Line Barfod (EL), 2005-03-15:
Der tales meget om globaliseringen, om at vi har behov for at udvikle arbejdspladser til erstatning for de arbejdspladser, der flytter ud.
Man taler meget om, at vi mangler sammenhæng på mange områder.
Jeg mener selv, at et af de største problemer, vi har i den offentlige sektor i dag, er alt for meget kassetænkning og alt for lidt tænkning i sammenhænge, i hele mennesker, i hele områder, i hele samfundsøkonomien.
Derfor mener vi fra Enhedslistens side, at det, der egentlig er brug for, er nogle stærke regioner, nogle regioner, der kunne være med til at sikre en udvikling i den globaliserede verden, som kan indgå samarbejder, som kan være med til at udvikle nye arbejdspladser, finde lokale løsninger på de globale udfordringer.
Der er brug for nogle, som kan tænke sammenhæng i folks liv, som kan sikre, at man har mulighed for at arbejde i nærheden af, hvor man bor, og bo i nærheden af, hvor man arbejder, og som kan sikre, at der er en god mulighed for at komme frem og tilbage mellem de to steder, og at der også er gode muligheder for at komme frem og tilbage til ens uddannelsessteder.
I stedet for at lave en udvikling efter de pendlingsmønstre, der er i dag, som efterhånden bliver længere og længere, så det ikke varer længe, før hele Danmark skal være én region, hvis man skal følge pendlingsmønstrene, så burde man i stedet se på, hvordan vi kan ændre vilkårene, så folk ikke skal bruge flere timer på pendling hver dag.
Der er også brug for et stærkt sundhedsvæsen, som ser på det hele menneske, som i stedet for at se på hver enkelt behandling for sig ser på sammenhængen og også sammenhængen i forhold til andre dele af samfundsøkonomien.
Der er brug for nogle stærke regioner, som kan se på ungdomsuddannelserne, som kan sikre en sammenhæng i ungdomsuddannelserne, så vi kan sikre, at alle unge fremover får en ungdomsuddannelse og har mulighed for at komme til en ungdomsuddannelse i nærheden af, hvor de bor, og som også kan se ungdomsuddannelserne i sammenhæng med den øvrige udvikling i regionen.
Vi har brug for en stærk faglig viden på socialområdet.
Der sker løbende en udvikling af viden omkring forskellige specialgrupper, men den viden bliver kun forankret i Danmark, hvis vi også har nogle faglige miljøer, som kan sikre, at den viden også udvikler sig i Danmark og bliver omsat til, at man udvikler nogle tilbud.
Og derfor kræver det et stærkt fagligt miljø.
Der er brug for, at vi tænker på miljøet, sikrer en bæredygtig udvikling, så der også er et godt miljø for vores børn og børnebørn.
Og især er der brug for, at man ikke kun tænker miljø i forhold til sådan nogle begrænsninger, vi skal sætte op for at forhindre forurening, men også tænker miljø på den måde, at det giver os nogle kolossale udviklingsmuligheder, at det giver os mulighed for at tænke arbejdspladser på en helt ny måde, end man har gjort før, tænke i udviklingen af samfundet på en helt anden måde, end vi har gjort før, hvor man ikke bruger så mange ressourcer, men udvikler nogle nye løsninger.
Så er der brug for her i hovedstadsområdet at se på de særlige forhold, der er, så vi langt om længe kunne få den hovedstadsreform, som man ikke fik gennemført for 35 år siden, da man lavede kommunalreform i resten af landet.
Og særlig fordi man i de senere år har satset på at opbygge et tæt samarbejde med Sverige omkring Øresundsregionen, er der jo ekstra meget brug for, at man går ind og ser på, hvad det så betyder for hovedstadsregionen, og hvordan vi forestiller os, at hovedstaden skal udvikles.
Så der er mange punkter, hvor vi mener, at der er brug for at lave ændringer og lave en reform i forhold til den måde, tingene fungerer på i dag.
Først og fremmest er der, som det også er fremgået af debatten hidtil, det store problem, at man har sat nogle meget snævre grænser for, hvad regionerne må beskæftige sig med, og siger, at kommunalfuldmagten ikke skal gælde for regionerne.
Ud over at det muligvis er i strid med grundloven og i strid med en international konvention – det må vi jo så håbe bliver afklaret, inden et flertal vedtager loven – så er der også et stort problem med at sikre en god udvikling, for noget af det, der har været spændende omkring det, amterne har lavet, har jo netop været der, hvor de går ud og prøver at lave nogle nye projekter, prøver at tænke i nogle nye måder at arbejde på.
Og det synes vi der er brug for at man i endnu større omfang gør fremover.
Når man f.eks. står med et slagteri, som Danish Crown ønsker nedlagt, så man har nogle arbejdsløse slagteriarbejdere, man har en masse økologiske bønder, der gerne vil have slagtet deres dyr tæt på, i stedet for at de skal transporteres i mange timer, og man har et amt og nogle kommuner, som skal aftage en masse fødevarer til alle deres mange institutioner og kantiner osv., så synes vi, det vil være oplagt, at det amt kunne gå ind sammen med slagteriarbejderne og de økologiske bønder og se på, hvordan man kunne få et godt lokalt slagteri, som også kunne være med til at udvikle arbejdspladser osv.
Og det har vi svært ved at se er muligt inden for de rammer, der er lagt med den her begrænsning på regionerne.
Det, man nærmest lægger op til, som vi også kan høre i debatten i dag, er, at det, man forestiller sig, er, at vi får en sygehusbestyrelse, som er direkte valgt, og så får de lov at lave et par enkelte ting ved siden af.
De får ikke ret til at udskrive skatter, men får en meget indirekte måde at få penge på, og det, der bekymrer os meget, er, hvor demokratiet bliver af i det her.
Det er jo ikke nok, at man kan stemme på en bestyrelse til sygehusene, hvis det, man ønsker, er en demokratisk styring af sundhedsvæsenet.
Der hører mere med i et demokrati end bare, at man kan stemme på en bestyrelse.
Der hører også med, at man f.eks. har offentlighed omkring, hvordan pengene bliver bevilget til det her område.
Og som det fremgik af debatten tidligere, er de virkelig spændende debatter i kontaktudvalget mellem regionen og kommunerne, og der bliver der ikke offentlighed, der får borgerne ikke mulighed for at følge debatten og finde ud af, hvad det egentlig er, der er argumentet fra kommunernes side for, om man bevilger flere penge eller ej.
Der bliver også store problemer i forhold til, hvem det er, man skal stille til ansvar, hvis man mener, at udviklingen går den forkerte vej.
Er det regionspolitikerne?
Er det kommunalpolitikerne i ens egen kommune?
Eller er det måske kommunalpolitikerne i nabokommunen, som ikke har villet bevilge penge?
Eller er det folketingspolitikerne?
Det bliver meget uklart, hvor ansvaret egentlig ligger henne.
Dertil kommer så, at selv om det skulle være, at alle kommunerne er enige om, at de gerne vil give penge til mere udvikling, hvad enten det er på sundhedsområdet eller socialområdet, så kan ministeren alligevel gå ind og nægte og sige: Det kan godt være, at kommunerne her er enige om, at der skal gives penge, men det er jeg imod, så I får ikke lov til at udvikle jer her.
Det er svært at se, hvor demokratiet bliver af i den model.
Vi har jo set med den konstruktion, man har i hovedstadsområdet i dag med HUR og H:S, at den måde, det foregår på, ikke er hverken gennemskueligt eller demokratisk, og det er svært at forstå, at man så vælger, at det skal foregå i større omfang over hele landet.
Så er der hele spørgsmålet om pengene fra kommunerne, hver gang en borger skal bruge sundhedsvæsenet.
Vi har fået at vide, at der ikke skal udskrives en regning hver gang.
Det er svært at se, hvad der så skal ske, og hvordan kommunerne ud fra den samlede regning skal få et overblik over, hvor regningerne kommer fra.
Men selv om vi så tager for gode varer, at kommunerne får sådan en oversigt på en eller anden måde og skal lave et forebyggende arbejde, hvordan er det så, det skal virke i praksis?
Vi kunne tidligere i debatten forstå, at det f.eks. kunne være med hensyn til fedme.
Så tænker man sig lidt om, og så tænker man, at en kommune jo f.eks. kan forebygge fedme ved at sikre god mad i børnehaverne, lære børnene, hvad god kost er, og hvordan den sikres.
Men hvis forældrene samtidig har lyttet til andre dele af regeringens politik og deres børn derfor ikke går i børnehaverne i kommunen, men går i de nye profitbørnehaver rundtomkring på de virksomheder, hvor forældrene arbejder, hvordan er det så, at kommunen ved at lave det forebyggende arbejde i børnehaven skal sikre sig mod, at børnene får fedmeproblemer, som koster i sundhedsvæsenet og dermed i kommunekassen?
Samtidig ligger der så også, som flere andre har været inde på, en voldsom centralisering med de mange ministerbemyndigelser og hele den økonomiske styring osv.
Og der er hele den besynderlige fordeling af midlerne mellem regionerne, hvor det er svært at se begrundelsen for, at hovedstadsområdet skal mangle 0,5 mia. kr., men jeg kunne forstå på det, som den konservative ordfører sagde tidligere, at det er, fordi man egentlig har tænkt sig, at alle specialerne på Rigshospitalet skal spredes ud over landet.
Så måske er ideen, at det så ikke længere er nødvendigt at bruge 0,5 mia. kr. på Rigshospitalet, og så kan pengene på den måde spares.
Så er der hele spørgsmålet om de sociale institutioner, hvor vi ikke har kunnet få svar på, hvor pengene skal komme fra, hvis nu der er tomme pladser på institutionerne og regionen ikke bare kan hæve skatterne for at få pengene ind.
Skal institutionerne lukkes, eller hvad forestiller man sig der skal ske?
Det er ret afgørende at få et svar på det for de mange, der er fuldstændig afhængige af institutionerne, men det har vi ikke kunnet få svar på indtil nu, ligesom vi stadig ikke har fået svar på, hvem der skal betale udgifterne til hele reformen, og hvad det er for nogle velfærdsnedskæringer, der skal ske.
Så er der hele spørgsmålet om ansatte og deres lønninger, hvor vi får den her besynderlige konstruktion, at der skal sidde en repræsentant for regeringen i Lønningsnævnet, som kan nedlægge veto mod de overenskomster, der bliver indgået.
Det er også ret specielt, at man kan sidde der og forhandle og forhandle og nå frem til et resultat, hvorefter staten siger nej.
Det viser noget om hele den voldsomme centralisering, der ønskes, under dække af, at det her skulle være decentralisering, men hvor det reelt er staten, der kommer til at bestemme.
Man har forsøgt at sælge hele den her mærkelige konstruktion under dække af at sige, at vi fremover skal have én indgang.
Borgerne skal fremover kunne få svar på alle deres spørgsmål, når de går hen i deres kommune, ved at opgaverne flyttes fra amterne og ud i kommunerne.
Nu har jeg arbejdet som advokat i en del år med folk, der er kommet i klemme i systemet, og har bl.a. arbejdet med mange folk i Københavns Kommune.
Københavns Kommune har jo hidtil været både kommune og amt og har dermed, kan man sige, i realiteten været det, som man nu ønsker sig med den her reform.
Det har absolut ikke været min erfaring, at folk ikke kom i klemme i systemet i København, og derfor tror jeg altså, at man fra regeringens side kommer i klemme, når man stiller borgerne i udsigt, at der med den her reform ikke længere vil være nogen, der kommer i klemme.
For vi kan se fra København, at det ikke er spørgsmålet om, hvorvidt der er to myndighedsniveauer, der er afgørende for, om folk kommer i klemme eller ej.
Det afgørende er hele spørgsmålet om, hvorvidt der lægges op til kassetænkning eller der laves et system, hvor borgeren sættes i centrum og arbejdet forsøges organiseret, så det er borgeren, der er afgørende.
Derfor mener vi, at man burde tænke helt anderledes og lave en helt anden form for reform, end hvad der er lagt op til her, hvor udgangspunktet skulle være at se på, hvor folk kommer i klemme i dag, og hvor kassetænkningen er i dag, og så ud fra det prøve at lave en reform, hvor man kunne tage hånd om det enkelte menneske og hjælpe det igennem systemet.
Må jeg ikke først sige, at jeg synes, vi har en dygtig opposition her i Folketinget.
Det går vældig godt.
Der siges meget, der siges ikke meget nyt, men der skydes, og der skydes, og der skydes.
Der kritiseres, og retorikken strammes til, som timerne går.
Jeg tror bare, at der til det at være et moderne oppositionsparti også knytter sig en anden egenskab, i hvert fald hvis man ikke på sigt vil blive ved med at være oppositionsparti, og det er at opstille et alternativ.
Der må jeg sige at det kniber, at det kniber gevaldigt.
Nu skal jeg ikke skærpe min retorik, så jeg vil bare sige, at jeg i hvert fald ikke er blevet positivt overrasket med hensyn til oppositionens evne – eller mangel på samme – til her i dag at kunne sige, hvor det så er, det her er galt, og hvad det er for nogle forbedringer, der skal til, hvis man skal ende op med at gå ind for modellen her.
Det er svært at få greb om.
Jeg håber så, at vi kan komme det lidt nærmere på de møder, der skal finde sted her de nærmeste dage.
Jeg tror i hvert fald, det er nødvendigt for den videre proces, at man i oppositionen meget målrettet gør sig klart, hvad det set med partiernes øjne er for nogle mangler, der er i de forslag, regeringen har lagt frem.
Ellers får vi jo ikke det nødvendige springbræt til at komme videre med sagen her.
Der skydes med spredehagl.
Fru Margrethe Vestager, som desværre i mellemtiden har måttet forlade os, kan jeg forstå,
har nu gentagne gange både under det her punkt og det tidligere punkt forsøgt at introducere hele spørgsmålet om udlicitering, som om det skulle være et centralt tema i relation til de forslag, vi fremsætter her, bl.a. ved at referere til bestemmelserne om udfordringsret og servicestrategi.
Derfor skal jeg bare i al stilfærdighed påpege, at der med hensyn til de her bestemmelser intet nyt er under solen.
Vi har tidligere taget ansvaret for at få kommuner og amtskommuner til at tænke i servicestrategi, og de bestemmelser kopieres nu ind i det nye lovkompleks og kommer, fuldstændig som de gør det i dag, også til at gælde for de nye regioner.
At bruge det som løftestang for en løsagtig påstand om, at der skulle være en skjult ideologisk dagsorden her, der går ud på at privatisere eller udlicitere, synes jeg er lidt forstemmende.
Så bliver der i relation til debatten om det fleksible forretningsudvalgsstyre sagt, at det skulle være formuleret med henblik på at forhindre politikerne i at lave politik, og jeg kunne endda høre, at fru Anne Baastrup gik så langt som at tilskrive mig personligt den ambition at holde politikere hen i uvidenhed.
Jeg må sige helt ærligt, at det er rent sludder og vrøvl, for det, der er lagt op til her, er jo, at de enkelte regionsråd kan lave lige så mange ad hoc-udvalg, som de har lyst til, præcis med henblik på at lave noget politikforberedende.
Det, der ikke er muligt, er at delegere driftsansvaret ud i en struktur med faste stående udvalg.
Så man kunne faktisk vende det, der bliver sagt, om og sige, at det forslag, vi har her, netop tager sigte på at sørge for, at det er politikken, der er i højsædet i de nye regioner frem for den umiddelbare drift.
Så er der spørgsmålet om økonomi, og der skydes der også lidt på modellen her, kan jeg forstå, selv om det ikke er nogen hemmelighed, at den her model har udviklet sig over tid.
Det er derfor, modellen ser ud, som den ser ud nu.
Den er grundlæggende båret af en idé om, at vi, for så vidt angår sundhedsvæsenet, har nået det erkendelsestrin, at Danmark er for lille til at have 15 forskellige sundhedsvæsener, og at den danske patient sådan set har en forventning om at blive behandlet ensartet og godt for sin kræftdiagnose, uanset om vedkommende bor i Aalborg eller Ålsgårde.
Det er den erkendelse, vi er nået til i regeringen, og her føler jeg mig altså helt sikker på, at vi er i total samklang med den danske befolkning.
Det er baggrunden for, at vi ikke opererer med nogen selvstændig skatteudskrivningsret, men i stedet har en centralt fastsat sundhedsskat og tager ansvaret for, at midlerne når ud til de enkelte regioner, så de får et ligeværdigt udgangspunkt for at løse opgaverne.
Der er ikke lagt op til, at vi tager penge ud.
Modellen er sådan set også græskkatolsk over for, om der kommer flere penge til, for det er i virkeligheden en helt anden debat, der handler om, hvordan vi løbende skal prioritere råderummet i den offentlige økonomi.
Det, modellen gør her,
er sådan set at give nogle præcise svar på det, vi tidligere på dagen er blevet skoset for ikke at give svar på, nemlig hvad de fordelingsmæssige konsekvenser mellem de fem nye regioner er.
Der hører man nu oppositionen sige, at det er for dårligt, og spørge til Københavnsområdet osv., og så må jeg bare spørge modsat tilbage: Hvad er det for nogle konkrete forslag til en anderledes fordeling af midlerne, oppositionen har?
Det er den samme kage, vi nu har æltet sammen og skærer i fem stykker, og det har den konsekvens, som man kan se i lovforslaget, at præcis i Københavnsområdet, hvor alle også er enige om, at potentialet er størst for at få, kan man sige, energi ud af at have tre selvstændige sundhedsvæsener under et, bliver der et systemunderskud, som dog ikke længere er på 455 mio. kr., men på et væsentlig mindre beløb, når der tages højde for de budgetter, der har været i H:S i de år, der er gået siden det regnskabsmæssige år, vi tager udgangspunkt i, og et hul, der med bare en moderat realvækst på sundhedsområdet vil være mere end fyldt op, når vi skuer derud, hvor overgangsordningerne ophører.
Men det er så det, oppositionen kaster sig over, og hvis vi skal løse det problem givet, at ressourcen er den samme, må oppositionen altså give mig nogle svar på, hvad det så er for nogle beløb, de fire andre regioner skal skæres med.
Ellers hænger det jo ikke sammen.
Men jeg indrømmer, at oppositionen selvfølgelig har det privilegium, at den kan nøjes med at skyde og ikke behøver at give svar.
Så vil jeg med hensyn til økonomimodellen i øvrigt sige, at det da er fornøjeligt at høre en af de nye radikale stemmer her i Folketingssalen nu tale om incitamentsstrukturer og økonomisk tilskyndelse.
Hvor ville det have været befriende, hvis den stemme havde lydt lidt kraftigere for trekvart år siden, da vi diskuterede det her, på et tidspunkt, hvor der for alvor kunne gøres noget ved det.
For på det tidspunkt kostede det i hvert fald regeringen nogen anstrengelse at vække en generel interesse for at komme videre med takststyring i sundhedsvæsenet, herunder altså at skabe den organisatoriske forudsætning for, at vi overhovedet kan begynde at arbejde med incitamenter.
Nu forstår jeg så, at oppositionen i mellemtiden er nået til den erkendelse, at vi slet ikke er gået vidt nok.
Det vil jeg sige at vi da gerne vil diskutere.
Det vil vi da gerne diskutere.
Jeg bilder mig ikke ind, at vi med den model, vi har lagt frem her, har fundet de vises sten, har lavet en model, der holder, til solen brænder ud.
Det bilder jeg mig ikke ind.
Jeg bilder mig ind, at vi har givet det bedste bud på det, der er en balance, nemlig på den ene side at have en tilstrækkelig økonomisk tilskyndelse i den enkelte kommune til at tænke offensivt med hensyn til forebyggelse, til at få ældreomsorgen integreret med det, der sker på sygehusene, til at få sin hjemmesygeplejeordning op at køre etc., og – det er så balancepunktet – at sørge for, at incitamentet ikke bliver så tungt for den enkelte person, at det giver næring til en af de myter, som fru Line Barfod bl.a. har muntret sig med fra tid til anden at sætte i omløb, nemlig at kommunerne, når de får en økonomisk tilskyndelse til at undgå indlæggelser, så nærmest med vold og magt vil forhindre patienterne i at komme på sygehuset.
Det er sådan set den balance, vi har fundet her.
Jeg tror, at vi har fundet en fornem balance.
Jeg er ikke et sekund i tvivl om, at det her vil have en spontan effekt ude omkring i kommunerne, for det står jo ikke alene.
Det er en kombination af, at der nu kommer en hård økonomisk tilskyndelse i form af de 10 kr. ud af hver 100 kr., som kommunerne skal betale, at det bliver obligatorisk at lave sundhedsaftaler mellem kommunen og regionen, og at det nu bliver et ved lovgivning tillagt ansvar for kommunerne at arbejde med hele det her område.
Det er de tre ting i kombination, der skal bringe den her sag frem.
Men jeg vil gerne gøre hr. Kristian Thulesen Dahls ord til mine og sige, at hvis man kan komme op med andre modeller, hvor det her element fylder mere eller har en anden profil, og hvis det er det, der skal til, for at Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre kan støtte op om lovforslaget her, så er vi meget lydhøre.
Så vil vi meget gerne gå i dialog.
Så trækker fru Line Barfod her til sidst spørgsmålet om Hovedstadens Udviklingsråd og H:S frem.
Nu kan jeg helt for egen regning sige, at ingen af de to er blomster, der er groet i min have.
Det er sådan set netop den tidligere regering, der har taget ansvaret for begge de her konstruktioner.
Det parti, jeg selv tilhører, har i øvrigt forholdt sig kritisk til begge projekter, og det er præcis erfaringerne fra de to konstruktioner, vi nu drager en lære af ved at foreslå fem stærke regioner med direkte folkevalgt ledelse.
Så man kan sige, at vi sådan set tager nogle af de gode erfaringer fra H:S, og jeg synes, at man i bakspejlets ulidelige klare lys godt her må indrømme, at vi ikke var med i H:S-konstruktionen i sin tid.
Men H:S-konstruktionen har på mange måder været en succes præcis i forhold til de ting, man ellers sætter spørgsmålstegn ved om vil virke her, nemlig sådan noget med at overholde budgetterne, og at sørge for, at der er et tilstrækkeligt udviklingspres; der har H:S på mange måder været en succes.
Og det er jo sådan set det bedste fra den model, vi nu trækker ind og renser for alle de skønhedsfejl, som den tidligere regering fødte H:S-konstruktionen med, nemlig det demokratiske underskud.
Så vi har lært af H:S, vi har lært af Hovedstadens Udviklingsråd, og det er derfor også sådan, at vi nu samlet set kan lægge to lovforslag frem her, hvor vi altså dels nedlægger amtskommunerne – dermed har jeg så også adresseret alle de spørgsmål, der har været omkring kommunalfuldmagten m.m., for det ligger jo ligesom i sagens natur, at når der ikke er amtskommuner, er vi også på en helt anden legal platform – dels opretter fem stærke regioner koncentreret omkring tre væsentlige opgaver, nemlig at gøre et godt dansk sundhedsvæsen endnu bedre, at skabe en paraply for det, man kunne kalde regional udvikling, men vel at mærke i et partnerskab med erhvervsliv og kommuner, og endelig i dialog med kommunerne at påtage sig den opgave at tage over driftsmæssigt dér, hvor den enkelte kommune ikke er stærk nok i sig selv.
Det er jo det, lovforslaget tager sigte på, og det er det, der understøttes med denne finansieringsmodel, som ikke kan sammenlignes med noget andet.
Jeg hørte, at New Zealand var fremme i debatten.
Jeg tror ikke, at man kan finde en model præcis som den, vi introducerer her.
som hr. Ole Stavad var inde på.
Nej, det synes jeg ikke.
Jeg synes, at noget af det mere begavede, den tidligere statsminister Poul Nyrup Rasmussen introducerede, var ideen om Danmark som foregangsland, og hvis vi, som har et godt og veldrevet sundhedsvæsen med en i øvrigt god budgetdisciplin, i en kombination af nu at indføre mere takststyring, ansvarliggøre kommunerne, lave et evalueringsinstitut, der sikrer gennemskuelighed, kan udvikle et sundhedsvæsen, hvor det ikke så meget bliver en konkurrence om, hvor mange penge man kan bruge, men en konkurrence om, hvor godt man kan bruge pengene, hvis vi kan udvikle det ved det her og sætte en ny standard, så synes jeg da sådan set, det er en tillægsgevinst, vi ikke skal være specielt kede af.
Alt dette sagt, så ser jeg selvfølgelig frem til, at vi nu kommer i gang med udvalgsarbejdet, og jeg ser frem til, at vi også kommer i en tættere dialog med ikke mindst Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre.
Jeg vil gerne gentage, hvad jeg også sagde under det sidste punkt, at vi selvfølgelig meget gerne fortsat vil lave forbedringer og forandringer i det lovgrundlag, vi har lagt frem her, med respekt for grundarkitekturen, hvis det kan føre os derhen, at der er et bredere flertal, der til sidst tager ansvaret og trykker på de grønne knapper.
Men jeg tror altså, det kræver, at man er lidt mere målrettet – og jeg siger det ikke for at tale os væk fra hinanden, jeg siger det sådan set nærmest som en optakt til de møder, vi også skal have i andre rum ved en senere lejlighed – med hensyn til at prioritere og pege på, hvor de værste skønhedspletter er set med de to respektive partiers øjne.