Pia Kjærsgaard (DF), 2002-05-30:
Folketingsvalget i fjor betød et systemskifte for Danmark, og jeg synes også, man har kunnet mærke på debatten her i dag, at forholdene er ganske, ganske anderledes.
Jeg må sige, at jeg synes, det er en falliterklæring fra det tidligere regeringsparti at optræde på den måde.
Resultatet af valget og debatten omkring valget blev ikke alene et dansk anliggende.
Interessen rundtomkring i Europa var og er stor, for valget var jo i høj grad også med til at befri de andre europæiske lande og folk fra et mentalt åg, hvor indvandringen end ikke måtte diskuteres. Danmark blev, når det drejer sig om udlændingepolitikken, foregangsland i Europa den 20. november 2001, ligesom vi i EU-politikken blev foregangsland, da vi stemte for at bevare vores selvstændighed i forbindelse med Maastrichttraktaten og senere sagde ja til vores egen mønt.
I udlændingepolitikken tog vi teten.
Dette lille land tog teten, det var slut med at være halehæng, det var slut med at være et land, der ikke gør nogen som helst forskel på folk, slut med bare at være et land, der følger trop og lader sig skræmme af andres løftede pegefingre.
For Dansk Folkeparti at se tog vi med aftalen om udlændingelovgivningen det første skridt til en begyndelse på et fantastisk stort oprydningsarbejde efter foregående regeringers svigt og eftergivenhed.
Det bliver et arbejde, som vil strække sig over flere år, og blandt de første vigtige skridt kan nævnes: de facto-reglen er afskaffet; flygtninges retskrav om at få en bolig inden 3 måneder er afskaffet; reglerne for at erhverve dansk statsborgerskab er skærpet kraftigt, og reglerne for familiesammenføring er strammet markant.
Men der er meget andet at glæde sig over her 6 måneder efter folketingsvalget.
En række initiativer blev taget dels i forbindelse med finansloven, dels efterfølgende i et udmærket samarbejde mellem Dansk Folkeparti og regeringen.
Elementerne i finanslovaftalen er kendt, og jeg behøver ikke at gå nærmere ind på dem, men jeg vil dog tillade mig at nævne nogle af de ting, det især var af betydning for os at få indført.
Det gælder efterlevelsespensionen, endda nu med tilbagevirkende kraft; det gælder tilførslen af yderligere midler til sundhedsvæsenet, og det gælder uddannelsesområdet.
Dansk Folkeparti ser frem til forhandlingerne om den nye finanslov, hvor der naturligvis også fra vores side vil blive fremlagt en række initiativer.
Ingen skal være i tvivl om, og slet ikke regeringen, at Dansk Folkeparti stadig vil kræve forbedringer for de socialt dårligt stillede, for det er her, vi først og fremmest føler, at vores mission er at trække regeringen i den retning, vi synes den skal trækkes.
Vi synes, vi har bevist det med denne finanslov, og det vil vi selvfølgelig bevise i endnu højere grad med den næste finanslov.
Jeg vil også nævne en fortsat indsats for at få fjernet ventelisterne til sygehusene og få sikret pensionisterne ordentlige forhold, herunder fastholde de allerede opnåede resultater.
Vi må ikke slappe af nu.
Ingen skal tro, at vi med de initiativer blot siger: Stop, nu sker der ikke mere, nu går det nok alt sammen.
Der vil blive holdt vågent øje med tingene, og er resultaterne ikke gode nok, skal der følges op på dem, og så må vi give yderligere forstærkning.
Det er jo nok noget af det, der fremover vil være en meget, meget omfattende og berettiget debat om i det danske samfund.
»Det grå guld« er man nu begyndt at sige så pænt, det er også berettiget, og man bør naturligvis intensivere indsatsen for at få dem til at blive på arbejdsmarkedet.
Det er i hvert fald nogle af de punkter, som skal til debat i den samling, vi går ind i til oktober.
Såvel jobfradraget som den økonomiske gulerod for pensionsmodne lønmodtagere mener vi vil kunne lette den mangel på arbejdskraft, som regeringens økonomiske redegørelse peger på som et problem for samfundsøkonomien.
Også for de uddannelsessøgende og i det hele taget på hele skoleområdet agter Dansk Folkeparti at komme med initiativer.
Hr. Jann Sjursen har været lidt inde på det tidligere, og vi synes bestemt også, det er vigtigt, at det område bliver højt prioriteret.
Så vil jeg godt beskæftige mig lidt med de toner, der er kommet fra vore NATO-partnere.
Vi hørte forleden det signal
fra USA's regering, at NATO-medlemslandene i langsigtede strategier måtte sadle om fra den situation, vi har kendt fra NATO's stiftelse i 1949, og som var situationen gennem den kolde krig, dengang truslen var af en art, der var til at tage og føle på.
Der var faste og velbevogtede grænser, som skilte dem og os, vi vidste præcis, hvor fjenden stod, vi vidste præcis, hvad han kunne, og vi vidste i stor udstrækning, hvad der var fjendens hensigter.
For NATO var det derfor på sin vis ligetil at tage de nødvendige forholdsregler.
Alliancen havde en klar plan for, hvordan der skulle reageres, såfremt den kolde krig blev til rigtig krig, ligesom hvert land præcis var klar over, hvilke opgaver der skulle løses.
To begivenheder, den ene en lykkelig, den anden en tragisk begivenhed, ændrede dramatisk NATO's og dermed også Danmarks forsvarssituation.
I dag pågår der et omfattende samarbejde mellem russiske militære ledere og NATO.
Denne lykkelige udvikling var som nævnt allerede i gang
, da terrorangrebet i New York fandt sted sidste år, hvilket dengang blev dokumenteret af det russiske folks utvetydige solidaritet med USA og NATO, og hvor føles det godt og rigtigt, at vi nu har Rusland med i opgøret mod denne ondskab.
Det spørgsmål, jeg vil stille regeringen i dag, er, om vi også i Danmark har de midler, der skal til for at tage kampen op.
Jeg vil opfordre regeringen til, at den under ingen omstændigheder svækker vores konventionelle forsvar, men at det snarere bliver styrket, og at vi samtidig markant må forøge bevillingerne til den deciderede terrorbekæmpelse - denne helt nye form for forsvar.
Det nuværende forsvarsforlig udløber i 2004, men allerede her til efteråret begynder de indledende drøftelser mellem Folketingets partier om et nyt langtrækkende forsvarsforlig.
Dansk Folkeparti har ikke tidligere været med i forsvarsforliget, men betragter det som en selvfølge, at vi denne gang indgår i forligskredsen.
Den muslimske forening Hizb-ut-Tahrir er et godt eksempel, altså en international organisation, der med vold og opfordring til vold vil afskaffe demokratierne og indføre islamisk lov.
Den diskussion, der var her i Folketinget forleden, var et skoleeksempel på, hvordan man fra andre partiers side forvrider og forvirrer begreberne.
Dansk Folkeparti har derimod i lang tid været opmærksom på denne forfærdelige middelalderformørkede forening, og offentligheden blev igen opmærksom på foreningen, da den på omdelte løbesedler opfordrede til at myrde jøder.
Der er ifølge grundlovens § 78, stk. 2, ikke noget som helst at rafle om.
Foreninger af denne type skal opløses ved dom, og justitsministerens helt selvfølgelige pligt er at tage det første skridt i denne retning.
Specielt en borgerlig regering med en konservativ justitsminister burde overhovedet ikke tøve med et sådant initiativ, og naturligvis vil Dansk Folkeparti forfølge sagen, indtil Hizb-ut-Tahrir ulovliggøres.
Samtidig med, at de fanatiske foreninger i stigende grad vinder gehør blandt unge anden- og tredjegenerationsindvandrere, ser vi skræmmende eksempler på, at danske lobbyister for indvandringsindustrien skubber asylansøgerne foran sig i deres kamp mod den nye lovgivning, som regeringen og Dansk Folkeparti har indført.
At 27 irakiske asylansøgere, som ikke kan fem ord på dansk, på én gang pludselig og helt af sig selv finder på at besætte Københavns Domkirke - tilfældigvis præcis den kirke, hvor domprovst Anders Gadegaard residerer, den domprovst, som er et fremtrædende medlem af den mere eller mindre betænkelige forening Flygtninge under Jorden, som skjuler afviste asylansøgere - er det ikke lidt mere end et tilfælde?
Regeringens holdning til kirkebesættelsen giver nok lidt anledning til undren.
At kirkeministeren finder det nødvendigt at opmuntre kirkebesætterne ved at aflægge dem høflighedsbesøg er én ting, men integrationsministerens handlemåde er altså langt mere forbavsende.
Den ene dag siger integrationsministeren til medierne det, han skal, og det, vi forventer, nemlig at ingen kan sulte sig til en opholdstilladelse.
Det var dét, der var tilfældet i forbindelse med kirkebesætterne.
Det var ikke sådan, som det først forlød i pressen, at alle blot ventede og var desperate over en langsommelig sagsbehandling; nej, mange af dem havde fået afslag, men gjorde alligevel det, at de besatte en kirke.
Jeg synes, det er uanstændigt.
Den næste dag sender integrationsministeren så andre signaler ud, og det er altså ikke tilfredsstillende.
Det må jeg sige klart og tydeligt for Dansk Folkepartis vedkommende.
Det er ufatteligt, at regeringen på denne måde følger eksemplet fra tidligere regeringer og lader sig trække rundt
Jeg er overbevist om, at danskerne havde forventet noget andet, men jeg hører meget gerne kommentarer fra regeringen vedrørende dette problem senere på dagen, eller måske allerede med det samme. EU-Konventet har påbegyndt sit arbejde.
Dansk Folkepartis repræsentanter, hr. Peter Skaarup som medlem og hr. Per Dalgaard som suppleant, holder sig hele tiden for øje, at de ikke kun arbejder som repræsentanter for Dansk Folkeparti, men som repræsentanter for en bred folkelig EU-modstand.
Den første og største opgave for DF bliver derfor at arbejde for, at EU bliver rullet tilbage, at EU skal være det, som det fra danskernes side var tænkt som, nemlig et samarbejde mellem suveræne stater.
EU-Konventet lægger beklageligvis op til noget helt helt andet, nemlig en egentlig føderation, en superstat med en EU-grundlov, som skal stå over vor egen grundlov.
Dansk Folkeparti forventer, at den nye regering i modsætning til den tidligere lytter til det danske folk, også og ikke i mindst når det drejer sig om EU.
Og jeg har med tilfredshed bemærket, at statsministeren ikke har nogen som helst planer om i denne valgperiode at forsøge at ændre noget som helst i vores EU-forbehold.
Det hører jeg også meget gerne en kommentar til senere.
Jeg vil i øvrigt herfra ønske statsministeren og den øvrige regering held og lykke med opgaverne i forbindelse med varetagelsen af EU-formandskabet.
En meget stor del af den nye lovgivning efter valget er blevet til i samarbejde med Dansk Folkeparti.
Det har fra mange sider været kritiseret som værende blokpolitik.
Nu er det jo som udgangspunkt altid en regering, der vælger sine samarbejdspartnere og afsøger de muligheder, der er.
Men jeg synes faktisk også ud fra den debat, vi allerede har haft her i dag, at det har været vanskeligt - det kan jeg godt se - for regeringen at få andre partier med.
Det har jo været sådan, at der har været utrolig meget hån, der har været meget fornedrelse, der har været meget bagstræberi, synes jeg, i forhold til de initiativer, der er foretaget.
Der har, som jeg har oplevet det, været meget, meget lidt samarbejdsvilje, der har været meget, meget lidt glød fra venstre side af Folketingssalen til at foretage sig
noget i forhold til de initiativer, der har været på bane.
Man må jo så bare konstatere, at det ser ud, som om vælgerne giver opbakning til den politik, der er ført.
Det berømte skattestop er der jo en undersøgelse, der viser, at Socialdemokratiets vælgere bakker op i stor stil og i fin stil.
Udlændingepolitikken bakker man også op i fin og stor stil.
Og sådan er det på mange områder.
Jeg tror egentlig, at når man siger blokpolitik, er der nok også meget tradition i det.
Jeg tror egentlig også, at hvis jeg blev ringet op af et meningsmålingsinstitut og blev spurgt som almindelig borger, om jeg ønskede det brede samarbejde eller blokpolitik, ville jeg da nok sige det brede samarbejde.
Men hvis det ikke er alle, der vil det brede samarbejde, nytter det jo ikke noget.
Jeg vil blot tillade mig at konstatere, at Dansk Folkeparti ikke har nogen speciel glæde ved bare at sidde og lave smalle forlig og smalle aftaler.
Vi ser faktisk gerne, at lovgivningen bliver til med den størst mulige opbakning
her i Folketinget
Jeg vil også godt lidt tilbage til det, som jeg forsøgte at konfrontere hr. Mogens Lykketoft fra Socialdemokratiet med.
Hvis Socialdemokratiet vil indgå i nogle seriøse samtaler, i en seriøs debat, være med til noget fornuftigt, være med til noget - vi i Dansk Folkeparti føler, at der er ved at være lidt grøde i Socialdemokratiet på det socialpolitiske område - er vi bestemt ikke dem, der afviser.
Aldeles ikke.
Det er bare ikke det, vi har oplevet.
Jeg skal understrege meget, at for Dansk Folkeparti var det, der var meget afgørende i valgkampen, udlændingelovgivning, velfærds- og social- og sundhedspolitik, og det var det, der bar valgkampen.
Derfor er det naturligvis også ufattelig vigtigt for os, at der bliver fulgt op på det, der er aftalt, at der kommer endnu flere initiativer, at der bliver ekstra aktivitet i forhold til dem, der er de socialt dårligt stillede, så de virkelig kan føle, at der er sket et skifte, og nu er der altså nogle politikere, som taler folks sag og ikke bare en eller anden globaliseringssag eller international sag eller alt det, vi har hørt fra Socialdemokratiet gennem en lang, lang årrække.
Nej, politikere som ægte og oprigtigt interesserer sig for den befolkning, de er valgt af og for.
Jeg vil også godt sige til de partier, der nu sidder med korslagte øjne og surmuler, medmindre det altså er de der planlagte latterbrøl, der en gang imellem skyller hen over Folketingssalen, at jeg synes, at det med korslagte arme og surmuleri faktisk er, at man placerer sig som protestparti på den ene side og bare kritiserer og kritiserer og kritiserer. Jeg vil godt gøre opmærksom på, at de partier jo ikke selv inden valget var særlig interesserede i at søge det bredest mulige flertal.
Det var noget, vi følte på vores egen krop, og vi syntes, at det var fuldstændig tåbeligt, at man opførte sig på den måde.
Men vi bærer ikke nag, det gør vi bestemt ikke i Dansk Folkeparti.
Vi glemmer ingenting, men vi tilgiver stort set alt.
Og i modsætning til de partier, som konsekvent holdt Dansk Folkeparti ude, er vi og har vi altid været indstillet på et samarbejde med alle partier i Folketinget.
Partier, der hviler på folkestyrets grundlag, skal alle naturligvis samarbejde med, sådan er det.
Det ser jeg faktisk frem til sker i det kommende folketingsår.