runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Susanne Clemensen (CD), 1999-04-15:
De to andre områder, nemlig ph.d.-stipendiater og forpligtende samarbejde/sammenlægninger, har jeg ingen særlige bemærkninger til, ud over at det ser ganske fornuftigt ud.
For så vidt angår udviklingskontrakterne, sagde CD i sin tale til den universitets- og forskningspolitiske redegørelse for 1998, som vi diskuterede her for, jeg tror det var 1-2 måneder siden, at så længe udviklingskontrakterne er et tilbud til universiteterne og indholdet udformes i et tæt samarbejde med de involverede universiteter, og så længe de opstillede rammer og mål ikke bliver for firkantede eller detaljerede, så mener vi, at der er mulighed for at få den fornødne balance, som CD mener må være en betingelse for, at vi går ind i det her med udviklingskontrakterne med et positivt syn.
Som det er blevet påpeget af andre, kan man sige: Har universiteterne ikke i øjeblikket mulighed for at udarbejde planer ledelsesmæssigt, styringsformer osv.?
Man risikerer med udviklingskontrakterne, at det er et meget stort og tidskrævende arbejde at udarbejde dem og sætte dem i værk, og at det netop bare bliver en stor bunke reelt overflødigt papir, som så kan ligge og gulne og samle støv osv. på ledelseskontorer og i sekretariater, og det var jo ikke dét, der var meningen med ledelseskontrakterne. Normalt når man laver udviklingskontrakter, er det jo typisk sådan, at der ligger en gulerod i form af, at de økonomiske rammer bliver blødt op, og det kan jeg ikke se der ligger i det her lovforslag.
Derfor er det, at jeg må tage et lille forbehold om, hvorvidt de her udviklingskontrakter nu også får den ønskede succes, som vi sådan set håber, for vi er enige i, at der er brug for at eksperimentere mere med nye ledelses- og styrelsesformer.
Vi ser udviklingskontrakterne som noget, der kan være med til at hjælpe nye styrelsesformer på vej.
Med hensyn til det, Venstre har sagt om, at Venstre havde ønsket sig en større reform, vil jeg dog sige, at universitetsloven jo ikke er så gammel, den har seks år på bagen, og vi synes måske i CD, selv om vi støtter intentionerne, sådan som de er lagt frem fra Danmarks Forskningsråd, at vi bestemt også støtter den model.
Det er vi enige med Venstre og De Konservative i.
Men vi ved jo godt, at vi ikke får universiteterne med
på det fra den ene dag til den anden
Det er som at starte en punisk krig.
Derfor er vi enige i, at den diskussion må vi gemme og tage på et senere tidspunkt. Men jeg vil dog gerne lufte den idé, om ikke det var muligt, at man skulle revidere de her udviklingskontrakter, altså sådan forsøge at have fokus på, om de nu også fungerer efter hensigten?
Derfor ville mit forslag være, at man på en eller anden måde får skrevet ind i lovforslaget eller i bemærkningerne eller i betænkningen i hvert fald, at man er meget opmærksom på, at udviklingskontrakter nu også kommer til at virke efter hensigten, og at man er villig til at revurdere dem f.eks. efter et eller to år, altså at man løbende går ind og sikrer sig, at de nu opfylder det formål, der var tiltænkt.
Men på nuværende tidspunkt kan CD ikke se nogen grund
til, at vi ikke skulle kunne støtte lovforslaget.
Karen Rønde (V), 1999-04-15:
Venstre har med interesse læst forskningsministerens forslag
til ændringer af universitetsloven
ud fra ministerens rumlen i efteråret med kontrakter og ledelsesreformer havde vi oprigtigt håbet, at ministeren barslede med en ordentlig elefant.
Men desværre er elefanten endt med at blive til en meget lille mus.
Venstre har såmænd ikke noget imod, at man forsøger sig med kontraktstyring, men vi mener, det er naivt at tro, at kontrakter alene kan afstedkomme de forandringer, der er nødvendige.
Det kræver redskaber af en helt anden styrke.
Venstre har heller ikke noget imod, at de studerende får mere formel indflydelse, selv om vi måske synes, det skal gøres mere klart, hvilke beslutninger de studerende egentlig har krav på at deltage i.
Det er dét snarere end den formelle møde- og stemmeret, der er problemet i dag.
Under alle omstændigheder er det dog ikke ændringer, der vil rykke afgørende på problemerne.
Dertil er de etablerede kræfter på universiteterne for indspiste.
Og det står alvorligt til.
Et eksempel er naturvidenskab på Københavns Universitet.
I stedet for at fremtidssikre fakultetet ved at satse på de unge kræfter har man valgt den kortsigtede løsning af sine økonomiske problemer: at følge et sidst ind først ud-princip, så de unge forskere ikke kan blive fastansat.
Et andet eksempel er etableringen af IT-Højskolen, hvor forskningsministeren åbenbart følte det nødvendigt at etablere en styringsstruktur, der er uafhængig af universiteternes, for at få højskolen til at fungere med det absurde resultatet, at landets største forskningsinstitution, Københavns Universitet, ikke deltager i højskolens arbejde.
I stedet for denne mus af et lovforslag burde forskningsministeren have læst og ladet sig inspirere af Danmarks Forskningsråds nylig fremkomne oplæg om en ny ledelsesstruktur på universiteterne.
Rådet foreslår et flertal af eksterne i konsistorium og fakultetsråd samt ansatte rektorer og dekaner, imod at universiteterne får en større dispositionsfrihed.
Det er et forslag, Venstre gerne lader sig inspirere af, for kun en stærk ledelse kan bringe universiteterne ind i det nye årtusinde.
Her kræves evne til hurtig omstilling på tværs af veletablerede økonomiske og faglige grænser og vilje til at prioritere til fordel for forskning og uddannelse, men så også frihed fra kortsigtet politisk indblanding i forskningens veje.
Hvis forskningsministeren har mod til at komme ud af sit musehul og indgå i en nærmere drøftelse af den slags reformer, vil Venstre være parat.
Klaus Hækkerup (S), 1999-04-15:
Jeg skal bare sige, at hvis resultatet af denne debat er blevet, at SF nu er nået til at tale om at forbedre økonomien, som fru Anni Svanholt gjorde det i sit sidste indlæg, i stedet for at tale om en række uacceptable velfærdsforringelser, så synes jeg, vi er nået et godt stykke af vejen med hensyn til SF's erkendelse af de reelle forhold.
Og så skal jeg bare sige, at vi stemmer imod det af Fremskridtspartiet fremsatte forslag til vedtagelse.
Vi mener, at konsekvenserne af det vil være helt uoverskuelige med hensyn til de økonomiske problemer, vi trods alt også har i vores samfund.
Elisabeth Arnold (RV), 1999-04-15:
Efter Det Radikale Venstres opfattelse er der ikke behov for en totalt ny styrelseslov.
Den eksisterende styrelseslov, vi har, er kun få år gammel, og det tog mange, mange år at få den indført eller få den sat på plads, så vi kunne få flertal for den i Folketinget. Den afløste en styrelseslov, der var 20 år gammel, og den havde altså bevist sin levedygtighed gennem flere årtier.
Jeg forventer også, at hovedlinjen i den styrelseslov, vi har nu, skal holde flere årtier, altså mange år endnu.
Det betyder dog ikke, at der ikke er behov for en gang imellem at justere, hvis der er behov for det, og det er så det, vi gør i dag.
Jeg synes måske også, at begrebet paradigmeskift er meget store ord her i april måned.
Jeg synes, at det, der afstedkommer paradigmeskiftet, er jo netop udviklingskontrakterne, arbejdet med udviklingskontrakterne: Hvordan kommer det til at se ud, hvordan kommer det til at påvirke universitetets liv, hvordan kommer det til at påvirke universiteternes kvalitet?
Det er jeg en af dem der er meget, meget spændt på at se, og vi følger arbejdet med udviklingskontrakterne med meget, meget stor interesse fra Det Radikale Venstres side.
Men denne lov er jo kun fremsat netop for at gøre det muligt at gennemføre udviklingskontrakter, gøre det muligt for universiteterne at have den frihed, som gør, at de kan indgå disse udviklingskontrakter og derfor også handle på lidt mere frie præmisser, end de kan i øjeblikket.
Så de bestemmelser, der handler om udviklingskontrakterne, opfatter jeg mest som nogle, der er pligtstof, fordi det er nødvendigt af hensyn til udviklingskontrakternes gennemførelse.
Det samme pligtstof, kunne man også sige, er de paragraffer, der handler om de forpligtende samarbejders sammenlægning.
Det er på samme måde en opfølgning af den universitets- og forskningspolitiske redegørelse, vi har haft tidligere på året, hvor det også skal være muligt at samarbejde på tværs af de hidtidige institutionsgrænser.
Det skal da også være muligt at handle friere, end man har kunnet indtil nu. De to sidste ændringer er lidt forskellige af karakter.
Den om ph.d.-stipendiater er blot en konsekvens af, at ph.d.-stipendiaterne jo i visse tilfælde optræder som lønmodtagere og derfor skal have en anden status.
Men den sidste med øget studenterindflydelse er en slags reparation af et demokratisk underskud, der har været i universiteternes styrelse gennem længere tid.
Der har været bekymring fra studenternes side og også fra anden side om, at der var for lidt indflydelse hos studenterne.
Ebbe Kalnæs (CD), 1999-04-15:
Jeg vil gerne spørge hr. Fransgaard, om han kan bekræfte, at en meget stor del af de danske kommuner ikke bruger pengene til kulturhuse eller andre flottenhejmerting, men at deres budget faktisk er sat sådan sammen, at mellem 80 pct. og 85 pct. af den samlede kommunale økonomi går til det sociale område, og at mellem 80 pct. og 85 pct. af det samlede sociale budget går til det, vi hovedsagelig drøfter her i dag, børn og ældre.
Thorkild B. Fransgaard (FP), 1999-04-15:
Jeg kan svare CD's ordfører på denne måde: Jeg ved ikke, hvor stor en procentdel af kommunerne, der har brugt milliarder på at bygge kulturhuse, multihaller og kulturcentre.
Jeg har ikke procentdelen, men der er i hvert fald sket en eksplosion på det område.
Når CD's ordfører nævner, at 85 pct. af den kommunale økonomi går til socialområdet, vil jeg nok sige, at det ikke er rigtigt, men det er en stor del.
Vi har jo også i kommunerne noget, der hedder kultur-, skole- og børneområdet.
Jeg går ud fra, det var det, hr. Kalnæs havde
med på det område, for ellers er 85 pct. for meget alene på socialområdet.
Det er bare en bemærkning.
Ebbe Kalnæs (CD), 1999-04-15:
Jeg vil gerne sige til Kristeligt Folkepartis ordfører, at når jeg nævnte nullermænd i den sammenhæng, så var det ikke for at trække niveauet derned.
Det, det drejede sig om, var, at 10 kommuner brød loven, da de skar ned i hjemmehjælpen, fordi de ikke fulgte reglerne.
Der er også en række andre, som ikke har gjort det for godt.
Fagligt og professionelt skal man lave en rigtig sagsbehandling på det her område.
Det, jeg sagde om nullermænd, var, at når det kommer på mediemenuen i den uge, og man fokuserer på nullermænd og nogle mennesker, der er sat i en ulykkelig situation på grund af enkeltsager, hvor man har fået en dårlig behandling, så er det ikke det, vi kan agere på politisk.
Det er det, jeg anklager en række af Folketingets medlemmer for at ryge ud på, så snart de har set et fjernsynsbillede.
Anni Svanholt (SF), 1999-04-15:
Jeg kunne jo høre, at fru Videbæk på mange måder deler SF's opfattelse af, at der er sket forringelser af velfærden, og også bekymringen over, at vi ikke kan skaffe bedre muligheder for børnefamilierne.
Derfor undrer det mig, at Kristeligt Folkeparti ikke på nogen måde kan støtte SF's og Enhedslistens forslag til vedtagelse.
Det udtrykker jo klart, at vi ønsker, at der skal skabes økonomisk rum til at foretage de forbedringer, som fru Tove Videbæk efterlyste.
Det er ejendommeligt, at man fra Kristeligt Folkepartis side når frem til den konklusion, når det er præcis de samme ting, vi her er optaget af og gerne vil gøre bedre.
Jeg må nok sige til fru Tove Videbæk: Man kan jo ikke på den ene side sige, at nu skal vi gøre alt det her, og så på den anden side sige, at det er i orden, at regeringen gør præcis, som den hele tiden har sagt: at den vil stramme.
For sagen er jo - og det håber jeg da også at Kristeligt Folkeparti har noteret sig - at den ene procent ikke var tilstrækkelig.
Det blev jo samlet set 1,4 pct., og hvis man skulle have holdt sig til 1 pct., indebar det jo, man skulle skære 400 mio. kr. ned rundt i kommunerne, og det ville jo ramme mere eller mindre tilfældigt. Og det er jo et spørgsmål om niveauet.
Tove Videbæk (KRF), 1999-04-15:
Til fru Anni Svanholt kan jeg sige, at det med midlerne og den ene procent og de 1,4 pct. vil jeg slet ikke gå ind i, for jeg mener, at de midler, som er i omløb i kommunerne, er tilstrækkelige, hvis der bliver effektiviseret, hvis der bliver afbureaukratiseret, hvis der bliver omrokeret, og hvis der bliver omstruktureret og måske endda privatiseret på nogle områder.
Hvis man ikke kan forbedre forholdene for borgerne på andre måder, tror jeg, man måske på nogle områder i nogle kommuner skal gå ind i privatisering.
Ebbe Kalnæs (CD), 1999-04-15:
Jeg vil gerne sige til fru Tove Videbæk, at det er klart, at mennesker, der udsættes for en nedværdigende behandling, kan ingen af os under nogen omstændigheder acceptere, men det afgørende er, at da kampagnen for alvor startede, var en masse politikere ude at fortælle, at kommunerne ikke behandler de ældre ordentligt, og derfor var der tusindvis af hjemmehjælpere rundt omkring, tusindvis af mennesker, som hver dag kæmper, som hver dag ofrer sig og giver af sig selv ud over alle bredder og gør det godt, der følte sig ramt.
Det, jeg forlanger af politikere, er, at de kommune for kommune går ind og kigger på, hvad det er kommunerne har gjort, og ikke bruger det, som man på nydansk kalder fede generaliseringer.
Det siger jeg ikke at fru Tove Videbæk har gjort; jeg siger bare, at det, der er det pinlige i denne sag, er, at man ikke undersøger tingene, men bare skyder med haglbøsse. For der er mange, der gør det meget flot, og det er simpelt hen så ubehageligt, når man i den grad hænger nogle mennesker ud i flok, og det gælder i mange andre sager i denne verden.
Tove Videbæk (KRF), 1999-04-15:
Hvis hr. Ebbe Kalnæs lagde mærke til indledningen i min ordførertale, så sagde jeg netop, at de allerfleste kommuner leverer en god service, og at der er mange gode historier, som aldrig når ud til pressen.
Men det er på grund af de 15-20 pct. af kommunerne, som gør det alt for ringe, der har været uro. Vi ved også, at tidligere har der måske i nogle kommuner været luksushjemmehjælp, og at man har haft brug for at skære ned, fordi der er nogle, der har fået hjælp, som faktisk ikke havde brug for det, og dér er der blevet skåret ned, og dér har det været helt okay.
Men kommuner, som skærer ned over en bank og sender breve til borgerne om, at nu kan de ikke få hjemmehjælp mere, osv. - alle de historier, vi har hørt - kan vi ikke være med til, og det bør vi forsøge at sætte en stopper for ved at tage det op over for ministeren og sige, at det vil vi ikke være med til.
Frank Aaen (EL), 1999-04-15:
Jeg kunne forstå på finansministeren, at vi er enige om, at der trædes på bremsen.
Men 1 pct. er jo ikke for lidt, bare fordi 1 er mindre
3; 1 pct.s vækst er for lidt, fordi væksten i behovet på ældreområdet, børnepasningsområdet, folkeskoleområdet og sundhedsområdet har brug for mere end 1 pct. Og det er altså veldokumenteret i den rapport om den kommunale økonomi i år 2005, som regeringen selv har været med til at lave sammen med Kommunernes Landsforening og Amtsrådsforeningen, så det behøver vi heller ikke at diskutere, men det er derfor, 1 pct. er for lidt.
Men 1 er pct. også for lidt, fordi det betyder, at den andel af vores samlede økonomi, den andel af rigdommen her i samfundet, som vi bruger på solidarisk velfærd, den andel vil i de kommende år blive mindre og mindre, og det er vi imod.
Det er en samfundsudvikling, som vi principielt set er imod.
Vi ønsker, at den andel af rigdommen, som vi bruger på solidarisk velfærd, bliver større og ikke mindre.
Tove Videbæk (KRF), 1999-04-15:
Til hr. Ebbe Kalnæs: Ja, det var måske kun 10 kommuner, der overtrådte loven, men der var 43 kommuner, der skar helt ind til benet, sådan at vi kunne se et tilfælde i medierne, hvor en kørestolsbruger i Skive ikke kunne få hjælp, og vi så mange andre.
Jeg kender flere af dem, der ikke kom i medierne, men som virkelig var blevet efterladt i en sølle forfatning.
Der var f.eks. en kvinde med et brud på ryggen, som blev efterladt 3 uger uden hjælp, og jeg har mange flere historier, som hr. Ebbe Kalnæs kan få bagefter.
Så det var stadig væk ikke bare nullermænd, det drejede sig om. Til fru Anni Svanholt kan jeg sige, at en af grundene til, at vi ikke kan stemme for forslaget til vedtagelse, er, at vi mener, at den aftale, som skal indgås med kommunerne, jo er regeringens ansvar. Ud over det kan jeg sige, at i forslaget står der, at regeringen opfordres til at forbedre forholdene osv., og det vil vi gerne være med til, men vi er bange for, at det betyder, at der skal sættes en hel masse flere midler i omløb.
For vi mener egentlig generelt, at der er midler nok i omløb, men at de måske bliver brugt forkert, og at mange af pengene forsvinder i ineffektivitet og i bureaukrati.
Og vi har jo hørt fra flere kommuner, at de er i gang med at rydde op på det her område, så de får flere ydelser og mere service for de samme penge.
F.eks. har vi hørt om en
kommune, hvor man har opregnet, at kun 50 pct. af hjemmehjælpernes tid blev brugt hos klienterne, og hvis man begyndte dér, havde man jo mange flere penge til at forbedre forholdene for.
Pernille Sams (KF), 1999-04-15:
Hr. Jørn Jespersen stillede et direkte spørgsmål: Om konkurrencen er tilstrækkelig effektiv på det danske marked?
Nej, ikke i alle tilfælde.
Der er f.eks. eksempler på karteller, ulovlige prisaftaler, og hvad ved jeg, men det har bare ikke en bønne med fusionskontrol at gøre, og det er jo dét, der er så mystisk.
Hver eneste gang to danske virksomheder eller en udenlandsk og en dansk virksomhed slår sig sammen, kommer SF med deres bevidstløse forslag om fusionskontrol, som om det var sådan et mantra, der kunne løse alle de danske konkurrenceproblemer, og det er ikke tilfældet.
Nu anerkender jeg selvfølgelig SF's forsøg på at få det spørgsmål til at blive et spørgsmål om for eller imod konkurrence, men det er bare ikke det, der er dagsordenen.
Det er en forfejlet opfattelse af den virkelighed, de danske virksomheder befinder sig i.
De står i en situation, hvor deres marked ikke er snævert dansk; hvor det er altafgørende for Danmarks konkurrencemuligheder i fremtiden, at vore virksomheder bliver så store, at de har mulighed for at operere langt bredere end bare på det danske marked.
Og hvad ser man så: At de danske politikere forsøger at gøre det til noget odiøst, at virksomhederne bliver så store, at de kan løfte den opgave.
Det finder vi er forkert, det er snæversynet, og det er en helt forkert tankegang, hvis vore virksomheder skal have mulighed for at løfte den opgave, de skal løfte.
Derfor vil jeg egentlig gerne, selv om man måske ikke må, spørge SF: Hvad ville SF sige til, hvis et af amterne gerne ville have fusionskontrol?
Det må være lige så relevant, som at Danmark skal have det særskilt, hvis Århus Amt ville indføre fusionskontrol.
Danske virksomheders forretningsområde er jo langt bredere.
Det er EU eller hele verden, eller hvad ved jeg, det er jo ikke kun Danmark, så derfor er det en håbløs geografisk indsnævring, man forsøger at stille op med, og det løser ikke problemet, som SF regner med.
Tove Videbæk (KRF), 1999-04-15:
Kristeligt Folkeparti er enig med ministeren i, at der godt kan være behov for en vis præcisering af, hvad der er de enkelte universiteters mål inden for såvel forskning som undervisning, ikke mindst hvis man overvejer at give universiteterne mulighed for at eksperimentere med deres styreform.
Med hensyn til konsekvenserne har jeg læst i bemærkningerne, at kontrakterne kun skal have til formål at stimulere til fornyelse, omstillinger m.v., og da det skal være frivilligt for institutionerne at indgå disse udviklingskontrakter, forekommer det mig, at ministeren med lovforslaget måske gør stor ståhej ud af en sag, der uden videre kunne forhandles direkte mellem ministeriet og de enkelte universiteter, hvis de skulle udtrykke ønske om at eksperimentere med deres ledelsesformer.
Vedrørende Ph.D.-stipendiater mener Kristeligt Folkeparti, at de foreslåede lovændringer forekommer helt rimelige.
Vedrørende det forpligtende samarbejde og sammenlægning er det meget svært at overse konsekvenserne af forslaget.
For hvilke institutioner tænker man sig, at universiteterne, enkelte fakulteter eller enkelte afdelinger, institutter skal involvere sig i et forpligtende samarbejde med?
Og hvad skal motiverne være for at indgå i dette samarbejde?
Vil det eventuelt være muligt efter lovændringen at tvinge enkelte universitetsafdelinger ind i et samarbejde, de reelt ikke er interesseret i?
Det mere kortsigtede hensyn til produktudvikling og beskæftigelse mener vi varetages bedst gennem en kontraktforskning, som mange institutter allerede er meget fortrolige med.
Så hvorfor ikke blot gøre det mere attraktivt at indgå sådanne kontrakter?
Vil det eventuelt få bevillingsmæssige konsekvenser, hvis en lille institution nægter at indgå i et samarbejde, som en større institution måtte ønske?
Og hvilken sikkerhed vil den lille part få for ikke at blive økonomisk udsultet efter en eventuel sammenlægning?
Disse spørgsmål ønsker vi at få afklaret under udvalgsarbejdet.
Vedrørende øget studenterindflydelse er der for mig at se klart tale om et skridt i den helt rigtige retning.
Studerende på landets universiteter m.m. skal have indflydelse på deres uddannelsesinstitution.
Herigennem sikres jo en god udvikling af uddannelsen.
De studerende ved, hvor skoen trykker, og har ret til at skulle kunne gøre deres indflydelse gældende i forhold, der vedrører dem og deres fremtid.
Unges fremtid og muligheder afhænger jo i større og større grad af deres uddannelsesmæssige baggrund.
At der i dag er en ringe interesse for valg til de forskellige organer på skolen skyldes til dels, at de studerende har en klar fornemmelse af, at de alligevel ikke får indflydelse, men kun er pynt, som kan legitimere beslutninger.
Derfor jo mere indflydelse, jo mere deltagelse.
Denne parole kan have en aktivt smittende effekt på andre forhold som f.eks. unges deltagelse i politiske, samfunds- og civilsamfundsmæssige institutioner.
Så helt igennem et godt forslag, og vi ser frem til et godt og positivt arbejde med det i udvalget, hvor vi så også regner med at få svar på de stillede spørgsmål.
Jørn Jespersen (SF), 1999-04-15:
Jeg synes faktisk, det er ret morsomt, at vi her har sådan den forenede borgerlighed i fælles front mod konkurrence, mod at sikre et effektivt marked, mod at sikre, at vi samfundsmæssigt, forbrugermæssigt og konkurrencemæssigt får fuld fordel af en effektiv konkurrence.
Det er altså ikke rigtig noget, der huer Venstre og De Konservative.
Fru Pernille Sams siger, at vi har fusionskontrol, og det er rigtigt; det har vi, når fusionen er over 37 mia. kr. Men hvorfor er 37 mia. kr. en magisk grænse?
Hvordan kan det være, at Det Konservative Folkeparti støtter fusionskontrol over 37 mia. kr., men ikke under 37 mia. kr?
Hvad er argumentationen for, at der ikke skal være en eller anden form for kontrol med fusionen mellem Kløver Mælk og MD f.eks.?
Det er jo 95 pct. af det danske marked, der her bliver omfattet af en fusion, så hvorfor skal der ikke være en kontrol af, om det skader konkurrencen? Jeg vil også gerne have lov at henvise til EU-Kommissionen.
Dagbladet Børsen skrev lige før påske: »EU-Kommissionen kritiserer i skarpe vendinger regeringen og Konkurrencestyrelsen for at lade hånt om den frie konkurrence i Danmark. I sin halvårlige økonomiske rapport opfordrer kommissærerne til, at der indføres fusionskontrol i Danmark, og at de gældende regler håndhæves strengere.«
Spørgsmål: Synes Det Konservative Folkeparti, at konkurrencen er tilstrækkelig effektiv på det danske marked?