Niels Helveg Petersen (RV), 1998-02-03:
Situationen i Algeriet er forfærdende og dybt ulykkelig.
Det er umuligt ikke at blive dybt berørt af de barbariske massemyrderier, som finder sted, og som ikke synes at ville tage nogen ende.
Jeg byder også velkommen til de to forespørgere og for denne mulighed for i Folketinget at diskutere situationen i Algeriet.
Når man skal analysere situationen i Algeriet, er det vigtigt at sondre mellem flere forskellige forhold.
Et element - og det mest grusomme - er massakrerne. Det er rendyrket terrorisme af værste slags.
Et andet element er menneskerettighedssituationen, som lader en del tilbage at ønske.
Lad os tage det sidste først.
På visse punkter er udviklingen i retning af pluralisme, demokrati og menneskerettigheder bedre i Algeriet end i mange andre arabiske lande.
Der er flere selvstændige partier i parlament og kommunalbestyrelser, inkl. moderate islamiske partier, der er regeringspartier og en rigtig opposition i parlamentet.
Medierne har en vis begrænset frihed, og der er retlige mekanismer til behandling af klager over menneskerettighedskrænkelser i landet.
På den anden side er der også meget, der skal gøres for at forbedre situationen.
Mediernes frihed er begrænset, retssikkerheden er mangelfuld, partier og grupper, der ikke tager afstand fra vold som politisk middel, og som ikke anerkender forfatningens bestemmelser om en demokratisk verdslig stat, er forbudte og udelukket fra at deltage i det politiske liv.
Desuden er algeriernes levevilkår præget af høj befolkningstilvækst og en meget stor arbejdsløshed.
Regeringen og EU søger at bidrage til en forbedring af de økonomiske og sociale forhold og til den almindelige menneskerettighedssituation i alle landene syd og øst for Middelhavet.
Det sker først og fremmest ved at indgå Euro-Middelhavspartnerskabsaftaler med dem.
Disse aftaler er ikke en præmie for eller en blåstempling af et lands resultater inden for den økonomiske og sociale udvikling.
Disse aftaler skal derimod ses i det lange perspektiv som et middel til - via en styrket politisk dialog, via øget handel, via udviklingsbistand og via menneskeligt og kulturelt samarbejde - at fremme en bæredygtig social og økonomisk udvikling og en forbedring af befolkningens levevilkår.
Når vi går ind i disse samarbejdsaftaler
, må vi være realistiske.
Der vil blive tale om en langvarig proces, som bestemt ikke er uden risiko for tilbageslag.
Danmark har længe arbejdet for, at EU mere direkte tog problemerne i Algeriet op.
Så sent som for godt en uge siden gav EU-Rådet af udenrigsministre udtryk for, at Rådet ønskede fremskridt med hensyn til en sådan aftale med Algeriet.
Det ønskede også en udvidet dialog med Algeriet om alle spørgsmål.
Samtidig opfordrede Rådet Algeriet til at udvise større åbenhed omkring situationen i landet.
Der bør være fri adgang for internationale organisationer, private organisationer og for medierne.
Især burde udsendinge fra FN på menneskerettighedsområdet snarest kunne besøge landet.
Desuden opfordrede Rådet til, at de demokratiske institutioner og retsvæsenets rolle blev styrket, og at der var hyppigere kontakter mellem politikere i Algeriet og i EU. Jeg vil herefter komme ind på de forfærdelige massakrer.
Efter alle samstemmende udtalelser fra vore partnere og allierede, er det de mest militante islamiske fundamentalister, der bærer hovedansvaret for disse myrderier.
Den yderligtgående fundamentalistiske gruppe, GIA, har taget ansvaret for en række af massakrerne.
Da den militære fløj af FIS og AIS og andre mindre radikale fundamentalistiske grupper erklærede våbenhvile den 1. oktober 1997, ville GIA ikke gøre det samme.
Hermed være ikke sagt, at der ikke også kan være andre grupper end de mest militante fundamentalister, f.eks.
kriminelle grupper, der udnytter situationen og bidrager til den uhyggelige voldsbølge.
Der er imidlertid ikke nogen underbygning af påstandene om, at regeringen skulle stå bag myrderierne.
Kritikken fra de vestlige landes side af myndighederne går i denne forbindelse på deres manglende dygtighed, effektivitet og kompetence til at beskytte civilbefolkningen.
Fundamentalisternes voldskampagne i de første år efter 1992 var især rettet mod udlændinge, mod vestligt orienterede eller mod sekulariserede algeriere samt mod myndighederne.
Da det ikke fældede militærregeringen og ikke banede vejen for et fundamentalistisk samfund, opstod der et ønske om et forlig fra begge sider i striden.
Flere grupper af mere fredelige islamister gik ind i det politiske liv, og deres partier er i dag repræsenteret i regering, parlament og kommunalbestyrelser.
De mest militante fundamentalister ønskede at fortsætte kampen, indtil deres mål, en islamisk, religiøs stat, var blevet en realitet, og de anså de islamister, der søgte forlig, som frafaldne fra den rette tro.
For fundamentalister i alle religioner er frafaldne noget af det værste, der kan tænkes, og meget værre end vantro og hedninge, for de ved jo ikke bedre.
Derfor er det for de mest militante fundamentalister berettiget at slå de frafaldne ihjel.
Fatwaen mod Salman Rushdie illustrerer denne problemstilling.
Når han blev kendt fredløs, var det netop, fordi Khomeini fandt, at han var frafalden fra den rette tro.
Gennem et udvidet samarbejde med Algeriets regering på de punkter, jeg har nævnt, håber regeringen og EU at bidrage også til en løsning på problemet terrorisme i Algeriet.
Vi har også tilbudt humanitær bistand til ofrene for massakrerne.
Desværre har Algeriets regering hidtil været meget afvisende over for at modtage udenlandsk hjælp.
Begrundelsen for den afvisende holdning er, at mange uden for Algeriet har villet lægge al skyld på landets regering.
Kravene om en undersøgelse af forholdene er blevet opfattet som i bedste fald at sidestille regeringen og de militante fundamentalister og i værste fald at sætte regeringen og ikke terroristerne på anklagebænken.
Det er svært at bekæmpe terrorisme, men det kan gøres bedre, end det bliver gjort i Algeriet for øjeblikket. Terrorisme bør ikke kun bekæmpes med politimæssige foranstaltninger.
Det er mindst lige så vigtigt gennem økonomiske, sociale og politiske reformer om bæredygtigtig social og økonomisk udvikling at fjerne tilskyndelsen til at gribe til magt og vold for at opnå forbedringer.
Forhandling