Eva Kjer Hansen (V), 2004-11-16:
Nu skal vi så til det igen, denne gang med fokus på børnefamilierne.
Børnenes opvækstvilkår, uddannelsesmuligheder m.v. er helt afgørende for Danmarks fremtid, og derfor er diskussionen selvfølgelig meget relevant.
Men er det rigtigt, at der bliver stadig flere fattige familier med børn, og hvad er i det hele taget fattigdom i Danmark?
For at få proportioner ind i debatten er det vigtigt at være opmærksom på, at det er meget tvivlsomt, om der overhovedet findes absolut fattigdom i Danmark.
Danmark er derudover kendetegnet ved at have en høj gennemsnitsindkomst og en meget lige indkomstfordeling.
Begge ting er i høj grad med til at værne mod fattigdommen.
Og Danmark har sammenlignet med andre vestlige lande en relativt lille andel af børn, som befinder sig i lavindkomstgruppen.
Regeringen fik i 2004 udarbejdet rapporten »Lavindkomst, mobilitet og sammensætning«, som viste, at de fleste børnefamilier i lavindkomstgruppen kun er der i kort tid.
Ud fra en bestemt definition på lav indkomst var der f.eks. 22.000 børn under 9 år i familier med lav indkomst i 1993.
Knap 3.000 af disse var fortsat i gruppen i 2003, og kun knap 500 havde været i gruppen i hele perioden.
Det er altså relativt få børnefamilier, som befinder sig konstant i lavindkomstgruppen, og det er jo helt centralt i denne diskussion og viser, at der er meget stor udskiftning i lavindkomstgruppen.
Efter regeringens opfattelse skal ydelserne indrettes sådan, at der er et incitament til at komme i beskæftigelse og bevæge sig ud af lavindkomstgruppen.
Det kan ikke hjælpe noget at have et system, hvor den enkelte skal tjene over 25.000 kr. om måneden, for at der bliver råd til mere, end når familien er på kontanthjælp.
Og efter min opfattelse har det mindre konsekvenser for børnenes muligheder og opvækst, at der i en periode er lavere indkomst sammenlignet med den situation, hvor forældrene mere varigt er uden for arbejdsmarkedet, fordi det ikke kan betale sig.
Hvis ikke man ønsker et samfund med total økonomisk omfordeling og dermed en helt lige indkomstfordeling uden privatøkonomiske incitamenter, vil der jo altid være nogle, som har lavere indkomst end andre.
Hvis man som et rent tankeeksperiment forestillede sig, at man fordoblede alle indkomster, så vil det jo fortsat være den samme gruppe, der har de laveste indkomster, men selvfølgelig på et andet niveau.
Og her rækker min fantasi altså ikke længere.
Hvordan skulle man på nogen måde kunne fastlægge grænser for, hvad den enkelte familie skal bruge sine penge til, om der skal købes til discountpriser eller ej?
Det tror jeg helt ærligt de fleste danskere godt vil have sig frabedt.
Fordele og ulemper ved at indføre et mindste leveniveau eller en officiel fattigdomsgrænse i Danmark skal ses på baggrund af, at Danmark som udgangspunkt er blandt de lande i den vestlige verden, hvor færrest har en relativt lav indkomst.
Det er altså meget godt at have i baghovedet, når man skal diskutere fattigdomsgrænser.
Jeg synes, der er mange argumenter, der taler imod, at man fastsætter en officiel fattigdomsgrænse.
Det er nemlig ikke muligt at sige noget præcist om, hvilket indkomstniveau der er fair, anstændigt eller rimeligt ud fra objektive kriterier.
Det er i bund og grund et politisk spørgsmål og omfatter blandt meget andet en afvejning i forhold til at bevare tilskyndelsen til selvforsørgelse, til at uddanne sig eller andet.
Disponibel indkomst i et enkelt år er heller ikke nødvendigvis et godt mål for en families faktiske levestandard.
Tidligere forbrugsvalg, det kan være opsparing, eller det kan være optagelse af lån, vil f.eks. betyde, at der er et større eller mindre beløb til rådighed for forbrug, end den løbende indkomst vil vise.
Nogle familier kan i en periode prioritere mere fritid eller mere tid sammen med børnene frem for pengeindkomst.
Får det dem under en fastsat fattigdomsgrænse, har det ikke automatisk negative konsekvenser for børnene.
Vi har indrettet os med et ganske komplekst system af forsørgelsesydelser, som tager højde for de særlige udgifter, forskellige familietyper har.
På den måde sikrer vi en målretning af de offentlige ydelser til familierne med de laveste indkomster.
Mange forestiller sig nok, når de hører ordet fattigdomsgrænse, at det er noget, der vil lægge en effektiv bund under, hvad man som borger i Danmark skal have at leve for.
Men sandheden er, at vi kan ende med et niveau, der er placeret på laveste fællesnævner, for de offentlige midler er trods alt ikke ubegrænsede.
Samtidig vil det være svært at opretholde det finmaskede system, som vi har i dag, hvor der ydes særlig hjælp til grupper med særligt behov.
Man kan som bekendt ikke både blæse og have mel i munden på samme tid, og hvis nogle eksperter har defineret, hvad man skal kunne leve for i Danmark, hvorfor skulle man så opretholde et system med den form for målretning, som vi rent faktisk har i dag?
Så hvad har de familier, der i en periode befinder sig i lavindkomstgruppen, ud af en officiel fattigdomsgrænse, når den ikke afspejler den konkrete families behov?
Det har jeg meget svært ved at se.
På samme måde er det vanskeligt at se, hvordan et mindste leveniveau skal kunne tage højde for at give børnene nogle bestemte muligheder.
Det koster jo ikke lige meget at gå til fodbold, ridning eller dans, og de relevante aktiviteter afhænger måske også meget af børnenes alder.
Selv hvis man skulle kunne lade sådanne udgifter indgå ved fastlæggelsen af overførselsindkomster, er det jo ingen garanti for, at pengene så også i virkeligheden kommer til at gå til børnene.
Her er vi ved sagens kerne.
Det handler hele tiden om prioriteringer, om familiens prioriteringer og børnenes forskellige ønsker.
Desuden kan børn i familier med betydelig højere indkomster også have sociale problemer eller leve under omstændigheder, som ikke er tilfredsstillende.
Dernæst kan man sætte spørgsmålstegn ved, om højere ydelser overhovedet er svaret på de problemer, der er med bekæmpelse af negativ social arv.
Hvis f.eks. et barn vokser op med to arbejdsløse forældre på kontanthjælp, så er svaret på bekæmpelse af negativ social arv jo ikke blot at forhøje ydelsen.
Det vil skabe langt bedre vilkår for børnene, hvis vi kan få en eller begge forældre i arbejde.
Bekæmpelse af negativ social arv sker via initiativer over for familier med sociale problemer – ikke nødvendigvis økonomiske problemer.
Her har regeringen fremlagt en overordnet strategi for indsatsen jævnfør udspillet »En god start til alle børn«.
Den overordnede målsætning for denne strategi er at bryde den negative sociale arv.
Den brydes hverken i dag eller i morgen.
Det er et langt, sejt træk.
Strategien kan deles op i tre dele.
For det første fokuserer strategien på familiens ret og pligt.
Ansvaret har i lang tid fået lov til at flyde væk fra familierne.
Nu er signalet, at det skal stoppe.
Familier med sociale problemer skal have hjælp og støtte til selv at tage ansvaret, og det gælder om at målrette støtten til de familier, der har størst behov.
For det andet er der fokus på kompetenceudvikling.
Uddannelse er det mest afgørende for at bryde den negative sociale arv.
For at tage en uddannelse skal grundlaget være i orden.
Det gælder både faglig kunnen og sociale kompetencer.
Der er et stort potentiale i at starte tidligt, særlig i Danmark, hvor mange børn går i børnehave.
Især for udsatte børn kan indsatsen i børnehaven nemlig gøre en forskel, så de ikke er bagud allerede fra starten af i skolegangen.
Endelig for det tredje består strategien af at sikre en tidlig indsats.
De børn, der i særlig grad bærer den negative sociale arv, er de anbragte børn.
For at forbedre indsatsen for at hjælpe dem både via sagsbehandlingen og den pædagogiske indsats blev der i foråret indgået forlig om en anbringelsesreform.
Den handler jo bl.a. om inddragelse af familier og netværk, opstramning af sagsbehandling og en styrkelse af de anbragte børns skolegang.
At vi prioriterer kampen mod negativ social arv, har vi også vist ved de seneste satspuljeaftaler.
I satspuljeaftalen for 2003 blev der således afsat samlet 260 mio. kr. til initiativer mod negativ social arv
og yderligere ca. 240 mio. kr. i aftalen for 2004.
Ved den netop indgåede satspuljeaftale for 2005 blev der samlet sat ca. 240 mio. kr. af til at finansiere anbringelsesreformen.
Men det er ikke en problemstilling, der kan løses ved bare at hæve forsørgelsesydelserne eller ved at indføre en fattigdomsgrænse.
Jeg skal derfor gøre det forholdsvis kort.
Jeg vil gerne understrege, at langt de fleste børn i Danmark har det godt, og for de få, hvor det ikke er tilfældet, har regeringen taget en række initiativer med henblik på at forbedre deres vilkår.
Da Red Barnet sidste år kom med en rapport, som umiddelbart kunne give det indtryk, at der var mange børn, der voksede op i fattigdom, undersøgte vi de nærmere præmisser, som rapporten byggede på.
Resultatet kan så læses i den redegørelse om lavindkomstgruppen, som socialministeren har nævnt.
Af rapporten fremgår det bl.a., at i de OECDundersøgelser, der er foretaget af andelen af børn i lavindkomstgrupper, ligger vi meget godt.
De 3,3 pct. svarer til 39.000 børn, og det er en betydelig mindre del end i næsten alle andre OECD-lande.
Alle børnefamilier får børnefamilieydelsen.
Enlige forsørgere, der er en gruppe med stor risiko for at havne i lavindkomstgruppen, får herudover ordinært og ekstra børnetilskud og forskudsvis udlagt børnebidrag.
Det betyder, at en enlig forsørger til det første barn er sikret minimum ca. 30.000 kr. skattefrit om året og til de følgende børn ca. 25.000 kr. skattefrit om året.
De indkomstuafhængige ydelser suppleres med, at der i en række sammenhænge tages særlige hensyn til børnefamilier med lave indkomster.
Fra mit eget område vil jeg nævne fripladsordningen i forbindelse med betaling for dagpasning.
Hertil kommer ordninger på andre ministeriers områder.
Kontanthjælpen beregnes jo med en højere sats, når man er forsørger, og ved beregning af boligsikring tages særlige hensyn til børnefamilier.
Generelt synes jeg, at vi i Danmark har et system, der er godt funderet til at modvirke, at børnefamilier ender i den yderste fattigdom, når indkomsterne svigter.
Af rapportens resultater har jeg også hæftet mig ved, at der fra år til år heldigvis er stor udskiftning blandt de børn, der er i lavindkomstgruppen: Det er ikke de samme børn fra år til år.
Det er jo af væsentlig betydning, når man skal vurdere problemets omfang.
Det er også en grund til, at den rigtige måde at angribe problemet på efter vores opfattelse ikke er at fastsætte en minimumslevestandard.
Det er ikke nødvendigvis et problem, at en familie har en lav indkomst i et eller flere år, for mange gange er det jo udtryk for en langsigtet prioritering fra familiens side.
Det kan være, at forældrene er ved at tage en uddannelse, eller at de er ved at opbygge en selvstændig virksomhed.
Måske har de valgt at tage orlov og trappe arbejdet ned i en periode for at have mere tid sammen med børnene.
Det sker også, at en familie befinder sig i en lavindkomstsituation uden selv at have valgt det.
Det er en del af regeringens politik at hindre, at familier låses fast i passivitet og fattigdom.
Derfor mener vi ikke, at lavindkomstproblemer skal løses ved at forhøje de passive kortsigtede forsørgerydelser.
Det her handler jo om mere end økonomi; det handler også om kompetencer og netværk, og det er dér, jeg mener man må prøve at tage fat.
Det er et godt redskab, hvis man i kommunerne har team, der kan sætte sig ned med en familie, der har svært ved at få tingene til at hænge sammen, og bl.a. med inddragelse af familiens nære netværk få talt igennem, hvilke muligheder forældrene har for at klare deres forsørgelsesmæssige situation på længere sigt, og hvad de skal være opmærksomme på, for at de kan sikre deres børn de bedst mulige opvækstvilkår.
Når vi taler om sociale kompetencer, vil jeg også nævne læreplanerne i dagpasningstilbud.
Det kan selvfølgelig lyde lidt abstrakt, at læreplaner skal bidrage til at bringe børn ud af fattigdom, men på lang sigt er jeg sikker på, at når vi sætter fokus på børns erhvervelse af sociale kompetencer og kompetencer i det hele taget allerede fra de første år, hvor de befinder sig uden for hjemmet, vil det have stor betydning for de muligheder, som børn fra ressourcesvage familier vil have for at bryde med de negative sider af den sociale arv.
Jeg vil slutte med at sige, at selv om vi ikke kan finde belæg for den generelle påstand om øget fattigdom blandt børnefamilier, som er indbygget i forespørgslen, så er vi selvfølgelig indstillet på løbende at justere systemet, når der er behov for det.
I år har vi således fået gennemført en væsentlig forbedring for en af de grupper, som formentlig ofte vil befinde sig i lavindkomstgruppen, nemlig enlige forsørgere under uddannelse.
Fra den 1. januar 2005 er den månedlige SU til enlige forsørgere fordoblet i forhold til for et år siden.
Det paradoksale ved den slags fattigdomsmål, som vi har med at gøre, er, at den succes kan føre til, at flere børn bliver registreret i lavindkomstgruppen, fordi deres mødre nu vælger at gå ned i indtægt for at tage sig en uddannelse – men det er jo dybest set positivt.
Også forslaget til finanslov for næste år, som vi er ved at lægge sidste hånd på nu, indeholder forbedringer for børnefamilierne med lave indkomster: En økonomisk fripladsordning i SFO vil blive gjort obligatorisk, og tilskud til dagtilbud vil blive justeret til fordel for kommuner, der giver tilskud til nedsættelse af daginstitutionsbetalingen.
Og så er der, som socialministeren nævnte, afsat en pulje til støtte for idrætsaktiviteter for svage børn.
Endelig vil jeg også nævne pasningsgarantien, som faktisk er et vigtigt supplement til det, som vi i regeringen finder er det allerbedste, vi kan gøre for de svagest stillede børnefamilier, nemlig hjælpe dem med at få fodfæste på arbejdsmarkedet.