Kristian Thulesen Dahl (DF), 2001-09-06:
Man fristes jo som repræsentant og ordfører for Dansk Folkeparti her i dag til at starte ordførerindlægget med at spørge: Hvad skal jeg sige?
Når jeg ønsker at gøre det sådan lidt utraditionelt, så er det, fordi jeg til min store overraskelse så et Reutertelegram den 29. august - hvis der er nogen, der skal lede efter det, kan jeg sige, at det var kl. 15.46 - hvor finansministeren blev citeret for følgende: »Ingen partier er på forhånd udelukket fra finanslovforhandlingerne, heller ikke Dansk Folkeparti.
Jeg vil lytte til ordførernes taler i Folketinget i næste uge og grundigt studere hvert partis finanslovudspil.
Derpå vil vi tilrettelægge de første møder i forhandlingerne og tage stilling til, hvilke partier der skal inviteres.«
Sådan sagde altså finansministeren.
Man kunne jo godt forestille sig, at der i den socialdemokratiske valgmaskine kunne være nogle valgpjecer, som måske skulle trykkes om, hvis nu Dansk Folkeparti deltog i finanslovforhandlingerne.
Mærkværdigheden bliver jo ikke mindre af, at vi kan se, at der i visse ministerier er en tanke om, at det sådan set er o.k., at vi deltager, at vi kommer med ved det berømte bord og kan høre lidt om, hvad der foregår, og måske også give vores eget besyv med.
Ja, alt det her er jo bare forunderligt. Men det, jeg gerne vil med det her, er selvfølgelig, at vi allerede nu her under debatten får gjort det klart fra regeringens side: Hvad er meningen med de forskellige signaler, og hvad skal vi bruge dem til? Jeg skal med det samme sige, at vi overhovedet ikke er fornærmede over noget som helst, gamle dage og alle de her ting.
Hvis der kommer en invitation til delforhandlinger om et kludetæppeforlig eller det drejer sig om samlede forhandlinger i Finansministeriet, så tropper vi meget, meget gerne op, og vi vil møde så velforberedte, vi overhovedet kan være, og deltage aktivt i forhandlingerne ud fra en ansvarlig politisk grundholdning om, at det, der bliver gennemført, skal hænge sammen krone for krone.
Jeg håber så også, jeg dermed har sagt, at vores holdning ikke er, at man skal strø om sig med ufinansierede gaver.
Nogle har været lidt inde på, at det kunne være, nogle partier gerne ville det, fordi der snart er valg.
Det kunne man jo også godt tænke sig at der er nogle partier der vil.
Jeg har noteret mig, at regeringspartierne meget gerne vil.
Men for Dansk Folkepartis vedkommende er det klart herfra i hvert fald, at vi ønsker, at kassen skal stemme.
Det er også derfor, vi med de forslag, jeg nu vil komme ind på, opererer med nogle flere udgifter, men også med nogle besparelser.
Og så ved jeg godt, at regeringspartierne vil komme med det der sædvanlige: Jamen de besparelser, I peger på, duer ikke.
Men man kan altså ikke både sige, at vi skal finde finansiering for vores ønsker, og sige, at vores ønsker til finansiering så ikke duer, når man samtidig selv har ønsker, man ikke selv ønsker at pege på finansiering for.
Tingene må ligesom hænge sammen.
Vi kan bede regeringen om at komme med finansiering for egne ting, men vi prøver i hvert fald at lave en finansiering i forhold til vores ønsker.
Det første punkt, jeg vil komme ind på, som er vigtigt for Dansk Folkeparti i efterårets diskussioner omkring finansloven, er sundhedsområdet.
Vi føler, at der er et eklatant behov for, at man får et løft i Danmark på sundhedsområdet.
Det har tidligere været nævnt i forhold til internationalt niveau, hvor Danmark ligger, men vi behøver overhovedet ikke at tage fat i internationale undersøgelser for at finde ud, at det danske sundhedsvæsen skranter og har behov for nogle reformer.
Vi vil pege på to ting i forbindelse med diskussionen om sundhedsområdet:
For det første ønsker vi en strukturdebat.
Strukturdebatten handler naturligvis om, om det fortsat er fornuftigt, at sygehusene ligger placeret i amterne, eller om vi har behov for at føre - det er så vore model - sygehusene ind under Sundhedsministeriet og dermed jo også, kan man sige, med mulighed for Folketinget for at påvirke direkte.
Det er klart, at hvis man først flytter sygehusvæsenet fra amterne, har man jo fjernet størstedelen af det, amterne beskæftiger sig med, og så er det et praktisk spørgsmål at finde ud af, hvor de øvrige forhold, som amterne har med at gøre, skal placeres mellem staten og kommunerne.
Det andet område, jeg vil pege på vedrørende strukturen på sundhedsområdet,
er i forhold til lægerne.
Vi har et forslag, der går på, at årrækken, man skal forpligtes til at arbejde i det danske sundhedssystem, kunne være den samme, som det tager at uddanne sig, altså 7 år, som det jo tager at uddanne sig til læge. Når vi kommer med det her, er det selvfølgelig et forslag, der gælder danskere, der tager lægeuddannelsen i Danmark, men jo også f.eks. svenskere, der tager lægeuddannelsen i Danmark, og det har selvfølgelig baggrund i, at vi har set, at selv om man har øget antallet af pladser på lægestudiet, går en stor del af de ekstra pladser eksempelvis til svenskere, som kommer til Danmark, tager uddannelsen og efterfølgende tager tilbage igen.
Når det går rigtig galt, har man fundet en sød veninde eller ven, som man så i øvrigt tager med til Sverige, så vi faktisk mister to fuldtuddannede læger - bare for at gøre det hele fuldendt.
Det var, hvad jeg vil sige med hensyn til strukturen.
Med hensyn til midler mener vi, at der skal flere økonomiske midler til sundhedsområdet.
Vi har peget på, at et beløb i en størrelsesorden omkring 1 mia. kr. vil være fornuftigt, men jeg vil jo altså samtidig bemærke, at vi ikke mener, at øgede økonomiske midler til sygehusene gør det alene; vi skal også ind og diskutere struktur.
Det andet område, jeg vil komme ind på her, er døende, personer, man har opgivet at behandle, og som derfor bør være berettigede til at få en plads på et hospice, hvor man har rammerne til at kunne klare de her mennesker og give dem den hjælp og dække de behov, som de måtte have.
I dag er det sådan, at mange af de her mennesker optager sygehuspladser og dermed optager plads for behandlingskrævende patienter.
Derfor er det jo et regnestykke, som ikke bare er, kan man sige, en reel merudgift, at man nu fra vores side vil oprette nogle flere hospicepladser.
Det er jo altså også et spørgsmål om at skabe større kapacitet i sundhedssektoren, så de behandlingskrævende patienter kan komme til langt hurtigere.
Et tredje punkt, jeg vil nævne, er barselorloven, som jo har været sommerens hit i debatten, kan man sige, hvor vi jo også har kunnet se - som det har været nævnt allerede -
regeringens zigzaggende kurs med hensyn til, hvad regeringen vil
Jeg tror nok, det er endt med, at regeringen nu godt vil være med til at diskutere det her.
Der er ikke afsat midler på finansloven, men vi går ud fra, at regeringen senere kommer med et bud på, hvor regeringen vil finde pengene.
Vi ønsker og har lavet et forslag om en udvidet barselorlov, så vi udvider den egentlige barselorlov til 1 år, samtidig med at vi giver moderen ret til - som det i øvrigt allerede er gældende i mange overenskomster - 8 ugers frihed før fødslen.
Men vi ønsker samtidig også at finde finansiering til at opretholde forældreorloven i 6 måneder, som så kan placeres efterfølgende op til barnets niende år, som forældrene måtte ønske det. Et fjerde punkt, jeg vil nævne, er dødepakken, som vi har været inde på tidligere i debatten.
Vi synes, det var fuldstændig horribelt, at man kunne indføre en pakke som dødepakken til finansiering af politiforliget, som man gjorde, men vi måtte notere det. Vi stillede efterfølgende ændringsforslag til finansloven, og vi har fremsat lovforslag i Folketinget om at få bragt de uretfærdige vilkår, som man pludselig gav de efterladte, tilbage til de gamle regler som et minimum.
Der var ikke opbakning i Folketinget, vi blev smidt på porten med forslaget, kan man roligt sige.
Men pludselig - jeg ved ikke, om det kunne tænkes, at det var, fordi Søndagsavisen tog fat i emnet; det er det nok ikke, men det kunne det jo være - er der et rend af partier, som nu ønsker at afskaffe den dødepakke.
Jeg har noteret mig, at statsministeren har udtalt - i øvrigt på det samme møde, som jeg nævnte tidligere, og det
kan man altså stadig væk slå efter i referaterne på Ritzau - at det er uretfærdigt, nidkært og sårende, at man har den her dødepakke.
Er det mere uretfærdigt, nidkært eller sårende, end da man vedtog det, da man gennemførte det?
Alle må have vidst, hvad det var, man foretog af indgreb over for bl.a. de efterlevende.
Derfor må det være rimelig nemt at have vidst, hvilke konsekvenser det havde.
Så det er altså en voldsom kovending.
Vi noterer den; vi glæder os over den.
Nu får vi se, hvilket forslag der så kommer, der afhjælper det her.
Vi håber, det bliver et forslag, som tager pakken af bordet, men som fastholder de forbedringer, der var for andre, som altså ikke var omfattet af de gamle regler.
Og vi vil selvfølgelig meget gerne medvirke til - hvis det bliver til noget - at de nye regler kommer igennem Folketinget hurtigt i det nye folketingsår.
Men det spørgsmål, vi ønsker at rejse vedrørende det her område nu,
er: Hvad så med de mennesker, der har været ramt af de urimelige vilkår, altså de uretfærdige, nidkære og sårende regler - med statsministerens udtryk - som et flertal herinde imod Dansk Folkepartis stemmer har gennemført?
Hvad med de mennesker, får de pengene tilbage?
Vil man yde dem den gestus, at den uretfærdighed, den nidkærhed og den sårende ting, man indførte over for dem, bliver tilbageført?
Vi venter spændt på svaret.
Der har været spurgt til det flere gange her i dag, men vi har ikke fået noget svar; jeg håber, det kommer.
Om ikke andet kan vi se det, når forslagene kommer.
Så er der det med hjemmehjælpen, som vi også har været lidt inde på, som fungerer dårligt i store dele af landet.
Specielt i de dårligt stillede kommuner, der jo også findes, kommuner, der virkelig er trængte i budgetterne; der giver man, som vi ser det, ikke det løft til hjemmehjælpen, som der er behov for.
Samtidig kan vi jo se, at selv om man afsætter et antal timer til hjemmehjælp, er det jo ikke det antal timer, de ældre rent faktisk får pleje for.
Det er klart, at når man går fra plejehjemspladser og over til at beholde folk i eget hjem, så øger man behovet for hjemmehjælp til de her meget plejekrævende personer, og hjemmehjælpen er ikke fulgt efter.
Så har der været nævnt noget med boligpolitikken, som regeringen jo også i finanslovudspillet lægger op til skal have en særskilt diskussion.
Det, vi ønsker, boligpolitikken skal tage sit udgangspunkt i, er selvfølgelig ud over det generelle behov, at vi kan diskutere også i forhold til de udlændinge, der kommer hertil og faktisk optager mange af de boliger, som man nu savner på markedet til de danskere, der mangler bolig, uanset om det er unge, vi taler om, som har behov for nogle af de billige boliger, som bliver optaget af flygtninge, eller om vi taler om større familieboliger, som bliver optaget af de kommuner, som opkøber boliger til flygtninge og tager hensyn til, at de efterfølgende familiesammenføres.
Men ud over det og den diskussion, som er dybt relevant i forhold til, hvor mange boliger der er behov for, og som man altså må tage i forbindelse med udlændingedebatten også, er der et behov for at diskutere egentlige plejehjemspladser.
Jeg nævnte det med hjemmehjælpen før og det med længst muligt i eget hjem.
Men der er altså massevis af ældre i det her land, som ønsker at komme på et plejehjem, hvor der er noget liv, som der var i gamle dage, og som ønsker at få den tryghed i de rammer, der kan være på et traditionelt plejehjem frem for i eget hjem.
De her personer tages der ikke højde for i dag, og vi kan ikke se med de ting, der lægges frem fra regeringens side, at man tager højde for det, og så må vi andre jo komme på banen og påvise, at der her er et problem, som man bør tage frem og diskutere i forbindelse med forhandlingerne.
Jeg ønsker også at nævne et specielt problem, der er i forhold til arbejdskraft.
Det er klart, at der skal tilføres ekstra arbejdskraft til arbejdsmarkedet.
Vi skal undgå de huller, der kan opstå, den arbejdskraftmangel, der kan opstå.
En af de måder, hvorpå man kan sikre, at der kommer flere ind på arbejdsmarkedet, flere personer, flere hænder til at udføre arbejdet, er ved at sikre, at det altid kan betale sig at arbejde.
Regeringen har tidligere været fremme med et tal: 190.000 personer i det her land har mindre ned 500 kr. om måneden ud af at gå på arbejde.
Men uanset hvad tallet er, vidner det om, at en meget stor del af befolkningen ikke har særlig meget ud af at gå på arbejde.
Det bliver man nødt til at se på, hvis man skal sikre, at så mange som overhovedet muligt er ude på arbejdsmarkedet i stedet for i forskellige ordninger på offentlig forsørgelse.
Vi mener, at en af modellerne, man skal arbejde med for at udbedre det her, er et jobfradrag.
Det har ikke noget
at gøre med - som nogen forsøger at skyde nogen i skoene - dagpengenes størrelse og lign. Det er et jobfradrag, hvor man sikrer, at forskellen mellem at være på understøttelse og i lavtlønsarbejde bliver større, men det gøres ved, at skatten på den først tjente krone for lavtlønsgrupperne bliver mindre. Vismændene har tidligere været inde på en model, som man kunne tage udgangspunkt i at diskutere.
Vi ønsker at afsætte en ramme på 2 mia. kr. til en målrettet skattelettelse på det her område.
Der er ikke rigtig nogen, der har nævnt det indtil nu, men det er jo faktisk sådan, at der er igangsat en retssag mod statsministeren og mod regeringen for at have tyvstjålet 150 mia. kr. For nu at sige det som det er: Handlede den problemstilling her om 150 kr., tror jeg ikke, at ret mange herinde ville være i tvivl om, at der var begået en uretfærdighed, og at der var nogle mennesker, der havde et krav på 150 kr. Men fordi det handler om 150 mia. kr., som er i Den Sociale Pensionsfond, så kollapser hele systemet, går hele systemet i baglås, så kan man ikke diskutere det, så skal man bare sørge for at komme ud af det her i en fart. Men sagen er, at hvis staten kan komme ud af det her problem og kan komme ud af den her retssag med et snuptag og ikke har nogen forpligtelser over for de her mennesker i forhold til den tillægspension, som man krævede de indbetalte til Den Sociale Pensionsfond for at få, så kan man med lige så stor ret sige, at det efterlønsbevis, man har udstedt, er uden værdi, uden retsgyldighed, og at folk ikke har nogen som helst sikkerhed for, at de vil få efterløn, selv om de indbetaler til den ordning, der eksisterer i dag.
Det er en indbetaling, der er foretaget til et specifikt formål, som man efterfølgende har lavet om, og det er det samme, der sker med efterlønnen.
Derfor mener vi, at de to ting kan sidestilles.
Nu har jeg nævnt en masse ting, som koster penge, og jeg har slet ikke nævnt alt det, vi ønsker.
Men hvor peger vi så på at finde finansiering af de forskellige ting, som jeg har nævnt?
Det ene område er det her meget udskældte område, har jeg forstået, som hedder ulandshjælp, hvor vi jo i flere år har foreslået, at ulandsbistanden nedsættes til 0,7 pct. af BNI i stedet for 1 pct. eller knap 1 pct., som det er i regeringens forslag til finanslov.
Vi ønsker det nedsat, og det vil spare staten for 3,5 mia. kr.
det kommende år.
Samtidig ønsker vi heller ikke en forøgelse af Mifresta-rammen, som også har været nævnt tidligere, hvor der selvfølgelig så vil kunne findes yderligere besparelser.
Så har der været en diskussion om, om ikke det bare betyder en gevaldig folkevandring, at vi ikke giver 3,5 mia. kr.
De er i stigning, og det er meget ubehageligt at måtte konstatere, men om Danmark giver 1 pct. eller 0,7 pct., det har slet ingen indflydelse på det.
Derimod ønsker Dansk Folkeparti fortsat at give støtte til flygtningestrømme lokalt, og vi ønsker at give støtte, når det handler om repatriering i lokalområder.
Der har været meget diskussion om Finansudvalget her i dag af forskellige årsager, men jeg kan da sige, at de, der følger med der, vil kunne notere sig, at Dansk Folkeparti stemmer for de aktstykker, der kommer til Finansudvalget, som går ud på at hjælpe flygtninge og repatrierede i nærområdet frem for at hjælpe dem hertillands.
Og kan man yderligere finde ud af at spare på integrationen hertillands og så bruge nogle flere penge i lokalområderne, nærområderne, vil vi bestemt også være indstillet på det.
Det andet område, jeg vil nævne, der giver nogle indtægter til os, som vi kan bruge til de her forskellige forslag, vi har, er børnechecken.
Det er også et velkendt forslag fra Dansk Folkeparti, at vi ønsker, at de to yngste børn i hver familie får børnecheck, og det er så det.
Hvis man gennemførte det forslag, har vi en vurdering af, at det vil spare staten for netto ca. 2,5 mia. kr. Netto, fordi det jo er skattefrie midler for modtagerne. Videre har vi også et forslag omkring aktiveringen.
I lighed med både Venstre og Det Radikale Venstre finder vi, at aktiveringen bør være mere joborienteret.
Det mener vi giver ændringer i forhold til de ældre ledige, og så giver det kortere aktiveringsforløb, hvis det er mere joborienteret.
Her vil også kunne spares et beløb.
Vi ønsker også at pege på EU-formandskabet næste år, hvor regeringen afsætter 400 mio. kr. ekstra til de opgaver, der følger af at være formandskabsland.
Det er jo stadig væk Danmark, der sidder for bordenden som formandskabsland, men vi afholder møderne i Bruxelles, hvor de er gearede til det.
Vi mener, der kan spares et stort millionbeløb på den måde.
Og vi foreslår generelt, at man nedsætter udgifterne til det danske formandskab fra 400 mio. kr. ekstra til 200 mio. kr. og altså sparer 200 mio. kr. dér.
Endelig skal jeg nævne statens aktiebesiddelser, der også har været talt lidt om.
Vi har ikke provenufastsat det, for det er meget vanskeligt, også hvornår det er hensigtsmæssigt at gå ud og sælge en aktiepost.
Men sagen er for det første, at staten har mindre aktiebesiddelser i en lang række selskaber rundtomkring, som vi ønsker staten skal afhænde.
Derudover ønsker vi også, at man på et tidspunkt får afhændet aktierne i SAS, og så at Post Danmark tages op til diskussion.
Det er de ting, vi har valgt at tage fat på her i første omgang, og jeg ved ikke, om finansministeren så allerede nu kan nikke eller det modsatte af, om det så var godt, eller det var skidt, men jeg for mit vedkommende håber i hvert fald ikke, at vi nødvendigvis har talt os hverken mere til eller fra forhandlingerne.