Niels Helveg Petersen (RV), 1998-01-13:
Jeg vil gerne allerførst sige til hr. Villy Søvndal og hr. Kjeld Albrechtsen, at jeg synes, de i deres indlæg aldeles forsømte at have den dimension med, som en række tilhængere af dette forslag har været meget optaget af, nemlig forholdet til Polen, Tjekkiet og Ungarn.
Både hr. Søvndal og hr. Albrechtsen kredsede til det ulidelige om Dumaen, som om det var det eneste, vi skulle interessere os for, og det er det altså ikke.
Det er vigtigt at følge diskussionen i hele det europæiske område og notere sig de ønsker, der jo er - bl.a. i de tre lande, som der her er tale om - om at blive medlem af den vestlige forsvarsalliance.
Det er en aldeles urimelig beskrivelse, som jeg klart må tage afstand fra.
Hr. Søvndal talte om OSCE.
Må jeg gøre opmærksom på, at OSCE har missioner både i Estland og i Letland, som nøje følger, hvorledes det russiske mindretal behandles, og følger udviklingen i statsborgerlovgivningen i de baltiske lande.
Og må jeg også gøre opmærksom på, at OSCE's højkommissær for nationale mindretal, den meget ansete tidligere hollandske udenrigsminister Max van der Stoel er fremkommet med en række anbefalinger til Estland og Letland vedrørende behandling af det russiske mindretal, og at disse to lande er i færd med at gennemføre disse anbefalinger fra mindretalskommissæren. Derfor må jeg klart tage afstand fra den beskrivelse, som hr. Albrechtsen her kommer med, og som jeg finder er hentet helt ud af den blå luft.
Det er jeg sådan set enig i er et vigtigt led i Europas politik over for de østeuropæiske lande, og det er faktisk også det, som EU planlægger at gøre: EU har for perioden år
2000-2006 opstillet et samlet bistandsprogram for de central- og østeuropæiske lande på 75 mia. ecu, noget, der ligner 600 mia. dkr. over 6 år.
Det er en meget omfattende økonomisk bistand, og det synes jeg er godt, og jeg støtter det helhjertet, og vi vil også prøve at se, om vi ikke kan finde yderligere midler.
Men der er altså faktisk en sådan økonomisk bistand under udvikling til de central- og østeuropæiske lande, foruden hvad de enkelte lande selv yder, og Danmark yder jo selv en meget omfattende bilateral indsats. Hr. Søvndal var meget inde på, at vi skulle udbygge OSCE. Ja, det synes jeg også, og jeg ikke alene synes det, men vi har faktisk også gjort noget ved det: I vor formandskabsperiode er der sket en betydelig udvikling af organisationen, og det er en stærkere organisation i dag, end da vi startede vort formandskab.
Men jeg synes, hr. Sønvdal skylder sig selv at blive klar over, at det er et bærende princip i OSCE - senest bekræftet ved mødet i København kort før jul - at ethvert medlemsland har ret til at vælge sin egen alliance.
Det står der faktisk.
Det er et af OSCE-principperne, at selvstændige lande selv må vælge deres egne alliancer.
Det er måske ikke alle OSCE-lande, der er så begejstrede for disse formuleringer, men de er altså blevet accepteret og går igen i OSCE's udtalelser.
Lad mig understrege det, som flere talere har været inde på: at NATO udtrykkeligt har gjort opmærksom på, at man ikke har nogen planer om og i øvrigt intet behov for at ændre sin gældende atomstrategi i forbindelse med udvidelsen.
Det er meget vigtigt for mig at understrege, at der er tale om et nyt NATO, og jeg vil gerne underbygge dette: Der er ikke kun tale om, at NATO har indgået samarbejdsaftaler med Rusland og i øvrigt også med Ukraine; der er også tale om, at NATO har udviklet Partnerskab for Fred-aftaler med 27 lande i Europa. Først NATO-Rusland-Rådet: Rådet havde sit første møde i september 1997 og sit andet møde i december.
Og der er vedtaget en handlingsplan
for, hvad det skal beskæftige sig med, og den revideres løbende.
Et stort og jeg tror med tiden meget betydeligt arbejde foregår i NATO-Rusland-Rådet, og jeg anser dette NATO-Rusland-Råd for meget vigtigt for forståelsen af, hvad der faktisk sker i forholdet mellem NATO og Rusland, og hvad der sker med hensyn til Ruslands hele placering i det europæiske politiske billede.
Her har vi skabt os et instrument til udvikling af samarbejdet med Rusland, som kan vise sig at være af meget stor betydning.
Det er rigtigt, at denne aftale ikke er blevet ratificeret i den russiske Duma, men den er jo heller ikke blevet ratificeret her, og det skal den ifølge sit indhold heller ikke.
Partnerskab for Fred-samarbejdet med 27 lande er jo et fuldgodt udtryk for, hvordan NATO har forandret sig: Disse Partnerskab for Fred-aftaler skræddersys for hvert enkelt partnerland.
Og det er et gennemgående træk og et meget vigtigt element, at man i partnerskabsaftalerne kan yde bistand til de nye nationer med hensyn til civil kontrol med deres forsvarsstyrker.
Jeg anser det for noget meget værdifuldt, og i det hele må jeg sige, at Partnerskab for Fred-samarbejdet, som blev udtænkt i 1994, har udviklet sig til en meget stor succes og et godt udtryk for, at NATO er blevet en samarbejdsorganisation på tværs af de gamle delingslinjer.
Jamen hvor milevidt kan man befinde sig fra den politiske virkelighed?
Det er jo det modsatte, der sker.
På alle mulige leder og kanter er Rusland på vej til at blive integreret i vestlige samarbejdsorganisationer: Rusland er nu med i det, der i gamle dage hed G 7, og som nu hedder G 8. Rusland er med i Europarådet.
Rusland er medlem af Parisklubben, der foretager sanering af gæld.
Rusland ønsker medlemskab af OECD.
Rusland ønsker medlemskab af WTO.
Rusland er i Østersørådet med i samarbejdet i vores nærregion, Rusland er med i det nydannede Arktisk Råd, og Rusland er også med i Barentssamarbejdet.
Det billede, som tegnes af, at vi er på vej ind i en konfrontation, er altså helt ved siden af og modsvares ikke af nogen som helst realiteter i den politiske verden.
Rusland er på vej til at blive stærkt integreret i de vestlige samarbejdsorganisationer.
Det er sandheden.
Og det er ikke kun NATO-Rusland-Rådet, der er interessant; der er en lang række andre organisationer.
Og så kan jeg såmænd ikke lade være med også at more mig lidt over den del af hr. Keld Albrechtsens argumentation, der går på, at vi skal være imod dette forslag, fordi Rusland er imod det og det giver konfrontation med Rusland.
Så jeg må konstatere, at det såmænd ikke altid er Ruslands holdning, der dikterer hr. Keld Albrechtsens synspunkter, og det er da en glæde midt i sorgen, vil jeg sige.
Så til spørgsmålet om hele det internationale billede på nedrustningsområdet:
Her vil jeg gøre opmærksom på, både at der inden for det sidste par år er indgået en aftale om forbud mod prøvesprængninger, som også Frankrig har undertegnet - ikkespredningsaftalen - og at der er planer om en START III.
Jeg ved godt, at Dumaen ikke har ratificeret START II endnu, men alligevel eksisterer der jo ganske veldefinerede planer for, hvad man skal gøre i en START III-runde, når den kan komme i gang, og det gør den nok.
Og lad mig også gøre opmærksom på, at der mellem Rusland og NATO er en forståelse om, at man nu skal videreudvikle CFE-aftalerne, altså gennemføre aftaler, der betyder konventionelle styrker på et lavere niveau end det, der er i øjeblikket.
Alt dette er også under udvikling og en del af det samlede billede.
Og jeg er enig i det, der er fremhævet fra flere sider: at dette er en proces, som Danmark har stor interesse i.
Vi har i øvrigt også arbejdet hårdt for den åbne dørs politik i NATO, og vi finder, at de første ikke skal være de sidste, og at NATO's udvidelse må være en fortløbende proces.
Jeg vil gerne takke.