Karen J. Klint (S), 2006-05-30:
Jeg kan godt forstå, der kommer mange følelser i sving, når man diskuterer behandling af mennesker med svære psykiatriske lidelser, for det er faktisk ret problematisk at diskutere, netop når vi laver indgreb og behandling, hvor mange ting også foregår med tvang.
Derfor har det også været utrolig god læsning at læse i rapporter om, at den såkaldte gennembrudsmetode er med til at afvikle en masse tvang.
Jeg kan godt forstå, at Rådet for Socialt Udsatte også udgiver et småskrift om mindre tvang i psykiatrien, for det handler jo nogle gange for ikke at sige alle gange om, at der samarbejdes system og borger imellem om den behandling, man skal give mennesker, og deri behøver vi jo at kunne samarbejde med folk.
Det er egentlig forkert at bruge tvang, men nogle gange står vi jo i en situation inden for psykiatrien, hvor det er nødvendigt at anvende tvang også for at kunne fastholde folk i at blive nærværende nok til at kunne samarbejde.
Så vi har ikke generelt modstand mod, at man anvender tvang, og det er også derfor, jeg brugte det udtryk for lidt siden, at det er vigtigt at holde det på de rigtige steder.
Vi er imod at få psykiatriloven, som i bund og grund jo vedrører det arbejde, der foregår inden for behandlingssystemet inde på sygehusene, flyttet for meget ud i folks private hjem.
Så bliver der godt nok sagt: Det skal den heller ikke, de folk skal jo hentes og have deres medicin inde på sygehuset.
Men afhentning sker jo i det private hjem.
Vi har lige hørt en ordfører tale meget om, at det er så synd at komme og tvangshente folk med politiets hjælp.
Ja, men det er jo også det, man skal ved den ambulante tvang, så der er jo ikke færre indgreb fra politiets side.
Jeg siger indgreb fra politiets side, patienterne vil nogle gange opleve det som et angreb, det er jo stadig væk politiet, der skal afhente folk, hvis de ikke kommer frivilligt.
Så hvori ligger forskellen på det antal gange, man skal hentes?
Vi tror meget mere på, at det er andre tilbud, vi skal have.
I lørdags kunne vi i TV 2 Nyhederne om aftenen høre indenrigs- og sundhedsministeren anbefale os, at vi skulle læse de henvendelser, vi får fra borgerne, fra de pårørende.
Jeg kan svare ministeren, at jeg faktisk har læst de henvendelser, vi har fået, jeg har også læst alle de rapporter, vi har fået.
Jeg har et lille bidrag med her, jeg har vel 10-20 kg liggende nede på stolen.
Vi har læst dem, vi har deltaget i konferencer, vi har læst høringssvar, vi har været specielt opsøgende – de af os, der er så heldige at sidde i § 71-udvalget – vi har talt med rigtig mange, og der er faktisk kun få, der har anbefalet den model, der ligger i lovforslaget.
Der er rigtig mange, der har frarådet det, måske ikke permanent, men i hvert fald i den model, der ligger.
Derfor har vi også sagt, at vi gerne vil være med til at se på andre muligheder.
Vi vil gerne være med til at se, om servicelovens behandlingstilbud inden for det sociale område er skruet rigtigt sammen.
Er vi vedholdende nok med hensyn til at holde folk fast i en god behandling, er det de rigtige samarbejdsaftaler, der bliver lavet, eller hvad er det, der skal til?
Så vi vil gerne være med til det, vi vil også gerne være med til flere konferencer, vi vil også gerne være med til det, hvis der skal være en forespørgselsdebat i den her sal forud for, at vi skal indgå en ny psykiatriaftale.
Så vi vil gerne være med til at forbedre vilkårene for mennesker med svære psykiatriske lidelser.
Men det gjorde faktisk et stort indtryk på mig, da jeg så nyhederne i fredags, for der bragte man tre eksempler på mennesker med svære sindslidelser, der har begået alvorlige kriminelle handlinger.
Ingen af de tre cases, der blev læst op i tv-nyhederne, ville have været omfattet af modellen ambulant tvang.
Det kan kun give nogle misforståelser om, at ambulant tvang er til for at forhindre kriminalitet.
Men når vi så læser regeringens egen rapport om psykisk sygdom og kriminalitet, er den jo fyldt med mange gode forslag til, hvordan man skal hjælpe mennesker og afbøde skaden, når kriminalitet og psykisk sygdom indgår i en cocktail.
Vi vil meget gerne være med til at drøfte de modeller, vi vil også gerne være med til at drøfte de ressourcer, der skal til, men det gør faktisk indtryk på mig, når jeg læser her, at det ikke er sektorspecifikt, man skal arbejde, det er nemlig på tværs af sektorerne, man skal arbejde.
Det gør også indtryk på mig, når man siger, at kriminelle mennesker, der også har en psykiatrisk lidelse, faktisk har en lavere grad af tilbagefald til kriminelle handlinger end andre kriminelle.
Hvorfor så måske sige, at det lige er dem, vi skal ramme med ambulant tvang?
Det er heller ikke det, ministeren siger, men der er mange andre, der siger sådan.
De har en lavere grad af tilbagefald.
De begår selvfølgelig kriminalitet, der er også mange, der tror, det er i svær stigning, men stigningsgraden i kriminalitet for psykisk syge er faktisk lige nøjagtig den samme som for andre mennesker, der begår alvorlig kriminalitet.
Så vi har mange myter, vi skal have slået ihjel, og vi har mange ting, vi skal rose.
Vi skal rose det store arbejde, der er, det udviklingsarbejde, der ligger i, at man godt kan samarbejde med mennesker med svære lidelser.
Vi skal samarbejde mere med de pårørende, så de også får støtte og hjælp i deres svære situation og deres måde at være pårørende på.
Vi skal samarbejde på mange, mange nye leder og kanter, og vi skal også turde bruge nogle metoder, som andre handicapgrupper f.eks. har haft glæde af i deres metodeudvikling.
Derfor skriver vi også i vores betænkningsbidrag, at det måske ikke er så overraskende, at gennembrudsmetoden er så utrolig positiv, for det, man gør nu inden for psykiatrien, er faktisk det, man har gjort inden for det, vi sådan lidt fortærsket kalder den gamle særforsorg, altså at man har samtale med beboerne, samtale med borgerne.
Også her fremmer samtalen altså den gode behandlingseffekt.
Så der er mange andre måder at gøre det på.
Vi vil gerne være med til at lave udvikling, vi vil gerne være med til at prioritere, men vi vil ikke være med til at flytte magten for meget ud i de private hjem.
Jeg har svært ved at se det positive i netop det indgreb, hvor de tidligere psykiatriske patienter siger til os, at noget af det mest indgribende over for dem var afhentning af politiet.
Det er jo politiet, der skal afhente folk, der skal ind til ambulant tvang, så hvorfor møde mennesker i stor nød med det, som de har mindst brug for, og som de oplever som det største indgreb i deres liv: afhentning af politiet?
Vi synes, vi skal samarbejde med dem, vi frygter faktisk, at hvis man møder dem med endnu mere tvang, vil flere af dem blive hjemløse.
Der er jo ikke noget, man bedst kan anvende.
I et af svarene fra ministeriet vedrørende lovforslaget står der også, at nogle gange vil mindsteindgrebet være, at man kun skal afhentes hver 14. dag, og derfor er det en depotbehandling.
Jamen så er det jo ikke sikkert, at patienten får den bedste medicin, for hvis det også skal måles op mod andre mindsteindgreb, så er det jo afhentning af politiet hver 14. dag eller hver 20. dag, når man har fundet ud af, at patienten ikke kom frivilligt ind til sin injektion.