Mogens Lykketoft (S), 2000-12-14:
Må jeg sige tak til alle ordførerne for en lang debat med mange emner, hvoraf en stor del da havde direkte forbindelse med finansloven for år 2001.
Jeg vil også, ligesom formanden for Finansudvalget gav udtryk for, sige tak til Finansudvalget og medarbejderne dér og en ganske særlig tak
til de mange medarbejdere i Finansministeriet, der har knoklet så hårdt og som altid professionelt med dette enorme stof, som vi har behandlet nu i nogle måneder her i Folketinget.
Jeg vil godt sige, at vi i regeringen er meget tilfredse med det færdige produkt, som vi skal stemme om om lidt.
Det sætter ind i forhold til påviste udfordringer på ældreområdet i forhold til at sikre bedre udgifter, der har med helbred, medicin osv. at gøre, og også de stigende varmeudgifter sættes der ind over for.
Det adresserer den sociale forbedring at give førtidspensionister, der er gift med lavtlønnede fra andre grupper, en større pension, et bedre tillæg.
Det sætter ind over for kvaliteten i ældreomsorgen ved at forbedre servicejobordningen.
Og på uddannelses- og forskningsområdet er der meget store og langsigtede vigtige fremskridt indeholdt i finanslovforslaget.
På arbejdsmiljøområdet er der nye fremskridt på miljø, på sundhed, når det gælder sundere fødevarer.
Enhedslistens initiativ omkring skolemaden er vi glade for at vi er blevet parthavere i alle sammen. Der er en bred indsats på erhvervspolitikken i det, der er fremadrettet, det, der har med vidensamfundets udvikling at gøre i de såkaldte dk21-initiativer, og der er på kulturområdet nye fremskridt.
Meget mere kunne nævnes, men for regeringens synspunkt er det alt sammen bidrag, der trækker i den rigtige retning, i retning af et velfærdssamfund med højere kvalitet, men også med større konkurrencekraft i den internationale økonomi.
Derfor er man selvfølgelig undrende over den virkelighed, som mange fra oppositionen fremstiller, når de tager ordet i en finanslovdebat.
Jeg må sige, at med den store og farlige flok af angrebslystne venstreløver, der meldte sig allerede fra morgenstunden, var jeg meget glad for, at jeg ikke var en zebra.
Hr. Thor Pedersen og alle de andre sammenfattede jo Venstres altid kortfattede fremstilling af deres egen politik under de fire slogans eller floskler: frit valg, skattestop, lov og orden, stramninger over for udlændinge.
Og så blev tre fjerdedele af taletiden i øvrigt brugt på at dyrke vrangbillederne om Socialdemokratiet og om regeringen, og hvad vi gør, hvad vi siger; det var et forsøg
på at tegne et fjendebillede af løftebrud, omsorgssvigt, vold, kriminalitet, et forsøg på at fremkalde billeder i folks underbevidsthed af et Socialdemokrati, der skulle være beslægtet med DDR og Nordkorea
Det synes jeg er en fornærmelse.
Det er et samfund, hvor de fleste har oplevet en meget stærk fremgang i privat levefod og har meget stor valgfrihed på livets områder.
Det er også et samfund, hvor erhvervslivet har det godt.
Vi angribes for at belaste erhvervslivet.
Og jeg må spørge, som jeg har gjort nogle enkelte gange tidligere, tror jeg nok: Hvad tror man egentlig betyder mest for erhvervslivet?
Er det ikke tillid til stabiliteten i økonomien?
Er det ikke det, at der er styr på inflationen, på renten, på valutakursen og på udviklingen i lønomkostningerne?
Og hvordan kan det være, hvis alt det, der er blevet sagt fra borgerlig side år efter år, måned efter måned, om regeringens holdning til erhvervslivet, skulle være sandt, at dette erhvervsliv i løbet af de sidste 8 år har været i stand til at beskæftige netto 150.000 flere medarbejdere?
Det er en fremgang i beskæftigelsen, som i andel ikke matches så forfærdelig mange andre steder i Europa.
Man kan gøre det op på forskellig måde - det er det sandelig også blevet gjort - men den mest sobre måde at gøre det op på er, at denne finanslov ikke med det samme, men langsigtet belaster erhvervenes omkostningsniveau med ca. 1/12 af et enkelt års forhandlede lønstigninger.
Også efter vedtagelsen af denne finanslov har dansk erhvervsliv et hamrende godt grundlag og en god indtjening, og sådan skal det også være.
Der skal være respekt om den indsats, der gøres, der skal være udbytte af den indsats, der gøres af virksomhederne og medarbejderne, der knokler.
Men betaler det sig da ikke at gøre en ekstra indsats?
Kendsgerningen er, at den ekstra indsats har man større udbytte af end for få år siden, hvis man er virksomhed; man har større udbytte af den, hvis man er lønmodtager.
De ændringer, der er sket i skattesystemet fra 1993 og frem til nu, har alle sammen trukket i retning af lavere skatter af den sidst tjente krone for alle grupper i befolkningen.
De strukturændringer, der er gennemført i skattesystemet, trækker alle sammen i retning af mindre skat på arbejdsindsatsen, på den ekstra indsats, større tilskyndelse til opsparing, mere mådehold i forbruget af de ressourcer, der ikke er for mange af i denne verden.
Jeg blev spurgt undervejs - jeg tror, det var af hr. Kristian Thulesen Dahl - om et regnestykke, der har stået i Politiken, angiveligt med kilde i Finansministeriet, og det er en brug af nogle tal fra en finansredegørelse.
Men det, som er interessant ved de tal, der skulle vise, at gennemsnitsskatten i det regnestykke, man henviser til, for en lønmodtager var steget, er: Ja, men hvorfor?
Jo, i den periode, man kigger på, er renteniveauet i Danmark faldet til det halve, og da der jo er fradrag for private renteudgifter, og de er jo større end private renteindtægter, så er skatten steget, fordi der ikke var så store rentefradrag.
Se, det er jo noget kedeligt noget.
Jeg har en dårlig historie, og det var den her, men så har jeg den gode historie: Med et dobbelt så stort beløb er de pågældende familiers disponible indkomst steget, fordi så meget mindre koster det at betjene et bestemt lån efter skat.
Det er den gode nyhed.
Og derfor kan man jo ikke lave den slags regnestykker uden at forklare, hvordan det hænger sammen, hvad det egentlig dækker over, og hvis man gør det uden at forklare det, så er det, man fremkalder, et helt forkert indtryk af virkeligheden.
Jeg har for mine synders skyld og såmænd ikke for at hænge nogen ud, men bare for sådan ligesom selv at blive klar over, hvordan det egentlig var, dengang vi havde borgerlige regeringer, og hvordan det er nu - nu har vi jo ikke nået de ti år endnu - lavet sammenligningen på de første otte år: 1983-1991 og 1993-2001, som denne finanslov vedrører.
Hvad er forskellen for Danmark på de to perioder, vi her sammenligner?
Forskellen er, at velstanden og beskæftigelsen i Danmark er steget utrolig meget mere her i 1990'erne og i begyndelsen af det 21. århundrede end i de otte år, jeg sammenligner med.
Dengang steg det offentlige forbrug 5 pct., denne gang er det steget 18 pct.
Men den gode historie er jo også, at dengang fik man ikke rigtig taget fat på at bringe gælden ned, før den begyndte at stige igen, da man slog højkonjunkturen ihjel med kartoffelkuren.
Denne gang har vi nedbragt gælden fra 78 pct. af nationalindkomsten til 45 pct.
Så ikke alene har man altså haft plads til en væsentlig større fremgang i den private velstand og den offentlige velfærd, end man fik under borgerlige regeringer, da mange af de verdensmestre, der har været i debatten her i dag, jo også havde et medansvar, men man har også fået gjort mere ved det afgørende problem for fremtiden, nemlig at få gælden ned.
Det, der er pointen ved regeringens økonomiske politik, er, at vi har taget voks i ørerne ligesom Odysseus, når sirenerne sang og ville have, at vi skulle give store skattelettelser.
Vi har holdt fast i ansvarligheden, vi har sikret, at den fremgang, der har været på alle fronter, ikke midt i perioden blev afbrudt af ny tilbagegang og ny stigende arbejdsløshed. Vi har fået en fremgang i økonomien, som er stærkere, langt stærkere og mere holdbar, end den var dengang.
Og vi medvirker ikke - det forstår jeg sådan set også er Venstres synspunkt - til ufinansierede skattelettelser.
Vi medvirker ikke til overophedning af økonomien.
Det er i hvert fald, hvis man kan gradbøje det, en langt mere berettiget bekymring end den omvendte, nemlig at vi har været for langsomme med at slække på tøjlerne.
Der kan ikke gives ufinansierede skattelettelser, fordi
Jeg havde lejlighed til for et par dage siden at opsummere mine synspunkter om det med vejene til lavere skat, som vi jo alle sammen gerne vil have, og dem vil jeg gerne gentage her.
Jeg mener, det er jo ikke for sjov, vi betaler alle de dér skatter.
Det var da sjovere, hvis vi kunne blive fri.
Men der er jo i grunden kun tre veje til lavere skatter: Den ene mulighed er, at man kan holde op med at betale af på gælden eller i værste fald stifte noget ny gæld.
Det tror jeg de fleste af os i hvert fald i ord er enige om ville være dybt uansvarligt, og det ville være dybt usolidarisk over for næste generation, hvis afbetalingen af al den velfærd, vi har købt på afbetaling, ikke skulle laves af os, men af den generation, der også skal betale vores folkepension.
Det går ikke, og det ville også ruste os meget dårligt til de tilbageslag, der selvfølgelig kan komme i international økonomi, og som også kan ramme os.
Den anden mulighed er at skære ned på den skattebetalte velfærd og sige, at det kan vi ikke have så meget af.
Så kan vi sende noget af det ud til brugerbetaling eller til privat forsikringsfinansiering.
Det er jo modeller, der er kendt og udbredt i denne verden.
Det synes jeg ville være dybt usolidarisk over for den nuværende generation, der har mindst og har mest behov.
Det tredje, man kan gøre, er, at man kan prøve at få mere for pengene.
Det skal jeg vende tilbage til.
Det mener jeg vi gør en stor indsats for at få, men jeg vil lige opholde mig lidt ved det med skatterne, som har spillet så stor en rolle i debatten.
Der er jo blevet kastet meget rundt med skattetryksdefinitioner ikke bare i denne debat, men i utallige debatter her i Folketinget, og det er også fuldstændig rigtigt, at man kan opgøre skattetrykket på forskellig måde.
Man har det skattetryk, man har brug for i den politiske debat, kan man sige.
Regeringen har valgt at bruge den opgørelse, Danmarks Statistik laver, opgjort på samme måde som under borgerlige regeringer, men jeg er helt, helt sikker på, at hvis vi havde fraveget den praksis, så var det dét, vi var blevet kritiseret for: Nu kunne man ikke sammenligne, og der var meget i vejen.
Men vi har ikke opfundet, fiflet med, udviklet
De tal, vi fremlægger, er opgjort på den måde, skattetryk plejer at blive opgjort på.
Skattetrykket har den farve, skattetrykket
skal have.
O.k., så siger oppositionen, jamen regeringen har jo ikke kunnet styre de offentlige udgifter.
De er steget mere, end regeringen oprindelig udstak som sin målsætning.
Javel.
Hr. Kofod-Svendsen spørger: Hvor blev pengene af?
Er det det rene papirnusseri?
Svaret er nej.
Det er ikke særlig svært at finde ud af, hvor pengene er blevet af.
De er gået til de 160.000 ekstra børnepasningspladser, 10 mia. kr. er ekstra gået til sygehusene osv. osv. osv.
Vi kan sagtens se, hvor de er gået hen.
De er gået til at øge omfanget af de serviceydelser, vi yder i det offentlige, og kvaliteten af dem.
Det er ikke godt nok, men det er meget, meget let at spore pengenes gang.
Det er også utrolig karakteristisk, at dér, hvor der er blevet brugt flere penge, først og fremmest er ude i amterne og kommunerne, hvor borgerne har krævet, at sundhedsvæsenet, uddannelsen, børnepasningen, ældreomsorgen fik flere penge.
Og det er jo en interessant diskussion i forhold til Venstres skattestop.
Nu har jeg haft lejlighed til at studere et interview
med hr. Anders Fogh Rasmussen i Jyllands-Posten i dag
Det er jo interessant læsning på den måde, at hver gang journalisterne, som jeg synes er meget energiske og meget målbevidste, prøver at finde ud af, hvad der skal ske, hvis kommuner og amter alligevel sætter skatten op, så siger hr. Anders Fogh Rasmussen: Ja, det må vi jo løse, hvis det opstår.
Og lidt senere siger hr. Anders Fogh Rasmussen: Jamen vi ønsker jo ikke at afskaffe det kommunale selvstyre.
Når jeg gør noget ud af det her, så er der én ganske bestemt grund: hr. Anders Fogh Rasmussen og de regeringer, Venstre og De Konservative deltog i fra 1982 til 1993, var ikke ikke nær så gode til at holde de kommunale skatter i ro som den nuværende regering.
Det er altså ikke noget teoretisk spørgsmål, journalisterne stiller.
Fra 1982 til 1993 steg den gennemsnitlige beskatning i kommuner og amter med 4,5 pct., fra 1993 til nu med 2,7 pct. For meget, javel, men V og K kunne altså slet, slet ikke holde de kommunale skatter i ro.
Den ekstra pointe i sagen var sådan set, at kommunerne og borgerne fik meget mindre ud af det, fordi en meget stor del af den skattestigning, der blev udmøntet dengang, gik tilbage i statskassen i barbarisk reducerede bloktilskud i stedet for at gå ud som serviceforbedringer til borgerne
, men det pyntede jo så på statsbudgettet.
Derfor er den der skattestopsdiskussion jo noget overfladisk snak.
Hvis man ikke ved, hvad der sker her, hvor udgiftspresset er, hvor borgernes forventninger om den ordentlige service er, så er det jo ikke det papir værd, det er skrevet på.
Jeg synes i øvrigt, det har været karakteristisk i debatten, at Venstres mange repræsentanter hæmningsløst kritiserer alle skatter i staten, men lover intet andet end at stoppe deres stigning, hvad der så, på den måde Venstre nu engang har defineret sit skattestop på, højst kan nedsætte skattetrykket med 0,1 pct. om året, hvis der altså ikke sker noget ude i kommunerne, som der plejer at gøre, også når Venstre er i regering.
Det er ikke særlig konkret, ikke særlig betydningsfuldt og ikke særlig troværdigt.
Jeg skal nævne et yderliggående eksempel på demagogi fra en af Venstres mange repræsentanter, nemlig fru Tove Fergo, som var heroppe ikke én gang, men flere gange og nævne et tal på 194 mia. kr., som skatterne var steget med.
Det er jo et interessant tal, bortset fra at man ikke kan forholde sig meningsfyldt til det, for hvor meget er indkomsterne steget, og hvad har det betydet for skattetrykket?
Det har altså ikke betydet noget for skattetrykket, men indtægterne er jo steget, og vi taler om store tal.
Men, fru Tove Fergo, hvis man regner på den der primitive og uduelige måde, hvor meget steg skatterne så, da der var borgerlige regeringer?
De steg 233 mia. kr. fra 1982 til 1993.
Så kunne vi nu ikke blive fri for den der rent ud sagt fladpandede form for argumentation.
Jeg ved, at jeg er blevet skældt ud for syv år siden fra samme talerstol for at have brugt det samme udtryk, men jeg mener, det er mere velbegrundet i dag.
Man kunne stille de her tal op på en ganske anden måde.
Man kunne sige: Fra den borgerlige regering startede, til den sluttede, steg skatten, sådan at hver gang man betalte 100 kr. i starten, så betalte man 213 kr., da de sluttede.
Da denne regering startede, betalte man 100 kr., og man betaler 144 kr. nu.
Til gengæld er indkomsterne steget nogenlunde tilsvarende.
Kunne vi nu ikke få gjort op med nogle af de der vrangbilleder, som man forpester den politiske debat med i denne her tid i sin iver efter at promovere sig selv med skattestop!
Der er også mange andre vrangbilleder, der er blevet fremført i dag.
Uligheden skulle være steget, siger man, på grund af arbejdsmarkedsbidraget og de grønne afgifter.
Det passer ikke, fordi det, man er nødt til at kigge på, er jo selvfølgelig summen af den skatteomlægning, der er gennemført, hvor har nedsat indkomstskatten og hævet børnetilskuddene og sørget for, at den sociale balance var i orden.
Man kan jo ikke tage et enkelt element ud af en samlet skattereform og så sige, at der var noget i vejen med skattefordelingen.
Uligheden er ikke blevet større i det danske samfund.
Den er blevet mindre, medmindre man indregner boligejernes formue- og rentegevinst i regnestykket, for så kan man godt få nogle forudsætninger for, at den er blevet større, fordi der er flere velhavende boligejere, end der er fattige boligejere.
Og lad det være sagt med det samme: Det er svært at være eller at blive ny boligejer, men det er ikke et problem, vi kan løse ved at ændre på ejendomsskatten eller indkomstskatten, måske snarere tværtimod.
Alle ved, at huse handles på den nettoydelse, man kan klare, og hvis man nedsætter nogle af de skatter, så kan man lige så godt forvente - det er i hvert fald en rimelig antagelse - at så stiger nettoydelsen tilsvarende. Så det er ikke det argument, man skal bringe frem for en skattelettelse.
Der kan være mange andre, men boligejerfolket under ét har i disse 7-8 år oplevet lavere skat af den ekstra indsats.
Boligejerfolket under ét har aldrig haft så meget til privat forbrug, som de har nu.
Boligejerfolket under ét har næsten ikke i nogen periode tidligere haft så lav en rente som nu, og boligejerformuerne er all time high, og boligejernes skat i forhold til formuen har aldrig været lavere.
Det er også en måde at se det på.
Det er ikke den måde, det blev fremstillet på af Venstre og De Konservative heroppe.
I farten en lille sidebemærkning til hr. Vibjerg, som har været oppe og snakke om et påstået forligsbrud nu adskillige gange med udgangspunkt i bemærkningerne til et lovforslag for nogle år siden.
Det nægter jeg at anerkende, og meningsløsheden i hr. Vibjergs påstand kan man måske lettest forstå, hvis man tænker igennem, at a-kassekontingentet jo betragtes som en skat.
Er der nogen i det her Folketing, der forestiller sig, at Venstres repræsentanter for 2 år siden gik til forhandling med det formål, med den målsætning at forhindre Folketinget i at nedsætte en skat? Det kan da ikke være rigtigt.
Det ville da være højst modsætningsfyldt i forhold til resten af diskussionen. Så vil jeg godt gøre nogle bemærkninger om andre aspekter af dette med skattelettelser.
Jeg så forleden dag i tv hr. Kristian Jensen tale for de dynamiske effekter i forbindelse med skattelettelserne, og jeg lyttede mig også til, at fru Lene Espersen måske var lidt henne i retning af dynamiske effekter, men måske misforstod jeg det.
Det med de dynamiske effekter tror jeg ikke meget på, men det er, fordi jeg har prøvet at studere virkeligheden.
Ronald Reagan prøvede at lave skattereformer med dynamiske effekter i Amerikas Forenede Stater i starten af 1980'erne.
Det førte til et meget, meget stort hul i kassen. Min i øvrigt gode bekendt og partifælle, Kjell-Olof Feldt i Sverige, prøvede som finansminister sidst i 1980'erne at lave en underfinansieret skattereform båret oppe af dynamiske effekter.
Det førte til et hamrende stort hul i kassen.
Og hvis jeg skulle studere den tyske skattereform, så ville jeg også være lidt bekymret for, om den i det lange løb var tilstrækkelig finansieret.
Jeg tror, man skal betragte den tyske skattereform, som er blevet fremhævet af nogle, mere som en kickstart af samme art som den, vi lavede i 1993, men en, som vil kræve, at man i Tyskland på anden vis konsoliderer finanserne, når økonomien begynder at køre.
Vi ved jo også, at der i Tyskland er langt større problemer med den langsigtede dækning af pensionsordningerne, end der er i Danmark.
Så jeg tror såmænd ikke, man skal være så bekymret for, at de underløber os dramatisk med deres skatter.
Jeg siger ikke alt det her for at forklejne, at det kunne være rart at få indkomstskatterne ned.
Jeg mener, at det behøver man ikke sætte spørgsmålstegn ved om regeringen er interesseret i.
Det er det, vi har arbejdet på over to skattereformer.
Det er det, vi også har gennemført med pinsepakken, som ikke engang er fuldt indfaset endnu.
Men det skal jo også være sagt, at det er en vanskeligere sag, end det har været, fordi vi har været der nogle gange med den samme bestræbelse.
Men den diskussion er bestemt relevant, den deltager vi gerne i, men ikke på bekostning af den økonomiske stabilitet eller af den sociale balance.
Så skal jeg vende tilbage til diskussionen om at få mere
for pengene.
Se, jeg oplever jo af og til som finansminister, eller i virkeligheden meget oftere som finansminister, at blive kritiseret for at være for hård i mine sparekrav snarere end det modsatte, i hvert fald når jeg taler med repræsentanter for alle de arbejdspladser, som også er staten.
Og jeg mener faktisk også, at vi har drevet hårdt på med effektiviseringskrav i staten.
Det, som vi er overbevist om ikke holder, er den meget skamredne påstand om, hvor store udliciteringsbesparelser der ligger ubrugte i staten.
Jeg mener, at det tal, der har været nævnt på 30 mia. kr., er helt ud i hampen både på kort og på lang sigt.
Men jeg har set, at man er så optaget af hos Venstre at afprøve den her tankegang, så man på det punkt i modsætning til spørgsmålet om skolefritidsordningers forældrerabat er villig til at sætte det kommunale selvstyre helt ud af kraft og overlade spørgsmålet om, hvem der skal drive hvilke arbejdspladser i kommunerne, til et udliciteringsråd på syv mand.
Det vil jeg meget, meget fraråde.
Det tror jeg vil være et helt utåleligt og uklogt indgreb i det lokale selvstyre.
Men i øvrigt er der jo at sige til det her med udlicitering, at hvis det var en mirakelkur, så er det jo mærkeligt, at den ikke er blevet brugt spor mere i den halvdel af Danmark, som har borgerlige borgmestre, end i den halvdel, som har socialdemokratiske.
I de 110 kommuner, der har socialdemokratiske borgmestre,
udliciteres 11 pct. af driftsbudgettet.
I de 104 kommuner, som har Venstreborgmestre, udliciteres 11 pct. af driftsbudgettet.
Det er jo interessant, hvis der er en mirakelkur her, at den så er helt uopdyrket af de praktiske folk, der faktisk har et ansvar for at drive det her brændpunkt fra Venstres side, ja, bortset fra Farum.
Men det minder mig nu mest om Newyorkerbørsen lige før krakket i 1929.
Ellers mener Venstreborgmestrene og Venstreamtsborgmestrene, der ytrer sig i sagen, jo, at det er noget bragesnak, både det med skattestoppet og det med udliciteringen.
Og i det lys er det jo ganske interessant, at hvis det overhovedet er lykkedes for mig endnu at dechifrere den dér overheadplanche, som hr. Anders Fogh Rasmussen angiveligt skulle have eller vitterlig har foredraget for mig tidligere, hvis det vil lykkes mig at forstå den i dybden, men det kan vi jo få belyst i den fortsatte polemik, så er den eneste forskel på den der overheadplanche, som var summen af de hemmelige notater, og så tabellen på side 120 i Finansredegørelse 1998-1999, at man har omregnet nogle tal til milliarder, og så har man indskudt én himmelsk forudsætning: at oven i den skrappe effektivisering, vi forudsætter de næste mange år, finder man lige 26 mia. kr. ekstra ved udlicitering svarende til, at man kan spare 65.000 offentligt ansatte.
Det er sådan set vist den eneste forskel, der er.
Den lille detalje dér.
Men hvis jeg har misforstået det, så vil jeg meget gerne belæres.
Jeg forstår, at fru Ulla Tørnæs har været ude og forklare nogle af medierne, at der var også en hel masse forudsætninger om, hvor mange man kunne få i arbejde ekstra i det private erhvervsliv, men så vidt vi kan se, så er det nøjagtig de samme forudsætninger, man har taget fra finansredegørelsen. Men jeg lader mig selvfølgelig belære
, hvis der er mere i det.
Hvis der ikke er mere i det, så har jeg kommenteret det.
Venstre vil give mere velfærd.
Det har vi hørt adskillige, meget følelsesbetonede salvelsesfulde indlæg om.
Men jo på områder hvor vi jo alle sammen er hundrede procent enige om, at det vil vi også. Og hvor vi også er enige om, på tværs af hvem der regerer lokalt, at der hvor sygehusene osv. skal fungere, er det ikke altid, som det bør være.
Og det tror jeg også at vi er lige optaget af at rette op på.
Men der er mange ting, jeg har funderet over i forsøget
på at forstå, hvad det er, oppositionen gerne vil og kan så meget bedre end vi.
Jeg forstår på en af meldingerne fra de sidste dage, at fremover skal de offentlige budgetter kun pristalsreguleres.
Men overførslerne, forstår jeg så på det, hr. Fogh Rasmussen er citeret for i dag, tror jeg det er, skal fortsat satsreguleres.
Er det ikke rigtigt forstået?
Så det forlig har vi stadig væk.
Men så er det, jeg ikke rigtig kan få det til at passe alt sammen.
For det, der så er tilbage, er jo i meget høj grad den løn, vi giver vores 700.000-800.000 offentligt ansatte, og hvis det ene kun reguleres med inflationen, og det andet skal reguleres med mere end inflationen, så skal de jo sættes ned i løn.
Eller også skal der være meget, meget færre af dem.
Men det er jo så måske det, der viser tilbage til regnestykket med de 65.000, der mangler om nogle år.
Vel, jeg synes, at det her er vigtige temaer.
Jeg synes ikke, de har været så stærkt belyst, som de burde være, og derfor skal jeg gerne gentage, at hvis det er helt forkert, hvad jeg her har opfattet, for det er jo lidt fragmentarisk, hvad man kan samle sammen, så håber jeg, at der bliver rig lejlighed til om ikke i dag, for det kunne vi jo sikkert få tiden til at gå med helt frem til jul, men så i hvert fald i januar, når regeringen fremlægger sin nye fremskrivning til 2010 og meget præcist redegør for sine forudsætninger, at vi så kan få at vide helt præcist og punkt for punkt, hvor det er, der er nogle helt andre økonomiske sammenhænge, som Venstre, De Konservative og andre partier her i Tinget mener vil gøre sig gældende i de næste 10 år.
Det synes jeg er en vigtig diskussion, for vi kan jo alle sammen slå ud med armene og sige, hvad vi gerne vil, men vi har vel også alle sammen en forpligtelse til at prøve at præstere et regnestykke, der står for en nærmere prøvelse.
Må jeg sige til fru Lene Espersen, som jo fremførte de konservative synspunkter med stor energi og stor charme, at der var to ting, jeg ikke helt fandt ud af, om jeg forstod.
Det ene var det med produktiviteten, der pludselig nærmest kunne fordobles.
Altså, regeringen har jo meldt ret store besparelser ud på de statslige budgetter, og der forstod jeg på fru Lene Espersen og også på afstemningerne i går, at de Konservative sådan set ikke mener, at der kunne ske noget kvalitetstab i 2001 ved bare at fordoble det krav.
Det tror jeg der ville.
Jeg tror, det ville gå ud over den service, vi kan levere.
Det tror jeg det ville eksempelvis i forhold til hele området med forskning og videregående uddannelse, som vi netop i finanslovaftalen har tilført ekstra ressourcer, fordi der var en udbredt opfattelse af, at det manglede der.
Jeg hørte i øvrigt også fru Lene Espersen på den måde, at den del var De Konservative i og for sig enige i.
Men så ville det jo være lidt paradoksalt lige på det meget store område af statsbudgettet så at trække 1 pct. tilbage igen.
Jeg synes det i hvert fald.
Så er vi nok også lidt uenige med fru Lene Espersen om det med, om danskerne kun vil arbejde, hvis de kan få 60 kr. mere af hver 1.000 kr. over en vis løn.
Det er vi nok lidt uenige om.
Når man ser, hvor meget danskerne arbejder, vil nogle spørge, om det er direkte tilrådeligt, at de arbejder meget mere; nogle vil sige, at måske især småbørnsfamilierne knokler temmelig meget.
Der er mange diskussioner gemt i det her, men jeg tror dybest set ikke, at arbejdsudbudet for den fuldt beskæftigede og hårdtarbejdende del af den danske befolkning påvirkes så frygtelig meget af, om mellemskatten forsvinder.
Men det er et synspunkt, jeg udmærket forstår at man kan have som politisk parti, at den vil man have væk, at det er det, man vil prioritere.
Jeg synes personlig, det vil være svært at forklare den anden halvdel af danskerne, at de altså skulle have en skatteforhøjelse ved ikke at kunne trække deres fagforeningskontingent fra, som skulle være med til at finansiere, at den første halvdel, om jeg så må sige, kunne få en skattelettelse, for det er jo, hvis jeg har forstået det rigtigt, indholdet af den konservative skattepolitik. Hr. Thulesen Dahl har jeg ikke så frygtelig mange bemærkninger til, for hr. Thulesen Dahl brugte jo sin vane tro det meste af også denne debat til at tale om udlændinge, og det er der jo andre lejligheder til. Hr. Kofod-Svendsen vil jeg gerne takke ikke alene for kritiske bemærkninger, men også for en kvittering, som jeg var glad for, nemlig at der jo trods alt er kommet noget styr på dansk økonomi, og at der også er en social balance i dansk økonomi, som altså andre satte spørgsmålstegn ved, men som jeg er enig med hr. Kofod-Svendsen i at der er.
Hr. Kim Behnke kvitterede jo for, at man omsider var kommet i gang med gældsafviklingen.
Men jeg vil sige til hr. Behnke, at det dér med, at man ikke kom i gang med det lige med det samme, jo hænger sammen med, at man jo altså som den væsentligste motor i at drive gælden ned skal have beskæftigelsen op. Det tror jeg vi er enige om.
Så har hr. Behnke til gengæld en mere kritisk holdning til, hvordan regeringens politik virker på erhvervene, men der synes jeg, jeg henholder mig mest til, hvordan erhvervene faktisk udvikler sig beskæftigelsesmæssigt, indtjeningsmæssigt under denne regerings regime.
Hr. Frank Dahlgaard har forladt salen, og derfor skal jeg ikke gentage - det tror jeg også han selv vil sørge for at vi gør - diskussionen om euroen i stor længde, men bare sige, hvad jeg vist også sagde til hr. Dahlgaard i en spørgetid for et stykke tid siden: Det dér med at bedømme konsekvenserne af Danmark udenfor de næste 10 år på baggrund af de første 7-9 uger svarer nok til at ville bedømme det amerikanske præsidentvalg på baggrund af 1,7 pct. af de optalte stemmer, og det viser sig, at det er meget svært at bedømme det selv på baggrund af 99 pct. af de optalte stemmer.
Så det tror jeg man skal vente med.
Og jeg har stadig væk den bekymring, fuldstændig uforandret, som jeg i øvrigt deler med de fleste her i salen,
at Danmark med den beslutning, som befolkningen traf, og som vi respekterer og prøver at få det bedst mulige ud af, har sat os uden for en indflydelse og har sagt farvel til en ekstragevinst, vi kunne have fået.
At det ikke føles som noget stort tab i disse dage og uger og måneder, har jo mange grunde.
Det går godt i Danmark, der er tiltro til regeringens økonomiske politik, og der er måske også en midlertidig fordel for os, som kan glide os af hænde igen, ved at euroen stadig væk er relativt svag.
Men diskussionen får vi sikkert lejlighed til at vende tilbage til.
Jeg skal nærme mig en slutning og sige tak til hr. Jan Petersen for et ordførerindlæg med de meget klare og stærke holdninger til, hvad det hele drejer sig om, som er Socialdemokratiets, og også til hr. Morten Helveg for meget præcise og meget stærke meldinger på et grundlag, som jo også var en stærk opbakning, som jeg var glad for, til et regeringssamarbejde, som vitterlig fungerer godt og tillidsfuldt.
Også tak til hr. Jes Lunde og hr. Frank Aaen, især til hr. Frank Aaen for de kritiske bemærkninger, som vi er bekendt med og ikke alle sammen enige i, men selvfølgelig også tak til både hr. Jes Lunde og hr. Frank Aaen for den understregning af, hvad det er, der har været vore fælles målsætninger med det nye og det ekstra og det værdifulde, vi i fællesskab har sat ind i denne aftale.
Også en tak til hr. Duetoft, ikke bare for det pragmatiske samarbejde, som vi har, også omkring dele af denne finanslov, og det blev jo markeret meget klart, hvad for nogle dele, og hvad for nogle dele ikke - det var jeg nu godt opmærksom på, men jeg forstår godt hr. Duetofts understregning af det - men tak for det samarbejde, og ikke bare for dét, men også for mange fælles holdninger og også for det fortræffelige samarbejde, samvirke, vi året igennem har med hr. Duetoft i hans egenskab af formand for Folketingets Finansudvalg.