runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Aage Frandsen (SF), 2000-11-22:
Da det for os er nogle vigtige principper, ville jeg godt have, om justitsministeren yderligere ville uddybe det, som justitsministeren sagde.
Jeg er tilfreds med svaret, men vil godt have det uddybet, nemlig at man fra regeringens side er klart interesseret i, at det er gennemskueligt, at retssikkerheden følges, og at det er regler, som er brugbare.
Her vil jeg godt spørge, hvordan man så sikrer sig, at det sker i alle ministerier.
Og for det andet, når det drejer sig om cirkulærer, i hvilket omfang man så er sikker på, at den intention, som justitsministeren her har givet udtryk for på regeringens vegne, også følges i hvert eneste ministerium.
John Vinther (KF), 2000-11-22:
Justitsministerens lille eksempel med det sammenklappelige løbehjul var meget sødt, men ikke særlig relevant.
Jeg sagde netop i mit indlæg, at hvor der er en faresituation, kan offentliggørelse være på sin plads.
Så svaret er ja.
Efter omstændighederne kan det være relevant, at der sker offentliggørelse, når sammenklappelige løbehjul er til fare. Men jeg vil vende spørgsmålet om.
Skal det være alle tilfælde, også bagateltilfældene, hvor man kan lave offentliggørelse, uden at klageadgangen først er udtømt?
Jeg synes, det er et meget enkelt spørgsmål, men vi har stadig ikke fået svar på det. Jeg synes også, vi savner et helt klart svar på, hvad justitsministerens holdning er til fødevareministerens forslag.
Det burde være relativt enkelt.
Jeg beder ikke ministeren om at gå i detaljen, men forholde sig til det helt overordnede.
Justitsministeren bekræftede, at han i sit første indlæg lagde megen vægt på, at klageadgangen skulle være udtømt, men sagde om fødevareministerens nye forslag, at det jo var kommet i stand efter en evaluering.
Men hvad er justitsministerens holdning?
Skal klageadgangen være udtømt som altovervejende udgangspunkt, før der sker offentliggørelse, eller er det noget man kan se stort på?
Eva Kjer Hansen (V), 2000-11-22:
Jeg blev nemlig også lidt forvirret over, hvad det egentlig var, justitsministeren mente om klagemulighederne inden for fødevarelovgivningen.
Det er jo rigtigt, at man har lavet en evaluering, som har vist, at inden for 3 måneder var der 166 besøgende på denne her liste på Internettet med offentliggørelse af kontrolresultater inden for fødevarelovgivningen.
Og det er jo ikke, fordi det er så mange i forhold til den debat, vi ellers har om området, og der begynder det jo at ligne en ren serviceforanstaltning for journalisterne snarere end der egentlig er tale om regulær forbrugeroplysning, som forbrugerne ønsker at benytte.
Men er det det, at besøgstallet inden for de 3 måneder, som evalueringen viser, har været så lavt, der skulle give en begrundelse, en argumentation for, at man så skulle tilsidesætte ellers retssikkerhedsmæssige hensyn, nemlig det, at klagemulighederne skal være udtømte på området, inden man offentliggør resultatet?
Det vil jeg meget gerne have et svar på fra justitsministeren.
Lars Kramer Mikkelsen (S), 2000-11-22:
Ja, det er jo et godt lille lovforslag, vi her skal behandle, det kan få stor betydning for den enkelte borger.
Lovforslaget er et led i udmøntningen af aftalerne om den kommunale økonomi i 2001, der er indgået mellem regeringen, Amtsrådsforeningen og Kommunernes Landsforening samt Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune.
I den aftale blev det besluttet, at der ved udskrivning fra sygehus skal foreligge en plan for en effektiv og hurtig genoptræning.
Formålet er at sikre sammenhæng i de offentlige genoptræningstilbud for den enkelte patient, uanset om genoptræningen tilbydes af amtet eller af kommunen.
Og det er netop her - altså i forholdet mellem sygehuset, amtet og kommunen - at problemet ligger.
Som reglerne er nu, er det ikke præciseret, hvem der har det egentlige ansvar for genoptræning, eller sagt med andre ord: Der eksisterer en vis uklarhed om ansvarsplaceringen.
Er det amtet eller kommunen, som står som hovedansvarlig for udmøntningen af genoptræning af patienter?
Jeg ved, at mange patienter har oplevet genoptræningsindsatsen som usammenhængende og ukoordineret.
Dette er endvidere blevet bekræftet på folkehøringen i Odense og på andre folkehøringer, hvor der var et klart formuleret ønske om at sikre, at patienterne ikke efterlades i et tomrum mellem amt og kommune, når de sendes hjem efter endt sygehusbehandling med et fortsat genoptræningsbehov.
Det er helt centralt for den enkelte patient, der står over for et genoptræningsforløb, at få klar besked om, hvilken træning der bør iværksættes, tilrettelæggelsen heraf og - lige så vigtigt - hvem der står som ansvarlig for udmøntningen af genoptræningsplanen.
Med dette forslag sikrer vi, at patienten ikke sætter sig mellem to stole.
Mange steder i landet løses genoptræningsopgaverne allerede i samarbejde mellem amter og kommuner, men dette her forslag vil med kravet om udarbejdelse af en træningsplan til den enkelte patient, når dette er fagligt begrundet, nødvendiggøre, at alle amter og kommuner etablerer et formaliseret samarbejde på træningsområdet, herunder aftaler helt klare visitationsretningslinjer.
Socialdemokratiet mener, at dette her lovforslag er et vigtigt forslag.
Det er vigtigt at få udarbejdet genoptræningsplaner samt at skabe klarhed om ansvarsplaceringen, så den enkelte patient oplever, at genoptræningen er et koordineret tilbud, og ved, hvem der er ansvarlig for hvad hvornår.
Jeg kan konkludere, at det i dag er en god dag for patienterne, og vi kan derfor i Socialdemokratiet varmt støtte lovforslaget.
Preben Rudiengaard (V), 2000-11-22:
Da fru Gyda Kongsted ikke har haft mulighed for at være til stede, har jeg lovet at berette, hvad hun agtede at sige
Den 24. august 2000 havde jeg indkaldt ministeren i samråd om nøjagtig dette emne.
Jeg har ikke lavet folkehøringer som ministeren, men været direkte i kontakt med danske borgere, og dér har jeg erfaret, hvor utrolig lidt styring der var på genoptræningsområdet, når en patient
frivilligt eller ved tvang skulle forlade et hospital og blev overført til et plejehjem uden genoptræning, og det uanset hvor nødvendig en hurtig genoptræning ville være for samme borgers tilbagevenden til en normal tilværelse.
Herudover deltog jeg i socialchefernes årsmøde den 30. oktober 2000, hvor nøjagtig samme problematik omkring genoptræningens grå zoner blev fremhævet, både i formandens beretning og over for socialministeren med direkte spørgsmål fra salen.
Socialministeren har nu fremsat lovforslag nr. L 109 og ikke dette L 69, men der er en vis dualisme.
Ministerens svar til mig på samrådet den 24. august var derfor utrolig skuffende og direkte arrogant.
Jeg citerer: »Jeg kan altså samlet konkludere, at der ikke er praksis som den i spørgsmålet anførte om overflytning af ikke færdigbehandlede patienter.
Jeg har derfor hverken kommentarer eller begrundelser at give til det spørgsmål, men jeg synes, det er bekymrende, når en repræsentant for et parti, der mener sig i stand til at være regeringsbærende, bærer ved til ubegrundet usikkerhed hos befolkningen om, hvorvidt den bliver behandlet med omhu og samvittighedsfuldhed i det danske sundhedsvæsen«.
ÆldreSagen påpeger i sit høringssvar, at såvel L 109 som dette lovforslag i vid udstrækning fortsat efterlader både de hidtidige samarbejdsproblemer og gråzoneproblematikken uantastede.
I L 109 anslås udgiften til at være 87 mio. kr., og i denne lov oplyser ministeren, at der er afsat 70 mio. kr. under socialministeren.
Hvorfor skal det pludselig koste penge at formå sundhedssektoren til at leve op til de pligter, den
allerede har i dag
Kunne ministeren ikke blot ved en bekendtgørelse præcisere over for amterne, hvilke forpligtelser de allerede i dag har i forbindelse med en hurtig og effektiv genoptræning af patienterne?
I Ribe Amt har ministeren sammen med Sundhedsudvalget ved selvsyn set, hvordan en kommune og et amt på eksemplarisk vis til patientens fordel er gået sammen om en fælles genoptræningsløsning, og der er mange andre kommuner, der har formået at leve op til deres forpligtelser og ansvar.
Så er det ikke blot mere nogle klare retningslinjer end en ny lovgivning, der er brug for?
Venstre vil gå positivt ind i det kommende udvalgsarbejde for at få belyst, hvilke barrierer der skal fjernes for at sikre et entydigt ansvar og en bedre kvalitet omkring patientens genoptræningsforløb, for behovet er stort.
Lars Kramer Mikkelsen (S), 2000-11-22:
Ja, nogle vil jo nok sige, specielt dem med mere erfaring end jeg her i Tinget, at det er lidt uvant, at man her stiller spørgsmål, men jeg skal så blot bede hr. Preben Rudiengaard om måske at notere spørgsmålene ned, så kan Venstres ordfører måske tage dem med i overvejelserne frem til udvalgsarbejdet.
Det ene går på en kommentar omkring det med folkehøringerne, som Venstres ordfører altså ikke har været til, men været i direkte kontakt med borgerne.
Jeg skal bare til fremme af forståelsen af, hvad folkehøringer drejer sig om, hvis ikke Venstres ordfører ved det, sige, at det er direkte kontakt med den enkelte borger, og der er vist flere af dem, end når det er enkeltsager, som jeg kan fornemme, at Venstres ordfører her i høj grad har beskæftiget sig med. Og jeg vil blot lige også sige til hr. Preben Rudiengaard, at det måske vil være på sin plads at sige til Venstres ordfører, at man ikke sådan skal citere fra samråd med ministeren i sin ordførertale, som jeg næsten kan forstå, det skete her.
Preben Rudiengaard (V), 2000-11-22:
Jeg takker formanden og skal præcisere, at jeg jo ikke rigtig kan svare på spørgsmålet, men til hr. Lars Kramer Mikkelsen vil jeg sige, at jeg flittigt har noteret, og de kommentarer, hr. Kramer Mikkelsen havde, vil jeg videregive til ordføreren på området.
Henriette Kjær (KF), 2000-11-22:
Dette lovforslag, der går ud på at præcisere sygehusvæsenets ansvar for at tilrettelægge et genoptræningsforløb for de patienter, der måtte have behov for det, har vi bestemt sympati for i Det Konservative Folkeparti.
Ligesom ministeren har lyttet sig til ved folkehøringerne, har jeg også på møder rundtomkring hørt
megen kritik af, at dette vigtige led i behandlingsforløbet svigter.
Derfor var jeg også ked af, at man i sin tid lukkede Kommunehospitalet i København, fordi det netop var kendt for den meget effektive genoptræning af især ældre patienter, for det nytter jo ikke noget, at vi sender patienterne hjem uden at sikre os, at de kommer i form igen.
Det er for dårligt i forhold til patienterne, og på længere sigt koster det også det offentlige penge, at man ikke færdigbehandler mennesker, man i øvrigt lige har brugt en masse penge på at operere.
Men når nu amterne og kommunerne ikke løfter den opgave tilfredsstillende i dag, så tror jeg faktisk, det er, fordi det er et oplagt sted at spare.
Området er ikke ret synligt, og patienterne gør ikke vrøvl i større omfang.
Nu kan jeg jo så se, at der ikke følger penge med til den styrkede indsats, man ønsker.
De er i hvert fald ikke øremærkede.
Jeg ønsker i hvert fald, at ministeren præciserer, for det står jo ikke i lovforslaget, hvor mange penge der i kommuneaftalen så er beregnet til denne her indsats.
Det fremgår ikke af lovforslaget.
Derfor må jeg bede om, at vi får det oplyst, for jeg mener, det er et problem, hvis man tror, man bare kan lave en aftale, skrive nogle flotte bemærkninger på glittet papir og være enige om, at området skal opprioriteres.
Men jeg må så sige, at jeg ikke tror, der sker noget, hvis der altså ikke er afsat de midler, der er nødvendige.
Vi stemmer også for lovforslaget, men vi tror altså ikke helt på, at det nytter noget.
Vi vil i hvert fald gerne have nogle mere håndfaste beviser for, hvordan man har tænkt sig, det her skal udføres
i praksis, hvordan man tror på, at der kommer nogle mere effektive genoptræningsforløb.
Lars Kramer Mikkelsen (S), 2000-11-22:
Det skal så blive en meget kort bemærkning.
Jeg skal blot konstatere, at der er sat penge af til det her i satspuljemidlerne: 70 mio. kr.
Aage Frandsen (SF), 2000-11-22:
Da SF's ordfører, fru Anni Svanholt, ikke kan være til stede ved behandlingen af denne her sag, så skal jeg på SF's vegne fremføre vores synspunkter. Det er SF's opfattelse, at det er vigtigt, at alle patienter, der har brug for genoptræning efter sygehusbehandling, får den nødvendige genoptræning i et sammenhængende forløb, uanset om genoptræningen skal foregå i amtsligt eller i kommunalt regi.
Lovforslag nr. L 109 om kommunal genoptræning, som bl.a. udmønter aftalen, er allerede førstebehandlet, og det her forslag ser vi også i denne sammenhæng, uanset at det har en anden tilblivelsesbaggrund.
SF havde også hele spørgsmålet om genoptræning med i vores drøftelser under finanslovforhandlingerne, og det lykkedes os i den forbindelse at få nogle præciseringer ind og også at få nogle penge afsat til udredningen.
Det fremgår af lovforslaget, at den enkelte patient ved udskrivning fra sygehus får udarbejdet en plan for den videre genoptræning.
Det er afgjort et fremskridt.
Denne præcisering må nødvendigvis resultere i, at der også etableres de nødvendige genoptræningstilbud.
Vi ser meget gerne, at der bliver et samarbejde mellem amt og kommune på det område.
Vi ser frem til en viderebehandling i Folketingets Sundhedsudvalg, og vi kan med de bemærkninger støtte det her lovforslag.
Birthe Skaarup (DF), 2000-11-22:
Lovforslag nr. L 69 synes vi sådan set er et udmærket
forslag.
Det er udmærket for patienterne, at det bliver præciseret, hvem der har ansvaret for dette område i sygehusvæsenet.
Desuden er loven jo en opfølgning af den udmøntning af aftalen, der er indgået mellem regeringen og de kommunale og amtskommunale parter for år 2001.
For patienterne handler det om, at genoptræningen kommer i gang så hurtigt som muligt.
Jo hurtigere, desto bedre.
Det er sådan, at når man som patient kommer ud fra et sygehus, så er det fint, at man får mulighed for at komme i gang med de daglige gøremål med det samme, hvad enten det har været en svær operation, eller det har været en mindre operation.
Jeg tror, at det for patienterne er lige meget, hvem der tager sig af genoptræningen.
Jeg tror, mange overhovedet ikke tænker på, hvis ansvar det er, men det er så præciseret her.
Hovedsagen er, at man kommer i gang så hurtigt som muligt.
Men vi kan ønske held og lykke med forslaget.
Vi er i hvert fald positive over for det, såfremt det kommer til at virke.
Jeg tror, det giver glade patienter.
Men så er der økonomien, og den er vi lidt betænkelige over, for det er ikke sikkert, at det har virket, men jeg tror, at det har virket mange steder i amter og kommuner.
Der er jo nogle eksempler, som vi har set rundtomkring.
Men hvis økonomien ikke følger med her, så er jeg helt sikker på, at der er en masse amtskommunale og kommunale folk, der vil råbe gevaldigt op. Men vi går positivt ind for det her lovforslag.
Jeg har lagt mærke til, at Amtsrådsforeningen har sat nogle spørgsmålstegn ved lovens ikrafttrædelse.
De vil have, at den træder i kraft den 1. juli i stedet for den 1. april, og jeg tror, det bliver svært at få det her lovforslag implementeret ud fra, at der skal laves disse handlingsplaner så hurtigt.
Så den ændring, som Amtsrådsforeningen gerne vil have, synes jeg, at man skal se positivt på under udvalgets arbejde.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 2000-11-22:
For et par måneder siden sendte ministeren en skitse over til det her, og det er jeg sådan set utrolig glad for.
Det er noget af det bedste, jeg har set, for det er udmøntningen af det, vi blev enige om i forliget. For det her har været et utroligt problem i mange år.
Der har været den der gråzone imellem, hvem det nu var, der skulle påtage sig opgaven; hvem var det, der skulle løfte den?
Særlig synes jeg, det har knebet i kommunerne.
nogen genoptræning.
Så har man jo sådan set kun gjort sit arbejde halvt.
Derfor er det en utrolig god idé klart at få at vide, hvem der har ansvaret.
Så bliver der lavet en handleplan i det her tilfælde, og handleplanen rækker jo ind i kommunen.
Og nu kommer der måske et problem, som vi kan diskutere i udvalget.
Det er i hvert fald noget, som kunne være med til at sætte en buffer ind.
Jeg synes, vi skulle gøre, hvad vi kan for at fjerne problemet.
Jeg tænkte nemlig på det sådan retssikkerhedsmæssigt: Hvad kan den patient gøre, der skal have sin genoptræning hjemme i kommunen, men hvor man ikke har det kvalificerede tilbud, der skal til?
Hvilken retssikkerhed har man så som patient?
Kan man stå der og vifte med sin handleplan, og så bliver den ikke indfriet, og hvor lang tid kan der gå, før man går i gang med det?
Det er et led i kommuneaftalen, og på samme måde som vi har haft det inden for psykiatrien, hvor man også har forsøgt at lave nogle handleplaner - en udskrivningsplan, der rakte hjem i kommunen - er det problematisk, for der er jo et jomfrueligt samarbejde de to parter imellem, særlig hvis det er udgiftskrævende.
Så vi må altså på en eller anden måde få belyst
patientens rettigheder på området: Hvor længe skal man vente, og hvad så hvis kommunen ikke har det, den skal bruge - hvor er man så henne?
Vi er i CD meget glade for, at lovforslaget nu ligger her, og vi vil under udvalgsarbejdet søge at få dét belyst, som jeg har nævnt her.
Dorit Myltoft (RV), 2000-11-22:
Det Radikale Venstres ordfører i denne sag kan ikke være til stede, og derfor skal jeg fremføre følgende: Med dette lovforslag bemyndiges sundhedsministeren til at fastsætte nærmere regler vedrørende amtskommunernes tilbud om genoptræningsplaner, sådan at både amtskommunale og kommunale tilbud kan indgå.
Forslaget falder på et sted, hvor behovet mildt sagt er enormt.
Alt for mange mennesker oplever udskrivningen fra sygehuse som katastrofer, fordi amter og kommuner ikke kan blive enige om, hvem der har ansvaret for genoptræningsindsatsen, så der åbenbart ikke sker noget.
Her placeres ansvaret for genoptræningstilbudet alene hos amterne.
Dermed er forslaget et positivt skridt i retning af at skabe større klarhed i ansvarsplaceringen, ligesom der vil blive en bedre sammenhæng i genoptræningsindsatsen.
Forhåbentlig vil det medvirke til, at patienterne ikke bliver svigtet efter en sygehusindlæggelse.
I Det Radikale Venstre støtter vi forslaget, og vi mener, det er et skridt i den rigtige retning med at skabe sammenhæng mellem de kommunale og amtskommunale tilbud.
Vi ser jo helst alle sammen, at ingen patienter fremover uforskyldt bliver glemt imellem to offentlige systemer.
Frank Aaen (EL), 2000-11-22:
Årets finanslovaftaler indeholder på mange områder initiativer til at hjælpe mennesker, der kommer i klemme i systemerne.
Lad mig bare nævne forslaget om at forlænge sygedagpengeperioden, hvis kommunen ikke har fået taget sig sammen til enten at sikre en revalidering eller til at sikre en pensionsordning, hvor mennesker før kunne risikere, at de så lige pludselig stod uden en krone på lommen.
Det var et af de lovforslag, vi har aftalt.
Vi har aftalt muligheder for, at ældre, der lige pludselig kunne se, at de ikke havde råd til deres medicin,
har fået hjælp til deres medicinudgifter.
Vi har fået aftalt, at kontanthjælpsmodtagere, der i dag kostes rundt af sagsbehandlere i alle mulige former for såkaldt aktivering, nu er sikret en ret til gennem en handlingsplan i hvert fald at få ned på et stykke papir, hvad det her skal føre til, og de har dermed også en mulighed for at kunne anke og klage, hvis det er åbenlyst, at der ikke er sammenhæng mellem de løfter, der er givet, og den aktivering, der praktisk er tilbudt.
Det er vi meget glade for.
Det ser måske ikke altid så stort ud, når det står i en avisoverskrift, men vi har faktisk på en lang række områder været med til at give nogle mennesker, der kommer i klemme, et håndtag, en hjælp til at komme ud af klemmen.
Det er sådan set det, det her forslag også går ud på, nemlig at mennesker, der i dag kunne komme i klemme, fordi amt og kommune ikke kunne finde ud af at samarbejde om en ordentlig genoptræning - så var der altså mennesker, der ikke fik det, de havde brug for - får deres situation rettet op med det forslag.
Selv om det oprindelig i sit udgangspunkt kommer fra kommuneaftalerne, så ser vi det meget i familie med en del af de andre forslag, vi vedtager i forlængelse af finanslovaftalerne, og vi går positivt ind i udvalgsarbejdet.
Jann Sjursen (KRF), 2000-11-22:
Da Kristeligt Folkepartis ordfører på området, fru Tove Videbæk, ikke kan være til stede i dag, skal jeg på hendes vegne fremføre følgende:
I Kristeligt Folkeparti er vi meget positive over for, at der nu bliver taget initiativ til at følge op på aftalen mellem regering, amter og kommuner om, at der skal foreligge en plan for en effektiv og hurtig genoptræning for de patienter, som har behov for det.
Det er et godt initiativ, som vil sikre en sammenhæng i de offentlige træningstilbud for den enkelte patient.
Præciseringen i lovforslaget af ansvaret for genoptræningen vil forhåbentlig hjælpe på den kedelige situation, som vi har set indtil i dag, hvor genoptræningen halter kraftigt rundtomkring i landet, og hvor en helhedsindsats over for patienten er præget af en manglende koordination mellem hospitaler, amter og kommuner.
Det resulterer i, at patienter, om jeg så må sige, hænger mellem de forskellige instanser og ikke får den hjælp, de har brug for, til at komme videre efter et sygehusophold.
Det rammer mange patienter, som i forvejen er svage, og som har brug for al den støtte, de kan få.
Ofte er det sådan, at når ældre bliver sendt hjem fra hospitalet, ophører al viderebehandling og genoptræning, og her er det vigtigt, at det enkelte ældre menneske kender sine rettigheder til genoptræning, og samtidig at de rettigheder bliver taget alvorligt af både amtet og hjemkommunen.
Kvalitetsstandarder og forbedringer er begreber, der flyver rundt i dag, men det er væsentligt, at begreber som disse også bliver konkretiseret i praksis, ellers ender det med, at de målgrupper, som har sat sig op til at få en bedre behandling, bliver endnu mere frustrerede, og mange patienter, som er svage i forvejen, vil måske helt miste modet.
Her mener vi, at forslaget, som regeringen i dag har til behandling i Folketinget, er et skridt i den rigtige retning; at ansvaret mellem kommuner og amter bliver præciseret i forhold til genoptræningen.
Derfor går vi positivt ind i udvalgsarbejdet og regner med at kunne tilslutte os det endelige forslag.
Ole Stavad (S), 2000-11-22:
Jeg er glad for, at hr. Flemming Hansen ved, at hvis jeg lover noget, holder jeg det.
Men som jeg sagde før, en minister lovgiver ikke.
En minister samler et flertal i Folketinget for den lovgivning, som man foreslår Folketinget.
Under udvalgsbehandlingen viste det sig, at der hos de partier, der skulle bakke op omkring det lovforslag, var en forudsætning om, at der kom et loft ind.
Derfor kom der et loft ind.
Hr. Flemming Hansen siger, at jeg ikke bryder mig om store biler.
Men det, jeg ikke bryder mig om som skatteminister, er, at der er en helt tilfældig lovgivning, der gør, at en bestemt gruppe har nogle helt andre skattemæssige vilkår og afgiftsmæssige vilkår i forhold til, hvordan man beskattes af at køre i de store biler.
Folk må bruge deres penge, som de selv vil, men der bør være en vis ensartethed og ligelig behandling i vores lovgivning.
Det er det, jeg tilstræber.
Det er det, jeg glæder mig over at jeg er enig med et ret bredt flertal i Folketinget om på det her punkt.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-11-22:
Det er klart, at markedet delvis havde forventet et nej, for meningsmålingerne viste, at det meget vel kunne blive et nej, men det var jo i de sidste dage spændende ifølge meningsmålingerne, om det ville blive et ja eller et nej.
Jamen det var delvis indarbejdet i forventningerne, og det er klart, at så bliver reaktionen ikke så stor som for eksempel i 1992, hvor vi jo stemte om det samme ved Maastricht, og hvor det blev et nej.
Det var et uventet, overraskende nej, og reaktionen kendte vi jo også: der skete næsten ingenting med obligationskurserne eller med aktiekurserne.
Det har vi jo stillet spørgsmål om, det har vi svar på, det har vi dokumentation for, og på den baggrund må finansministeren medgive mig, at man faktisk kørte en skræmmekampagne, når man kendte resultaterne af et tidligere nej, som var uventet.
Nu fik vi så et nej, som var i hvert fald delvis forudset, og det er klart, at så må reaktionen blive endnu mindre og måske endda ligefrem positiv.
Det var også det, der skete.