runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Søren Søndergaard (EL), 1999-03-16:
Blot en enkelt bemærkning til fru Ester Larsen
Søren Hansen var lidt inde på det samme i hans indlæg og brugte citatet: »det er ikke bredden, man skal gå efter, men det er den bedste kunst af de bedste kunstnere«.
Vi har ikke den opfattelse, at alt er lige godt.
Vi har den opfattelse, at der er noget, der hedder kunstneriske vurderinger, som kan foretages; men det er også vores opfattelse, at det er farligt, hvis man bruger definitionen »den bedste kunst af de bedste kunstnere«, for så er der en risiko for, at det vækstlag, der ligger under dem, der er anerkendt, ikke får mulighed for at udvikle sig. Det er jo bl.a. derfor, at vi i hele denne her diskussion har været så optaget af at finde nogle måder, hvorpå kunstnere i vækstlaget også kunne få mulighed for at eksistere, medens de udvikler sig, for ellers kan vi sagtens igen og igen og igen give bevillinger til dem, der er anerkendt, men det får jo en naturlig afslutning på et tidspunkt.
Ester Larsen (V), 1999-03-16:
Denne forespørgsel, vi er i gang med, tangerer jo i vid udstrækning den, vi lige har afsluttet, så derfor er der risiko for gentagelser.
Jeg kan her gentage Venstres ønske om at modvirke monopolisering og ensidighed i kunstopfattelsen ved så kraftigt som muligt at kræve håndhævelse af rotationsprincippet.
Vi ser også meget gerne, at der inddrages international ekspertise i faglige udvalg for derigennem at imødegå risikoen for indsnævring og provinsialisering af det herskende kunstsyn.
Jeg kan her gentage vores forslag om, at der oprettes et rådgivende panel for Statens Museum for Kunst til sikring af pluralismen. Det er vigtigt, at den offentlige støtte primært gives i form af uddannelsestilbud, men dernæst via stipendier og arbejdslegater, som især sigter mod at understøtte unge, så de får mulighed for at afprøve talentets bærekraft. Ministeren har just beskrevet, hvor bredt et felt af udøvende og skabende kunstnere det offentlige understøtter.
Jeg tror ikke, der er behov for at udvide området for støttemodtagere.
Vi skal ikke forfølge linjen fra den tidligere minister med forsøg på at inddrage kokke og andre under kunststøttebegrebet.
Jo større flade man vil dække med kulturmidler, jo tyndere dækning vil man få.
Jeg er enig med forespørgerne i, at det er vigtigt at give plads for mangfoldigheden i det kunstneriske udtryk, men jeg vil godt advare imod en udvikling, der kunne føre til, at alt er lige godt og derfor skal støttes.
Vi skal undgå at forsøge at gøre enhver kunstnerisk aktivitet støtteberettiget.
Ser man på dansk kulturpolitik, vil man hurtigt opdage, at den er præget af en interessekamp mellem kulturelle institutioner, professionelle kunstnere, kulturformidlere og -producenter, sociale aktører og meget andet, og det kan nok ikke være anderledes i et samfund, der i udstrakt grad bygger på tilskudstænkning.
Men i et så lille land som vores, er der altså en kulturopgave, der presser sig på med større kraft end andre, og det er opgaven at sikre den seriøse skabende kunst.
I iveren efter at formidle bør den skabende kunst ikke forsømmes, for uden den bliver formidlingen jo ret beset uinteressant. Forudsætningen for, at et værk kan blive kunst, er den kunstneriske investering, der ligger i skabelse af en original tanke og oplevelse.
Det er derfor ikke tilstrækkeligt at sikre mangfoldigheden i kunsten.
Det er væsentligt, at kvaliteten også sikres.
Mangfoldighed er godt, men det må aldrig blive en kvalitet i sig selv, at noget er nyt og anderledes.
Søren Hansen (S), 1999-03-16:
Til det sidste vil jeg bare henvise til, hvad der blev sagt under den sidste debat om hr. Poul Nødgaards evne til at forstå.
Det gælder i øvrigt også substansen i det, der er tale om her.
Den kunstneriske frihed
hurra, hurra,
siges der.
Men den kunstneriske frihed har ikke en kinamands chance, hvis den ikke følges op med en kunststøtte.
Det er det, det store flertal her i Folketinget har forstået.
Det er her, det store flertal her i Folketinget har vist rankhed og styrke nok til at kunne stå distancen, når vindene har blæst fra rindalister, fra hr. Poulsgaard osv., og det er der grund til at glæde sig over. Den kan snige sig ind, denne rindalisme, på mange faconer, og den gør det i og for sig også, når man taler om, at man skal støtte bredden.
Bredden
er det så også Slagelse, er det også Langeland, er det også Ringsted?
Hvor bredt er det?
Eller er det, som kronikøren her siger: Den bedste kunst af de bedste kunstnere?
Poul Nødgaard (DF), 1999-03-16:
Ja, nu skal jeg love for, hr. Søren Hansen fra Socialdemokratiet er i sit es.
Nu boltrer han sig rigtigt, og det er han selvfølgelig i sin fulde ret til at gøre.
Men meget af det, hr. Søren Hansen brugte sit indlæg på, er der ikke nogen, der er uenig i.
Kunstnerisk frihed
- hvem går ikke ind for kunstnerisk frihed?
Det gør vi vel alle sammen.
Det er jo ikke sådan, at der ikke er frihed for kunstnere.
Det, debatten og også Enhedslistens forespørgselsdebat, forstår jeg, drejer sig om, er det økonomiske, altså kunstnerstøtten, og den måde, midlerne fordeles på.
Det citat, hr. Søren Hansen læste op af, og som jeg lige fik lov at låne her på vej op på talerstolen, hvor denne Møller udtaler: »Jeg agter at arbejde for at samle statens kunstmidler omkring den bedste kunst af de bedste kunstnere i alle aldre«, er der vel heller ikke nogen, der er uenig i?
Men lever man så op til det?
Det er jo det, hele sagen drejer sig om.
Og det, hr. Søren Hansen nu står og laver lidt morsomhed ud af, nemlig det, som jeg nævnte i et tidligere indlæg under den anden debat om folk på gaden og på togstationen i Ringsted og for slagelseborgerne osv., var jo alene møntet på, hvad befolkningens syn er på den måde, som det økonomiske kredsløb er på, og så drejer hr. Søren Hansen det hen på noget helt andet.
Det var det, jeg spurgte den konservative ordfører om, og det er det, som jeg også skal spørge hr. Søren Hansen om.
Der står stadig væk en undrende befolkning tilbage også med hensyn til, hvad Socialdemokratiet mener, hvis de overhovedet har nogen mening.
Det vil jeg gerne høre.
Aase D. Madsen (DF), 1999-03-16:
Er det konkrete sager, vi går ind i og siger: Lad os få oplyst om disse konkrete sager og se, hvad vi så kan gøre?
Lad os få de konkrete sager på bordet.
Poul Nødgaard (DF), 1999-03-16:
Der er tilsyneladende ingen grænser for, hvad Folketinget skal bruge sin tid på.
De partier, som i fællesskab har fremsat et forslag til vedtagelse,
begynder at bruge en stor del af Folketingets tid til at stå og debattere, om nu også teksten er rigtig - dette anført af hr. Arne Melchior, som ellers plejer at skælde os andre ud, hvis vi går det mindste uden for paragrafferne.
Det virker på os i Dansk Folkeparti
nærmest som om, at hr. Melchior faktisk ikke engang har set forslaget til vedtagelse, før han har skrevet under på det, for han står jo faktisk og dissekerer det fra A til Z, hvis man kan bruge det udtryk. Men det, der egentlig bringer mig her op, er de fordrejninger, som hr. Melchior kører frem med med hensyn til befolkningens rolle i relation til kulturpolitik.
Her er jeg da ikke i tvivl om, at der er stort flertal i den danske befolkning, der ønsker en pæn og anstændig kulturpolitik.
Det, jeg har fremført i debatten gang på gang uden at få et eneste svar og heller ikke fra hr. Arne Melchior, er ene og alene befolkningens syn på, hvordan det økonomiske kredsløb i kulturpolitikken har været inden for det, vi har debatteret i dag
Det springer hr. Arne Melchior og hr.
Svane, og hvad man ellers hedder, helt givet let og elegant over.
Når hr. Svane føler sig lidt truffet, er det, fordi det lige var ham, der sad nærmest, og så gik det jo lidt ud over ham også, undskyld.
Annie Lunde Hansen (CD), 1999-03-16:
Da CD's arbejdsmarkedsordfører, Susanne Clemensen, ikke kan være til stede i dag, vil jeg fremføre CD's synspunkter.
I CD er vi lige så ivrige som Enhedslisten for at forbedre arbejdsmiljøet.
Straffen over for en virksomhed, der har ladet medarbejdere bruge et farligt kemisk stof, nytter
jo ikke noget for de medarbejdere, som det er gået ud over.
Det er træls, når vi først gør noget, efter at skaderne er sket.
Derfor bør ethvert farligt stof udskiftes med et ufarligt, dér hvor det kan lade sig gøre.
Men jeg vil gerne starte med at udtrykke CD's grundlæggende holdning til dette område.
CD mener, at en styrket indsats for bedre arbejdsmiljø skal ske gennem EU og internationalt samarbejde som f.eks. WTO.
Det er afgørende at koordinere indsatsen, så vi ikke blot importerer varerne fra lande, der har brugt farlige stoffer i produktionen.
Dernæst er det CD's opfattelse, at vi skal skabe mekanismer, der styrker virksomhedernes egenkontrol.
Hvis en branche har et broddent kar, er den bedste politimand de andre virksomheder i branchen, der sammen siger: Du kammerat, vi vil ikke finde os i, at du bruger det farlige stof, for det kommer os alle i branchen til skade.
Den slags mekanismer er den bedste vej at gå, også når vi ikke blot skal have styr på arbejdsmiljøet i Danmark, men i hele verden.
Så vil jeg også gerne nævne CD's forslag om miljømæssigt godt købmandskab: Midlerne
, vi bruger til at forbedre miljøet, skal stå mål med gevinsterne, og vi skal bruge midlerne dér, hvor de giver det bedste udbytte.
Det gælder også arbejdsmiljø.
CD vil gerne se nærmere på substitution af farlige stoffer, men lad mig understrege, at vi i forvejen har en stram arbejdsmiljølov, som i hvert fald ikke kan klandres for at være ubureaukratisk.
CD kan altså ikke støtte lovforslaget, som det er formuleret.
Det går i den forkerte retning.
Det fratager virksomhederne deres ret til at lede og fordele arbejdet.
Det giver ministeren alt for udstrakte beføjelser, og stramningerne giver ikke forbedringer, der kan stå mål med omkostningerne.
Søren Kolstrup (EL), 1999-03-16:
Jeg skal ikke kunne svare på forholdene i Østeuropa.
Efter mine begreber var der tale om, at disse bureaukratiske samfund jo netop ikke gav arbejdskraften mulighed for at pege på substitutioner, og det var skade.
Min bemærkning om kapitalismen gik på, at det, kapitalismen var såre god til, var at lave utrolig mange produkter.
Så mange, at man ikke har tjek på, hvad der er inde i dem.
Og det er først mange, mange år efter, at man finder ud af, at de er farlige.
Det var derfor, jeg anbefalede, at man brugte en forhåndsprøvegodkendelse.
Det ville være et vældigt fremskridt, at det virkelig var utrolig vanskeligt at få nye stoffer på markedet.
Thorkild B. Fransgaard (FP), 1999-03-16:
Det, der kalder mig op, er, at hr. Søren Kolstrup siger, at kapitalismen spreder flere og flere farlige stoffer og dermed giver et dårligere arbejdsmiljø.
Jeg må spørge hr. Søren Kolstrup, om det, vi hører om, at der er virkelig store forureningsproblemer, og der er mange mennesker, som er syge af det dårlige arbejdsmiljø, der har været ovre i de tidligere Sovjetstater, er noget, der ikke er rigtigt, siden han heroppefra siger, at det kun er kapitalismen, der er med til at sprede de farlige stoffer.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-03-16:
Jeg synes, at beskrivelsen af virkeligheden er forvrænget, når hr. Søren Kolstrup i et tidligere indlæg til en af de andre ordførere postulerede, at vi jo ved, at der er flere og farligere materialer i erhvervslivet.
Det er simpelt hen lodret forkert.
Det er et postulat, som ikke kan holde.
Lige sådan har hr. Søren Kolstrup jo det udgangspunkt, at arbejdstagere er gode, og arbejdsgivere er onde, for nu at sige det sådan, eller henholdsvis forsigtige, når det er arbejdstagere, det angår, og uforsigtige på andres vegne, når det er arbejdsgivere, det angår.
Det er jo heller ikke den rigtige beskrivelse.
Jeg ved jo af egen erfaring og fra andre, som har beskæftiget sig med virksomhedsledelse, at man har brug for regler i arbejdsmiljølovgivningen til netop at slå medarbejderne oven i hovedet med for at få dem til at være forsigtige, at man f.eks. på sikkerhedsmøder har pålagt medarbejdere at bruge de sikkerhedsanordninger, der er på maskinerne, men den ene gang efter den anden konstaterer, at det vil arbejderne altså ikke, for det er for upraktisk.
Det er altså også virkeligheden en gang imellem, og derfor er der selvfølgelig også brug for regler. En anden overvejelse, man selvfølgelig må gøre sig i sådan en forbindelse som den her, er jo desværre også prisen for det samfund, som vi lever i.
Til den ende kan man jo igen henvise til Kristeligt Folkepartis værdidebat, som kunne have noget med det her at gøre.
højt forbrugsniveau.
Kristeligt Folkeparti går gerne med til at diskutere en omlægning af det her samfund, så der ikke er en stadig øget produktion, et stadig øget forbrug osv., men somme tider mangler vi forståelse for, at det jo kan være prisen for at lægge yderligere restriktioner på erhvervslivet.
Jeg mener bestemt ikke, at det betyder, at man kan gå på akkord med sikkerheden, og der er helt klart materialer i funktion stadig væk, som er uheldige, som man ikke har fundet den rigtige afløsning for.
Til gengæld er der altså sket noget med hensyn til den måde, man omgås de materialer og de metoder på.
Når hr. Søren Kolstrup påpeger et eksempel, det var vist kvartssand, som man siden 1937 havde vidst var farligt, men at der intet var sket i 62 år, så er det jo ikke rigtigt, for man har i det mindste fundet en anden måde at omgås kvartssandet på.
Vi synes om intentionerne, men omvendt tror vi faktisk ikke på, at arbejdsministeren og arbejdsministerens parti kunne holde til at forsvare situationen, hvis hr. Søren Kolstrups virkelighedsbillede var korrekt.
Vi tror sådan set på, at arbejdsministeren og regeringen og hans parti er ansvarlige, og tror på, at de har fat i den rigtige ende også med hensyn til de initiativer, som er i gang på forskellig måde.
Så vi kan ikke støtte forslaget her.
Thorkild B. Fransgaard (FP), 1999-03-16:
Med det her lovforslag fra Enhedslisten er det meningen, at der skal strammes yderligere op på miljølovgivningen.
Virksomhederne skal have pålagt krav om, at der hele tiden skal ske en løbende vurdering af anvendte materialer med henblik på at forbedre arbejdsmiljøet.
Der sker da allerede i dag ude på virksomhederne en løbende kontrol hele tiden af, hvilke materialer og kemikalier der bruges.
Vi har en skrap lovgivning herhjemme, men de, der har med eksport at gøre, ved også, at der stilles krav udefra, så den løbende vurdering er der allerede.
Det vil være forkert at gå ind og lovgive på det område.
Virksomhedernes klageadgang skal begrænses, så virksomhederne ikke har nogen klagemuligheder, hvis de bliver pålagt nogle krav fra Arbejdstilsynet, som de synes er urimelige.
Selvfølgelig skal den mulighed være der i et retssamfund.
Det ved enhver virksomhedsejer.
I øvrigt er der ingen grund til at lave om på den lovgivning, vi har på det område, for i langt, langt de fleste tilfælde klares det mellem Arbejdstilsynet og virksomhederne.
Det vil være forkert at tage det yderligere op over for den ene eller den anden part.
I Fremskridtspartiet mener vi faktisk, at vi har så rigeligt med lovgivning på hele det her område, at vi må stoppe nu.
Et af de seneste eksempler var kravet om, at der skulle udarbejdes arbejdspladsbeskrivelser for hver enkelt medarbejder såvel i produktionen som på kontorer.
Hver enkelt medarbejder skulle udfylde syv siders skema, hvilket var uoverkommeligt for den enkelte medarbejder.
Virksomhedernes ejere måtte ansætte konsulenter til at hjælpe med at udfylde dem, og hvad nytte er det så til?
Men der var jo nogle, der kom til at leve af at sætte det i gang.
Vi skal ikke lovgive for systemets skyld, men vi skal gøre det for medarbejdernes og virksomhedernes skyld.
Det er jo paradoksalt, at Danmark har den skrappeste lovgivning overhovedet i verden både på arbejdsmiljøområdet og andre områder inden for erhvervslivet.
Jeg har haft medarbejdere, der har arbejdet ude i erhvervslivet, men når det drejer sig om, hvad de foretager sig i deres fritid, så hænger det ikke sammen.
Det gælder, hvor højt der kan spilles på diskotek i forhold til, hvor lidt støj der må være på en virksomhed, og det drejer sig om sikkerhedsudstyr under fritidsarbejde i forhold til sikkerhedsudstyret på en arbejdsplads.
Medarbejderen kan gøre, hvad han vil i sin fritid.
Det bliver nævnt, at de arbejdsulykker, der sker, koster så mange millioner eller milliarder kroner, men man hører aldrig noget om, hvor mange millioner og milliarder de ulykker, der sker i fritiden, koster samfundet.
I Fremskridtspartiet mener vi derfor, at vi har rigeligt med lovgivning på det område, og jeg er faktisk i dag helt enig med arbejdsministeren i, at vi er på den rigtige vej, at tendensen er rigtig: der sker færre og færre arbejdsulykker.
Lad os dog derfor se, hvordan den lovgivning, vi allerede har, virker fremover.
Søren Kolstrup (EL), 1999-03-16:
Jeg forstår meget vel, at der skal være nogle overgangsregler, men vi har jo netop tradition for, at Det Radikale Venstre på andre områder, f.eks. når det drejer sig om det ydre miljø, ikke er bange for at bruge ordet »påbud«, f.eks. omkring herbicider.
Kunne man tænke sig, at Det Radikale Venstres syn på det ydre miljø kunne flytte ind bag fabriksporten, og at man dér f.eks. kunne sige: O.k., der kan være farlige stoffer, som vi laver en 5-årig overgangsordning for, så vi får en udfasning dér?
Det kunne dreje sig om opløsningsmidler, det kunne dreje sig om kvartssand, hvor det er utrolig veldokumenteret, at det er til skade.
Eller mener Det Radikale Venstre, at man skal have en politik for det ydre miljø og en helt, helt anden for miljøet inde på fabrikken?
Anders Samuelsen (RV), 1999-03-16:
En af metoderne til en begrænsning er bl.a. en fortsat løbende og intensiv debat, men det skal også være en debat, som tager udgangspunkt i den virkelighed, som det her drejer sig om.
For nu at tage et meget konkret eksempel, kan man jo godt gå til yderlighederne og så sige, at for at undgå dødsfald i trafikken sætter vi hastigheden ned til 5 km/t.
Så er der i hvert tilfælde ikke nogen, der vil dø i trafikken, ikke af andet end måske af kedsomhed.
Det er jo den problemstilling, som også gør sig gældende her.
Vi har nogle ting, der skal vejes op imod hinanden, og for at få et ordentligt beslutningsgrundlag, for hele tiden at få en udvikling i debatten, bliver vi nødt til at have en løbende diskussion, bl.a. om det forslag, som behandles her i dag.
Den vil jeg godt tage.
Men det er altså ikke det samme som at sige, at herefter kan vi så fra i morgen bare sige, at alt, der pr. definition er farligt, forbyder vi, for det har også nogle omkostninger.
Søren Kolstrup (EL), 1999-03-16:
Jeg bed mærke i, at den radikale ordfører talte om, at man skal begrænse farlige stoffer.
Derfor synes jeg, det kunne være interessant at høre, hvordan Det Radikale Venstre mener, man systematisk kan begrænse farlige stoffer.
Vi har jo netop, ja faktisk siden 1937, dokumenteret utrolig vel, at nogle stoffer er meget farlige, og man har foreslået substitution af nogle af dem.
Nu skriver vi 1999, og der er ikke sket noget. Hvad er Det Radikale Venstres metode så til yderligere at fremme substitutionen?
Mogens Andreasen (DF), 1999-03-16:
Vi skal naturligvis bekæmpe enhver form for skader på en arbejdsplads, og dertil skal vi selvfølgelig også bruge de midler, der er til at stoppe de skader, der kan opstå.
Men det er jo en udvikling; man bruger i dag flere og flere stoffer.
Altså, jeg ved ikke, om Enhedslisten vil så langt tilbage, så vi skal til at bo i lerklinede hytter?
Hvis det er det, man vil, så tror jeg faktisk, man skulle begynde at ændre holdning.
Der sker altså nogle andre ting i samfundet, som man skal være opmærksom på, men der er ingen tvivl om, at Dansk Folkeparti også går ind for, at det sundhedsmæssige skal være i orden.
Søren Kolstrup (EL), 1999-03-16:
Jeg vil bare have bekræftet, at det er korrekt opfattet, at Dansk Folkeparti ønsker, at den eksisterende tilstand fortsætter.
Vi skal fortsat bruge opløsningsmidler, vi skal fortsat have kræft, vi skal fortsat have hjerneskader, vi skal fortsat bruge elektrolytisk fornikling m.v., vi skal
fortsat bruge farlig mineraluld, ikke sandt?
Mogens Andreasen (DF), 1999-03-16:
Jeg mener, jeg gav udtryk for i min indledning, at vi er lige så interesseret i, at der foregår de rigtige ting vedrørende både materialer og den sundhedsfarlige brug af kemiske stoffer.
Vi er selvfølgelig opmærksom på det, og det har jeg jo også lige stået og sagt.
Virksomhederne er ansvarlige over for de ting, de arbejder med. De er ansvarlige over for deres arbejdere, sådan at de kan skabe sikkerhed for, at ingen kommer til skade på arbejdspladsen.
Søren Kolstrup (EL), 1999-03-16:
Jeg ved, at Dansk Folkeparti jo i den her sal flere gange har interesseret sig for sundhedssektoren; at der i virkeligheden skulle bevilges flere penge til sundhed.
Men jeg kan også forstå, at Dansk Folkeparti har en meget kold holdning over for de farlige stoffer, som vi ved fremkalder kræft, som vi ved fremkalder allergi. Man bliver ved med at bruge elektrolytisk fornikling.
Man bliver ved med at bruge farlige opløsningsmidler.
Var det ikke en idé, at vi simpelt hen fik sådan noget stads forbudt så der kom færre kræfttilfælde i det her samfund?
Jeg ved da udmærket godt, at antallet er reduceret noget, men var det egentlig ikke vigtigt at starte en mere forebyggende vej, netop når Dansk Folkeparti jo samtidig interesserer sig for sundhed.
Men det er måske kun symptombehandlingen, man interesserer sig for?
Mogens Andreasen (DF), 1999-03-16:
Jeg vil gerne indlede med at sige, at vi i Dansk Folkeparti har lige så stor forståelse som Enhedslisten for, at forholdene omkring arbejdsmiljø og sikkerhed for medarbejdere skal være optimale, så ingen bliver ramt sundhedsmæssigt eller på anden måde bliver udsat for skader.
Enhedslisten mener, at deres forslag til ændringer i loven om arbejdsmiljø er en forbedring i forhold til den gældende lov.
Det har jeg umiddelbart svært ved at få øje på.
Tværtimod ligger der en skærpelse, hvor man sigter på, at organisationerne skal have medbestemmelse om virksomhedernes produktion og produktionsmetoder og substitutionerne af materialer og kemiske stoffer.
Ganske vist giver man udtryk for i forslaget, at virksomhederne kan klage, hvis de tvinges til produktionsændringer, der belaster en virksomhed økonomisk.
Det skal nok fedt hjælpe, når en virksomhed bliver ramt konkurrencemæssigt og forhindres i deres leverance eller ikke kan sælge de ændrede produkter.
Når man sammenligner den gældende lov med Enhedslistens forslag, synes jeg ikke, man falder over væsentlige detaljer, der ikke allerede nu er indført i loven, hvor både Bedriftssundhedstjenesten og Arbejdstilsynet indgår som kontrollerende organer i samarbejde med virksomhederne.
Af bemærkningerne til lovændringen fremgår det, at virksomhedernes sikkerhedsorganisation ikke er pålagt ansvar for substitution i forhold til de farlige stoffer.
Det kan da godt være, men det forhindrer da ikke, at både BST og virksomhederne er opmærksomme på problemet, og det mener jeg de er.
Det ligger da også klart i den gældende lov, at arbejdsministeren kan fastsætte regler om, at stoffer, der kan være farlige for sundhed og sikkerhed, ikke må anvendes, før der foreligger en godkendelse fra Arbejdstilsynet.
Man kan i teorien tænke sig alverdens substitutioner for materialer og stoffer, der bruges i produktionen i dag.
Derfor finder jeg ikke, at der er behov for en ændring på dette område.
Jeg må derfor sige, at Dansk Folkeparti ikke kan støtte forslaget.