Mogens Lykketoft (S), 2006-01-26:
Vi har haft et antal timers diskussion om situationen i Irak i den sidste uges tid, og derfor er der måske ikke så meget nyt at føje til.
Men jeg vil sige om det billede, statsministeren og udenrigsministeren tegnede i deres besvarelser, og som hr. Troels Lund Poulsen føjede nogle yderligere bemærkninger til, at jeg tror, at det er et meget rosenrødt billede af den situation, vi står og skal håndtere i Irak.
Ja, det er over de sidste 25 år grænseløse lidelser med de krige, Saddam Hussein startede, og alle de konsekvenser de havde, nemlig et helt årti med sanktioner, som vi i bakspejlet må konstatere ikke var i stand til at fjerne diktatoren, men som til gengæld var i stand til at trække det irakiske samfund helt ned i kulkælderen og føre til endnu større lidelser for civilbefolkningen.
Derefter en krig, som blev startet uden folkeretligt grundlag og uden – og det er måske endnu værre – den gode plan for at sikre freden.
Det, vi står med nu, er godt nok, som statsministeren og andre fra regeringssiden har sagt, at der har været gennemført en række valghandlinger, at der har været stor tilstrømning, men er det ensbetydende med, at Irak er ved at udvikle sig i stor harmoni til et moderne demokrati?
Det kan man have sin skepsis over for.
Sandheden er, at det ikke er noget sammenhængende samfund hverken på den ene eller på den anden måde.
Forudsætningen for, at det ikke fortsat skal degenerere i borgerkrige og nye lidelser, er, at der bliver skabt en meget bred koalition, der inkluderer troværdige repræsentanter for sunnimindretallet i den irakiske regering fremover.
Det betyder, som jeg har en fornemmelse af at der hos briterne længe har været en forståelse for, og som der hos amerikanerne måske oven i købet er ved at vokse en vis forståelse frem for, at det oprør, man kæmper med i Irak, kan man ikke løse alene med militære midler og skabe stabilitet og fremgang for Irak i nogen overskuelig fremtid.
Hvis ikke man finder de kræfter blandt oprørerne, som det overhovedet er muligt at inddrage i en politisk dialog – jeg havde nær sagt på samme måde, som det omsider lykkedes i Nordirland – kan man holde nok så mange valg i Irak, uden at situationen grundlæggende forbedres.
Derfor tror jeg, at det selvfølgelig er en vigtig del af appellen til dem, der har et ansvar at udøve her, at vi skal samle os om alt det, vi er enige om med hensyn til at hjælpe den irakiske civilbefolkning, hjælpe det irakiske styre med træning og større retssikkerhed, styrkelse af politi og retsvæsen, civilsamfund osv., så de kan komme til at stå på egne ben.
Men det er også en vigtig del at medvirke meget aktivt til, at den politiske dialog kommer i gang, også med dem, der stadig væk er under våben.
Her tænker jeg selvfølgelig ikke på fanatiske terrorister som al-Zarqawi osv., men der er en meget, meget bredere modstand mod den udenlandske tilstedeværelse i Irak, som ikke kun skal håndteres med militære midler.
Det fører så frem til en lang diskussion, som har været gennemført i de foregående debatrunder, om, i hvor høj grad de udenlandske styrkers tilstedeværelse i Irak – bare på det mellemlange sigt – er en del af løsningen eller en fortsat del af problemet.