Pernille Blach Hansen (S), 2005-03-31:
I Socialdemokratiet synes vi, det burde være indlysende, at natur og miljø er et fælles gode, der går på tværs af grænser, ikke kun internationale grænser, men også de kommende kommunegrænser.
Hvordan løser vi dem bedst?
Kan vi gøre det bedre end i dag?
Og det kræver jo bl.a., at der er et højt fagligt niveau og sammenhæng i opgaveløsningen, og at der også er tale om uvildige myndigheder, der ikke er for tæt på dem, de skal godkende og kontrollere, og som har for meget i klemme økonomisk.
Se, havde regeringen valgt den procedure, var man jo aldrig endt med det lovforslag, vi har i dag.
Det er nemlig ikke præget af, at man starter med at se på opgavernes karakter, de miljømæssige problemer.
Næh, det er præget af en ukritisk, ideologisk betinget overflytning af opgaver væk fra regionen for enhver pris.
Et af de største problemer er, når man kigger på den såkaldte virksomhedsgodkendelse.
Her skal der ske fundamentale ændringer.
Staten skal fremover kun godkende og føre tilsyn med ca. 235 særligt komplicerede virksomheder.
Det svarer til ca. 4 pct.
Men al anden miljøgodkendelse og tilsyn af virksomheder efter miljøbeskyttelsesloven skal overføres til kommunerne, også af de særligt forurenende virksomheder, som amterne varetager i dag.
Det betyder faktisk, at der skal overføres mere end 2.000 miljømæssigt tunge virksomheder fra amterne til kommunerne.
Det kræver mange faggrupper.
Får den enkelte kommune det?
Nej, det gør den enkelte kommune desværre ikke.
Det er et problem, og det er et problem for de her virksomheder, fordi de er så komplicerede, at det slet ikke er ukendt, at bare ved én godkendelse har de brug for specialistviden inden for en række områder som f.eks. luftforurening, støj, kemikalier, grundvand, jordforurening osv. osv.
Se, hvis den specialistviden ikke er til stede i kommunen og det faglige grundlag ikke er i orden, så bliver det meget, meget vanskeligt at sikre, at miljøbeskyttelsen reelt er til stede, når kommunerne træffer afgørelser.
Dertil kommer, at kommunerne kommer alt for tæt på de virksomheder, de samtidig har som skatteborgere i kommunen.
Kommunen kommer til at træffe afgørelser, hvor de skal vælge mellem miljøet og nogle fremtidige interesser, der jo også går på tværs af kommunegrænserne, og så arbejdspladser, dvs. penge i kommunekassen her og nu.
Der vil være tilfælde, hvor kommunernes økonomiske interesser desværre vil veje tungere end de fremtidige miljøproblemer, som borgerne i kommunen måske har svært ved at se her og nu.
Man kan jo bare tage et hypotetisk eksempel: Hvorfor skulle den nye Viborg storkommune sige nej til etablering af en virksomhed nær Tange Sø, som så risikerede at belaste Tange Sø, hvis den samme virksomhed kunne sige, at det da er fint nok med os, så etablerer vi os på den anden søbred under den nye Silkeborg Kommune, og der kan vi så få det, som vi gerne vil have det?
Kort sagt, der er nødt til at være en vis afstand, ellers gambler man med miljøinteresserne på lidt længere sigt.
Det er vi ikke interesseret i.
Her må forsigtighedsprincippet råde.
Når man ser på den øvrige del af lovforslaget, er der, som en tidligere ordfører nævnte, jo også nogle små ændringer omkring klagereglerne.
Der er en sag med, at amternes miljøovervågning overføres til staten, hvor der så tilmed også står, at der ikke længere er nogen præcise bestemmelser om, hvordan den danske natur skal overvåges, og hvor meget den skal overvåges.
Her er der virkelig tale om grænseoverskridende forurening.
Grænser i havet – det er nogle grænser, som vi i Socialdemokratiet har haft svært ved at forestille os.
Som vores ordfører vist har sagt tidligere i dag, har vi simpelt hen ikke fantasi til at forestille os, hvad det næste bliver, hvis man forestiller sig et kommunalt søterritorium med grænseoverskridende forurening.
Bliver det et kommunalt luftrum, eller skal vi op i nogle helt andre dimensioner?
Vi kan i hvert fald ikke se, hvorfor netop havdambrug ikke er så grænseoverskridende, at det ikke giver mening at bede den enkelte kommune håndtere det.
Så er der, som jeg ved også har været berørt tidligere i salen i dag, jo også sagen om, at amternes ansvar for grundvandsbeskyttelse, vandindvinding og spildevandsudledning overgår til kommunerne.
Det er selvsagt også problematisk.
Det er problematisk, at det er kommunerne, der fremover skal følge op på påbud og forbud i forhold til vandindvinding, beskyttelse af grundvand, og sørge for, at der også bliver taget hånd om, at vi ikke får forurenet vores drikkevandsressourcer med nitrat eller pesticider i fremtiden.
Også her kan kommunerne nemt komme for tæt på.
Og så er der lige det der med, at kommunerne på nogle områder stadig væk skal give tilladelser til sig selv og føre tilsyn med sig selv.
Der er stadig væk eksempler på, at kommunerne skal føre tilsyn og godkende sine egne virksomheder.
Det synes vi dybest set er et usundt princip.
Der bør være adskillelse.
Samtidig skal kommunen i forhold til sine egne rensningsanlæg også sørge for at have kompetencen til at regulere, hvor meget man må udlede til vandløb m.v.
Det er heller ikke sundt.
Så kort sagt, i det her lovforslag er der masser af problemer.
Det risikerer at komme til at koste dyrt på miljøbeskyttelsen.
Kommunen skal stadig væk føre tilsyn og give tilladelser til sig selv på visse områder, dog ikke alle.
Sammenhængende opgaver, som man kunne få stor gavn af at holde samlet fortsat, bliver splittet op, f.eks. bliver miljøovervågning, naturovervågning skilt fra godkendelse, tilsyn m.v.
Det samme gør sig jo gældende på vandområdet, hvor kortlægning af grundvand ligger et sted, jordforurening ligger et andet sted, nemlig i regionerne, og så er der kommunerne, der får ansvaret for grundvandsbeskyttelsen i praksis.
Så vi mener, at det her er et klart tilbageskridt med store faglige problemer.
Vi mener også, at der mangler sammenhæng, og derfor vil vi selvfølgelig i den form, lovforslaget har nu, stemme imod.
Men vi vil undervejs arbejde for, at det bliver bedre, selv om vi tvivler på, at viljen reelt er til stede.