Ole M. Nielsen (KRF), 2001-04-20:
Jeg vil gerne begynde med at sige tak til SF for forespørgselsdebatten her og til ministeren for den åbning, det udspil, som kom, og som vi første gang fornemmede noget af i kronikken i Aktuelt.
Det er jo næsten ligesom en hel ketchup-effekt, hvor ministeren har været i stand til at holde sammen på tingene længe og afvist
- nu har der både været snak om teflonpander og gæs her - kritik af det system.
Så kom erkendelsen lige pludselig, og det kommer sådan set ikke bag på mig, for jeg har da aldrig anset ministeren for at være ubegavet.
Men jeg må sige, at han loyalt har forsvaret et system, som måske nok ikke var helt så godt, som det burde være, og det har vi selvfølgelig alle sammen et ansvar for, selv om vi skal fastholde, at administrationen af systemet ligger hos ministeren og ikke hos lovgiverne.
Det er jo helt klart, at det er sådan.
En af grundene til, at det er gået dårligere, og også at arbejdsmarkedsreform II har et dårligere ry end måske berettiget, tror jeg, er, at man startede med en lidt manglende erkendelse af situationen i efteråret 1998.
Jeg synes også - når man sådan kan se i bagklogskabens klare lys - at man dengang var lidt for optimistisk.
Jeg husker altså, at både arbejdsministeren og statsministeren sagde, at nu var der arbejde til alle, og det har vi fået præsenteret nogle tusind gange efterfølgende af
især det grå guld, eller hvad den generation nu hedder, at det kan de ikke helt mærke er tilfældet.
Det har været med til, tror jeg nok, at give
Der er jo også folk i dagpengesystemet, der har andre problemer end ledighed.
Vi må nok erkende, at det gælder for nogle af dem, som er på vej til at falde ud over 4-års-grænsen.
De mennesker skal vi jo alligevel tage os af, og det har systemet altså ikke i tilstrækkelig grad formået at drage omsorg for.
Er det ministeren, der bruger den dér med at bruge pincetten i stedet for?
Det er der helt klart behov for i større omfang.
Jeg ved godt, at strukturledigheden er et af argumenterne for aktiveringsindsatsen, altså opkvalificering af arbejdskraften.
Men når man udliciterer arbejdsformidlingen, vil man f.eks. lønne firmaerne efter, hvor hurtigt man får folk i job.
Jeg synes, der mangler en erkendelse af, at der er store geografiske forskelle på, hvilke muligheder der er, lige så vel som der er store menneskelige forskelle.
Nu stod vi her i aftes og snakkede barselorlov, og så er det også mærkeligt, at det vil kunne ødelægge arbejdsmarkedet fuldstændigt, hvis en forlænget barselorlov trækker mennesker - jeg tror, der var tale om 3.500 mennesker - ud af arbejdsmarkedet.
Ja, det kan godt ske, det er 13.000, men i første omgang 3.500, og så måske 13.000 i løbet af 2, 3, 4 år, eller hvordan vi nu laver en sådan ordning.
Men at det skulle kunne ødelægge arbejdsmarkedet, når vi har 150.000!
Jeg tror sådan set, at det er rigtig nok, at det vil give nogle flaskehalsproblemer, men det beskriver altså også, hvad det er for nogle paradoksproblemer, vi står med.
Derfor er der i endnu højere grad behov for at kanalisere nogle midler om og fremme nogle uddannelser.
Det ligger jo ikke inden for arbejdsmarkedsområdet alene, det ligger i høj grad inden for uddannelsesområdet at få satset mere på de uddannelser, som kan være med til at afhjælpe de her arbejdskraftmangler, hvad enten det er sygeplejersker, eller hvad det nu kunne være, så vi er i stand til f.eks. at få en forlænget barselorlov.
Så problemerne ligger mange steder.
Jeg vil da gerne sige, at jeg tror også, som det er sagt
før her, at aktiveringssystemet er bedre end sit rygte.
Vi får mange henvendelser fra frustrerede folk, nogle berettigede og andre uberettigede, men vi må jo konstatere, at det selvfølgelig også er de utilfredse, vi får breve fra.
De andre hører vi jo ikke fra.
Så selvfølgelig har også aktiveringssystemet været med til at løse flaskehalsproblemer eller forhindre, at de opstår, og også løse problemet for en hel masse mennesker. Men der er ingen tvivl om, at når vi nu skal til at lave om på det, skal vi droppe det stive aktiveringssystem, som går meget på, hvor mange og hvor meget man aktiverer, og lade det være mere individuelt efter lokale behov og efter den enkeltes behov.
Jeg kan ikke forstå, at den røde lampe allerede lyser, men så bliver jeg nødt til at gå et stykke ned på papiret.
Vi må satse betydeligt mere på kompetenceudvikling, vi må have mennesket i centrum, vi må satse meget kraftigt på privat aktivering.
Hvis ikke vi kan få virksomhederne til at gøre det, må vi have lavet sådan en form for rugekasser i privat regi, altså have virksomheder til at lave rugekasser, som kan bruges til optræning, måske specielt af de folk, som har andre problemer end ledighed.
Hvor man så rigtig tager hånd om dem, hvor der også er placeret en socialrådgiver osv. Så vil jeg gerne sige, at vi ikke går ind for lavere dagpenge for lige at huske at sige det, ...