Lars Løkke Rasmussen (V), 2002-10-31:
Hvis sigtet med forespørgslen er at få et håndslag fra regeringen på, at vi prioriterer forebyggelsesarbejde, så kan
jeg allerede her på dette stadie af forespørgslen tilkendegive, at formålet er opfyldt, for et sådant håndslag vil jeg naturligvis meget gerne give.
Og hr. Kamal Qureshi og SF skal ikke have utak for at have rejst denne vigtige debat.
For lidt over en måned siden fremlagde regeringen sundhedsprogrammet »Sund hele livet«.
Programmet redegør for, hvordan vi på forebyggelsesområdet står over for store udfordringer.
Lad mig nævne de to største:
For det første skal vi videreføre indsatsen i forhold til de væsentligste sundhedsproblemer for befolkningen, f.eks. rygning, alkohol, forkert kost, fysisk inaktivitet, svær overvægt, men også dårligt arbejdsmiljø.
Og for det andet skal vi udvikle indsatsen mod de store folkesygdomme, og her taler vi jo om aldersdiabetes, forebyggelige kræftformer, hjerte-kar-sygdomme, knogleskørhed, muskel- og skeletlidelser og overfølsomhedssygdomme, psykiske lidelser og rygerlunger.
De to opgaver eller udfordringer er i virkeligheden meget tæt forbundne, ja, man kan sige, at de i virkeligheden udgør to sider af samme sag.
For en indsats mod f.eks. svær overvægt er jo samtidig en indsats mod aldersdiabetes, hjerte-kar-sygdomme og muskel- og skeletlidelser, slidgigt. Og en indsats mod rygning er samtidig en indsats mod bl.a. kræft og hjertekarsygdomme, dvs. nogle af de store folkesygdomme.
Men forebyggelse handler ikke alene om at forebygge sygdom.
Det drejer sig også om at forebygge, at en sygdom udvikler sig yderligere, eller om at begrænse eller udskyde dens eventuelle komplikationer.
Det sidste er et af de vigtige nye perspektiver i »Sund hele Livet«.
Programmet sætter fokus på otte store folkesygdomme.
Den indsats skal dels sigte mod at sætte den enkelte patient i stand til bedst muligt at tage vare på sig selv, dels omfatte en relevant kontrol, behandling og genoptræning for at genopbygge eller udskyde yderligere helbredsskader, dvs. patientrådgivning, støtte, genoptræning, rehabilitering, kontrol og opfølgning.
patientrådgivning og undervisning af hjertepatienter
Det handler om, at sundheden bliver tænkt ind i samfundets mange forskellige aktiviteter, i daginstitutioner, i skolevæsenet, i uddannelsessektoren, i sundhedsvæsenet, på arbejdspladsen, i ældreomsorgen osv. Hver dag går ca. 550.000 børn i daginstitution.
600.000 børn går i skole.
Ca. 90 pct. af befolkningen er hvert år i kontakt med deres praktiserende læge.
Jeg nævner blot disse tal for at illustrere de store muligheder for det forebyggende arbejde, der ligger i, at sundhedsaspektet bliver tænkt med ind i vores dagligdags aktiviteter.
Hvis der i højere grad bliver fokuseret systematisk på sundhed bl.a. i disse sammenhænge, så vil det betyde et væsentligt skridt frem for det forebyggende arbejde.
Lad mig bare give et eksempel: Antallet af overvægtige stiger markant i disse år, bl.a. på grund af den teknologiske udvikling og de mindre krav, vi stiller til vores fysiske aktivitet.
Og her skal vi passe på ikke at stirre os blinde på bare én løsning.
Tag nu f.eks. skolebørnene og hele debatten om fagtrængsel i folkeskolen.
Det kunne være, at der var et perspektiv i at gå en anden vej med enkle skridt
, som at børn i daginstitutioner skal være ude i mindst en time eller halvanden i hverdagen, at skolebørnene skal ud og røre sig i frikvartererne, at arbejde målbevidst for at få børnene til at gå eller cykle i skole frem for at sidde på bagsædet af far og mors bil, at tænke motion og bevægelse ind i flere fag og skolefritidsordninger.
Der ligger jo et væsentligt større perspektiv i det, end hvis vi bare bygger ovenpå med fag, vi dedikerer det her område.
Og sådan kunne man nævne en række
eksempler.
Der er meget at opnå ved, at sundhedsvæsenet, for at tage et andet eksempel, tænker patientens tilværelse og sundhed efter sygehusopholdet ind i behandlingen i form af f.eks. hjerterehabilitering.
Altså et integreret efterbehandlingsprogram, som kombinerer fysisk træning, støtte til kostomlægning, støtte til rygeafvænning, psykosocial støtte, optimering af en medicinsk efterbehandling, systematisk kontrol og opfølgning.
Internationale studier har vist, at hjerterehabilitering har betydelige sundhedsmæssige effekter i form af reduktion af genindlæggelse på 20 pct. samt forbedring af patienternes funktionsniveau og helbredsrelaterede livskvalitet.
Jeg nævner blot det her for at antyde, hvilket potentiale der ligger i at tænke forebyggelsesaspektet ind de steder, hvor vi i forvejen er i kontakt med folk, hvad enten det er i eller uden for sundhedssektoren.
Alt peger jo på en fortsat og stærk stigning i antallet
Det stiller os alle sammen, sundhedsvæsenet, socialvæsenet over for kolossale udfordringer.
Det kan man underbygge med nogle tal:
Godt 100.000 danskere har i dag fået stillet diagnosen aldersdiabetes, og det skønnes, at 100.000-200.000 går rundt med sygdommen uden at vide det.
Forstadier til aldersdiabetes ses hos stadig yngre mennesker.
Ja, nu taler vi også om børn ned i 9-10-årsalderen.
Udgifterne til den medicinske behandling af hjertepatienter er i kraftig stigning.
Omkring 300.000 danskere lider af knogleskørhed.
Muskel- og skeletlidelser, diskusprolaps, ondt i ryggen, gigt m.v. er nogle af de hyppigste årsager til sygefravær og lige efter psykiske lidelser den hyppigste årsag til helbredsbetinget førtidspension.
Antallet af astma- og høfebertilfælde er tilsyneladende fordoblet på 10-15 år.
Sygehusstatistikken viser, at kvindernes forbrug af sengedage på grund af rygerlunger er fordoblet inden for de seneste 10 år.
Så derfor er der jo en ting, der står lysende klart, nemlig at vi ikke bare kan lade udviklingen fortsætte og sætte vores lid til, at vi kan behandle os ud af alle problemerne, for det kan vi ikke.
vil medføre et betydeligt træk på sundhedsvæsenets ressourcer, og en fortsat stigning i andelen af danskere med kroniske eller langvarige sygdomme vil betyde et generelt velfærds- og livskvalitetstab. Derfor skal vi gøre noget, og på mange områder er der da heldigvis også viden om effektive metoder til at forebygge folkesygdommene.
Der er sikker viden om, at en læges helt enkle rådgivning til sin patient om det sundhedsskadelige ved rygning f.eks. har betydelig effekt på rygeophør.
Fysisk inaktivitet har en klar sammenhæng med aldersdiabetes, hjertesygelighed, knogleskørhed, og endnu vigtigere: Forøget fysisk aktivitet kan forebygge videreudviklingen af sygdommene, hvis de er indtrådt.
Fysisk aktivitet og variation i arbejdet er også den vigtigste indsats mod muskel- og skeletlidelserne og har positiv virkning på knogleskørhed og endog psykiske lidelser. Overfølsomhedssygdommene kan nok kun i nogen grad forebygges, men vi ved, at amning betyder meget for den fremtidige risiko, og vi ved, at boligens indeklima er meget afgørende for forløbet af allergisk astma.
Men der er også behov for at udvikle nye metoder indsatsmæssigt, organisatorisk osv. i forhold til de store folkesygdomme.
Vores sundhedsvæsen er i meget høj grad gearet og organiseret efter akut opstået sygdom eller skade, og heroverfor står, at der bliver flere og flere ældre med de svageligheder og sygdomme, som følger med; at jo bedre sygdomsbehandlingen bliver, jo flere overlever og overlever altså også med kroniske lidelser; og en stadig sværere situation for rekruttering af personale til sundhedssektoren, også på grund af befolkningens aldersforskydning.
Det kræver et skifte.
De begrænsede ressourcer i sundhedsvæsenet må ikke drænes af principielt forebyggelige sygdomme.
Den nødvendige kontakt mellem sundhedsvæsenet og personer med kronisk sygdom må ske, så de sundhedsprofessionelles ressourcer udnyttes mere effektivt.
Det betyder omlægning af ressourceanvendelsen mellem sektorer og mellem det offentlige og det private.
Helt kontant og konkret kræver udfordringen i hvert fald tre ting.
For det første større vægt på egenindsats og støtte
, ved at familie og netværk, skole og arbejdspladser tager et medansvar for de primært forebyggende aktiviteter, f.eks. aktiviteter mod rygning, aktiviteter for fysisk aktivitet, for sundere kost og for ulykkesforebyggelse. For det andet større vægt på primær forebyggelse på alle niveauer af sundhedsvæsenets arbejde i kontakten med befolkningen.
Og for det tredje større vægt på dannelse af nye samarbejdsformer og netværk i forhold til de enkelte folkesygdomme, netværk, hvori skal indgå professionelle sundhedspersoner.
I nogle sammenhænge hævdes det, at det er kommunerne, der afholder de fleste udgifter, mens det er amterne som sygehusejere, der løber med alle besparelserne.
I andre situationer er det måske det omvendte, der gør sig gældende. Jeg tror, at den enkelte borger sådan set er helt ligeglad, og at det for den enkelte borger forekommer at være en uvedkommende diskussion, om det er den ene eller anden kasse, som betaler for forebyggelse, om det er den ene eller anden kasse, som sparer ved forebyggelse.
I sidste ende betaler vi jo alle sammen til alle kasser: stat, amt og kommune.
Jeg vil tage et par eksempler frem på det.
Det er f.eks. amterne, der står for og betaler for størstedelen af alkoholbehandlingen her i landet, mens besparelsen falder hos kommunerne i form af færre udgifter til sygedagpenge, bistandshjælp og eventuelt tvangsfjernelser. Et andet eksempel er de forebyggende hjemmebesøg hos ældre.
Den kommunale opgave betales af kommunerne.
En analyse viser, at der er store effekter af det, f.eks. også målt på reduktion i antallet af hospitalsindlæggelser.
Det er altså amterne, der får gevinsten. Når jeg nævner de to modsatrettede eksempler, er det, fordi jeg synes, det kunne være rigtig interessant i forhold til disse folkesygdomme at få analyseret forholdet mellem udgifter og besparelser i form af pengestrømsanalyser på forebyggelsesområdet, sådan at vi får lidt mere evidens ind i hele den diskussion om, at forebyggelse kan betale sig.
Jeg er slet ikke i tvivl om, at det kan, men det kunne være spændende at prøve at se disse sammenhænge på en struktureret måde.
Indsatsen i forhold til de otte folkesygdomme skal stå på to ben - det er altid godt, så bevarer man balancen - dels primær forebyggelse, dels den patientrettede forebyggelse i form af patientrådgivning, patientstøtte m.v. Regeringen vil i den kommende tid for hver af de otte sygdomme sætte gang i en strategiproces, som skal danne grundlag for en fortsat vurdering, justering og udvikling af indsatsen og dens kvalitet.
Strategiprocessen skal konkret fungere som et løbende afsæt til udarbejdelse af konkrete handlingsplaner på specifikke områder, iværksættelse af konkrete initiativer, tilvejebringelse og inddragelse af den nødvendige dokumentation m.v. og er dermed altså også tænkt som en proces, der fastholder det politiske fokus på de otte folkesygdomme.
Jeg kunne bruge aldersdiabetes for at illustrere nogle af elementerne i et sådant strategiarbejde.
Aldersdiabetes er jo en sygdom i vækst.
Den er tæt forbundet med vor livsstil, nemlig fysisk inaktivitet og kostsammensætning og de deraf følgende overvægtsproblemer.
Antallet af danskere med aldersdiabetes er kraftigt stigende, og aldersdiabetes, som måske skulle hedde livsstilsdiabetes, forekommer i stadig yngre aldersgrupper.
En nylig offentliggjort undersøgelse fra Odense viser f.eks., at ca. 10 pct. af de 9-årige børn har forstadier til diabetes i form af forhøjet blodtryk og forhøjet kolesteroltal.
I fokus for indsatsen mod aldersdiabetes står fysisk inaktivitet og forkert kost.
Sundhedsprogrammets mål for kost og fysisk aktivitet
beskriver således den betydelige indsats, der allerede finder sted, og opstiller udfordringer på området.
Vi skal sikre sundere kostvaner, motivere børn og visse grupper af ældre, have en bedre sammenhæng i motionstilbuddene i børnenes hverdag, fysisk aktivitet som led i behandlingen, nye samarbejdsformer med det civile samfund, bl.a. idrætsforeninger og nye målgrupper.
Og som et helt centralt initiativ på dette område har Sundhedsstyrelsen iværksat arbejdet med et oplæg til en national strategi vedrørende svær overvægt.
Oplægget forventes at foreligge i begyndelsen af det nye år.
Konkret vil regeringen desuden iværksætte en flerårig indsats vedrørende fysisk aktivitet.
Sundhedsstyrelsen vil i den forbindelse gennemføre en oplysningskampagne om motionsrådene: en halv time om dagen for os, der er voksne, og en time om dagen for børn.
Fødevaredirektoratet har allerede iværksat projektet »Alt om kost - smag for livet«, et projekt, der har til hensigt at fremme etablering af madordninger på skoler og institutioner.
Det andet led i en diabetesstrategi vil være forebyggelse af komplikationer og senskader hos dem, der har fået sygdommen.
Det drejer sig om egenomsorg, patientrådgivning, støtte og rehabilitering.
Der er tale om et livslangt forløb med en vekselvirkning mellem egentligt behandlingstiltag og patienternes egne handlinger i hverdagen. Derfor skal egenomsorg have en helt central placering i behandlingen.
Det er vigtigt at arbejde med nye roller for patient og behandler.
Det centrale er at arbejde med nye undervisningsformer, organisationsformer og samarbejdsformer.
Sundhedsstyrelsens Center for Evaluering og Medicinsk Teknologivurdering forventes i slutningen af indeværende år at udsende en rapport om opsporing, diagnostik og behandling af aldersdiabetes, en MTV-rapport, der vil blive centralt omdrejningspunkt for det løbende strategiarbejde vedrørende aldersdiabetes.
Tiden tillader ikke at gå mere ind i dette, men jeg nævner bare disse ting som et eksempel på den systematik, hvormed vi skal arbejde med disse folkesygdomme.
Og hovedkonklusionen er jo her, at der bruges vældig mange ressourcer, både målt i kroner og altså også målt på professionelt arbejdskraft i alle sektorer, hvor der er samvær i dette samfund.
Derfor er der meget at hente, hvis vi sætter tingene i system og indtænker dette aspekt i alle livets forhold.
Jeg ser meget frem til denne debat, som jeg, ligesom hr. Kamal Qureshi var inde på, ikke betragter
som nogen stor ideologisk eller partipolitisk debat, men i virkeligheden som et fælles forehavende, hvor vi har brug for at inspirere hinanden.
For vi står med en opgave, der er så stor her, at uanset om vi opjusterer de puljer, vi har til rådighed for egentlig forebyggelse i Sundhedsstyrelsen, med 5 pct. eller 10 pct. eller et andet beløb, så løser det ikke selvstændigt problemet.
Vi løser kun problemet, hvis vi indtænker dette aspekt i det behandlende sundhedsvæsen og i det offentlige samfund i øvrigt.
Forhandling