Hans Christian Schmidt (V), 2002-04-23:
Jeg vil starte med at gøre et par bemærkninger til hr. Keld Albrechtsen, og jeg synes, jeg først vil kvittere for, at hr. Keld Albrechtsen vil støtte den vedtagelse, der er fremsat af regeringspartierne.
Det andet, jeg vil sige til hr. Keld Albrechtsen, er, at jeg tror i hvert fald, hr. Keld Albrechtsen er særdeles tilfreds med, at nu er regeringens udgangspunkt kendt.
Hvis jeg husker tilbage - og det gør jeg - fra de debatter, vi har haft tidligere, har hr. Keld Albrechtsen altid sagt, at hans problem var 1990-tallet, for det korrigerede osv. brød han sig ikke om.
Derfor er jeg sikker på, at han er meget glad for, at med den nye regering, der er kommet, er tallet i hvert fald fuldstændig klokkeklart. Nogle har diskuteret lidt om kvoter og om joint implementation og clean development mechanism, og hvad vi skal bruge.
Jeg vil godt om et øjeblik bruge lidt tid på at sige lidt om de ting, men lad mig først sige, at jeg er sådan set meget enig i det synspunkt, som jeg faktisk tror det var hr. Keld Albrechtsen som fremførte: enten er man for de mekanismer, eller også er man det ikke, altså et enten-eller.
Jeg mener, at det er sandt, og sådan oplever jeg det også.
Diskussionen om, hvorvidt man på en eller anden måde kan finde ud af, hvilke kvoter der nu er de rigtige, bliver en diskussion om ord.
Når nogle forsøger at sige, at det er nogle millioner ton på den ene måde og andre millioner ton på den anden måde, vil jeg derfor ikke gerne tages til indtægt for, at jeg senere skal kunne efterleve noget ved at påvise, at det er reduceret på nøjagtig den måde, når vi taler om det ene antal millioner ton, og nøjagtig på en anden måde, når vi taler om det andet antal millioner ton.
Vi er nok nødt til at sige, at det vil flyde meget ind i hinanden.
Det er klart, at regeringen og Danmark er kommet i den situation, at vi har skullet reducere med 21 pct. i forhold til det ukorrigerede 1990-basisår.
Det betyder selvfølgelig, at vi har en opgave, der er 5 mio. t større.
Når vi har det, er det også klart, at oven i at vi altid skal tænke os godt om, så skal vi tænke os endnu bedre om, fordi vi skal sikre, at vi får mest miljø for pengene, og at vi får den reduktion i CO2, som er den bedst opnåelige og også den billigst opnåelige.
Sådan vil vi få de to ting til at spille sammen.
I den forbindelse skal jeg svare på fru Anne Grete Holmsgaards spørgsmål: Vil ministeren være indstillet på at komme med et oplæg noget før?
Jeg er nødt til at sige, at sådan som jeg oplever det, vil man ikke kunne gøre det.
Men jeg vil godt sige, at vi vil gøre alt, hvad vi kan for at blive færdige så hurtigt som muligt.
Men jeg tør ikke at sætte en tidligere dato på.
Fru Elsebeth Gerner Nielsen kom faktisk med en stribe synspunkter til regeringen, da hun var heroppe, og det er lidt ærgerligt, at fru Elsebeth Gerner Nielsen så ikke er i salen, for det ville jeg sådan set godt have svaret på.
Både med hensyn til Global Deal og Johannesburgsituationen og borgere, der ved bedst, og eksperter osv., men det må vi så tage en anden gang. Jeg vil blot sige, at det er nogle meget vigtige synspunkter, som regeringen gerne havde svaret på, netop fordi vi har fremlagt en bæredygtighedsstrategi, hvor både strategien og indholdet virkelig kunne være emner for en god debat.
Det kunne vi godt have brugt lidt tid på, men det kan vi gøre ved en anden lejlighed.
Lad mig vende tilbage til spørgsmålet om regeringen og om, hvorvidt vi vil anvende mekanismerne.
Som jeg sagde tidligere, er det regeringens klare overbevisning, at de internationale mekanismer kan og skal give et vigtigt bidrag til, at 21 pct.-målsætningen efterleves, og at det sker på en omkostningseffektiv måde.
I bemærkningerne til ratifikationsforslaget, som vi senere skal behandle, fremgår det desuden, at den samlede pris i omegnen af 50-100 kr. pr. t CO2-ækvivalent på det internationale emissionsmarked på nuværende tidspunkt anses for at være et realistisk skøn, og at der for indeværende ikke er grundlag for at antage en højere pris.
Men man vil kunne se fremhævet i forslagets bemærkninger, at der er
stor usikkerhed om prisen på drivhuskreditter, og derfor er det selvfølgelig i praksis muligt, at der i fremtiden vil kunne opnås billigere kreditordninger på under 50-100 kr. pr. t. Men der er selvfølgelig også den mulighed, at prisen vil blive højere og hjemlige tiltag dermed mere attraktive.
Jeg siger det, fordi hr. Eyvind Vesselbo brugte en del tid på at gøre det klart for alle, at det her jo i meget høj grad handler om penge og økonomi, og det var et meget, meget vigtigt synspunkt i debatten.
Meget vigtigt, at vi holder os det for øje.
I det omfang, hjemlige tiltag økonomisk er det mest rentable, går ideen med Kyotomekanismerne tabt, og så agter regeringen naturligvis ikke at anvende mekanismerne.
Formålet med mekanismerne er jo netop at få mere miljø for pengene.
Men i øjeblikket forekommer det som en noget teoretisk situation, og det vil næppe blive sådan, at det slet ikke kan betale sig at anvende Kyotomekanismerne.
Som jeg har nævnt, vil regeringen først tage stilling
til, hvordan og i hvilket omfang Kyotomekanismerne skal anvendes, når der ligger et samlet oplæg fra det nævnte tværministerielle udvalg
Der er også blevet rejst nogle spørgsmål om forholdet mellem den hjemlige indsats og Kyotomekanismerne.
Der er altså ikke - og det vil jeg godt slå fast her - i de internationale regler for Kyotoprotokollens implementering sat kvantitative grænser for anvendelsen af Kyotomekanismer.
Det kunne man ikke blive enig om under de sidste afgørende internationale forhandlinger, som fandt sted i Marrakesh i Marokko fra den 29. oktober til den 9. november sidste år.
Men det har man fra EU's side valgt at gå på kompromis med i de internationale forhandlinger for til gengæld at sikre vigtigere regler, som opretholder Kyotoprotokollens miljømæssige integritet.
Det betyder dog ikke, at man kan købe sig til alt i udlandet.
Der skal stadig foregå en betydelig hjemlig indsats.
Det er fastslået i reglerne for Kyotoprotokollens implementering, at anvendelsen af Kyotomekanismerne skal være et supplement til den hjemlige indsats, og at den hjemlige indsats derfor fortsat skal udgøre et betydeligt element af den samlede indsats.
Det agter regeringen naturligvis at leve
op til
På baggrund af det nævnte udvalgs arbejde og ved at studere reglerne nærmere vil den komme med et samlet oplæg om forholdet mellem den hjemlige indsats og anvendelsen af Kyotomekanismerne.
Lad mig så blot sige dette til spørgsmålet om troværdige reduktioner: Jeg er jo enig i, at visse parter under klimakonventionen, og her taler jeg primært om Rusland og Østeuropa, har fået tildelt en stor mængde af, hvad nogle kalder en anden slags kredit, og nogle kalder det gratis kredit osv.
Jeg vil ikke gå ind på, hvad benævnelsen skal være, men kun sige, at jeg ved tidligere lejligheder har givet udtryk for, at jeg er enig med dem, som mener, at Danmark, hvis vi kan undgå det, ikke som udgangspunkt skal købe sådan nogle kreditter.
Men når alt kommer til alt, så kan vi ikke skelne mellem det, som nogle kalder varmluftkreditter og troværdige kreditter, som er opnået ved en bevidst reduktionsindsats.
Jeg har spurgt de folk i Miljøstyrelsen, der virkelig har erfaring, og det er svaret.
Årsagen er, at der er tale om et globalt marked, hvor alle kreditter, alle reduktioner af drivhusgasser målt i ton er lige meget værd, uanset om de kommer fra, at kulkraftværker er blevet erstattet med vindenergi i Østeuropa eller fra kraft-varme-produktion i Danmark eller fra en lavere økonomisk vækst i Rusland end forventet.
Det er jo et globalt problem, vi har med at gøre, og atmosfæren er jo ligeglad med, hvor reduktionen sker.
Nogle vil måske foreslå, at vi skal udpege nogle varmluftlande som Rusland og Ukraine og sætte dem på en liste over lande, vi ikke må købe fra.
Eller at vi kun skal lave projekter, som vi rent fysisk med vore egne øjne kan se genererer grøn energi.
Det var nogle, der sagde, at der skal det kun være Joint Implementation osv., men det giver ikke mening i praksis, og det er der flere grunde til. For det første kan vi, som jeg sagde, hverken skelne mellem Ruslands troværdige og forkerte kreditter, som nogle har valgt at kalde dem i dag, eller for den sags skyld forhindre Rusland i at sælge ud af alle deres kreditter.
Vi ved f.eks., at ved at lave projekter i Rusland eller Østeuropa reducerer eller fortrænger vi jo ikke omfanget af de forkerte kreditter, som måtte være i omløb.
Det forbliver det samme, og Rusland vil selvfølgelig sælge alle de kreditter, de ikke selv behøver.
For det andet kunne man give et eksempel, som illustrerer, at der er tale om et sammenhængende marked, hvor det ikke giver mening at skille den ene kredit fra den anden.
Vi forestiller os, at Danmark laver et vindmølleprojekt som Joint Implementation i f.eks. Letland.
Danmark godskriver efterfølgende 1 mio. t CO2-kreditter på den hjemlige konto.
2 år senere med større økonomisk vækst i Letland end forventet, mangler Letland selv 1 mio. t CO2-kreditter, dem køber de så f.eks. i Rusland.
Eksemplet viser, at diskussion om, hvor de kreditter, man køber, egentlig kommer fra, er og bliver teoretisk.
Det eneste, vi ved med sikkerhed, er, at der er tale om reduktioner.
Konklusionen er altså, at det i praksis er umuligt og derfor også meget farligt at give udtryk for at kunne skelne mellem den ene og den anden type reduktion.
Med andre ord: De, som måtte påstå, at de kan skelne troværdige reduktioner fra ikketroværdige reduktioner, mener jeg faktisk kan risikere at få et troværdighedsproblem, og det er jo ikke rart i det her.
Så kunne man selvfølgelig sige, at vi slet ikke skal bruge mekanismerne, men det ville være en ekstrem og uheldig konklusion, og i hvert fald vil jeg sige, at det ligger ikke inden for regeringen.
Vi har den holdning, at vi vil bruge de her mekanismer til at opnå det resultat, vi har sat os.