runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Margrethe Vestager (RV), 1999-12-03:
Jeg vil gerne indledningsvis takke for den overvejende positive modtagelse, som forslaget har fået.
Det er et forslag, som jeg selv har glædet mig meget til førstebehandlingen af, fordi det jo er kulminationen af et meget klassisk lovforberedende forløb med en redegørelse, en meget bred debat og en lang og vidtgående høringsfase, hvor mange har taget ordet og mange har bidraget til lovforslagets endelige udformning. Jeg håber, at lovforslaget bidrager til et reelt demokrati for elever og studerende.
Det er jo klart, at med sådan et lovforslag er alt ikke udtømt, men nogle af de formelle rammer, som må være til stede for at støtte den indholdsmæssige del af en demokratisk livsform, vil i langt, langt højere grad være til stede både for vores institutioner og for de enkelte elever og studerende.
Det anser jeg for et stort gode med hensyn til at udvikle den samtale, den diskussion, den argumentation, som er den nødvendige forudsætning for ethvert levende demokrati.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Til hr. Knud Erik Kirkegaard: Jeg kender ganske udmærket reglerne, og jeg kan bekræfte reglerne, som hr. Knud Erik Kirkegaard beskrev dem her før.
Men det ændrer jo ikke ved den kendsgerning, vil jeg sige til hr. Knud Erik Kirkegaard - og det var det, jeg egentlig var lidt ude efter i spørgsmålet om den belæring, vi fik fra Venstre, fra fru Eva Kjer Hansen, der sagde, at det private arbejdsmarked har behov for de her personer - at hvis det virkelig er tilfældet, så skulle den situation, som hr. Knud Erik Kirkegaard beskriver, jo ikke opstå. Jeg vil gerne høre hr. Knud Erik Kirkegaard, om det er korrekt, at arbejdsgiverne har behov for arbejdskraft, om han kan bekræfte det, fru Eva Kjer Hansen sagde.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-07:
Hr. Ole Sohn var inde på regnestykkerne.
Og hvis man betragter regnestykkerne isoleret for den enkelte person, en person, som er i aktivering, sammenlignet med en person, som er i job efter den ordning, som vi taler om her, vil der isoleret set være tale om en besparelse.
Hvis den pågældende person i stedet en måned senere, end vedkommende var blevet ansat i et tilskudsjob, var blevet ansat i den private eller den offentlige sektor på helt ordinære vilkår, så er det et rent underskud, det, vi foretager os her.
Jeg kan her henvise til noget, som jeg egentlig ikke må vise her i Folketingssalen, men under forhandlingerne i Finansministeriet fik vi udleveret en stak papirer, bl.a. et papir, der hedder bilag 1.
Nu skal jeg nok lade være med at læse op, hvad der står i papiret, men jeg vil anbefale, at de, der interesserer sig for økonomien, læser bilag 1 a, afsnit 3; dér er der en fremragende beskrivelse af regnestykkerne i de her ting.
Nej, naturligvis ikke.
Det, man bare aldrig kan vide, er, om den pågældende 14 dage eller en måned senere var kommet i helt ordinær beskæftigelse, men altså her var blevet anbragt i tilskudsjob og så formentlig ville blive der.
Det er jo ikke sådan, at man står til rådighed for andre former for beskæftigelse, hvis man er ansat i tilskudsjob.
Så blot til hr. Poul Erik Dyrlund, som åbenbart er stødt på meget store vanskeligheder i sin debat med Venstres ordfører og så prøver på at fedte sine problemer af på den konservative ordfører: Det skal ikke lykkes for hr. Poul Erik Dyrlund.
Ole Sohn (SF), 1999-12-07:
Jeg er bange for, at jeg ikke kan fuldføre den første sætning uden fare for, at formanden vil gribe ind.
Men da jeg gik i skole, var det ofte sådan, at når nogen blev ved at påstå noget, som man ikke mente var helt rigtigt, så sagde man: Hvis og hvis og hvis min ...
- og så vil jeg ikke sige mere.
Det kom jeg til at tænke på, da jeg hørte hr. Knud Erik Kirkegaard, som blev ved at påstå - nej, ikke påstå, for det er jo en usvigelig korrekthed - at man kan lave regnestykker på mange måder, og hvis det private erhvervsliv tog alle arbejdsløse, så havde vi ingen dagpengeudgifter, og så ville vi spare hen ved 20 mia. kr.
Men problemet er, at virkeligheden er lidt anderledes, og det synes jeg faktisk vi har en vis forpligtelse til at se i øjnene.
Vi har den forpligtelse at se i øjnene, at der ikke er den tilstrækkelige efterspørgsel, specielt efter de unge, som nu er kommet i slutningen af 40'rne og i begyndelsen af 50'erne.
Det er vi nødt til at se i øjnene, og så kan vi vælge to ting: Vi kan vælge, som det skete i arbejdsmarkedsreformen sidste år, at sige: Så laver vi aktivering, selv om vi godt ved, at de ikke kommer ud på arbejdsmarkedet, pligtaktivering, selv om de vil sige, at de vil på efterløn.
Det er der ikke meget værdighed i, og det er der heller ikke meget sund fornuft i.
Det er der nu blevet rettet op på.
Men nu går vi så et skridt videre og siger, at frem for at lave noget, som ikke virker, er Folketinget i gang med at sige: Jamen vi prøver så at tage fat på at skabe nogle ordinære job, men ikke lave nogen ekstraordinære job.
Vi tager simpelt hen udgangspunkt i, hvad vi har af uløste opgaver, og så kobler vi de ledige hænder sammen med de uløste opgaver.
Det giver en værdighed for den enkelte at komme ud og beskæftige sig med nogle opgaver, som der er brug
for at få løst i den offentlige sektor.
Og vi har en nedslidt offentlig sektor, som bliver værre og værre, og som har behov for mere arbejdskraft.
Kommunerne og amterne har i kraft af den stramme økonomi ikke råd til i tilstrækkeligt omfang at sikre, at de kan få bugt med alle serviceopgaverne, og så laver vi et redskab her, som har tre elementer i sig, som jeg synes er væsentlige: Vi laver en ordning, som ikke mindst og som det væsentligste giver værdighed for den enkelte, i og med at man bliver ansat på fuldt normale løn- og ansættelsesvilkår.
Og det giver kommunerne mulighed for på en billigere måde at sikre, at serviceniveauet kan bevares og om muligt også udvides.
Så langt kunne vi ikke nå i denne omgang, men det vil vi selvfølgelig arbejde videre på.
Det væsentlige er, at vi vender hele aktiveringspolitikken på hovedet og siger: Nu er det ikke længere ekstraordinære job, noget, som vi normalt ikke ville gøre, som vi sætter folk til.
Vi tager udgangspunkt i, hvad vi har af uløste opgaver, og kobler de ledige hænder til, så vi får en sammenhæng og en værdighed i den måde, som vi behandler folk på.
Mogens Andreasen (DF), 1999-12-07:
Når nu hr. Ole Sohn går så stærkt ind for denne lov, vil jeg godt spørge hr. Ole Sohn, hvordan det føles at være på kollisionskurs med SF-borgmesteren i Vejle, som har sagt, at denne lovgivning kan han ikke bruge til noget som helst.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-07:
Jeg har et helt upolemisk spørgsmål til hr. Ole Sohn.
Det er blot af ordensmæssige grunde.
Jeg står her med hæftet »Aftaler om finansloven for 2000«, afsnittet om servicejob på side 15-17, som jo var baggrunden for det lovforslag, vi omtaler lige her.
Dér er der et afsnit 2, »Arbejdspraktik som nyt redskab i aktiveringsindsatsen«.
Som det er fremgået af en tidligere behandling her i dag, indgår det samme afsnit i et andet forlig, som er indgået med en anden kreds af partier end den kreds af partier, der står bag forliget her.
Arbejdsministeren har oplyst, at SF ikke har forligspartiret over for det afsnit, som man her har indgået aftale om, og jeg vil godt bede hr. Ole Sohn bekræfte, at afsnittet om arbejdspraktik kan den gamle kreds af arbejdsmarkedsreformpartier ændre, uden at SF på nogen måde har vetoret heroverfor.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Jeg kunne godt tænke mig at spørge hr. Ole Sohn på baggrund af den tidligere del af debatten her i dag, hvor vi har hørt Venstre stå her på talerstolen den ene gang efter den anden
og slå fast, at de folk, vi taler om her, er der behov for på det private arbejdsmarked, og vi så har hørt hr. Knud Erik Kirkegaard fra De Konservative stå her på talerstolen og sige, at der er en overvejende risiko for, at de her mennesker ender på kontanthjælp: Hvorledes sondrer man i SF mellem disse to udsagn?
Ole Sohn (SF), 1999-12-07:
Til hr. Poul Erik Dyrlund først: Nu vil jeg gerne tro det bedste om folk, uanset om de er ansat i stat, amt eller kommune, men min erfaring dels herindefra, dels fra mit tidligere liv som kommunalbestyrelsesmedlem siger mig, at man ikke kan lave nogen lov i det her land, som ikke bliver omfattet af kassetænkning enten af stat, amt eller kommune.
Så er der en mulighed i en hvilken som helst lov, også i denne her, vil den givetvis blive udnyttet.
Det er jeg sådan set vidende om, og i denne sag er jeg ret beset også fuldstændig ligeglad.
Det, der er det afgørende, er, at vi får skabt nogle job, som er ordinære og med større værdighed for den enkelte.
Men jeg deler ikke hverken Venstres eller Det Konservative Folkepartis opfattelse: at man tager folk væk fra det private erhvervsliv, i og med at der ikke er efterspørgsel efter den aldersgruppe hos det private erhvervsliv, for var det tilfældet, var denne her lov enten overflødig, eller den kunne måske være erstatningen for en arbejdsmarkedsreform, som ikke har en tilstrækkelig god kvalitet. Til hr. Knud Erik Kirkegaard ville jeg sige meget kort og præcist: Trods min korte parlamentariske erfaring kan jeg til fulde bekræfte arbejdsministerens udsagn herfra: SF har naturligvis ikke forligspartiret i forhold til dette forslag.
Man kan sige det på den måde, at vi synes, det er et udmærket forslag, og det har jeg også tidligere givet en cadeau for.
Man kan endelig sige lidt polemisk, at det, der er foretaget af ændringer i den forrige lov om arbejdsmarkedsreformen, ret beset er det, som SF har kritiseret hele det sidste år.
Og man kan sige, at nu lykkedes det endelig at overbevise forligskredsen om, at man burde ændre det, og vi skal selvfølgelig være glade for det, når fornuften kan trænge ind, selv om det tog lidt lang tid.
Til sidst vil jeg sige til fru Jette Gottlieb: Jo, SF mener bestemt, at det har været det væsentligste, at vi har fået lavet et afgørende brud, og at man har fået en genoptjeningsret, men omvendt har vi den opfattelse, at når vi kan lave et brud i forhold til aktiveringen, sådan at man ikke tærer på sin dagpengeperiode, og sådan at man ansættes på ordinære løn- og ansættelsesvilkår, så er det et afgørende brud, som er tilstrækkeligt til, at vi synes, det er en særdeles god ordning.
Anne-Marie Meldgaard (S), 1999-12-07:
I min ordførertale roste jeg SF meget for at være en del af den her aftale, som jo skulle gøre det mere tåleligt for en bestemt aldersgruppe at være på arbejdsmarkedet.
Så mit spørgsmål til hr. Ole Sohn er, om hr. Ole Sohn og SF står ved den aftale, der er indgået om det her med servicejobbene, eller om man allerede på nuværende tidspunkt mener, at det ikke er tilstrækkeligt.
Jette Gottlieb (EL), 1999-12-07:
Opfatter SF det ikke som et temmelig stort problem i forhold til opfattelsen af de her job som ordinære job?
Og kunne SF's ordfører ikke have forestillet sig, at forløbet ville have været et andet, hvis alle de folk, som nu er enige i at etablere sådan en type servicejob, havde indgået i forhandlingerne om spørgsmålet?
Anne-Marie Meldgaard (S), 1999-12-07:
Det bekymrer noget, at hr. Knud Erik Kirkegaard på lige fod med Venstres ordfører tror, at medarbejderne på arbejdsformidlingen først og fremmest vil visitere til servicejob i stedet for at anvise til ordinært arbejde.
Jeg synes, der er en mislyd i det her, for hvis der er sådan en efterspørgsel efter arbejdskraft, som også går ned i de rækker, vi taler om her, altså dem, der har halvandet års ledighed plus er over 48 år, så er jeg overbevist om, at arbejdsformidlingen vil anvise dem til de dér ordinære job, før de overhovedet har tanken om at visitere dem til servicejob.
Altså jeg kunne godt tænke mig at vide, hvad hr. Knud Erik Kirkegaard bygger det på, når han mener, at hele den her
gruppe skal ind og have servicejob.
Anne-Marie Meldgaard (S), 1999-12-07:
Jeg synes, den er prisværdig, den omsorg, hr. Knud Erik Kirkegaard har for, at der ikke sker kassetænkning på det her område.
Men jeg vil så spørge hr. Knud Erik Kirkegaard, om han ikke mener, at der er sandsynlighed for, at kommuner ved besættelsen af ledige stillinger ville vælge en yngre i den her situation, hvis der ikke var tilskud, fremfor med tilskud at vælge en ældre medarbejder, der har langtidsledighed som problem.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Allerførst skal jeg lige minde hr. Knud Erik Kirkegaard om, at vi ikke fik noget at vide om, hvilken form for kassetænkning hr. Knud Erik Kirkegaard ville udøve hjemme i byrådssalen.
Det var den ene side af sagen.
Så er der spørgsmålet om det her med forlængede dagpenge, og at man falder ud over kanten med den konsekvens, at man ender på kontanthjælp; det kunne der ske en spekulation i, siger hr. Knud Erik Kirkegaard.
Javel, men så må jeg spørge hr. Knud Erik Kirkegaard: Er der nogen, der falder ud over kanten?
Vi har lige hørt fru Eva Kjer Hansen her fra talerstolen forsøge at overbevise
denne sal og Folketinget om, at denne ordning er dårlig, fordi det private arbejdsmarked har behov for disse her personer
Men det synspunkt er hr. Knud Erik Kirkegaard måske ikke enig i?
Så kommer det i hvert fald meget bag på mig, for der plejer gerne i den her form for synspunkter at være meget synonymi i det, Venstre og De Konservative siger.
Ole Sohn (SF), 1999-12-07:
For at undgå eventuelle misforståelser har jeg her skrevet »hr. Knud Erik Kirkegaard«, sådan at jeg er sikker på at kunne holde styr på navnene. Jeg medgiver, at min argumentation om en person på 48½ år er fuldstændig irrelevant, for folk, der er i aktivperioden, har uanset alder krav på aktivering - ret og pligt endda.
Når jeg nævnte de 48½ år, så var det bare, fordi det jo er en betingelse for at komme ind i forbindelse med det her lovforslag.
Men min pointe er, at man i dag har et system, hvor man kan sende folk i aktivering, som i gennemsnit koster 180.000 kr. om året, og hr. Knud Erik Kirkegaard og jeg har været fælles om at kritisere en lang række af de mere eller mindre tvivlsomme projekter, det vil sige den manglende kvalitet.
Det, vi gør her, er, at vi laver en ordning, der ligesom et Kinderæg faktisk har tre elementer i ét: Det giver en bedre kvalitet for den enkelte, det er billigere for staten - det koster kun 100.000 kr. - og det gør det muligt for kommunen eller amtet på en billigere måde end tidligere at styrke den offentlige service, og det er da faktisk tre gode ting, som slet ikke er at foragte.
Susanne Clemensen (CD), 1999-12-07:
Jeg vil gerne spørge hr. Knud Erik Kirkelund, undskyld, hr. Knud Erik Kirkegaard, om den kassetænkning, som hr. Knud Erik Kirkegaard her anfører, kan finde sted, om ikke der vil være tale om en usaglig afskedigelse og dermed også en ulovlig afskedigelse og en bevidst overtrædelse af reglerne, som vi heldigvis har det arbejdsretlige system til at tage sig af.
Og så vil jeg også gerne spørge hr. Knud Erik Kirkegaard, om det virkelig kan være rigtigt, at vi skal afholde os fra at lave lovgivning her i Folketinget, når der er en risiko for, at der vil være nogle, der kan spekulere i en given ordning.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Nu udtrykte hr. Knud Erik Kirkegaard jo en vis frygt for, at det her kunne ende i kassetænkning.
Hr. Knud Erik Kirkegaard gav endda et par eksempler på det: den 48-årige, der blev vraget til jobbet til fordel for en 48-årig med tilskud.
Nu er jeg jo vidende om, at hr. Knud Erik Kirkegaard er kommunalbestyrelsesmedlem, og jeg skal da spørge hr. Knud Erik Kirkegaard: Er det sådan, hr. Knud Erik Kirkegaard vil agere på det her hjemme i byrådssalen i fremtiden?
Og har hr. Knud Erik Kirkegaard en sådan opfattelse af og mistro til sine byrådskolleger rundt omkring i det ganske land, at han tror, at det er det, der vil foregå?
Så skal jeg spørge hr. Knud Erik Kirkegaard: Hvori består kassetænkningen set i forhold til kontanthjælp?
Vi taler her om personer, som er a-kasse-forsikrede og skal have haft en vis ledighedsperiode.
Derfor har jeg svært ved at se sammenhængen med kontanthjælpen i det her.
Men det må vi have en nærmere forklaring på.
Så kan det være, at det lysner.
Ole Sohn (SF), 1999-12-07:
Jeg forstår ikke helt hr. Knud Erik Kirkegaards regnekundskaber.
Er det ikke sådan, at hvis man tilhører den gruppe, som kan komme i betragtning til de nye servicejob, skal man have været på dagpenge, og man skal være et halvt år inde i aktivperioden.
Og så ligger det jo sådan med den reform, som Det Konservative Folkeparti har været med til, at så skal man
i aktivering
Det koster 180.000 kr. i gennemsnit pr. år.
Her kan man etablere et ordinært arbejde i de kommuner, som har behov for mere arbejdskraft, og som har svært ved at få det finansieret, men de kan så få en mulighed for at få et tilskud til ansættelse på ordinære vilkår af folk, som ellers skulle have været i aktivering til 180.000 kr.
Det kan nu gøres for 100.000 kr. Så er spørgsmålet: Hvad er så egentlig billigst?
Man kunne selvfølgelig også stille det politiske spørgsmål: Hvad er det mest fornuftige?
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-07:
Efter lovforslaget kan stat, amter og kommuner inden for en 2-årig forsøgsperiode søge om et statsligt tilskud til ansættelse af ældre langtidsledige.
Det siger ministeren allerede i sin fremsættelsestale i beskrivelsen af lovforslagets indhold.
To afsnit længere nede i fremsættelsestalen
kan man så læse, hvor gammel man skal være for at kunne betegnes som »ældre«.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at jeg fik et mindre chok ved at konstatere, at regeringens definition på en »ældre« er en person på kun 48 år.
Man er ikke gammel, fordi man er fyldt 48 år, og man behøver bestemt heller ikke være et socialt tilfælde, som i kraft af denne sociale begivenhed - altså 48-års-fødselsdagen - skal have en check på 100.000 kr. med for at få en chance for at opnå ansættelse.
Regeringen gør sig skyldig i signalforvirring, så det klodser: Samtidig med, at man bruger mange ressourcer på at hævde, at der er brug for alle og altså også de ældre på arbejdsmarkedet, og samtidig med sidste års stærke forsøg på at hæve tilbagetrækningsalderen fremsætter man altså dette forslag med det stik modsatte signal.
Man signalerer rødt og grønt på samme tid, og det kan der som bekendt ikke komme noget godt ud af.
Regeringen antager, at der år 2000 vil kunne ansættes 6.500 tilskudspersoner.
Jeg deler ikke den antagelse.
Amter og kommuner vil ikke være indstillet på at forøge beskæftigelsen nævneværdigt, selv om der gives tilskud.
De amtslige og kommunale budgetter er så stramme, at det vil der simpelt hen ikke være plads til.
Derimod vil jeg ikke afvise, at man ved genbesættelse af stillinger vil overveje at ansætte tilskudspersoner i stedet for personer på normale vilkår, ikke i stort omfang, men dog i nogle tilfælde.
man vil altså kunne komme ud for, at en 48-årig ansøger uden tilskud bliver vraget til en stilling til fordel for en 48-årig med tilskud.
men sig mig: er det ikke en urimelig diskrimination af personer, som ikke kan fremvise kvalifikationer i form af forudgående ledighed?
er det ikke urimeligt at blive vraget til fordel for en person med den berømte check på 100.000 kr.?
det mener vi i det Konservative Folkeparti.
Man vil givetvis også i et vist omfang komme ud for kommunal kassetænkning.
Tilskudsansættelsen bliver jo efter forslaget anset for en såkaldt død dagpengeperiode, og det betyder, at kommunerne kan have interesse i kortvarige ansættelse af personer, som derved kan hjælpes over i ordningen med forlængede dagpenge.
På den måde kan kommunerne gennem kassetænkning læsse udgiften til forsørgelse i form af kontanthjælp over på staten.
Men det er jo ikke hensigtsmæssigt at vende tilbage til tidligere tiders mulighed for kassetænkning kommuner og stat imellem; det vender vi os imod.
Under forhandlingerne i Finansministeriet fremlagde regeringen en anden skitse til forsøg med seniorjob, men vel at mærke for en personkreds, som var betydelig mere snæver end den personkreds, vi taler om her.
Det forslag tilkendegav vi villighed til at overveje positivt, men lovforslaget her må vi afvise, venligt naturligvis - det ligger til vores natur - men særdeles bestemt.
Eva Kjer Hansen (V), 1999-12-07:
Jeg vil gerne spørge de socialdemokratiske ordførere og også hr. Ole Sohn: Når der bliver talt om bedre aktivering, når der bliver talt om erfaringer fra det praktiske liv, og når der bliver talt om at bruge arbejdskraften på hensigtsmæssig måde, ønsker man så fra de partiers side at skele til de erfaringer, der er gjort i Herlev og Glostrup Kommuner?
Vil man skele til sådanne konkrete eksempler?
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Undskyld, men jeg tror, det sidste spørgsmål, hr. Ole Sohn her rejste, er fuldstændig uinteressant for Venstre.
Den er ikke så stor, men den er der, og det er også et problem.
Sådan er virkeligheden, og når jeg siger her fra talerstolen, at man skal prøve at se, hvad det er, der foregår i det praktiske liv, er sandheden jo, at de private arbejdsgivere, som fru Eva Kjer Hansen står her og taler så varmt for, ikke har brug for de ældre, ikke har brug for dem, der er dårligt uddannede, og aldrig kunne drømme om at betale for, at de dårligst uddannede fik en uddannelse.
Det er kendsgerningerne om den gruppe mennesker, vi her taler om, men det har jeg ikke nogen forventning om at fru Eva Kjer Hansen hverken kan eller vil forstå.
Jette Gottlieb (EL), 1999-12-07:
Mit spørgsmål til hr. Ole Sohn er et spørgsmål om en uddybning af selve forhandlingsforløbet, for jeg vil gerne spørge hr. Ole Sohn, om han synes, det var hensigtsmæssigt at udelukke den del af forhandlingsparterne, som oprindelig var med til at stille forslaget om servicejob eller noget tilsvarende, udelukke dem fra de endelige forhandlinger, hvorved der f.eks. optræder den type fejl i aftalen set med Enhedslistens øjne, at der ikke er genoptjeningsret til jobbene.