Birthe Rønn Hornbech (V), 2003-11-27:
Da jeg første gang så Enhedslistens forslag, tænkte jeg, at det måtte være en fejl, for det er jo sådan, at Folketingets formand skal afvise forslag, der strider mod grundloven.
Men jeg kan nu forstå, at overskriften ikke skal tages så alvorligt.
Det kan man da også se af indholdet.
Så jeg håber, at forslagsstillerne er klar over, at vil man ændre på grundlovens § 4, så kræver det et forslag til grundlovsændring.
Ordføreren for Enhedslisten har jo faktisk selv skrevet under på, at hun vil overholde grundloven, så længe den ikke er ændret, og dermed altså også forsikre om, at grundlovens § 4 fungerer. Det er også fru Pernille Rosenkrantz-Theils forpligtelse som folketingsmedlem, uanset hvad hun måtte tro på. Jeg kan ikke se noget helhedssyn i det her forslag.
Man vil afskaffe kirkeskatten, men kirkeskatten er jo et foreningsbidrag.
Hvordan kan det så være, at man ikke må betale kirkeskat?
Hvis man vender sig mod Sverige, som måske er fru Pernille Rosenkrantz-Theils forbillede, så vil man se, at staten jo stadig væk hjælper kirken der, selv om man har meget travlt med at tale om, at stat og kirke er adskilt.
Så vil man erstatte faget kristendomskundskab.
Jeg ved ikke, om fru Pernille Rosenkrantz-Theil nogen sinde har gjort sig nærmere overvejelser om forholdet mellem kristendom og politik, om fru Rosenkrantz-Theil nogen sinde har gjort sig nogen overvejelser om, at de protestantiske lande er de mest frie i verden, om fru Rosenkrantz-Theil har gjort sig nogen overvejelser om, hvad det er, der sker de steder, hvor man fuldkommen adskiller stat og kirke.
Man kan jo se, hvordan det går i Tyrkiet, hvor staten fortrænger enhver udøvelse af religion fra det offentlige rum.
Hvad er det så, der f.eks. sker i Tyrkiet?
Der sker det, at når staten fuldkommen vil fortrænge religionen fra det offentlige rum, så vil de mest fanatiske opnå politisk indflydelse gennem dannelse af et politisk parti - det er præcis det, der er sket i Tyrkiet - og så sker der det, at stat og religion konkurrerer om magten.
Det er præcis det, der er fordelen, også set fra et demokratisk synspunkt, ved den danske folkekirke, at her konkurrerer stat og kirke ikke.
Med enhver anden ordning forudser jeg, at staten bliver kirkelig, og kirken bliver politisk.
Vi har jo set det med de gamle venstrefløjsaktivister, som i årevis har forbudt eller forsøgt at forbyde andre at udtale sig om udlændingepolitikken.
Efter 11. september vil de udgøre begge regimenter, både det kirkelige og det verdslige, for nu vil de til at forbyde alle mulige holdninger hos muslimerne.
De må hverken det ene eller det andet, for det skal politikerne til at bestemme.
Det er et ejendommeligt syn, som også kommer frem i forslaget om statsanerkendelse af trossamfund.
Man gider ikke engang høre efter, og man er ikke interesseret i nogen debat, for man sidder og snakker sammen med andre.
Er fru Pernille Rosenkrantz-Theil interesseret i at høre, hvad jeg siger, og interesseret i en debat om hendes eget forslag, eller hvad?
Jeg spørger bare.
Det er også meget interessant, at man vil afskaffe statsanerkendelsen af trossamfund.
Man har jo overhovedet ikke forstået, hvad det handler om, og det er netop, fordi man selv blander religion og politik sammen.
Man har ikke forstået, at den anerkendelse af trossamfund, der sker, alene er en forvaltningsakt.
Det er slet og ret en forvaltningsakt.
Vi ved godt, at muslimerne gerne vil have det blå stempel i forbindelse med deres tros indhold, men det får de ikke af statsmagten i Danmark.
Fru Pernille Rosenkrantz-Theil gider stadig væk ikke at høre efter, hvad vi andre mener om hendes eget forslag.
Det viser jo også, at det bare er et slag i luften, at det er for sjovs skyld.
Man tager ikke engang sit eget forslag så alvorligt, at man gider høre efter, hvad andre mener om det.
Det er en interessant måde at spilde folkestyrets tid på.
Men man mener, at religion er en privatsag: Jamen det er jo interessant, for det må jo så føre til, at fru Pernille Rosenkrantz-Theil vil forbyde tørklæder i Danmark, at fru Pernille Rosenkrantz-Theil vil forbyde enhver muslimsk religionsudøvelse i det offentlige rum, for er der noget, der ikke er en privatsag, så er det at være muslim. Så det er da interessant, at fru Pernille Rosenkrantz-Theil vil til at forbyde, at muslimerne viser deres tro i det offentlige rum.
Det er alt i alt et ganske håbløst forslag, og jeg kan citere fru Pernille Rosenkrantz-Theil fra en tidligere kirkedebat: Jeg har ikke meget begreb om tingene.
, det er der ført glimrende bevis for i dette forslag.
Vi er bare ikke enige.
Vi er enige i mange af bemærkningerne, som bærer præg af, at fru Karen J. Klint ligesom Venstre er meget optaget af en kirkelig debat. Men den har vi jo alle steder.
Vi har i Venstres folketingsgruppe den samme frygt for, at debatten bliver begrænset på denne her måde.
Den er jo meget levende i øjeblikket i forskellige fora.
Så vil jeg gerne spørge fru Karen J. Klint: Har fru Karen J. Klint ikke set - nu er det vel ikke sådan, at fru Karen J. Klint heller ikke vil høre efter, når vi diskuterer hendes forslag?
Det kan da ikke passe.
Det er da en meget interessant måde at bruge sin tid på.
Nå, men jeg siger det alligevel, for det kommer til at stå i Folketingstidende, selv om det rager Socialdemokraterne en papand, hvad vi mener om forslaget.
Men hvor mange gange har man ikke oplevet, at når der nedsættes en kommission, så bruger regeringen det som undskyldning for ikke at ville diskutere noget som helst.
Og nu er der altså en minister, der siger, at debatten skal foregå ude i landet i stedet for.
Men jeg vil gerne sige til fru Karen J. Klint: Jeg synes da, at vi skal formalisere debatten i Kirkeudvalget mere, hvis det er det, fru Karen J. Klint ønsker.
Som formand for Kirkeudvalget vil jeg da gerne gå i spidsen for en høring og også opfordre til, at vi tager et af de emner, fru Karen J. Klint ønsker, til den årlige temahøring. Og så vil jeg godt sige, at jeg mener, der er noget fundamentalt meget farligt i det her med, at man sammenblander, hvad en minister skal, og så at ministeren skal rådføre sig med Folketinget, for det er jo det samme som at gøre det lettere at være minister.
Hvis ministeren først har rådført sig med Folketinget, så kan oppositionen jo ikke komme løbende senere og sige: Jamen nu er vi utilfredse med den måde, ministeren har gjort det på.
Jeg vil så også sige, at det må være konfliktstof ud over alle grænser, hvordan en sådan kommission skal sammensættes.
Jeg kan godt huske Strukturkommissionen, som det, som fru Karen J. Klint rigtigt har skrevet, tog 7 år at sammensætte.
Og hvad kom der så ud af det?
Så vil jeg til sidst drille fru Karen J. Klint lidt.
Jeg synes egentlig, det er sjovt, at man, når man vil have en debat, så jo altså alligevel på en eller anden måde vil have en statslig styring, og at man så kommer løbende til Folketinget.
Lad os nu prøve at gå den modsatte vej og se, om Kirkeudvalget kan tage et par initiativer til en helt åben debat, og så lad dog debatten ude i folkekirken fortsætte.
Der er faktisk meget vide frihedsrammer i dag, og det kan ikke være sådan, at fordi det ene stift ønsker det ene, for det er jo det, der er endemålet med det her, så skal andre stifter påtvinges det.
Med disse bemærkninger skal jeg sige, at Venstre selvfølgelig ønsker en kirkepolitisk debat, også meget gerne i Kirkeudvalget, men vi vil ikke være med til at nedsætte denne forkommission.