Niels Helveg Petersen (RV), 2000-01-20:
Lad mig allerførst udtrykke en tak til ordførerne i debatten her.
Jeg synes, det har været en vigtig og nyttig debat at få netop på dette tidspunkt.
Lad mig særlig takke også de ordførere, som står bag forslaget til vedtagelse fremsat af hr. Henning Gjellerod m.fl., og som har taget pænt imod den redegørelse, jeg på regeringens vegne har afgivet.
Jeg vil til indledning lige opholde mig ved den del af diskussionen, som har vedrørt ligheder og forskelle mellem Kosovo og Tjetjenien.
Jeg synes, flere ordførere udmærket har beskæftiget sig med det.
Jeg vil også gerne fremhæve hr. Jørgen Estrups betragtninger om sagen, som jeg finder helt relevante.
Der er forskelle på forskellige situationer, der er også somme tider ligheder.
Der er klare ligheder mellem situationen i Tjetjenien og i Kosovo.
I begge tilfælde er der tale om en magtanvendelse, som er aldeles kritisabel, ulykkelig og i øvrigt udsigtsløs.
Ingen skal få mig til i denne diskussion om lighed og forskel at sige noget pænt om den magtanvendelse, som Rusland anvender i Tjetjenien.
Tværtimod har vi hele tiden vendt os
imod den, fundet, at det var grebet an på en helt forkert måde.
Men jeg vil da gerne gøre den betragtning gældende, især over for hr. Holger K. Nielsen, at indgrebet i Kosovo bliver hverken mere eller mindre rigtigt, fordi der ikke er et militært indgreb i Tjetjenien.
Jeg synes ikke, det er en rigtig måde at stille det op på, og denne jagt på ligheder og forskelle løser jo i virkeligheden ikke det grundlæggende problem, vi står over for at tage stilling til i Kosovo.
Den stilling, jeg fandt jeg var nødt til at tage i Kosovo, mener jeg ikke er blevet mindre rigtig af, at en tilsvarende løsning ikke er mulig i Tjetjenien, hvad jeg heller ikke tror, hr. Holger K. Nielsen kunne drømme om at foreslå. Selvfølgelig er der altså ligheder, men der er også nogle forskelle.
Jeg vil gerne fremhæve et par forskelle i situationen: Det, der i 1989 forårsagede, at Kosovokrisen begyndte for alvor først at ulme og siden at bryde ud i lys lue, var jo, at Milosevic fratog Kosovo dets autonomi i 1989.
Kosovo havde haft et udbredt selvstyre, det blev nu inddraget, hvoraf der fulgte meget ondt.
Det var i den serbiske nationalismes navn, det skete, og det var, kan vi se især i bakspejlet, en afgørende begivenhed.
Tjetjenien fik for så vidt mere autonomi i 1996 efter den første krig, opnåede faktisk et betydeligt herredømme i sit eget territorium, men vi må vel også have lov til at sige, at Tjetjenien misbrugte sine muligheder.
Det kom til at høre til dagens orden, at der var gidseltagning, at gidsler blev ombragt, og en betydelig lovløshed har hersket.
Der er i hvert fald i det historiske udgangspunkt en forskel.
Så vil jeg da også godt spørge hr. Holger K. Nielsen, hvis dette her nu endelig lige skal behandles ens, om hr. Holger K. Nielsen så er tilhænger af, at vi skulle suspendere Rusland fra OSCE, således som FRY, Serbien, er blevet suspenderet fra OSCE.
Er det et forslag for lighedens skyld, som hr. Holger K. Nielsen ville synes var fornuftigt? Jeg synes, man skal holde fast i det rigtige - i stedet for at fortabe sig i store sammenlignende studier om ligheder og forskelle - som hr. Jørgen Estrup sagde, nemlig at situationerne ikke er ens.
Det har stået i centrum både for hr. Søren Søndergaard og for hr. Holger K. Nielsen, om vi ikke gik ind for sanktioner.
Men det står jo faktisk i det forslag til vedtagelse, der er fremsat.
Der står, »...at få bragt krigen til ophør, herunder at arbejde for iværksættelse af sanktioner, som EU, Europarådet, OSCE og FN anbefaler.«
Det står der jo.
Det er jo også en linje, som har været fulgt, at forsøge sammen med andre, ikke alene, men sammen med andre også at bruge sanktionsvåben.
Lad mig da pege på noget, nogle træk i udviklingen, uden at jeg skal gå dybt ned i det.
IMF har, som jeg nævnte det i min indledning, stillet sin långivning i bero, argumenteret
med, at det var af tekniske grunde, men kendsgerningen er, at IMF har stillet sin långivning i bero. EU har gennemført forskellige tiltag på det økonomiske område, både på det handelspolitiske og i forhold til TACIS-programmet.
Fremtiden for TACIS-programmet for år 2000 er usikker, og det er endda sandsynligt, at betydelige dele af dette TACIS-program vil blive anvendt mere direkte netop til humanitære formål.
For Danmarks eget vedkommende har vi bilateralt også sat TACIS-programmet på vågeblus.
Der er altså tale om, at vi diskuterer sanktioner og internationale sammenhænge, og den diskussion vil fortsætte. Til hr. Peter Skaarup til sidst: Det er jo da smigrende, at hr. Peter Skaarup foreslår, at Danmark skal være mægler.
Skal vi ikke holde os til OSCE-vedtagelserne på topmødet i Istanbul, hvor man vedtog, at OSCE, og det vil sige OSCE's formandskab, indtil den 1. januar var det den norske udenrigsminister og efter den 1. januar den østrigske, skulle tildeles en mæglende rolle.
Det er, hvad vi selv har været med til at stemme for, og det tror jeg er den fremgangsmåde, der har de største muligheder for at bære frugt.
Lad mig så sige, bare for at det ikke skal være usagt, at der er jo altså en fantastisk forskel på at optræde som mægler, gøre sig selv til mægler, og så på, at et land som Danmark udnytter sin helt suveræne ret til at anerkende en anden stat.
Det er jo ikke noget, vi skal spørge andre om.
Som i tilfældet med de baltiske lande.
Disse situationer er altså helt umulige at sammenligne.