Peter Duetoft (CD), 1998-03-27:
Først vil jeg gerne ønske de nye ministre til lykke med udnævnelsen og også velkommen til de nye ordførere i debatten
Det, vi i hvert fald ser frem til, er, at vi nu får en længere arbejdsperiode her i Folketinget.
Hvis man kigger på faconen af debatten indtil nu, har man næsten kunnet overse, at der har været afholdt valg, for jeg synes nok, faconen er meget valgkampspræget.
Til gengæld er det glædeligt, at hvis man ser bort fra faconen og hører efter noget af det, der bliver sagt, er tonen mere forsonlig, og så må vi jo håbe, at det kun er abstinenserne, der er ved at klinge ud i forbindelse med tonefaldet, og at det er de forsonlige toner, som bliver ved med at holde i et godt stykke tid. I valgkampen pegede CD på en borgerlig regering, men det ville vælgerne altså ikke pege på.
Men selv om vi ikke fik den borgerlige regering, som det tegnede til, vi skulle have, vil jeg godt sige, at som Folketinget har udviklet sig i de sidste dage med alle de kedelige episoder, der måtte være, er det i virkeligheden blevet et CD-ideelt Folketing.
En kendsgerning er det i hvert fald, at regeringen ikke længere har et særlig sikkert flertal med venstrefløjen, og omvendt har Venstre og De Konservative heller ikke et flertal med højrefløjen, og så er der kun ét svar: Man må sætte sig sammen og snakke om tingene og se at lave det sammenrend på midten, som Dansk Folkeparti ikke kan lide.
Det er en ideel situation, at blokkene ikke kan få lov til at agere, men er nødt til at samarbejde.
Det ser vi frem til, og vi mener faktisk også, at der i regeringsgrundlaget og ikke mindst i statsministerens tale forleden dag helt klart er udsendt samarbejdsmeldinger.
Jeg mindes ikke en statsminister, der i den grad har understreget ordet samarbejde og nævnt det så mange gange, som den nuværende statsminister faktisk gjorde i sin tale forleden, og det skal han bestemt ikke have utak for.
Jeg vil også godt på CD's vegne sige tak til regeringen, fordi den benyttede en anden lejlighed til at udsende et samarbejdssignal.
Vi er jo ikke dårligere matematikere end alle andre, så vi kan godt sætte os ned og regne ud, at CD's 8 mandater ikke nødvendigvis gav et ekstra mandat til valgforbundet i udvalgene.
Derfor kan vi ikke opfatte regeringens lyst til at indgå det valgforbund som andet end et signal om, at man også ønsker et samarbejde med partier uden for det parlamentariske grundlag, og jeg skal benytte lejligheden her, og har også gjort det offentligt, til at sige: Det signal er opfattet, og jeg håber, vi får et fornuftigt samarbejde fremover.
Men selv om regeringen er så samarbejdsvillig, som vi opfatter det, er der en forudsætning for, at det kan lade sig gøre at samarbejde, og det er, at man også er det på den anden side.
Derfor vil jeg godt hilse med glæde, at både Venstre og De Konservatives ordførere har sagt i dag, at man - naturligvis med nogle krav, nogle synspunkter og nogle grundholdninger, der skal imødekommes - er villige til at gå ind i det samarbejde.
Jeg tror også, det er godt for det borgerlige Danmark.
Der ville ikke være noget så trist som at have en socialdemokratisk ledet regering, der faktisk ønskede samarbejde, men ikke kunne få det, fordi det borgerlige Danmark sagde: Vi vil ikke røre ved tingene!
På trods af tonefaldet indimellem har jeg opfattet signalerne i dag som et klart ønske om, at man godt vil være med, og det håber jeg vil udmønte sig i en række forlig i årene fremover.
Statsministeren brugte i sin tale - og der står også noget om det i regeringsgrundlaget - en hel del tid på spørgsmålet om den 28. maj, og naturligvis er det netop det, der er det centrale nu.
Jeg ved godt, at regeringen spiller over 100 forslag ud til almindelig drøftelse her i Tinget i de kommende måneder, og det kan man jo opfatte som en gave, hvis man vil.
Men den største gave for os alle sammen er selvfølgelig, hvis vi nu kunne få lidt ro til at diskutere
den 28. maj, for det er for CD en helt afgørende afstemning med hensyn til vores forhold til omverdenen og vores forhold til EU. Amsterdamtraktaten er god.
Statsministeren plejer at sige, at den er bedre end Maastrichttraktaten, og det er den sikkert.
Der står noget om beskæftigelse, der står noget om miljø, der står noget om åbenhed, der er lidt styrkelse af udenrigspolitikken, og det er fint nok alt sammen.
Jeg synes, man en gang imellem glemmer, hvad det faktisk var, der skete i begyndelsen af 1990'erne.
Dengang vedtog EU, at man gerne ville åbne mod Øst- og Centraleuropa, men der blev bygget en klausul ind, nemlig at der skulle en justering af Maastricht-Traktaten til, inden man kunne gøre det.
Dengang var alle under indflydelse af jubelen og rusen efter Murens fald, og alle ville hjælpe derovre, og hvad ved jeg; men i en stilfærdig stund må man vel i dag spørge: Er situationen sådan nu?
Hvis nu Danmark sagde nej til Amsterdam, og man skulle rulle tilbage igen og begynde at drøfte, om man skulle åbne mod Øst- og Centraleuropa, ville der så være det fodslag og den enighed i EU, der gjorde, at man med jubel i stemmen vil sige: Nu gennemfører vi det projekt!
Jeg tror det ikke.
Til gengæld er det helt klart, at for Danmark og resten af Nordeuropa er det problemerne i Øst- og Centraleuropa, der giver den største usikkerhed.
Der er kriminalitet, der er politisk usikkerhed, og hvis der sker nogle ændringer i demokratierne derovre, er vi altså i første række, hvis det går galt.
Det er i vores interesse, det er i Danmarks interesse, at processen fortsætter; men forudsætningen for, at den kan fortsætte, er, at vi får et ja til Amsterdam, så den traktat kan blive til noget.
Det er i virkeligheden den kasse, der er det centrale i alt det her.
Hr. Thulesen Dahl har på trods af adskillige debatter i denne sal endnu ikke lært sin historielektie.
Han har stadig ikke lært, at den personlige bevægelsesfrihed og dermed fjernelsen af grænserne blev vedtaget midt i 1980'erne i forbindelse med det indre marked.
Skal vi så blive ved med at slæbe rundt med påstanden om, at bare vi siger nej til Amsterdam, kan vi stadig bevare vore grænser? Det kan vi ikke, for så løber vi fra det, befolkningen selv sagde ja til i 1980'erne; men det har hr. Thulesen Dahl endnu ikke opfattet, og det kan da være, man ved lejlighed skulle forære ham en historiebog.
Nu skal statsministeren ikke blive bange.
Vi har de samme krav nu, selv om det ikke er en borgerlig regering, men det kan være, at nogle af dem ikke er så slemme for statsministeren.
Det første var, at vi ikke ønskede stormløb på efterlønnen, og at vi i forbindelse med en kommende arbejdsmarkedsreform ikke ønskede at røre dagpengenes størrelse osv.
Det står vi fast på, for vi mener stadig, det vil være en forkert politik at bevæge sig i den retning og ad
Vi mener, de er stramme nok.
Vi får rent faktisk daglig breve fra mennesker, der er i konkrete situationer, hvor de nægtes indrejse i Danmark, men hvor man - hvis man kigger på den enkelte sag - må sige, at det ikke kan være rimeligt, at det menneske ikke kan komme ind.
Der kan være tale om forfulgte jøder på grund af antisemitismen i Moskva, og Danmark accepterer ikke antisemitisme som gyldig grund til at få asyl i Danmark.
Jeg skal nok lade være med at minde om, at man sendte jøder tilbage til Tyskland i 1938, men man sender dem altså tilbage til Moskva den dag i dag.
Der er andre situationer, hvor mennesker bliver adskilt fra deres børn, bliver sendt forskellige steder hen i verden, osv. osv. Vi kender alle de historier, og de historier er lige så rigtige som alle påstandene om, at der et eller andet sted i Danmark er en eller anden af fremmed herkomst, som udnytter systemet eller er voldelig.
Men det er altså en del af virkeligheden, at vores regler er så stramme.
Det synes vi kommer for lidt frem i diskussionen, og derfor må vi melde fra over for stramninger af indrejsekravene.
Vi er imod illegal indvandring, vi er imod alle former for misbrug, og hvad ved jeg; men det er ikke det, vi snakker om, vi snakker om nogle konkrete situationer, hvor der ville ske det, at hvis vi gjorde indrejsereglerne strammere, end de er nu, ville vi komme i en helt uholdbar situation for det danske samfund.
Til gengæld har vi det helt fint med at kigge på integrationsreglerne.
Det er helt fint, at man skal lære dansk, helt fint, at der skal klares noget med boligerne og med kommunerne og alt det.
Her er vi bestemt villige til at være med, og regeringens udspil, som kom før valget, er vi bestemt positive over for.
Men vi vil godt opfordre regeringen til at forsøge at lave denne pakke sammen med Venstre og De Konservative - ikke så meget af hensyn til Venstre og De Konservative, selv om vi gerne vil have dem med, men fordi både den danske befolkning og bestemt også de grupper, vi taler om, har brug for den ro, der følger af at vide, at laver vi en ordning nu, skal den vare i en årrække, og man skal kunne stole på den.
Derfor er det vigtigt, at der kommer et forlig, og her må jeg så også i stilfærdighed sige, at alle må jo give noget i et sådant forlig, og Venstre og De Konservative må dæmpe deres tonefald lidt.
Men det er klart, at man også skal have et eller andet i et kompromis, og jeg håber, at regeringen og V og K - naturligvis også gerne med hjælp fra os andre - kan nå frem til en ordning.
Det tredje var, at vi ønsker en reform af folkeskolen.
Vi kommer selv med et udspil, men vi kan se af regeringsgrundlaget, at det er i meget god overensstemmelse
med regeringens ønske om en bedre kvalitet i uddannelsessystemet, så det skal vi såmænd nok også få en god snak om. Til gengæld er jeg lidt mere ked af det fjerde, nemlig jobfradraget, for det hørte jeg jo ikke mange positive signaler om, vil jeg gerne sige.
Men vi mener stadig, det er nødvendigt at sørge for, at en gruppe mennesker i dette land, der ikke kan uddannes til at komme i arbejde, får nogle muligheder inden for nogle sektorer, hvor det i dag ikke kan betale sig at have folk ansat, og det er det, vores forslag til jobfradrag går på.
Det er ikke alt det med, at der skal være større forskel, og alt det.
Det kan være en udmærket bivirkning, men vores pointe er, at med den internationale konkurrence, vi kan se frem til, risikerer vi, at en gruppe mennesker bliver udstødt af det danske arbejdsmarked eller aldrig kommer ind på det, fordi de job, de er uddannet til, eller som det er muligt for dem at bestride, ikke eksisterer.
Det er det, vi gerne vil være med til at forebygge
Men jeg synes, det er dejligt, at regeringen slår fast, at det danske samfund er et samarbejdssamfund og ikke et modsætningssamfund - for nu at citere os selv.
Der er jo et stort afsnit om samarbejde og ikke blot samarbejde i Folketinget, men også med arbejdsmarkedets parter osv.
Vi er glade for, at det i regeringsgrundlaget bliver understreget, at i et samfund som vort skal der også være plads til at være anderledes.
Det skal være muligt for mennesker, der enten er handicappede eller på andre måder anderledes, at komme ind på arbejdsmarkedet, og de skal kunne deltage i samfundets funktioner, og her er det allervigtigste at tage udgangspunkt i menneskers ressourcer, altså hvad de kan.
Jeg kan ikke lade være med også i dag at hive de sindslidende frem et øjeblik.
Jeg synes stadig, det er vanvid, at man siger: De skal bare på en førtidspension, væk med dem, de kan ikke bruges til noget.
Hvis sandheden er, at de måske kun er syge en måned om året eller en måned hvert halve år, hvorfor i alverden skulle de så ikke kunne udnytte de ressourcer, de har, i den øvrige tid?
Det vil vi gerne være med til at se på.
Nu nævnte jeg efterlønnen før, og vi ønsker selvfølgelig bestemt også, at folk bliver længere på arbejdsmarkedet.
Men vi siger nej til at fjerne efterlønnen, fordi vi ikke vil tvinge folk væk, men gerne vil give dem muligheder.
Vi skal altså bruge lokkemetoden.
Vi vil også gerne kigge på, om man ikke kunne sørge for, at folk bliver efteruddannet lidt bedre, og jeg synes også, det ville være flot, hvis det offentlige gik i spidsen med en ældrepolitik, der gjorde, at folk også kunne blive lidt længere i systemet, end de er i dag.
For sidste gang kan jeg næsten love - men jeg bruger den jo af og til, for jeg kan ikke lade være med at drille regeringen - vil jeg sige, at jeg forstår stadig væk ikke, at den stadig siddende justitsminister ikke synes, det er forkert, at man ikke kan blive parkeringsvagt i Aalborg, når man er over 45 år.
Jeg har endnu ikke kunnet få et svar fra regeringen.
Men igen: O.k., det kan vi også vende tilbage til.
Det var alle de venlige ting, og det tog 15 minutter, og så må jeg lige de sidste minutter skrue bissen en lille smule
Vi mener altså ikke i CD, at det lige er tidspunktet for besparelser på forsvaret, fordi det stadig er sådan set med vores øjne, at jo mere internationale vi skal være, og jo oftere der risikerer at komme konfliktsituationer rundt om i verden, hvor vi skal yde FN, OSCE, NATO, eller hvem det nu er, hjælp, desto vigtigere er det, at vi har baglandet og
dermed det, der i virkeligheden er grundlaget for Den Internationale Brigade, i orden.
Vi er altså ikke betaget af planerne om besparelser.
Vi er heller ikke betaget af en omlægning af skatterne
til flere miljøafgifter
, og det er vi ikke, fordi disse altså vender den tunge ende nedad og er asociale, for de rammer børnefamilierne hårdere end de enlige.
Når jeg nu er ved mijøpolitikken, vil jeg sige, at jeg er uendelig ked af, at regeringen ikke har benyttet lejligheden ved sin nytiltræden - eller rettere sagt sin fortsættelse - til at revidere sin miljøpolitik bare en lille smule.
For vi synes stadig væk, det er fantastisk, at der skal bruges for mange ressourcer i Danmark på for få resultater, i stedet for at de samme midler kan blive brugt i udlandet, hvor miljøeffekten vil være langt større.
Men hvis man kan få fem eller ti gange mere miljø af at gøre noget i Baltikum eller i Fjernøsten, eller hvor det nu kan være, i stedet for at gøre det lige akkurat i Smørum, kunne det jo være, at det faktisk ville være en god idé, men det er regeringen jo ikke indstillet på. Den eneste usandhed, jeg i øvrigt har fundet i regeringsgrundlaget, er en usandhed på energiområdet, og jeg beklager, at jeg må sige det.
Men der står altså i regeringsgrundlaget, at man vil fastholde den besluttede reduktion på 50 pct. af CO2-udslippet i år 2030, som fremgår af »Energi 21«, og det er ukorrekt; dengang blev der ikke vedtaget en kvote for år 2030.
Det må jeg fastholde, for det var et slagsmål, vi var indblandet i i vores tid i regeringen, og det er altså ukorrekt, at det blev besluttet
dengang.
Det kan være, at regeringen har besluttet det senere, da vi var væk, og det skal jeg ikke blande mig i, men man kan ikke tage udgangspunkt i »Energi 21« for det synspunkt.
Vi beklager også, at man stadig væk vil fastholde stoppet for kulkraftværkerne.
Og til planerne om en udbygning af den kollektive trafik, må vi også sige: Ja, ja, fint nok, fint nok, vi har aldrig været imod kollektiv trafik, aldrig; vi har støttet enhver bevilling til kollektiv transport, men det er jo altså i HT-området, den virkelig virker.
Derfor synes jeg, der var nogle, der burde besøge Nordjylland og finde ud af, hvor besværligt det kan være at komme rundt deroppe uden en bil, for så kunne det være, man kunne begynde at snakke om kollektiv transport.
Og jeg vil bare i al stilfærdighed sige, at selv om der indføres nok så mange afgange, vil man deroppe aldrig få en service, der kan leve op til, at man har sin egen bil.
Så i al iveren efter det kollektive bør man altså lige se efter, om den kan bruges det sted, hvor man så gerne vil have den. Vi er ikke enige med regeringen i alt, og CD er ikke en del af det parlamentariske grundlag for regeringen, men selv om vi er et borgerligt midterparti, er det altså vores opfattelse, at der skal formidles mellem blokkene.
Det var det, vi gik til valg på, og det var det, vi talte om på valgmøde efter valgmøde, og det var det, vi fik mandat til, og det er også det, vi vil slå fast i arbejdet fremover. Nu har nogle, bl.a. hr. Holger K. Nielsen, sagt, at det var en blokvalgkamp, og nogle har kaldt det en præsidentvalgkamp.
det er ikke, fordi jeg vil genere en af præsidenterne, vil jeg sige til statsministeren, men jeg vil bare sige, at det lykkedes jo ikke at gøre det til et valg mellem to personer eller to partier, for når vi kigger rundt her, kan vi jo se, at der kom en hel del partier ind.
Jeg glæder mig også over, at det kan lade sig gøre at være et borgerligt parti og have en ordentlig flygtningepolitik og alligevel få fremgang ved et valg.
Det er jeg meget tilfreds med på det borgerlige Danmarks vegne.
Så jeg mener faktisk, at i det her valg kan man glæde sig over tre ting: for det første at en polarisering i Danmark ville vælgerne altså ikke være med til, for det andet at der også kunne være anstændighed på den borgerlige side af skillelinjen, og for det tredje fordi vi - med nogle ulykker - endte med et Folketing, hvor blokkene simpelt hen ikke bare kan arbejde som blokke, men er nødt til at snakke med hinanden.
Og hurra for det!
Det er godt for Danmark.