Kim Behnke (FRI), 1999-11-16:
Da vi startede tredjebehandlingen af dette lovforslag, gik skatteministeren på talerstolen, umiddelbart før debatten gik i gang, og erklærede, at for så vidt angår katalysatorspørgsmålet, ville ministeren inden for en uges tid finde en nærmere afklaring.
Jeg gik umiddelbart derefter på talerstolen, og med henvisning til udtalelser, der var faldet fra henholdsvis FDM og Statens Bilinspektion i Århus, bad jeg om at få forhandlingerne afbrudt, fordi jeg mente, at med ministerens indlæg og udtalelserne fra FDM og Statens Bilinspektion, så var det godtgjort, at forslaget lå i en stand, der var uegnet til videre behandling.
Meget utraditionelt valgte skatteministeren så at gå på talerstolen og sige til Folketinget, at man roligt kunne tredjebehandle og endeligt vedtage forslaget.
Heldigvis viste der sig et flertal i Folketinget, der var villigt til at stoppe behandlingen.
Hvis ikke behandlingen var blevet stoppet - hvis man havde gjort, som skatteministeren gerne ville - så havde vi i dag haft en lovgivning, som var i strid med EU-retten, hvor Danmark stod over for at ville kunne blive indbragt for EF-Domstolen. Det må derfor være underligt at være skatteminister i dag.
Dels er hans forslag som et løg blevet pillet fra hinanden, så det, der er tilbage, lovgivningsmæssigt er noget rod, og det er indholdsmæssigt komplet overflødigt.
Men hvad meget værre er: Forslaget vil alligevel få den konsekvens, at en lang række virksomheder vil blive bragt i økonomisk uføre.
De vil måske miste deres virksomhed på den her konto.
De vil blive bragt i personlig gæld, og hvad deraf følger.
Og spørgsmålet er så: Hvorfor skal disse mennesker bringes i uheld af skatteministeren?
Er det, fordi landet stander i våde?
Er det, fordi vi samfundsøkonomisk har brug for nogle penge?
Eller er det, fordi der er en miljøbegrundelse?
Svaret er nej hele vejen rundt.
Der er ingen begrundelser tilbage.
Altså kan det kun være, fordi skatteministeren af ond vilje har tænkt sig at straffe en bestemt gruppe i det danske samfund, nemlig dem, der har forsøgt at ernære sig som brugtvognshandlere.
At Miljøstyrelsen al den stund allerede den 13. juli 1999 skriver til Skatteministeriet, at nettoimporten af brugte biler er beskeden, og at det er uden betydning for det danske miljø, vidner jo om, at selve hovedargumentationen for forslaget - at det skulle være et miljøforslag - kan ministeren end ikke få opbakning til i Miljøstyrelsen.
Men hvad meget værre er: På det tidspunkt bliver det klart tilkendegivet over for skatteministeren, at forslaget formentlig vil være i strid med EU-retten.
Alligevel fremsætter ministeren forslaget, og alligevel, altså mod bedre vidende, fortæller skatteministeren Folketingets Skatte- og Afgiftsudvalg, at der ikke er nogen problemer med EU-retten.
Først da vi har fået afbrudt forhandlingerne ved tredjebehandlingen, først da jeg stiller spørgsmål 45 for at være helt sikker på, om ministeren nu er fast i kødet omkring EU-retten, først på det tidspunkt sender ministeren en embedsmand til EU og får den mundtlige besked, at der er overvejende sandsynlighed for, at Danmark kan risikere at blive indbragt for EF-Domstolen.
Altså havde Miljøstyrelsen ret, altså havde Folketinget ret, altså havde jeg ret.
Dette forslag ville, hvis det var blevet vedtaget, være i strid med EU-retten.
Men til trods for det så fortsætter regeringen med at fastholde forslaget.
Man skriver dog til sidst i besvarelsen spørgsmål 45: »Jeg må erkende, at ændringsforslaget kan medføre tvivl, om den tilsigtede virkning med forslaget nu også fuldt ud bliver opnået.
Derfor vil regeringen nøje overvåge udviklingen for at se, om der bliver behov for yderligere initiativer.«
De tre linjer er en ren tilståelse.
Det er skatteministerens tilståelse af, at det her forslag er noget bras.
Det har ikke længere noget sigte, og indholdet hænger
ikke længere sammen.
Det er et kludetæppe af ændringsforslag, og derfor har hr. Flemming Kofod-Svendsen fuldstændig ret.
Hvis skatteministeren var et mandfolk, gik skatteministeren på talerstolen og erklærede, at lovforslag nr. L 58 vil blive trukket tilbage.
Så kan regeringen sætte sig ned og nøje overvåge og nøje se på udviklingen og nøje analysere, hvad der foregår.
Og så kan regeringen komme med et ordentligt forslag, hvis man mener, at man vil det, til Folketinget, som Folketinget kan tage stilling til.
Et forslag, der ikke har tilbagevirkende kraft.
Et forslag, der ikke er i strid med EU-retten.
Det skal jeg derfor opfordre skatteministeren til at gøre.