Anne Baastrup (SF), 2006-02-28:
Nu husker ministeren vel også, at der er et par tusinde retspsykiatriske patienter, der i givet fald også vil blive omfattet af ordningen.
Langt de fleste af dem er jo også helt almindelige psykiatriske patienter, som bare har en dom til behandling.
Den gruppe er altså ret stor efter min opfattelse.
Nu ved jeg ikke, om ministeren er i gang med at udvikle et projekt, hvor vi skal have en vis afgrænset del af det psykiatriske system, som så skal prøve det her.
Og jeg vil så stille spørgsmålet: Har vi ikke frit sygehusvalg?
Kan vi så i virkeligheden ikke sige om de her mennesker: Det kan godt være, at man har et forsøg i Nordjylland med ambulant tvang, men de har frit sygehusvalg, og så vælger de bare et andet?
Er det vejen frem, det, ministeren nu antyder?
Jeg refererede bare en oplysning for at fremme en pointe, jeg i hvert fald troede jeg havde.
Det kan være, den så ikke gik klart igennem.
Det er ikke det, jeg foreslår.
Men man kan sige, at lovforslaget jo er lagt frem som en generelt gældende bestemmelse, og så er det omfattet af almindelige lovovervågning, og dermed er der jo altså en forpligtelse til, at vi hele tiden har en slags fokus på: Hvordan virker den her bestemmelse?
Men man kunne selvfølgelig forestille sig, at den her bestemmelse blev sat i værk på anden vis.
Altså, jeg forsøger bare at være åben for imødekommelse af oppositionens synspunkt, når den siger: I ved ikke, om det virker.
Jeg siger: Vi ved, at det ikke virker, som vi gør det i dag, og vi tror, og der kan anføres gode argumenter for, at det her kan komme til at virke.
Jamen så lad det komme an på en prøve.
Og hvis ikke det skal komme an på en prøve, hvor man laver en generelt virkende bestemmelse for tid og evighed, indtil man fjerner den igen, jamen så kunne man jo gøre det på anden vis, altså ved at sige: Det her er så en bestemmelse, der virker en årrække, mens vi iværksætter forskellige tiltag for at følge op på, om den nu også fremmer det, vi gerne vil.
Det er jo sådan nogle lidt løse strøtanker, jeg står med her.
Noget af det, jeg er meget optaget af, er den udvikling, der er sket i psykiatrien inden for de sidste år, og som har vist sig bl.a. ved Gennembrudsprojektet, nemlig den der lidt skrøbelige behandlingsalliance, der er mellem behandlere og patient.
Hvilke overvejelser har ministeren over, om vi i virkeligheden kan risikere, at den ryger på gulvet, fordi overlægen altid har en skjult trussel: Hvis du ikke gør sådan og sådan og sådan, så bliver du omfattet af den her ambulante tvang?
Tror ministeren ikke, at det i virkeligheden kan smadre en god behandlingsalliance?
Der er en række af ordførerne, der har været inde på, at det jo ikke er sådan, at behandlerne derude alle sammen står og siger: Giv os det instrument, og vi vil bruge det en masse.
Der er også i faglige kredse nogle steder en vis reservation over for det her, men der er også mange steder, hvor der er en åbenhed over for det.
Fru Birgitte Josefsen refererede jo fra et besøg, jeg tror, § 71-tilsynet netop har afholdt i Nordjylland, hvor man sådan set udbad sig redskabet eller gerne ville indgå i forsøg med det.
Jeg fornemmer da, at der er en nuanceret tilgang til det.
Der er da heller ikke nogen i de faglige kredse, der tror, at det her så bare er mirakelløsninger: Giv os det, og så glemmer vi alt andet.
Det skal selvfølgelig doseres rigtigt, og det skal gå hånd i hånd med de andre ting, vi ved virker i psykiatrien.
Vi ved jo fra Gennembrudsprojektet, at det virker at fokusere, det virker at bygge bro over forskellige faglige kulturer, det virker at være stærkt fokuseret på at nedbringe tvang.
Og jeg tror da ikke på, at dygtigt uddannet personale vil sætte alt det til side ved at gå og rasle med et instrument, som i virkeligheden er tiltænkt en forsvindende lille del af de psykiatriske patienter, der årligt er i systemet.
Det tror jeg ikke.