Lene Espersen (KF), 2004-03-26:
Efter indenrigs- og sundhedsministerens indlæg vil jeg fortsætte med at redegøre for indsatsen på Justitsministeriets område.
Jeg vil komme ind på, hvordan psykisk syge kriminelle behandles i det strafferetlige system, og jeg vil redegøre for udviklingen i antallet af behandlingsdomme vedrørende psykisk syge kriminelle og for fuldbyrdelsen af de afsagte behandlingsdomme.
Det følger af reglerne i straffelovens §§ 68 og 69, at psykisk syge personer, der har begået lovovertrædelser, under visse nærmere angivne betingelser kan undergives andre foranstaltninger end straf med henblik på at forebygge yderligere lovovertrædelser.
Der kan f.eks. være tale om dom til anbringelse i hospital for sindslidende, dom til behandling med mulighed for administrativ anbringelse eller dom til ambulant psykiatrisk behandling.
I de fleste tilfælde er de dømte under tilsyn af Direktoratet for Kriminalforsorgen.
I 2000 blev der indsat to nye bestemmelser i straffelovens §§ 68 A og 69 A, hvorefter der som hovedregel skal fastsættes en længstetid for foranstaltninger efter straffelovens §§ 68 og 69, især hvor foranstaltningen ikke giver mulighed for anbringelse i en institution.
Det kan f.eks. være foranstaltninger, som alene indebærer tilsyn eller pligt til at følge et ambulant psykiatrisk behandlingsforløb.
Her er længstetiden højst 3 år.
Foranstaltninger med en ekstra tid på indtil 3 år kan under særlige omstændigheder forlænges, men den samlede tid for foranstaltningen kan ikke overstige 5 år.
Såfremt foranstaltningen medfører eller giver mulighed for, at den dømte anbringes i institution, er længstetiden 5 år for foranstaltningen, og foranstaltninger med en længstetid på 5 år kan under særlige omstændigheder forlænges med 2 år ad gangen. Hvis den dømte findes skyldig i visse meget grove forbrydelser, f.eks. drab, røveri eller alvorlige voldsforbrydelser, fastsættes i almindelighed ikke en længstetid.
Er der ikke fastsat en længstetid
for foranstaltningen, skal anklagemyndigheden på eget initiativ indbringe spørgsmålet om ændring eller ophævelse af foranstaltningen for retten 5 år efter afgørelsen, medmindre spørgsmålet har været forelagt retten inden for de sidste 2 år.
Derefter skal spørgsmålet forelægges for retten mindst hvert andet år.
Statsadvokaterne fører kontrol med idømte særforanstaltninger og indhenter en gang årligt en erklæring om behovet for opretholdelse af foranstaltningen fra den institution/myndighed, der varetager fuldbyrdelsen af foranstaltningen.
Statsadvokaterne påser endvidere, at der i god tid inden udløbet af tidsbestemte foranstaltninger eller en eventuel længstetid for opholdet i institution bliver taget stilling til, om anklagemyndigheden skal anmode om en forlængelse af foranstaltningen.
Rigsadvokaten har i en meddelelse fastsat nærmere retningslinjer for politiets og anklagemyndighedens behandling af straffesager vedrørende psykisk afvigende kriminelle.
Endvidere udfærdiger Rigsadvokaten hvert år en redegørelse om erfaringerne med anvendelsen af foranstaltningsdomme efter straffelovens §§ 68 og 69.
Ved en sammenligning af det foreliggende statistiske talmateriale kan det formentlig konkluderes, at antallet af behandlingsdomme vedrørende psykisk syge er fordoblet inden for de seneste 15 år.
Antallet af psykisk syge, som får en behandlingsdom, er i dag på ca. 300 årligt.
For at få belyst nærmere, hvilke behandlingsdomme der blev idømt, herunder hvor mange foranstaltninger, der er uden tidsbegrænsning, har Justitsministeriets forskningsenhed siden sommeren 2000 løbende indsamlet oplysninger om antallet af nye behandlingsdomme afsagt efter den ovennævnte ændring af straffeloven pr. 1. juli 2000. I perioden fra den 1. juli 2001 til den 31. december 2002 er der i alt afsagt 703 behandlingsdomme vedrørende psykisk syge personer.
Af de 142 behandlingsdomme, der er blevet afsagt i sidste halvår af 2000,
vedrørte 48 domme alvorlig personfarlig kriminalitet, i 2001 vedrørte 72 ud af de 256 afgørelser alvorlig personfarlig kriminalitet, og i 2002 vedrørte 89 ud af de 305 afgørelser alvorlig personfarlig kriminalitet.
Som nævnt skal den løbende indsamling af datamaterialet vedrørende behandlingsdomme på længere sigt danne grundlag for en evaluering af den ovenfor nævnte indførelse af tidsbegrænsede foranstaltninger.
Denne evaluering vil endvidere omfatte oplysninger om tilbagefald til ny kriminalitet for personer, der er blevet idømt en behandlingsdom.
Psykisk syge kriminelle modtager som udgangspunkt den eventuelle behandling inden for det almindelige psykiatriske behandlingssystem.
og disse personer behandles i Anstalten ved Herstedvester, som er psykiatrisk ledet og bemandet med bl.a. psykiatere og psykologer.
Direktoratet for Kriminalforsorgen fører endvidere tilsyn med en lang række personer, som i forbindelse med en dom efter straffelovens § 68 eller § 69 er undergivet tilsyn, samtidig med at de modtager relevant behandling.
Kriminalforsorgens tilsyn etableres, så snart der foreligger endelig dom, og som led heri er der bl.a. en løbende kontakt mellem kriminalforsorgen og den psykiatriske afdeling m.v., som skal varetage behandling af den domfældte.
Der har dog været visse problemer med ventetid, før nogle domfældte har kunnet påbegynde behandling, og man har i så fald fra kriminalforsorgens og den psykiatriske afdelings side søgt at yde den domfældte den nødvendige støtte, indtil den relevante behandling har kunnet iværksættes.
I særlige tilfælde tilbydes den domfældte i ventetiden samtaler med en af kriminalforsorgens psykiatriske konsulenter.
Det er min opfattelse, at der i kriminalforsorgens regi gøres en stor indsats for indsatte med psykiske lidelser.
Kriminalforsorgen stiller også behandlingstilbud til rådighed
for indsatte, der har begået alvorlig personfarlig kriminalitet, og som er anbragt på lukket institution. Direktoratet for Kriminalforsorgen har oplyst, at psykisk syge varetægtsarrestanter som udgangspunkt anbringes i varetægtssurrogat på psykiatrisk hospital eller lignende.
I navnlig Københavnsområdet har der dog været visse problemer med at skaffe pladser på de psykiatriske afdelinger, og det har derfor været nødvendigt at anbringe psykisk syge varetægtsarrestanter på Vestre Hospital ved Vestre Fængsel, indtil der er blevet plads på en psykiatrisk afdeling.
Spørgsmålet om behovet for udbygning af de retspsykiatriske behandlingstilbud har senest været drøftet i foråret 2003 som en udløber af rapporten om retspsykiatrien i Hovedstadens Sygehusfællesskab, den såkaldte H:S-rapport.
Direktoratet for Kriminalforsorgen gav i den forbindelse udtryk for, at den planlagte udbygning af de retspsykiatriske behandlingstilbud måtte forventes at ville løse en stor del af kriminalforsorgens pladsproblemer.
Særlig med hensyn til psykiske problemer blandt unge lovovertrædere vil jeg fremhæve vigtigheden af, at det så tidligt i processen som muligt søges klarlagt, om og i hvilket omfang den unge har behov for behandling.
Direktoratet for Kriminalforsorgen har oplyst, at personer mellem 15 og 17 år, som indsættes i en af kriminalforsorgens institutioner, snarest muligt efter indsættelsen kontaktes af personalet på stedet og tilbydes en samtale med en sygeplejerske eller en læge.
Endvidere er så vel sundhedspersonalet som det øvrige personale særlig opmærksomme på de unges forhold, og i Københavns fængsler har unge indsatte desuden mulighed for at tale med en af fængslets psykiatere, hvis der er behov for det. Direktoratet for Kriminalforsorgen har endelig henvist til, at der i forbindelse med de personundersøgelser efter retsplejelovens § 808, som kriminalforsorgen foretager i en lang række tilfælde til brug for straffesagen, er mulighed for at opdage eventuelle psykiske problemer hos den enkelte.
Jeg er naturligvis helt enig i ønsket om at få nedbragt antallet af psykisk syge kriminelle, og som det fremgår, gøres der i dag meget på området inden for kriminalforsorgen.
Det må imidlertid samtidig være klart, at en langsigtet indsats først og fremmest bør fokusere på at forebygge, at psykisk syge personer bliver involveret i kriminalitet.