ting: Hvis der nu er succes med at fremrykke aktiveringsindsatser og alle de der ting, hvorfor skal dagpengeperioden så forkortes?
Har det så nogen mening?
Det andet, jeg vil spørge om, er: Hvis forudsætningen om faldende ledighed ikke holder, eller hvis man nu skal være endnu mere konkret, hvis januar kvartals ledighedsstatistik for 1999 viser højere ledighed end januar kvartalsstatistikken for 1998, lover Socialdemokratiet så, at der kommer ny lovgivning på det tidspunkt? Det sidste, jeg kunne tænke mig at spørge om, er, om den meget markante respekt for den danske model, som hr. Ole Vagn Christensen gør rede for, var den, der kom til udtryk, da man greb ind i overenskomstsituationen på det tidspunkt, hvor de ansatte faktisk krævede en sjette ferieuge for at sikre, at der kom flere i arbejde.
Ole Sohn (SF), 1998-10-22:
En af parterne, som udgør en del af fagbevægelsen, nemlig LO, har jo udtrykkeligt gjort det til sin forudsætning for aftalen, at ledigheden fortsat falder.
Det er deres forudsætning.
Hvis arbejdsløsheden igen stiger - og den er jo sådan set så småt begyndt at stige i forhold til ikke august sidste år, men til tidligere på året, og de prognoser, der ligger for byggeriet og for andre områder, viser jo, at der desværre er en større ledighed undervejs - altså hvis LO's forudsætning for indgåelse af aftalen brydes, ikke af ond vilje, men af øget arbejdsløshed, vil man så ændre dagpengereglerne igen?
Det var det ene spørgsmål.
Jeg kan forstå på de socialdemokratiske ordførere, at hensigten med hele arbejdsmarkedsreformen er at gøre aktivering til omdrejningspunktet, at det er det, der er det væsentlige, og at det er meget unfair, at der bliver fokuseret så meget på de nedskæringer eller forringelser, der også ligger i det, fordi de i virkeligheden ingenting betyder.
Så kunne man vende spørgsmålet om og spørge: Hvis det nu er sådan, at det er aktiveringen, der er omdrejningspunktet for arbejdsmarkedsreformen, og forringelser ingenting betyder, hvorfor så lave forringelserne?
Hvorfor så skabe den usikkerhed hos de 46-50-årige, som nu bliver fyret på Grundfos, slagterierne, Dandy og andre steder?
Hvorfor så give den arbejdsløse, der har gået 3-3½ år, usikkerhed om, hvorvidt han kommer i gang?
Hvis det er sådan, at man kan kan skabe de nødvendige aktiveringsjob, så er det vel ikke nødvendigt at foretage nedskæringer. Et andet spørgsmål er: Hvilken sikkerhed har man for, at de private arbejdsgivere vil bidrage til at skabe det nødvendige antal arbejdspladser?
Det fremgår ikke af lovforslaget.
Så hvilken sikkerhed har Socialdemokratiet for, at de private arbejdsgivere ønsker at bidrage til at skaffe de tusindvis af nye arbejdspladser?
Tom Behnke (FP), 1998-10-22:
Der var lige et par småelementer, jeg ikke nåede at få med i den egentlige ordførertale, og som lige skal på plads, inden vi når frem til, at der skal stemmes om forslaget til vedtagelse.
For det første vil jeg godt lige komme med en kommentar
til undervisningsministerens indlæg her sidst og sige til undervisningsministeren: Husk nu på, at folkeskolen også er en uddannelse.
Det lyder jo lidt, som om vi ikke regner folkeskolen for noget.
Det er kun, når vi taler om alle dem, der går videre og tager en videregående uddannelse, at vi taler om, at alle har fået en uddannelse.
Folkeskolen er også en uddannelse i sig selv, og der er ganske mange, der efter folkeskolen går ud og enten tager en mesterlære, får et ufaglært arbejde, starter op som selvstændig erhvervsdrivende eller lignende, og det skal man også have stor respekt for.
Så folkeskolen er også i sig selv en uddannelse. Så vil jeg godt sige, at vi i Fremskridtspartiet har den opfattelse, at når man først er blevet 18 år, er man myndig, og det bør man også være i forhold til SU-systemet; derfor bør unge over 18 år også være uafhængige af forældrenes indkomst- og formueforhold. Så vil jeg sige med hensyn til forslaget til vedtagelse fra Det Konservative Folkeparti, at man kunne jo have taget flere ting med, men sådan som det foreligger her, må jeg sige, at det er jo korrekt formuleret.
Det er velafbalanceret, det er rigtigt set, og det er i det hele taget et glimrende forslag til vedtagelse.
Det støtter Fremskridtspartiet naturligvis.
Ole M. Nielsen (KRF), 1998-10-22:
Selv om jeg synes, det er synd for hr. Ole Vagn Christensen, at han skal forsvare en dårlig sag, kan jeg alligevel ikke undlade at tage ordet igen. Det er helt fint at have tillid til parterne.
Jeg synes også, det er flot, at der i trepartsforhandlingerne står noget om, at arbejdsmarkedets parter, altså arbejdsgiver/arbejdstager, skal tage deres ansvar op, for det har nemlig ikke været for godt fra nogen af siderne.
Det er vi helt enige om.
Men det, jeg ikke har tillid til, er, at arbejdsformidlingen, at hele systemet kan løfte opgaven.
Jamen hvis der ikke er et behov for 5 år, hvorfor i alverden afkorter man så perioden?
Hvad så, som hr. Ole Sohn også er inde på, når konjunkturerne vender og arbejdsløsheden stiger, har vi så råd til at forlænge dagpengeperioden?
Jeg mener, at dagpengeperioden må være noget, der er konstant.
I de dårlige tider har man brug for den, og der må vi være solidariske, og så må vi måske betale mere i skat eller måske sætte dagpengeydelsen ned, hvis det skulle blive så slemt, at det var nødvendigt, og i de gode perioder, hvor der ikke er ledighed af betydning, betyder det jo ikke noget
, om man har en lang dagpengeperiode stående.
Det må være det naturlige, og jeg fatter ikke den her sjakren frem og tilbage.
Anne-Marie Meldgaard (S), 1998-10-22:
Man kan ligesom finde linjen i de spørgsmål, der her stilles til Socialdemokratiet, og den går konstant på nedskæringer.
Jeg synes, der er en ting, man skal holde sig for øje, og det er, at arbejdsmarkedspolitikken har, så langt historien går tilbage, faktisk været noget af det mest tro i forhold til netop de svageste grupper.
Det har hele tiden været sådan, at når ledigheden steg, har man fundet løsninger for absolut at redde dem, der stod for at falde ud af dagpengesystemet. Hvis den troværdighed skal være til stede, må man vide, at hvis man ikke vil være med til at ændre i nedadgående retning i tider, hvor ledigheden falder, kan man heller ikke forvente, at modparten skal være med til at lave ændringer, når ledigheden stiger.
Det synes jeg er en god regel at have med.
Fru Clemensen spørger, hvad vi gør ved de 50-årige.
Jeg synes, vi skal slå fast, at de, der er 50 år i dag, ikke vil blive berørt af den lovgivning, vi nu behandler her, men at den først får virkning for dem, der bliver 50 år efter 1. januar 1999.
Jeg er ikke så bekymret for, at de skal falde ud
af systemet, som nogle her giver udtryk for,
og det er jeg ikke, fordi jeg ved, vi har et effektivt a-kassesystem, som gør alt for at redde præcis de ledige kammerater, når de kommer hen i den sidste periode af deres aktivering, og det tror jeg også de vil gøre, hvis den her situation opstår. Så er der også spurgt, om vi vil garantere en ny lovgivning, hvis ledigheden stiger igen.
Hvis og hvis, altså det kan vi ikke, og det vil vi heller ikke.
Jeg synes, man måske - som jeg sagde i min tale - skulle begynde at tænke på nogle andre muligheder for at gribe ind, hvis ledigheden stiger igen. Det kan vi diskutere, når den situation opstår.
Men jeg kan slet ikke følge hr. Ole Sohn i, at der skulle være en tendens til, at ledigheden stiger på nuværende tidspunkt.
Alle de seneste tal, vi har fået ind fra samtlige arbejdsmarkedsråd, tyder faktisk på det modsatte, og udviklingen tyder også på, at ledigheden vil falde i 1999.
Ole Vagn Christensen (S), 1998-10-22:
Vi kører jo lidt i ring, gør vi ikke?
Hr. Ole M. Nielsen siger, at jeg har en dårlig sag.
Jeg mener, jeg har en god sag ud fra, at denne aftale selvfølgelig er indgået under den forudsætning, at parterne har ment, at opgaven kan løses, og vores politiske vurdering er også, at heri tager de ikke fejl.
Men parterne har jo også skrevet i deres papir, at det er under forudsætning af en gunstigere beskæftigelsessituation, og det har de vurderet.
Derfor er der ikke noget forkert i det, som hr. Ole Sohn siger, at en af parterne har haft det som forudsætning.
Jeg mener, at de alle sammen har haft det som en forudsætning, at den opgave kunne de løse, og at det kunne ske i samarbejde med Folketinget, og jeg vil i hvert fald ikke stå her og sige, at de tager fejl i deres vurderinger, for der er ingenting i de krystalkugler, jeg har set, som tyder på, at vi skulle komme i en ugunstig situation, og ingen af de mennesker, som vi har til at vurdere situationen, har talt om det.
Derfor vil jeg godt sige, at hvis det skulle opstå, så foreligger der en ny situation, nemlig hvordan vi så håndterer sådan en opstået krise, og det er jo ikke af ny dato, at vi så må gøre det, men der er altså ikke noget, der tyder på, at det er den udvikling, vi går hen imod.
Så spurgte hr. Mogens Andreasen, om der kan komme andre aktører ind.
Jeg mener, at det lovforslag, som er fremsat om det her med det gunstige, om uddannelser og andre initiativer, lægger op til, at der er mulighed for, at andre aktører kan komme på banen.
Så er der spørgsmålet om AF.
Anne-Marie Meldgaard (S), 1998-10-22:
Det er sådan, at særreglen helt præcist siger, at der ingen pligt er til aktivering i den periode, og vi ønsker, at gruppen af 50-54-årige skal have den pligt.
Skal de have rettigheder, skal de også have pligter, og i og med at de kommer ud, er der også større mulighed for, at de bider sig fast og får ordinært arbejde.
For hver gang hr. Ole Sohn har været heroppe på talerstolen og har talt om utryghed, er jeg faktisk blevet mere overbevist om, at det er hr. Ole Sohn og ligesindede, der skaber utrygheden ved at være så negativ over for nye tiltag, som kan opfange den gruppe, som stadig hænger ude i ledigheden.
Jeg synes, det er synd og skam, at den gruppe ikke får et mere positivt signal fra et arbejderparti, når den får en reel mulighed for at blive en attraktiv arbejdskraft på arbejdsmarkedet.
Ole Vagn Christensen (S), 1998-10-22:
Jeg vil godt gøre den korte bemærkning til hr. Ole Sohn, at alt det med tro og tillid og den slags ting er jo blevet lagt op som en vis form for naivitet.
Men selv om det ikke passer mig, at vi skal tage livrem og seler og gummidragt på for at sikre os, har vi alligevel gjort det i denne lovgivning.
Vi har lavet en passus, der siger, at 26 uger før udfaldsdatoen af dagpengesystemet skal der sættes ind med nye handlingsplaner, nye aktiviteter, og så får vi mulighed for at få drøftet, om det overhovedet bliver nødvendigt, og om arbejdsgiverne ikke har levet op til deres forpligtelser.
Med hensyn til det, der blev sagt om aktiveringspligten, tror jeg, fru Anne-Marie Meldgaard kommer ind på det.
Men til spørgsmålet om de 45- til 60-årige eller 67-årige må jeg klart sige, at vi har haft en særregel om et økonomisk fundament, som har gjort, at man har kunnet have en tilværelse, hvor man ikke var afhængig af, at man fik disse 1924 arbejdstimer.
Ole Sohn (SF), 1998-10-22:
... når man skaber en utryghed for også de 50-54-årige, og siger, at man skal give dem den utryghed, så de kan blive i systemet, er det så, fordi de skal straffes, fordi systemet ikke er i stand til at skaffe aktiveringspladserne?
For lige at fuldende fru Jette Gottliebs opregning vil jeg godt sige, at i arbejdsministerens eget forbund, HK, er der også en stigende ledighed for de 50-59-årige.
Tilbage til hr. Ole Vagn Christensen: Ja, begge parter er forpligtede, og vi skal give begge parter en chance for at leve op til deres forpligtelser.
Men spørgsmålet er: Hvorfor vil man ikke give den enkelte lønmodtager de samme muligheder?
Hvorfor skal de have den utryghed, hvis ikke systemet lever op til sit ansvar og skaffer beskæftigelse?
Så er det, jeg spørger: Hvorfor skal der ikke stå noget konkret i lovene om arbejdsgivernes forpligtigelse?
Det gør der netop ikke, og så siger
Socialdemokratiet åbenbart: Jamen, vi må stole på dem.
Hvilke erfaringer har vi med de private arbejdsgiveres deltagelse i aktiveringsprocessen indtil nu?
Er der noget, der tyder på, at vi kan stole på dem i fremtiden, uden at de får nogen lovmæssige forpligtigelser?
Jeg tror det ikke, men det tror Socialdemokratiet åbenbart.
Til sidst til fru Anne-Marie Melgaard ...
Jette Gottlieb (EL), 1998-10-22:
Enten snakker de socialdemokratiske ordførere mod bedre vidende, eller også er de meget uvidende.
Der er de samme rettigheder og pligter for de 54-59-årige som for alle andre.
Aktiveringspligt, rådighedspligt, der er nøjagtig de samme pligter, sådan er
Hvis der ikke er de samme tilbud, er der tale om diskrimination.
Der kan godt være en anden praksis, men så er der tale om diskrimination, og det kan vi altså ikke være tjent med.
Så vil jeg godt sige, at den forudsætning, at ledigheden er ens for 50-54-årige som for andre grupper, ganske enkelt ikke er rigtig.
Hvis man tager de 50-54-årige medlemmer af KAD, er den steget med 8 pct., og hvis man tager de 50-54-årige akademikere i den anden ende af spektret, er den steget med 5,2 pct. Der er ikke tale om, at der er den samme ledighedssituation for de ældre og de yngre.