Knud Erik Hansen (SF), 2000-03-16:
Andre problemer skyldes politisk abnorme forslag, som bunder i en helt overdreven frygt for nye etniske grupper: at de udgør en trussel for det danske samfund.
Det ser vi i mange forslag.
Vi ser også mange forslag, hvor mål og midler har et mærkeligt forhold til hinanden.
Det hedder f.eks. i de forslag, vi behandler nu, at når man vil kræve egen bolig, jamen så skal det være for at sikre et bedre udgangspunkt for integrationen.
At midlet så er det, der står i forslaget, mener vi ikke.
Man kunne omvendt spørge, hvis det virkelig var boligen, der var problemet:
Hvorfor sørger vi så ikke for et boligmarked, hvor der faktisk er adgang til boliger?
Det hedder også så smukt, at man vil lave en effektiv - der står faktisk effektiv - indsats mod tvangsægteskaber.
Og hvad gør man så?
Ja, så laver man faktisk et lovforslag, som på ingen måde er effektivt, men man laver et stort bureaukrati, som reelt er magtesløst over for de tvangsægteskaber, når der virkelig er tale om tvang.
Det er en lov, som medfører, at ca. 2.500 unge skal gennem et grotesk forhør, hvor de skal vise deres ægte kærlighed, en lov, der måske ville afvise 100, fordi man har mistanke om tvang, men hvor afvisningen sandsynligvis ville være forkert eller muligvis ville være forkert, ingen ved det, i de 98 pct. af tilfældene.
Så er der måske 2 pct. tilbage, og så kan man spørge, om vi ikke kunne finde andre midler til at klare det problem, som måske var mere effektive end det bureaukrati, man nu sætter op.
Og hvis vi skal tage debatten reelt, som den nu har udspundet sig de sidste par måneder, og sige, hvad der er bag de målsætninger, ja, så udspringer debatten jo i høj grad af to politiske ønsker, så vidt vi kan se, helt tilbage fra julen.
Og det andet ønske stammer fra et ønske om at begrænse tilgangen af folk med anden etnisk baggrund til Danmark.
Mest udtalt af Dansk Folkeparti, der mener, at knap 10.000 familiesammenføringer er et stort problem, og dette følges mere eller mindre op af forskellige partier her i salen.
I hele denne her debat synes vi i SF, at der er ét reelt problem, som vi skal tage fat på, og det er tvangsægteskaberne.
Det er et problem.
Der er ingen af os, der reelt ved, hvor mange ægteskaber der baserer sig på tvang.
Det kan være ganske få, og i langt de fleste tilfælde ved de arrangerede ægteskaber er der ikke tale om tvang dér.
Vi tror imidlertid ikke, man kan bekæmpe tvangsægteskaber med de her bureaukratiske midler.
Tvangsægteskaberne er en del af en kultur, og vi ved godt, at hvis vi skal ændre kultur og vaner, så er det meget svært at gøre det med bureaukrati.
Så er det via information, så er det via dialog, og det er vores opfattelse, at det vil være meget mere effektivt.
Og skal man redde de unge, der er udsat for tvang, så tror vi altså ikke på, at man primært gør det med dette forslag.
Ja, det kan godt være, at man kan klare nogle, men jeg tror, man kan gøre det på en anden måde end gennem et forhør hos en embedsmand i Udlændingestyrelsen.
Vi tror faktisk, at vi meget bedre kan klare det ved at sørge for, at til dem, der bliver udsat for tvang, har vi faktisk nogle effektive støttemuligheder, således at de ved, at de kan komme og få støtte, og at vi har et ordentligt apparat til at give dem støtte, hvis de bliver udsat for tvang.
Så hvis vi skal være venlige over for det her forslag, kan vi sige pænt, at så er det måske lidt naivt, men vi kan faktisk godt ærgre os gevaldigt over, at man vil bruge 12 mio. kr. om året til et vanvittigt bureaukrati.
Jeg tror faktisk, at hvis vi vil rede unge fra tvang, så kunne vi bruge de 12 mio. kr. på en langt bedre måde, langt mere effektiv måde, for det er klart, at vi skal komme tvangen til livs, og at vi skal hjælpe de unge.
Men at bruge 12 mio. kr. på den her måde er for os at se på ingen måde effektivt.
Men hvis vi skal tage forslaget alvorligt - og det skal vi jo også - så synes jeg, det er et ganske stort problem, at man nu begynder at anvende helt nye retsprincipper.
Det burde faktisk være en god dansk tradition både i administration og i domstole, at man dømmer ud fra en sikker viden.
Det har hidtil været gældende i lovgivningen, at man skulle kunne bevise, at man ved, at det er tvang.
Nu laver man en regel, hvor man faktisk kan afvise det, uden at man ved, om der er tale om tvang, bare alene på tvivl.
Blot en lille mistanke er nok til, at embedsmændene skal afvise.
Og så kan man så spørge: Hvem vil denne her usikkerhed ramme?
Jamen den vil helt givet ramme de kulturer, hvor der er tradition for arrangerede ægteskaber.
Her skal der ikke siges meget under sådan et forhør, før der bliver en lille smule tvivl, og så skal det afvises.
Altså den retssikkerhed og de principper, man fastsætter her, er ikke neutrale, de er kraftigt diskriminerende.
De ville ikke blive udsat for tvivl, de ville slippe let igennem.
Jeg synes faktisk, det er lidt uanstændigt, at vi som lovgivere beder embedsmænd om at foretage nogle vurderinger, som er kolossalt svære at foretage og på et meget løst grundlag.
Hvordan skal man operationalisere og gøre det helt klart, at der er en større tilknytning til Danmark end til oprindelseslandet?
Vi synes heller ikke, det er rigtigt at sige, at man kun kan blive familiesammenført i Danmark, hvis man rent faktisk har været her i 6 år, for det er jo det, der er tilfældet. Man skal faktisk have været her i 6 år, hvis man som udlænding skal have mulighed for at blive familiesammenført, og det synes vi egentlig er ganske lang tid, hvis man nu gerne vil giftes med en, der ikke bor i Danmark.
Det må for os at se gerne være et retskrav.
Vi har også problemer med, at der kræves bolig, forinden man kan blive familiesammenført.
Vi synes egentlig, det burde være en ret, at man kan stifte familie.
Vi kan nære stor bekymring for, hvilke konsekvenser det kan have.
Det er det her ikke i sig selv måske, men når vi ser på den boligpolitik, der er ført, og den debat, vi har haft her, også i formiddag om de regler, der er for boliger og tildeling af boliger og muligheder for at få boliger, så vil det her ganske givet blive en stor hindring for, at man faktisk kan få lov til at stifte familie i Danmark. Vi ser lovforslaget også have et meget særligt forhold
til menneskerettighederne.
Tager vi lovteksten, står der i bemærkningerne sort på hvidt skrevet i lovteksten, at man faktisk overtræder menneskerettighederne.
Det retter man så op på ved at skrive i bemærkningerne, at loven skal administreres, så menneskerettighederne bliver overholdt.
Det er da en mærkelig måde at overholde menneskerettighederne på: at lave en lov, som faktisk ikke overholder menneskerettighederne, men hvor det overlades til administrationen at vurdere, om menneskerettighederne er overholdt.
Jeg kunne egentlig godt forestille mig, hvad Europas statsministre ville have sagt, hvis det var den østrigske regering, der havde lavet det her forslag.
Så var man kommet efter den.
Så med de bemærkninger skulle det være klart, at vi i SF ikke kan støtte lovforslaget og heller ikke B 72 og B 73.
Vi synes også, det er meget bekymrende, at vi har en regering, der faktisk er så skizofren med hensyn til den udfordring, der faktisk ligger i at få mange forskellige nye kulturer til at fungere i Danmark.
På den ene side - og det anerkender vi - har man et program for at lave integration, og det gør man af et ærligt hjerte og med mange gode forslag.
På anden side kommer man med nogle forslag, som faktisk mest har til formål at sige, at man godt vil sætte de fremmede lidt på plads, sådan lidt a la Dansk Folkeparti.
Vi ser faktisk noget af det her som en imødekommelse af de borgerlige synspunkter, også Dansk Folkepartis.
Selv om vi jo godt ved, at det ikke fuldt ud er Dansk Folkepartis politik, og selv om mange af de ting, der fremføres af Dansk Folkeparti, er fantasifostre, giver man i virkeligheden Dansk Folkeparti lidt ret over for den danske befolkning ved at komme med disse forslag.
Vi synes, det er bekymrende, når man hører hele debatten, for det, vi står over for, er jo en udfordring, som ikke kun Danmark står over for.
Vi lever faktisk i et mere og mere internationalt samfund.
Vi er mere og mere vævet ind i hinanden, og det er givet, at flere kulturer skal leve sammen.
Den betyder, at vi faktisk ikke får taget samlet fat på det store problem, den store opgave og den store udfordring, der ligger i at sikre, at vi faktisk kan blive et stærkt samfund med flere kulturer og også et samfund, hvor flere kulturer kan leve sammen.
Det er den store opgave, og den løser man ikke med de forslag, der ligger her.
De skaber tværtimod snarere forvirring.