Niels Helveg Petersen (RV), 2000-11-28:
Jeg vil allerførst gøre det færdigt, som jeg ikke kunne nå i første omgang, hvad der minder om den berømte sætning, som flere medlemmer måske kender, udtalt af den tidligere Venstremand, forsyningsminister Axel Kristensen, der opdagede, at lampen lyste rødt, da han talte, og hvor han så udbrød: Jeg ser nu, at jeg skal holde op, og derfor er jeg nødt til at springe noget over for at få det hele med.
Jeg vil godt gøre lidt mere ved det centrale spørgsmål om en palæstinensisk stat.
Danmark og EU har ved flere lejligheder, først ved en Berlinerklæring i marts 1999 og efterfølgende, bekræftet palæstinensernes ret til selvbestemmelse, herunder muligheden for at oprette en stat.
Ingen kan nedlægge veto mod denne ret, ligesom valget af tidspunkt for udråbelsen af en stat tilkommer det palæstinensiske folk selv.
Vi står ved den erklæring.
Oprettelsen af en levedygtig, demokratisk og fredelig palæstinensisk stat er en forudsætning for en retfærdig, varig og samlet fred i Mellemøsten, og det vil samtidig også udgøre den bedste garanti for Israels sikkerhed og accept af Israel i regionen.
EU og det øvrige internationale samfund har samtidig over for Arafat understreget, at man lægger vægt på, at etableringen af en palæstinensisk stat sker som led i en generel fredsaftale med Israel, så der hersker enighed om en sådan stats status, udstrækning og om status vedrørende bosættelser, sikkerhed, flygtninge og Jerusalem. For at sikre en varig fred i Mellemøsten arbejder regeringen for en afbalanceret politik i forhold til konfliktens parter.
Vi finder det afgørende, at der ikke tages parti for enkelte aktører.
En retfærdig og en varig og samlet fred i Mellemøsten må baseres på Sikkerhedsrådets resolutioner, folkeretten og indgåede aftaler.
Omverdenen kan ikke påtvinge parterne en løsning.
Danmark og EU er rede til - og især sammen med USA og FN's generalsekretær - at bistå parterne med at bringe forhandlingerne fremad.
Det er positivt, at det på det seneste er lykkedes FN's generalsekretær, Kofi Annan, at spille en mere central rolle i bestræbelserne for at bilægge konflikten.
Forhåbentlig kan det få en gavnlig effekt også på kommende fredsforhandlinger. Det er selvfølgelig på nuværende tidspunkt vanskeligt at bedømme, hvorledes udfaldet af det amerikanske præsidentvalg vil påvirke USA's mellemøstenpolitik, men der er ingen tvivl om, at præsident Clinton har spillet og fortsat spiller en helt afgørende rolle i fredsprocessen.
EU er navnlig gennem den udenrigspolitiske koordinator, Solana, kommet til at spille en mere fremtrædende rolle end før.
Når det lykkedes at sikre begge parters deltagelse i mødet i Sharm al-Shaykh i oktober, var det ikke mindst EU's skyld.
Solana vil endvidere deltage i den fem mand store internationale undersøgelseskommission, der skal fastlægge årsagerne til den seneste tids uroligheder.
Hertil kommer, at EU har erklæret, at EU vil bidrage - også økonomisk - til gennemførelsen af et forhandlingsresultat, som parterne måtte blive enige om.
Der er begrundet håb om, at EU også i fremtiden kan spille en markant og konstruktiv rolle for at sikre en varig fred i Mellemøsten, og regeringen lægger her afgørende vægt på at fastholde en fælles EU-linje i processen.
Formålet med denne bistand er at fremme den økonomiske udvikling og dialog, samarbejde og gensidig forståelse mellem parterne.
Der forestår her et meget stort arbejde med at genopbygge tilliden mellem de respektive civilsamfund, en tillid, der har lidt et afgørende knæk af den seneste tids begivenheder.
Den samlede danske bistand til selvstyreområder beløber sig til 540 mio. kr. i perioden 1994-2003.
Den seneste tids uroligheder har medført store vanskeligheder for gennemførelsen af bistanden.
Det har været nødvendigt at evakuere rådgiverne ved de danske projekter.
Projektaktiviteter fortsætter i videst muligt omfang, men der må forudses forsinkelser.
I tillæg til overgangsbistanden til Gaza/Vestbredden
yder Danmark regional bistand til Mellemøsten.
Under denne regionale bistand til Mellemøsten er der afsat 100 mio. kr. i perioden 1996-2003.
Folkelig opbakning til fredsaftaler mellem Israel og dets naboer er helt essentiel for en holdbar fred.
Under regionalbistanden ydes der bl.a. støtte til den såkaldte Louisiana-proces, hvor intellektuelle og meningsdannere fra Israel, Egypten, Jordan og det palæstinensiske selvstyre siden 1997 har været samlet til drøftelser af fred i Mellemøsten.
Hertil kommer, at Danmark siden 1997 med positive erfaringer har deltaget i det internationale observatørkorps i Hebron, TIPH-missionen.
Den har til formål at skabe sikkerhed for palæstinenserne i Hebron by.
Endelig bidrager vi årligt med 60 mio. kr. til FN's Hjælpeorganisation for Palæstinaflygtninge.
Jeg vil gerne understrege, at når man i disse uger diskuterer, om det er muligt at udsende et internationalt observatørkorps - som palæstinenserne er interesserede i bliver udsendt - skeler man i høj grad til den model, som er brugt i Hebron, hvor Danmark har været aktiv og med fra starten.
Vi har en vis viden om, hvorledes man kan gøre det, og man må jo sige, at TIPH'en i Hebron under meget vanskelig vilkår - det tror jeg, alle er enige om - har været med til at dæmpe urolighederne og dog sikre en bedre udvikling, end vi ellers ville have set. Der har været en diskussion om, hvorledes Danmark har stemt.
Det forholder sig sådan, at der var en afstemning i FN's Sikkerhedsråd, som havde Sikkerhedsrådets tilslutning og som mere, skal vi sige generelt udtalte afstandtagen fra overdreven voldsanvendelse.
Der blev senere fremsat forslag i Generalforsamlingen, hvor man skærpede ordlyden.
Den sidste udtalelse undlod Danmark at stemme til.
Der var 92, der stemte for, 46 undlod, herunder altså Danmark, men også et i Mellemøsten-konflikten centralt placeret land som Norge, og bl.a. Sverige, Storbritannien, Holland og Italien.
Vi undlod at stemme, for vi fandt det på det tidspunkt
især vigtigt at give FN's generalsekretær så stor opbakning som overhovedet muligt til hans mæglingsbestræbelser
, og jeg tror, at det var et rigtigt signal i den situation.
En mulighed for at spille en rolle får FN's generalsekretær jo kun, hvis begge parter accepterer det.
Til sidst vil jeg sige, at også spørgsmålet om holdningen til bosættelserne har været diskuteret, og jeg vil gerne gøre opmærksom på, at i min egen tale gjorde jeg det meget klart, at Danmark og EU tager afstand fra den fortsatte udbygning af de jødiske bosættelser i de besatte områder, der er i klar strid med folkeretten, jf. den fjerde Genèvekonvention, og tjener til at præjudicere udfaldet af drøftelserne om en endelig fredsaftale.
Og ikke mindst bosættelserne omkring Jerusalem lægger hindringer i vejen for en løsning af Jerusalemspørgsmålet og dermed for indgåelse af den endelige fredsaftale.
Jeg vil endelig om dette gøre opmærksom på, hvad EU vedtog den 20. november 2000, hvor der i en udtalelse fra Ministerrådet om Mellemøsten bl.a. siges - og nu oversætter jeg det direkte fra engelsk: Mangelen på fremskridt i fredsprocessen, herunder vedrørende bosættelserne, er kilden til det palæstinensiske samfunds frustration og vold.
Der er altså tale om, at vi klart siger fra over for bosættelserne, som er en af årsagerne til den palæstinensiske befolknings frustrationer og volden.