Villy Søvndal (SF), 2005-10-06:
For snart 7 timer siden indledte hr. Jens Rohde debatten med at spørge, om nogen ville trække noget tilbage.
Og man må jo sige, at det er et meget relevant, aktuelt spørgsmål, hr. Jens Rohde stillede, for man må jo sige, at vi befinder os i tilbagetogenes tid i et omfang, som jeg synes, det er svært at huske.
Vi er vidne til en regering, der tumler rundt.
Ulighedsdiskussionen: Hvad mener regeringen egentlig?
Jeg tror, at socialministeren kom til at sige, hvad regeringen mente, men det viste sig så ikke at være klogt at sige.
desværre ikke til stede, hvilket vel svækker regeringen, men hele den der debat om kulturkamp, som kulturministeren jo tit tager fat på, og så endelig en regering, som i stigende grad klæber sig op ad Dansk Folkeparti, hvis sande ansigt synes jeg bliver stadig mere tydeligt.
Det er rigtigt, pengene fosser ind i statskassen, ja.
Hvordan forvalter vi så som samfund al den rigdom?
Jo, regeringen har i alt fald sikret det, som socialministeren ikke måtte sige, at de rigere er blevet voldsomt meget rigere.
De mest velhavende grupper i samfundet har i dag flere penge mellem hænderne end nogen sinde før.
Hver dag kan nyheder og pengemagasiner og Børsens analytikere love os forbrugsfest, så langt øjet rækker, og med den nuværende sigtbarhed er det jo ganske langt.
Vi ved fra Dansk Folkeparti, fru Pia Kjærsgaard, og vi ved fra socialministeren, selv om ministeren ikke længere må sige det højt, at der findes noget, som kan betegnes som en sund ulighed – den sunde ulighed.
I de førstnævntes forskellige sproglige indpakninger står budskabet klart: Ulighed er stimulerende, det er det, socialministeren mente, men ikke måtte sige højt.
Eller som beskæftigelsesministeren formulerer det: Det skal altid kunne betale sig at arbejde.
Det er vel sjældent, at en sætning som den er blevet misbrugt til at skabe en helt ny og dyb fattigdom.
Derfor er der både moralske og fornuftsmæssige grunde til at tage afstand fra regeringens og Dansk Folkepartis ulighedspolitik.
Ikke alene er det forkasteligt, at et samfund, der aldrig har været rigere, samtidig gør en dyd ud af at lade nogle grupper blive mere og mere udsatte og forarmede, både socialt og økonomisk.
Det er fattigt, det er unødvendigt og det er dumt.
For den danske velstand, den store sammenhængskraft, ja, selve det produktive samfund, bunder alt sammen i et samfund, som er karakteriseret ved en høj grad af lighed.
Lighed er ikke en klods om benet; lighed er en produktiv forudsætning.
Synet på ulighed som samfundets egentlige brændstof og motor er både umoderne og også kortsigtet.
Prisen betales dyrt lige nu.
Den betales dyrt af dem, der lever med uligheden helt inde på livet hver dag, men det er for intet at regne mod, hvad omkostningerne bliver på længere sigt for hele samfundet.
I denne lovgivende forsamling kunne det derfor være på sin plads at minde om et par realiteter
Hvis man har købt hus i hovedstadsområdet, så er det langt mere profitabelt at sætte sig i sin lænestol end at gå på arbejde, simpelt hen på grund af værdistigningernes himmelflugt.
Og modsat: Op mod 80 pct. af dem, der har levet på kontanthjælp i bare få år, har et eller flere så alvorlige problemer ud over arbejdsløsheden, at de ikke er klar til arbejdsmarkedet.
Socialforskningsinstituttet har dokumenteret, at loftet over kontanthjælpen og starthjælpen ikke har fået flere i arbejde.
De berørte er kun blevet fattigere.
Det er realiteterne.
Vi oplevede beskæftigelsesministeren i »Go' morgen Danmark« argumentere for, at det er bedre at have mennesker på passiv forsørgelse, som man så kan piske rundt i et aktiveringscirkus, frem for at lade dem, der både kan og vil, bidrage til de tusindvis af forsømte opgaver, vi har som samfund.
Det er ufatteligt.
En borgerlig regering vil altså hellere lade folk gå passive på dagpenge eller kontanthjælp frem for at ansætte flere hjemmehjælpere og flere skolelærere og flere rengøringsassistenter, og hvad der nu ellers er brug for.
Argumentet fra beskæftigelsesministeren er, at mennesker ansat i den offentlige sektor har en tendens til at forblive offentligt ansatte.
Ministeren siger det, som var det en dødssynd at være offentligt ansat.
Konsekvensen er jo, at mennesker, der både kan og ønsker at bidrage aktivt til at få offentlige job udført, kommer til at stå passive på overførselsindkomst.
Det er lykkedes regeringen at få over 900.000 mennesker på overførselsindkomst i en periode, hvor økonomien ellers giver stor frihed til at handle klogt og tidssvarende.
Det er jo et absurd teater.
Tusindvis af mennesker vil gerne arbejde.
Der er tusindvis af opgaver, der skriger på at blive løst, og alligevel pisker regeringen på dem, der ikke kan arbejde, og siger, at det altid skal kunne betale sig at arbejde, og tvinger indkomster ned til et nyt fattigdomsniveau.
Man uddyber ligheden.
Man tilvejebringer ikke flere arbejdspladser, men skærer i overførselsindkomsterne, og så anklager man bagefter dem, der er ramt af problemerne.
Det ser ikke kønt ud.
Det er ubelejligt, det er frygtelig ubelejligt, at vi har en socialminister, der kom for skade at sige højt, hvad regeringen og Dansk Folkeparti ikke alene tænker, men også praktiserer.
Men lad os prøve at holde fast i den virkelige diskussion, for det er jo her både værdi- og kulturkampen udspiller sig.
Vil vi et samfund, som bare giver de i forvejen ressourcestærke mere frihed, flere muligheder og større velstand, mens en voksende gruppe lever et stadig mere råt liv i bunden, et liv med ufrihed, afmagt og fattigdom?
For sandheden er jo, at regeringen Fogh ikke har fordelt værdier og goder på en sådan måde, at velstandsstigningen er kommet alle til gode, tværtimod.
De penge, der fosser ind i statskassen, og den store forbrugsfest har i årevis været forbeholdt dem, der i forvejen har.
Så socialministerens virkelige, men hos statsministeren så ilde hørte opfattelse af ulighedens nødvendighed var ikke kun et ideologisk udsagn udtænkt i ministerens forkontor eller hos CEPOS.
Det var dybest set
en karakteristik af den praksis, der foregår i øjeblikket.
Det var et ærligt udsagn om, hvordan denne regering både ønsker og i praksis forvalter dette samfund til glæde for den store gruppe i forvejen velhavende og med den nødvendige og ifølge regeringen åbenlyse acceptable omkostning, at den stigende gruppe stilles dårligere, fordi dens levevilkår forringes.
Vi har aldrig forstået i SF, at Socialdemokratiet og De Radikale ville lægge stemmer til loftet over kontanthjælpen.
Selv den ærligste indignation og den mest retfærdige harme over ulighedens Danmark vil jo uvægerlig blive svækket, hvis man stemmer for lofter over kontanthjælpen.
Derfor er vi i SF glade for de nye toner fra S og R, så vi kan få fjernet loftet.
Vi så fru Pia Kjærsgaard hårdt presset i DR 2's Deadline forsøge at vikle sig ud af alle de ulighedsskabende tiltag, som Dansk Folkeparti har lagt stemmer til.
Hvad sagde Dansk Folkepartis formand?
At Dansk Folkeparti aldrig har ønsket lighed.
Nej, det har vi bemærket.
Vi ønsker bare ikke større ulighed, fortsatte fru Pia Kjærsgaard.
Det minder mig om Orwell, når han skrev, at nogle er mere lige end andre.
Efter 4 år med Dansk Folkeparti som støtteparti til VK-regeringen er uligheden vokset så markant, at den er blevet det store tema i den politiske debat.
Det gælder både de mennesker, der er født og opvokset i Danmark, der ikke klarede kravene, f.eks. den danske familie på fire, der har 2.800 kr. tilbage om måneden, når de faste udgifter er betalt, og det gælder selvfølgelig endnu mere dem med brune øjne og en anden tro.
De seneste ugers debat om Dansk Folkepartis hjemmesider og bøger taler for sig selv.
Dansk Folkeparti er et ulighedens parti.
Starthjælpen er et glimrende middel til at markere netop den forskel i lighed på dem og os, for husk på, at nogle er mere lige end andre.
Den forståelse af lighed, som er Dansk Folkepartis, kan med starthjælpen effektivt bruges til at uddybe og forstærke de sociale skel og fattiggøre den specifikke gruppe af mennesker, der ikke lever op til fru Louise Freverts og hendes åndsfællers normer for danskhed.
Det går nemlig baglæns med integrationen.
Det gælder på alle punkter: arbejdsløshed, mangel på anerkendelse, orientering i danske medier, følelse af tilhørsforhold osv., overalt går det baglæns.
Vi står med den måske største samfundsmæssige udfordring, og det er kun gået tilbage under denne regering og Dansk Folkeparti.
Dansk Folkeparti er ikke et midterparti, og Dansk Folkeparti kan kun foregive at være et midterparti, så længe nogen giver dem plads til det og ikke for alvor tager fat.
Uligheden har for alvor bidt sig fast i den danske virkelighed, ikke bare i den ideologiske diskussion, som var uønsket i Statsministeriet, men som konkret realitet i stadig flere menneskers liv.
På alle parametre er det gået tilbage for den i øvrigt fattige vision, som statsministeren fremlagde ved sin tiltrædelse om, at bistandsklienten skulle blive bankdirektør.
Selv hvis det var ønskværdigt, er der tale om en eklatant fiasko.
Det samme gælder regeringens bebudede bekæmpelse af den negative sociale arv, for det siger sig selv, at med den systematiske fattiggørelse og forarmelse af lavindkomstgruppen og den helt uansvarlige mangel på andre politiske tiltag fra regeringen er bekæmpelsen af den negative sociale arv sat år tilbage.
Uligheden vokser med regeringens og Dansk Folkepartis mellemkomst: Skattelettelser for de rigeste, og en politisk curlingstrategi, der bare skal bane vejen for mere marked, mere kommercialisering og mere forbrugsfest for dem, der allerede har.
Men vi kan ikke lade mennesker leve et liv i ufrihed og med manglende muligheder, bare for at lade dem med succes og opdrift have noget at spejle deres velstand og succes i.
Vi har en enestående historisk mulighed for at styrke sammenhængskraften i Danmark.
Vi har en bedre økonomisk basis end nogen sinde for at udligne urimelige økonomiske, etniske og sociale forskelle, så vi som nation kunne gå samlet og styrket ind i fremtiden.
Vi har en sjælden gunstig mulighed for at række hånden ud og tage vare på de syge, de gamle, de fremmede, de utilpassede og alle de andre, der behøver en håndsrækning for at få et bedre liv og for at få mulighed for at bidrage til fællesskabet.
Men selv muligheden for at få kendskab til ulighed ønsker regeringen fjernet.
Med forslaget om at fjerne oplysningsmidlerne lader man forstå, at nok lever vi i en international og globaliseret verden, men kun med måde.
Vi kan ikke rigtig lade vores børn blive vidende om, at uligheden i verden er både stor og voksende.
I forbindelse med tsunamikatastrofen og den ekstraordinære katastrofebevilling til ofrene kom statsministeren med et klokkeklart løfte til den danske befolkning og til Folketinget: En ekstra opfyldning af katastroferammen ville ikke blive taget fra ulandsbistanden.
Det løfte har statsministeren brudt, da regeringen har taget 112 mio. kr. fra udviklingsbistanden og overført dem til katastrofepuljen.
Man tager fra de fattige og giver til de fattige.
Dermed har man intet gjort for at mindske uligheden i verden.
Uligheden er denne regerings egentlige dagsorden og egentlige kendetegn.
Det gælder tonen over for indvandrere, det gælder fattiggørelsen af mennesker, som rammer loftet over kontanthjælpen, eller som er på starthjælp, og det gælder alle dem, der rammes af kommunernes kassetænkning fremtvunget af den meget stramme økonomi.
Derfor er det vigtigt, at alle gode kræfter står sammen om at forsøge at få sat en anden dagsorden.
En dagsorden, der sikrer, at regeringen og Dansk Folkeparti ved, hvad fattigdom og ulighed vil sige i dagens Danmark, så vi fjerner starthjælpen, varighedsbegrænsningen på sygedagpenge og kontanthjælpsloftet, hjælper dem på laveste førtidspension og laver en skattepolitik, der kommer dem med de lave indkomster til gode.
Ulighedens ansigter har mange skæbner.
En del af dem kan findes på SF's hjemmeside, hvor vi i øjeblikket samler sager sammen.
Det er liv, der modsiges af alt det, som det omgivende samfund hylder.
Det er mennesker, der står uden realistisk mulighed for at kunne ændre på deres egen situation og dermed blive en del af det omgivende samfunds normer og værdier.
De er simpelt hen afkoblet fra anerkendelse og prestige og håbet om at være skabende og forløsende i deres eget liv.
Det er ikke en lille gruppe, vi taler om.
Det er ikke kun de 30 fattige børn, som beskæftigelsesministeren mener at kunne tælle til.
De 30 børn er i så fald dokumenteret alene i de historier, vi har på SF's hjemmeside, og vi har ikke dem alle sammen.
Næ, vi taler om hundredtusinder af voksne og børn på overførselsindkomster, danskere og nydanskere, unge og gamle, isolerede, udstødte, syge og marginaliserede.
Så vær med på en dagsorden, der tager alvorligt fat på det her.
Der er brug for det.
Så vil jeg runde af med at sige, at det eneste sted, hvor jeg synes man i statsministerens åbningstale virkelig mærkede et varmt engagement, var, da han var inde på, at kronprinsessen snart skal føde.
Jeg synes, der lå et ønske om, at netop den begivenhed kunne dreje lyset væk fra alle de problemer, regeringen står med, og et andet sted hen.
Jeg skal runde af med på vegne af Socialdemokraterne, De Radikale og SF at fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
»Idet Folketinget konstaterer, at regeringens politik har ført til en forstærket ulighed i samfundet, opfordrer Folketinget regeringen til at fremsætte forslag, der går op imod den stigende ulighed i Danmark og i højere grad sikrer lige muligheder.«