Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-03-21:
År efter år har vi de samme diskussioner om ligestillingsministerens redegørelse.
Jeg kan i hvert fald genkende en lang række af de problemer, vi diskuterer nu, fra de diskussioner, vi havde for et år siden, og hvis man ser tilbage på tidligere ligestillingsredegørelser, er det vel de samme problemer, der bliver ridset op.
Faktisk kan man på nogle områder sige, at problemerne med ligestilling er blevet decideret større.
Hvis vi f.eks. ser på lønforskellene på arbejdsmarkedet på baggrund af 30 år med en såkaldt ligelønslov, kan vi stadig væk se lønforskelle, som kun har én forklaring, nemlig at kvinder får en lavere løn end mænd, fordi de er kvinder.
Nu har regeringen så – eller rettere sagt beskæftigelsesministeren – i forbindelse med en valgkamp lovet, at nu ville regeringen tage sig sammen og lave et lovforslag om kønsopdelte lønstatistikker; et lovforslag, som er blevet kritiseret fra alle sider, fra alle dem, som i det daglige arbejder for, at vi kan få ligeløn i Danmark, fordi det er fuldstændig utilstrækkeligt og kun omfatter en meget lille del af arbejdsmarkedet.
Beskæftigelsesministeren har fremsat det her forslag, men hvad siger ligestillingsministeren?
Hvorfor har vi en ligestillingsminister, når ligestillingsministerens bemærkninger til det lovforslag så vel som til en række andre lovforslag, er: Jeg er enig med min ministerkollega?
I stedet for burde vi have en ligestillingsminister, som måske i større udstrækning end så mange andre i regeringen tager ligestillingsbrillerne på og først og fremmest siger: Der er brug for at gøre noget alvorligt for at få en stor del eller hele arbejdsmarkedet dækket ind med hensyn til kønsopdelte lønstatistikker, når der nu er enighed om, at det faktisk er et redskab på vejen mod ligeløn.
Tilsvarende ser det ud, når vi ser på et af de problemer, ligestillingen lider endnu mere under i dag, end den gjorde for nogle år siden, nemlig hvad angår kvinders arbejdsforhold, kvinders arbejdsmiljø.
I dag er det sådan, at kvinder i dobbelt så stor udstrækning som mænd lider af fysisk nedslidning; at tre gange så mange kvinder som mænd får anmeldt stress som arbejdsskade; at kvinder i langt højere grad end mænd er langtidssyge; og at kvinder er overrepræsenterede blandt førtidspensionisterne.
Alligevel har vi ikke på noget tidspunkt hørt, at spørgsmålet om specielt kvinders arbejdsmiljø eller ligestillingsvinklen i arbejdsmiljøarbejdet er blevet nævnt som et problem, selv om problemet er voksende.
Har vi hørt nogen nævne, hvad man gør ved, at kvinder i større udstrækning end mænd er arbejdsløse, at kvinder tvinges til tidligere tilbagetrækning end mænd på grund af overarbejdsløshed og på grund af nedslidning?
Et af de spørgsmål, som har været meget til debat, og hvor ligestillingsministeren også er kommet med en selvstændig redegørelse, er spørgsmålet om det kønsopdelte arbejdsmarked.
Der ligger også fra ligestillingsministeren på det område en række tiltag, som man kan sige måske vil forbedre situationen.
Men alligevel vil jeg fremhæve, at vi jo i dag ikke alene har et kønsopdelt arbejdsmarked, men at det også i sig selv medvirker til nogle groteske forhold med hensyn til både arbejdsmiljø og lønforskelle.
Hvorfor har en pædagog med 4 års uddannelse en timeløn på ca. 110 kr., mens en tømrer med ca. 4 års uddannelse har en timeløn på 170 kr.?
Hvad er den dybere visdom i det?
Jeg tror, det er svært at sige, men jeg tror i øvrigt, at hvis man ser på realiteterne, har regeringen også på det område et ansvar.
Kan det hænge sammen med det jerngreb, som regeringen holder kommunernes økonomi i?
Det var måske værd at vurdere den slags ting ud fra en ligestillingssynsvinkel og ikke bare følge Thors hammer så godt, man nu kan, og så i øvrigt synes, at det er godt, at der bliver holdt igen på de kommunale budgetter.
Det er nok, fordi ligestillingen ikke altid bliver tænkt ind i lovgivningen eller ind i de initiativer, som regeringen tager.
Et godt eksempel var, da den tidligere integrationsminister, hr. Bertel Haarder, introducerede kampagnen »Brug for alle unge« rettet mod unge indvandrere og unge flygtninge med anden etnisk herkomst.
Den kampagne var skruet sådan sammen, at den bestod af to dele.
Den ene del handlede om job i uniform, altså job som politibetjent, job inden for forsvaret, job inden for beredskabet osv., hvor man havde fundet frem til otte rollemodeller.
De otte rollemodeller var alle unge mænd.
Den anden del af kampagnen handlede om job inden for social-, sundheds- og omsorgsområderne, altså job som social- og sundhedsassistent, sygeplejerske osv.
I den kampagne var der også otte rollemodeller.
Man må sige til beskæftigelsesministerens ros, at han dog trods alt havde haft så megen omtanke, at der var én mandlig rollemodel, men altså også syv kvinder som rollemodeller.
Det kan man så også sige om, hvad man vil, men hvor var ligestillingsministeren henne?
Var det ikke et spørgsmål om at tænke ligestilling ind i sådan en kampagne?
Nej, det var det ikke.
Som integrationsministeren forklarede, var det jo sådan, at man måtte tage udgangspunkt der, hvor folk var, altså ikke have nogen som helst tanker om at prøve at lave mønsterbrydning eller prøve at gøre op med det kønsopdelte arbejdsmarked.
På en lang række andre områder er regeringen jo også groet fast i den forestilling, der hedder: Ligestilling er folks eget problem.
Et godt eksempel er hele spørgsmålet om barselorloven.
Det er ikke for ingenting, at det er nødvendigt, at man øremærker en del af barselorloven.
Fra oppositionens side har vi foreslået 3 måneder til mænd.
Det gøres ikke bare, ved at vi siger: Vi må have ændret arbejdspladskulturen.
For forudsætningerne for at ændre en arbejdspladskultur på det her område er også, at det bliver acceptabelt, at det bliver ligetil for mænd også at kræve deres del af barselorloven over for deres arbejdsgivere.
På den måde kan vi skubbe på med hensyn til en udvikling også af arbejdspladskulturen.
Problemerne med i det hele taget at tænke ligestilling ind i al lovgivning tror jeg er mere omfattende end som så.
Vi kan jo f.eks. tage spørgsmålet om de kommende diskussioner om velfærdsreformer, reformer, som vil få kæmpestor betydning for ligestillingen, for kvinders muligheder på arbejdsmarkedet, for kvinders muligheder for at få en bedre tilbagetrækning osv.
Alligevel er forudsætningerne for den måde, vi diskuterer velfærdsreformer på, som det jo er formuleret af Velfærdskommissionen, fuldstændig blottet for ethvert ord om ligestilling.
Ikke på ét punkt er der tænkt ligestilling ind i de mange forslag fra Velfærdskommissionen.
Men jeg ser frem til, at ligestillingsministeren vil insistere på, at hvert eneste forslag, når vi skal til at tage diskussionerne om velfærdsreformer her i Folketinget, skal ligestillingsvurderes, sådan at vi kan sikre, at der også bliver taget hensyn til kvinderne i den kommende debat om fremtidens velfærd.
Jeg mener, det er vigtigt, at vi gør op med den tankegang, som bl.a. Dansk Folkepartis ordfører lagde op til, hvor hun bl.a. sagde, at kvinder må tage sig sammen.
Hvis det er sådan, at vi baserer ligestillingsarbejdet på, at nu må kvinderne tage sig sammen, er vi helt sikre på, at der ikke sker nogen positive fremskridt på det her område.
Der tror jeg, det er vigtigt, at ligestillingsministeren får nogle mærkesager at markere sig på, så hun bliver mere kendt også på det område som ligestillingsminister.