Holger K. Nielsen (SF), 1997-10-09:
Der er mange opgaver at tage fat på i det danske samfund.
Vi er glade for, at det økonomiske opsving har skabt bedre vilkår for mange danskere, men der er stadig væk opgaver, som ikke er løst.
Arbejdsløsheden er faldet - fint nok - men der er altså stadig væk over 200.000, som står uden job, og ikke mindst blandt de ufaglærte er arbejdsløsheden høj.
Vi opfordrer regeringen til i samarbejde med SF at satse på en bevidst indsats mod de ufaglærtes arbejdsløshed.
Ikke mindst mange ufaglærte kvinder er ramt af arbejdsløshed, men også mange ældre er ramt. Vi har en række forslag om en fortsættelse af linjen med at skabe grønne job, om investeringer i kollektiv trafik, om en fortsættelse af de uddannelsesaktiviteter, der satser på voksenlærlinge, en bedre lære- og praktikpladsformidling osv.
Med andre ord en fortsættelse og videreudvikling af det spor, der blev lagt i sidste års finanslovaftale mellem SF og regeringen.
Vi står med en folkeskole, som er god - ja, ja - men ikke god nok.
Konservative krav om en tilbagevenden til den sorte skole er gift for den modernisering af folkeskolen, som er nødvendig.
SF er villig til at samarbejde med regeringen om en forbedring af folkeskolen, som fastholder frisindet i den danske skoletradition, men som samtidig forbereder skolen til det ny årtusinds udfordringer. Vi har en kommunal service, som på trods af opsvinget mange steder er for ringe.
Mange ældre får ikke den hjemmehjælp, de har brug for.
Vi har et rigt samfund her i Danmark, og derfor er det en skandale, at vi ikke er i stand
til at give vore ældre en bedre behandling og omsorg end den, vi giver i øjeblikket
Der er fortsat brug for ældreboliger og plejehjem.
SF er villig til et samarbejde med regeringen om en fornyelse og en forbedring af den offentlige sektor, så alle i vores samfund, også de svageste - de ældre, de syge, de dårligt stillede - får den omsorg og den behandling, de har krav på.
Kommunerne har udbygget kapaciteten på børnepasningsområdet - fint nok - men der er altså fortsat omkring 16.ooo børn på venteliste til en daginstitution.
Hr. statsminister, hvor bliver den børnepasningsgaranti af, som regeringen adskillige gange har lovet befolkningen?
I forbindelse med debatten om den kommunale økonomi har SF stædigt fastholdt kravet om, at alle børn skal kunne passes, og vi lægger også vægt på, at det ikke sker ved, at man forringer servicen i daginstitutionerne.
Det går ikke, at vi bare propper flere børn ind på den eksisterende plads, det er helt, helt afgørende, at vi får en børnepasningsgaranti, der både sikrer kravet om plads til alle og sikrer en ordentlig kvalitet i børnepasningen.
Vi er kommet et stykke, men vi er ikke kommet langt nok.
Vi vil gerne samarbejde, hvis regeringen ellers er villig.
Der er brug for en stærkere indsats for familiepolitikken.
Statsministeren havde i sin åbningstale en række spændende betragtninger over sammenhængen mellem familiens trivsel og et arbejdsmarked, der bliver stadig mere stresset, men regeringens konkrete bud er for svage.
Det var en stor fejl, da regeringen og de borgerlige forringede børneorloven.
Med en orlovssats på 60 pct. af den maksimale dagpengesats er det altså de færreste familier, der har råd til at gå på børneorlov, og jeg er ikke et sekund i tvivl om, og når der stadig væk er et meget stort pres på daginstitutionerne, når mange børn stadig væk står på venteliste, har det sammenhæng med, at børneorloven er blevet forringet, så mange forældre ikke har råd til at tage børneorloven, og alternativet for dem er så, at de skal ud på arbejdsmarkedet igen og have deres børn i en daginstitution.
Det var en dårlig lov, der forringede børneorloven.
Vi vil foreslå, at barselorloven forlænges til 42 uger, forudsat at fædrene vil tage de sidste 10 uger.
Det er vigtigt, at børnene får en god start her i livet.
Det er også vigtigt, at vi tager vare på de børn, som kommer i klemme af sociale årsager, eller fordi de voksne ikke kan finde ud af det.
I forbindelse med skilsmisse og opløsning af familierne er det altid børnene, der helt uskyldigt kommer i klemme.
I sidste års finanslovaftale mellem SF og regeringen blev der afsat penge til særligt udsatte børn.
Der er ting at gøre i miljøpolitikken.
Situationen i Mariager Fjord er det sidste eksempel på, hvordan det ydre miljø forringes på en helt uacceptabel måde.
Der siver gift ned og forurener vort grundvand.
Danmark har et CO2-udslip, som pr. indbygger er blandt de største i verden.
Det kan vi ikke være bekendt.
Statsministeren annoncerede en forhøjelse
af pesticidafgiften, men er det virkelig tilstrækkeligt?
Hvorfor ikke lægge mere ambitiøst ud og sige, at vi vil have pesticiderne ud i løbet af en 10-års-periode?
Vi skal have en plan, som over 10 år afvikler brug af pesticider her i landet.
Midlet kan være en kraftig forhøjelse af pesticidafgiften, hvor vi med en indsats fra det offentlige går i spidsen med en konsekvent afvisning af at bruge pesticider.
Landbruget er hovedskurken i alt det her, men det offentlige er også en skurk, og vi skal i forlængelse heraf satse mere på økologisk landbrug, herunder at omlægningsstøtten forhøjes.
Det offentlige skal som forbruger gå i spidsen, og det må være naturligt, at alle børn får økologisk skolemælk.
Det er helt naturligt, at vi siger, at vore børn skal have økologisk skolemælk, og at det offentlige som forbruger går ind og støtter økologisk produktion.
Vi skal i det hele taget have ordentlige fødevarer.
Det kan ikke være rigtigt, at vi skal finde os i medicinrester i kødet, og at vi skal finde os i usunde farve- og tilsætningsstoffer.
Hensynet til forbrugerne må have en større vægt.
Vi skal fortsat satse på vedvarende energi og en konsekvent grøn omstilling af energipolitikken.
SF er villig til at tage fat på skabelse af et samfund, der er grønnere, et samfund, der tager mere hensyn til miljøet, og vi er villige til at gøre det i et samarbejde med regeringen. Hvorfor kommer statsministeren ikke ind på sammenhængen mellem trafik og miljø?
Den private biltrafik er en væsentlig årsag til forureningsproblemerne.
Det er derfor uomgængelig nødvendigt, at der sker en styrkelse af den kollektive trafik. I forårets forlig mellem regeringen og venstrefløjen lykkedes det at gennemkæmpe en takstnedsættelse i den kollektive trafik, men der er fortsat problemer, der skal løses; først og fremmest må kvaliteten forbedres, og det gælder ikke mindst for de pendlere, der benytter DSB.
Det er fint nok, og vi støtter alle sammen, at DSB har fået succes med Intercitytogene mellem de store byer her i landet, men det må altså ikke ske på bekostning af de mennesker, der hver dag bruger toget til og fra arbejde.
Hvis de fortsat skal gøre det, forudsætter det altså, at DSB tager sig sammen og byder dem ordentlige vilkår.
Det er helt, helt afgørende, at den kollektive trafik har en kvalitet, så den tilskynder os alle sammen til at bruge den kollektive trafik i stedet for at bruge bilen, og det gælder de mange rejsende på Sjælland, der i øjeblikket tager toget til København, og som har store problemer, men det gælder også pendlere andre steder i landet, på Fyn og i Jylland.
Derfor er vores bud, at DSB og den kollektive trafik må styrkes ganske betragteligt.
Vi vil også opfordre til, at man omkring de store byer iværksætter betalingsringe og indfører et system med bompenge for at få mindre privatbilisme ind i byerne.
Det er foreslået af Transportrådet, og det burde være et signal og en tilskyndelse fra Folketinget til de store bykommuner.
Vi foreslår konkret, at der afsættes 1 mia. kr. til en forbedring af den kollektive trafik, så der sikres flere afgange, og at vi i hvert fald får det dobbeltspor mellem København og Ringsted, som der er brug for, og at koordineringen mellem de forskellige trafikmidler bliver bedre, så den kollektive trafik bliver mere attraktiv end i øjeblikket.
Kære regering, lad os forhandle om en styrkelse af den kollektive trafik!
Det er vores opfordring til regeringen.
Der er nok at tage fat på, hvis ellers regeringen vil arbejde seriøst i stedet for at køre taktik, som en del ting tyder på.
Derfor de forslag, som blev lanceret i tirsdags og i går.
Den store anstødssten i debatten er blevet den tvungne indbetaling til ATP, som begrundes med nødvendigheden af at dæmpe stigningen i det private forbrug.
Lad det være sagt med det samme: Vi er enige i nødvendigheden af at se på det private forbrug.
I modsætning til de borgerlige mener vi, at der ligger et reelt problem i den kraftige stigning i det private forbrug, men vi skal også sige, at det altså ikke er alle, som har haft mulighed for at deltage i forbrugsfesten.
Det er ikke de arbejdsløse eller de lavtlønnede, som har haft denne mulighed, og som følge heraf er det heller ikke dem, der skal spænde livremmen ind.
For at sige det rent ud: Det er ikke rimeligt, at kassedamen skal pålægges at indbetale flere penge til ATP, fordi direktøren gennem skattereformen ikke mindst næste år får store skattelettelser, og det er ikke rimeligt, at den arbejdsløse skal af med flere penge, samtidig med at de velstillede boligejere får en gave i form af lempelse af lejeværdien.
Lad mig henvise til en udmærket lille artikel, der i dag er i Politiken, skrevet af den gamle eminence i statsadministrationen, Erik Ib Schmidt.
Han var ikke mindst i 1960'erne en meget fremtrædende embedsmand.
Han skriver følgende i Politiken om ATP-ordningen: »Derimod rammer forslaget de lavere lønnede og specielt de lavere lønnede forsørgere.
Er det deres »overforbrug«, som skal bremses?
Er det velbetænkt at gennemføre et sådant indgreb mod de lavtlønnede, umiddelbart før en ny overenskomstforhandling skal indledes?« Jeg er fuldstændig enig.
Det er ikke velbetænkt, og det er ikke rimeligt, at de lavtlønnede, som ikke har fået de store skattelettelser, som de højtlønnede har fået, skal være med til at bidrage til, at de højtlønnede har kunnet køre et større privatforbrug.
Vort råd er at indgå i reelle forhandlinger med SF om en begrænsning af det private forbrug med en anderledes social profil.
En sådan opgave er ikke uoverkommelig, vi kom ganske langt i foråret, så lad os forsøge en gang igen. Vi kunne forestille os en model med en bunden opsparing for den indkomst, der ligger over 250.000 kr., for vi siger, at de mennesker, der får de store skattelettelser, er også de mennesker, der så må spænde livremmen ind for at stoppe stigningen i det private forbrug.
Lad mig også sige til regeringen, at vi er villige til også at se på andre modeller.
Vi er villige til at se på regeringens ATP-model, hvis den kan skrues sammen på en socialt mere ansvarlig måde.
Der er ingen modeller, som vi på forhånd afviser at forhandle med regeringen om, forudsat at den sociale profil er tilfredsstillende. Vort mål er at indlede forhandlinger om en begrænsning af det private forbrug, der har perspektiver og er socialt retfærdig.
Hvis regeringen vil det, kan den meget nemt få en aftale med SF.
Vi er villige til forhandlinger.
Hvis regeringen vil tage et valg på ATP-forslaget uden reelle forhandlinger, vil den af taktiske grunde have væltet sig selv.
Det vil være tåbeligt i forhold til de mange problemer, som skal løses i vort samfund.
Stramningerne over for de arbejdsløse finder vi helt unødvendige.
De er vel med som lidt lokkemad til K og V, men alt tyder på, at end ikke en sådan lokkemad har nogen virkning.
Regeringen ønsker besparelser, som er uspecificerede i øjeblikket, på yderligere 2 mia. kr.
Vi mener godt, vi kan finde ud af det.
Vi har et sparekatalog, et batteri af besparelsesforslag, i vore ændringsforslag til finansloven.
Det ligger over de 2 mia. kr.
Lad os se på det.
Jeg tror godt, vi kan finde ud af det, igen forudsat at der ikke er tale om nedskæringer over for de dårligst stillede, folkeskolen, sygehusene og de områder, som også statsministeren lægger vægt på at vi skal udbygge.
Men opgaven er ikke uoverkommelig, hvis regeringen vil. Statsministeren lagde i sin åbningstale stor vægt på en bedre integration af flygtninge og indvandrere, og indenrigsministeren har været ude med ideer om en helt ny udlændingepolitik, men med den store modstand fra den radikale folketingsgruppe er det svært at se fodslaget i regeringen, og der er unægtelig også nogle mystiske ting ved indenrigsministerens tankegang. Først og fremmest må vi have afklaret, hvordan det kan vurderes, om en indvandrer er egnet til at få permanent opholdstilladelse, og hvad der skal ske, hvis vedkommende ikke får det.
Det er i hvert fald imod vort humanistiske
grundsyn, at vi skal sortere mennesker ud fra det grundsyn, at de kloge kan få lov til at blive her i landet, og de mindre kloge skal forblive i usikkerhed og måske sendes ud af landet
Der skal stilles krav til flygtninge og indvandrere.
Her er vi faktisk fuldstændig enige.
Det er helt rimeligt, at flygtninge og indvandrere lærer dansk og mere målrettet integreres i det danske samfund, og at det sker allerede på det tidspunkt, hvor de søger asyl.
Det er også rimeligt, at der stilles krav herom, men også, at der er ordentlige tilbud til dem.
Med hensyn til beskæftigelsen stiller ikke mindst integrationspolitikken et særligt krav til arbejdsgivernes sociale ansvar, som vi er nødt til at få mere kød og blod på.
Det er vi villige til at forhandle om, og det skal vi diskutere med regeringen.
Denne integrationsproces burde være det emne, som har første prioritet i flygtninge- og indvandrerdebatten.
Det har
den desværre ikke, fordi en højtråbende højrefløj har valgt at lade aggressionerne flyde ud over alle flygtninge og indvandrere.
Vist findes der brodne kar blandt flygtninge og indvandrere, men det berettiger vel ikke til, at alle skal skæres over én kam.
Vist må det give anledning til uro, når vi kan se, at andengenerationsindvandrere hænger fast i sociale problemer og som følge heraf udvikler en voldsom bandekriminalitet, men det kan da ikke skjule, at der er masser af andengenerationsindvandrere, som har fundet en plads i det danske samfund.
Når jeg tager bussen om morgenen til Ballerup Station, glæder det mit hjerte, når jeg kan se, hvordan unge andengenerationsindvandrere sammen med deres kammerater er på vej til skole, til gymnasiet, til handelsskolen, til teknisk skole; de taler deres modersmål med hinanden og taler også udmærket dansk.
Der er masser af unge andengenerationsindvandrere, der er fint indpasset i det danske samfund.
Derfor skal vi stoppe denne primitive debat, hvor problemer enkelte steder gøres til generelle problemer i en hel befolkningsgruppe.
Lad os få en indvandrerdebat, men lad os få den på ordentlige præmisser.
I visse kvarterer er der mennesker af fremmed herkomst, som er et meget synligt fænomen, men det kan bare ikke skjule det faktum, at de »fremmede« alt i alt udgør ca. 4 pct. af den danske befolkning, og at de fleste af disse fremmede faktisk ligner os selv.
Det er mennesker, der kommer fra nabolande, fra USA
Antallet af flygtninge i Danmark udgør ca. 1,5 pct., og hvis nogen påstår, at Danmark påtager sig alverdens flygtningebyrder, så lad mig oplyse, at 0,15 pct. af verdens flygtninge befinder sig i Danmark. Lad os få de rette proportioner ind i denne debat.
Lad os tage debatten, men lad os få de rette proportioner ind i den, og lad os sige til os selv, at de virkelige problemer ligger andre steder.
Det er min opfattelse, at eftergivenhed over for nogle strømninger har trukket dagsordenen længere mod højre.
Man bør tænke lidt på, hvad der skete i Hamborg, hvor den yderste højrefløj var i stand til at profitere af et socialdemokrati, som troede, at det kunne score vælgere på en hård udlændingepolitik.
Til sidst lidt om EU: Tiden er knap, men vi skal jo have en første behandling af Amsterdamtraktaten kort tid efter efterårsferien.
Tiden tillader mig kun én bemærkning, og den går på, at når det bliver sagt, at Amsterdamtraktaten er en forudsætning for udvidelsen, og at vi er nødt til at stemme ja for at sikre udvidelsen, vil jeg godt sige, at den holder altså ingen steder.
Der er ingen særlig og ingen logisk sammenhæng mellem
udvidelsen af EU og Amsterdamtraktaten
Mit parti er tilhænger af EU's udvidelse, men vi er også tilhængere af, at udvidelsen skal have et sikkerhedspolitisk perspektiv, og derfor ligger der et stort problem i, at man i Amsterdamtraktaten udelukkende muliggør udvidelse med fem nye lande, og derefter skal vi i gang igen.
Den debat, der har været i de seneste dage, hvor man vil favorisere de første fem lande, hvor de fem lande måske først kommer med i forhandlingsrunden, er for mig at se en logisk konsekvens af den tankegang, der findes i selve Traktaten.
Formanden har rejst sig op.
Tiden er gået.
Lad os tage den store debat lige efter efterårsferien, hvor vi har førstebehandlingen af Amsterdamtraktaten.
Men som sagt bør regeringen gå i forhandlinger med andre partier.
SF er villig til at forhandle om reelle tiltag, der både kan forbedre og styrke vores samfundsøkonomi og løse konkrete problemer i vort samfund.