Anders Fogh Rasmussen (V), 2006-06-01:
Jeg vil da gerne starte med at sige tak for debatten her i dag.
Det har jo på mange måder været en helt anderledes afslutningsdebat, end vi så ofte har oplevet det.
Først og fremmest har det været en overordentlig fredelig debat – synes jeg godt, man kan tillade sig at sige.
Jeg tror, det er rigtigt at fremhæve, at når debatten har været så afdæmpet, som den trods alt har været, skyldes det, at en meget bred kreds af Folketingets partier i øjeblikket er i gang med nogle overordentlig vigtige forhandlinger om det fremtidige velfærdssystem; og jeg tager det som noget særdeles positivt, at alle har betragtet det som en vigtig opgave ikke at tale sig fra hinanden i løbet af den forhandling, vi har haft i dag.
Selvfølgelig har der jo, som der skal være under en afslutningsdebat, været træfninger på forskellige felter, men de er valgt med en sådan omhu, at det ikke generer de forhandlinger, der i øjeblikket finder sted.
Det vil jeg til en indledning faktisk notere som noget overordentligt positivt.
Men så må vi jo også sige, at det har været et andet karakteristisk træk ved debatten, at det er fremstået meget tydeligt, at regeringen ikke står over for en samlet opposition.
Det står meget tydeligt.
Hr. Villy Søvndal gav udtryk for et sortsyn så massivt og så kraftigt, at man bliver helt bekymret for den dagligdag, som hr. Villy Søvndal må gennemleve, for den må være trist, den må virkelig være præget af pessimisme, frygt, angst for fremtiden og dyb bekymring over nutiden.
Det er bestemt ikke en misundelsesværdig daglig tilværelse.
Over for det står så fru Helle ThorningSchmidt, som faktisk lagde friskt ud med at sige, at det går rigtig godt i Danmark.
Det var jo næsten, som jeg kunne have udtrykt det.
Og det viser altså spændvidden i oppositionen.
Når man så går ned i detaljen, kan man se, at der er vild uenighed om regeringens skattestop.
Socialdemokraterne gør store forsøg på nærmest at adoptere skattestoppet.
Jeg kommer lige tilbage til det, for der er så et par frynser på det.
Men det bliver i hvert fald totalt undsagt fra radikal side.
Man må oven i købet sige, at det jo var et meget karakteristisk træk ved dagens debat, at Det Radikale Venstre har været meget, meget hård ved Socialdemokraterne, ikke mindst når det gælder skattestoppet.
Hr. Villy Søvndal har også undsagt skattestoppet.
Så her ved vi altså ikke, hvad der er oppositionens politik.
Det samme gælder udlændingepolitikken, hvor der igen er vild uenighed.
Det Radikale Venstre og SF har klart undsagt Socialdemokraternes udlændingepolitik.
Hvis vi tager skolepolitikken eller uddannelsespolitikken i det hele taget, er det jo noget, der i den grad har kunnet få Det Radikale Venstre op i, undskyld jeg bruger udtrykket, det røde felt, og til skarpt at kritisere det, som Socialdemokraterne står for i hvert fald nu i skolepolitikken, ikke mindst på folkeskoleområdet.
Hr. Villy Søvndal siger sådan sammenfattende, at SF er dybt, dybt uenig med Det Radikale Venstres fordelingspolitik og dybt, dybt uenig med Socialdemokraternes værdipolitik.
Det er det, vi står over for.
Ja, man kan enes om en ting.
Det erkender jeg.
Det er oppositionen samlet om, det synspunkt, at det ikke er nogen god ting.
Men Folketinget og befolkningen lades i total uvished om, hvad alternativet så er.
Der er jo flere i oppositionen, der har budt sig til.
Der er ingen, der rigtig ved, hvilken farve den har.
Noget af det, der kunne bringe sindene lidt i kog under debatten i dag, har jo været hele sagen om Muhammedtegningerne.
Nu er det jo ikke sært, at det har optaget en del af debatten, for man må vel sige med al respekt, at det har været et ret dominerende politisk tema i den folketingssamling, vi nu er ved at afslutte.
Men jeg må nok sige, at prisen for at svinge sig op i den sag, tager fru Elsebeth Gerner Nielsen nok alligevel.
Jeg forstod på fru Elsebeth Gerner Nielsens indlæg tidligere i dag, at hun sidder oppe sent om aftenen og googler, som det hedder på nudansk, på internettet, hvor hun går ind på Google og søger på forskellige ting og bruger det som grundlag for nu at bedømme, hvordan det egentlig går med Danmarks omdømme.
Og man kunne forstå på fru Elsebeth Gerner, at dette videnskabelige resultat er ret så foruroligende.
Fru Elsebeth Gerner Nielsen lavede en googlesøgning på ordene Danmark og Muhammed, og hvis man søgte på de to ord på Google, gav det ifølge fru Elsebeth Gerner Nielsen ca. 3 millioner hit, 3 millioner.
Derefter lavede fru Elsebeth Gerner Nielsen en googlesøgning på ordene Danmark og H.C. Andersen, og det gav kun 630.000 hit.
Og det er selvfølgelig trist, i betragtning af at Muhammed er helt oppe på 3 millioner, det kan jeg godt se.
På baggrund af denne videnskabelige undersøgelse drager fru Elsebeth Gerner Nielsen så sin konklusion om Danmarks omdømme: Danmark er gået fra at være en smuk svane til at være en grim ælling.
Hvor Danmark ifølge fru Elsebeth Gerner Nielsen tidligere var kendt for begreber som dansk design, tolerance, frisind, er vi nu virkelig blevet til den grimme, grimme ælling.
Men for nu sådan at kunne følge med fru Elsebeth Gerner Nielsen i debatten her, brugte jeg pausen her for lidt siden til, inspireret af fru Elsebeth Gerner Nielsens metode, simpelt hen at google lidt – der var lidt tid.
Så nu har jeg lavet kontrolberegninger af det radikale resultat, for jeg prøvede så også at søge på f.eks. ordene Danmark og frihed.
Det gav 21.000.001 hit.
Det er alligevel syv gange så meget som Muhammed.
Fru Elsebeth Gerner Nielsen nævnte også design, og det giver faktisk 9 millioner hit.
Det er da ikke helt galt i forhold til Muhammeds 3 millioner hit.
Hvis man søger på ordene Danmark og smuk, giver det 10 millioner hit, Danmark og fri tale og ytringsfrihed giver 10 millioner hit.
Og så kan jeg så tilføje, at jeg også søgte på ordene Danmark og god regering, og det gav 25 millioner hit.
Så kom ikke her.
Jeg fristes næsten til at sige, at der ikke er noget at komme efter.
Så meget om Google.
Det taler vel nærmest for sig selv.
Lad mig så sige, at jeg gerne vil slå fast, at Danmark har et rigtig godt omdømme.
Vi har grund til som danskere at være stolte over vores land.
Vi har grund til som danskere at være stolte over de værdier, vi repræsenterer, og gang på gang er der internationale videnskabelige undersøgelser, der bekræfter det.
Lad mig blot nævne en tænketank, som årligt laver en videnskabelig undersøgelse af, hvilke lande der samlet set giver den bedste internationale bistand.
Hvem er verdensmester i det?
Det er Danmark.
Hvem er for andet år i træk blevet kåret til at have verdens bedste erhvervsklima?
Det er Danmark.
Her for nylig kom der en europæisk undersøgelse inden for rammerne af EU, som viste, at ikke blot er danskerne faktisk det lykkeligste folk i EU, men det er faktisk også et af de folk, der befinder sig allerbedst ved at være i EU og synes bedst om EU.
Det viser noget om den åbenhed, der præger det danske folk.
Så disse realiteter står i en skærende kontrast til det billede, som nogle, der ikke bryder sig om regeringens politik, forsøger at tegne af Danmark, også over for omverdenen.
Nogle gange må jeg sige at jeg kan blive helt forbløffet over det – hvad skal vi sige – næsten kulturelle selvhad, der præger nogle her i landet.
De bryder sig ikke om den politik, der bliver ført, og så går de og spreder en hel masse misnøje om det danske samfund, og ikke blot er det misnøje, det er misinformation om det, Danmark er, og det, Danmark står for, og de værdier, vi repræsenterer.
Nej, vi danskere kan være tilfredse med og stolte over det samfund, vi har bygget op, og de værdier, vi repræsenterer.
Der er aldeles ikke noget at skamme sig over, og skulle der være et autoritært samfund her eller der, hvor vores renommé ikke er så godt, vil jeg gerne sige: Jo, men det er jo livets vilkår, at når man står for frihedsværdier og menneskerettigheder, kan man ikke være ven med alle, og det er svært at være ven med dem, der ikke har det samme syn på frihed og frihedsrettigheder.
Sådan er livet nu engang.
Se, så har et gennemgående tema i dag jo været spørgsmålet om velfærdspolitik, navnlig i betydningen, hvor mange penge der bliver brugt på velfærdsservice i det danske samfund.
Det er blevet fremført fra forskellig side, at regeringen skærer ned på den offentlige service, og det er såmænd blevet sagt, at regeringen holder kommunerne i en økonomisk spændetrøje.
Og der vil jeg gerne gentage, hvad jeg sagde i min indledende tale: Det er lodret forkert at komme med den påstand.
Jeg vil gerne opfordre alle til simpelt hen at læse op på det, der er kendsgerningen, for kendsgerningen er, at det offentlige forbrug er gået i vejret, og næsten hele væksten er sket i kommuner og amter.
Faktum er, at det offentlige forbrug i dag er 21 mia. kr. større, end det var i 2001.
Faktum er, at det offentlige forbrug på social- og sundhedsområdet i dag er 15 mia. kr. større, end det var i 2001.
Det er ikke nedskæring, det er vækst.
Så er det specielt blevet fremført, at der på ældreområdet skulle være skåret ned og sket forringelser, også det er forkert.
Faktum er, at bevillingerne til ældreområdet er øget med mere end 700 mio. kr. fra 2001 til 2005.
Faktum er, at fra 2006, har regeringen tilført området yderligere 500 mio. kr. årligt.
Jeg ved ikke, hvor man har tallene fra, men faktum er, at fra 2001 til 2004, som på nuværende tidspunkt er det seneste tidspunkt, hvor der er sammenlignelige tal bagud, er der faktisk tale om et større forbrug pr. person over 67 år end i 2001.
Det er en kendsgerning.
Jeg kan i øvrigt sige, at stigningen er særlig markant for den ældste gruppe, mennesker over 80, som jo må formodes at tilhøre den – hvad skal vi sige – mest plejekrævende gruppe, så jeg kan ganske enkelt ikke genkende de påstande, der er kommet i debatten her.
Jeg er nødt til at tilbagevise de påstande, der er ikke baggrund for dem i de faktiske tal, og de bliver ikke mere sande af at blive gentaget, derfor må jeg afvise dem.
Så er det også blevet påstået, at, det godt kan være, der er bevilget flere penge, men de er jo gået til administration og bureaukrati; det er heller ikke sandt.
Hvis man kigger på tallene og går ned og kigger på, hvor pengene er brugt til bl.a. beskæftigelse inden for ældreområdet, er det for det første en kendsgerning, at der i dag er væsentlig flere ansatte inden for ældreområdet, end der var i 2001.
Den anden kendsgerning er, at det i allerhøjeste grad er til omsorg og pleje, at der er blevet flere ansatte.
Det er det, der er kendsgerningen.
Men se, nu handler det hele jo så i virkeligheden ikke blot om penge, selv om der – når det gælder penge – er bevilget flere penge også pr. ældre.
Det handler jo også om mange andre ting, mange andre forbedringer, der er gennemført, nemlig en række rettigheder til de ældre, som er væsentlige.
F.eks. er der i denne regeringstid indført et krav på erstatningshjælp til de ældre, hvis hjemmehjælpen udebliver.
Det var der ikke, før vi trådte til som regering, det er der nu blevet.
Det var noget, der blev klaget over, før vi trådte til som regering, nu er der kommet krav på erstatningshjælp, det er en ret for de ældre.
Der er indført valgfrihed med hensyn til plejehjem eller plejebolig, og den enkelte ældre får jo retskrav på at få sin ægtefælle med, så man ikke skal skille de ældre.
Der er, efter at vi trådte til som regering, sket klare forbedringer for de ældre.
Så er der jo også indført frit valg af hjemmehjælp, som ganske mange har benyttet sig af, og der er givet de ældre større indflydelse på tilrettelæggelsen af hjælpen.
Og senest er der jo også indført en garanti for, at ældre, der er visiteret til plejehjem eller plejebolig, kan få en plads senest 2 måneder efter optagelse på venteliste.
Det er blot for at nævne nogle – der er mange flere – af de forbedringer, der er gennemført, som handler om rettigheder for de ældre, og som ligger langt ud over det, der har med penge at gøre.
Der er bevilget flere penge, der er givet flere rettigheder og skabt bedre forhold for de ældre.
Det er det, der er kendsgerningerne.
Så vil jeg ikke stå og sige, at alt så er godt dermed, absolut ikke, for der er bestemt stadig ting, man kan gøre.
Men jeg vil godt sige her, at det er forkert, når man prøver at skabe et billede af, at alt bare sejler på ældreområdet.
Jeg synes faktisk også, det er en lidt grov nedvurdering af det dygtige arbejde, som personalet udfører på plejehjem, i hjemmehjælpen og i anden form for ældreomsorg og pleje.
Kendsgerningen er også, at Ankestyrelsen har gennemført en undersøgelse i 2005, en landsdækkende brugerundersøgelse, som viser, at samlet set er over 80 pct. af samtlige brugere af hjemmepleje for ældre faktisk enten meget tilfredse eller tilfredse med den hjemmehjælp, de modtager.
Og i øvrigt viser undersøgelsen så også, at der i meget udpræget grad er en tilfredshed hos de ældre, der modtager privat hjemmehjælp.
Men heldigvis er der også stor tilfredshed med den offentlige hjemmehjælp, og det skal vi glæde os over.
Igen står jeg ikke og påstår, at der så ingen problemer er, jeg siger bare, det ikke er noget retvisende billede at give udtryk for, at det er ren elendighed rundtomkring.
Der udføres et dygtigt arbejde, og der er mange, der løber hurtigt i ældresektoren for at gøre det så godt som muligt for de ældre, og heldigvis er der i langt det overvejende antal af tilfælde eksempler på god ældreomsorg og pleje.
Så meget mere må man selvfølgelig sætte ind på at få løst de problemer, der er, og det er klart, at det, vi har set fra et plejehjem i København, er uacceptabelt.
Det har jeg allerede sagt – og den slags må kommunerne så sørge for at få rettet op på.
Jeg vil gerne sige, at jeg faktisk synes, at det er en lille smule uværdigt, i hvert fald i den politiske debat, og i hvert fald en grov undervurdering – tror jeg – af befolkningen at prøve at fremstille det, som om regeringen er ude på at gøre de ældre noget ondt.
Det er jo nærmest det indtryk, man får, når man hører oppositionen i dag, hvor sandheden altså er, at der er bevilget flere penge, der er givet flere rettigheder og skabt bedre forhold for de ældre, men vi vil selvfølgelig arbejde på fortsat at gøre det bedre.
Regeringens udgangspunkt er – tror jeg – som udgangspunktet for alle andre i dette Folketinget, at vi selvfølgelig ønsker, at de ældre i vores samfund får ordentlig omsorg og god pleje, når de har brug for det;
det er det fælles udgangspunkt.
Så kom dog ikke og beklik vores motiver eller vores hensigter og fremstil det, som om vi ikke har samme hensigt som alle andre, nemlig at gøre det bedst muligt for vore ældre.
Selvfølgelig tror jeg, man kan sige, at alle i dette Folketing har det fælles ønske, det fælles mål at gøre det bedst muligt for vore ældre, og vi har som regering faktisk gjort noget ved det.
Det næste, jeg så vil sige, er, at vi altså ikke kommer uden om, at sådan, som vi har tilrettelagt det her i landet, er det altså ude i kommunerne, man har ansvar; sådan er det besluttet, at det er et kommunalt ansvar.
Det er også derfor, vi har bevilget flere penge til kommunerne, så de kan løfte denne opgave.
Men selvfølgelig har Folketinget og regeringen også en del af ansvaret, nemlig ved at sørge for, at der er ressourcer til rådighed.
Vi har bevilget flere penge.
Men jeg må jo give hr. Kristian Thulesen Dahl fuldstændig ret i, at det somme tider er frustrerende, når vi har bevilget penge, som vi har lovet – før valget i 2001 lovede vi 500 mio. kr. ekstra om året til hjemmehjælp, det har vi bevilget, vi har givet det samme løfte ved sidste valg, det er holdt – så alligevel at skulle høre en debat om, at pengene ikke er gået til det, vi har bevilget dem til.
Og der deler jeg da hr. Kristian Thulesen Dahls frustration, og det er lige præcis grunden til, at efter sidste valg er pengene bevilget som – om man så må sige – en øremærket pulje, hvor vi har hånd i hanke med, hvad pengene går til, så vi kan se, at de går til det rigtige.
Jeg kan da godt forstå, at kommunerne siger: Jamen vi har fået opgaven, og hvorfor kommer Folketinget så og vil øremærke pengene?
Jamen det er jo, fordi det er kommunerne, der har ansvaret, men det er os, der får tævene.
Så er vi da også nødt til at lave et system, så vi er sikre på, at når vi bevilger pengene, går de også til det rigtige, så vi kan stå til ansvar for det.
Det er jo det.
Derfor må man sige, at hvis kommunerne vil af med puljerne, skal kommunerne jo også gå frem og sige: Det er os, der har ansvaret.
Og når det kniber på et plejehjem i Københavns Kommune, må Københavns ansvarlige politikere frem og sige: Det er os, der har ansvaret.
Den dag, hvor de gør det, kan de slippe for puljerne.
Men så længe de peger fingre og siger, at ansvaret ligger hos Folketinget, får de puljerne.
Og jeg forstod på hr. Thulesen Dahl, at det nogenlunde var det, han sagde.
Derfor kan regeringen også støtte det forslag til vedtagelse, som er fremsat af Dansk Folkeparti, som jo sætter fokus på et emne, der også for regeringen er vigtigt at få taget op med kommunerne i de kommende kommuneøkonomiforhandlinger.
Se, så lyttede jeg jo med interesse til fru Helle Thorning-Schmidts indlæg.
Som jeg sagde før, glædede det mig meget nu at få en endelig erkendelse fra socialdemokratisk side af, at det går rigtig godt i Danmark.
For langt de fleste mennesker går det rigtig godt, sagde fru ThorningSchmidt.
Og det betragter jeg faktisk som en anerkendelse af regeringens politik, en anerkendelse, som jeg gerne vil takke for.
Så er der jo også grund til at glæde sig over, at Socialdemokraterne gør sig store anstrengelser for at adoptere regeringens skattestop.
Ikke et ondt ord om det, tværtimod er der stor glæde fra vores side.
Men fru Helle Thorning-Schmidt siger så, at det skal være skattestoppet med tre forbedringer.
Jamen hvis fru Helle Thorning-Schmidt læser det, der sådan i populær udgave hedder skattestoppets ABC, står der udtrykkeligt, at det ikke er i strid med skattestoppet at lukke skattehuller.
Det er klart i overensstemmelse med skattestoppet at gå ind og lukke skattehuller.
Så det er allerede opfyldt.
Det andet, fru Helle Thorning-Schmidt siger, er, at det skal være et bedre skattestop ved, at man også skal føje et takststop på.
Jamen det er for længst opfyldt.
Det er sådan, at regeringen fra den 1. januar 2007 med den kommunale verden har aftalt et sådant takststop for kollektiv trafik, hvor taksterne højst må stige i takt med pris- og lønudviklingen.
Og for så vidt angår takster for daginstitutionspasning, er der jo ikke bare tale om et takststop, der er der tale om et takstfald.
Så der går vi jo langt videre end det, Socialdemokraterne vil.
Endelig, hvad angår det med den almennyttige sektor, hvor fru Helle Thorning-Schmidt vil føje dette positive træk på skattestoppet, at man skal sætte huslejerne ned, kan jeg sige, at vi jo har en aftale med De Radikale – nogle, som fru Helle Thorning-Schmidt har ambitioner om at skulle lave noget fælles med.
Men det er os, der har en aftale med De Radikale på det punkt; bl.a. om et udredningsarbejde, som skal opstille forskellige modeller for finansiering og huslejefastsættelse i det almennyttige byggeri, så det er noget, vi vender tilbage til sammen med De Radikale.
Der må man så sige, at fru Helle Thorning-Schmidt er begrænset i sine handlemuligheder af, at det er os, der har en aftale med De Radikale.
Så vi må sige, at det jo ender med at blive sådan, at fru Helle Thorning-Schmidt fuldstændig og totalt må adoptere regeringens skattestop, fordi det, fru Helle Thorning-Schmidt kalder forbedringer, allerede er indeholdt i regeringens skattestop.
Det understreger kun, hvor godt skattestoppet er, og derfor må det også være uden vanskeligheder for Socialdemokraterne at tage det rub og stub.
Så sagde fru Helle Thorning-Schmidt, at det er svært både at blæse og have mel i munden, og det er jo rigtigt, for dem, der har prøvet det, vil vide, at det næsten er umuligt.
Og derfor må man jo også sige til fru Helle Thorning-Schmidt, at det kræver en særlig øvelse både at ville have et skattestop og så plædere for højere udgifter end dem, regeringen har lagt op til.
Men det var jo det, fru Helle Thorning-Schmidt gjorde.
Og der er man nødt til at sige til fru Helle ThorningSchmidt, at hvis fru Helle Thorning-Schmidt vil have sat udgifterne op ud over det, regeringen allerede lader dem vokse, betyder det enten højere skat og dermed altså væk med skattestoppet, eller også betyder det, at regningen bliver læsset over på næste generation.
Der er jo ikke andet at sige til det.
Fru Helle Thorning-Schmidts politik hænger ikke sammen.
Man kan ikke både sige, at man adopterer regeringens skattestop, og at man vil have væsentligt højere udgiftsstigninger end dem, regeringen har lagt op til.
Det tror jeg enhver kan regne ud ikke kan passe.
Enten betyder det, at man bryder sit eget skattestop, eller også betyder det, at man læsser regningen over på næste generation.
Endelig sagde fru Helle Thorning-Schmidt, at regeringen holder kommunerne i en fuldstændig urimelig sparespændetrøje.
Se, hvad er kendsgerningen?
Kendsgerningen er, at den regering, som fru Helle Thorning-Schmidts parti var leder af, fremstillede en 2010-plan, som lagde op til, at den årlige udgiftsvækst i hvert fald op mod 2010 højst måtte være 0,5 pct. om året.
Det var det, Socialdemokratiet sagde, det var en socialdemokratisk finansminister, der lagde det frem.
Vi sagde: Top, vi slutter os til planen, vi prøver at gennemføre den.
Det har vi så gjort efter bedste evne, men vi må jo erkende, at det er endt med en gennemsnitlig udgiftsvækst i vores tid som regering på mere end de 0,5 pct., nemlig 1,3 pct.
Nu siger jeg straks til nogle af mine egne, som ikke er så begejstrede for, at jeg står og reklamerer for det, at det ikke desto mindre er kendsgerningen, at den faktiske udgiftsvækst er blevet mere end det dobbelte af, hvad den socialdemokratiske regering satte som mål.
Så derfor må man jo sige, at hvis det, vi har gjort, er en fuldstændig urimelig sparespændetrøje for kommunerne, tør man da slet ikke tænke på, hvad det ville have været for kommunerne, hvis den socialdemokratiske plan rent faktisk var blevet gennemført.
Det hænger jo ikke sammen.
Det gør det altså ikke.
Så siger fru Helle Thorning-Schmidt: Jamen det bugner med penge i statskassen, sikke et overskud der er, og det må kunne bruges.
Altså, det er jo ikke ansvarlig politik at gå ud og sige det, bare fordi man har nogle midlertidige ekstra indtægter, fordi det går godt med nordsøolieindtægter, eller fordi det går godt med aktiekurserne eller med bilsalget, som jo kører op og ned.
Vi har – det erkender vi da – i øjeblikket nogle ret store sådan midlertidige indtægter, men hvis man omsætter midlertidige ekstra indtægter til permanente udgifter, går det simpelt hen rigtig galt med økonomien.
Så derfor må jeg altså sige, at det er bekymrende, at fru Helle Thorning-Schmidt kalder regeringens økonomiske politik for et farligt eksperiment, for det er altså det farlige eksperiment, som den tidligere regering indledte.
Og man kan være bekymret for, om det udtryk dækker over, at partiet er på vej tilbage mod det, som jeg vil kalde Anker Jørgensen-politik, for det bud, vi hører fra Socialdemokraterne, er massivt flere penge til den offentlige sektor.
Det er det, vi hører.
Og det ligger ikke klart, hvordan det skal finansieres.
Det kan kun ske på en af to måder, enten ved at sætte skatterne op eller ved at vælte regningen over på næste generation.
Set i det lys forekommer fru Marianne Jelveds indlæg, eller måske snarere fru Marianne Jelveds forslag til vedtagelse, underligt.
En ting vil jeg uden videre anerkende – jeg kunne måske drives til at anerkende yderligere et par ting ved Det Radikale Venstre – og det er Det Radikale Venstres betydelige indsats i den tidligere regering for at holde den på dydens smalle vej økonomisk, herunder sikre en 2010-plan, som lagde op til at sikre langsigtet holdbarhed i finanspolitikken.
Al anerkendelse for det.
Jeg har oplevet, at fru Marianne Jelved om nogen har stået vagt om den plan og misbilligende har set på alle, der forsøgte at afvige fra planen.
Sådan har jeg oplevet fru Marianne Jelved.
Ikke desto mindre læser jeg nu til min overraskelse et udkast til vedtagelse fremsat af fru Marianne Jelved sammen med nogle andre, som siger, at regeringen skal sikre en højere vækstramme for den offentlige service.
Jeg har allerede redegjort for, at vi har gjort vores bedste for at leve op til den vækstramme, fru Marianne Jelved havde fastsat, da hun var i regering, på 0,5 pct. om året.
Det er så endt med det dobbelte.
Og nu vil fru Marianne Jelved lægge noget oveni.
Det er, må jeg sige, nyt og uforståeligt, at det nu skulle være blevet radikal politik.
Jeg kan selvfølgelig vælge at tolke det positivt på den måde, at fru Marianne Jelved allerede tager forskud på udfaldet af velfærdsforhandlingerne, som jo går ud på at tilvejebringe et økonomisk råderum.
Men hvis man skal læse, hvad der står her, er det faktisk i strid med det, der hidtil har været en meget klar radikal økonomisk politik, det må jeg sige.
Og derfor kan jeg også sige, at regeringen ikke kan støtte det forslag til vedtagelse, som fru Marianne Jelved og en række andre har fremsat.
Jeg vil sige til hr. Anfinn Kallsberg, at jeg jo må give ham fuldstændig ret i, at Folketinget i vore dage jo er præget af, at der ikke behandles mange færøsager her, fordi – som hr. Anfinn Kallsberg rigtigt påpeger – der nu er en ny ordning i rigsfællesskabet, som betyder, at det meste besluttes på Færøerne selv.
Så nævner hr. Anfinn Kallsberg spørgsmålet om bundtrawlfiskeri, og hr. Høgni Hoydal var også inde på det.
Jeg vil godt sige to ting om det.
For det første: Der er ingen grund til at skjule, at den danske regering ser alvorligt på bundtrawlfiskeri, for jeg tror, alle må erkende, at der er en række miljødimensioner i det, som man skal være opmærksom på.
Det andet, jeg godt vil sige, er, at vi selvfølgelig i den ånd, som rigsfællesskabet skal fungere i, og den ånd, hvori de nyeste ændringer i forholdet mellem Færøerne, Grønland og Danmark er gennemført, må sikre, at der er ordentlig kontakt, og at der er koordination.
Se, hr. Høgni Hoydal brugte i virkeligheden meget tid på dansk indenrigspolitik, og det er selvfølgelig ikke sært, når der nu ikke er mange færøforslag her i Folketinget, som rigtigt påpeget af hr. Anfinn Kallsberg.
Jeg skal bare sige til hr. Høgni Hoydal, at det er sådan, at så vel Færøerne som Grønland frit kan vælge sit fremtidige forhold til Danmark uden økonomisk og administrativt pres.
Det har ligget fuldstændig klart altid, det er der et bredt flertal for her i Folketinget.
Til hr. Kuupik Kleist vil jeg sige vedrørende Risøs undersøgelse af radioaktiv forurening ved Thule, at som jeg tidligere har givet udtryk for, er det regeringens holdning, at der skal afsættes ressourcer til at følge op på rapportens anbefalinger, og der skal findes en løsning på konstaterede problemer.
I første omgang vil vore kompetente grønlandske og danske myndigheder sammen gennemgå og vurdere Risørapportens sundhedsmæssige konsekvenser og rapportens anbefalinger.
Og herefter kan landsstyret og regeringen tage en politisk drøftelse og en beslutning om, hvordan vi skal følge op på undersø gelsen.
Jeg kan i øvrigt sige, at de grønlandske myndigheder har været inddraget i følgegruppen vedrørende Risørapporten og naturligvis også vil blive inddraget i den kommende opfølgning.
Så vil jeg gerne takke hr. Lars-Emil Johansen for konstruktive og imødekommende bemærkninger.
Jeg siger det, selv om jeg så ikke fuldt ud kan følge hr. Lars-Emil Johansen i alle hans ræsonnementer.
Jeg oplever faktisk et rigsfællesskab, der blomstrer, og hvor vi har et stadig bedre forhold.
Men sådan kan man jo se forskelligt på det.
Jeg vil sige til hr. Lars-Emil Johansen, som jeg også vil sige det til hr. Høgni Hoydal, som talte om det med økonomisk og administrativt pres, at det er sådan, at det færøske folk og det grønlandske folk selv bestemmer deres fremtidige forhold til Danmark.
Men det er jo også klart, at hvis man taler om mere selvstyre, taler man nødvendigvis også om mere økonomisk selvbårenhed.
De to ting hører selvfølgelig sammen.
Og det betragter jeg ikke som hverken økonomisk eller administrativt pres, men som en ganske naturlig ting; ellers er der jo ikke nogen realitet i selvstyre, for slet ikke at tale om selvstændighed.
Det vil jo i reglen være for egne penge.
Og i hvert tilfælde tror jeg, det er vigtigt at gøre sig klart, at sådan en proces kun er succesfuld, såfremt den ledsages af bestræbelser på at gøre bl.a. det grønlandske samfund mere økonomisk selvbårent.
Jeg vil slutte af med endnu en gang at glæde mig over, at debatten har været karakteriseret af, at de parter, der i øjeblikket er travlt optaget af at forsøge at finde en bred løsning på en velfærdsreform, bestemt ikke har talt sig fra hinanden i dag, men med stor flid har forsøgt at berede grunden for at kunne lave en bred aftale.
Men jeg vil selvfølgelig ikke lade være med at bemærke, at navnlig fru Line Barfod og hr. Villy Søvndal gjorde deres til at sætte lus i skindpelsen, og at navnlig de to ordførere sådan glædede sig over, at der havde været massive demonstrationer imod en velfærdsreform.
Jeg underkender slet ikke betydningen af den meningstilkendegivelse, der kommer i demonstrationer.
Det er en legitim del af et frit folkestyre, og det er en måde at give udtryk for sine holdninger på, og det skal man selvfølgelig også som politiker drage ind i sine overvejelser.
Jeg kan dog ikke lade være med at tænke på en historie, der blev bragt i tv den dag, der var demonstration, og som egentlig, tror jeg,
siger ganske meget om repræsentativiteten i sådan en demonstration og om, hvad det egentlig er for et samfund, vi står over for
Det var et ganske sigende tv-indslag fra Næstved, hvor – så vidt jeg husker – fagforbundet 3F var involveret, og tv var så ude at interviewe en række gode medlemmer af 3F, som arbejdede flittigt på arbejdspladserne, og man spurgte, hvorfor i alverden de ikke var inde i København at demonstrere.
Og de meddelte jo direkte på tv, at det havde de aldeles ikke tid til, de var travlt optaget af at arbejde, og der kørte de rundt med deres trucks og deres gravemaskiner, og de hersede og regerede, og de arbejdede og producerede værdier til samfundet.
Det var de optaget af, så de havde virkelig ikke tid til at tage ind og demonstrere.
Det, 3F så gjorde i Næstved – hvis ikke jeg husker helt forkert – var at sponsorere nogle busser, hvori man så anbragte gymnasieelever, der fik en gratis tur til København.
Tv interviewede så i hvert fald én gymnasieelev, måske flere, jeg ved det ikke, men i hvert fald én, jeg hæftede mig ved, som blev spurgt om, hvorvidt vedkommende ville være taget til København, hvis ikke det havde været for den gratis tur, og den pågældende svarede: Nej, selvfølgelig ikke, men når nu der er en gratis tur, kan man lige så godt tage ind.
Det fortæller jo egentlig ganske meget om ånd og holdning i dagens samfund og fortæller jo mest af alt, at det går rigtig godt.
Der er fuld fart på arbejdsmarkedet, der er fuld beskæftigelse, praktisk talt, nogle begynder at sukke over mangel på arbejdskraft.
Der er tilfredshed ude på arbejdspladserne med, at der er gang i hjulene, så man har ikke tid til at rende rundt og demonstrere.
Jeg tror, det er det, der er hovedbilledet.
Og derfor tror jeg også, at det er lidt for tidligt, når fru Line Barfod og hr. Villy Søvndal sådan glæder sig over, at der skulle være massive strømninger i gang, hvor unge protesterer imod en velfærdsreform, der bl.a. går ud på, at ældre skal trække sig en lille smule senere tilbage.
Jeg vil sige, at jeg ikke rigtig tror på det.
Jeg vil sige, der er fremlagt et velfærdsudspil, og jeg vil tro, der aldrig nogen sinde har været præsenteret et samlet udspil i det danske Folketing, der i den grad henvender sig til unge mennesker med tilbud om investeringer i fremtiden; et udspil, som skaffer penge til, at alle unge kan få en ungdomsuddannelse, at mindst halvdelen kan få en videregående uddannelse, at der i det hele taget bliver bedre kvalitet og bedre muligheder i det danske uddannelsessystem.
Et udspil med en økonomisk politik, som betyder, at vi gradvis og i hastigere tempo, end nogen havde troet, nedbringer gælden, så der ikke bliver nogen regning til de næste generationer, men tværtimod bliver værdier til de næste generationer, ja, endda så store værdier, at vismændene i dag har foreslået, at vi skal til at bygge en oliefond op ligesom nordmændene.
Det er jo et tilbud til den unge generation og dens fremtid.
Frem for alt er det et ambitiøst udspil, som vil sikre, at der er penge til velfærd i fremtiden, først og fremmest ved en massiv forøgelse af beskæftigelsen, som gør, at der bliver flere i fremtiden til at skabe den produktion, som vi alle sammen skal leve af, den produktion, som skal skaffe værdierne, så der bliver noget at fordele af til de svageste i vores samfund.
Det er virkelig et godt tilbud til den unge generation, og det perspektiv tror jeg at langt de fleste er i stand til at se, og derfor glæder jeg mig over, at et meget bredt flertal her i Folketinget er så seriøst optaget af at finde en bred løsning på fremtidens velfærdsudfordringer, at det også har fået lov til at præge dagens debat.