Morten Messerschmidt (DF), 2005-04-19:
I årevis har vi hørt tilhængerne af mere integration i Europa tale om vigtigheden af at sidde med ved bordet og om, hvordan vi med EU ikke afgiver, men blot puljer vores suverænitet.
Vi puljede, da Danmark blev en del af Fællesmarkedet, og da man oprettede Den Europæiske Union.
Vi puljede, da man nedlagde vore grænser og ville afskaffe vores krone, og vi puljede, da EU begyndte at overvåge og underkende de nationale valg i landene.
Nu i år 2005 hører vi igen de samme floskler.
Det er, hvad vi i dag behandler.
En forfatning, som i et og alt gør Danmark og dette Folketing underlegen i forhold til EU.
Højesteret bliver underlagt EFDomstolen, Folketinget bliver underlagt Europa-Parlamentet, og regeringen bliver underlagt Ministerrådet.
Nej, vi puljer ikke vores suverænitet, vi samler ikke vores indflydelse, vi sælger ud af dansk selvbestemmelse.
Aldrig har visionen om at samle Europa under én magtenhed været så tæt på en realisering.
Aldrig har nogen magthavere i Europa med så klar røst talt til de europæiske nationer: Nedlæg jer selv, I duer ikke, nationalstaternes tid er forbi, Unionen leve!
Så uoverlagte har forfatterne til forfatningen dog ikke været.
I fine vendinger redegør man for, hvordan man skam respekterer nationalstaternes særegne kendetegn og forskelligheder.
Men sandheden er, at det blot er ord, ord, der skal få europæerne til at skære den sidste rest af national selvbestemmelse bort.
Med den nye forfatning er det svært at få øje på, hvilke områder EU i fremtiden ikke skal blande sig i.
Hvor den danske grundlov kun behøver 89 paragraffer til at slå alle enkeltheder for Danmark fast, så beskriver EU-forfatningen i 448 artikler, hvordan EU's voksende lovgivningsproces skal foregå i fremtiden.
For hvis blot dette handlede om udvidelse, som tilhængerne vil have os til at tro, hvordan kan det så være, at følgende i fremtiden skal være et EU-anliggende: Det skal være et EU-anliggende at sikre et højt beskæftigelsesniveau, at sikre en passende social beskyttelse, at bekæmpe social udstødelse, at sikre et højt uddannelsesniveau og sikre og fremme menneskers sundhed?
Det lyder selvfølgelig meget smukt, men i realiteten aner vi ikke, hvad det er, vi får.
Jo, vi får et Europa-Parlament, hvor Danmark har under 2 pct. af mandaterne, vi får et Ministerråd, hvor Danmark har 1,2 pct. af stemmerne, og vi får en Kommission, hvor Danmark i lange perioder ikke vil have nogen kommissær og derfor er afskåret fra at fremsætte forslag og ikke vil have nogen som helst fornemmelse af, i hvilken retning EU bevæger sig.
Danmark sættes uden for indflydelse.
EU skal være effektivt, siger tilhængerne.
Og det må man give dem.
Det bliver ubestrideligt mere effektivt i EU, når man ikke længere skal tage hensyn til de små lande.
Naturligt bliver det mere effektivt, når vetoretten afskaffes, og selvfølgelig bliver det langt mere effektivt, når ikke alle lande har ret til en kommissær eller ret til formandskab.
Selvfølgelig bliver EU mere effektivt og beslutningsdygtigt, når de store lande træffer beslutningerne.
Og ser man på de nye stemmeregler, så er det også fuldstændig tydeligt, i hvad forfatningen lægger op til.
Det er Tyskland, Spanien, Frankrig, Italien og Storbritannien, der får mere indflydelse i Rådet, resten får mindre indflydelse.
Paradoksalt nok kan vi ikke i dag sige, hvor lidt indflydelse vi egentlig får.
Danmark aner f.eks. ikke, hvor tit Rådet vil anvende den nye udvidede bestemmelse i artikel 18, hvorved Fttmo22.fm Page 1744 Friday, May 13, 2005 11:32 AM man kan overføre flere magtområder uden folkeafstemninger til EU.
Vi aner ikke, hvordan EFDomstolen vil fortolke de mange nye bestemmelser for at realisere EU's målsætninger.
Og EU's målsætninger er mange.
Tager vi bare Unionens værdier i artikel 2, er det helt uforudsigeligt, hvad man vil kunne tolke sig frem til.
Luftige begreber som tolerance, retfærdighed, pluralisme og solidaritet vil danne grundlag for yderligere magtoverførsler til EU.
Og med Charteret om Grundlæggende Rettigheder åbnes der ikke bare for, at EU-retten på en lang række områder vil træde på vores grundlov, et forhold, som vi aldrig nogen sinde havde forestillet os skulle være et EU-anliggende, og som fremover bliver genstand for regulering og for lovgivning, men bid for bid kan EU regulere arbejdsmarkedspolitikken i artikel 75, børnepolitikken i artikel 84, familiepolitikken i artikel 93, socialpolitikken i artikel 94 og menneskerettighederne, som i et og alt bliver et EU-anliggende.
Fremover er det ikke det danske Folketing, der sætter standarderne i Danmark, det er EU, og ingen aner, hvor grænsen går, for der er ingen grænse.
De 25 dommere har i årtier udvidet EU's magtområde.
I dag kan Domstolen kun regulere det indre marked.
Men med forfatningen bliver alt underlagt Domstolens suveræne magt: frihedsrettigheder, stemmeret, social forsikring, arbejdsmarkedsforhold.
Og nægter vi at følge EU's beslutninger, fordi vi rent faktisk mener, at i Danmark er danske politikere bedre til at træffe beslutninger end europæiske politikere, ja, så får EF-Domstolen kompetence til at suspendere vore rettigheder eller idømme os bøder.
Er det at pulje suveræniteten, er det at sidde med ved bordet?
For sandheden er jo, at der hverken sidder folkevalgte med ved det bord, hvor EF-Domstolen udhuler nationernes selvbestemmelse, eller i den Kommission, der område for område har monopol på at fremlægge forslag til EU-lovgivning.
Danmark bliver ikke spurgt, hvad Danmark ønsker, for Danmark er ikke med ved bordet.
Og hvad er de danske politikeres svar så?
Hvad gør man, når de her fine floskler efterhånden minder mere om kejserens nye klæder end et reelt politisk indhold?
Jo, man forsøger sig med en politisk aftale, som skal lulle befolkningen i søvn.
Med flotte ord, så man næsten skulle tro, at det var Chirac eller Schröder selv, der havde skrevet dem, forsikrer man at ville modsætte sig overgang til flertalsafgørelser.
Det er flotte ord, og det vidner altså om et helt ukendt mod i dansk udenrigspolitik, hvis det virkelig skulle være sådan, at man turde trække i det store håndtag, når Frankrig og Tyskland har talt.
Vi behandler i dag en forfatning for Europa, intet mindre, en forfatning, der på alle væsentlige områder gør EU til lovgivningsmyndigheden i Danmark, udvider EU-retten i et hidtil uset omfang og på en lang række områder indfører regler, der vil stå over den danske grundlov, som stadfæster, at EU med en fælles udenrigspolitik, en fælles mønt, et fælles flag, fælles unionsborgerskab, samordning af social- og arbejdsmarkedspolitikken, myndighed som en juridisk person og med flertalsafgørelser som den altovervejende beslutningsmetode bliver det tætteste, det europæiske kontinent nogen sinde har været på en forbundsstat.
Det er for mig helt uforståeligt, at et så stort flertal i Folketinget så entydigt, så lydigt og så bragende naivt bakker op om denne forfatning for Europa.
Hvor er de modige, der før turde tale deres partier imod og sige nej?
Er frygten for at sige fra, at afvise den øgede centralisme og EU's magttyranni virkelig så stor, at tavsheden får lov til at råde frem for den klare stemme, der tør tage stilling og tør sige fra?
Vi i Dansk Folkeparti er ikke bange.
Vi tør sige fra.
Vi vil ikke lade Danmark underlægge sig tanken om et forenet Europa.
Vi ønsker et stærkt samarbejde på tværs af grænserne, jovel, men kun der, hvor et samarbejde er nødvendigt.
Med forfatningen bliver EU ikke et spørgsmål om nødvendighed.
Det bliver et spørgsmål om selvtilstrækkelighed og om magtfuldkommenhed.
Vi vil ikke have en fælles politisk union, hvor Danmark i ét og alt skal rette ind efter fremmede landes interesser.
Vi vil frit kunne alliere os med hvem, vi ønsker, og vi vil ikke lade os binde af en forblommet tro på, at EU kan skabe et bedre Danmark end danske politikere i Folketinget.
Nok er vi europæere, men som Tyskland er tysk og Frankrig er fransk, således skal Danmark altid være dansk, og vi vil afvise at lade os gennemregulere fra Bruxelles.
Europæerne og danskerne fortjener bedre.