Lene Espersen (KF), 2004-03-16:
Regeringen lægger stor vægt på, at der sættes ind med en konsekvent reaktion så hurtigt som muligt over for unge, der begår kriminalitet, så de fra starten mærker, at samfundet ikke accepterer kriminalitet.
Det er også klart tilkendegivet i regeringens handlingsplan af 8. marts 2002 »Stop volden -
regeringens handlingsplan mod volds- og ungdomskriminalitet.«
Det følger allerede af forskellige nyere administrative retningslinjer for henholdsvis politi, anklagemyndighed, kommuner og amter, at behandlingen af sager mod unge lovovertrædere skal fremskyndes mest muligt, og specielt for voldssagerne er der også opstillet målsætninger for tidsrammen i forbindelse med behandlingen af disse sager.
Regeringen er således enig i, at en kort sagsbehandlingstid i sager om kriminalitet begået af unge er ønskværdig.
Opstilling af målsætninger for sagsbehandlingstiden kan være et hensigtsmæssigt redskab i den henseende.
Men for en ansvarlig regering er det også vigtigt at holde fast i, at der bør opstilles realistiske mål for sagsbehandlingstiden og kun på områder, hvor det samlet set er hensigtsmæssigt at opstille sådanne mål. Det er bl.a. afgørende, at politiet og anklagemyndigheden har den fornødne tid til at foretage
en grundig og tilbundsgående efterforskning og en korrekt tiltalerejsning
, og at målsætningerne ikke i praksis begrænser de sociale myndigheders mulighed for at reagere over for de unge på en måde, der er individuelt tilpasset og mest effektiv. Ligeledes er det vigtigt, at domstolene får den fornødne tid til at foretage en retssikkerhedsmæssigt forsvarlig behandling af sagen, samt at kriminalforsorgen ved placering af den unge i afsoningsinstitutionen kan tage højde for den enkelte unges situation.
Efter regeringens opfattelse er der ikke taget højde for disse forhold med de målsætninger for sagsbehandlingstiden, der er opstillet i forslaget, og regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget.
Forslaget omfatter for det første alle former for kriminalitet, som en 15-17-årig måtte begå.
Forslagsstillerne forsøger altså at opstille nogle meget generelle målsætninger for sagsbehandlingstiden, der omfatter myndighedernes behandling af alt fra et cykeltyveri til et mord.
Efter min opfattelse er det ikke hensigtsmæssigt at opstille en målsætning for sagsbehandlingstiden, der omfatter alle typer sager.
F.eks. bør sager, hvor den unge sidder varetægtsfængslet under efterforskningen, efter min opfattelse ikke være omfattet af en sådan målsætning for sagsbehandlingstiden.
Her er der ofte tale om alvorligere kriminalitet, hvor det kan være umuligt at gennemføre efterforskningen inden for en kortere tidsfrist.
Endvidere er der i disse sager på grund af varetægtsfængslingen i forvejen et sådant tidsmæssigt pres på politiets og anklagemyndighedens sagsbehandling og også på de sociale myndigheders sagsbehandling, at der ikke er behov for en bestemt målsætning.
Der er oftest her tale om en meget enkel og dermed kortvarig sagsbehandling.
En stor del af disse sager afgøres da også med den unges udenretlige vedtagelse af et bødeforelæg.
Den første af de konkrete målsætninger, der opstilles i forslaget, vedrører det samlede tidsforbrug for politiet og anklagemyndigheden.
Det følger her af beslutningsforslaget, at fra det tidspunkt, hvor en formodet gerningsmand er identificeret, og indtil sagen indbringes for retten, bør der ikke gå mere end 30 dage.
Det betyder, at politiet inden for 30 dage skal efterforske sagen helt til bunds, herunder eventuelt finde og afhøre vidner, foretage tekniske undersøgelser, måske indhente og undersøge dna-beviser osv.
Derefter skal anklagemyndigheden, stadig inden for de 30 dage, vurdere sagens juridiske aspekter og afgøre, hvorvidt der kan rejses tiltale, samt hvilke sanktionsmuligheder der kan komme på tale.
Er der tale om en mindre sag, vil dette som regel ikke volde noget problem, men er der f.eks. tale om alvorligere sager som f.eks. drab, voldtægt, røveri eller trusler, vil en 30-dages-frist normalt ikke være tilstrækkelig, og sådanne meget alvorlige sager bør altid underkastes en grundig efterforskning og sagsbehandling, uanset hvor gammel lovovertræderen er. Politiets og anklagemyndighedens sagsbehandlingstid afhænger desuden ofte af udtalelser fra de sociale myndigheder og kriminalforsorgen.
En udtalelse fra de sociale myndigheder har stor betydning for politiets og anklagemyndighedens overvejelser om sanktionsspørgsmålet, herunder om det f.eks. kan komme på tale at anvende tiltalefrafald med vilkår om ungdomskontrakt.
I den forbindelse er det også vigtigt, at den unges forældre kontaktes og inddrages i vurderingen og drøftelsen af den 15-17-åriges situation og fremtid.
I forslaget er der endvidere opstillet en målsætning på 20 dage for det samlede tidsforbrug ved domstolene.
Som bekendt gælder der en målsætning om, at alle voldssager skal afgøres af domstolene inden for 37 dage.
Det er imidlertid ofte vanskeligt for domstolene at opfylde denne målsætning fuldt ud.
En af de typiske årsager til, at voldssagerne ikke kan afgøres inden for 30 dage, er, at det ikke er muligt for alle parter, herunder forsvareren, at finde et tidspunkt inden for tidsfristen.
Det kan f.eks. også være vanskeligt at afgøre sagen inden for tidsfristen, hvis tiltalte eller vidner udebliver og et nyt retsmøde derfor må berammes.
De samme problemer vil ofte kunne opstå, hvis alle sager om kriminalitet begået af 15-17-årige skal afgøres inden for 20 dage. På den baggrund forekommer det meget tvivlsomt, om domstolene vil kunne opfylde et mål om en sagsbehandlingstid på 20 dage.
Med hensyn til kriminalforsorgens sagsbehandlingstid, som ifølge beslutningsforslaget ikke må overstige 10 dage, vil en så kort frist kunne komme i strid med udgangspunktet i straffuldbyrdelsesloven om, at dømte på fri fod skal have en rimelig tilsigelsesfrist, så de kan indrette sig på strafafsoningen.
Jeg er naturligvis enig i, at unge kriminelle skal afsone så hurtigt som muligt efter endelig dom, men i tilfælde, hvor der ikke har været grundlag for at varetægtsfængsle den pågældende, bør der kunne gives en rimelig tilsigelsesfrist. En sagsbehandlingstid på kun 10 dage giver ikke mulighed for en rimelig tilsigelsesfrist, og kriminalforsorgen vil ofte heller ikke kunne nå at finde et egnet anbringelsessted.
Det er næppe forslagsstillernes hensigt, at 15-17-årige skal anbringes i et almindeligt fængsel eller arresthus, alene fordi det ikke har været muligt inden for så kort en frist at finde en egnet institutionsplads.
Ifølge beslutningsforslaget skal de sociale myndigheders første opfølgning på en handlingsplan ske senest 20 dage efter, at kommunen har modtaget dokumentation fra politiet om, at den unge har begået voldskriminalitet eller anden alvorlig kriminalitet.
Dette er en udvidelse af bestemmelserne i lov om social service om foreløbige handlingsplaner, hvor der allerede er et krav om, at kommunen skal udarbejde en foreløbig handlingsplan senest 7 dage efter, at kommunen har modtaget dokumentation fra politiet om den begåede kriminalitet.
Disse frister er umiddelbart besnærende.
Det er imidlertid nødvendigt at give de sociale myndigheder en rimelig frist til at iværksætte den rette handlingsplan og opfølgning herpå, og de tidsfrister, som beslutningsforslaget indeholder for sociale myndigheder, vil dels blive vanskelige at overholde i praksis, dels vil det i det omfang, det kan lade sig gøre, være meget ressourcekrævende at overholde dem.
Som jeg startede med at sige, er regeringen enig i, at indsatsen over for de unge kriminelle må prioriteres højt. Med henblik på at sikre en målrettet og konsekvent bekæmpelse af ungdomskriminaliteten har regeringen derfor i september 2003 nedsat et ministerudvalg for indsatsen mod unge kriminelle.
Ministerudvalget skal koordinere og følge initiativer vedrørende indsatsen over for unge kriminelle samt vurdere og indsamle erfaringer på området for at kunne styrke indsatsen dér, hvor der er en dokumenteret effekt.
Endelig skal ministerudvalget vurdere, hvor der er behov
for yderligere at styrke indsatsen over for unge kriminelle. Et af de områder, som ministerudvalget har overvejet nærmere, er en mere effektiv og hurtig sagsbehandling i relation til ungdomskriminalitet.
I den forbindelse har jeg besluttet at nedsætte en arbejdsgruppe, der skal se på dette spørgsmål.
Arbejdsgruppen vil blive sammensat af repræsentanter for alle relevante myndigheder på området.
Arbejdsgruppen vil få til opgave at overveje, for hvilke sagsgrupper det kan være relevant at opstille målsætninger for sagsbehandlingstiden.
Arbejdsgruppen vil endvidere blive bedt om at overveje målsætninger for de enkelte myndigheders sagsbehandling af disse sager.
Det er i den forbindelse vigtigt, at der foretages en nærmere gennemgang af sagstyperne, og at de relevante administrative myndigheder og domstolene får mulighed for sammen at drøfte, hvordan sagsbehandlingen samlet set kan gøres hurtigere og mere effektiv.
Hermed vil regeringen sikre, at sagsbehandlingen hos de forskellige involverede myndigheder ikke tager unødvendig lang tid, men på en realistisk og hensigtsmæssig måde sikrer en hurtig og konsekvent reaktion over for de 15-17-årige, der begår kriminalitet.
Det er for mig at se vigtigere at sætte ind med de rette foranstaltninger over for den enkelte unge kriminelle end at hænge sig i nogle særdeles stramme og ambitiøse tidsfrister
, hvis de fører til en forhastet og en uhensigtsmæssig sagsbehandling. Så selv om jeg på regeringens vegne ikke kan støtte det fremsatte forslag, er jeg altså positiv over for at arbejde videre med den meget relevante problemstilling, som forslagsstillerne sætter fokus på med dette beslutningsforslag.