Søren Søndergaard (EL), 2003-02-18:
Som det fremgår af forslaget, er der ikke noget i det, vi har lagt frem, der ville forhindre, at et flertal i Folketinget besluttede at forberede for den sags skyld alle de krige, som de måtte ønske.
Det eneste, vi foreslår, er, at man får det vedtaget i Folketingssalen efter en åben diskussion, hvor befolkningen kan følge med, og hvor vi så bl.a. i en mere struktureret form kunne have den diskussion, vi har haft her, på baggrund af et substansmæssigt oplæg af udenrigsministeren, som vi ikke fik her, fordi det netop ikke er det, der er på dagsordenen.
Jamen, bliver der så indvendt, det er jo nødvendigt med forberedelse her og nu.
Det er klart, at hvis man mener, det er nødvendigt, skal man selvfølgelig få et flertal for det og efter vores mening i Folketingssalen.
Men det ændrer ikke efter vores opfattelse ved fem grundlæggende ting: For det første har forberedelserne til en krig i Irak i Danmark konkret været i gang siden november, og det vil sige, at der har været mere end tid nok til, at man kunne få det debatteret og godkendt i Folketingssalen. Der har været mere end tid nok, så det tidsmæssige argument holder ikke.
For det andet er det altså et valg, hvad det er, man forbereder.
Der er i hvert fald tre oplagte ting at forberede i forbindelse med det, der sker i Irak i øjeblikket.
Der er krigen, hvis man mener, at den skal være der.
Der er at afhjælpe den humanitære situation, som er, som det er kommet frem og hr. Villy Søvndal har sagt, meget alvorlig og hurtigt kan blive endnu mere alvorlig.
Det, der er det tankevækkende i de her diskussioner, og det, der aldrig rigtigt kommer frem, når de rullende kameraer kører foran Det Udenrigspolitiske Nævn, er, at der er en ensidig forberedelse af krigen.
Der er bevilget nogle penge til det humanitære, javel, men hvad det andet angår, er der ikke nogen systematisk og ordentlig forberedelse heller ikke fra den danske regerings side, og det er efter vores opfattelse meget kritisabelt.
Krigen bliver forberedt, men
ikke de andre vigtige ting.
For det tredje mener vi, det er vigtigt, at diskussionen kommer her i Folketinget for at undgå den ålerusesituation, som vi altid har, hvor man først går i gang med forberedelserne helt frem til den yderste frontlinje.
Hvis der så er nogen, når soldaterne er stillet op og de skal have ordre til at skyde, der siger, at de ikke vil være med, så siger man: Der kommer et hul i fronten, og det er I ansvarlige for.
Det mener jeg er en helt forkert argumentation.
Lad os tage diskussionen både nu og så på det tidspunkt.
Selv om jeg erkender, at man ikke er grundlovsmæssig forpligtet til det, så lad os tage diskussionen både når man beslutter forberedelsen, og når man beslutter at gå i gang, hvis man beslutter at gå i gang.
For det fjerde ønsker vi den her debat, fordi vi frygter en banalisering af krigen, hvor krigsforberedelser bare er noget, som foregår, som besluttes bag lukkede døre, og uden at der argumenteres i en helhed.
Det bliver, ligesom vi står på krigsfod.
Man kan høre på de argumenter, som bliver brugt
rundtomkring i verden, at den tone, der åbenbart skal til at herske, er, at vi ligesom forbereder os på krig og løser problemer ved hjælp af krig.
Der er jo masser af diktatorer.
Hvem kommer efter Irak?
Der er masser af lande - der er Israel - som har masseødelæggelsesvåben, og som ikke overholder FN's resolutioner.
Er løsningen på alle de her ting krigen?
Vi skal passe på med en banalisering af krigen.
For det femte ønsker vi denne her debat, fordi vi er meget nervøse for et resultat, der f.eks. kommer til at se ud som følger: En intervention af nogle, sikkert gjort i den bedste mening; et Tyrkiet, der har besat en del af Nordirak; et Israel, der har fjernet den sidste rest af mulighed for at etablere en selvstændig levedygtig palæstinensisk stat gennem sine fortsatte og kriminelle etniske udrensninger, og der er etableret et diktatur i Irak eventuelt med en eller anden tidligere hærchef som leder af diktaturet.
Det ønsker vi en diskussion af, også før man begynder forberedelserne.
Så viser det sig, når vi tager den diskussion, hvis vi ikke allerede skulle have haft diskussionen, at så vil folk godt diskutere indholdet, folk vil i hvert fald gerne stille Enhedslisten og SF en masse spørgsmål: Om vi vil frede Saddam Hussein, om vi ville have accepteret Hitler osv., osv., osv.? Det med Hitler skal jeg lige lade ligge i denne omgang, men i forhold til Saddam Hussein er virkeligheden jo den, at lige præcis venstrefløjen i årevis, langt før 1990 og langt tid før Golfkrigen, har ført en kampagne for en konsekvent støtte til det irakiske folk. Det er jo et af problemerne, at den linje, som Enhedslisten har haft, og den linje, som andre på venstrefløjen har haft, ikke er blevet fulgt, for amerikanerne understøttede Saddam Hussein.
Det var jo lige præcis det, at amerikanerne, englænderne og Vesten understøttede Saddam Hussein, der gjorde, at han både fik mod til at angribe Iran og fik mod til at giftgasse sine egne kurdere, og at han til sidst blev så overmodig, at han troede, at han kunne angribe Kuwait for at få den røverkrig til at betale for hele gildet.
Sådan var det.
På det tidspunkt støttede Vesten ham.
Det er jo tankevækkende, når der nu snakkes om den her giftgas, som ganske rigtigt nogle af os stod og demonstrerede imod nede på slotspladsen, dengang det fandt sted, at når man ser, hvad der blev udtalt om det fra officiel side, var den tidligere udenrigsminister, Uffe Ellemann-Jensen, faktisk på besøg i Kuwait og Qatar i De Forenede Emirater kort tid efter, og han udtalte, at giftgasserne er de fattiges atomvåben, og i en tid, hvor der sker nedrustning på andre områder, er det kedeligt at se, at giftgasserne igen bliver anvendt.
Ja, det må man sige, det er jo virkelig en benhård fordømmelse af Saddam Husseins diktatur: Det er kedeligt at se, at giftgasserne bliver anvendt!
Nej, langt hen ad vejen blev den modstand, som burde have været på det tidspunkt, ikke understøttet.
Og det viste sig jo også, da oprøret kom fra folk i syd og fra folk i nord i Irak i forbindelse med konflikten, at de ikke fik den nødvendige støtte.
Vi mener, at befolkningerne skal gøre op med diktaturet, ligesom vi mente, at befolkningerne i Østeuropa skulle gøre op med de udemokratiske regimer.
Det er vores mål.
Det er klart, at hvis Saddam Hussein angriber andre, skal der nogle andre midler til, men ellers er det befolkningerne, der skal støttes til at lave et opgør.
Det kræver to ting: Det kræver materiel støtte til folk, og det kræver en politisk linje, der understøtter et oprør.
Der er det klart, at vi er fuldstændig uenige i den politiske linje, som går ud på at give Tyrkiet en garanti for, at der ikke kan etableres en selvstændig kurdisk stat, at kurderne med andre ord nægtes ret til selvbestemmelse.
Det er det modsatte af at opfordre til et oprør mod Saddam Hussein.
Hvis man virkelig ønskede et oprør i Irak mod Saddam Hussein, skulle man som et af de første punkter garantere kurdernes ret til selvbestemmelse.
Så ville man få en trofast skare af mennesker, der ville ofre alt for at komme af med Saddam Hussein.
I stedet har man indgået en aftale med USA om under ingen omstændigheder at acceptere kurdernes ret til selvbestemmelse, fordi man er bange for, at det skal smitte af på de kurdere, som bor inde i Tyrkiet.
Kort sagt: Det her handler ikke om, hvorvidt nogen vil frede Saddam Hussein.
en løsning, som efter vores opfattelse - og det er vores opfattelse - hænger utrolig sammen med de olieressourcer, som eksisterer i Irak.
Det var et demokratisk forslag.
Det havde vi håbet at andre ville være med til, uanset hvordan man konkret og aktuelt stiller sig til konflikten i Irak.
Det har ikke været tilfældet.
Men hvad angår den anden diskussion, så er det klart, at det behov, der helt tydeligt har været for alligevel at diskutere tingene, selvfølgelig må føre til, at der så bliver stillet en forespørgsel, hvor vi kan fortsætte den meget vigtige, ja, nærmest livsvigtige diskussion.