Jes Lunde (SF), 1999-05-27:
De fuldstændig umenneskelige udrensninger, som vi har været vidner til i Kosovo, har ramt os alle lige i hjertet.
Jeg tror, vi alle sammen har tænkt, da vi så billederne, de frygtelige billeder og de lammende reportager, at den slags hverken kan eller skal vi under nogen omstændigheder finde os i. Det er selvfølgelig helt afgørende for Europas videre udvikling, at vi får afvist etniske udrensninger.
Det er helt og aldeles afgørende, at kosovoalbanerne kan vende hjem igen til Kosovo med varig fred og selvstyre garanteret af en international FN-styrke. Og det er lige så afgørende, at Europa er klar til den kolossale genopbygningsopgave, der venter. SF har hele tiden vendt sig imod bombardementerne.
Vi mener, det var forkert af NATO at indlede bombestrategien.
Vi mente ikke, at forhandlingerne var udtømte i Rambouillet.
Det er ikke, fordi SF er pacifister, at vi indtog den holdning.
Men det er, fordi vi har den virkelig grundlæggende holdning, at krig skal være den aller, allersidste udvej, og vores oplevelse var, at NATO var alt for hurtig til at gribe til de militære midler, og det har så også fået katastrofale følger, ikke mindst for de kosovoalbanere, som man var kommet for at hjælpe.
Vi står så også i dag reelt i den situation, at folkeretten på et helt centralt område er brudt sammen, og at vores regionale sikkerhedspolitik kommer til en voldsom debat.
Den internationale ret bygger jo klokkeklart på, at militær intervention over for en suveræn stat kræver et FN-mandat som forudsat i FN's grundlag.
Men den jernhårde realitet er jo, at NATO i denne her sag har blæst på folkeretten.
En af grundene til, at NATO er sluppet af sted med det, er jo, at FN's Sikkerhedsråd er blevet kompromitteret af, at stormagter som senest Kina lader særinteresser spærre for vigtige fællesopgaver.
I Makedonien var de ubevæbnede OSCE-observatører en ubetinget succes.
De havde
stor opbakning i lokalbefolkningen, fordi deres mission, at opretholde fred, fungerede overmåde godt.
Alligevel blev FN tvunget til at standse missionen, fordi Kina nedlagde veto i Sikkerhedsrådet mod en forlængelse af mandatet.
Ikke fordi Kina var imod fredsindsatsen, men fordi Makedonien havde begået den i forhold til kineserne utilgivelige fejl at anerkende Taiwan.
Og det er jo den slags magtlogik, der får mange til i opgivenhed at rive sig i håret og tænke, jamen så kan vi ikke længere forudsætte et FN-mandat, når FN's Sikkerhedsråd fungerer på den måde.
Men i SF ønsker vi ikke at blive kastet for ulvene, hvor den stærkeste altid har ret, og derfor er der behov for at nytænke FN's organisation.
Vi er nødt til at få revitaliseret folkeretten, sådan at vi har ordentlige internationale spilleregler at køre efter.
Og et muligt bud er en regionalisering, hvor det f.eks. bliver en regional FN-generalforsamling af de europæiske FN-medlemmer, der afgør europæiske sager ud fra Pagtens principper, måske også fulgt op af et europæisk FN-sikkerhedsråd. Det afgørende er, at der etableres et legitimt og anerkendt forum, og de europæiske FN-medlemsstater er ét muligt udgangspunkt, den stærkt beslægtede kreds af OSCE-lande er et andet; alt sammen inden for rammerne af det globale FN.
Hvis det lykkes at nå til enighed om en ny sikkerhedspolitisk arkitektur, der går i den retning, så kan vi måske undgå den nye militæropbygning i EU-regi, der i øjeblikket er en meget overhængende risiko for.
Det er afgørende vigtigt, at Danmark engagerer sig kraftigt i den diskussion, og dermed er der også brug for en afklaring af de danske standpunkter.
Det forbehold, vi har på forsvarsområdet, bør ikke på nogen måde være nogen hindring for, at Danmark går meget aktivt ind i at forsøge at påvirke den europæiske sikkerhedspolitik.
Men det er også forkert, når man påstår, at forbeholdet har haft nogen betydning for Kosovo-konflikten.
Vi kan ikke i SF se, at man med nogen form for militær opbygning i EU-regi havde været stillet i en bedre situation.
Det, der er brug for, er jo tværtimod at styrke de ikkemilitære dele af sikkerhedspolitikken.
Det er dem, der har svigtet, det er dem, der er kommet til at spille fallit, fordi man så hurtigt greb til bombardementerne.
I den aktuelle situation i Kosovo mener SF, at det er vigtigt, at den danske regering arbejder for en 48-timers våbenhvile, hvor enhver mulighed for at løse problemerne politisk i stedet for militært bliver afprøvet.
Det kan synes at være et spinkelt håb at få en politisk løsning, men vi har en forpligtelse, en menneskelig forpligtelse til at prøve enhver mulighed for et politisk gennembrud, så vi kan spare i tusindvis af menneskeliv.
Og betingelserne er klare: Kosovoalbanerne skal kunne vende hjem til et fredeligt Kosovo med et selvstyre garanteret af FN.
Der kan ikke gives køb på det, og når freden så forhåbentlig meget snart bliver vundet, må der så også et gigantisk genopbygningsarbejde i gang, både materielt og menneskeligt.
Her er det vigtigt, at Danmark er indstillet på en storstilet Marshallhjælp til alle dele af det krigsramte område, og sådan hørte jeg også statsministerens tale.
Ud over den økonomiske hjælp er det også vigtigt at mindske betydningen af grænser i regionen.
Det bliver mere end svært for de mange folkeslag på Balkan, som er vævet ind i hinanden, at leve fredeligt sammen.
Historien dernede er jo lyslevende, og engagementet for den nationale sag er skræmmende, fordi det så ofte er vendt imod andre folkeslag.
Derfor vil det være et afgørende bidrag til freden at få mindsket betydningen af grænser i regionen, og landene dernede må derfor, samtidig med at de får den storstilede hjælp til økonomisk opbygning, have et klart perspektiv om optagelse som medlemmer af EU.
Det er en ganske gigantisk opgave, det vil kræve en kolossal udvikling af landenes økonomi, deres demokratiske struktur og deres evne til at samarbejde, men det er ikke desto mindre den opgave, der ligger foran os i al sit voldsomme omfang.
I Danmark er vi, de fleste af os, sådan indstillet, at vi værner meget om den danske suverænitet.
Det er Folketinget, der skal bestemme her i Danmark, og hverken EU-Kommissionen eller EU-Parlamentet, og det er på mange felter også et godt og rigtigt standpunkt at have.
Der er intet forkert i at have et nationalt fællesskab sprogligt, kulturelt og politisk og også foretrække, at afgørelserne træffes så tæt på som muligt.
Det er tværtimod særdeles vigtigt at have den fællesskabsfølelse og den fælles følelse
af ansvar, der hører til, for at kunne udvikle et ordentligt samfund med plads til alle. Men til det positive ved det nationale fællesskab føjer sig også, at det aldrig må være vendt imod andre folkeslag, og at man nationalt skal have evnen til at løfte blikket og være klar til at deltage i fælles opgaver, der kun meningsfuldt kan løses i et forpligtende samarbejde.
For Danmark betyder det, at vi skal engagere os stærkt i at opbygge en progressiv, international retsorden, uanset om det er på det europæiske plan eller globalt i f.eks. WTO.
At ville stå af og stå udenfor
giver simpelt hen ingen mening, medmindre man ligefrem synes, det er sjovt at blive trampet ned af dem, der til enhver tid tilfældigvis er de stærkeste. Om få dage går vi til stemmeboksene og vælger et Europa-Parlament og de nye danske medlemmer også dér.
SF går til valg på et valgprogram, hvor vi lægger op til, at der er nogle fælles opgaver, der skal styrkes i miljøpolitikken, mindsteregler i skattepolitikken, kamp imod arbejdsløsheden, som alt sammen kalder på et mere forpligtende samarbejde og mere fælles handling for at sikre velfærdssamfundet.
Og på den anden lige så vigtige side har vi den fælles mønt, fælles forsvar og lignende ting som klare eksempler på en udvikling, vi siger nej til.
Enhedslisten har fremlagt en dagsorden her i dag, der kun rummer den ene side af sagen, dér, hvor man er imod, og det er simpelt hen for sølle, synes vi.
Man bør også have de positive og offensive bud på, hvor der er brug for et forstærket samarbejde, og derfor må vi stemme imod det forslag til vedtagelse, Enhedslisten har lagt frem her.
Vi oplever i SF, at der er lidt af en kampagne i gang - måske fra pressen, måske fra den borgerlige side af salen her - hvor man forsøger at vise, at forbeholdene er tossede og virker tossede på alle mulige felter.
Det er jo ikke rigtigt, at Danmark ikke kan gå ind i en diskussion om flygtningepolitik
og ikke kan gå ind i at diskutere, hvor mange flygtninge forskellige lande skal tage.
Det kan vi jo sagtens.
Vi kan bare ikke i sidste instans deltage i en afstemning, og vi kan ikke acceptere, at de andre lande påtvinger os en bestemt kvote.
Det er nødt til at være frivilligt for Danmarks vedkommende, men det er her, forbeholdet ligger.
Det er ikke sådan, at vi ikke kan gå ind
i diskussionen overhovedet.
Tilsvarende med forsvarsforbeholdet.
Det bør heller ikke spærre for, at Danmark deltager i de mere humanitære aktioner som minerydning og den slags, der er helt fredsommelige ting, som vi jo alle sammen synes det er dybt fornuftigt at deltage i.
Så har vi debatten om Den Økonomisk-Monetære Union, hvor regeringens påstand er, at forbeholdet koster en fantastisk masse.
Det kan vi ikke se.
Danmark har fået en ganske fornuftig aftale med de andre lande, som vil stabilisere den danske krone.
Derimod kan vi se, at deltagelse i ØMU'en giver
en utrolig dyb integration i Europa og en meget forstærket unionsudvikling, som vi ikke ønsker, og det er derfor, vi fortsat siger nej til dansk medlemskab af ØMU'en.
Der er nogle andre ting, vi skal have på dagsordenen.
Vi skal have mere åbenhed og demokrati, offentlighedsregler og kontrolbeføjelser i Europa-Parlamentet, beføjelser til Revisionsretten, åbenhed i Ministerrådet og åbne møder i Europaudvalget.
Da vi havde åbningsdebatten i oktober, havde de fleste vel en fornemmelse af, at det folketingsår, der lå foran os, blev meget fredsommeligt rent indenrigspolitisk.
Sådan gik det ikke, og det skyldes bl.a., at regeringen på trods af kraftige advarsler fra bl.a. SF valgte at lave finanslov med Venstre og De Konservative.
Som en tyv om natten kom
regeringen og forringede efterlønnen voldsomt, forringede forholdene for de arbejdsløse og forringede forholdene for mange førtidspensionister, og alt det skete samtidig med, at man gav meget store skattelettelser til det store erhvervsliv og til dem, der havde store jordlodder.
Socialdemokratiet oplevede den største vælgerflugt i mands minde, og befolkningen måbede.
Ved valget i marts havde statsministeren ført valgkamp på, at efterlønnen ikke måtte forringes, og alligevel var det lige præcis det, der skete.
Venstre kunne gnide sig i hænderne, for helt frivilligt gennemførte regeringen nemlig lige præcis den politik, Venstre står for.
Det var et asocialt indgreb, man lavede, og man gav alt for stor indflydelse til de borgerlige partier.
Desværre har vi set det igen lige her for nylig i form af et forsvarsforlig, hvor man - selv om man kunne have fundet et flertal til venstre i Folketinget for at opretholde regeringens eget sparemål for forsvaret - valgte at lave det sammen med de borgerlige
, selv om det kostede et anseligt beløb, nemlig 2 mia. kr. i alt i den årrække, forliget spænder over.
Jeg tror, det er på tide, regeringen indser, at det ikke er den måde, man vinder valg på.
Det sker ikke ved at forære platforme til de borgerlige partier.
Det, regeringen må i gang med, er at lave noget politik sammen med os og skaffe nogle resultater til vælgerne, som vælgerne kan forstå.
Jeg forstod statsministerens tale sådan, at regeringen nu begynder at åbne for nogle af de temaer, vi i virkeligheden skal til at diskutere, når vi skal lave finanslov for næste år.
Jeg hørte statsministeren tale om, at det er nødvendigt at nyvurdere arbejdsmarkedspolitikken for at skabe mere plads for alle, og det er et tema, vi i SF er meget optaget af.
Jeg hørte også statsministeren tale om sygehuspolitikken.
Regeringen er kommet med et oplæg, Amtsrådsforeningen er kommet med et oplæg, og vi deltager meget gerne i forhandlinger om at få tingene til at hænge sammen.
Men regeringen er nødt til så at erkende, at det også her koster nogle penge.
Der skal tilføres ressourcer, hvis vi for alvor skal kunne tage livtag med ventelisterne og få dem fjernet.
Vi vil også gerne sætte voksenuddannelse og efteruddannelsesrefom på dagsordenen, og vi vil gerne sætte børnepolitikken på dagsordenen - både børnepasningsgaranti og den fleksible børnepasningsorlov, regeringen har lovet så længe, men som ikke rigtig er kommet nogen vegne endnu.
Det bør være til efteråret, man indfrier de løfter.
Vi er selvsagt klar til det.
Miljøpolitikken bliver også et centralt tema for os, også finansieringssiden.
En start i efteråret kunne være, at vi konkret i fællesskab indførte afgifter på PVC og på ftalater, og jeg tror, grundlaget er ved at være klart til det.
Den helt store satsning bliver temaet om at få skabt plads til alle på arbejdsmarkedet, tror jeg.
Det samlede antal mennesker, der har mere end svært ved at finde plads på arbejdsmarkedet er med andre ord stadig meget stort her i Danmark, og nu må tiden være kommet til at gøre op med problemerne.
Derfor vil vi gøre det til et topprioriteret krav ved finanslovforhandlingerne at få skabt plads for alle.
Vi tror, det bliver nødvendigt at bruge en bred vifte af virkemidler.
I det offentlige skal der laves nogle nye, ordinære stillinger, der både kan løse påtrængende behov for offentlig service og bidrage til, at det offentlige tager sin del af det sociale ansvar i samfundet.
SF foreslår en målsætning for, hvor mange nyansatte hver eneste kommune og hvert eneste amt skal tage fra de grupper, der har svært ved at få plads på arbejdsmarkedet på almindelige vilkår, og så vil vi belønne de kommuner, der løfter opgaven, og lade offentligheden om at lægge et politisk pres på dem, der ikke gør det.
Det skal være slut med snakken om ekstraordinære stillinger.
En tryghedsgaranti for de nuværende ansatte må skabe grundlag for, at vi kan holde op med at tale om ekstraordinært arbejde.
Reelt ved vi jo alle sammen godt, at det i lang tid har været snyd.
Mange forskellige ordninger er gennem tiden reelt blevet brugt til at løse helt ordinære opgaver, og nu må vi give de ansatte jobbene med den løn og den værdighed, der ligger i at være 100 pct. med på holdet.
I det private erhvervsliv skal vi reducere papirgangen markant.
En virksomhed, der vil tage sit sociale ansvar, skal kun bede om ansættelse af en ny medarbejder én gang, og så må det offentlige klare papirarbejdet.
Der skal gives større indflydelse for den enkelte.
Det nuværende regelsæt er sandet til i, at der er alt for få muligheder for, at det enkelte menneske selv kan tage initiativ til at komme videre.
Alt for tit skal man vente på myndigheder, der ligger begravet i et bjerg af forsinkede handlingsplaner.
Vi mener i SF, at Danmark har råd til at sige nej til det opdelte arbejdsmarked, og at der kan skabes plads for alle, hvis der er tilstrækkelig politisk vilje til det.
Vi håber meget, at regeringen i efteråret er klar til at lave positive resultater sammen med SF, resultater med et indhold, vælgerne kan forstå, resultater, der kan bruges til noget.
Det er dét, der er brug for.
Det er ikke grove nedskæringer i efterlønnen, det er ikke forringelser for den nedslidte arbejdsmand, der skaffer vælgerne tilbage igen.
Det sker ved at skabe nogle positive resultater på de felter, hvor folk godt kan se, der er problemer: at den offentlige service halter, at der ikke er plads for alle på arbejdsmarkedet, og at der er dele af miljøpolitikken og af trafikpolitikken, der simpelt hen bliver svigtet, og hvor der ikke er ordentlig sammenhæng i tingene.
Vi håber meget på, at regeringen er klar til efteråret.
SF er klar, og vi håber, at regeringen også er det.