Per Stig Møller (KF), 2005-05-31:
Jeg vil godt takke for den brede tilslutning, der er til forslaget.
Jeg synes, det er modent, voksent og stærkt, at det store flertal her i Folketinget vil blive ved med at imødekomme Sikkerhedsrådets opfordring og Iraks opfordring til at være med til at sørge for, at befrielsen af Irak bliver fast til et demokrati.
Jeg synes selvfølgelig, det er interessant at høre, at Enhedslisten i 1980'erne var imod Saddam Hussein, men de var nu ikke medlem af Folketinget.
Så synes jeg, det er mærkeligt, at når man så får fældet Saddam Hussein, så er de meget vrede over det.
Jeg kan ikke rigtig se logikken i det.
Man ville gerne have Saddam Hussein væk, men det skulle have været i 1980'erne.
Når han så kommer væk, så vil man ikke af med ham alligevel.
Det er sådan lidt selvmodsigende.
Dengang kunne man ikke gøre noget ved det, da sad man ikke i Folketinget, nu kunne man have støttet, at Saddam Hussein var væk, ved at støtte det her forslag.
Det gør man ikke.
Jeg kan bekræfte, som hr. Helge Adam Møller er inde på, at tallet 100.000 ikke er noget tal, som er verificeret på nogen måde, som man står her og reklamerer med.
Jeg synes, sagen er alt for alvorlig til at lave reklameslogan og posters i Folketingssalen.
Det tal, som er det mest accepterede af forskellige organisationer, er omkring 25.000.
Det er også alt for mange, men det er primitivt at lave propaganda på dødsfald.
Det er meget primitivt, og jeg synes, det er ubehageligt.
Det drejer sig om at få styrket og støttet den irakiske regering og det irakiske folk.
Jeg er glad for, at Danmark i dag, samme dag som Sikkerhedsrådet behandler og tiltræder den irakiske anmodning, også viser, at vi tager det ansvar på os.
Der er jo ikke tale om, at det er en besættelsesstyrke, som hr. Frank Aaen siger hele tiden.
Altså, det er jo den sædvanlige mangel på respekt for FN, for FN besluttede jo faktisk i juni sidste år, at besættelsen var ophørt, og at suveræniteten lå hos den irakiske regering, som altså har tilladt sig efter at have vundet valget at henvende sig til verdensoffentligheden og bedt den om at blive i Irak.
Så man blæser altså både på det irakiske demokrati, som man så gerne vil have, og man blæser på Sikkerhedsrådet, som man også så gerne vil have.
Derfor ville det også være fuldstændig urimeligt over for Sikkerhedsrådet og over for den irakiske regering at sige ja tak, men vi stikker nu af så hurtigt som muligt.
Det, det drejer sig om, er at sørge for, at den irakiske regering får den hjælp, den har bedt om.
Det gør vi ved at støtte FN i bestræbelserne på at konsolidere og hjælpe det irakiske demokrati.
Det gør vi ved at sørge for, at de irakiske styrker bliver i stand til at overtage flere og flere sikkerhedsopgaver selv.
Derfor er dette forslag også vendt i retning af mere træning og mere genopbygning og større indsats på genopbygningssiden.
Jeg bemærkede også, at hr. Frank Aaen virkelig var imod den føderale opbygning af Irak, det vil sige, at hr. Frank Aaen altså ville mene, at kurderne ikke skulle have den selvbestemmelse, kurderne har inden for den nye forfatning.
Det synes jeg også er et mærkeligt synspunkt.
Vi får også at vide, at det er en borgerkrig, og det er også, hvad de sunnier, som ikke kan tilgive, at de ikke er et flertal i befolkningen og derfor må finde sig i, at demokratiet har frataget dem den totale magt, mener.
Derfor er det, at man har noget, der ligner borgerkrig.
Sunnierne ønsker at skabe den borgerkrig, og shiitterne har meget længe været meget langmodige i tillid til, at det internationale samfund kan styrke irakiseringen og støtte den demokratiske regering.
Der er lavet en analyse af, hvor terroristerne kommer fra, og der har også bredt sig den myte, at det er en irakisk befrielsesbevægelse imod den multinationale styrke.
Den er hentet fra Al-Qaedas oplysninger og de arabiske tv-stationer, som altså bruger deres lister over martyrer, hvor de laver sådan en mindetekst om hver eneste martyr, hvor der står, hvor han kommer fra, og hvordan han kom ind, for han er en helt.
Disse tal er fra det ikke særlig amerikavenlige blad, som heller ikke var glad for, at man gik ind i krigen i sin tid, nemlig det franske Le Nouvel Observateur, og man er altså ved analyse af de muslimske AlQaeda-gruppers egne tal kommet frem til, at det kun er 15 pct. af de døde terrorister, som kommer fra Irak, 62 pct. kommer fra Saudi-Arabien, 7,5 pct. fra Kuwait, 4 pct. fra Jordan, 7,5 pct. fra Syrien og 4 pct. fra områder som Libanon, Yemen, Libyen, Algeriet, Tunis og Marokko.
Der er altså tale om, at irakerne slås med terrorister, som kommer ind fra regionen.
Derfor drejer det sig om et bredt opgør med terrorismen, og der er Irak altså det punkt på kortet for øjeblikket, som disse talebanere, som hr. Frank Aaen åbenbart bekæmpede, prøver at få magten over.
Det er det, der skal standses.
De skal ikke have magten over Irak.
De skal ikke knægte det demokrati, som Irak er ved at skabe, og som den irakiske befolkning stemte så kraftigt for.
Det er da rigtigt, at alle meningsmålinger viser, at de gerne vil have de udenlandske styrker ud – naturligvis vil de det – men de samme meningsmålinger siger jo også bare ikke lige nu, fordi de ikke mener, at sikkerheden er til stede, til at man kan klare sig uden den multinationale styrke.
Det er jo præcis også derfor, at den irakiske regering har bedt Sikkerhedsrådet om, at de multinationale styrker bliver, og der står jo også: indtil man selv kan overtage opgaven.
Det vil sige, at den irakiske regering heller ikke ønsker, at de skal blive i al evighed.
Vi ønsker heller ikke, at de skal blive i al evighed, men vi ønsker at støtte den demokratiske opbygning af Irak og forhindre, at talebanere, Al-Qaeda-folk, får magten og muligheden for at destabilisere de øvrige områder.
Så var hr. Holger K. Nielsen inde på, at vi havde lavet noget helt enestående ved at skrive om, at vi ønsker sikkerhed, således at flygtninge og internt fordrevne kan vende sikkert hjem.
Det skulle være en noget speciel koncession.
Jeg må sige til hr. Holger K. Nielsen: Det har stået i de tidligere Irakforslag, det har stået i Afghanistanforslagene, og det står også i forslaget fra SR-regeringen om en dansk deltagelse i en international styrke i Kosovo.
Det ved jeg godt at SF formentlig heller ikke stemte for.
Men det betyder, at det altså ikke er noget nyt.
Der står udtrykkeligt: Styrken – altså den, man sender til Kosovo – skal have til opgave at etablere sikre omgivelser, således at flygtninge og internt fordrevne kan vende sikkert hjem.
Så det er ikke noget specielt nyt.
Det er jo klart, at når vi prøver at skabe sikkerhed i et land, så kan de mennesker, som er flygtet fra landet, fordi det var usikkert, naturligvis også vende tilbage, og det er ikke noget specielt, som Socialdemokratiet og De Radikale har måttet finde sig i.
Det er såmænd De Radikales eget forslag fra 1999, der kan genfindes i dette forslag.
Så om en slutdato: Jeg har bemærket de meget, meget kloge formuleringer, der ligger i Socialdemokratiets og Det Radikale Venstres bemærkninger til beslutningsforslaget.
Jeg synes, de er kloge.
De viser nemlig, at man er klar over, at sagen jo ikke nødvendigvis er slut en given dato.
Det er jo lagt i køreplanen, at Sikkerhedsrådet skal tage stilling til det videre forløb, når den politiske proces er afsluttet, hvilket ifølge køreplanen skal ske i december i år.
Så skal Sikkerhedsrådet tage stilling til fremtiden, bl.a. altså på basis af analyserne og på basis af den irakiske regerings situation og på basis af irakiseringen.
Vi vil da ikke stå her og sige, at vi blæser på, hvad Sikkerhedsrådet beder om i december 2005.
Det ville da ikke være lødigt af et land, der også selv sidder i Sikkerhedsrådet.
Så naturligvis kan man da heller ikke sætte en slutdato på.
Det må da afhænge af irakiseringen.
Vi ønsker, at den irakisering finder sted så hurtigt som muligt.
Det er jo det, der står i beslutningsforslaget, det er det, det brede flertal støtter her i Folketinget, nemlig træning, genopbygning, mere beskæftigelse i landet bl.a. via vores større indsats inden for landbrugsområdet.
Jeg er glad for den brede tilslutning, jeg er glad for, at Sikkerhedsrådet og Iraks demokratiske regering får støtte fra et bredt flertal i det danske Folketing og den danske befolkning, og at de danske soldater, politifolk og genopbygningsfolk, der er i området, leverer en stor indsats, som er så påskønnet.