Birthe Rønn Hornbech (V), 2001-05-03:
Det er da godt, at ikke alle folketingsmedlemmer er undergivet ministeransvar for alt det, de kommer til at sige i avisen, når journalisterne ringer en sen aften, og man gerne vil markere sig.
Tak for, at Venstre heller ikke dér var repræsenteret, bare fordi pressen ringer. Jeg kan meddele, at vi stemmer imod disse tre forslag.
Som det allerede har været anført af justitsministeren og den socialdemokratiske ordfører, har vi diskuteret denne sag for ret kort tid siden, og der er en rapport på vej.
Vi har så at sige fået talt ud, da vi havde ministerens lovforslag her i Folketingssalen.
Men jeg vil da gerne sige til hr. Søren Søndergaard: Lad os nu forestille os, at menneskehedens historie var gået meget anderledes.
Lad os nu forestille os, at vi stadig var i Paradisets Have før syndefaldet.
Så ville Venstre være imod isolationsfængsling.
Vi ville være imod varetægtsfængsling
overhovedet.
Vi ville være imod fængsler overhovedet.
Vi ville være imod straf overhovedet.
Og vi ville være, og det er vi stadig væk, overhovedet imod forbrydelser og forbrydere.
Men nu fik vi altså syndefaldet, og den menneskelige natur har jo vist, at man ikke altid kan overholde landets love, man begår forfærdelige overgreb over for andre mennesker.
Og det må selvfølgelig straffes.
Der er nemlig et ord, som ingen har nævnt i denne debat endnu, og det er ofrene.
Vi tænker på ofrene.
Derfor er det altså nødvendigt, at man en gang imellem også tager isolationsfængsling i brug for at få straffet forbryderne.
Der er situationer, hvor det ganske enkelt ikke er muligt at få opklaret forbrydelserne, hvis ikke man har isolationsfængsling.
Man kender jo sager, hvor man troede, at det hele var opklaret.
Så ophæver man isolationen, og så bliver forklaringer trukket tilbage, de sigtede får talt med hinanden, og så falder sagen i retten.
Det er ikke rimeligt, at der så ikke kan ske en retshåndhævelse.
Med hensyn til de psykiske skader er jeg enig med ministerens vurdering af, hvem der afgør, hvem der kan tåle at sidde i varetægtsfængsel.
Men jeg må sige, når jeg hører fru Anne Baastrups omsorg for de isolerede, der skal have kontakt, at så kunne man godt forestille sig, at der i dette øjeblik sidder gamle mennesker rundtomkring i deres lejlighed, som af fysiske grunde, eller fordi de ikke kender nogen, er fuldkommen isolerede og ikke kan komme ud af deres lejlighed, og ingen gider tage sig af dem.
En gang imellem synes jeg, det kniber med proportionaliteten med hensyn til, hvem det er, man vil yde omsorg over for.
Og når hr. Søren Søndergaard taler om tortur, vil jeg godt henvise til det svar, justitsministeren har givet mig på et spørgsmål om, hvad isolation egentlig er.
For der er jo et renderi hele dagen, og der er masser af rettigheder.
Det har justitsministeren bekræftet i et svar til mig.
Så er der specielt det helt absolutte krav, at man ikke må isolere personer under 18 år.
Altså tre personer begår gruppevoldtægt, én gang og to gange og tre gange, men de skal altså bare have lov at sidde og kunne snakke sammen, tilrettelægge forklaringerne over for politiet og så til syvende og sidst blive frifundet.
Det er altså det samfund, hr. Søren Søndergaard ønsker sig. Vi kan ikke komme på talefod i den sag.
Vi ser først på ofrene.
Hr. Søren Søndergaard ser først på forbryderen.
Det er den grundlæggende forskel.