Pia Christmas-Møller (KF), 2000-01-20:
Da mit partis ordfører, hr. Per Stig Møller, er blevet ramt af influenza, skal jeg i hans sted give Det Konservative Folkepartis syn på krigen i Tjetjenien.
Det er dybt beskæmmende, både for Rusland og for hele Europa, at vi skal starte det nye årtusind med at overvære en gammel kolonimagts forsøg på med de mest brutale midler at kæmpe et koloniseret folk helt ud af historien.
Rusland erobrede Tjetjenien med vold for snart 150 år siden, og de forsøgte at udslette folket for 60 år siden.
De opgav forsøget herpå for 42 år siden, men gentog det igen for 6 år siden og opgav på ny for 4 år siden.
Og så troede vi alle, at det nye Rusland havde forstået, at sådan behandler man ikke længere mennesker.
Rusland var jo nu blevet et demokrati, der anerkendte menneskerettighederne og sluttede en klog fred med Tjetjenien, og blev på grund heraf medlem af Europarådet i 1996.
Tjetjenien fik løfte om genopbygningshjælp efter krigens ødelæggelser, men så aldrig hjælpen.
Tjetjenien fik løfte om inden år 2001 ved en folkeafstemning selv at afgøre sit fremtidige tilhørsforhold til Rusland, og et frit valg førte til en frit valgt præsident, som anerkendtes af Rusland og OSCE.
Men desværre gik udviklingen herefter skævt, både i Rusland og i Tjetjenien.
Rusland formåede ikke at få styr på sin økonomi, og Tjetjenien formåede ikke at få styr på sin egen befolkning.
Lufthavne blev aldrig genopbygget, og samkvemmet med omverdenen blev aldrig skabt - nok så meget på grund af alle de håbløse gidseltagninger - og endelig faldt tjetjenske grupper i fjor ind i Dagestan, samtidig med at nogle huse sprængtes i luften i Rusland. Det fik tjetjenerne skylden for, selv om deres skyld aldrig er bevist.
Tværtimod forsøgte Tjetjeniens præsident gennem et helt år forgæves at få samtaler og aftaler med Jeltsin om, hvordan de i fællesskab kunne forhindre terroren.
Men Ruslands leder havde åbenbart mere brug for en anledning
til en krig end en løsning uden en krig
, og så ville man jo også meget bekvemt blive fri for at indfri løfterne fra fredsaftalen af 1996
Derfor er vi, hvor vi er nu.
En krig, der startede under påskud af at ville dæmme op for terroristiske grænseoverløbere, er blevet til en krig om at forhindre tjetjensk løsrivelse.
En krig, der skulle fange banditter, er blevet til en krig mod et folk, man har lagt for had i Rusland, og det er dybt beskæmmende for Rusland.
Men det er også dybt beskæmmende for Vesten, som for et år siden satte aktionen mod Serbien i værk, da Serbien gav sig til at udslette kosovoalbanerne for at forhindre en kosovansk løsrivelse, og som for et halvt år siden satte sanktioner mod Indonesien i gang for at forhindre Indonesiens forsøg på at udslette østtimoreserne med deres krav på løsrivelse.
Begge gange gik det, som det skulle, og med FN's generalsekretær i spidsen kunne alle vestlige ledere, herunder vores egen statsminister, tale smukt om, at de tider er forbi, hvor en stat bag sine grænser kan behandle borgerne efter forgodtbefindende, og nu kunne man ikke mere myrde løs og påberåbe sig sin suverænitet.
Flot og rigtigt var det.
Men næppe var de smukke ord efterhånden udtalt af alle, før Rusland med forskellige forklaringer, påskud og fejlmeldinger til omverdenen gav sig til at gøre alt det, man ikke længere må gøre, og nu tav alle lige pludselig.
Nu vendte man blikket bort.
til de grusomheder, vi har valgt at ignorere.
Først ved EU-topmødet i december 1999 kom der krav fra EU om trusler og sanktioner - det var sent, men rigtigt - og alligevel har Rusland blæst højt og flot på EU, som derfor nu må skærpe kravene og sanktionerne.
Ellers viser vi de nye russiske ledere, at de for fremtiden kan nå deres mål og indhøste alle de revanchesejre, de måtte have behov for, ved bare at gøre som nu i Tjetjenien. Hver gang det lykkes, bliver Europas fred skrøbeligere og skrøbeligere, og hver gang bliver den købt gennem ofringen af et folk. Næste gang kan det blive et andet sted i Kaukasus og næste gang igen et sted i Baltikum.
Og hvornår er det så nok?
Jo, det er nok allerede nu, og derfor må vi i dag fordømme den russiske krig mod Tjetjenien og beslutte at gøre, hvad vi kan i Europarådet, OSCE, EU, FN, Østbanken og Verdensbanken for at standse krigen og med det formål arbejde for de nødvendige sanktioner.
At sælge Tjetjenien er slet, men metoden er prøvet før, og den har aldrig ført til noget godt.
Selv om der skulle have været reageret hårdere og klarere meget tidligere, er en kraftig reaktion herfra i dag ikke for sent, og denne reaktion ligger efter vor mening i det forslag til vedtagelse, som vi selv er medforslagsstillere til.
Vi kan ikke forstå den debat, der
har været tidligere om forslaget ...