Peter Duetoft (CD), 1999-10-12:
Jeg ville jo gerne kunne starte med at rose redegørelsen, og derfor vil jeg tillade mig at springe første side over, for første side i redegørelsen er da noget af det mest lallende, der overhovedet er set i Folketinget længe, fyldt med underlige vurderinger af målet med en kulturpolitik.
Altså den dér med, at alle børn skal høres og alle børn skal beskyttes og alle børn skal have det ene og det andet og det syvende: Hvad er det for noget sniksnak?
Det kan jo ikke bruges til noget som helst.
Jeg var dybt deprimeret, da jeg var kommet igennem den første side, indtil det gik op for mig, at på de efterfølgende sider kom der noget, der var lidt mere konkret.
Men altså, hvis man skal formidle en kulturpolitik, så er det da godt, det kun er i Folketinget, den her redegørelse bliver læst, for hvis der var nogen, der læste den uden for det her hus, så var der da ingen, der gad beskæftige sig med det for fremtiden.
Men når det er sagt, så er der på de efterfølgende sider ganske gode ting.
Jeg vil godt tage udgangspunkt i det, som ministeren jo også var ude i i sommer, og hvor jeg var helt enig med ministeren - jeg har selv sagt det på flere tidspunkter i debatter her i Folketinget - nemlig i, at den diskussion, vi har i øjeblikket i Danmark, naturligvis er en værdidiskussion.
Jeg er overbevist om, at mange af de diskussioner, vi har om de udfordringer, som Danmark står i både internationalt og i forhold til etniske minoriteter osv., og meget af den usikkerhed og meget af den frygt, der findes nogle steder, bygger på, at en række af de værdier, man altid har sat højt i det danske samfund, er trukket lidt i baggrunden i debatten.
Derfor er jeg enig i, at et af kulturpolitikkens væsentligste mål for børn og unge er en understregning af disse generelle ting.
Det er det, der er et af formålene.
Det andet er vel at finde ud af, at der faktisk findes andre mennesker i verden end en selv.
Kigger man bare 10 år frem, så risikerer man jo, at mange menneskers - herunder alle børnenes - oplevelser kommer via Internet, kommer via video, kommer via den elektroniske verden, hvor man kommer hjem og sidder derhjemme og kigger ind i en skærm og ikke beskæftiger sig med noget som helst andet.
Der skal et eller andet til for at lokke de unge mennesker ud i fællesskabet.
De skal i skolen lære, at der et andet fællesskab, at det altså betyder noget at spille amatørteater, at det betyder noget at være sammen om at løse en opgave, at det at være sammen og være i dialog med hinanden i sig selv er en kvalitet.
Hvis ikke vi lærer de unge mennesker det via kulturpolitikken og via uddannelsespolitikken, ja, så tror jeg, vi får et koldt, teknokratisk, strømlinet samfund, som ingen af os kan være tjent med.
Jo, der er bestemt store ting omkring børnekulturen.
Jeg er meget glad for redegørelsens melding om, at man skal bygge bro mellem forskellige forvaltninger, sådan så man kan komme videre i børnekulturpolitikken. Flot!
Vil kulturministeren ikke love mig på næste ministermøde at tage det op over for andre ministre.
Hvor ville det dog være dejligt, hvis man på socialpolitikkens og sundhedspolitikkens og en række andre områder ville sige både i kommuner og i amter og også i staten: Skulle vi ikke se på det her i fællesskab? Dansk Folkepartis ordfører her i dag gav jo i virkeligheden et meget godt eksempel på, at her i salen skulle der også lidt undervisning til.
For til påstanden om, at der jo ikke er råd til disse kulturcentre i kommunerne, for det vil gå ud over de gamle, så er min påstand, at man sparer penge i det offentlige ved at gå ind i kulturpolitikken, for jo mere kultur, jo mere sammenhold, jo mere baggrund de unge mennesker får, jo færre penge er vi nødt til at bruge på justitsvæsenet, og jo færre penge er vi nødt til at bruge på socialsystemet.
Men her kommer igen den dér opdeling i forskellige sektorer: Uha, det er kultur, det er dyrt!
Tænk engang, hvis det i virkeligheden var et sted, hvor en indsats her kunne gøre, at vi sparede penge andre steder til meget ulykkelige ting.
Jeg tror, vi er nødt til at se tingene som helheder, og jeg er glad for, at redegørelsen lægger op til det.
For CD er skolen central, også i kulturpolitik.
Vi vil gerne være med til at gøre folkeskolen til ikke bare et sted, hvor man kommer nogle få timer om dagen og bliver undervist, men et sted, der i virkeligheden er et samlingspunkt for de unge mennesker hele dagen, sådan så eksempelvis undervisning foregår i løbet af formiddagen, men eftermiddagen så har fælles aktiviteter af kulturel karakter.
Det kan være musik, det kan være drama, det kan være idræt, det kan være så mange forskellige ting, men sådan at man dér er sammen om at have sit liv.
Det giver struktur i de unge menneskers liv, men det giver også en mulighed for at give nogle tilbud, som man ikke kan give i dag.
Så i stedet for, at det skal være bibliotekerne, tror jeg, vi også herinde er nødt til at tænke mere på tværs og sige, at kulturpolitikken er et instrument, der skal ses sammen med f.eks. skolepolitikken, for at det kan løses. Når jeg så siger det med skolen, tror jeg også, det er meget vigtigt at vænne børnene til, at alting ikke er oplevelser.
Ting er også deltagelse.
Den dér passive
holdning, at man skal sætte sig ned på en stol og glo på eller andet, så sker der noget, og de andre gør det, tror
jeg det er vigtigt at gøre op med.
Jeg er engang blevet berømt i Sindal og omegn på én bemærkning, og det var, da jeg engang tillod mig at sige, at der var relativt mere kultur i Sindal, end der er i København.
Jeg tror, det er vigtigt at lære de unge mennesker, at man skal være med, og at der skal være aktivitet i det.
Så er der det med voksenkontakten.
Jamen hvem i alverden er det, man gerne vil have voksenkontakt med?
Man skal vel ikke have en flok professionelle til at være voksenkontakt.
Voksenkontakten er vel i høj grad en kontakt med familien, med vennerne, med forældrene.
Det er den, der skal styrkes.
Og så har vi altså endnu et eksempel på, at det ikke er nok
at diskutere kulturpolitik.
I virkeligheden bør det her jo bunde i en arbejdsmarkedsdiskussion om, hvordan vi sørger for, at familierne overhovedet kan være sammen og forældre kan være sammen med deres børn.
Det er vel i virkeligheden den allerallervæsentligste form for voksenkontakt, der er.
Jeg synes ikke, vi kan have det her løsrevet fra denne her diskussion; det er altså en meget videre diskussion.
Jeg er ikke sikker på, at det mest geniale i denne verden er at kræve en uges ekstra ferie, som nogle gør.
Jeg tror i virkeligheden, det vil være meget mere genialt at sørge for, at man i dagligdagen kan få noget mere fleksibilitet, end det med at få en uges ferie mere.
Det er jo så et arbejdsmarkedsspørgsmål, men igen sagt for at illustrere, at det ikke er nok at se på børnekulturpolitikken, for der er så mange ting udefra, der præger de rammer, det her skal være i.
Det musikalske fællesskab er måske et af de mest centrale, vi har, fordi man er på lige fod.
Dér kan vi f.eks. få integrationen af de etniske minoriteter indblandet, for musik kan man godt finde sammen om.
Jeg er varm tilhænger af musikskolerne, vil jeg gerne sige.
Jeg håber, at regeringen på et tidspunkt kan finde ud af, at det skal være en skal-lov og ikke en kan-lov, og jeg håber da også, regeringen på et tidspunkt kan finde ud af, at det ikke er 17-18 pct., man skal have i tilskud fra staten, men at man gerne skulle op på de 25, men det må vi jo se på hen ad vejen.
Jag tror bare, man skal passe på, at man ikke ødelægger noget, der er utrolig samlende og givende for de unge menneskers kulturopfattelse, nemlig hele den musikaktivitet, der er rundt omkring.
Og så minister, minister: Altså de der forbudstanker, hele den der gammeldags holdning med, at vi kan bygge en eller anden lydmur eller billedmur op omkring Danmark, for bare vi forbyder noget i Danmark, halleluja, så har vi løst alle problemer - et reklameforbud, hold da op!
Den mødte jeg jo altså i et radioråd for 20 år siden, og da var den endda forældet.
For det første kan man ikke andet end at ryste på hovedet over et forslag, der rammer nationale stationer og ikke rammer det, der kommer ind til os udefra.
For det andet er det vel rigtigt, at hvis man lever i en kuvøse - og jeg har prøvet det i 3 uger engang for mange år siden, så jeg kan ikke huske så meget af det -
så er jeg sikker på, at det er sådan, at man føler sig ret isoleret fra omverdenen.
Hvis man er opvokset isoleret fra omverdenen, får man et chok, når man møder virkeligheden, og virkeligheden er jo altså ikke, at der ikke er nogen reklamer, indtil man er 14, og når man er over 14, så kommer alting lige pludselig væltende.
Hovedsagen er, at man lærer at håndtere dem.
Og så det tredje, og her synes jeg egentlig, vi er ved noget meget centralt - det ligner den med revselsesretten i gamle dage: Man fratager forældrene ansvaret.
Altså, jeg ved da godt, det er besværligt, og jeg ved da godt, at det er ubehageligt, når lille Peter eller lille Jens eller lille Sonja kommer rendende og siger: »Mor, mor, jeg vil gerne have sådan og sådan«, men en eller anden skal jo sige nej, og jeg vil altså hellere have, det er forældrene, end det er staten. Jeg mener, at man er med til at forflygtige forældrenes ansvar for deres egne børn ved at indføre den slags forbud.
Det er ikke en hjælp til nogen som helst; det er ikke en hjælp til forældrene, det er ikke en hjælp til samfundet, det er en forflygtigelse af et forældreansvar, som skal understreges, nemlig at det er dér, afgørelsen træffes.
Jeg vil nødig have et samfund, hvor vi flytter flere og flere beslutninger væk fra forældrene og over til det offentlige, fordi det offentlige nu ved bedst.
Derfor, fru minister, lad nu være med at blive ved med den der om reklamehalløjet.
I al fald kan jeg sige, at jeg vil opfordre ministeren til at lade være med at bunke det ind i et medieforlig, for en medieforligsforhandling med det på dagsordenen er stort set allerede startet med at gå i vasken, og det var jo ikke den fiasko, vi skulle have, vel?