Jørgen Estrup (RV), 1997-10-09:
Statsministeren holdt en god tale ved Folketingets åbning i tirsdags, og det vil jeg gerne kvittere for.
For den radikale folketingsgruppe kom det jo ikke just som nogen overraskelse.
Det var faktisk præcis, hvad vi havde ventet. Når der alligevel er grund til at bemærke det, skyldes det den negative foromtale: de utallige presseindlæg, som har fastslået, at regeringsgrundlaget var brugt op, og at ideerne og den fælles vilje til at løse problemer manglede.
Det billede skød statsministeren effektivt ned i tirsdags, og regeringen har givet et klart svar på det behov, der af hensyn til betalingsbalancen er for at stramme den økonomiske kurs på kort sigt.
Men regeringen har også meldt klart ud om den lange sigt og ikke mindst om, hvad der kræves for at stoppe den miljønedbrydning, som vi daglig ser groteske udslag af.
Samtidig har regeringen sat overvejelser i gang på centrale områder som f.eks. flygtninge- og indvandrerpolitikken, hvor manglende resultater klart viser, at der skal banes nye veje.
Regeringen har vist handlekraft, regeringen har sat dagsordenen.
Det hilser vi velkommen i den radikale
folketingsgruppe
Øverst på dagsordenen står en justering af den økonomiske politik - ikke noget voldsomt, ikke noget drastisk, men netop en justering.
For flere års opgangskonjunktur som den, vi har oplevet i Danmark, betyder nødvendigvis, at økonomien må være under permanent observation.
Opsvinget skal fastholdes, men det må ikke løbe løbsk.
Tallene viser de første tegn på, at det kan gå galt: Det går for stærkt med forbruget, især det private, men også det offentlige, hvor kommunerne i øjeblikket har vanskeligt ved at holde de indgåede aftaler.
Det sætter betalingsbalancen under pres, og så er der ingen vej udenom.
Den økonomiske politik er et flagskib for regeringen.
For faldet i de unges arbejdsløshed, som nu næsten er væk, og i de langtidslediges, hvis ledighed nu er halveret, og afviklingen af såvel udlandsgælden som den offentlige gæld skal fortsætte, og derfor er det også set med radikale øjne et uomgængeligt krav, at kursen rettes ind.
Men den nødvendige kursjustering er beskeden.
Det drejer sig blot om at sikre, at det forventede betalingsbalanceoverskud i 1998 mindst når et niveau på 10 mia. kr.
Regeringen har peget på fire elementer, som tilsammen opfylder målet: For det første en stramning af arbejdsmarkedspolitikken, som øger mobiliteten og modvirker tendensen til flaskehalse og derigennem fastholder erhvervslivets internationale konkurrenceevne.
For det andet en midlertidig bremse på det lånefinansierede forbrug ved, at det gøres dyrere at belåne ejerboligens friværdi indtil udgangen af 1998.
For det tredje en tvungen opsparing i ATP - som nogle foretrækker at kalde en bruttoskat - på 1 pct. af de erhvervsaktives bruttoindkomst.
Og endelig for det fjerde besparelser på 2 mia. kr. på finansloven for 1998, som vil blive udmøntet senere.
Modtagelsen fra den økonomiske sagkundskab har været entydigt positiv, idet de fleste, inkl. Nationalbanken, er enige om, at dette er, hvad der er brug for. Enkelte har været skuffede over, at indgrebet ikke er større, og har talt om, at elefanten har vist sig at være en mus.
Men under alle omstændigheder er det forståeligt, hvis den tumultagtige modtagelse på Christiansborg af dette beskedne indgreb vækker undren uden for murene. Specielt forbløffer den store ophidselse over ATP-forslaget, når man tager i betragtning, hvor beskedne beløb der er tale om for en almindelig husstandsindkomst.
Det drejer sig jo om mellem 100 og 200 kr. om måneden i et år, dvs. af en størrelsesorden på et par biografbilletter om måneden.
Men det er altså det, som nogle anser det for nødvendigt at tage et folketingsvalg om.
Fra CD lyder meldingen nemlig: Statsministerens åbningstale er et godt forhandlingsoplæg og en udstrakt hånd
til et bredt samarbejde med V og K, og CD finder det meget fornuftigt, at farten i det private forbrug nu sænkes lidt.
CD vil have svært ved at forstå det, hvis V og K vælger konfrontationen i stedet for samarbejdet.
Det er CD's melding, og den holdning, der ligger bagved, kan vi helt tilslutte os fra radikal side.
Men forhandlingsvilje er jo ikke bare ord, som man siger fra en talerstol eller foran et tv-kamera.
Forhandlingsvilje viser man først og fremmest gennem realistiske forslag.
Derfor er det ikke godt nok, når V og K peger på offentlige besparelser og præmieret frivillig opsparing som et alternativ til regeringens forslag.
For uanset hvad der er sagt i dag, er det altså først og fremmest det private forbrug, som løber for stærkt.
Og samtidig ved enhver økonom, at virkningen på betalingsbalancen af at skære i de offentlige udgifter er langt mindre end en tilsvarende reduktion af de private.
Hvis nogen skulle være i tvivl, kan man bare se på virkningen af de forslag til finanslovbesparelser, som V og K lagde frem i august: Den samlede virkning på betalingsbalancen af disse massive besparelser vil i 1998 være lige præcis nul!
Fra den anden side af det politiske spektrum har SF ydet sit bidrag og ikke uden en vis effekt.
Politisk er der en form for sort humor i, at SF graver firkløverregeringens gamle forslag til tvangsopsparing fra helhedsløsningen i marts 1985 frem og gør Poul Schlüters tanker til partiets egne, for det var ikke just varme følelser, der dengang, i marts 1985, var mellem den daværende regering og SF, og som bekendt stemte SF imod helhedsløsningen.
Samtidig er der betydelig forskel mellem en bunden opsparing over 3 år, hvor pengene ikke forrentes, og så den forøgelse af pensionsopsparingen, som den nuværende regering har foreslået.
Men en afklaring af denne forskel i virkning og af fordelingsprofilen vil jo netop med fordel kunne ske i et forhandlingsforløb.
I Det Radikale Venstre har vi det ikke med at stille ultimative krav.
Men når det drejer sig om at fastholde den økonomiske kurs, som har givet så gode resultater i det sidste år, gør vi det nu alligevel.
For set med radikale øjne er det et ufravigeligt krav, at målsætningen med hensyn til betalingsbalancen opfyldes.
Om nødvendigt må regeringen tage et valg på det spørgsmål.
Hvordan og med hvilke midler vi når det mål, må der til gengæld kunne forhandles om, men ikke målet som sådant.
Men opgaven er faktisk overkommelig, og derfor bliver det ikke nemt at forklare, hvis Folketinget alligevel ikke kan magte det.
Det er nemlig her i huset og ikke ude i de små hjem, man hidser sig op.
Da Fondsbørsen i København for en del år siden gik i sort, betegnede en kendt nulevende økonom børsmæglerne som en samling hysteriske kællinger - jeg tror, han stadig væk kan huske det selv - og jeg tror, at vælgerne i øjeblikket har den opfattelse, at det nu er Folketinget, som har overtaget rollen.
Miljøets tilstand havde en fremtrædende rolle i statsministerens tale.
Det er der al mulig grund til:
iltsvind i de danske fjorde, stadig flere fund af sprøjtemidler i grundvandet, voksende problemer med salmonella og et alt for stort forbrug af antibiotiske væsktfremmere i landbruget.
Det er en tikkende bombe, som vi bliver nødt til at tage meget hårdere fat på, end vi tidligere har gjort.
Derfor er vi tilfredse med, at der nu optræder såvel en kvælstofafgift som en væsentlig forøgelse af pesticidafgiften på regeringens lovprogram, og vi mener, at pesticider og andre grundvandstruende kemikalier skal helt væk.
170 pesticider er allerede forbudt, og flere vil følge efter. Vi er dog parate til at give landbruget tid til at omstille produktionen.
Dialogen med landbruget er nødvendig.
Men i Det Radikale Venstre er der også grænser for tålmodigheden.
Alt for stor langmodighed og velvilje er jo i sidste ende på miljøets og kommende generationers bekostning.
Landbrugets svar er desværre oftest: Vi gør jo kun det, der er lovligt.
Og kan det virkelig passe, at det er politikerne alene, som skal tage ansvaret for manglende miljøetik, hvadenten det er landbruget eller andre, som går over stregen?
Landbruget har ikke meget tilovers for det, som det kalder politikernes panikreaktioner.
Men hvad i alverden ville vore børnebørn sige, hvis vi blot lod stå til, hvis vi blot forsatte med at underminere grundlaget for de kommende generationer?
Det nytter ikke at stikke hovedet i busken og regne med, at problemerne driver over af sig selv.
Strudseadfærd duer ikke, heller ikke i politik.
Det Radikale Venstre ønsker at bygge bro mellem erhvervsinteresser og miljøinteresser, men det kræver større åbenhed og selverkendelse, end vi hidtil har oplevet.
For Det Radikale Venstre er det ikke nok at holde kursen.
Den skal lægges om og blive mere bæredygtig.
Miljøet må aldrig bare få lov til at sejle sin egen sø.
Statsministeren lagde også stor vægt på, at vi nu får en egentlig integrationslovgivning.
Det ønske deler vi fuldt ud fra radikal side, ligesom vi er enige i, at hidtil uprøvede løsninger må overvejes, men naturligvis med den respekt for indgåede konventionsforpligtigelser og for retssikkerheden, som altid har været et dansk særkende.
I Det Radikale Venstre synes vi heller ikke, at modtagelsen - og det vil også sige integrationen - af flygtningene i Danmark har været en succeshistorie.
Nogle steder er det måske gået meget godt.
Ja, det kunne være gået meget værre - afbrændinger og overfald har vi heldigvis ikke haft eksempler på - men generelt er det jo ikke lykkedes særlig godt at få flygtninge og indvandrere ind på arbejdsmarkedet.
Det afgørende for en flygtnings integrationssucces i Danmark vil netop være placeringen på arbejdsmarkedet
: Finder man et job, er meget vundet, for så bliver dagligdagen jo én lang integrering, hvor både flygtningen selv og omgivelserne vænner sig til hinanden, som oftest i hvert fald.
Hvis man holder sig til sig selv og sine egne, fører det som oftest til en begrænset integration, og éns afhængighed af det offentlige, økonomisk såvel som personligt, vil være total, overvældende og umyndiggørende.
Og hovedideen er, at både offentlige og private arbejdsgivere bør lade ansættelse af personer med etnisk baggrund indgå i virksomhedernes personalepolitik, ligesom arbejdsformidlingsregionerne skal koordinere deres indsats på området og der i samarbejde med a-kasserne skal foretages en styrket lokal indsats for at tilskynde de etniske mindretal til egen aktiv jobsøgning.
Kendskab til det danske sprog er ligeledes et centralt emne, men noget af det, der skal afklares, er, hvor nuancerede kravene må og skal være.
For der er vel forskel på, hvad en bosnisk svineavlerassistent på Lolland - for nu at tage et eksempel - skal kunne mestre af dansk for at bestride sit job, og hvad en somalisk overlæge på Centralsygehuset i Hjørring skal.
Hvor mange fejl må man have, 2, 5 eller 10?
Og skal man kunne gå til sygeeksamen, eller falder hammeren første gang? Vi vil advare imod tendenser i retning af, at alene eller fortrinsvis veluddannede og velfungerende »eliteflygtninge« accepteres herhjemme, mens de flygtninge, som man kunne kalde »underflygtningene«, må finde andre steder hen.
Og det er vigtigt, at vilkårligheden ikke vender tilbage til dansk asylpolitik.
Samtidig må det ikke glemmes, at en permanent opholdstilladelse i sig selv kan fremme integration, mens en midlertidig opholdstilladelse skaber usikkerhed og dermed isolation.
En af denne regerings og denne indenrigsministers store fortjenester er, at vor lovgivning efterhånden er blevet ændret, så Flygtningenævnet nu klart fremstår som en domstolslignende instans, idet nævnet træffer de endelige afgørelser om asyl og opholdstilladelse på så objektivt et grundlag som overhovedet muligt, uden politisk indblanding i de konkrete sager.
Men denne landvinding skal suppleres med en fordomsfri debat om, hvordan vi får skabt en bedre sammenhæng mellem de humanistiske hensyn i asylpolitikken, en bedre integration af de fremmede og en bedre og bredere folkelig opbakning til den officielle politik.
Højre side i denne sal interesserer sig faktisk overhovedet ikke for integrationspolitik.
Fra Venstre og De Konservative og ud til de to dele af det tidligere Fremskridtsparti tales der kun om, hvordan man får det, man kalder »de fremmede« ud af landet.
Og der pustes flittigt til den angst og usikkerhed over for de fremmede, som findes i ethvert samfund.
Forslagene varierer fra det groteske, som når hr. Tom Behnke foreslår nedkastning med faldskærm, til det ikke mindre umenneskelige, som når fru Birthe Rønn Hornbech og andre Venstrefolk foreslår at finde lejre, hvor flygtninge kan gemmes af vejen i ubegrænset tid.
Humanismen har trange kår!
Desuden må man forundres over den totale mangel på logik, som præger både Venstre og De Konservative på dette område
: Samtidig med at de i tide og utide fremhæver, at flygtningene skal hjælpes i deres nærområder, foreslår de, at der skal skæres mere end 4 mia. kr. af udviklings- og katastrofebistanden, dvs. de midler, som bl.a. skal hjælpe flygtninge og forebygge problemernes opståen.
Det er faktisk ganske frækt og efter min mening en klar undervurdering af vælgernes dømmekraft.
For der har i årevis været bred enighed om, at en vigtig del af dansk flygtningepolitik drejer sig om at sætte ind dér, hvor flygtningeproblemerne kan opstå: Fattigdom, konflikter og naturkatastrofer hænger typisk tæt sammen og skaber umulige
livsvilkår
, og hvis man er forfulgt og uden beskyttende myndigheder eller hjemløs og uden livsgrundlag, er flugten eneste udvej. Sådanne menneskelige katastrofer gør vi fra dansk side vores til at forebygge gennem en høj ulandsbistand, og når skaden er sket, er vi parate til at træde til med humanitær bistand, og det skal vi blive ved med, men det kræver altså, at pengene er der. Og Venstres og De Konservatives forslag om nedskæringer på dette område vil ikke blot hive tæppet væk under de FN-organisationer, der som UNICEF, UNDP og UNFPA, Befolkningsfonden, i høj grad tager sig af udsatte grupper i de fattige lande, men vil faktisk også føre til milliardnedskæringer i den danske bilaterale indsats til udviklingslandene. Det sidste har givetvis ikke været hensigten, men vil faktisk være resultatet, fordi man reelt ikke interesserer sig for, hvordan tingene hænger sammen.
Man har sat
den Anders Foghske grønthøster i gang med at finde besparelser, og så skidt med, hvad der ryger med i købet!
Det kan da godt være, at indsatsen i visse henseender kan gøres bedre og mere effektiv, end det sker i dag, men det er ikke Danmark, der yder for meget, det er de andre lande, der yder for lidt.
Statsministeren brugte med god grund en stor del af sin åbningstale til at argumentere for vægten og vigtigheden af afstemningen om Amsterdamtraktaten, for spørgsmålet samler jo en meget stor del af dette Folketing bortset fra fløjene i både højre og venstre side, og det, vi har tilbage, er ikke det mindste, nemlig at overbevise befolkningen.
Her har vi brug for at forstå de mentale forbehold, som alle, der ikke bryder sig om store, centralistiske bureaukratier, har, men vi har også brug for at forklare, at dette er en historisk mulighed, hvor netop udvidelsen med de nye demokratier, dem, der indtil for 10 år siden var spærret inde bag jerntæppet, er den historiske mulighed for det nye Europa.
Nogle tror, at man med fordel kan lukke sig inde, bygge et nyt Dannevirke og trække vindebroen op.
Vi har på det seneste set en gruppering i Folketinget og i dansk politik i det hele taget, som har to ekstreme kendetegn: nationalisme og egoisme - ikke nationalisme af den glade og åbne karakter, hvor vi er stolte over, hvad Danmark kan udrette, men af den sure og lukkede karakter, hvor det, det drejer sig om, er at lukke vore grænser og overvåge, at ikke nogen kommer for tæt på os, og hvor vi har glemt, at nationalismen var Europas svøbe i dette århundrede og stadig væk er det, og en egoisme, hvor det drejer sig om først og fremmest og helst kun at hjælpe danske statsborgere, hvor der er noget galt, hvis vi skal gøre noget for andre landes statsborgere, og hvor det ikke er nok at se på humanismen, men hvor vi i stedet ser på, hvad der er os geografisk nært og ikke fremmed.
Det er en tendens, som vi beklager fra radikal side, og det er en tendens, som siger noget om samarbejdsmulighederne
i det danske Folketing.
Hvad er der blevet af det, man kunne kalde anstændig borgerlighed?
Hvad er der blevet af Højskolevenstre, og hvad er der blevet af den Christmas Møllerske konservatisme?
Efter dagens debat må man konkludere, at begge dele er væk, pantsat til de to partier på højrefløjen, som V og K er nødt til at samarbejde med, hvis de vil være et alternativ til den siddende regering, og derfor må jeg konkludere, at der ikke er noget alternativ til det samarbejde, som i øjeblikket foregår mellem Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre.