Lars Løkke Rasmussen (V), 2002-02-06:
Først til fru Line Barfod: Det, jeg har bekræftet, og det, jeg svarede på, er, at rækkevidden af den forsikring, som skal være en forudsætning for, at private klinikker og sygehuse i ind- og udland kan indgå aftale med de offentlige sygehusejere - det er tænkt som en hjemmel til mig, som gør det muligt at gå ind og fastsætte vilkårene, hvis parterne ikke kan blive enige - er den samme.
Det er det, jeg har svaret på.
Forsikringsdækningens omfang er altså det samme.
Så til fru Lone Møller: Jo, jo, jeg hørte det godt og vil også gerne kvittere for, at ordføreren her i dag så positivt på det.
Altså underforstået: Der kan ikke komme mere ud af det her system.
Det er derfor, at jeg fortsat er sådan lidt i tvivl om, hvorvidt det er en god idé at hælde mere benzin på motoren, eller om det er noget, man skal afstå fra at gøre.
Til det andet spørgsmålet om, at det haster, vil jeg gerne, hvis der skulle være en misforståelse, understrege, at jeg kunne ikke på nogen måde drømme om at presse en proces ud over de regler, der gælder.
Jeg er selvfølgelig helt enig i, hvorfor vi har de regler, vi har, omkring sagsbehandling og lovkvalitet m.v. Jeg understreger bare en lille appel om, at vi nu i fællesskab prøver at søge denne her sag afklaret så hurtigt som muligt af hensyn til patienterne.
Det hænger jo sammen med, at det ikke er sådan, at forudsætningen for, at man kan få adgang til de her ekstra ressourcer, er, at man skal øge behandlingen op til det niveau, der blev aftalt sidste år, og så kommer de her penge først til udbetaling i slutningen af året eller noget sådant.
Modellen her lægger op til, at vi i forhold til det enkelte amt har lavet et udgangspunkt, et gulv for, hvad det er for et behandlingsniveau, man burde komme op på i det pågældende amt, hvis man indfrier aftalen fra sidste år.
Så honorerer vi ikke et hop på stedet, men en stigning i forhold til det gulv.
Og det bliver jo udmålt måned for måned med en acontoafregning, som er bygget ind i forslaget, så man allerede nu kan komme i gang med den meraktivitet og den merhonorering af personalet, der kan være basis for.
Må jeg så sige til spørgsmålet omkring snuptagsløsninger, og om jeg ikke frygter, at ventelisterne
blot vil stige i den anden ende, at jeg tror ikke på snuptagsløsninger.
Hverken jeg eller regeringen bilder os ind, at vi bare lige med et fingerknips kan fjerne ventelisterne.
Jeg synes, at fru Tove Videbæk var den af ordførerne, der mest systematisk afdækkede nogle af de forskellige udfordringer, der er omkring strukturer, arbejdstidsregler m.v., og det er selvfølgelig alle de ting, der skal ses på.
Jeg bilder mig ikke ind, at vi med det her har løst det danske sundhedsvæsens problemer, og så kan vi alle sammen læne os tilbage i den resterende del af valgperioden, for så skal der ikke foretages noget på sundhedsområdet, så hviler det hele bare i sig selv. Det bilder jeg mig bestemt ikke ind.
Jeg vil også gerne understrege, hvad jeg har sagt ved flere andre lejligheder, at jeg betragter de her 1,5 mia. kr. som benzin på en forandringsmotor, som en ny tænkning i sundhedsvæsenet, hvor der er større sammenhæng mellem det, der behandles for, og de ressourcer, der er til rådighed, som trækker en lang række andre positive ting med sig:
overvejelser om, hvordan dokumenterer vi det, vi har gjort, hvordan vurderer vi kvalitet af det, vi har gjort osv. osv.?
Så jeg bilder mig ikke ind, at det her er en snuptagsløsning, men omvendt vil jeg gerne sige til den der teori om, at der nu er en masse raske mennesker, der pludselig bliver syge, fordi vi fjerner ventelisten, at den køber jeg ikke. Jeg har så meget tiltro til mine medmennesker, at jeg tror, at forudsætningen for, at man går til læge med en indikation, og forudsætningen for, at lægen siger ja til, at man er syg og skal opereres, sådan set er, at man er syg.
Der var lige to små ting tilbage.
Til fru Jette Bergenholz Bautrup, der spurgte, om de afdelinger, der allerede har øget produktiviteten, kan få de ressourcer her:
Der er ligesom to ting, man kan sige til det spørgsmål.
Det er helt grundlæggende, at den her model introduceres af hensyn til patienterne.
Med al respekt for alle andre er det af hensyn til patienterne, at vi nu bruger flere ressourcer; det er ikke af hensyn til amterne, sygehusene, de ansatte.
Det lyder måske firkantet, men jeg mener det faktisk.
Det er af hensyn til patienterne.
De amter, der allerede har løftet deres aktivitetsniveau, skal da være glade over, at de har honoreret en af kerneopgaverne - det er jo en af amternes kerneopgaver - og løftet det op på et niveau, der tåler sammenligning med andre.
De skal have en fortjenstmedalje.
Og politikerne i de pågældende amter har formentlig også haft et strålende amtsrådsvalg, for det er jo dér, man bliver honoreret for at løse de opgaver, man egentlig skal løse.
Det skal vi ikke komme og betale for én gang til.
Det, vi skal gøre, er, at vi skal øge kapaciteten.
Derfor er udgangspunktet, at det er den meraktivitet, der kan skabes, vi nu betaler for.
Ideen med at lave de bilaterale aftaler er jo egentlig også at afprøve forskellige fordelingsmekanismer, og dermed bliver der i en direkte dialog med det enkelte amt også en mulighed for, at man kan give folk et skulderklap for en indsats, de allerede har ydet. Så var der endelig fru Lene Garsdal, som beder mig bekræfte - sådan måtte jeg forstå det - at det her vil føre til, at hele det akutmedicinske område nu ville træde ind i skyggen.
Det var ikke de ord, der blev brugt, men det var det, der mentes med spørgsmålet.
Det kan være, at det er vores tænkning, der er forskellig, men jeg har meget, meget svært ved at se, at det skal gå ud over nogen, at man gør noget for nogle andre.
Det kan jeg ikke få ind i mit lille
Vi ønsker at gøre noget målrettet i forhold til hele det elektive, altså planlagte område, hvad enten vi snakker medicin eller kirurgi.
Men derved er der jo bestemt ikke udtrykt nogen ambition om, at vi skal gøre noget negativt i forhold til det akutmedicinske område.
Jeg har meget svært ved at forstå, at det, at vi gør noget ekstra - i debatten lyder det nogle gange, som om vi er ved at fjerne nogle penge eller gøre et eller andet negativt - skulle medføre noget negativt i forhold til et andet område.
Tværtimod tror jeg, at den bedste indsats, man overhovedet kan gøre for hele det danske sygehusvæsen, er hurtigst muligt at prøve at få det her ventelisteproblem under kontrol - det er jo ikke nogen garanti for, at vi har fjernet alle ventelister, det er ikke nogen behandlingsgaranti osv. - for det vil fjerne en betragtelig skønhedsplet på det danske sundhedsvæsen og gøre, at vi alle sammen kan begynde at forholde os offensivt og konstruktivt til de mange andre spørgsmål.
Og der er masser af spørgsmål:
den ældre medicinske patient, sammenhængen over til den primære sundhedstjeneste, samspil mellem kommune og amt osv. osv.