runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Irene Simonsen (V), 2006-05-09:
For det første kan jeg svare med at sige, at jeg ikke føler mig specielt indsigtsfuld, men jeg har en holdning, som alle andre politikere har, og som jeg er ret sikker på at fru Elisabeth Geday også har, til, hvad det er for en indsats, der skal kunne hjælpe den gruppe unge her.
Og min holdninger er klart, at det her ikke handler om blot at give en pose penge, det handler om meget mere end bare det at give en pose penge kontant til dem.
For det andet er der muligheder og økonomiske tilskud at hente ifølge loven om aktiv socialpolitik.
Min tid tillader ikke, at jeg remser dem alle sammen op, men man kan få til boligudgifter, man kan få til mad, man kan få til medicin, man kan få til ekstra uforudsete udgifter, der kan dukke op.
Der er faktisk alle muligheder, og tilskuddene skønnes og bevilges efter behov.
Elisabeth Geday (RV), 2006-05-09:
Nu er jeg godt klar over, at fru Irene Simonsen er en ordfører, som oplever sig selv som meget indsigtsfuld på mange af de her områder, vi her beskæftiger os med, hvad enten det er unge indvandrere eller det er psykisk syge unge, men jeg kunne alligevel godt tænke mig at spørge fru Irene Simonsen: Når det nu er sådan, at de grupper af de her en, to, tre, fire, fem, seks forskellige pårørendeorganisationer kommer til Arbejdsmarkedsudvalget og også skriver til os, at de har forsøgt at afdække mulighederne for at få støtte på anden vis til de unge, og at de således er opmærksomme på, og så kommer de med de forskellige muligheder, som alle sammen ender ud med, at der ingen penge er at hente andre steder i systemet, så kunne jeg godt tænke mig, at fru Irene Simonsen her gjorde rede for, hvad det er for flere muligheder, som de her pårørendeorganisationer, hvoraf flere af dem jo er professionelle, har overset.
Hvor er de økonomiske muligheder til de her unge, som altså skulle eksistere ifølge fru Irene Simonsen?
Irene Simonsen (V), 2006-05-09:
Jeg må så gentage, hvad jeg har sagt i min ordførertale, for når man læser om de muligheder, der er for økonomisk tilskud, så er det økonomisk tilskud til de enkelte elementer, det er hjælp til også at finde den egnede bolig, det er ekstra tilskud, man kan give til en bolig, og man kan give hjælp til kost, finde en kostordning.
Der er nogle af de her unge, som har det så skidt i perioder, at de ikke er i stand til selv at varetage deres daglige forplejning, og der synes jeg, det er ekstremt vigtigt, at det er det, der sættes ind med.
Og med alle de nye initiativer, regeringen er på vej med her, tror vi i Venstre, at det går i den rigtige retning.
Thomas Adelskov (S), 2006-05-09:
Skal jeg forstå det på den måde, at Venstre gerne vil hjælpe ved at afsætte flere ressourcer, så der er en opfølgning på den enkelte person ude i kommunerne?
For så kan jeg forstå, at så vil fru Irene Simonsen sørge for, at den her person på 22 år, som har fremlejet et værelse, som har andre faste udgifter, og som tilbage har 300 kr. om måneden at leve for, bakkes op af offentlige personer, som ud over at hjælpe med behandlingen også sørger for, at man for 300 kr. om måneden får en ordentlig kost.
Er det det, fru Irene Simonsen siger?
Når jeg taler om, at nu er det nu, så er det, fordi situationen er, at der er unge mennesker, der kæmper med psykisk sygdom, som kæmper for at blive raske, og som samtidig må leve for stort set ingen ting, og de har ingen jordisk chance – og det har jeg dog trods alt hørt fru Irene Simonsen tilkendegive – for at leve op til vores krav om som andre unge at tage et arbejde eller en uddannelse.
Nu er det, vi skærer ind til benet.
Enten vil man gøre noget for at hjælpe de her, eller også vil man ikke.
Fru Irene Simonsen siger, at der skal være tale om ordentlig hjælp, håndholdt hjælp, og at der gerne må være tale om noget tværfaglig hjælp.
Vi har fået henvendelse i Arbejdsmarkedsudvalget fra OPUS Vesterbro, Dansk Socialrådgiverforening, Sind, LAP, Landsforeningen Bedre Psykiatri og de ni foreninger for pårørende til psykisk syge i Århus Amt.
Det er vist noget af det mest tværgående, man kan få henvendelser fra, og de har foreslået og appelleret til, at vi rent faktisk går ind og hjælper den her gruppe unge.
Så det er nu, man tager stilling til, om man vil være med.
Jeg forstår på fru Irene Simonsen, at hun mener, at det der med, om de får noget ordentlig kost, måske endda er et spørgsmål, om ikke de skulle have noget mere hjælp, så de får noget ordentlig kost.
Tror fru Irene Simonsen virkelig, at fordi der kommer professionel hjælp på, så kan man få 300 kr. til at slå til til ordentlig kost en hel måned?
Og når fru Irene Simonsen taler om boligtilskud til de unge, så handler det ene eksempel, som vi har fået tilsendt i Arbejdsmarkedsudval get, om en ung fyr, der har fremlejet et værelse, og det får man altså ikke boligtilskud til.
Denne her person må leve for 300 kr. om måneden.
Hvis man skal hjælpe den her gruppe unge mennesker til at have en ordentlig tilværelse, mens de er syge, så bliver man nødt til at hjælpe dem økonomisk, så de har noget at leve for.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-05-09:
Det skal kunne betale sig at arbejde, bare ikke hvis man vil være f.eks. kommunalbestyrelsesmedlem eller medlem af et regionsråd, for ifølge beskæftigelsesministeren og regeringsordførerne skal der jo fortsat ske en modregning i kontanthjælpen af indtægter ved den slags virksomhed.
I Enhedslisten synes vi, det er oplagt, at man med det her forslag giver en mulighed for, at kontanthjælpsmodtagere ved siden af deres kontanthjælp kan tjene lidt ekstra på den ene eller den anden måde, så de også får mulighed for også økonomisk at komme videre end at være groet fast i den situation, hvor man skal bruge dagligdagen på at tænke på, hvordan man opnår de billigste tilbud i supermarkedet, og hvordan man sørger for måske en gang imellem at kunne vælge, hvad det er, man spiser, og hvad det er, man køber af andre daglige fornødenheder.
Med det som udgangspunkt er vi positive over for forslaget fra SF.
Det har også været fremme af nogle i debatten her, at det handler om for kontanthjælpsmodtagere så hurtigt som muligt at komme ud af deres situation og komme i ordinært arbejde.
Der ligger i det en formening om, at når folk ikke er i ordinært arbejde, så er det også deres egen skyld, for med det her forslag vil det jo ikke betyde, at man ikke fortsat som kontanthjælpsmodtager skal stå til rådighed for arbejde, stå til rådighed for aktivering, i det hele taget stå til rådighed for alt, hvad samfundet kræver af en, for at man kan komme så hurtigt som muligt tilbage på arbejdsmarkedet.
Tværtimod vil det her forslag medvirke til, at flere, måske ikke så mange, men i hvert fald flere også får et overskud til at komme ud over den daglige trummerum med at sørge for at få livet til at hænge bare nogenlunde sammen og begynde at engagere sig i nogle ting, f.eks. som domsmand eller som politisk aktiv.
Vi ved jo godt, at den bedste måde for folk at komme videre med deres liv på er, at de også får en aktivitet, der kan bringe dem et skridt videre.
Jeg mener, at det her forslag på alle måder hænger godt sammen, og at det på alle måder også vil medvirke til, at flere af kontanthjælpsmodtagerne måske vil få en lille chance mere for at komme tilbage på arbejdsmarkedet og komme ud af den situation, de er i.
Til sidst for bare at gøre det sådan lidt forståeligt: Altså, når beskæftigelsesministeren fremhæver, at det her jo reelt kan betyde, at folk, som begynder at beskæftige sig f.eks. med kommunalpolitik i en kommunalbestyrelse, vil kunne komme helt op på at tjene op til 200.000 kr. om året, så siger jeg til mig selv, nå, og det skulle komme fra folk herinde, som er vant til en væsentlig højere indtægt, at vi har et samfund, hvor det skal være forkert, at nogle mennesker kan få en indtægt på 200.000 kr. om året ved at arbejde deltids – det er rigtigt – med politik som kommunalbestyrelsesmedlemmer, som vi ved tager meget tid.
Samtidig mener man, at det er så høj en indtægt, at det skulle friholde folk fra at begynde at søge arbejde.
Irene Simonsen (V), 2006-05-09:
Umiddelbart vil jeg sige, at jeg synes, det forslag, jeg står med i hænderne her, lyder meget sympatisk.
I Venstre tror vi på, at det er noget andet, der skal til.
I Venstre er vi ikke i tvivl om, at den gruppe unge mennesker, vi taler om her, skal have en ordentlig hjælp.
Men det er mere individuelt og på et personligt plan, at de skal have en hjælp.
De skal have nogle, der kan hjælpe dem, samtidig med at der skal arbejdes, tror jeg og tror vi i Venstre, mere tværfagligt omkring de personer.
Det er utrolig vigtigt, at der bliver taget hånd om dem.
I forbindelse med nogle af dem, der har haft foretræde for udvalget, hvor vi hører om nogle af de eksempler, der er, er der i hvert fald mange tanker, der dukker op omkring det, bl.a. spørgsmålet om det nu er rimeligt, at de skal leve af spaghetti og havregryn i en måned, fordi der ikke er råd til mere.
Man skal arbejde sammen om det, man må give den rigtige håndholdte hjælp, der skal til.
For flere af dem er det jo i virkeligheden det store problem at få dagligdagen til at hænge sammen, få styr på de rutiner, der skal være i løbet af dagen, heriblandt også sådan noget som f.eks. at få en ordentlig kost.
Det gælder også på et økonomisk plan.
Der er mange muligheder i loven til, at man kan give noget ekstra hjælp.
Jeg er vel vidende om, at der sidder nogle unge mennesker, som måske godt kunne få noget ekstra huslejetilskud, fordi de sidder i en bolig, der er lidt dyrere end gennemsnittet, men hvor man ikke benytter loven i den udstrækning, man kan, og dermed ikke giver den rigtige hjælp.
I Venstre vil vi gerne følge op på, at de ting sker, at de får den rigtige hjælp, at de får en hverdag, der kan få deres liv til at hænge sammen.
De unge mennesker, det drejer sig om her, fortæller jo også, at det er meget vigtigt, at de ikke opgives, at de ikke blot bliver sat ud på et sidespor, men at de har en mulighed for at få deres liv til at fungere og dermed måske også på sigt blive så raske, at de kan indgå i et uddannelsesforløb, måske på særlige vilkår eller andet.
Også det lægges der op til at man kan lave ifølge lovgivningen.
Når jeg kigger på selve loven om de unge her, så synes jeg bestemt ikke, at der er noget galt med den.
Jeg synes heller ikke, at der som sådan er noget galt med den økonomi, de er underlagt som følge af den nedsatte kontanthjælp, når de kan få de ekstra ydelser.
Hvis vi umiddelbart forestillede os, at der var stor sympati for det her forslag, at vi gik ind for det og blot gav dem en pose penge mere, så ville vi have en gruppe af de her unge, der har så lidt styr på deres hverdag i perioder, at uanset hvad de ville få af penge, ville de ikke være i stand til at styre det.
De har brug for, at der er nogle, der hjælper dem, giver dem den individuelle hjælp, når der er brug for ekstra ressourcer, både økonomisk og på det personlige plan.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-05-09:
Om der er et bredt flertal eller ikke noget bredt flertal er i og for sig ikke det, vi snakker om lige nu.
Men det, jeg forstår ministeren siger, er, at det skulle betyde, at folk så bliver psykisk syge for at kunne få en højere ydelse, og at det så også er dem selv, der i og for sig bestemmer, hvornår de bliver raske igen.
Det er jo i modstrid med al normal tankegang, når man tænker på de her mennesker, der har dybe psykiske problemer.
Det er jo ikke noget, de selv vælger.
Derimod er det måske nok så vigtigt, at man har de økonomiske forudsætninger for at leve et liv, sådan at man hurtigst muligt igen kan blive rask.
Det var, fordi jeg troede, at hr. ArboBæhr fungerede som medium for fru Elisabeth Geday, og det var fru Elisabeth Geday, jeg tænkte på, da jeg talte om det flertal, der gik ind for de her regler.
Det beklager jeg.
Det var altså så et selvstændigt spørgsmål fra hr. Jørgen ArboBæhr.
Må jeg godt sige, at den eksisterende lovgivning jo rummer muligheder for at yde hjælp til medicin.
Kommunen har en pligt til at tage hånd om de her unge mennesker, og man kan jo altså efter serviceloven yde hjælp til dækning af nødvendige merudgifter osv. til f.eks. personer, der har nedsat psykisk funktionsevne.
Men jeg tvinges jo hele tiden til at gentage, hvad mit hovedsynspunkt er.
Jeg vil så igen sige, at en incitamentsstruktur, der gør, at man går ned i ydelse, når man bliver rask, tror jeg ikke er fremmende for de pågældende.
Jeg kunne godt tænke mig på baggrund af ministerens besvarelser at spørge, om ikke det er korrekt, som også alle fagpersoner siger, at det at adgangen til tilbud og muligheden for, at behandling hjælper og så hurtigt som muligt får folk med en psykisk lidelse til at blive raske, også hænger sammen med, at disse personer skal have mulighed for at få deres økonomi til at hænge sammen og om det i virkeligheden ikke handler om at få den økonomiske tryghed til at spille sammen med alle de behandlingstilbud, man kan give, for at de mennesker så hurtigt som muligt bliver raske igen?
Det er måske væsentligt bedre end alle mulige incitamenter til at trykke dem i økonomi.
Men må jeg sige, at jeg ikke tror, det er rigtigt at lave et system, hvor man går op i ydelse, når man bliver syg, og går ned i ydelse, når man bliver rask.
Jeg tror måske, at man også kunne argumentere for, at netop et sådant system ville forlænge sygeperioden for den pågældende.
Elisabeth Geday (RV), 2006-05-09:
Nu kan det godt være, at jeg husker forkert, men så vidt jeg erindrer, har beskæftigelsesministeren en juridisk baggrund.
Derfor synes jeg, det er relativt frimodigt at komme med sådan lidt svævende termer, herunder også, at det nok er bedst for de unge, at de kommer i en eller anden form for beskæftigelse, fordi det nu engang er ministerens opfattelse, at det vil bringe dem tættere en helbredelse.
Jeg sidder jo med breve, som er underskrevet af ikke mindre end en, to, tre, fire, fem, seks fagpersoner, som alle har en faglig baggrund, som kender til psykiatrisk syge, og som siger, at for gruppen af unge skizofrene er der såmænd tale om, at de unge mennesker bliver sygere, at de simpelt hen kommer i en situation, hvor de til sidst må tilkendes en førtidspension, fordi vi i øjeblikket har bygget et system op, som betyder, at de for det første er i en forfærdelig situation rent forsørgelsesmæssigt, og for det andet at de igen og igen og igen bliver presset til at forsøge at komme i beskæftigelse eller i uddannelse.
Vil ministeren anerkende, at der er unge mennesker, hvorom man kan sige, at det her er et væsentligt problem?
Jeg mener, at hvis man er ude af stand til at tage en uddannelse, komme i arbejde, så har vi et før tidspensionssystem, der jo netop hjælper de mennesker, og det er sådan set da ret betryggende at vide, at vi kan hjælpe mennesker på den måde.
Selv om fru Geday er travlt optaget af at instruere hr. Jørgen Arbo-Bæhr om det næste spørgsmål, så vil jeg gerne have lov at sige, at man jo godt, selv om man kommer på førtidspension, kan frasige sig førtidspensionen igen og så foretage sig noget andet.
Det er jo ikke en livsvarig beslutning, men jeg synes da, det er ret betryggende, at hvis man er ude af stand til at arbejde, ude af stand til at komme i uddannelse, så har vi et førtidspensionssystem.
Jeg synes jo, man kan komme i tvivl, når man hører beskæftigelsesministeren, om ministeren overhovedet anerkender, at der findes unge kontanthjælpsmodtagere, som er så alvorligt psykisk syge, at de hverken er i stand til at arbejde eller i stand til at tage en uddannelse, og at det faktum, at man presser dem, rent faktisk gør deres psykiske sygdom langt værre.
Anerkender ministeren, at der overhovedet er den slags mennesker i Danmark, og hvis ministeren anerkender det, har han så et overblik over, hvor mange personer der så vil være tale om?
Jeg ville meget, meget gerne have et præcist svar, hvis jeg kunne få det.
Jeg tror – og der er vi åbenbart af forskellig opfattelse – at det er bedre at bruge, som vi foreslår i det initiativ for de psykisk syge, 320 mio. kr. til en praktisk opbakning, og det er derfor, at diskussionen om de 14 mio. kr. kontra 6 mio. kr., vi sparer, virker lidt illusorisk.
Vi har fremsat forslag om 320 mio. kr. til praktisk opbakning af de her unge, og det er den vej, jeg tror vi skal gå.
Anne Baastrup (SF), 2006-05-09:
Tror beskæftigelsesministeren så, at der kommer en overlæge, at der kommer en socialrådgiver, og at der kommer nogle andre, der beskæftiger sig med OPUS-projektet på Bispebjerg, i Arbejdsmarkedsudvalget for sjov?
Tror beskæftigelsesministeren ikke på, at disse mennesker bruger en del af deres kostbare arbejdstid for at komme og beskrive, hvad det egentlig er for et problem, vi løber ind i med den her afgrænsede gruppe unge?
Vi gør dem mere syge med den måde, som de får finansieret den periode, hvor de desværre er syge, på.
Gør det slet ikke indtryk?
Men det, jeg står med her på talerstolen, er jo spørgsmålet om, hvorvidt jeg synes, det er rigtigt, at vi indfører en højere kontanthjælpssats, når man bliver syg, og en lavere, når man bliver rask igen.
Og der tror jeg ikke det er det rigtige.
Jeg tror, det rigtige er, at vi ligesom med de 14 initiativer, som regeringen præsenterede for et stykke tid siden med introduktion af mentorordninger og lignende, hvor vi giver massiv opbakning til de unge, får en betydelig større virkning og skaber en sikrere vej tilbage til arbejdsmarkedet.
Jeg tror, at det nogle gange kan være lidt af en sovepude, at vi siger, nå ja, nu har vi så givet en højere sats, og så hjælper det på det.
Det tror jeg ikke det gør.
Jeg troede, at beskæftigelsesministeren havde lyttet til den debat, jeg havde med statsministeren om pengene.
Vi bruger i størrelsesordenen 20 mio. kr. om året til opsøgende tilbud til unge tidligt skizofrene.
Ministeren kan maksimalt spare 6 mio. kr. om året ved det her initiativ.
Det er 14 mio. kr., vi i virkeligheden spilder, for de her tilbud er stort set ubrugelige, når det er sådan, at vi samtidig presser de unge på den måde, vi gør.
Det er der adskillige af dem, der arbejder med det her område, som har været inde i Arbejdsmarkedsudvalget og påvise.
Statsministeren nikkede, han kunne godt se, at 14 mio. kr. er lidt mere end 6 mio. kr.
Derfor vil jeg høre: Har beskæftigelsesministeren ikke overvejet endnu en gang, om ikke det kunne betale sig at lave en særlig ordning for den her gruppe?
Der er det jo for mig altså meget svært at forestille mig, at det, at vi sætter en sats op, hjælper de unge ud af deres sygdom.
De skal selvfølgelig have den støtte, de skal have den opbakning, som de kan få, til at turde gå ud i uddannelse, til at turde gå ud på arbejdsmarkedet.
Jeg vil gerne sige igen, at jeg ikke tror, det er rigtigt, at vi indfører et system, hvor man går op i ydelse, når man bliver syg, og man går ned i ydelse, når man bliver rask.
Thomas Adelskov (S), 2006-05-09:
Beskæftigelsesministeren må da medgive mig, at hvis man lider af angst og har svært ved i det hele taget at komme ud af sit hjem, så er det da et voldsomt urimeligt krav at stille til den unge, at vedkommende bare skal gå i gang med noget uddannelse eller et arbejde.
Gør det overhovedet ikke noget indtryk på beskæftigelsesministeren, når vi i Arbejdsmarkedsudvalget har kunnet få forelagt eksempler fra bl.a. OPUS og SIND, som siger, at der er unge mennesker, som må leve for 300 kr. om måneden til mad og alle mulige andre fornødenheder, samtidig med at de kæmper en kamp for at komme ud over deres psykiske lidelser, at blive helbredt og blive en del af normalsamfundet?
Det er sådan set det, vi med det her forslag forsøger at skabe basis for, nemlig et ordentligt økonomisk fundament, der gør, at de kan leve, samtidig med at de er i behandling, og derfor komme så tæt på normalsamfundet som overhovedet muligt.
Men jeg mener faktisk ikke, at vi løser de unge psykisk syges problemer ved at give dem en højere ydelse.
Jeg har svært ved at se et system for mig, hvor man går op i ydelse, når man melder sig syg, og som samtidig betyder, at man går ned i ydelse, når man bliver rask.
Jeg tror ikke, det er et rigtigt system at indføre.
Jeg tror, at det, vi skal gøre, er, som jeg sagde i min tale, en håndholdt indsats, der tager fat om den enkelte og hjælper den pågældende til at turde tage skridtet ud i uddannelse, ud i et job.
Beskæftigelsesministeren siger, at det her forslag ikke løser unge psykisk syges problemer.
Det er jeg faktisk meget enig i.
Forslagsstillerne har ingen ambitioner om, at det at give unge psykisk syge mennesker et ordentligt økonomisk grundlag at leve på vil gøre dem raske.
Vi taler jo her om unge mennesker, som måske lider af spiseforstyrrelser, skizofreni eller angst.
Når beskæftigelsesministeren siger, at det skal kunne betale sig at arbejde, at der ikke skal være økonomiske grunde, der afholder fra at gå i gang med uddannelse eller arbejde, så er vi sådan set enige i det.
Det er bare ikke det, der er problemet for denne gruppe, for den gruppe, vi taler om her, har jo ikke noget højere ønske end at blive en del af normalsamfundet, rent faktisk at kunne gå i gang med en uddannelse eller at kunne gå i gang med et arbejde.
Så mit spørgsmål til beskæftigelsesministeren er: Kan beskæftigelsesministeren ikke godt se, at der er tale om en gruppe mennesker, der er i gang med et behandlingsforløb, og som har brug for at have ro omkring deres privatøkonomi, og at dette forslag derfor rent faktisk er et forsøg på at bringe dem tæt på normalsamfundet igen
Det er da for så vidt let at følge synspunktet om, at hvis vi blot hæver den og den sats, så vil alting blive bedre.
Sådan tror jeg bare ikke det er i virkelighedens verden.
Unge psykisk syge skal selvfølgelig have hjælp, men det, de har brug for, er primært hjælp af lægelig og social karakter.
Vi er i regeringen opmærksomme på det ansvar, som vi har over for de svage unge, og vi har også, vil jeg gerne have lov at sige, afsat betydelige ekstra midler til de socialt udsatte i vores samfund.
Anne Baastrup (SF), 2006-05-09:
Jeg skal ærlig indrømme, at det ikke kommer som et chok for mig, at det er blevet forkastet.
Vi brugte også megen energi i 1980'erne på at få sat fokus på de forhold, som kommunalbestyrelsesmedlemmerne havde, når det drejer sig om folk på dagpenge, folk på efterløn, folk på SU.
Derfor er et af formålene med at fremsætte det her forslag, at man både i ministeriet og hver enkelt parti begynder at overveje: Hvad er det egentlig for vilkår, vi giver kontanthjælpsmodtagere, når vi gerne vil åbne for, at de naturligvis også skal kunne deltage i det offentlige demokratiske liv?
Noget af det, som man helt i argumentationen for at afvise det har set bort fra, er, at der altså er forskel på at gå hjemme og gå i Netto og så det at være en del af det offentlige liv.
Når man er en del af det offentlige liv, stilles der måske ikke direkte, men indirekte krav om, hvordan man går klædt, i hvilket omfang man tager bus sen, for ellers kan man ikke nå fra det ene møde til det andet osv.
Det betyder rent faktisk, at det, at man deltager i det offentlige liv, stiller nogle ekstra krav til tøj og til alt muligt andet.
Derfor synes jeg, at det var en meget god idé, hr. Bent Bøgsted kom med, nemlig at få set på, hvad det egentlig er for regler, som man Indenrigsministeriets regelgrundlag lægger frem for kommunalpolitikerne.
Er der lighed dér?
Det, jeg er overbevist om, er, at der måske kun er en lille håndfuld kontanthjælpsmodtagere blandt de danske kommunalpolitikere.
Det er i hvert fald ikke ret meget mere.
Det er, fordi jeg vil gøre opmærksom på, at der altså er nogle, som i en periode af deres politiske liv er på kontanthjælp, og dem synes vi skal have mulighed for at få kompensation svarende til, hvad de, der i øvrigt måtte være på overførselsindkomst, får.
Vi tager snakken i Arbejdsmarkedsudvalget, og så ser vi, hvor langt vi kan komme, men i det mindste tak for, at alle medlemmerne af de forskellige partier plus ministeren var til stede.
Afstemning