Keld Albrechtsen (EL), 2002-11-21:
Der tegner sig jo klart nogle vidt forskellige socialpolitiske grundholdninger her i Folketinget.
Jeg lagde mærke til, at den konservative ordfører sagde, at et samfund ikke skulle måles på graden af omfordeling.
Nu er det jo sådan, at årsagen til, at Danmark er et af verdens rigeste lande, er, at Danmark også er et af de lande, måske det land i verden, der har den højeste grad af omfordeling.
De to ting hænger nøje sammen, for hvis man ikke har en meget høj grad af omfordeling og f.eks. tager hånd om dem, der bliver syge, så har man heller ikke et stærkt arbejdsmarked, og så har man heller ikke en stærk økonomi.
Men nu ser vi en borgerlig socialøkonomisk model, som hviler på, at der kun skal tages hånd om de allermest udsatte og ikke om dem, der er på vej til at blive udsatte, ikke dem, der som følge af den borgerlige politik vil nå stadig længere og længere derud, hvor man så opnår mulighed for at blive optaget i den personkreds, som er omfattet af den konservative socialpolitik.
Den konkrete udformning af denne konservative socialpolitik ser vi jo på den måde, at man tillader kommunerne at sænke niveauet i skolerne, i daginstitutionerne, man tillader trafikselskaberne at sætte buspriserne op, man tillader kommunerne i byfornyelsen at indrette boligerne således, at de mennesker, der har de mindste indkomster, efterhånden ikke vil kunne få noget at bo i.
Således gennemsyres den borgerlige socialpolitik af en række initiativer, som sammenlagt dag ud og dag ind svækker livsgrundlaget for den del af befolkningen, som har den gennemsnitlig mindste indkomst, og som derfor i stadig højere grad bliver en risikogruppe, altså en gruppe, der risikerer at ryge ud over kanten og over i den gruppe, som socialministeren så vil tage sig af, nemlig dem, som er grundstødt fuldstændig, og som man kalder de allersvageste, de udsatte, og hvad det ellers hedder i regeringens sprogbrug.
Det forebyggende perspektiv, dette at sikre en socialpolitik, der forhindrer, at folk kommer i den yderste nød, er helt forsvundet hos det flertal, som har magten i Danmark i dag, og som har udformet socialpolitikken i det her Folketing.
Det tager selvfølgelig nogle år, før den samlede virkning af den konservative socialpolitik slår fuldt ud igennem, men jeg er bange for, at skadevirkningerne på sigt kan blive meget, meget store, især hvis det, som den konservative ordfører sagde, skal tages bogstaveligt, nemlig at et samfund ikke skal måles på graden af omfordeling.
Det er et stort og meget klart signal om, at det, man går efter, er et samfund, der accepterer en stadig stigende ulighed, ja, mere direkte kan det jo knap nok siges.
Derfor er vi fra Enhedslistens side også medforslagsstillere til det forslag til vedtagelse, der er fremsat, for vi er jo meget skuffede over, at regeringen forsøgte at gøre den her folketingsdebat til en debat om størrelsen af et tal, størrelsen af de sociale budgetters vækst eller fald, i stedet for at gå ind og tage en debat om de socialpolitiske mål.
Derfor synes vi, det er fornuftigt, hvis et flertal i Folketinget pålægger regeringen at fremkomme med nogle socialpolitiske mål, som man så kunne få en debat om og tage stilling til.
Men det vil regeringen ikke.
Regeringen gemmer sig bag et goldt tal og har så kun at henvise til statistikbøger og tal fra finanslovens kolonner
Vi vil meget gerne opfordre regeringen til at overveje, om det virkelig er klogt at sætte det forslag til vedtagelse til afstemning, som man indledte debatten med at fremsætte.
Det er i hvert fald ikke et forslag, der lægger op til nogen form for samarbejde, hverken her i Tinget eller udenfor med kommuner osv., men tværtimod et forslag, der bygger på, at de reelle problemer skal fejes ind under gulvtæppet og debatten skal handle om golde tal og ikke realiteter.