Rikke Hvilshøj (V), 2000-03-15:
Vi er nået langt i Danmark, og som en af dem, der knap var født ved kvindeoprørets begyndelse, ved jeg, at kvindeoprøret har sin del af æren for, at jeg i dag føler, at jeg har lige muligheder på lige fod med mænd.
I forbindelse med udpegningen af fru Jytte Andersen til ligestillingsminister blev hun interviewet i Aktuelt og er her citeret for at sige, at det bliver et sejt arbejde op ad bakke omkring ligestillingsarbejdet.
Jeg er ikke enig.
Jeg tror, ligestillingsarbejdet i fremtiden bliver let ned ad bakke.
Derfor er jeg overbevist om, at det, man her forsøger at lovgive sig igennem, mere eller mindre vil komme af sig selv.
Hvis blot vi ser på f.eks. uddannelsesinstitutionerne, så er tidligere mandsdominerede studier som jurastudiet og medicinstudiet jo blevet kvindedomineret.
Ja, vi skal måske ligefrem til at vende problematikken om i forhold til det, vi er vant til.
Positiv særbehandling er ikke Venstres kop te, og personlig ville jeg aldrig bryde mig om at få at vide, at jeg har fået et job på grund af mit køn og ikke mine kvalifikationer.
I lovforslaget er der ingen begrænsninger for, hvilke redskaber der kan bruges til positiv særbehandling, blot det er begrundet i ønsket om ligestilling mellem kønnene.
Det er noget, som vi i Venstre ønsker at se på i udvalgsarbejdet,
disse ubegrænsede muligheder.
Ordføreren for Socialdemokratiet, hr. Jeppe Kofod, har jeg set citeret i Alt
for Damerne i spørgsmålet om ligestilling, hvor han siger, at han ikke selv tror på, at positiv særbehandling er en løsning, og at han tror, at både mænd og kvinder helst vil ansættes på grund af de kvalifikationer, de har, og ikke på grund af kønnet
Det kan jeg kun være enig i, men jeg har svært ved at se, hvordan det er i overensstemmelse med det forslag, som Socialdemokratiet støtter op om.
Mainstreaming af ligestillingsproblematikken er heller ikke noget af det, der er dyrket i Venstres have.
I Venstre ser vi mere positivt på en modernisering af forummet for ligestilling, som i dette lovforslag konkret betyder, at Ligestillingsrådet nedlægges, og et mere nutidigt videnscenter oprettes.
I Venstre ville vi dog nok primært lægge vægten på videnscentrets opgave med at kvalificere ligestillingsdebatten ved at være formidler af viden og information til offentligheden mere end på behovet for et lovfæstet center, hvis formål er at skabe debat.
Ligestillingsdebatten skulle gerne udspringe af befolkningen, organisationer og de politiske partier.
Så er der spørgsmålet om ligelig sammensætning af offentlige udvalg, kommissioner o.lign.
Vi mener, det er at gå alt for vidt, når der lægges op til, at man også kan stille det her krav til private virksomheder, som det offentlige har indgået aftaler med.
Og i Venstre kan vi ikke støtte, at ressortministrene får mulighed for at lade pladser stå tomme, hvis der ikke bliver indstillet et ligestillingsalternativ, eller hvis der ikke bliver udpeget et lige antal kvinder og mænd.
Man sætter her en ligelig fordeling af kønnenes repræsentation højere end det at ville sikre repræsentation af relevante parter i et særligt arbejde.
Hvad angår Ligestillingsnævnet, så er det blevet ændret siden det første udspil, og for Venstre er det blevet lidt mere spiseligt.
Vi lægger vægt på, at der er tale om en to-årig forsøgsperiode, og jeg vil foreslå, at man skaber nogle succeskriterier for, hvor mange sager der skal til, for at nævnet vil have en permanent berettigelse.
Helt konkret står der en masse ting i bemærkningerne, som jeg mener bør drøftes under udvalgsarbejdet, hvorvidt det ikke decideret skal med i selve loven.
Trods disse kritiske indgange vil vi i Venstre gå aktivt ind i udvalgsarbejdet, og vi vil så tage endelig stilling til loven, når vi har set, hvilke forhandlingsmuligheder det fører med sig.