runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Bruno Jerup (EL), 1998-01-14:
Der skal selvfølgelig ikke herske tvivl om, at Enhedslisten naturligvis er med på alle forbedringer for demokratiet i folkeskoler, efterskoler og universiteter, og det ved ministeren sikkert også ganske godt.
Der er ikke nogle problemer dér.
Jeg er også glad for at høre, at ministeren vil se på spørgsmålet om de selvejende institutioner, for det synes jeg faktisk er et vigtigt spørgsmål.
Man kan ikke insistere på, at demokrati i uddannelsen er vigtigt, og samtidig friholde et meget, meget stort område, hvor det bare sådan flyder, og hvor der ikke rigtig gælder nogle særlige regler.
Jeg er også med på, at man selvfølgelig må kigge på det, der hedder arbejdsgiveransvar.
Der kan være problemer her, men det er altså et problem, man allerede i dag kender fra andre sammenhænge, og hvor man har løst det, så derfor mener jeg ikke, det er uoverkommeligt. Jeg har ét spørgsmål, og det drejer sig om det universitetslovseftersyn, som ministeren også omtalte, og som vi også har set beskrevet forskellige steder.
Ole Vig Jensen (RV), 1998-01-14:
Jeg kan svare kort: Det er et eftersyn, der er i gang.
Bruno Jerup (EL), 1998-01-14:
Så undskylder jeg min upræcise spørgen, fordi det, jeg er interesseret i at få at vide, er, hvornår de eventuelle lovændringer kommer, som jeg forestiller mig må komme i kølvandet på det eftersyn, som man er i gang med.
Åbenbart er man på vej rundt til de 12 universitetsuddannelsesinstitutioner, og det synes jeg er fint nok, og mit spørgsmål går så på: Hvornår ser vi de konkrete lovændringer, der skal følge dette eftereftersyn?
Bliver det før eller efter sommerferien?
Villy Søvndal (SF), 1998-01-14:
Jeg vil gerne kvittere for den fordragelige tale, vi har fået
ikke blot fra ministeren, men også fra hr. Hans Peter Baadsgaard.
Men når jeg beder om en kort bemærkning, er det, fordi der er et principielt punkt i hr. Baadsgaards oplæg, der skiller os, og for at debatten ikke skal køre skævt, tror jeg, vi er nødt til at tage fat på det med det samme, nemlig at grunden til, at det blev et imødekommende afslag, er diskussionen om det kommunale selvstyre.
Nu er det jo sådan, at skolefritidsordningen blot er én blandt mange former for institutioner i den kommunale verden, og derfor vil jeg spørge hr. Baadsgaard, om hr. Baadsgaard opfatter det som et indgreb i det kommunale selvstyre, at man inden for daginstitutionsområdet i øvrigt har normer og regler for, hvor meget plads et barn skal have, for, hvor meget der skal betales pr. barn, og for forældreindflydelsen.
Jeg synes, det var lidt søgt at hænge et argument i en i øvrigt veldisponeret tale op på det kommunale selvstyre, og jeg forstod det ikke, og jeg forstod det især ikke, fordi hr. Baadsgaard i samme moment sagde, at man godt ville gøre noget.
Er det kommunale selvstyre så helligt, at disse tilstande skal have lov til at vare ved?
Birthe Rønn Hornbech (V), 1998-01-14:
Den tidligere ordfører ønskede at fastslå, at Folketinget naturligvis fortsat uafhængigt af et retligt ansvar kunne gøre et politisk ansvar gældende.
Det kan ingen være mere enig med den forrige ordfører i end jeg. Jeg vil endda sige, at der måske var mange sager med retlige bedømmelser, der kunne have været undgået, hvis Folketingets flertal i tide havde taget sig sammen til at udtale misbilligelse til en minister frem for disse mange, langvarige, pinagtige sager, som Folketinget ikke engang har kunnet tage sig sammen til at afslutte i Udvalget for Forretningsordenen, hvor de altså ligger uafsluttet.
Så det er jeg meget enig i.
Jeg sagde heroppefra sidste år, at dette lovforslag ville kræve et grundigt arbejde, og jeg kan mærke, at den tidligere ordfører har samme fornemmelse som jeg.
Vi har gjort et grundigt arbejde, men vi er ikke færdige.
Som det fremgår af beretningen, har vi talt os frem til at isolere nogle af de problemer, som vi er enige om er vigtige at løse.
Inden jeg nævner dem, vil jeg gentage, hvad jeg sagde sidste år: Jeg mener stadig væk, at der bør sættes et spørgsmålstegn ved, om det kun skal være regeringen, der kan nedsætte et sådant undersøgelsesudvalg, ligesom vi også mener, der er behov for, at vi er lidt nænsomme eller i hvert fald får diskuteret, hvordan kommissoriet udformes, således som også vores hjælper, professor Lars Nordskov Nielsen, hvis arbejde vi takker for, sagde ved en offentlig høring.
Det har vi ikke gjort så meget ud af, men vi mener, at det har stor betydning. Vi er selvfølgelig ikke blevet afklaret om det store dilemma, nemlig spørgsmålet om, hvordan vi sikrer retssikkerheden for dem, der er involveret, hvordan vi undgår en domsvirkning sat over for det hensyn, at tingene skal undersøges.
Der har været røster fremme om, at man måske skulle sige, at dommere slet ikke kunne være med i disse undersøgelsesorganer.
Det har vi overvejet meget nøje.
Jeg vil godt sige, at jeg godt forstår synspunktet, for det er jo præcis et af dilemmaerne, at dommeren, som er den, der er mest vant til at foretage bevisvurdering og være neutral, foretager retsledelse, nyder høj agtelse og her er sikkerhed for uafhængighed, men det fører præcis til at forstærke domsvirkningen.
Det er et dilemma.
Vi er dog nået til, at det nok vil være vanskeligt at sige, at dommere skal udelukkes, for hvem skulle det så være? Vi kan ikke finde nogen, der er lige så neutrale og vant til retsledelse. Det, vi fortsat er meget optaget af, er naturligvis, at hovedreglen bliver åbne døre. Vi mener, at det, vi her taler om, er politiske sager, som typisk i lang tid ville være blevet omtalt i dagspressen, og det ville virke lidt mærkværdigt, hvis sagerne pludselig skulle kunne lukkes inde i et undersøgelsesorgan.
Vi ønsker altså fortsat en hovedregel om åbne døre a la retsplejelovens bestemmelser i straffesager med nogle undtagelser, hvor der ville være ganske særlige grunde.
Vi har samme opfattelse som Socialdemokratiet: at det er vigtigt, at denne lov bliver vedtaget med et bredt flertal, og vi håber også på, at det kan lade sig gøre.
for det, vi foreløbig har arbejdet os frem.
Villy Søvndal (SF), 1998-01-14:
Men diskussionen er lige præcis principiel her.
For hvis kommunerne så ikke lever op til det ansvar og man - hvis man kigger på forholdene med de allerstrengeste briller - konstaterer, at de forhold, der tidligere er beskrevet som ikke acceptable alle steder, udvikler sig på en sådan måde, at de bliver endnu mindre acceptable, så er det principielle spørgsmål: Skal vi ikke give børnene den samme retssikkerhed, som vi har givet dem inden for det øvrige institutionsområde, nemlig ret til en plads og ret til en forældrebetaling, der ikke må overstige et bestemt beløb?
For skævheden opstår jo, fordi vi dels har et daginstitutionsområde, hvor reglerne er klare og tydelige, nemlig under bistandsloven, og dels et område her, hvor reglerne er utydelige, hvorfor undervisningsministeren i øvrigt har udstedt en henstilling, der ikke er blevet fulgt.
Det bliver så min sidste bemærkning, for det er vel lidt nytteløst, når man er i stand til at anvende den Erasmus Montanus-logik, som hr. Jan Køpke Christensen betjener sig af.
Uddannede folk betyder folk, der har en uddannelse.
Det har folk, der har gennemløbet en pædagoguddannelse.
Det har folk, der har gennemløbet en PGU-uddannelse.
Er det så forstået?
Frank Dahlgaard (KF), 1998-01-14:
Når man læser denne redegørelse linje for linje, er der jo ikke noget, som man egentlig helt konkret kan være uenig i.
Det er mere interessant, hvad der måske ligger mellem linjerne.
Det, som jeg gav udtryk for, var Det Konservative Folkepartis holdning i denne sag.
Vi er bekymrede for, at det her skal være udgangspunkt for en tilbagevenden til det pseudodemokratiske flop, som udviklede sig i 1970'erne på de videregående uddannelsesinstitutioner.
Til hr. Bruno Jerup vil jeg sige, at det er da klart, at små børn i folkeskolens mindste klasser ikke har den indsigt og viden og erfaring, der skal til for at træffe fornuftige beslutninger i alle forhold.
Man tager ikke disse børn alvorligt, hvis man lader, som om det er sådan.
Derfor er der nogle, som er mere voksne og modne til demokrati end andre, og derfor er det naturligt, at medbestemmelsen og medbeslutningsretten vokser i takt med alderen og klassetrinnet, og hvor langt man kommer op i uddannelsespyramiden.
Man kan spilde en masse tid med at lave modsætninger, som egentlig ikke eksisterer.
Holdningen i et demokrati er jo, at lærerne, at de voksne, at professorerne lytter til deres elever og deres studerende og tager dem med på råd, og langt hen ad vejen bliver problemerne løst på den måde fornuftigt og godt.
Pia Gjellerup (S), 1998-01-14:
Først vil jeg selvfølgelig gerne kvittere for en positiv modtagelse af en idé til det videre arbejde. Vi har ikke så god tid i første omgang ved en førstebehandling, men jeg vil gerne benytte lejligheden til at understrege, hvorfor vi har ønsket at kigge lidt på dette med konklusionerne.
Det er selvfølgelig knyttet til diskussionen om åbne eller lukkede døre.
Hvis vi skal ind og overveje, hvad vi gerne har villet, har vi taget et andet udgangspunkt, nemlig de lukkede døre, som Nordskov Nielsen-udvalget har lagt op til.
Men hvis vi skal ind og overveje åbne døre, skal man jo se på den ulempe, der er ved åbne døre, og det er, at der kommer en hel masse deldomme i pressen undervejs.
De er lettere at leve med for dem, der har været hele sagen igennem, hvis vi får en kompetent konklusion til sidst, og det er det, der har været vores meget afgørende del af argumentationen for lukkede døre, nemlig at vi gerne har villet have konklusionen samlet.
Hvis vi ikke kan få det på den ene måde, kan vi prøve at overveje den anden måde, og det er det, der er vores bidrag til at løse op for det kompleks.
Arne Melchior (CD), 1998-01-14:
Jeg siger tak til Fremskridtspartiets og Enhedslistens ordførere for, at de har givet mig denne tilladelse, og jeg kan gøre det kort.
Jeg er på CD's vegne allermest enig i den tale, som hr. Hans Engell har holdt på De Konservatives vegne.
Vi har været glade for de grundige forhandlinger, der har været. Vi ser på spørgsmålet om dommere, ligsom De Konservative gør.
Det er afgørende vigtigt, føler vi, at der ikke må være bare færten af dom i et undersøgelsesresultat.
Ligeledes er vi enige om i hvert fald som udgangspunkt helst permanent at have lukkede døre.
Det er det resultat, som vi helst ser, men selvfølgelig deltager vi fortsat i de forhandlinger, der nu igen skal være i Udvalget for Forretningsordenen, og vil være meget bidragende, som vi næsten altid er, til at søge et kompromis, og vi er sikre på, at det kan nås.
Kirsten Jacobsen (FP), 1998-01-14:
Som andre ordførere har sagt, er det i hvert fald et forslag, som har været drøftet rigtig intenst, og som har været behandlet grundigt.
Debatten viser også, at hele Folketinget er optaget af at finde en løsning på det her, og jeg er enig med de ordførere, som har sagt, at de håber, vi finder den i denne samling.
Det er trods alt nu 4 ½ år siden, vi fik et brev fra Højesterets præsident, og Folketinget har faktisk lige siden været lammet med hensyn til at kunne undersøge sager.
Vi har jo en sag, som vi ser resultatet af på fredag.
Jeg vil godt sige, at jeg har indtrykket af, at der er meget bred enighed om store dele af dette problemkompleks, og det er godt, men så er der altså nogle hurdler, hvor vandene skilles.
Jeg tror ikke, det hjælper, at man siger, at så tager vi en måned eller noget mere, for jeg tror, det er nogle principielle forskelle.
Selv om man skal appellere til Det Konservative Folkeparti om at overveje deres modstand mod åbne døre, tror jeg ærlig talt, at de er meget fastlåst på det punkt.
I Fremskridtspartiet mener vi, at der som hovedregel bør være åbne døre, naturligvis med den mulighed, at de skal kunne lukkes, hvis dommeren finder det rigtigt.
Dernæst mener vi også, at dommere nu engang er dem, som er bedst til at lede det arbejde.
De erfaringer, vi har, hvor det ikke har været dommere,
har jo ikke været særligt brillante, når jeg tænker på diskussionerne og myterne om, hvorvidt man har været habil, eller man ikke har været habil. Dommere her i landet er pr. definition uvildige, og derfor vil vi gerne have, at det bliver dommere. Vi er også enige i, at offentlige og halvoffentlige selskaber naturligvis skal kunne komme med.
Vi er enige i, at både regeringen og Folketinget skal kunne nedsætte sådan en undersøgelseskommission.
Jeg tror, at det var fru Birthe Rønn Hornbech, der sagde, at alting ville jo være meget nemmere, hvis Folketinget kunne tage sig sammen til at placere det politiske ansvar, når et eller andet gik galt.
Det viser erfaringen, at det kan Folketinget ikke, og jeg synes selvfølgelig, det er kedeligt, at man skal konstatere, at når juraen støder sammen med det politiske flertal, så taber juraen.
Derfor håber jeg - og det skal være mine sidste bemærkninger - at vi i denne samling finder frem til en løsning, som gør, at man kan få disse undersøgelser gennemført på en ordentlig måde, og så tager vi også det med, at der eventuelt er et enkelt parti, som må stemmes ned, for at vi kan blive færdige.
Og så må vi tage fat på at, hvad skal man sige, få fastsat nogle ordentlige regler for det efterfølgende arbejde.
Som hr. Hans Engell sagde: Vi har jo lavet noget af det.
Så må vi se, hvordan man senere skal opklare den politiske del, og den kan vi såmænd få brug for, før vi selv aner det.
Poul Nødgaard (DF), 1998-01-14:
Dansk Folkeparti deltager gerne i et arbejde, der kan føre frem til et bredt flertal her i Folketinget, sådan som der også har været givet udtryk for fra de fleste ordføreres side.
En af dem er åbenheden.
Der har vi i Dansk Folkeparti den opfattelse, at der selvfølgelig skal være fuld åbenhed, men
dog med den klausul, at i visse situationer - der kan være menneskelige hensyn og meget andet - skal det selvfølgelig være sådan, at den, der leder undersøgelseskommissionen, kan bestemme, at i en del af sagen vil der være lukkethed.
Men altså som hovedregel skal der være åbenhed. Det, der optager os mere, er den lidt forskellige opfattelse af, hvem der skal lede en sådan undersøgelseskommission, og jeg synes jo nok, hvis jeg må sige det sådan meget åbent og ligeud ved denne lejlighed, at de eksempler, vi hidtil har set, hvor det er dommere, der har ledet undersøgelsen - jeg tænker her på den famøse tamilsag - var i hvert fald ikke gode eksempler.
Jeg synes, de skal holdes helt ude af det foretagende, for i befolkningens øjne vil det få domstolskarakter, i det øjeblik det er en dommer, der leder en sådan undersøgelseskommission.
Så er der nogen, der har sagt: Jamen der er nok ikke rigtig nogen advokater, der kan være ledere.
Det er også muligt, men der må dog i et land med fem millioner mennesker findes et antal, bare et par håndfulde - nu bliver der ikke undersøgelseskommissioner i tide og utide, der bliver måske én hvert andet eller femte år eller sådan noget - det skulle vel kunne lade sig gøre inden for vores universiteter eller andre steder, hvor der sidder højt begavede mennesker, at finde nogle jurister, der kunne lede noget sådant.
Jeg sidder selv i et par andre kommissioner - jeg skal ikke sætte navn på - hvor det er en fremtrædende jurist, der ikke er dommer, der leder det.
Jeg er sikker på, at personer af hans karat også vil kunne lede arbejdet i en sådan undersøgelseskommission. Så det synes jeg ikke kan være det helt store spørgsmål.
Så tror jeg, det var hr. Hans Engell, der rejste spørgsmålet, om det kun er regeringen, eller om det er Folketinget, der kan bestemme, om der skal anlægges en sag.
Hvis det var hr. Engell, der fremførte det, er vi i hvert fald enige i, at det skal være både Folketinget og også regeringen, der kan bestemme det.
Det kan ikke være sådan, at det er regeringen, der har patent på det foretagende.
Men vi går gerne ind i det kommende udvalgsarbejde for at prøve at finde enighed om de her ting, og så må vi se, hvordan det udvikler sig.
Jan Køpke Christensen (FP), 1998-01-14:
Godt, vi får altså ikke svar på, om det er tilstrækkeligt at ansætte en pædagogmedhjælper i SFO.
Dermed tror jeg nok, at vi kan konkludere, at det ikke er tilstrækkeligt efter SF's vurdering, og det vil sige, at man vil altså ikke have ansat pædagogmedhjælpere.
Vi skal have decideret pædagoguddannet personale.
Dermed ved kommunalbestyrelsen, hvad der ligger bag dette forslag.
Det drejer sig om, at man skal udskifte en del personale, der allerede er ansat, og som man er godt tilfreds med i dag.
Det er altså konsekvensen.
Og med hensyn til kopiering: Jeg tror nok, at det ikke er hr. Villy Søvndal, der skal stå og kopiere, hvis det endelig var.
Jeg tror, det er en almindelig interesse, som alle ordførerne selvfølgelig har på det her område, at få alle de reaktioner, der er ude omkring i landet på det her område.
Hvis der virkelig er noget i det her, så kunne det jo godt være, at det kunne påvirke nogle af ordførerne.
Det skal man jo aldrig afvise på forhånd.
Det gør vi i hvert tilfælde ikke i Fremskridtspartiet.
Det kan godt være, andre gør det, men vi vil altså gerne se, hvis der er nogle alvorlige problemer rundt omkring i landet, og nogle eksempler på det kan selvfølgelig påvirke Fremskridtspartiet.
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-01-14:
Jeg tror ikke, jeg i mit indlæg nævnede ordet kommunalt selvstyre.
Det er i hvert fald ikke det afgørende, og det er vel også lidt et udefinerlig begreb.
Det bliver i hvert fald defineret lidt forskelligt, afhængigt af fra hvilken side det ses.
Hvis vi herindefra laver nogle regler, vil kommunerne selvfølgelig leve op til disse regler, men for at kunne leve op til reglerne vil de måske foretage en prioritering, der på det lokale plan ikke er den optimale prioritering inden for den økonomiske ramme, som kommunerne nu har at gøre med.
Derfor tror jeg, at centrale regler på helt specifikke felter mange gange kan virke uhensigtsmæssigt i forhold til kommunernes vurdering - og måske endda med forældrenes opbakning - af, hvad der er det bedst mulige og opnåelige i den situation, de står i, og det er derfor, vi vil fastholde kommunerne på deres ansvar.
Og vi håber, at også forældrene vil fastholde kommunerne på deres ansvar, og at også skolebestyrelserne lever op til deres ansvar.
Villy Søvndal (SF), 1998-01-14:
Hvis man stiller store krav til ens meddebattør, er det måske rimeligt selv at leve op til de samme krav.
Jeg spurgte hr. Jan Køpke Christensen, da han bad mig om papirer for at få en viden tilført, som Fremskridtspartiet åbenbart ikke har i dag, om det så ville afføde den konsekvens, at Fremskridtspartiet ville lade sig påvirke af de skrivelser. Betyder det, at man ville ændre holdning?
Hvis det påvises i de breve, vi har fået, at en række forhold ikke er tilfredsstillende, vil hr. Jan Køpke Christensen så være med til et indgreb? Hvis ikke, hvorfor skulle han så have de papirer?
Det forstår jeg slet ikke.
Det forstår jeg ikke.
Hr. Jan Køpke Christensen er i det meget filosofiske hjørne i dag.
Det første spørgsmål lød: Hvad er en række henvendelser.
En række henvendelser er en masse mennesker, der ringer og skriver og beder om, at man tager sig af et område.
Jeg skal gerne forsyne hr. Jan Køpke Christensen med de henvendelser, jeg ligger inde med som sådan en almindelig folkeoplysende ting.
Jeg forstod så, at hvis de henvendelser påviser et behov, som Fremskridtspartiet ikke er bekendt med, så er man villig til at gøre noget herindefra, for ellers er det jo papirspild og i hvert fald spild af min tid at sætte mig til at kopiere.
Var det rigtigt forstået, at hvis det påvises, at forholdene ikke er, som de skulle være, så er man villig til at ændre kurs fra Fremskridtspartiets side og reagere på det?
Ellers vil jeg ikke bruge min tid på det, det vil jeg godt sige.
Der var et andet filosofisk spørgsmål.
Hvad er uddannet personale?
I vores ramme er det folk med en uddannelse.
Til undervisningsministeren skal jeg sige, at jeg tror, det bliver spændende at diskutere den store plan »Folkeskolen år 2000«.
Den deltager vi også gerne i fra SF's side.
Det tror jeg ikke bliver en del af den store plan.
Derfor synes jeg stadig væk, det ville være rimeligt, hvis undervisningsministeren sagde, at vi har et fælles projekt, der hedder den store plan, og den er vi fælles om at lave så god som muligt, men det skal ikke forhindre, at vi nu laver de mindre forbedringer, som er så vigtige i dagligdagen, for
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-01-14:
Der er nok en væsentlig forskel i vurderingen af, hvem der er mest ansvarlig, om det er kommunalbestyrelsen som folkevalgt eller det er Folketinget som folkevalgt.
Begge parter skal jo stå til ansvar over for deres vælgere.
Jeg vil ikke acceptere, at nogle kommuner ikke lever op
til deres ansvar,
og jeg vil godt være med til at kritisere de kommuner, der ikke lever op til det ansvar, men jeg tror, at forældrene ude omkring er opmærksomme på det, og jeg tror, at de gennem deres indsats vil presse kommunerne til at leve op til det ansvar, for forældrene er jo dybt interesserede i det her. Jeg tror for øvrigt, at de allerfleste kommuner også er enige med SF i, at der skal være ordnede forhold, og så må vi jo bede vælgerne i de andre kommuner om at tvinge det igennem.
Det er jo en demokratisk afgørelse.
Man har sat en kommunalbestyrelse til at have ansvaret for en opgave
Villy Søvndal (SF), 1998-01-14:
Jeg synes, vi er ved et principielt punkt, og derfor synes jeg, vi lige skal gøre det færdigt. Hvis det så ender med, at hr. Hans Peter Baadsgaards antagelse om, at det kommunale demokrati er stærkt nok til, at forældrene kan sætte sig igennem, viser sig at være forkert derved, at en undersøgelse f.eks. fra undervisningsministerens side viser, at den henstilling, som undervisningsministeren har udstedt med hensyn til pladser og med hensyn til forældrebetaling og fripladser osv., i stigende omfang ikke bliver fulgt, hvis det altså viser sig, at hr. Baadsgaards antagelse er forkert, er hr. Baadsgaard så villig til at drage den konsekvens, at der her er behov for beskyttelse gennem lovgivning?
Anders Mølgaard (V), 1998-01-14:
Venstre kan naturligvis tilslutte sig det synspunkt, at der skal være en god kvalitet i vore skolefritidsordninger, og vi kan naturligvis også tilslutte os ideen om en bedre sammenhæng mellem leg og læring, for som bekendt fremlagde Venstre i august 1997 et omfattende oplæg med titlen »Fra pasningsgaranti til lærings- og udviklingsgaranti.
Venstres bud på en national indskolingsstrategi for børnenes skyld«.
I alt for mange år har de fremherskende pædagogiske strømninger på næsten fundamentalistisk vis holdt fast ved det gamle dogme om, at der eksisterer et direkte modsætningsforhold mellem barndom og læring, ja mellem leg og læring, og det tror jeg de fleste af os i dag ved er noget værre sludder, og jeg håber egentlig også, at både børnene og vi voksne er klar over, at de to begreber leg og læring i virkeligheden er uadskillelige størrelser.
Og det er Venstres vurdering, at leg og læring netop kan kombineres til glæde og styrke for et barn.
Det er naturligvis også i dette lys, vi i vores debatoplæg fra august 1997 fremhævede Rønbjerg Skole ved Skive, hvor man har inddraget SFO-ordningerne til leg og læring, idet undervisningen og skolefritidsordningen simpelt hen er smeltet sammen i et fælles forløb fra kl. 8 om morgenen til kl. 14 om eftermiddagen.
Vi har også med glæde noteret, at Gladsaxe har inddraget SFO-ressourcer til at sikre børnene i de små klasser via tiltrængte undervisningstimer.
Så generelt, på det principielle plan, kan vi fra Venstres side tilslutte os en række af de principielle betragtninger, som SF har gjort i beslutningsforslaget, men der er nogle konkrete forhold, som vi under udvalgsarbejdet er nødt til at se nøjere på.
Som sagt er de store linjer og målene altså meget sympatiske, men nogle af de konkrete virkemidler må vi jo drøfte under udvalgsarbejdet.