Kim Behnke (UP), 2001-05-08:
Den 19. januar 1988 skulle jeg første gang fra denne talerstol kommentere den årlige energiredegørelse, og midt i spalte 5033 siger jeg følgende: »Den danske forbruger, både i erhvervslivet og i den private husholdning, skal sikres frie valgmuligheder, og det sker bedst ved at stoppe den energistyring, som Folketinget medvirker til.«
10 år efter, i 1998, gik liberaliseringen for alvor i gang, og når det i dag er den sidste gang, jeg holder en tale om den årlige energiredegørelse, ja, så synes jeg da, det er sjovt at lave den bakspejlsbetragtning, at det, der i januar 1988 af de fleste blev betragtet som ren utopi, altså i dag er en kendsgerning.
Vi har i dag en højere forsyningssikkerhed i Danmark, end vi nogen sinde har haft før, og en af de ting, vi kan lære af de californiske erfaringer, er, at man ikke skal begå den dumhed, som de har begået, nemlig at lægge prisloft over elforsyningen.
Tværtimod har vi med den skandinaviske model koncentreret om den nordiske elbørs i Oslo fået en model, som er både robust og fremtidssikret.
Jeg har med interesse læst i redegørelsen, at ministeren på side 4 skriver, at også atomkraften får en mere nuanceret behandling end tidligere, og det er jo en bemærkning, som jeg har grund til at glæde mig over, for set ud fra europæisk forsyningssikkerhed er det altså vigtigt, at de 30 pct. af den europæiske strøm, der fremstilles nukleart og dermed økologisk, fortsat bliver fremstillet.
Til gengæld er der grund til at være i tvivl om, hvorvidt den taktik, vi har valgt i forhold til VE-forventningerne i resten af Europa, holder stik.
Det kommer jeg tilbage til senere.
Til gengæld vil jeg sige om Nordsøen, at hvor det tidligere jo var et stridsemne - og i dag har Enhedslisten fortsat en fantasi om, at på et eller andet tidspunkt løber vi jo nok tør derude, og det er jo nok teknisk korrekt - må vi både faktuelt og politisk konstatere, at det forløb, der har været i de senere år kulminerende med den nye aftale her i januar 2001, viser, at der er meget store mængder, og specielt det forhold, at oliepriserne steg, resulterede jo i, at mulige kommercielle felter blev langt flere og langt større.
Så ud over de skadevirkninger, som de stigende oliepriser har udløst, er der trods alt også lidt at glæde sig over, nemlig at Nordsøressourcerne viste sig at være større, og vi skal takke både aktørerne på Nordsøen og også Energistyrelsen for, at vi i dag står med større ressourcer, end vi nogen sinde havde forventet.
I forhold til energireformen er det klart, som jeg har sagt så mange gange tidligere, at den kommer vi til at reparere på mange gange, ikke fordi der er noget galt, men fordi udviklingen går hurtigt.
Vi skal senere i dag behandle et lovforslag, hvor vi allerede nu tager højde for justeringer i forventede ændringer fra EU både på el- og gasområdet, og sådan skal det naturligvis være.
Igen kan jeg kun glæde mig over, at hastigheden er større end den, selv jeg havde forventet.
Med hensyn til elpriserne er der dog i dag grund til, at vi er opmærksomme på, at vi ikke kan blive ved med at bruge elprisen som, hvad skal man sige, vores affaldscontainer.
Hver gang vi har et problem, så læsser vi problemet over på elprisen, for det er jo kun en kvart øre, det er jo kun en halv øre pr. kW.
Det er nu blevet offentliggjort, at fra 1993 til 2001 er elpriserne steget med 15 pct., mens forbrugerpriserne kun er steget med 12 pct.
Der er altså en klar tendens til, at elpriserne stiger for meget, og det er bl.a. de mange grønne afgifter.
Jeg ved ikke, om ministeren har set det, men i dag har Børsen en opgørelse, der viser, at for en SiD'er har pinsepakken og de grønne afgifter betydet en stigning på 114 pct. i udgifterne, men for den heldige direktør er det kun 30 pct.
Det vender altså den tunge nedad, at vi har været så voldsomme til at lægge afgifter på bl.a. energiforsyningen.
Det kan ikke blive ved med at gå, og hvis der stadig væk skal være folkelig opbakning til elreformen, så må vi derfor lade være med at læsse flere byrder over på elforsyningen.
Med hensyn til konkurrenceforvridningen er det jo nogle rigtige betragtninger, der bliver gjort i redegørelsen, men der er vores forventninger til, hvordan de andre lande vil agere, måske ikke helt så realistiske.
Ministeren sagde til Ritzau den 28. april, at medlemslandene er uenige om VE-udviklingen, og at Europa-Kommissionen har udskudt sine forslag i foreløbig 4 år.
Det betyder altså, at der går yderligere 4 år, inden der er fælles regler i EU på det vedvarende energiområde.
Men ikke desto mindre er det sådan, at de danske virksomheder jo i øjeblikket lider under, at de alene skal betale en række PSO-afgifter.
Så er det selvfølgelig rigtigt, at det er et glædeligt vidunder med den eksport, vi oplever på vindmølleområdet.
Men det kan jo ikke nytte noget, at vi får gode penge for vindmølleeksport, hvis så en række andre danske erhverv har svært ved at konkurrere med de andre europæiske lande. Når det viser sig, at Kommissionen nu foreløbig har udskudt en VE-reform i 4 år, bør vi klappe hesten i Danmark og sørge for, at udviklingen kan følge en fornuftig takt, sådan at vi ikke ødelægger konkurrenceevnen for vores virksomheder. Det bliver i redegørelsen nævnt, at et af de områder, man kunne tage fat på med yderligere stramninger, er landbruget.
Det vil jeg godt advare imod.
Vi skal ikke bare overlade det til, at butikkerne bliver fyldt med varer fra alle mulige andre lande, fordi danske landmænd ikke kan klare belastningen længere.
Jeg synes, erfaringen fra gartneriområdet bør få ministeren, regeringen, til at lade være med ensidigt at lægge ekstra belastninger på landbruget.
Også set i det lys, at udvidelsen af EU betyder yderligere konkurrence for dansk landbrug, skal vi ikke, som det bliver foreslået her, lægge yderligere energibelastninger på landbruget.
Så er der hele diskussionen om barmarksværker, kraftvarmeværker og de centrale værker.
Jeg hører da til dem, der havde håbet på, at vi havde fundet en løsning, ikke nødvendigvis for at løsningen sådan i kroner og øre skulle gå op lige nu, men ud fra, at de mange familier, som er utrygge ved, hvordan deres energiøkonomi er, har vi brug for at give tryghed, sådan at folk ikke begynder at fylde alt for meget forskelligt i brændeovne, hvor de både kan afbrænde gamle bildæk, mælkekartoner, og hvad ved jeg, men at folk har tillid til, at deres fjernvarmeforsyning også fungerer, og at det er til rimelige penge. For mig at se er løsningen, at det er statskassen, der i højere grad må lægge for.
De markante afgiftsstigninger, vi oplevede for 10 år siden, da energipriserne faldt, har jo ikke fulgt med ned, samtidig med at energipriserne steg.
Så der er et potentiale der, for at man kan få det regnestykke til at gå op, og det håber jeg på hurtigt vil ske.
Så er der den grønne el og det tab, som mange diskuterer.
Nu er det jo de forbundne kar, så om det lige præcis er de kilowatt, der er fremstillet til 60 øre, der går via elbørsen i Oslo og bliver solgt for 12 øre, er jo ikke godt at vide.
Men en mulig løsning, som måske også ministeren kunne blive inspireret af, er det grønne bevis, som jeg tidligere selv stod og fægtede med.
Nu bor jeg i et område, hvor jeg ikke har brug for at have elvarme, men i stedet for at tvangskonvertere de mennesker, som har elvarme, til anden forsyning, som måske er mere usikker, kunne en løsning jo være, at de fik lov til at fortsætte med deres elvarme, hvis de ligesom jeg købte et bevis på, at de udelukkende anvender grøn strøm.
Så havde vi et marked for at afsætte den grønne strøm, og vi sørgede for, at den strøm, der blev brændt af i elradiatorerne, ikke kom fra kulfyrede værker.
Jeg synes, det er en løsning, som klart bør overvejes positivt.
Jeg skal slutte med at sige, at det fremsatte forslag til vedtagelse kan jeg ikke støtte, og det skyldes opbakningen til Kyoto-protokollen i den form, den foreligger i i dag.
Det er min opfattelse, og det havde vi en lang diskussion om i sidste uge, at man skal finde en løsning, hvor amerikanerne er med, ellers er det halsløs gerning, og når vi kender den løsning, sandsynligvis en justering, hvor man tillader større reinvesteringer i ulandene m.v., som jeg ved amerikanerne er optaget af på det tidspunkt, hvor man kender Kyoto-protokol nr. 2 eller 3, eller hvad den kommer til at hedde, ja, så er det naturligt, at Danmark selvfølgelig skal bakke den op.
Men det er halsløs gerning at ratificere en Kyoto-protokol, som amerikanerne, australierne og måske flere andre lande ikke vil være med til.
Så får vi ikke den globale effekt, som jo er hovedargumentet.
Men det korte af det lange er, at jeg glæder mig præcis som hr. Sjursen over den opbakning, der er til dansk energipolitik.
Lige præcis det, at der kommer strøm ud af stikkontakterne, lys i lamperne og varme i radiatorerne, er noget af det allervigtigste på de breddegrader, vi bor, så derfor er der en generel opbakning også fra min side.