Aage Frandsen (SF), 1998-01-14:
Jeg vil godt indledningsvis sige tak til ministeren, fordi han er kommet med denne redegørelse.
Det er ikke, fordi jeg er helt tilfreds med redegørelsen - det vil fremgå, at det er jeg ikke - men jeg synes, at det er godt, at man får diskussionen.
Og jeg vil i modsætning til hr. Frank Dahlgaard sige, at jeg synes, det er vigtigt, at man diskuterer den slags ting og måden at få undervisningen praktiseret på.
Det er også vigtigt, men det synes jeg at vi diskuterer tit nok. Det, som ligger i redegørelsen, er tre måder, man kan have demokrati på inden for uddannelsesområdet.
Den ene er, at man underviser i demokratiet, fortæller om, hvad demokrati er.
Det er ret ufarligt, og det tror jeg alle er enige om man skal gøre.
Den anden er, at man også har demokrati i den enkelte undervisningssituation, og i praksis fungerer det jo selvfølgelig ved, at man samarbejder, og i praksis er det selvfølgelig også sådan, at det er læreren, underviseren, der via sin viden har størst indflydelse.
Men det betyder jo ikke, at man ikke også kan praktisere demokratiet under alle omstændigheder, og demokrati betyder nødvendigvis ikke altid, at man stemmer.
Det er, som om hr. Frank Dahlgaard mener, man hele tiden skal stemme.
Den tredje måde er så indflydelse på institutionernes og uddannelsernes hverdag, det repræsentative demokrati.
Der må man nok sige, at det er her, det svære er.
Det er her, det somme tider er svært at engagere, og det er også her, det er svært at få det til fungere, og det er også her, det i mange tilfælde er svært at få institutionerne til at acceptere, at det skal fungere.
Hvis jeg først ser på folkeskolen og ungdomsuddannelserne
har man fået skolebestyrelser, hvor eleverne har stemmeret.
Det gælder dog endnu ikke på erhvervsskolerne.
Men det betyder jo ikke, at der automatisk er en hel masse demokrati, bare fordi man har stemmeret.
For det første er der utrolig mange steder, hvor den daglige ledelse i virkeligheden bestemmer det hele og der jo stort set ikke er noget, der ligger i bestyrelsen i praksis.
For det andet er elevråd i både folkeskole og gymnasieskole mange steder prioriteret så lavt, at de ikke deltager ordentligt i beslutningsprocessen.
Det kan være skolens fejl, og det kan være elevernes fejl. Og for det tredje fungerer skolebestyrelserne meget forskelligt de forskellige steder, og det er derfor også meget op til den leder, der er i institutionen, om det overhovedet kommer til at fungere. Så selv om det formelt kan være nogenlunde ensartet over hele landet på en række områder, så er der alligevel stor forskellighed.
Det er klart, at når vi taler om folkeskolen og børn i de mindste årgange, så taler vi slet ikke om den samme form for demokrati, som hvis vi taler om unge, hvoraf nogle måske også har stemmeret ved folketingsvalg,
og slet ikke, når vi taler om indflydelsen for de studerende på de videregående uddannelser.
Men selv når det drejer sig om studerende på de videregående uddannelser, hvor man kan sige, at forudsætningerne for at udøve demokratiet selvfølgelig er langt større, end når det drejer sig om folkeskole og ungdomsuddannelserne, så er demokratiet alligevel ret indskrænket mange steder. I den forbindelse vil jeg ikke undlade at nævne, at de ændringer, der trådte i kraft i 1993 med hensyn til universiteternes styrelse, på en række områder forringede demokratiet, og jeg kan så forstå, at man nu erkender, at det må man gøre noget ved og få mere inddragelse af de studerende. Dengang var formålet med ændringerne, i hvert fald sådan som det blev fremført, at beslutningsprocesserne skulle være mere effektive.
Vi er enige i, at beslutningsprocesserne, ligegyldigt hvor vi er henne, skal være effektive, men det, vi var uenige i dengang og derfor stemte imod, var jo, at effektiviteten skulle gennemføres på bekostning af de studerendes indflydelse.
Jeg behøver i den forbindelse blot at nævne eksempler, som man har fra det naturvidenskabelige fakultet i Århus, hvor det år efter år viser sig, at de studerende ikke kan udøve den indflydelse, som er hensigten.
Det betyder så også, at når vi taler om indflydelse, så drejer det sig i høj grad
også om forudsætningerne for at kunne udøve indflydelsen.
Det drejer sig om åbenhed, det drejer sig om gennemskuelighed, hvis man skal kunne udøve indflydelse.
Regeringen lægger jo i redegørelsen op til, at man på en række områder i højere grad skal ensarte, og det er klart, at hvis der er tale om uddannelsesinstitutioner, som minder om hinanden, så skal man selvfølgelig have indflydelse, der er sammenlignelig og af samme karakter.
Men det siger også sig selv, at på en række områder kan man selvfølgelig ikke have den samme indflydelse, og det er klart, at det afhænger meget af, hvor gammel man er i uddannelsen rent aldersmæssigt, og hvor længe man er i den pågældende uddannelse.
Det siger sig selv, at hvis man i en kort periode frekventerer en uddannelse, ja, så giver det ikke den samme forudsætning for at kunne deltage.
I forhold til redegørelsen må jeg nok sige, at på en række områder er det smukke hensigtserklæringer, som bygger på de oplysningstraditioner, vi har i vores land, og vel også på en del radikal tænkning.
Men det regner vi så med kommer.
Fra SF's side fremsatte vi for helt præcis 10 år siden
et forslag i Folketinget om, hvad vi kaldte selvforvaltning og demokrati i uddannelsessystemet, og det byggede på principperne, som vi havde og delvis stadig væk har på vores universiteter, nemlig at der er forskellige parter på uddannelsesinstitutionerne, og at disse parter skal samarbejde, og at de skal gøre det i fællesskab.
Det, vi talte om, og det mener vi fortsat, er, at der er tale om ansatte, og at der er tale om brugere, og efter vores opfattelse er brugerne de studerende eller eleverne.
Og når det drejer sig om børn i folkeskolen, så repræsenterer forældrene eleverne.
For de ældste årganges vedkommende kan eleverne selvfølgelig også deltage på elevernes vegne, men det er stadig væk både forældre og elever. Det er et sådant samarbejde, som vi mener er vigtigt i de forskellige institutioner.
I praksis duer det ikke at sige, at der er en hel masse udefra, som repræsenterer brugerne.
En typisk indvending mod elev- og studenterindflydelse er, at de ikke har forudsætningerne.
Når man skal tage indflydelse fra nogle og give den til nogle andre, så siger de, der har indflydelsen, eller de, der mener, at de skal repræsenterer dem, at det har de andre ikke forudsætninger for.
Det sagde de i 1849, og det har de sagt
mange gange.
Jeg vil sammenfatte vores synspunkter om, at eleverne og studerende skal have øget indflydelse, i tre punkter.
For det første: Eleverne og de studerende besidder en viden, som skolen og institutionen har glæde af at få del i.
Det er nu engang dem, der ved, hvad det er, der er det helt nære for deres egen situation.
For det andet: Indflydelse og dermed også ansvar øger helt naturligt engagementet, og engagement er en væsentlig forudsætning for udvikling inden for uddannelsesinstitutionerne.
For det tredje: Væsentligt for udvikling af demokratiet i form af et deltagelsesdemokrati er, at demokratiet praktiseres overalt og dermed også i uddannelsesinstitutionerne.