runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Arne Melchior (CD), 1997-10-30:
Hr. Thulesen Dahl siger nu, at det ikke skulle være dansk politik at gøre sig umage for at returnere de her ankomne flygtninge, når mulighed i hjemlandet er til stede.
Indenrigsministeren har i sin besvarelse på forespørgslen nøjagtigt redegjort for, at det modsatte er tilfældet.
Hr. Thulesen Dahl er ikke i stand til, om han så får en måned til det, at vise, at den danske regering ikke gør sig umage med disse ting.
Derfor er mit spørgsmål gentaget nu til hr. Thulesen
Dahl: Vil hr. Thulesen Dahl erkende, at hvis et land ikke ønsker at modtage de pågældende, så kan Danmark ikke sende dem tilbage?
Vil hr. Thulesen Dahl erkende det?
Jeg skal nævne et konkret eksempel: Hviderusland, som vi har normale diplomatiske og venskabelige forbindelser med, nægter i et antal tilfælde at modtage derfra flygtede personer.
Danmark har gjort sig stor umage.
Hvad vil hr. Thulesen Dahl ønske, at regeringen yderligere skulle kunne gøre?
Jeg vil altså have et klart svar på, om hr. Thulesen Dahl ved, at tilbagesendelse ikke er mulig trods alle hensigter derom, når det pågældende land ikke vil modtage vedkommende personer.
Anne Baastrup (SF), 1997-10-30:
Først til hr. Helge Adam Møller
Umiddelbart da Finansudvalget behandlede spørgsmålet om anvendelse af Miljø- og katastrofefonden i forbindelse med tilbagesendelse af afviste asylansøgere fra Nordvest- og Nordøstsomalia, var det MIKA-fonden, der var det centrale, og det er MIKA-fonden, der har været udgangspunktet for hele debatten i øvrigt.
Og det, som vores forslag til vedtagelse lægger op til, er en sådan fremtidig udnyttelse af MIKA-fondens katastrofedel, at den bliver offensiv og fremadrettet og ikke blot anvendes mere eller mindre hulter til bulter.
Og så vil jeg i øvrigt ikke kritisere den Somalia-aftale, som regeringen har indgået, for det har jeg tidligere gjort.
Og til hr. Kristian Thulesen Dahl
: Jeg ved godt, at hr. Kristian Thulesen Dahl har visse problemer med at skelne mellem områder og lande, og hvem der er forpligtede, og hvem der ikke er forpligtede, men jeg kan ikke tro, at hr. Kristian Thulesen Dahls argumentation ligger på et niveau, hvor han ikke kan se forskel på, hvem der er afviste asylansøgere, og hvem der bare er asylansøgere. Men vil hr. Kristian Thulesen Dahl stille sig op foran Sandholmlejren med en betjent og sende de pågældende hjem, hvis han har en oplevelse af, at der i et område eller et land er fred?
Jeg ved det ikke, men jeg kan bare ikke bevæge mig ned på det niveau, og det må hr. Kristian Thulesen Dahl have forståelse for.
Efter min bedste overbevisning er der altså forskel på det at være afvist asylansøger og det bare at være asylansøger.
Birthe Rønn Hornbech (V), 1997-10-30:
Formanden for Folketingets Kirkeudvalg har ikke et klap med det her at gøre.
Formanden for Folketingets Kirkeudvalg er mødeleder, når der holdes møder i Kirkeudvalget.
Punktum.
Med hensyn til bemærkningerne om afviste flygtninge og specielt til hr. Svane siger jeg hele tiden, og det var med i min indledning til ministeren: Det her er ikke let, men det skal altså ikke forhindre et politisk parti i at forsøge at komme med langsigtede ideer.
Hvad vi vil gøre med de asylsøgere, der er her, kan vi diskutere, når vores forslag bliver fremsat i næste uge.
Nu holder vi os til det, der er forespørgslen i dag.
Her vil jeg godt sige til hr. Søren Søndergaard, når han igen spørger f.eks. i forhold til Jugoslavien, om det aldrig kan tænkes, at vi vil give penge til lande, der tager imod deres egne statsborgere: Jo, hvis der er tale om en organiseret stat med ordnede forhold, og det er efter en krig, hvor der er indgået fred, har vi hele tiden sagt - og det er også en del af repatrieringsstøtten - at som et led i en repatrieringsordning kan man da udmærket forestille sig, at man giver penge til de kommuner i en sådan stat, der f.eks. modtager deres egne statsborgere.
Så har jeg vist sådan set
svaret, for det kører jo på det samme.
Det er rigtigt, at udenrigsministeren sagde det i FN og at vi stadig væk har den samme opfattelse.
Jeg aner ikke, hvordan det blev modtaget, men man skal vel ikke begynde at ændre mening, fordi der er nogle andre, der har en anden opfattelse.
Hvad skulle vi så være herinde for?
Tom Behnke (FP), 1997-10-30:
Indenrigsministeren startede i dag med at komme med nogle betragtninger, som jeg var helt enig i, og det var også derfor, jeg i min ordførertale startede med at tale om principperne i vores holdninger.
Indenrigsministeren sagde jo, at der ikke var nogen tvivl om, at man selvfølgelig skulle gøre, hvad man kunne, for at de, der er udvist af Danmark - eller afvist for den sags skyld - vendte hjem til deres hjemland så hurtigt som muligt.
Jeg sagde så i min ordførertale, at der er mange principper, vi er enige i, og at dette er et, som jeg tror kan samle Folketinget bredt.
Jeg tror, at alle partier kan være enige i, at de, der ikke længere opfylder betingelserne for at være i Danmark, selvfølgelig skal hjem igen.
Så kommer vi til, hvordan vi håndterer det problem, og dér sagde jeg: Har man viljen til at finde mulighederne, så vi kan føre disse principper ud i livet?
Det har man ikke, for sagen er jo, at der indimellem opstår problemer med, at de, der bliver udvist, ikke kan vende hjem, fordi hjemlandet ikke vil tage imod dem.
Hvad er så reaktionen?
Ja, den danske lovgivning er indrettet på en sådan måde, at selv om de er udvist fra Danmark, men ikke kan rejse hjem, så kan de, hvis de har været her tilstrækkeligt længe, opnå permanent opholdstilladelse her i Danmark.
Dér var det så præcis, at jeg spurgte, og jeg vil godt gentage spørgsmålet lidt mere koncist over for indenrigsministeren: Er indenrigsministeren indstillet på, at vi ændrer udlændingeloven på en sådan måde, at vi sætter uret i stå for disse mennesker, så 3-års-reglen ikke kommer til at indtræde?
Lad mig så sige med hensyn til forslagene til vedtagelse, at der er et, der er fremsat af regeringspartierne, og dér må jeg sige, at for Fremskridtspartiets vedkommende virker det som en afværgedagsorden.
Den er alt for løs, den forholder sig ikke til den debat, vi har haft i dag, og den forholder sig heller ikke til forespørgselsdebatten.
Det er en ren afværgedagsorden, fordi regeringen ikke vil forholde sig til det, vi diskuterer.
Efter Fremskridtspartiets opfattelse ville det være forkert, hvis vi vedtager et forslag, der ligger uden for emnet.
Vi vil til gengæld stemme for det forslag til vedtagelse, som er fremsat af Venstre og De Konservative, og vi stemmer således imod regeringens forslag.
Thorkild Simonsen (S), 1997-10-30:
Hr. Thulesen Dahl spørger om, hvor mange der er sendt tilbage til Somalia.
Der er stadig væk kun den ene person, men for så vidt angår Østsomalia, er der altså forhandlinger i gang om seks, men der er det problem, at dernede forlanger man, at de frivilligt skal rejse ud af landet her, og det er altså et af problemerne.
Der nævnes også de 3.000, som når 3-års-grænsen.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at de fleste af de 3.000 kommer fra det område i Sydsomalia, hvortil man ikke kan sende nogen tilbage for tiden, og derfor er de genstand for en ganske særlig opmærksomhed fra ministeriets side.
I det hele taget vil jeg gerne sige om hjemsendelse, at det er klart - som jeg sagde i det andet svar og i mit første indlæg - at vi vil arbejde meget energisk for at føre det ud i livet.
Det er ikke rigtigt, for både hos politiet, hos flygtningemyndigheder og andre myndigheder, i mit eget ministerium osv. er viljen i høj grad til stede for at føre det, man har vedtaget, ud i livet. Der er andre, der mangler denne vilje, og jeg har nævnt de lande, og jeg vil gerne give løfte om, at jeg skal følge det.
Det er også det, hr. Helge Adam Møller var inde på, og det er helt klart, at hvis der er nogle lande, som siger nej, Vietnam eller dem, der ligger højt, skal der foretages særlige forhandlinger eller aktioner i forhold til dem, men det er ikke dermed givet, at jeg vil bruge den sanktionsform, som hr. Helge Adam Møller anbefaler.
Men det er jo ikke, fordi vi glemmer disse 291, eller hvor mange det var; det skal vi stadig væk arbejde på.
i Danmark.
Det er jo et kendt tal, og derfor er det selvfølgelig også væsentligt, når det er betydeligt billigere i nærområderne - i alt fald på mange måde - fremover at øge støtten til disse områder, hvis der er lande, som er ved at komme i en situation, hvor de begynder på noget, og det er Irak for øjeblikket, så vidt jeg ved.
Det sidste, jeg vil sige, er til hr. Tom Behnke, som spørger, hvilke ændringer der kan tænkes at komme.
Hvis man har læst og hørt - man har nok i alt fald hørt det - statsministerens åbningstale, er der bebudet nogle ændringer, og hvis man har hørt, hvad jeg har sagt, så ved man, at jeg arbejder energisk på at fremsætte nogle forslag fra regeringens side over for Tinget.
Jeg vil ikke her i dag i salen begynde at forhandle direkte med hr. Tom Behnke.
Det eneste, jeg var særlig glad for,
var, at hr. Tom Behnke nu faktisk fortryder, han kom til at sige det der med faldskærmene.
Det synes jeg dog er noget, hvis det er rigtigt.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1997-10-30:
Jeg vil gerne takke indenrigsministeren for et delsvar på mit spørgsmål om, hvor mange der nu er sendt retur til Somalia.
Jeg kan forstå, at der stadig væk kun er sendt én retur, hvilket regeringen i pressen benyttede til at sige, at nu havde man fået et gennembrud i tilbagesendelsen af somaliere.
Det er jo det gennembrud, der åbenbart ikke er kommet videre.
Så er der forhandlinger om yderligere seks.
Det giver syv.
Men det tal, jeg kunne forstå, der var tale om, at der som minimum skulle sendes hjem efter den aftale, der var indgået, var ti.
Og derfor er spørgsmålet: Når de tre øvrige - nu er vi jo godt nok nede i små størrelser - ikke nævnes, skyldes det så, at man ikke kan finde dem?
Er det, fordi de er gået under jorden?
Det har der nemlig været forlydender om, og jeg synes da, det er interessant, hvis de er det, og vi så ikke kan sende dem ud, selv om de er indbefattet i aftalen.
Så siger indenrigsministeren også - og det vil jeg altså gerne have svar på, og hvis indenrigsministeren kommer herop og siger, at han ikke kan give det i dag, vil jeg gerne have det oversendt skriftligt - at de 3.000 fra Sydsomalia er et stort problem, fordi de er svære at sende retur.
Det var ikke det, jeg spurgte om, for jeg spurgte, om regeringen vil stå fast på den 3-års-grænse, der gør, at de i den kommende tid får en fast opholdstilladelse i Danmark, som vi ikke kan inddrage igen, og så kan de blive i landet livsvarigt.
Kan jeg tage svaret fra indenrigsministeren som udtryk for, at regeringen ikke vil foretage sig ændringer med det resultat, at de her 3.000 i løbet af kort tid får fast ophold i Danmark?
Thorkild Simonsen (S), 1997-10-30:
Med den interesse, som Folketinget følger disse hjemsendelser med, skal jeg love hurtigst muligt at give svar, når der sker ændringer i det, vi sidder og taler om, også til hr. Thulesen
Det er helt klart, at målet er de ti - det er måske også flere - men jeg kan ikke svare i dag, for jeg ved ikke, hvor de opholder sig henne, men det skal jeg undersøge.
Til det sidste vil jeg ikke give svar i dag, blot sige, at vi arbejder med visse ting med hensyn til fremtiden, og hvad det bliver til, det kan jeg altså ikke svare på i dag.
Jens Peter Vernersen (S), 1997-10-30:
Socialdemokratiet støtter skatteministerens forslag om ændring af selskabsskatteloven, således at selskaber ligestilles med hensyn til acontoindbetaling af selskabsskat.
Med den udformning, lovforslaget har, skal acontoskat betales som 50 pct. af gennemsnittet af de sidste 3 års indkomstskat.
Der er efter lovforslaget mulighed for at regulere acontoskatten op eller ned afhængig af virksomhedens indtjening, og med det foreliggende forslag tilgodeses virksomhederne rent faktisk med den lavere selskabsskat, der jo er 34 pct.
I Socialdemokratiet finder vi ikke nogen saglig begrundelse for, at en del virksomheder har en så udstrakt skattekredit, som eksisterer på nuværende tidspunkt, så derfor tilslutter vi os lovforslaget.
Frank Aaen (EL), 1997-10-30:
Det er jo klart, at det er rart, hvis man kunne få sådan en lidt udskudt frist til at betale sin skat, men vi almindelige lønmodtagere betaler jo kildeskat, og et eller andet sted er det her sådan set bare en form for at tilnærme sig, at man betaler skatten det år, hvor man tjener pengene.
Derfor kunne jeg godt tænke mig at spørge Venstre, hvorfor det er så vigtigt, at erhvervsvirksomhederne skal have nogle fortrin, som vi andre ikke har.
Er Venstre ikke enig i, at hvis man har den ordning, at man betaler pengene, samtidig med at man tjener dem, mindsker det også muligheden for, at der er selskabstømmere eller andre, der render med dem undervejs?
Jens Peter Vernersen (S), 1997-10-30:
Det var måske befriende, hvis Venstre havde lige så stor omsorg og interesse for almindelige lønmodtagere, som man har for de virksomheder, man her argumenterer for.
Lad mig også tilføje, at fru Mariann Fischer Boel gav udtryk for, at man skulle betale 50 pct. af gennemsnittet over de sidste 3 år, men der står også i lovforslaget, at hvis man har afvigende indtægter, kan der ske en reducering af acontobeskatningen.
Mariann Fischer Boel (V), 1997-10-30:
Så bliver jeg altså nødt til at sige til både hr. Frank Aaen og hr. Vernersen, at hvis en virksomhed vælger at udskyde skattebetalingen til året efter, er det til en højere sats.
Betaler man acontoskat, er det 34 pct., og vælger man at betale året efter, er det til en beskatning på 38 pct.
Det er også derfor, at lovforslaget i virkeligheden betyder, at når man har skummet fløden af det, altså fremrykket indbetalingerne, taber staten reelt 500 mio. kr.
Brian Mikkelsen (KF), 1997-10-30:
I den seneste erhvervsredegørelse taler regeringen varmt og erhvervsvenligt om at forbedre kapitaltilførslen til mellemstore og mindre virksomheder, men med det her lovforslag hiver regeringen netop kapital ud af de små og mellemstore virksomheder og sikrer nu ifølge regeringens egne tal et merprovenu på 2,8 mia. kr. alene i 1998, og det må man jo trods alt sige også er en slags penge.
2,8 mia. kr. til næste år; 0,9 mia. kr. året efter.
Det er mange penge for små og mellemstore virksomheder, når man tænker på ikke kun likviditeten, men rentefordelen af dem, og de bør løbe tilbage til de små og mellemstore virksomheder og ikke ned i statskassen.
Acontoskatteordningen er efter min mening en fin ordning, når den går ad frivillighedens vej.
Det er også dokumenteret, at mange, specielt store og kapitalstærke virksomheder, frivilligt er gået over til acontoskatteordningen, men de store kapitalstærke virksomheder er ikke problemet her, fordi så snart en virksomhed har den fornødne kapital, viser erfaringen jo, at den af egen fri vilje ofte overgår til det nye system, fordi den derved opnår økonomisk fordel ved at betale selskabsskatten på de 34 pct.
Men det kræver altså den fornødne kapital, og der er ikke nogen grund til at straffe de mindre virksomheder, der kæmper hårdt for at overleve, og som ikke har samme adgang til den kapital, der er nødvendig, når de pludselig i 1999 skal betale 50 pct. mere i skat, end de plejer.
Vi mener derfor, at overgangen til acontoskatteordningen bør fortsætte ad frivillighedens vej, og at der mangler en form for overgangsordning for disse virksomheder.
Men jeg vil også godt sige, at det her er et af de områder, hvor vi godt vil kunne forhandle konstruktivt og måske vil kunne opnå en aftale.
Lad os nu se, hvad ministeren spiller ud med.
Vi mener som sagt, at det skal være en frivillig ordning, og at der skal være en overgangsordning for virksomhederne.
Vi mener også, at virksomhederne selv skal kunne bedømme, hvornår de er rede til at gå ind i en sådan ordning, men det må man kunne forhandle om og finde en for virksomhederne fornuftig løsning på.
Frank Aaen (EL), 1997-10-30:
Nu har jeg et par gange i debatten været meget uenig med fru Mariann Fischer Boel, og derfor vil jeg starte med at sige, at der i hvert fald er én bemærkning, jeg er enig i, og det er, at det er underligt, at det her ikke giver noget varigt provenu til statskassen.
Derfor vil jeg allerede nu stille et spørgsmål, som jeg synes har en principiel karakter, nemlig om ikke det, der sker her, i virkeligheden er, at vi nedsætter erhvervsbeskatningen fra 38 pct. til 34 pct. og sådan set gør det ad bagdøren i stedet for gennem en egentlig beslutning.
Jeg må sige, at set i det lys er vi modstandere af, at det sker.
Alligevel er vi positive over for lovforslaget.
Vi vil gerne ændre det i retning af, at det giver et provenu, og at vi altså beholder erhvervsbeskatningen på det, den sådan set officielt er, nemlig 38 pct.
Vi så den gerne højere endnu.
Men uanset hvad der måtte ske i en sådan snak, må vi jo sige, at det positive, der under alle omstændigheder kommer ud af det her, er, at det begrænser mulighederne for at løbe med det offentliges penge, for dem har vi stående ude i virksomhederne uden at have ret meget kontrol med dem.
Derfor skal vi tilsige en positiv holdning til lovforslaget, men der er altså en lille skønhedsplet her, som vi gerne vil have kigget nærmere på via udvalgsbehandlingen.
Og jeg skal bare sige til sidst fra SF's ordfører, hr. Jes Lunde, at SF også kan støtte forslaget.
Sonja Albrink (CD), 1997-10-30:
I tirsdags kunne man i Børsen se, at Håndværksrådet skønnede, at 37.000 virksomheder i 1998 ville komme til at betale skat for 2 år.
Dengang man indførte kildeskatten, gjorde man jo det, at man reelt lavede et skattefrit år, så man undgik, at folk kom til at betale 2 års skat i et og samme kalenderår.
Hvis man pålagde selskaberne at gå over fra en bagudrettet skattebetaling, en acontobetaling, kunne man jo overveje samme model, selv om det naturligvis ville koste nogle penge for statskassen.
Jeg vil også gerne høre skatteministerens kommentar til at lave en sådan overgangsordning eller lade de små virksomheder med overskud på f.eks. under 1 mio. kr. forsætte med muligheden for en bagudbetaling, for det er jo typisk de små virksomheder, som vi også har hørt andre ordførere nævne, som har ondt i likviditeten.
Til forslaget vil jeg som til de to foregående sige, at jeg synes, vi i Folketinget har et for ringe beslutningsgrundlag. Vi ved alt for lidt om, hvad konsekvenserne er for de selskaber, det drejer sig om, og derfor synes jeg, vi skal få afklaret problemerne under udvalgsbehandlingen og se på, om der er nogle løsningsmuligheder for nogle af de problemer, før vi også i CD tager endelig stiling til dette forslag.
Carsten Koch (S), 1997-10-30:
Jeg kan sige, at det er rigtigt, som hr. Frank Aaen er inde på, at man jo kan sige, at på lang sig vil vi ende med en selskabsskatsats på 34 pct.
Det er altså ikke sådan, at der er tale om, at man tvinger virksomheder over til acontoskat og skal fastholde 38 pct.
Der er en kompensation direkte inde i forslaget.
Det er jo sådan, at forslaget indebærer en to-fase-introduktion.
Det er jeg altså indstillet på at diskutere i forbindelse med udvalgsarbejdet, for regeringen er fuldt ud opmærksom på, at der kan være en række mindre virksomheder, som kan komme ud for særlige vanskeligheder i forbindelse med det.
Så kan vi jo samtidig også tilgodese det synspunkt, som
hr. Frank Aaen fører frem, at så kommer vi jo ikke til at gå endeligt over til en 34 pct. selskabsskat.
Det er et spørgsmål, som vi kan debattere under udvalgsarbejdet.
Kim Behnke (FP), 1997-10-30:
Folketinget skal nu have en debat om Danmarks ulandsbistand, og det skal vi af to grunde:
For det første, fordi Danmark yder ulandsbistand i et omfang og af en størrelse, som overgår resten af verden.
I 1997 vil vi aflevere for 10 mia. kr. dansk velfærd til ulandene.
For det andet
, fordi den danske ulandsbistand igen har været udsat for kritik. Denne gang er det ikke Fremskridtspartiet eller andre politikere, som kommer med kritik af den danske bistandshjælp.
Denne gang er udgangspunktet en bog af professor Martin Paldam, og det er jo paradoksalt nok et udgangspunkt, som regnes for at være mere troværdigt end en normal politisk debat.
I hvert tilfælde kunne vi opleve, at bogens fremkomst på den politiske arena afstedkom en betydelig presseomtale og en betydelig interesse.
Men nu skal dansk ulandspolitik jo altså ikke føres i pressen eller i bogudgivelser fra professorer, og Fremskridtspartiet har derfor fundet det vigtigt, at dansk ulandspolitik bliver gjort til genstand for en debat her i Folketingssalen.
Vi vil fra Fremskridtspartiets side have afprøvet, om udviklingsministeren er argumentresistent, eller om der er muligheder for at få et flertal i Folketinget for en opstramning af den danske ulandspolitik.
Kim Behnke (FP), 1997-10-30:
Men det er ikke tilfældet.
Et af mine referencepunkter er Verdensbankens rapport, som udkom i september i år, og som bl.a. blev omtalt i Morgenavisen Jyllands-Posten den 23. september.
Der slår man fast, at blandt de lande, hvor bistanden har mindst effekt, er nogle af de lande, som har været danske modtagerlande igennem 25 år.
Der er lande som Egypten, Uganda, Bangladesh, Nicaragua, bare for at nævne nogle stykker.
Og konklusionen hos Verdensbanken er, og jeg citerer: »Den logiske konsekvens af den ineffektive bistand må være, at man stopper bistanden til dårlige økonomiske miljøer - ikke at man stopper al bistand.
Anvendt klogt kan bistandshjælpen bringe millioner ud af fattigdommens elendighed.«
I stedet for at bruge pengene på korrupte regimer så bruge pengene på at hjælpe nogle mennesker, der er i nød.
Lotte Henriksen (S), 1997-10-30:
Jeg ved godt, at hr. Kim Behnke ynder at kommentere alle ledere, som ikke findes sådan i vores nærmeste omgangskreds eller i de nærmeste lande omkring os, som korrupte ledere.
Det behøver de jo ikke nødvendigvis at være alle sammen, fordi de befinder sig lidt længere væk.
Så er det således, at når man laver en ulandsbistand, som forsøger at hjælpe de fattigste i verden, er det naturligvis svært at få en høj succesrate.
Og målet, som jeg netop sagde, er jo at hjælpe de fattigste lande i verden.
Det er også de lande, der har den svageste administration.
Det er de lande, der har sværest ved at håndtere, hvordan de skal komme videre.
Det er jo et mål, vi har lagt i bistanden alene.
Og jeg havde nær sagt, at hvis man skulle følge den linje, som Verdensbanken har fulgt, så lad os diskutere det.
Så er det jo også et problem i sig selv, for de har ønsket strukturændringer i alle de lande, hvor de er gået ind og har villet give lån.
Og ved hr. Kim Behnke, hvad det har betydet?
At de folk, som er fattige, er blevet endnu mere fattige, fordi disse regeringer har været tvunget til at skulle indføre privatiseringer og lukke skoler, og det har betydet, at analfabetismen og sygdomsniveauet er blevet større.
Kim Behnke (FP), 1997-10-30:
Nu er mit kendskab til forholdene i henholdsvis Bangladesh og Uganda eller Nicaragua langtfra så tilstrækkeligt, at jeg vil stå her og stå inde for, om deres regimer er korrupte eller totalitære
, osv.
Jeg refererer udelukkende til den karakteristik, Verdensbanken har givet af de pågældende lande.
Derudover er det jo et interessant synspunkt, fru Lotte Henriksen har om, at vi skal blive ved med at give penge vel vidende, at det er uden ende, for så længe man ikke vil de strukturændringer, som bl.a. Verdensbanken har bedt om, vil de lande blive ved med at have elendige forhold, de vil blive ved med at have en elendig økonomi, for de kører i socialismens dødsspiral, som bl.a. hr. Paldam har gjort opmærksom på.
Der skal åbning af deres markeder til, der skal handel med omverdenen til, osv.
Det er det eneste, som på længere sigt kan give de lande velstand. Så kan det jo ikke nytte noget, at man i et land naivt forsøger at bevare en enkelt lille kommuneskole og bliver ved med at yde støtte og fastholder de mennesker i fattigdom, fastholder dem på et lavere niveau.
De skal have lov til at blomstre op, præcis som vi andre har haft mulighed for.
Lotte Henriksen (S), 1997-10-30:
Bare ganske kort: Det er jo ikke, fordi vi ikke går ind for, at der skal ske økonomiske ændringer, og at man skal øge handelen med disse lande, for at de skal kunne klare sig selv.
Vi mener bare ikke, at det kan gøres alene.
Vi mener rent faktisk også, at den anden side af befolkningen skal være med, så det ikke kun er dem, som er økonomisk velstillede, vi hjælper, men at vi også skal hjælpe dem, som er dårligt stillede.
Det er såmænd helheden i vores politik.