Jørgen Estrup (RV), 1998-06-25:
Jeg tror, at jeg indledningsvis vil erklære mig enig med hr. Jacob Buksti, som startede debatten med at sige, at befolkningen vist var aldeles parat til at acceptere Folketingets tilbud om nu at gå på sommerferie.
Det har været et meget langt folketingsår, og den politiske udmattelse er både til stede i denne sal og i befolkningen.
Vi har haft kommunalvalg, folketingsvalg, EU-afstemning.
Jeg tror godt, at vi kan bruge en pause.
Lad mig starte med - som også hr. Peter Duetoft gjorde - at kvittere for statsministerens og regeringens indsats under EU-afstemningen.
Resultatet taler for sig selv.
Det var også en kampagne og et afstemningsresultat, som viser noget om, hvor linjen i dansk EU-politik bør ligge.
Det var ikke en blankoveksel.
Det var derimod en klar markering af, at der ikke i Danmark er noget, der blot minder om et flertal for Europas Forenede Stater.
Det er noget, som vi fra radikal side hilser velkommen.
Det svarer fuldstændig til vores opfattelse, og jeg synes i og for sig, at der er en meget god logik i de fire forbehold, som Danmark har taget.
Det er præcis forbehold, som understreger, at Danmark ikke er på vej ind i et føderalistisk samarbejde, og det gælder også for så vidt angår den betingelse, som Venstre åbenbart meget gerne vil have slettet, nemlig spørgsmålet om vores forbehold over for euroen.
Derudover er der jo så måske mest grund til at hæfte sig ved folketingsvalget.
Den 11. marts var en underlig dag.
Jeg tror, at der er adskillige i denne sal, der stadig vil mindes den.
Det var ikke mindst en underlig dag, fordi noget, som vi alle vel troede var - det vil jeg da gerne indrømme - en sikker valgsejr til Venstre og De Konservative og dem, der støttede dette, faktisk ændrede sig til at blive det modsatte.
Det undrede os alle sammen så meget, at en tv-kanal hårdnakket aftenen igennem fastholdt det modsatte resultat, fordi man havde indregnet resultatet af nogle nordatlantiske mandater.
Jeg forstår skuffelsen hos Venstre og De Konservative - det er der såmænd ikke noget at sige til, sådan ville vi andre også have haft det - da 3 borgerlige nordatlantiske mandater blev til 2 og 90 mandater i Folketinget blev til 89.
Flertallet var væk, og det syddanske valgresultat, nemlig 88 til regeringspartiernes side og 87 til den anden side, stod ved magt.
Ja, det troede vi altså, indtil vi blev klar over, at der altså var andre på banen, og jeg kan jo lige så godt med det samme påpege hr. Jóannes Eidesgaards særlige dagsorden, som ved et tilfælde faldt sammen med det forslag til vedtagelse, som Folketinget havde vedtaget den 27. januar i år, nemlig spørgsmålet om en gældsforhandling for Færøerne.
Den proces, der startede, kan man jo, uden at der nødvendigvis ligger noget odiøst i det, kalde en politisk
afpresning.
Det er jo ikke forkert eller ulovligt.
Det var en afpresning, som oppositionen her i Folketinget kunne bruge, og jeg må vel også sige, at det ikke ligefrem var et åbenlyst arbejde, der blev udfoldet for at holde de nordatlantiske mandater ude af syddansk indenrigspolitik.
Manglende erkendelse var der måske til gengæld tale om, nemlig en erkendelse af, at dette nødvendigvis var en kortåndet frist for oppositionen, for det jo lå i den vedtagelse, som Folketinget havde lavet den 27. januar, at når man havde opfyldt den, så ville hr. Eidesgaards pressionsmuligheder jo også være slut.
Så havde han opfyldt sin mission på det område.
Derfor er det ikke så mærkeligt, at vi nu står i en anden situation, og det får mig så blot til afslutningsvis om denne del af det politiske forløb siden den 11. marts at sige, og det er specielt møntet på hr. Anders Fogh Rasmussen, at når man i det elektroniske ugebrev, som hr. Anders Fogh Rasmussen har arvet fra sin forgænger, skriver her i sidste nummer: »Efter valget er Folketinget sammensat således, at regeringen har 89 mandater bag sig og oppositionen 89.«, er det simpelt hen ikke rigtigt, og jeg synes måske egentlig, at det var på tide, at også Venstre erkendte valgresultatet, blot sådan sagt i al stilfærdighed.
Lad mig så dernæst sige, at det forløb, vi har haft omkring pinsepakken, hvor regeringspartierne har besluttet sig for at bruge det spinkle flertal, jo altså ikke er nogen grund til at efterlade Venstre og De Konservative i en eller anden fornærmet opposition.
Det er ikke første gang, at det er sket for en mindretalsregering.
Jeg tror ikke, at jeg behøver at minde hverken Venstres eller De Konservatives ordførere om, at man har indgået smalle forlig med Fremskridtspartiet, og man har sågar - og det er jo stærk kost - indgået forlig med den socialistiske side af Folketinget, dvs. Socialdemokratiet.
Det var ikke blokpolitik af den grund, og det er det stadig ikke i dette tilfælde.
Næh, det afgørende er, at man naturligvis ønsker politisk stabilitet, når man er en mindretalsregering, men det er ikke altid, man kan få det - i hvert fald ikke for en pris, som er rimelig.
Det er nu engang sådan, at man er nødt til at afveje prisen for den politiske stabilitet over for det indhold, som det forlig, der tilbydes, rummer, og i dette tilfælde var det aldeles åbenbart, at der ikke var nogen mulighed for at få et forlig med Venstre og De Konservative og derefter få Folketinget til at gennemføre bare nogenlunde væsentlige dele af regeringens politik.
Og så var der kun én vej at gå.
Jeg synes, det var godt at høre fru Ulla Tørnæs bekræfte, at det, der skilte, var spørgsmålet om ejendomsbeskatningen, for det var jo også det, der skilte i valgkampen; det ved vi alle sammen.
Det tema, valgkampen i høj grad blev ført på, var, om lejeværdien var noget, der var godt for dansk samfundsøkonomi, eller om det bare var en eller anden form for klapjagt på udsatte boligejere.
Jeg tror, de fleste økonomer godt ved, hvad svaret er, og i Det Radikale Venstre har vi hele tiden lagt ret megen vægt på, hvad økonomerne siger om dansk samfundsøkonomi.
Derfor også vores skarpe modstand mod at udhule ejendomsbeskatningen.
Det er blevet sagt af hr. Anders Fogh Rasmussen i Berlingske Tidende i dag, at der er jo altså tale om renlivet socialistisk ideologi, og hr. Peter Brixtofte sagde nogenlunde det samme i går i en pressemeddelelse: Et gennemgribende socialistisk indgreb.
Er det Marx, eller er det Arbejderbevægelsens Erhvervsråd eller måske hr. Frank Aaen, som har bidraget til det her?
Jeg kan såmænd godt afsløre, at hvis man vil finde en drejebog - selv om jeg ikke er sikker på, regeringen behøvede nogen drejebog - finder man den i form af den sidste rapport fra de økonomiske vismænd, og jeg vil i og for sig råde både Venstres og De Konservatives ordførere til endnu en gang at nærlæse, hvad der står på side 4-12 i vismændenes sidste beretning.
Det er i det ene træk efter det andet præcis det, regeringen nu foreslår i pinsepakken, og derfor er der megen grund til at spørge Venstre og De Konservative, om vi nu skal tro, at de tre vismænd - Niels Kærgård, Nina Smith og Peter Birch Sørensen - er blevet regeringens røde lejesvende, eller hvad det egentlig er, vi har med at gøre.
Er det egentlig meget andet end lidt sort snak og lidt spil for galleriet, der her er tale om?
Jeg kan ikke se andet.
Det, regeringen gennemfører nu med pinsepakken, og som det Radikale Venstre støtter helhjertet, er et indgreb, som kan have overskriften: Mere socialt, bedre struktur, grønnere og strammere
Det er mere socialt, fordi man sænker bundskatten og gennemfører et højere loft for mellemskatten og dermed øger gevinsten ved at gå fra passiv forsørgelse til aktiv arbejdsindsats.
Den direkte omfordeling gennem denne ændring af skattesystemet til fordel for lavtlønnede i arbejde er nok
den mindste del.
Hvis man gør det op, drejer det sig vel om 1.400-1.500 kr. efter skat for enlige.
Nej, den egentlige fordel, den egentlige gevinst, er den, der kommer af, at der kommer et fald i skatten på den ekstra indkomst, når man går i arbejde, og det er ca. 7-8 procentpoint for enlige.
Hvis man er forsørger, betyder den langsommere aftrapning af tilskud til børnepasning yderligere mellem 6 og 13 procentpoint, og endelig er der det særlige, indkomstafhængige transportfradrag, som bidrager med yderligere 4 procentpoint.
Forsørgere med lave indkomster får i alt en reduktion af marginalskatten på omkring 20 pct., og det er faktisk et problem
Det er på tide, vi får det løst.
Der er også en bedre struktur i det, som nu gennemføres med pinsepakken.
Vi får en lavere skat af kapitalindkomst og et lavere rentefradrag, som begrænser tilskyndelsen til at stifte gæld og styrker opsparingstilbøjeligheden.
Det samme gør fastholdelsen af niveauet for ejendomsbeskatningen, for dermed får vi bremset husprisernes himmelflugt, og det er en strukturændring til fordel for øget opsparing, som stort set alle økonomer og ikke mindst vismændene har tilrådet.
En yderligere strukturforbedring, som vedrører oprydning og reduktion af fradragssiden i skattesystemet, er den lavere skatteværdi af de ligningsmæssige fradrag, og jeg skal i al stilfærdighed også nævne fradraget for faglige kontingenter.
en forbedring.
Jeg tror, som en økonom sagde sidste søndag i middagsradioavisen, at det er og bliver Ebberød Bank, hvis staten er nødt til at forgylde borgerne for at få dem til at spare op, og vi ved jo, at det kun er til fordel for de bedrestillede.
For det tredje er pinsepakken grønnere.
Den fortsætter vækstforskydningen fra skat på indkomst til skat på forurening og miljøbelastning, i denne omgang i en størrelsesorden af knap 6 mia. kr.
Det er både dieselafgiften og benzinafgiften, der bidrager til lavere miljøbelastning på transportområdet, og de øgede energiafgifter bidrager til, at vi nærmer os CO2-målsætningen.
Desuden er der forbedringer for den kollektive trafik, og der er sat et arbejde i gang for at gøre grønne afgifter socialt mere retfærdige gennem et bundfradrag.
De sidste to ting er - vil jeg gerne understrege - et resultat af SF's og Enhedslistens deltagelse i forliget, og det er et resultat, vi påskønner fra radikal side.
Endelig er det nødvendigt med en opstramning af aktiviteten gennem lavere tilskud, primært til ejerboliger og lånefinansieret forbrug.
Det svarer vel, som statsministeren meget visuelt sagde i sin redegørelse ved debattens start, stort set til forsvarsbudgettet, og det synes jeg var en meget passende sammenligning, for det er jo relativt store tal, vi her har med at gøre.
Men derudover - og det synes jeg også skal understreges - er der et behov for nulvækst i statens udgifter på den kommende finanslov, og der er behov for en stram kommunaløkonomi, som det også fremgår af de indgåede kommunale aftaler.
Spørgsmålet er selvfølgelig, hvad det var for et alternativ, regeringen blev mødt med fra Venstre og De Konservatives side.
Det har debatten handlet meget om, og jeg skal ikke forlænge den væsentligt, for noget af det bliver
en strid om ord.
Men jeg har endnu ikke set ét eneste forslag, som virkelig havde noget, der bare mindede om den stramningsgrad, som er nødvendig for dansk økonomi.
Vi fik at vide, at Venstre og De Konservative gerne ville skifte over til offentlige besparelser, men vi fik ingen forslag til offentlige besparelser, og derfor var der altså ikke meget at gå efter.
Vi fik derimod en meget klar instruktion i, at succeskriteriet for Venstre og De Konservative i høj grad var at gennemhulle virkningen af indsatsen for en opbremsning af ejerboligprisstigningerne og den del af forbruget, som finansieres gennem optagelse af lån i fast ejendom.
Fremtiden er selvfølgelig ikke så tryg for en regering, der ikke fik det store brede forlig, den gik efter, men jeg ved ikke rigtig, om jeg skal tro på det, hr. Anders Fogh Rasmussen sagde til Weekendavisen for nylig: Det bliver kamp fra hus til hus.
Det lød ret voldsomt, og det blev fulgt op af formanden fra Venstres erhvervsudvalg, som sagde: Dette er åben krig, og det ønsker vi i Venstres bagland.
Nu er vi jo i Det Radikale Venstre antimilitarister, så vi kan fornemme, at det bliver svært at komme på dialoghold af hinanden.
Men jeg har nu alligevel på fornemmelsen, at når vi kommer frem til efteråret, vil det vise sig, at der er mere at snakke om, end det lyder til i dag, i hvert fald hvis vi skal tro på, at der stadig er noget, der hedder borgerlige stemmer, der arbejder, for så skulle der gerne være en anden stil og nogle andre muligheder for at snakke sammen til efteråret.
Men det kræver altså det, jeg vil kalde politisk risikovillighed.
Det kræver faktisk, at man også er parat til at tage medansvar for noget, der ikke er populært, og det savner vi i høj grad meldinger om fra Venstre's og De Konservatives side.
Lad mig så slutte af med at nævne nogle punkter, som jeg opfatter som en del af efterårets dagsorden, i hvert fald den dagsorden, vi kan se med radikale briller.
Det er dels finansloven, der - som jeg allerede har sagt - nødvendigvis må blive stram, og som også skal rumme strukturændringer.
Som bekendt står regeringen frit, når det drejer sig om selskabsbeskatningen, og som vi har kunnet høre i radioen i dag, er der også andre ting, bl.a. vedrørende boligstøtte, hvor vi i høj grad må efterlyse en boligstøtte, der først og fremmest bygger på social trang. Det andet, jeg gerne vil påpege, er, at der startes et arbejde med det, jeg vil kalde arbejdsmarkedsreform 3. Der er behov for en arbejdsmarkedsreform, der stopper udstødelsen fra arbejdsmarkedet, og der er behov for en arbejdsmarkedsreform, som sikrer, at arbejdsmarkedet tager det nødvendige sociale ansvar.
Det er det, vi fra radikal side også efterlyste i valgkampen.
20 pct. fik aldrig chancen under opsvinget, og det er deres tur nu.
Men der er samtidig behov for nogle strukturændringer på arbejdsmarkedet, som sikrer, at folk bliver der længere, at de pensionerer sig senere, at der bliver øget mulighed for deltid og fleksibilitet, og at vi i øvrigt får fjernet nogle flaskehalse og skabt øget mobilitet.
Det er en god dagsorden at arbejde med for dem, der vil det.
Som det tredje punkt vil jeg gerne nævne et punkt, som måske er usædvanligt set med Folketingets øjne, når man ved, hvad De Radikale normalt beskæftiger sig; men vi har faktisk brug for en retspolitisk reform inden for forsvaret.
Det er noget, vi har efterlyst fra radikal side, men det er også efterlyst nu af forsvarets officerer og Forsvarets Konstabel- og Korporalforening, altså af forsvarets stampersonel, og også fra de værnepligtiges side.
Vi har brug for at få et retspolitisk system i forsvaret, som sikrer, at forsvaret ikke blot er en stat i staten, men rent faktisk følger de samme retningslinjer for retsprincipper, som vi har i resten af samfundet.
For nu at blive i forsvarets regi har vi altså også brug
for at få afsluttet Forsvarskommissionens arbejde og få lavet en ny forsvarsordning, som understreger specialisering, arbejdsdeling og udlicitering.
Det lyder måske voldsomt, men hr. Peter Duetoft understregede netop for lidt siden nogle af de problemer, vi møder i Finansudvalget, når vi ser, at en byggeadministration - også forsvarets byggeadministration - indimellem ikke kan leve op til kravene.
Men først og fremmest
har vi brug for et nyt nærforsvar, som tager højde for, at Rusland har indført et totalt defensivt forsvar i Østersøområdet.
Vi har også brug for en implementering af udlændingepakken og specielt på integrationsområdet sikkerhed
for, at Dansk Flygtningehjælp rent faktisk kan klare sig i en overgangsperiode og tage ansvaret, indtil de så at sige skal ud i fri dressur sammen med andre organisationer.
Vi har også brug for at snakke repatriering, og vi har brug for at snakke om den del af miljø- og katastroferammen, som vedrører katastrofeindsats, som i høj grad drejer sig om hjælp i nærområderne og sikrer, at man både i ulandene og Østeuropa kommer over de vanskeligheder, vi alle sammen ved, de har måttet trækkes med, og som også har påvirket os andre.
Og endelig har vi ikke mindst brug for at snakke om menneskerettigheder, en øget dansk indsats og etiske spilleregler for det offentliges samarbejde med danske virksomheder i den tredje verden.
Det er en lang dagsorden at tage hul på til efteråret, og vi har brug for at få en lille pause nu.
Men jeg vil godt sige, at når høsten er i lade, plejer humøret jo at blive bedre.
Så er det svært selv for Venstrebønder at bevare pessimismen, og det harmonerer egentlig godt med, at Folketinget til den tid igen er i arbejdstøjet.
Så håber jeg, det er slut med at se rødt og slut med at gå i sort, og så må vi jo se, hvad farve håbet har til den tid.
Det må tiden vise.