Ellen Kristensen (V), 1999-10-07:
Kære kolleger, kære formand og hr. statsminister.
Nu er vi igen kommet til det tidspunkt, hvor vi samles
her i Folketingssalen, og traditionen tro står jeg her på talerstolen med en tale til Folketinget og det danske folk, og forventningerne til talen eller mangelen på samme er nok de samme som ved åbningsdebatten sidste efterår.
Men en åbningsdebat er aldrig den samme hver gang, og vi som politikere, en del af et samfund, udvikler os også med samfundet.
Selv om det for mange måske kan virke fjernt, kedeligt, gråt og ensomt inde på Borgen, så er det i virkeligheden et sted, hvor der er en varm atmosfære, imødekommenhed og højt til loftet.
Det er blot et spørgsmål om at have den rette holdning til tingene, selv stile efter de idealer, man gerne så var i sit samfund og i dagligdagen, og på den måde være med til at præge dagligdagen ved selv at udleve idealerne og udfylde rammerne for det velfærdssamfund, som vi lægger dagsordenen for.
Vi kan ikke komme uden om, at vi skal repræsentere samfundet, vælgerne, og ikke må glemme den overbevisning, vi er blevet valgt på som politikere.
Derfor er det altid vigtigt og interessant og inspirerende for mig at have denne mulighed for at føre en dialog om de rammer, vi i fællesskab skal sætte for velfærd og valgfrihed i samfundet. Det er også en glæde for mig at have muligheden for at fremkomme med de tanker, informationer og visioner, jeg har for det land, jeg repræsenterer.
Kontakten til Grønland er vigtigst af alt i arbejdet, og dér må jeg være den ny teknologi taknemlig for, at den letter arbejdet, med de store afstande, der er mellem Grønland i nord og Danmark i syd.
Men nærværet er uundværligt, da udviklingen i Grønland som så mange andre steder er hastig. Den storslåede natur, som sammen med befolkningen tegner Grønland, er også kendetegnet for, at det er en hård natur, som befolkningen har overlevet i gennem årtusinder.
Befolkningen har overlevet i generationer trods de hårde levevilkår, den havde.
Den havde stoltheden i sig, stoltheden ved at kunne overleve, stoltheden ved at kunne forsørge sin familie og sig selv, stoltheden ved at have frihed og da stadig være bundet ene og alene af naturens kræfter.
Tingene ændrer sig hastigt, og vi konfronteres med de ting, som udviklingen har bragt med sig, positive som negative, glædelige som sørgelige, lette som svære, og alle de ting skal vi tage stilling til som politikere her i Folketinget såvel som i Landstinget i Grønland og, vigtigst af alt, hos den enkelte borger i samfundet. Der er behov for åben debat om de forhold, der også gør sig gældende for befolkningen i Grønland.
Men under opbygningen af et hjemmestyreapparat, som er blevet større og større, er der også begået store fejltagelser.
Jeg mener, det er vigtigt at understrege, at det er min holdning, at man har sat flere ansvarsområder under Grønlands hjemmestyre end det, det magter at administrere i dag.
Her tænker jeg specielt på, at hverken Danmark eller Grønland skal tabe eller vinde ved overtagelse af et ansvarsområde, og dér er det, jeg ikke kan lade være med at omformulere »Grønland« til »Grønlands hjemmestyre«, idet borgerne på mange områder allerede har tabt ved overtagelse af bl.a. sundhedsvæsenet, boligområdet, de sociale myndigheder, uddannelsesområdet, da man ikke har de nødvendige ressourcer, hverken økonomisk eller menneskeligt.
Prøv at se på boligområdet.
Efter Grønlands overtagelse af ansvaret for boligområdet
er boligbyggeriet blevet halveret, men i dag har regeringen indgået en aftale med Grønlands landsstyre om renovering af hjemmestyrets boliger, bygninger og institutioner og dermed også tilkendegivet, at Grønland alene ikke magter at løse problemet.
Selv om der er tilfredshed mellem forhandlingsparterne om den aftale, der er indgået, kan jeg alligevel ikke lade være med at spekulere på, hvorfor tilskuddet ikke var større, i stedet for at regeringen stiller garanti for lån.
Når statsministeren i afslutningen af sin åbningsredegørelse omtaler vigtigheden af, at den yngre generation overtager et samfund med mindre pengegæld og miljøgæld, mener statsministeren dermed, at dette kun skal gøre sig gældende for Syddanmark og ikke Grønland?
Hvis det er det, statsministeren mener, jamen så ved jeg i det hele taget ikke, om man nu skal tage statsministerens ord alvorligt.
Hvor er realiteterne i de fine ord om samhørighed?
For at ville bringe det stadig unge folkestyre videre på rette kurs ind i det nye århundrede efter et årtusindskifte har denne generation specielt ikke mindre brug for at overtage og viderebringe en mindre pengegæld og mindre miljøgæld.
Hjemmestyret har åbenbart stadig ikke fået dannet
et fundament, der er stærkt nok i forhold til det ansvar, det bærer.
Og hvad de sociale myndigheder angår: Det enkelte menneske i Grønland er i dag på mange områder underlagt danske normer i undervisning, sprog, religion, traditioner, spisevaner.
I det hele taget er samfundsopbygningen meget dansk, og det har også præget det sociale liv på mange fronter. Den omstilling, der har været i samfundet, og som samfundet den dag i dag stadig præges af, er konsekvensen af springet fra et fangersamfund til et industrialiseret samfund, ikke helt på egne vilkår, da det ikke vidste, hvilke vilkår det gik ind til.
Vi har dog i Grønland generationer, der er opvokset under og lever efter de normer, der nu er i samfundet, men de lever sammen med mennesker, som har oplevet, hvor svær en omstilling kan være.
Grønlandske normer, sprog og traditioner, som de har lært at leve med i de små samfund,
er blevet tilsidesat, da man skulle opbygge et moderne, industrialiseret samfund.
Den store gruppe i samfundet har betalt en for høj menneskelig pris for den udvikling, den har været underlagt.
Derfor mener jeg heller ikke, at vi i et rigsfællesskab her fra Danmark stiltiende skal acceptere den tilbageholdenhed, der er, når man kommer ind på områder, som Grønland har overtaget ansvaret for, selv om jeg på visse punkter forstår tilbageholdenheden som en respekt for, at Grønland har indført hjemmestyre, og nok til dels på grund af den fjendskhed, man i tide og utide kan blive konfronteret med fra grønlandske politikere, som mener, de selv kan klare problemerne.
Når så sikkerhedsnettet brister, er det så ikke vores alle sammens opgave at finde en løsning på problemet i samarbejde, i samhørighed, i gensidig respekt og med en ansvarsbevidsthed, som skal komme hele den grønlandske befolkning til gavn og ikke kun, så de siddende politikere kan få en partipolitisk sag ud af det?
Livet for mange grønlændere, grønlandske børn, bliver tabt på gulvet.
Deres liv er på forhånd dømt til at bestå af evige sociale problemer, og Grønland taber børnene med åbne øjne.
Det store tab er resultatet af manglende politisk interesse, måske fordi der ikke er stemmer i børn.
Landsstyret vil det bedste for vore børn, i hvert fald når det kommer fra talerstolen.
Der ligger åbenbart ikke handling bag.
Der findes ikke inden for det sociale område en børnepolitik, der kan fremvises med stolthed.
Landsstyret har mange forklaringer på, hvorfor der er så mange problemer med at få området til at fungere.
De ser ikke, at problemet ligger hos dem selv.
Fakta er, at det handler om prioritering.
Grønlænderne vil have trygge børn og et sundt sundhedsvæsen, der fungerer, medens de i landsstyret hellere vil have lufthavne og vandkraftværker.
Hvis der virkelig var vilje bag ønsket om at løse problemerne på det sociale område og på børneområdet, ville de for længst være blevet løst.
I stedet bliver problemerne større og større og mere og mere uoverskuelige, samtidig med at landsstyret åbner den ene lufthavn efter den anden.
Vores belastede børn i Grønland ville have været et godt skridt på vejen til at få det bedre, hvis politikernes smukke ord fra landets højeste talerstol blev ført ud i livet.
Spørgsmålet er nu, om regeringen vil være med til at tage ansvaret for at få vort stolte folk på ret køl igen.
Man har også i de senere år set, hvordan det igen bliver mere og mere populært, at de grønlandske familier sender deres børn og unge på efterskoler og ungdomsskoler her i Danmark for at sikre bedre danskkundskaber, når de enten skal færdiggøre folkeskolen eller skal til at starte på en uddannelse, hvor gode kundskaber i dansk er et krav for at kunne opnå gode karakterer, idet undervisningen og undervisningsmaterialerne ofte er på dansk.
Jeg kan derfor ikke lade være med at blive betænkelig ved de tanker, som landsstyret har om etablering af forskellige videregående uddannelsesinstitutioner, idet der er hårdt brug for en folkeskolereform for at forbedre de egenskaber og kundskaber, børnene kommer ud med fra folkeskolen.
Man ser, at frafaldet ved uddannelser i Danmark er faldende.
Gennemsnittet er faktisk lavere hos grønlandske studerende i Danmark end hos de danske studerende på videregående uddannelser her, hvorimod frafaldet på de videregående uddannelser i Grønland stadig er for højt.
Derfor håber jeg også, at regeringen vil være opmærksom på de tiltag, der er på vej i Grønland, når den fremover vil overdrage andre ansvarsområder, så kvaliteten af uddannelserne ikke forringes, når de overgår til hjemmestyret.
Man har her i Danmark fire grønlandske huse, som er etableret i henholdsvis Ålborg, Århus, Odense og København.
De har tydeligt kunnet mærke den stigning, der er og har været på området.
Da det medfører en del opgaver for dem, har jeg derfor indstillet til Venstre, at man i de kommende forhandlinger om finansloven arbejder for, at regeringen fremover løbende i finansårene afsætter økonomiske midler til driften af de grønlandske huse i Danmark.
Da driftsudgifterne til grønlændernes huse i Danmark ikke er et amts- eller kommunalpolitisk anliggende, og da grønlændernes huse i Danmark ikke er omfattet af målsætningerne for amternes kulturpolitik, er det derfor vigtigt, at de grønlandske huse kommer under Statsministeriet som et statsanliggende.
De grønlandske huse med den nuværende ordning er meget sårbare, idet tilskuddene fra amterne og kommunerne er bundet af hinanden, og derved er husene i tide og utide blevet udsat for nedskæringer, som har og kunne have haft katastrofale følger for driften og de serviceydelser, de grønlandske huse giver de ca. 12.000 grønlændere i Danmark. Inden for alle de områder, det er vigtigst at have de nødvendige ressourcer til, for at befolkningen kan have nogle trygge og helbredsmæssigt forsvarlige rammer, er der mangler, idet man giver lidt for lidt til alle for at have det hele.
Jeg mener ikke, at befolkningen i Grønland og i rigsfællesskabet kan være tjent med, at vi stiltiende accepterer den kurs, Grønland er inde i.
Jeg har stillet mig
selv spørgsmålet, hvorvidt det ville være muligt at føre sundhedsvæsenet tilbage til Danmark.
Grønland magter det ikke, befolkningen har nået smertegrænsen, sundhedsvæsenet skal under behandling.
Landsstyreformand Jonathan Motzfeldt udtalte for nylig i sin åbningstale til Landstinget, at samfundets smertegrænse var nået i år med et forbrug til sundhedsvæsenet på 700 mio. kr., hvilket svarer til næsten en tredjedel af bloktilskuddet fra den danske stat.
Landsstyreformanden har en forklaring på de stigende udgifter i sundhedsvæsenet.
Ifølge landsstyreformanden handler de stigende udgifter til sundhedsvæsenet nemlig om, at befolkningens generelle leveforhold ikke er gode nok, at livsstilen i Grønland er for dårlig, at befolkningen bliver ældre og ældre.
Det er en utrolig arrogant og ansvarsløs vurdering, landsstyreformanden smider i hovedet på den grønlandske befolkning.
Sundhedsvæsenet har aldrig været ringere, end det er i øjeblikket, og det er ikke befolkningens skyld.
Befolkningen venter stadig med tålmodighed på at høre politikernes visioner for sundhedsvæsenet.
Ingen i befolkningen kan se, at vore politikere gør sig de største anstrengelser for at løse den politiske del af opgaven.
Det nytter ikke at smide ansvaret for det skrantende sundhedsvæsen i hovedet på befolkningen.
Landstinget må finde ud af, hvad det vil med sundhedsvæsenet, og regeringen må pålægge landsstyret at løse problemerne og derefter følge op, når problemerne fortsat får lov til at være uløste.
Landsstyrepartierne Siumut og Inuit Ataqatigiit overtog med stolthed sundhedsvæsenet fra den danske stat i 1992.
Det var helt nødvendigt at overtage det. Det var budskabet dengang.
Den danske stat gjorde det ikke godt nok, sagde man.
Og imens befolkningen venter på politikernes politiske løsninger, drømmer de sig tilbage til de gode gamle dage med det danske sundhedsvæsen.
Man ser, hvordan sundhedsvæsenet oven på egne økonomiske og menneskelige ressourcemangler også bliver bebyrdet, økonomisk som menneskeligt, med ansvaret for behandling af syge kriminelle.
Der er imidlertid stadig meget langt fra initiativer hos politikerne til folkets dagligdag.
Baggrunden er ikke manglende interesse, men at vi har svært ved at forholde os til hyklerier som hykleriet omkring retsforholdene i Grønland, hvor kriminallovens danske fædre ikke mener, at grønlænderne skal straffes for hårdt, når de har gjort noget forkert; de skal behandles.
Men regeringen afsætter ikke nok ressourcer til behandling, og bagefter skubber man de uløste problemer over på hjemmestyrets skuldre og siger, at det er Grønlands eget ansvar.
Men jeg vil understrege, at det er et dansk ansvar.
I Danmark følger ressourcer og penge nemlig ikke de idealer, man engang har tænkt.
De følger besparelsens logik.
Regeringen bruger ganske enkelt ikke de nødvendige midler til at rehabilitere eller resocialisere de grønlandske kriminelle.
Siden hjemmestyret har overtaget ansvaret på sundhedsområdet, kan man konstatere, at de kriminelle, som tidligere fik en behandlingsdom og blev sendt til Herstedvester, i dag bliver sendt til Vordingborg.
Logikken er der: I Herstedvester er det kriminalforsorgen, som betaler, så i gamle dage, før 1992, blev de grønlandske kriminelle gemt af vejen i Herstedvester, og man gjorde intet for at få dem hjem.
Efter 1992 sender kriminalforsorgen de kriminelle til Vordingborg efter behov, som det grønlandske sundhedsvæsen betaler, og her bliver de efter endt behandling også gemt af vejen, for regeringen gør stadig intet for at få dem tilbage.
Det er derfor nærliggende at spørge regeringen, om regeringen har planer om at betale de nødvendige ressourcer for verdens mest moderne kriminallov, for regeringen må stoppe med at løbe fra sit ansvar.
Danmark, som gav Grønland verdens mest moderne kriminallov,
har aldrig fulgt op med verdens mest moderne behandlingssystem eller verdens mest moderne modtagesystem.
Det er os, der lever med konsekvenserne.
De skal jo behandles i et system, der ikke eksisterer.
Skidt med kvinderne, som bliver voldtaget og kan møde voldtægtsmanden dagen efter hændelsen.
Krænkere får lov til at blive ved med at misbruge børnene seksuelt.
Ofrene er på venteliste til behandling for de efterfølgende traumer, medens krænkeren enten kort efter går fri eller lever i de åbne anstalter og derved kan bevæge sig næsten frit, som hvis vedkommende ikke havde modtaget en dom til åben anstaltsophold.
Hvordan kan man stiltiende acceptere, at en mand gentagne gange, endda op til 40 gange, kan krænke et barns fysiske og psykiske rammer?
Volden i Grønland trives i bedste velgående, for der er ingen foranstaltninger til at løse deres problem.
Og vi må ikke tale om straf, for der er ingen straffelov i Grønland.
Andre forbrydere bliver ved med at udøve deres kriminalitet, fordi - jeg gentager - den danskfinansierede grønlandske kriminalforsorg ikke får de nødvendige ressourcer.
Regeringen med justitsministeren i spidsen tilbyder, at Grønland kan overtage ansvaret for et dansk system, som ikke fungerer på grund af manglende ressourcer.
Det er på tide, at Danmark lever op til sit ansvar og sikrer de nødvendige ressourcer til kriminalforsorgen, til politiet og til retsvæsenet.
Jeg afventer stadig spændt Retsvæsenskommissionens arbejde.
Voldsforbrydere og andre kriminelle skal straffes, syge skal behandles, og ofrene skal hjælpes. Statsministeren omtaler i sin redegørelse, at Danmark for regeringen er et symbol på noget internationalt, idet landet tager stilling og yder noget ud over egne grænser.
Regeringens opfattelse af Danmark som et velfærdssamfund skulle bygge på sammenhold, retfærdighed, samarbejde, medmenneskelighed - det kan i manges ører være meget velklingende ord - men er det det stadig væk, når det gælder Grønland?
Statsministeren understregede samtidig, at regeringen vælger at være et foregangsland, hvor der lægges vægt på menneskelige værdier, men hvad med de menneskelige værdier i Grønland?
Vi står også i en situation her i dag på forsvarsområdet, som også er bundet af justitsområdet ved, at vi har fået etableret et enstrenget lufttrafiksystem i Grønland, hvor man derfor ikke længere benytter sig af S-61- helikoptere i midten af Vestgrønland; den eneste helikopter i Grønland, der har det rigtige udstyr til redning til søs.
Alligevel har regeringen ikke taget initiativ til at få løst
Efter den 1. oktober bliver det i Grønland endnu farligere at begive sig til havs og fjelds langs Grønlands tusinder af kilometer kyst.
S-61'eren er udfaset og sendt til Syd- eller Nordgrønland.
Det er bare ærgerligt, siger den gruppe embedsmænd, der rådgiver Indenrigsministeriet, som har ansvaret for beredskabet i Grønland.
Gruppen har senere drøftet problemet ved et møde i august og dér konstateret, at der er en klar forringelse af redningsmulighederne, at der ikke er noget alternativ, at sådan er det bare.
Men der er et alternativ, nemlig at udstyre de mindre helikoptere, der endnu findes på strækningen, med det rigtige udstyr, men den mulighed har embedsmandsgruppen ikke drøftet.
Og flere organisationer, KNAPK, som er en sammenslutning af små indskærsfiskere og fangere, er dybt bekymrede, og det samme er flådestationen i Grønnedal, som mener, at det har forringet redningsberedskabet på Vestkysten, at man ikke har S-61-helikopterne, og det samme er der bekymringer om hos politiet og Grønlandsfly.