Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-05-26:
Tak for en lang og momentvis også spændende debat.
Der er sagt en lang række ting, og jeg skal ikke kommentere det hele, men der er lige et par hjørner, jeg gerne vil tage fat i.
Lad os tage transportfradraget først.
Jeg deler naturligvis fuldt ud hr. Poul Nødgaards karakteristik af befordringsfradraget.
Det er et genialt træk, som er målrettet mod at gøre det mere attraktivt for en række lønmodtagere at bosætte sig nogle steder i Danmark, hvor man ellers har svært ved at tiltrække mennesker, men det er et initiativ, der ikke kan stå alene.
Jeg er selvfølgelig helt enig med fru Line Barfod og alle andre, der har været inde på det tema, i, at det selvfølgelig også er vigtigt, at man på anden vis understøtter en udvikling i de pågældende områder, så det også bliver attraktivt at etablere lokale arbejdspladser.
Men det er jo sådan set at vende ryggen til virkeligheden, hvis man ikke erkender, at der faktisk er en række mennesker i dette samfund, der bosætter sig ét sted og arbejder et andet sted.
En af attraktionerne ved en række udkantsområder er jo netop muligheden for at kunne erhverve en attraktiv bolig relativt billigt og måske kombinere det med at tage moderne teknologi i brug, så man kan etablere et familieliv, hvor man bor i dejlige naturskønne omgivelser og lejlighedsvis arbejder i den store by mere eller mindre langt væk.
Jeg tror, jeg nævnte et eksempel fra Fejø, da vi for nylig havde landdistriktsdiskussionen her i Folketinget.
Her oplever man netop en befolkningsmæssig fremgang i øjeblikket, og den udspringer faktisk i nogen grad af, at folk indretter sig på en sådan måde, at de bor på øen med alle de værdier, der knytter sig til det, og samtidig opretholder en arbejdsplads i f.eks. Københavnsområdet.
Det er sådan set netop det, transportfradraget skal understøtte.
Så blev der spurgt, hvorfor det lige præcis er 50 kommuner.
I stedet for tom retorik, som man har set tidligere regeringer komme med, har denne regering modet til at sige: Der er nogle særlige områder, der har det
Men vi forfalder ikke til den form for millimeterretfærdighed, der består i, at man kun kan gøre en særlig indsats for nogle, hvis man gør en tilsvarende særlig indsats for andre, hvilket jo har den logiske konsekvens, at man ikke har gjort noget særligt for nogen.
Sporskiftet i denne redegørelse og i økonomi- og erhvervsministerens vækststrategi er, at der meget konkret peges på, jeg tror i alt 40 kommuner, som er lokaliseret i områder, der har det ganske vanskeligt set i et erhvervsudviklingsmæssigt perspektiv, og derudover har vi udpeget de kommuner, som har et beskatningsgrundlag, der er lavere end 80 pct. af landsgennemsnittet.
En del af kommunerne opfylder i virkeligheden begge kriterier, så det er altså et forsøg på at sige meget målrettet: Her er der nogle kommuner i nogle områder af Danmark, som har det særlig svært.
Her vil vi gerne give en håndsrækning og gøre det yderligere attraktivt at slå sig ned.
Så blev der spurgt - jeg tror, bl.a. hr. Kim Sejr var inde på det - hvorfor det skal være 5 år, hvis der ikke er noget belæg for, at det virker.
Til det må jeg sige, at når vi har ønsket at introducere strategien i dette 5-årige forløb, er det naturligvis, fordi borgerne i dette samfund til en vis grad skal kunne forholde sig til, hvad vi vedtager af lovgivningsmæssige initiativer her i Folketinget.
Hvis de i et vist omfang rent faktisk skal kunne påvirke folks flyttemønster, må det altså også være sådan, at hvis man f.eks. sælger sin bopæl i hovedstadsområdet og flytter til Lolland-Falster eller Nordjylland, eller hvor det nu måtte være, skal man selvfølgelig have en vis tillid til, at de vilkår, hvorpå man flytter, også eksisterer dagen efter, at flyttevognen har leveret flyttelæsset og er kørt tilbage til den store by.
Det er derfor, vi har sagt, at 5 år er en rimelig periode at gennemføre strategien i, både ud fra hensynet til det enkelte menneske, som eventuelt agerer på baggrund af regelsættet, og i øvrigt også af hensynet til at samle op på de erfaringer, der kan gøres.
Jeg synes, det er lidt ærgerligt og trist at kunne konstatere, at de partier, der ellers tager den store retorik i munden, bl.a. Socialdemokratiet, helt konkret vender ryggen til, at der er en række mennesker i dette samfund, som nu vil opleve at få bedre økonomiske vilkår i deres dagligdag.
Det er altså konkrete mennesker, der bor i Skagen og pendler til Aalborg, det er konkrete mennesker, der i et stigende antal bor på Lolland-Falster og pendler til Københavnsområdet, men stod det til Socialdemokratiet, SF, Enhedslisten og Det Radikale Venstre - jeg er lidt usikker på Kristeligt Folkeparti - skulle disse mennesker altså ikke have den forbedring, som regeringen lægger op til.
Det er i hvert fald den kontante konklusion, der står tilbage efter debatten i dag: regeringen vil gøre noget, der helt konkret bedrer nogle menneskers vilkår, men det vil oppositionen ikke. Så bliver der spurgt, hvem der skal betale.
Fradraget introduceres og rulles altså ud på fuldstændig samme måde som alle mulige andre ligningsmæssige fradrag, og det betyder jo, at da det er målrettet mod de kommuner, der har det særlig svært, vil effekten af det neutraliseres via udligningssystemet.
Der er ikke tale om, at de 50 konkrete kommuner selv kommer til at betale det.
Der er tale om, at skatteborgerne i de 50 kommuner får det forhøjede fradrag i det omfang, de opfylder lovens bestemmelser for at få det.
De har naturligvis en mindre skattepligtig indkomst og betaler dermed som udgangspunkt også mindre i kommuneskat og statsskat.
Det er klart nok.
Men man skal altså være lidt logisk i sin argumentation
Jeg forstår, at de fleste af ordførerne er bosat de samme steder.
Men det må nu engang være sådan, at folk, der bor de steder, som er præget af vækst og velstand, må være med til at finansiere den særlige indsats, for ellers giver det jo ingen mening. Så fik vi igen en tur omkring ældrepakken, og der var også en stor sygehusdebat med mange spændende temaer, som måske med fordel kunne diskuteres i en anden sammenhæng end lige den regionalpolitiske.
Jeg hører i hvert fald til dem, der vil forbeholde sig retten til at sige, at når vi diskuterer sygehuspolitik og sygehusstruktur, skal diskussionen primært være drevet af nogle overvejelser om, hvordan vi behandler patienterne bedst muligt.
Det er fair nok, at man også tager nogle regionalpolitiske hensyn.
Men udgangspunktet må dog være, hvordan vi behandler de syge mennesker, og jeg vil altså gerne sætte en tyk streg under, at jeg tror, det ville være meget lidt klogt at vedtage, at der ikke kunne laves nogen strukturtilpasninger.
En del af de strukturtilpasninger, der foregår i den danske sygehussektor i øjeblikket, er jo præget af alle mulige andre hensyn end økonomi, nemlig bl.a. hensynet til at kunne øge kvaliteten i sygdomsbehandlingen, og jeg vil foreslå, at vi stadig har det som ledestjerne.
Ganske kort om ældrepakken: Når hr. Jens Peter Vernersen siger, at der ikke bliver mere service, er det notorisk forkert.
Det er jo sådan, at de 500 mio. kr., der er sat af, er sat af som et permanent løft.
Det kan meget vel være, at der er kommuner, der har brugt de penge, der har været sat af, til at få udregnet priser og skabt de andre forudsætninger, der skal til for at lave det frie valg, men det er jo en engangsudgift.
Der er altså tale om et permanent løft.
Der er i øvrigt også tale om, at disse ressourcer er fordelt efter demografiske kriterier ligesom de 1,5 mia. kr., der sidste år blev sprøjtet ind i sundhedssektoren, og de 700 mio. kr., der tilsvarende er sprøjtet ind i år.
Jeg tror ikke, at hr. Jens Peter Vernersen er i stand til at komme med ét eneste eksempel på, at tidligere regeringer har lavet generelle serviceløft ved at bringe pengene i spil på en sådan måde, at de i særlig grad kom derud, hvor beskatningsgrundlaget er svagt.
Så spørger hr. Kim Sejr til Lolland-Falster.
Jeg går ud fra, at der ikke blev spurgt med henblik på, at jeg skal komme med en geografisk belæring, men jeg kan forstå, at hr. Kim Sejr har haft en fortid som kandidat i området.
Det har jeg også selv, så vi er begge bekendt med, hvor Lolland-Falster ligger.
I vækstområderegi skal jeg blot sige, at de fire eksempler, der er givet her, jo netop er eksempler.
Der er defineret nogle dele af Danmark, og Lolland-Falster hører til den kategori, som kan komme i betragtning til disse vækstsamarbejder og dermed også komme i betragtning til at samarbejde om de 60 mio. kr., regeringen har sat af.
Det kræver i gåseøjne blot, at Lolland-Falster tager handsken op, definerer nogle projekter og går i dialog med økonomi- og erhvervsministeren.
Jeg kan se, den røde lampe lyser, så jeg skal slutte af
her i tillid til, at jeg nok får ordet en gang mere
Men ellers vil jeg blot slutte af med at sige, at jeg er meget, meget enig, når hr. Jens Peter Vernersen i flere omgange tager den regionalpolitiske redegørelse frem og siger: Her kan man punkt for punkt læse det, man selv har fremlagt, og det er virkeligheden.