runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Helge Adam Møller (KF), 2003-03-18:
Jeg vil godt sige, at den konservative folketingsgruppe ikke kan støtte de to ændringsforslag.
Specielt vedrørende det sidste vil jeg godt sige, at det jo umiddelbart ikke lyder så skævt, når man sidder og læser det, men lad mig illustrere med et ganske almindeligt eksempel, hvad det ville betyde. Hvis vi har en ung pige på 17 år, og hun har en ung mand
på 17 år som kæreste, og hvis de så er enige om at fotografere hinanden indimellem - og det gør unge mennesker, også uden tøj på og også stærkt erotiske billeder - og han så tager et billede af sin 17-årige kæreste, og hun er glad for det, og han er glad for det, og han putter det ned i tegnebogen, så har han overtrådt lovbestemmelsen og kan straffes med op til 1 års fængsel for at have et billede af sin 17-årige kæreste i sin tegnebog.
Helt ærligt: Jeg kan ikke forstå det; jeg tror
heller ikke, 17-årige kan forstå det.
Per Dalgaard (DF), 2003-03-18:
De ændringsforslag, som Kristeligt Folkeparti lige har fremført, har Dansk Folkepartis fulde støtte.
Vi mener, at det er rigtigt, at børn fra 15-års-alderen ikke skal kunne acceptere at medvirke til optagelse af utugtige billeder.
Det frivillige tilsagn fra en 15-årig, som er omtalt i høringssvaret, kan være af yderst tvivlsom karakter.
Dansk Folkeparti støtter Kristeligt Folkepartis ændringsforslag.
Anne Baastrup (SF), 2003-03-18:
Når man beskæftiger sig med sagsbehandlingen af børn, der er anbragt uden for eget hjem, så undrer man sig ikke sjældent over den manglende kvalitet, der ligger bag beslutningerne om det enkelte barn.
Manglende kvalitet indebærer, at beslutning om anbringelse af det konkrete barn er båret af den enkelte sagsbehandlers individuelle skøn, ofte uden at sagsbehandleren har set det pågældende barn endsige talt med barnet.
Den type anbringelser betyder ikke sjældent, at visitationen af barnet sker på et mangelfuldt grundlag.
Anbringelsesstedet får ofte en meget mangelfuld beskrivelse
af barnet, og er det en plejefamilie, henvisningen sker til, kan det få meget alvorlige konsekvenser for såvel barnet som for familien.
Ikke sjældent hører man plejefamilier fortælle, at de fik henvist et barn, som ifølge kommunen stort set ikke havde nogen problemer.
I parentes: Der var måske lige det der med forældrene, der drak for meget.
Vi ser resultatet: Plejefamilien bryder sammen og må opgive, og barnet skal flyttes til et nyt sted.
Kontinuitet er også vanskelig at holde fast i, hvis arbejdet med familien ikke sker samtidig med anbringelsen.
Forældrene har ofte som overskrift for deres liv, at det alt sammen kommer til at gå, hvis bare barnet kommer hjem igen.
En vellykket anbringelse må derfor ikke stå alene.
Enten skal forældrene forstå, at denne anbringelse er for mange år, og deres projekt afgrænses til at være de gode deltidsforældre, eller også skal forældrene lære at mestre deres eget liv, så de bringes i stand til at hjemtage barnet for resten af barndommen.
En vellykket ændring af en anbringelse skal altid indebære, at anbringelsesstedet høres i de beslutninger, der træffes vedrørende barnet.
Det var nogle få eksempler på den manglende kvalitet, vi ser i sagsbehandlingen, når det drejer sig om de alvorligst stillede og dårligst stillede børn, og hvor kommunerne tydeligt viser, at de ikke formår at håndtere denne her arbejdsopgave.
Jeg ser derfor frem til socialministerens redegørelse for, hvordan hun vil sikre kvaliteten og kontinuiteten i den kommunale sagsbehandling i disse meget alvorlige sager.
Besvarelse
Sandy Brinck (S), 2003-03-18:
Jeg er meget enig med Venstres ordfører, når fru Eva Kjer Hansen anfører, at i den slags sager påtager det offentlige sig et enormt ansvar.
Man tager barnet væk fra dets biologiske ophav, og man har en meget stor pligt til at sørge for, at det sted, man anbringer barnet, er bedre.
Derfor må jeg indrømme, at det lød, som om Venstre ikke mente, at der var brug for yderligere initiativer.
Det skuffer mig lidt, særligt fordi der jo bl.a. er lavet en rapport om de private opholdssteder.
Der er det f.eks. helt klart, at de folk, som er derude, og som arbejder i felten, er uklar på, hvordan magtanvendelsesbekendtgørelsen skal forstås.
Jeg synes, det er meget, meget mystisk, når Socialministeriet svarer hertil, at det må man så undersøge om der er et behov for at klargøre.
Der står meget tydeligt, at de derude oplever det som uklart.
Så må man klargøre det, og vores holdning er, at uanset hvilket barn og hvor det barn er anbragt henne, må man selvfølgelig efterleve magtanvendelsesregulativerne.
Anne Baastrup (SF), 2003-03-18:
Jeg kan forstå, at fru Eva Kjer Hansen ikke ønsker at støtte det forslag til vedtagelse, som vi er en række partier der har fremsat.
Det, der så er vigtigt for mig, er at få afdækket, hvordan fru Eva Kjer Hansens og fru Eva Kjer Hansens partis opfattelse af de små kommuners mulighed for at varetage de her sagstyper er.
Det er jo sådan, at man undertiden oplever, at en lille kommune kan blive udsat for for første gang i 5 år at få en tvangsfjernelsessag, og så er det, at der sker ekstremt mange fejl.
Vi har lagt op til, at man skal udvikle forskellige samarbejdsmodeller i kommunerne og mellem disse for at finde på nogle nye organisationsformer og derved sikre det faglige miljø en tilstrækkelig højde.
Her vil jeg så godt høre: Hvilken holdning har fru Eva Kjer Hansen til den pind?
René Skau Björnsson (S), 2003-03-18:
Vi har alle sammen set rapporterne, der fortæller, at der stadig væk er mange problemstillinger og mange områder, hvor det stadig væk halter, og det har fru Eva Kjer Hansen også læst.
Jeg har lige fundet en udtalelse fra fru Eva Kjer Hansen fra så sent som december sidste om, at der åbenbart er meget, der halter i den kommunale sagsbehandling, og derfor kan vi lige så godt komme til bunds i det én gang for alle.
I dag ligger der så et forslag, der siger, at nu skal vi lige afvente lidt og vente til foråret 2004, før der skal ske noget.
Når vi nu ved, at der er problemer i forhold til tilsyn, i forhold til undersøgelse af familierne, i forhold til sagsbehandlernes arbejdssituation, som det haster meget at få løst, hvorfor kan vi så ikke handle nu, når vi kender de problemer, der er?
Eva Kjer Hansen (V), 2003-03-18:
Til fru Sandy Brinck vedrørende vejledningen om magtanvendelse: Jeg har også hørt kritikken af, at det kan være svært at finde ud af, hvordan den helt specifikt skal fortolkes.
Så det arbejde med, at man får afdækket, hvordan tingene skal forstås, mener jeg er i fuld gang.
Til fru Anne Baastrup skal jeg sige, at mig bekendt er der ikke noget, der viser, at det enten er de små kommuner eller de store kommuner eller de mellemstore kommuner, der er gode eller dårlige til det her.
Det går meget på kryds og tværs.
Der er jo alle muligheder for, at kommunerne kan arbejde sammen på kryds og tværs, og noget af det arbejde, der er sat i gang, er jo bl.a. oprettelse af databaser for at give overblik over de forskellige muligheder, og hvilke tilbud der ligger.
Det er vidensopsamling, det er videreudvikling af nogle af de projekter, der har fundet sted i kommunerne.
Så jeg synes rent faktisk, at der pågår ret mange ting, der netop kan være med til at inspirere.
Hvis man i en kommune vitterlig er så heldig, at man kun får en sag hver femte år, har man faktisk mange muligheder for at trække på en vidensbank og dermed også være fuldt bevidst om, hvad man skal gøre i situationen. Til hr. René Skau Björnsson: Jeg tror også, at det blev bemærket, at jeg i min ordførertale netop henholdt mig til, at der rettes en meget alvorlig kritik mod kommunernes forvaltning på det her område.
Og som jeg sagde, er der sat rigtig mange ting i værk.
Vi har diskuteret flere initiativer.
Vi har i satspuljeregi afsat penge til en række
Jeg synes, vi er nødt til at have en måling af effekten af de ting, der allerede er sat i værk, frem for nu igen at lave fuldstændig om på tingene.
Det drejer sig jo også om at have tillid til, at de beslutninger, vi har taget, rent faktisk også ændrer på tingene.
Sandy Brinck (S), 2003-03-18:
Nu synes jeg ikke, det drejer sig om at lave fuldstændig om på alting, men jeg synes, det drejer sig om konstant at justere på et område, som er meget, meget svært, og som er utrolig vigtigt for de børn, det drejer sig om.
Derfor vil jeg godt spørge Venstre, om Venstre synes, det er hensigtsmæssigt, at de magtanvendelsesregler, der eksisterer i dag, ikke gælder, hvis barnet bare er anbragt et sted, hvor der er mindre end fire personer.
Det synes vi ikke.
nødvendigvis ikke have været ude og besøge barnet det sted, det faktisk er anbragt
Det synes både familieplejerne og KL er noget, der skal strammes op.
Så synes jeg ikke, vi kan være bekendt, at den politiske sagsbehandlingstid nu skal afvente den ene rapport efter den anden.
Her er klare udtryk for, at der er noget, der skal strammes op.
Anne Baastrup (SF), 2003-03-18:
Jeg kan forstå, at fru Eva Kjer Hansen mener, at det går rigtig, rigtig godt.
Jeg synes ellers, at både socialministeren og fru Eva Kjer Hansen nævnte SFI-rapporten, der påviste det modsatte.
Der var et af de karakteristiske træk, at den enkelte socialrådgiver oplevede sig meget, meget ensom i hele sagsbehandlingsfasen.
Men jeg kan forstå, at fru Eva Kjer Hansen ikke mener, at der skal komme en central inspiration til hjælp for denne type.
Det er jo ikke sjældent, at vi kan læse i aviserne - vi har også fået indberetninger til både §
71-tilsynet og Socialudvalget - om, at man i kommunen træffer beslutning om at flytte barnet fra et sted til et andet, fordi det nu er det, mor vil nu, uden at man på noget tidspunkt overvejer at høre, hvordan det egentlig går med barnet på det pågældende anbringelsessted, i den skole, det i øvrigt frekventerer, osv. Mener fru Eva Kjer Hansen i og for sig godt, at hun kunne have støttet den pind?
Eva Kjer Hansen (V), 2003-03-18:
Til fru Sandy Brinck skal jeg sige, at jeg ikke støtter, at vi skal ændre på reglerne, sådan at magtanvendelsesreglerne også kommer til at gælde de steder, hvor der er under fire personer.
Det gør jeg ikke, fordi det ville indebære en voldsom ændring af deres retsstilling i dag, hvor jeg mener, at de er bedre beskyttet, når reglerne ikke gælder.
Hvis man ændrer det til, at magtanvendelsesreglerne også kan gælde, vil det sige, at man også på de steder åbner op for, at man kan bruge fysisk magtanvendelse, at man kan bruge isolation, og at man kan udføre kontrol med sådan noget som brevveksling og telefonsamtaler.
Det er for mig at se
meget voldsommere indgreb end dem, jeg synes er ønskelige for de børn og unge, der er anbragt på de mindre steder.
Det er helt klart min begrundelse for at være imod en ændring på det område.
Til fru Anne Baastrup skal jeg sige, at de eksempler, jeg nævnte på inspiration, netop er nogle centrale med databaser, med vidensopsamling og med fokus på de projekter, der er udviklet i enkelte kommuner.
Det behøver så ikke at stå alene.
Ud over de centrale inspirationskilder er der også mulighed for, at kommunerne simpelt hen etablerer samarbejde på det område, lige så vel som de gør på en række andre områder, hvis man mener, at man vil have gavn af det.
Det at høre en plejefamilie eller et anbringelsessted synes jeg er helt oplagt i forbindelse med et videre forløb for et barns eller et ungt menneskes anbringelse.
For mig indgår det at høre stedet som en naturlig del af sagsbehandlingen.
Dermed mener jeg, at den pind i virkeligheden er dækket ind af initiativerne omkring metodeudvikling og omkring krav til sagsbehandlingen, for det er helt oplagt, at stederne ikke skal være part i sagen som sådan, men en sagsbehandler skal jo huske at inddrage alle de forskellige vinkler, når der træffes en beslutning.
Og så skal jeg endelig sige til hr. René Skau Björnsson, at jeg absolut efterlyser et bedre tilsyn.
Men jeg synes, det simpelt hen er for firkantet at sige, at det minimum skal være to gange om året. Det bliver jo så let til et maksimum og dermed en dårlig undskyldning for ikke at føre et bedre tilsyn.
Line Barfod (EL), 2003-03-18:
Når man lytter til fru Eva Kjer Hansen og ser det forslag til vedtagelse, der ligger fra regeringspartierne og Dansk Folkeparti og Kristeligt Folkeparti, får man indtryk af, at det går sådan rimelig godt.
Mens den virkelighed, som vi hele tiden hører om, er, at det slår ret sløjt til både med sagsbehandlingen, med de steder, hvor børnene så skal anbringes, og med viden om, hvad der egentlig virker eller ikke virker.
Derfor vil jeg gerne høre, om Venstre vil være med til at sikre, at der også er midler til at få udviklet nogle standarder for, hvordan man får lavet erfaringsindsamling: Hvad virker, og hvad virker ikke? Når nu vi har lavet den meget voldsomme foranstaltning og tvangsfjerner nogle børn og anbringer dem nogle steder, virker det højst besynderligt, at vi ikke har nogen måling af, om det så fungerer.
Hvad er det for nogle steder, der gør det godt?
Hvad er det for nogle steder, der ikke gør det godt?
Derfor vil jeg gerne høre, om Venstre vil være med til at sikre, at der bliver midler til at udvikle sådanne evalueringer og vidensopsamling.
Fru Pia Kristensen siger: Det, vi gerne vil nå af resultater, er bedre kvalitet.
Det er der jo ikke nogen, der kan være uenig i.
Men hvad er bedre kvalitet så?
Hvordan finder vi ud af, om vi har fået en bedre kvalitet?
Hvis vi taler forebyggelse i forhold til trafikinvesteringer, så kan vi jo måle det i, at der er færre, der bliver slået ihjel, og færre, der kommer til skade.
Hvordan finder vi ud af, om vi har nået de resultater, vi gerne ville?
Det er det, der er væsentligt at nå frem til: Hvad er det, vi gerne vil opnå på det her område? Fru Pia Kristensen siger bl.a.: Det er at opnå, at flere børn kan blive i deres biologiske familie.
Det synes jeg sådan set er et godt mål at have, men så må man jo se på, hvordan man kan gøre det.
Det er f.eks. ved at sikre, at der er gode behandlingstilbud, hvor hele familien kan komme i behandling i forhold til forebyggelse osv. Men det koster! Derfor vil jeg gerne høre: Vil Dansk Folkeparti være med
til at betale prisen for en bedre kvalitet både i sagsbehandlingen og i forhold til at sikre, at flere børn kan have en god kontakt til deres familie, at flere børn kan få en bedre barndom end i dag?
René Skau Björnsson (S), 2003-03-18:
Et af de områder, hvor det haster mere end andre steder inden for børn og unge, der bliver anbragt, er tilsynet med opholdssteder og plejefamilier. Når nu rapporter viser, at her har vi et problem i kommunerne, og selv Familieplejeforeningen i Danmark i et brev, som vi har fået i Folketingets Socialudvalg, siger, at det er særdeles påtrængende, at vi tager initiativ til at forbedre tilsynet med de her steder, hvorfor kan vi så ikke gøre noget hurtigst muligt?
Søren Krarup (DF), 2003-03-18:
Fru Line Barfod talte meget om, at det, der var brug for, var viden, hvor man kunne måle og veje spørgsmålene vedrørende børn.
Nej, der er faktisk her i dette menneskeliv forhold, der ikke lader sig måle og veje, og det er netop dem, der har at gøre med børn.
Der må den enkelte altid selv tage ansvaret, jeg er lige ved at sige, i kærlighedens forpligtethed.
Og det er jo en korrektion til enhver adfærdsvidenskabelig afstumpethed, som socialismen ganske rigtigt altid har haft en meget, meget nær tilknytning til. Man har ikke forstået, at menneskelivet altid er den enkeltes ansvar, og derfor er enhver tale om, at her skal vi måle og veje, slet og ret ensbetydende med, at man ikke ved, hvad man taler om.
Jeg hørte hos fru Line Barfod, som jeg ellers har meget respekt for, en afstumpethed, som gør, at hun faktisk ikke fatter problemet med børns anbringelse uden for hjemmet.
Line Barfod (EL), 2003-03-18:
Jeg beklager, men hr. Søren Krarup må have misforstået det, jeg sagde.
Jeg mener sådan set ikke, at man kan måle og veje børn, jeg mener, det er meget vigtigt, at man ikke putter børn ind i bestemte kasser.
Men jeg mener, at man godt kan lave nogle vurderinger, og at vi skal have nogle redskaber til at vurdere, hvad der er godt, og hvad der ikke er godt.
Der er nogle yderpunkter, og vi kan alle sammen blive enige om - det håber jeg i hvert fald - at det ikke er godt, hvis det er et sted, hvor man slår børnene eller spærrer dem inde hele tiden.
Men vi er nødt til at kunne lave nogle vurderinger af, hvilke steder der er gode.
Hvis det kun er et spørgsmål om, hvem der er billigst,
har vi et problem, for man kan jo heldigvis ikke måle kærlighed, og jeg tror ikke, der er nogen, som nogen sinde kan forestille sig, at man kan det.
hvad der er dårlige liv.
Vi skal ikke opstille nogle normer, som vi forsøger at trække ned over andre, men vi kan heller ikke bare fjerne børn uden nogen vurderinger af, hvad vi vil acceptere, at de bliver udsat for.
Søren Krarup (DF), 2003-03-18:
Forholdet er jo, at adfærdsvidenskab og psykologi er en form for dumhed, når der er tale om menneskelivet, fordi det er ensbetydende med, at man lukker øjnene for, at her har vi at gøre med forhold, der for så vidt ikke lader sig vurdere objektivt, og derfor kan man ikke forske i dem.
I forholdet mellem mennesker er der altid kun den enkeltes eget ansvar, egen forpligtelse, at gå ud fra.
Så siger fru Line Barfod, at man må da kunne sondre imellem, hvad der er godt og ondt.
Jeg kan nævne adskillige tilfælde af noget, fru Line Barfod ville kalde meget skidt, som var en lykke for børnene, og jeg vil anbefale hende at læse Elsa Gress' erindringer om et fuldstændig forrykt hjem.
Jeg husker hendes gamle far fra frokoststuen i 1950'erne.
I hele adfærdsvidenskabens behandling af det spørgsmål er der tale om en afstumpethed, der gør, at man grundlæggende er fjendtlig over for det, der bærer en familie.
Sandy Brinck (S), 2003-03-18:
Jeg finder anledning til at spørge fru Line Barfod, om fru Line Barfod oplever det sådan, at hvis man går ind i diskussionen og siger, at det her kan ikke måles, og det her kan ikke vurderes objektivt, må følgeslutningen også være, at så kan vi slet ikke anbringe børn.
Så må vi gå ud fra, at alle børn har det godt derhjemme, uanset hvor meget de bliver tæsket, uanset hvor meget deres forældre drikker og glemmer
at skifte ble og glemmer at give dem mad og glemmer, hvor de er.
Hvis vi overhovedet skulle følge hr. Søren Krarups tankegang om, at sådan noget kan ikke måles, og sådan noget kan ikke vurderes,
er denne diskussion jo fuldstændig umulig.
Jeg ville meget nødigt se en sådan tankegang brede sig i det danske Folketing, for så har vi virkelig ikke levet op til vores ansvar.
Pia Kristensen (DF), 2003-03-18:
Jeg vil gerne starte med at sige til fru Line Barfod, at jeg er helt enig i, at dette emne skal vi blive ved med at diskutere om og om og om igen, hvis vi skal finde nogle løsninger.
Jeg har siddet her under debatten og ventet på den sædvanlige retorik fra fru Line Barfod, og den kom for et øjeblik siden: finanslov, sociale nedskæringer, besparelser på forebyggelsesområdet, osv. osv.
Jeg vil gerne spørge fru Line Barfod: Mener man i Enhedslisten, at økonomi er den eneste grund, det eneste, der spiller en rolle, når børn bliver anbragt?
Kan det ikke tænkes, at det kan være på grund af skilsmisser, en fars eller en mors dødsfald eller måske narkoforbrug eller alkoholforbrug?
Jeg vil også spørge fru Line Barfod, om det er en succes at afsætte masser af midler til området.
Vi ved, at fra 1995 til 2000 steg den forebyggende indsats med 67 pct., uden at det hjalp, for der blev oven i købet anbragt flere børn i den periode.
Det er jo ikke nok, at der bliver afsat
flere og flere penge
, det afhænger også af den måde, vi bruger pengene på.
Line Barfod (EL), 2003-03-18:
Det glæder mig, at ordføreren fra Dansk Folkeparti er enig i, at vi skal fortsætte med at diskutere området, er enig i, at det er nødvendigt med viden på området, er enig i, at det er nødvendigt at se på de tilfælde, hvor børn desværre skal tvangsfjernes fra hjemmet, og se på, hvor vi har de bedste steder, vi kan anbringe de børn, og hvad der er det bedste, vi kan gøre for dem.
Jeg synes også, det er væsentligt, at vi kan fortsætte den debat og kan få udviklet de bedst mulige metoder til at tage sig af de børn og sikre, at de får et godt liv.
Til hr. Søren Krarup: Jeg mener ikke, man kan gøre et lille barn på 1 eller 2 eller 3 år ansvarlig for sit eget liv og sige, at det barn skal selv sørge for at tage sig af, hvad der er godt eller dårligt for det.
Det mener jeg faktisk vi har et ansvar for.
Jeg er helt enig med fru Pia Kristensen i, at der kan være ting, som vi ikke kan ændre med penge, at det ikke kun er økonomien, der spiller en rolle.
Men omvendt mener jeg også, at der er mange tilfælde, hvor det er økonomien, der er afgørende.
Jeg mener f.eks., at en del skilsmisser skyldes, at man har for snævre økonomiske vilkår.
Hvis man havde lidt mere at gøre godt med i dagligdagen, kunne det være, at man kunne finde ud af at få parforholdet til at fungere igen i stedet for de konstante diskussioner om, hvor pengene til huslejen skal komme fra, om man kan tillade sig at bruge penge på en god bøf en dag, eller hvad det nu kan være.
De diskussioner kunne man undgå, hvis man vidste, at man havde penge nok.
Så er der spørgsmålet om, hvor mange midler der bruges på forebyggelse.
Jeg mener netop, at det påviser problemet, for når der bliver brugt så mange ekstra midler på forebyggelse, og der alligevel bliver tvangsfjernet mange flere børn, kan man spørge: Skyldes det, at det har virket? Har vi fundet flere børn, som ellers ville have haft det meget dårligt og ville være kommet ud i store problemer, eller er det, fordi antallet af problemer er steget?
Det ved vi ikke, og det er dét, der er behov for, at vi får noget mere viden om.
Selvfølgelig skal vi ikke tvangsfjerne børn, hvis det ikke er nødvendigt.
Vi skal gøre, hvad vi kan for at forhindre, at det bliver nødvendigt, og det er dét, jeg gerne vil have, at vi får noget mere viden om.
Søren Krarup (DF), 2003-03-18:
Jeg har i mange tilfælde haft den opgave at være bisidder for tvangsfjernede børns forældre og har her oplevet, hvordan socialforvaltningerne netop ud fra en påstået viden, ud fra deres adfærdsvidenskabelige fordomme, hævdede, at forældrene var totalt uegnede.
Det vil sige, at man sad over for en objektivitet, der var højt, højt hævet over de stakkels forældre, der tryglede og bad og talte for døve ører.
Men man skal blot gøre sig klart, at der findes ingen højere objektiv viden, der kan fritage dem, der fjerner børnene, fra ansvaret.
Det vil sige, at man altid må gøre sig klart, at i de sager er det på eget ansvar, man handler.
Man handler ikke på en videnskabs ansvar, og den egentlige menneskemishandling, menneskeforagt, ligger i, at man tror, man kan tale ud fra en objektiv viden og derfor være hævet over dem, man har med at gøre.
Det kan være nødvendigt at tvangsfjerne børn, det er fuldstændig rigtigt.
Men det skal altid være på fjernerens ansvar, det skal ikke være ud fra en bedreviden, som reducerer de stakkels forældre til det skidt, en sagsbehandler træder på.
Line Barfod (EL), 2003-03-18:
Jeg er fuldstændig enig i, at det er dem, der foretager tvangsfjernelsen, der er ansvarlige, at de skal kunne begrunde det, og at man ikke skal gøre det, bare fordi man er uenig i den måde, børnene vokser op på.
Men når man har truffet den beslutning, at det er nødvendigt at tvangsfjerne et barn, for at det ikke skal blive vanrøgtet, og vi skal finde ud af, hvad der så skal ske med det barn, mener jeg, det er vigtigt, at vi har nogen viden.
Det er ikke en eksakt videnskab, hvor tingene kan måles og vejes på samme måde som i naturvidenskaben, men derfor kan man alligevel godt have nogen viden om, hvilke typer behandling som er godt for barnet, og hvilke måder at anbringe barnet på er gode eller ikke gode.
Der har været nogle projekter, hvor man har sendt børn ud på overlevelsesture osv., og hvor det efterfølgende har vist sig, at det faktisk var skadeligt for barnet, og der er nogle andre projekter, hvor der er nogle formodninger om, at de virker.
Men i øjeblikket er det ren formodning alt sammen, fordi vi ikke har viden om, hvad der er godt, og hvad der er dårligt, og det er det, vi efterlyser mere viden om.