Svend Erik Hovmand (V), 2002-10-24:
Jeg er blevet bedt om at gøre rede for, hvad regeringen agter at gøre for at sikre, at multinationale selskabers indtægter i Danmark beskattes på lige fod med andre indtægter, og at der ikke sker misbrug af transfer pricing.
Herudover er jeg blevet bedt om at svare på, om det er regeringens opfattelse, at multinationale selskaber efterlever gældende skatteregler.
Lad mig gøre det helt klart fra starten af denne debat: Regeringen vil ikke under nogen omstændigheder holde hånden over virksomheder, der forbryder sig imod gældende regler.
Og lad mig samtidig understrege, at de regler, vi benytter os af, er de regler, som også gælder i andre OECD-lande, og de skal efterleves. Der kan selvfølgelig være flere både gode og mindre gode grunde til, at multinationale selskaber ikke betaler skat eller ikke betaler skat i det omfang, som man kunne forvente i Danmark.
Det samme gælder i øvrigt også danske firmaer, der arbejder i udlandet.
Den mest nærliggende grund er selvsagt, at de pågældende selskaber ikke er i stand til at opnå et overskud.
Det kan der være en rimelig forklaring på, men gentages det år efter år, må man spørge: Hvordan kan det være, at de ikke tager konsekvensen af den manglende succes og forlader landet?
En anden grund kan være, at de multinationale selskaber ikke er forretningsmæssigt til stede her i landet.
De har måske solgt deres rettigheder til at udnytte produktet eller varemærket her i landet til et 100 pct. danskejet selskab.
Skattepligten påhviler i dette tilfælde det danske selskab og ikke det multinationale.
Men dermed være jo ikke sagt, at succesen er knyttet til aktiviteten eller værdiskabelsen her i landet.
Lad mig give et eksempel.
Et udenlandsk selskab ejer et meget værdifuldt varemærke.
Varemærket er faktisk så værdifuldt, at det eneste, man kan foretage sig i det danske datterselskab, er at sætte en dansk mærkat på og så køre varerne ud i butikkerne.
Varen sælger faktisk sig selv, omsætningen er enorm, fordi det udenlandske selskab har opbygget et navn gennem mange, mange år.
Når skatten skal fordeles mellem selskabets hjemland og Danmark, er der ingen tvivl om, at værdien er skabt i hjemlandet, og det er derfor også dette land, der har retten til skatten.
De danske funktioner er rent rutinemæssige og derfor billige, og skatten må derfor også være meget begrænset, selv om der har været en stor omsætning.
Skal man udstrække skattepligten til også at omfatte værdien af den del af udbyttet af f.eks. et varemærke, der finder sted i det enkelte land, bevæger vi os langt væk fra de principper, som i dag følges internationalt.
Et rederis skattebetaling ville i så fald ikke tilfalde det land, der er flagstaten, men blive fordelt efter, hvilke verdenshave man nu engang har besejlet, og hvilke havne man nu engang har anløbet.
Tilsvarende ville en medicinalvirksomhed blive beskattet i de lande, hvor forbrugerne findes, og ikke de steder, hvor produktionen foregår, eller hvor opfindelsen er gjort, eller hvor patentet ejes.
Jeg ved godt, det er kompliceret, men det er nødvendigt at nævne disse ting for at fastslå, at Danmark ikke kan udstrække sin skattepligt til at omfatte aktiviteter og værdiskabelser, som ikke finder sted her i landet.
Det, man skal beskattes af i Danmark, er den værdi, man genererer i Danmark, og denne pointe er efter min opfattelse helt central for at forstå den internationale selskabsbeskatning.
Man kan også prøve at vende eksemplet om.
Vi har jo også i Danmark koncerner, der har værdifulde varemærker, som ejes af virksomheder i Danmark.
Vi ville heller ikke bryde os om, at andre lande gjorde krav på størstedelen af afkastet af disse mærker, selv om en meget stor del af omsætningen sker i udlandet.
Det er en stor udfordring.
Når en virksomhed f.eks. sælger til en dattervirksomhed på den anden side af en grænse, er der jo ikke den konkurrence, som hvis det er to forskellige virksomheder, og derfor er det selvfølgelig meget, meget vigtigt, hvilke spilleregler man skal benytte.
Det er vigtigt at slå fast, at regeringen finder de internationale virksomheders manglende skattebetaling
fuldstændig uacceptabel, når det skyldes misbrug af transfer pricing eller anden ulovlig virksomhed. Det er stødende for retsbevidstheden, og det er konkurrenceforvridende, det er kort og godt uacceptabelt. Men det er også vigtigt, at den indsats, der skal gøres, er målrettet mod det reelle problem.
Den skal være afstemt efter problemets størrelse, og den må ikke ramme i flæng, så en række virksomheder, for hvem denne problemstilling er irrelevant, pludselig belastes af en masse bøvl og usikkerhed i det daglige arbejde.
Når man skal vurdere, om kontrollen er tilstrækkelig, er det vigtigt at have en fornemmelse af, hvor stort problemet er.
Siden sidste forår har debatten i den henseende været noget afsporet.
Vismændene er blevet taget til indtægt for, at der skulle være tale om skatter mellem 20 mia. kr. og 40 mia. kr. Jeg vil her nøjes med at konstatere, at vismand Søren Bo Nielsen selv har kaldt denne fortolkning for en myte, der beror på en grov fejllæsning af vismændenes rapport, og jeg går ud fra, at vi hermed ikke behøver at høre om disse tal mere.
Der har også løbende været fremhævet forskellige lister
Disse lister kan jo i bedste fald kun bruges til en meget grovmasket undersøgelse, der ikke siger noget som helst om årsagen til, at de ikke betaler.
De er for mig at se mest velegnede
, hvis man ønsker at hænge virksomheder ud.
Skatteministeriet har selv lavet en analyse af problemets omfang, og sammenfattende siger Skatteministeriets meget omfattende analyse, at man ikke tror på, at det kan være skatter på mere end 5 mia. kr., men at det ikke kan afvises, at pengene netto flyder ind i Danmark, altså til vores fordel.
At vi ikke har noget voldsomt stort problem i forhold til andre lande, understreges jo også af, at den danske selskabsskat ligger i den lavere ende af OECD-landenes.
Dette bliver endnu mere udpræget, når man sammenligner med de lande, som danske virksomheder primært samhandler med og etablerer sig i.
De danske regler på området ligger i den tunge ende i forhold til andre landes regler, så vi er altså skrappere.
Ressourcemæssigt er der sket en betydelig opprioritering i Danmark, og så vil jeg endelig nævne, at koncerner kan miste vigtige styrings- og beslutningsredskaber ved generel brug af forkerte afregningsprincipper.
Allerede af disse grunde er det vanskeligt at se, at Danmark skulle have et uforholdsmæssig stort problem.
Vi har samme problemer som alle andre lande, og vi arbejder på at løse dem sammen med andre lande.
Området er derfor karakteriseret af en meget høj international koordinering, og denne koordinering sker fortrinsvis gennem OECD, men også i EU-regi arbejdes der med det.
Vigtigt er det, at man fra OECD har lavet en såkaldt modeloverenskomst, som er den skabelon, der bruges, når to lande indgår en dobbeltbeskatningsoverenskomst, og i modellens artikel 9 bestemmes det, at man skal bruge armslængdestandarden, som det hedder, i transfer pricing-sager. Der skal altså være klare regler for, hvad er det for nogle priser, man afregner med sit datterselskab.
Der skal selvfølgelig være klare regler for det, og det er der også. I artikel 25 findes retningslinjerne for, hvordan man løser tvister mellem involverede lande.
Der er tale om et omfattende stykke arbejde, som bliver taget meget seriøst i de enkelte lande.
Det helt centrale er, at man ved at acceptere OECD-principperne på én gang er nået meget langt i koordineringen mellem 29 lande.
Havde man ikke haft disse fælles retningslinjer, ville enhver sag starte med, at man skulle gætte på, hvordan et andet land ville se på de sager, der er tale om, og det kan ingen være tjent med. Man skal huske på, at Danmark er medlem af det internationale økonomiske samfund.
Der er jo ikke tale om Albanien før Jerntæppets fald.
Det betyder, at vi har åbnet vore grænser for varer og for tjenesteydelser, kapital og meget mere, og det tror jeg de fleste af os er tilhængere af.
At åbne grænser giver valgmuligheder, må ikke opfattes som en trussel eller en svaghed.
Det er en styrke.
Hvis man har fulgt debatten, kunne man godt kunne få indtryk af, at der overhovedet ikke er gjort noget på transfer pricing-området i Danmark.
Det er langt-, langtfra tilfældet.
Området er højt prioriteret og har været det siden 1998.
I 1998 skete der både en lovmæssig og en ressourcemæssig opprioritering, og lovpakken følger OECD-principperne meget nøje.
Man skal huske på, at der i denne sammenhæng er tale om en meget ny lovpakke, som vi ikke har set det fulde udbytte af endnu.
Der er ikke fuldt implementeret, resultaterne er i hvert fald endnu ikke kommet i fuldt omfang.
Desuden har vi oplysningspligten, der forpligter skatteyderne til i selvangivelsen at afgive oplysninger om art og omfang af de kontrollerede transaktioner.
Der er en dokumentationspligt, der er et godkendelseskrav, der er en fristforlængelse, og alle disse ting er utrolig vigtige at have med i overvejelserne.
Der er altså tale om en lovpakke, der placerer os i den tunge ende, hvad regler angår, og det er vigtigt at være opmærksom på, at der ligger et betydeligt præventivt sigte i denne lovgivning.
Lovpakken blev fulgt op med en betydelig ressourcemæssig opprioritering vedrørende ligning af de store selskaber herhjemme.
Der er oprettet en særlig enhed i Told og Skat, og der er oprettet en hel afdeling med kontorer i København og Århus, hvor man udelukkende arbejder med at ligne større selskaber i den finansielle sektor.
Bare inden for staten er der vel omkring 150 mennesker beskæftiget med ligning af de store koncerner, og hertil kommer alle de medarbejdere, der er beskæftiget ude i kommunerne.
Siden 1998 er der rejst mere end 200 transfer pricing-sager, og det skønnes, at disse sager dækker over forhøjelser på mellem 3 mia. kr. og 3,5 mia. kr. i forhold til, hvis der ikke var gjort noget.
Jeg vil i denne sammenhæng pege på, at der konstant arbejdes på at forbedre effektiviteten i indsatsen.
Allerede før debatten igen blussede op, iværksatte jeg i sommeren en række initiativer, der alle peger i retning af, at tingene skal gøres så effektivt som muligt.
For det første har jeg bedt om grundige undersøgelser af andre landes værktøjer: Hvad er det for en måde, de gør det på? Kan vi lære noget af dem?
For det andet har jeg bedt om, at man målrettet analyserer, om der er mulighed for at styrke kontrollen mere effektivt, og for det tredje vil jeg nævne, at transfer pricing nu er i en situation, hvor dokumentationspligten også er et af de meget vigtige områder.
Hertil kommer, at vi har udarbejdet nye vejledninger og ny dokumentation.
Jeg skal afslutningsvis sige, at det niveau, vi nu er nået op på, har ført til, at andre lande kommer til os for at lære af os og den måde, vi gør tingene på.
Senest har vi haft besøg af svenskerne for ganske kort tid siden, så vi er altså ganske langt fremme, og derfor vil jeg slutte med at sige, at selv om der er tale om komplicerede områder, og der er mange forhold, der spiller ind i multinationale selskabers skatteforhold, skal ændringerne i vores kontrol naturligvis baseres på fornuftige og gennemarbejdede grundlag og ikke på mytedannelser.
Jeg vil endnu en gang understrege, at regeringen ikke under nogen omstændigheder vil holde hånden over hverken danske eller udenlandske selskaber, som misbruger reglerne.
Forhandling