Thor Pedersen (V), 2003-05-23:
Nu kender jeg ikke det konkrete eksempel, som fru Line Barfod omtaler, men i øvrigt forstår jeg ikke argumentationen.
Før var argumentationen, at alle patienterne skulle på de offentlige sygehuse, men nu forstår jeg, at problemet er, at de kommer ind på det offentlige sygehus, før de bliver henvist.
Nu må man altså vælge, hvad det egentlig er, man vil.
Det er vel sådan, at de kun kommer på de private sygehuse, hvis der er for lang ventetid?
Det går jeg da ud fra, for det er jo det, der er vedtaget i Folketinget.
Hvis ventetiden er mere end 2 måneder, får man retten til at vælge, ellers er det amtet selv, der henviser til et behandlingssted, så jeg ved ikke, hvad det er for nogle problemer, de private skal løse.
Hvis det offentlige løser det hele, er der jo ikke noget at løse for de private, medmindre borgerne i øvrigt måtte vælge noget andet. Jeg er helt sikker på, at hvis man går i enrum med hr. Ole Stavad, vil det være muligt at skabe en forståelse hos hr. Ole Stavad på lige fod med den, man egentlig har hos de kommunale forhandlere, og som de i hvert fald havde, før der gik politik i spørgsmålet om at udskyde en udligningsreform. Der er altså megen sund fornuft i, at man ikke gennemfører en udligningsreform, som er baseret på en struktur, som måske skal laves om.
Ideen med en udligningsreform skulle jo gerne være, at det er noget vedvarende, så det er sådan, at når en kommune etablerer sit beslutningsgrundlag for de næste 4 år eller måske gerne på længere sigt, f.eks. 10 år, har man en forventning om, hvilke mekanismer der virker. Jeg vil godt sige, at det er forkert at tro, at man kan etablere udligningssystemet, før man ved, hvordan strukturen er.
Det vil aldrig nogen sinde kunne lade sig gøre, og regeringen har sagt, at der er ikke nogen struktur i sigte, før vi har et grundlag at diskutere på ud fra Strukturkommissionens arbejde.
Så skal der træffes en beslutning her i Folketinget, men indtil da løser det bloktilskud, som vi jo ønsker at give, vækstproblemet.
Angående den mellemkommunale udligning: Vi ønsker at sikre, at de svage kommuner bliver tilgodeset med en særlig pulje, der vil være historisk stor.
Det, der kan gives, vil bedre kunne afspejle de problemer, man står med i 2004 eller 2005 som vanskeligt stillet kommune, og det er jo problemer, der normalt ikke kan lægges ind i en udligningsreform, som har et sigte, der går over 10 år, hvor man måske også på et tidspunkt skal forholde sig til problemer, som endnu ikke er kendt.
Det vil sige, at reformen vil have et andet indhold, og det er altså lettere at hjælpe de kommuner, der har det svært, ad hoc, indtil vi får en egentlig udligningsreform.
Fru Marianne Jelved siger, at regeringens politik er letsindig.
Debatten i dag har altså nærmest lydt, som om skattelettelserne for de næste 10 år skal betales over 1 år, men sådan er det jo ikke.
Det, vi taler om i forbindelse med en fremtidig skattelettelse, er fremtidige indtægter af en fremtidig produktion.
Jeg synes af mange grunde, det er et rigtigt mål med de 85.000 flere i arbejde.
Folketinget har i virkeligheden vedtaget regler, der skulle sikre, at ca. 40.000 af de 85.000
Men for mig at se er det meget minimalt set i forhold til den store gruppe, der er uden for arbejdsmarkedet.
Jeg synes ikke, det er ambitiøst, at Folketinget siger: Vi ønsker, at der skal 85.000 flere i arbejde ud af den lille million, som ikke er i arbejde, og hvoraf en stor del måske er sat uden for arbejdsmarkedet på grund af vores almindelige måde at leve på, ikke mindst indvandrergruppen.
Jeg ser det ikke som noget uoverkommeligt, og vi burde sige i fællesskab, at det mål vil vi nå.
Havde man sagt
200.000, ville jeg sige, at det er nok helt umuligt, men et ambitionsniveau om, at vi skal vedtage regler, der får 40.000 flere i arbejde end det regelgrundlag, vi har nu, er i stand til, synes jeg ikke er ambitiøst.
Næsten hver fjerde i den arbejdsduelige alder er uden for arbejdsmarkedet, og jeg synes faktisk, at vores fælles ambitionsniveau burde være langt større.
Det er den proces, der skal ske i årene fremover.
Men til gengæld vil jeg også sige, at der er ikke plads til mere.
Vi går lige til stregen.
Jeg forstår godt, hvorfor alle fagøkonomer siger, at der overhovedet ikke er plads til yderligere lempelser.
Men vi har altså valgt at gå lige til stregen, fordi vi alle sammen skal yde et bidrag til, at det midlertidige tilbageslag, der har været i konjunkturerne, i bedst mulig grad kan rettes op, og jeg mener i virkeligheden, at det vil kunne ses i finansloven, at det, vi arbejder med, vil være meget afstemt efter, at vi på bedste vis forsøger at afværge et midlertidigt konjunkturtilbageslag.