Frank Jensen (S), 2004-06-03:
Statsministeren har ret i, at det er forår i Danmark, men skal man finde en titel fra litteraturens verden om denne folketingssamling, kan jeg ikke finde en mere dækkende titel end »Det Forsømte Forår«.
Statsministeren har som en anden lektor Blomme svunget pegepinden for blokpolitikken og forhindret brede løsninger på almindelige menneskers problemer og samfundets reelle udfordringer. Danskerne ønsker et retfærdigt velfærdssamfund, der tager hånd om de svageste og passer på naturen, og nøglen til fremtidens velfærd findes ved at skabe nye og gode job hurtigere end dem, der forsvinder.
Socialdemokratiet vil investere i mennesker, uddannelse og forskning.
Nutidens velfærd handler om at tage danskernes problemer alvorligt.
Vi vil sikre en bedre hjemmehjælp, vi vil sikre billigere børnepasning, vi vil sikre, at patienterne, også de medicinske, får en ordentlig behandling, og vi vil kæmpe for, at naturen - skovene, vandet og luften - ikke lider overlast.
Det er vores pejlemærker for et bedre Danmark, og skulle nogen være i tvivl om, at der er forskel på Socialdemokratiet og Venstre i dansk politik, leverer jeg
gerne et reality-tjek.
Regeringspartierne og Dansk Folkeparti har gang på gang stemt imod klare forbedringer for børnefamilier, ældrepleje og patienterne på sygehusene.
De har afvist i stribevis af forslag til beskyttelse af natur og miljø, og de har nægtet at medvirke til forbedringer af arbejdsmiljøet for slet ikke at tale om den modstræbende attitude, når det gælder arbejdsløsheden.
Regeringen har forsømt sine muligheder.
De gange, det er lykkedes at indgå brede aftaler i Folketinget, skyldes det oppositionens indsats og ikke regeringens - tænk blot på Christianialoven.
Kl. 9.55 Man kan med rette omdøbe regeringens støtteparti til Dansk Fyldepensparti.
Dansk Folkeparti indleder altid en forhandling med at spørge efter den stiplede linje, hvor de kan sætte deres underskrift, og det har jo vist sig, at Venstre og De Konservative ligger tæt på Dansk Folkepartis idealsamfund.
Lad mig nævne nogle få, men alvorlige eksempler på regeringens blokpolitik: Finansloven med klare brud på satsreguleringsaftalen, der betyder lavere boligstøtte, Statens Uddannelsesstøtte og børnechecken, der er nedskåret for utallige danskere, uagtet at statsministeren forinden satte hele sin autoritet ind på at bekæmpe dette forslag fra Søren Pind.
Hertil kommer besparelser på portostøtte, kollektiv trafik og dagpenge.
Regeringen fik dog kolde fødder
og trak dagpengebesparelsen tilbage - ikke fordi man havde skiftet mening, måtte vi forstå, men fordi man var bange for folkets dom.
Videre vandmiljøplanen og pesticidplanen, hvor regeringsblokken spændte ben for det brede samarbejde om en ambitiøs indsats for renere miljø og drikkevand, og også skovloven og naturbeskyttelsesloven blev vedtaget af et snævert flertal.
Boligområdet er heller ikke gået ram forbi.
Der er indlet et ideologisk felttog for salg af almene boliger, og den generelle lejerbeskyttelse og byfornyelsen er totalt lemlæstet.
Min henvisning til det forsømte forår skyldes også statsministerens hånlige beskrivelse af den danske folkeskole, som er en lektor Blomme værdig.
Åbningstalens nedværdigende karakteristik af rundkredspædagogik er nok glemt af de fleste, for her vandt det populistiske gen over statsministerens ønske om at svinge med pegepinden, og statsministeren skyndte sig at give forældre og lærere en undskyldning - ikke fordi regeringen havde skiftet skolepolitik, men fordi statsministeren igen blev bange for vælgerne. Senest er det regeringens såkaldte forårspakke og udspillet til et nyt kommunalt landkort, der har været genstand for statsministerens trang til at regere landet udelukkende med støtte fra Dansk Folkeparti.
Inden forhandlingerne reelt var kommet i gang, blev Socialdemokratiet, SF og Det Radikale Venstre stillet over for et ultimatum, som betød, at vi umuligt kunne arbejde for vores egen politik ved forhandlingsbordet.
Vi mener, det er tosset, at kollektiv trafik, som går på tværs af kommunegrænser, ikke kan varetages af regionerne.
Vi ønsker, at en række miljøopgaver samt regional planlægning skal varetages af regionerne.
Vi ønsker, at regionerne skal sikre, at nogle af de mest sårbare grupper af handicappede fortsat skal have de bedst tænkelige muligheder for tilbud.
Vi mener derfor også, at der er behov for, at regionerne skal spille en central rolle for at sikre en stærk erhvervsudvikling i hele Danmark, også på turisme- og kulturområdet, og vi ønsker, at regionerne skal være tovholdere for ungdomsuddannelserne, så alle unge får et tilbud om uddannelse, også de 17 pct., der ingen uddannelse får i dag.
Alt dette skulle vi opgive, inden forhandlingerne overhovedet kunne gå i gang.
Reelt er regeringens reform én massiv centralisering, og det vil vi ganske enkelt ikke være med til.
Socialdemokratiet ønsker at være med i en bred reform, hvis vi har sikkerhed for, at den giver bedre grundlag for velfærd og offentlig service.
Derimod ønsker vi ikke at deltage i Venstres ideologiske felttog, hvor en velfungerende offentlig sektor skal privatiseres eller udliciteres for enhver pris, for det er åbenbart det, der er regeringens agt, hvis man skal tro beskæftigelsesministerens udtalelser til pressen i pinsen.
De seneste 2 år er der forsvundet 40.000-50.000 job i
Det er hårdt for den enkelte, både menneskeligt og økonomisk, og for samfundet er arbejdsløsheden spild af gode kræfter.
I Socialdemokratiet mener vi, at ingen regering kan sidde en stigende arbejdsløshed overhørig, og derfor har vi igen og igen appelleret til regeringen om at gribe ind over for den stigende arbejdsløshed.
Desværre er vi gang på gang blevet afvist - først med undskyldninger om, at problemet ville forsvinde af sig selv, dernæst at ledigheden ikke var høj sammenlignet med tidligere, og endelig at arbejdsløsheden ikke var regeringens skyld, men at det hele skyldtes forholdene i udlandet.
Mens regeringen undskyldte sig, steg ledigheden måned
for måned i takt med vælgerflugten fra regeringen.
Noget måtte gøres - og vupti!
Regeringen ændrede kursen ét hundrede og firs grader.
Men viser det sig nu, at ledigheden for alvor begynder at falde - det er jo stærkt tvivlsomt, specielt når man ser arbejdsløshedstallet for april fra Danmarks Statistik.
Igen stiger arbejdsløsheden, tallet for april viser en stigning på 400 ledige, og det seneste beskæftigelsestal viser et fald i beskæftigelsen på 12.000 frem til første kvartal af indeværende år - er det alligevel med stor undren, vi kigger på regeringens indgreb.
Hvis regeringen virkelig er begyndt at tage ledigheden alvorligt, hvorfor skruer den så en pakke sammen, hvor vægten er lagt på skattelettelser og ikke på investeringer, som øger beskæftigelsen mange gange mere?
Tør man gætte på, at beskæftigelseseffekten ikke har været den egentlig årsag, men at skattelettelser har været bestikkelseseffekten i pakken?
Nogle siger, at vores kritik af skattelettelserne er udtryk for, at vi ikke under folk flere penge mellem hænderne og kun er optaget af at få skatten til at stige - sikke noget vrøvl!
Vi påpeger, at mange mennesker slet ikke får gavn af skattelettelserne.
1,7 millioner familier er ikke inviteret med til regeringens forbrugsfest, virkningen på beskæftigelsen er yderst usikker, hvilket de seneste tal jo også viser, og samtidig er det særdeles usikkert, hvem der skal betale skattelettelserne.
Til gengæld er det helt sikkert, at vi kunne have brugt de mange, mange milliarder langt mere fornuftigt ved at investere i fremtiden og gøre Danmark mere robust for alle danskeres skyld. Fordelingen af skattelettelserne er et selvstændigt kapitel.
Ingen med en indkomst under 20.000 kr. om måneden får del i skattelettelserne.
Jeg skal hilse og sige, at der er ganske mange helt almindelige danskere, der ikke har en højere indkomst, og at mange mennesker ligefrem oplever skattelettelserne som en skattestigning.
Det fremgår tydeligt af de netop udsendte nye forskudsopgørelser, at i 2004 stiger skatten for ganske mange mennesker, og forklaringen er selvfølgelig, at rigtig mange mennesker blot får pseudoskattelettelser og alene er henvist til at betale ekstra skat af deres opsparing, det såkaldte SP-bidrag.
Der er ingen reelle skattelettelser for dem, man fodrer hunden med dens egen hale.
Der er overskud på statens budget - godt nok ganske minimalt - og så er der ingen problemer med at give skattelettelser, siger finansministeren.
Hvis uafhængige økonomer som vismændene påpeger, at regeringen er bagud med gældsafviklingen, og at skattelettelserne underminerer holdbarheden i dansk økonomi, afvises de blot med arrogant foragt.
Der er ikke noget at komme efter, siger man, og så følger de sædvanlige hysteriske personangreb på politiske modstandere og eksperter.
Lektor Blomme sagde altid: Du skal ikke tro, du skal vide, og statsministeren lod sig åbenbart inspirere.
Det er ikke noget, vi tror, det er noget, vi ved, sagde statsministeren om masseødelæggelsesvåbnene i Irak, som endnu ingen har fundet.
Det, vi ved nu, er, at regeringerne i Washington, London og København manipulerede sig frem til grundlaget for krigen
i Irak
Saddam Husseins ugerninger er glædeligvis stoppet, men med den voldelige udvikling i Irak og præsident Bushs støtte til Sharons annektering af Vestbredden er udsigterne til en fredelig og stabil udvikling i Mellemøsten dystre.
Krigen mod terror har sat menneskerettighederne under et voldsomt pres, og det er i bedste fald tvivlsomt, om den har svækket terroristerne.
Regeringen har haft masser af muligheder for at sige fra over for præsident Bush, men i stedet graver regeringen sig dybere og dybere ned i et aggressivt forsvar for den katastrofekurs, der nu viser sig at have en meget mørkere bagside, end nogen i deres vildeste fantasi havde forestillet sig.
Hermed har statsministeren i Danmark indskrevet sig i historien som en af de sidste ultrakonservative høge, der ukritisk stiller sig bag Bushadministrationens vision om ubegrænset amerikansk magtanvendelse, for efter at have set billederne af grusom amerikansk tortur af irakiske fanger er selv den yderste
højrefløj i både USA og Danmark på vild flugt fra egne standpunkter.
Tænk engang, hvis regeringen ikke havde forsømt forårets muligheder.
Tænk, hvis Danmark allerede før dokumentationen af amerikansk tortur havde lyttet til advarslerne fra Amnesty
International og Røde Kors om krænkelserne af fangerne i Guantánamo, i Afghanistan og i Irak.
Tænk, hvis statsministeren langt tidligere havde krævet amerikansk overholdelse af Genèvekonventionen og advaret imod amerikansk godkendelse af Sharons aggressive fremfærd mod palæstinenserne.
Forårets forspildte muligheder kommer ikke tilbage, men det er på tide at gardere sig mod nye fejltrin.
I Socialdemokratiet har vi hele tiden ment, at Danmark ikke er stort nok til at have mere end én udenrigspolitik.
Vi har anerkendt Danmarks ansvar som en del af besættelsesmagten og støttet de militære bidrag til koalitionsstyrken, og vel at mærke selv om regeringen lod hånt om vores opfordring til at bruge det danske engagement konstruktivt i kritisk dialog med Bush.
Vores vilje til forsoning er usvækket, men det må nu være op til regeringen at demonstrere, om kursændringen er oprigtig eller blot endnu et krumspring til ære for medierne og vælgerne. Med tilslutning til en uvildig undersøgelse af krigens følger og forudsætninger vil man sikre både Folketingets og befolkningens tillid til den vanskelige proces frem mod en ny samling om dansk udenrigspolitik.
I Socialdemokratiet stiller vi ingen ultimative krav.
Hvis regeringen foretrækker en undersøgelse, der først publiceres efter næste folketingsvalg, er vi ikke uvillige til at se på sagen, men hvis man omvendt vælger den uforsonlige fornægtelse af virkeligheden, pådrager man sig et voksende medansvar for den udvikling, som alle i øjeblikket er så fortvivlede over.
Der var dog også ting, vi kunne glæde os over i foråret.
1. maj var som sædvanlig en traditionsrig festdag, som denne gang rummede nye og glædelige perspektiver af historiske dimensioner. Vi lagde det gamle og delte Europa bag os og bød velkommen til ti nye medlemslande i den europæiske familie, og dermed tog vi et stort skridt i retning af fredelig sameksistens mellem mennesker, stater, ideologier og civilisationer.
Jeg håber, at de danske vælgere den 13. juni vil vide at værdsætte disse perspektiver, når de sammen med resten af Europa får mulighed for at sammensætte det nye Europa-Parlament.
Den blev afgjort af et maltbolsje, men jeg er nu overbevist om, at danskerne tyer til mere fredelige og demokratiske midler.
De vil med deres stemmer gøre det af med den nuværende regering ved næste folketingsvalg.