Villy Søvndal (SF), 1998-01-30:
Tak for debatten.
Jeg skal først sige til boligministeren, at når vi genfremsætter forslaget nu, er det bl.a. for at komme regeringen til hjælp.
Regeringens integrationsforslag har som hovederklæring i den offentlige debat, at nu skal vi sikre en bedre spredning ikke alene af indvandrere og flygtninge, men også af socialt svage danskere.
Det forudsætter, at man har noget at sprede i forhold til, og derfor sagde vi, da vi hørte om regeringens integrationsforslag: Det er oplagt; det er i sand nød, man kender sine venner; det er nu, vi skal rykke ud, selv om vi har foreslået det før.
Derfor kommer forslaget nu.
Men det kommer også ud fra en vis irritation, skal jeg ikke lægge skjul på, over, at vi har kommuner, der i den grad er selvtilstrækkelige i denne debat, at man ikke alene opererer med at ville være skattelykommune, men også at ville være en kommune, der ved den måde, man tilrettelægger sin boligpolitik på, solidt sikrer sig aldrig nogen sinde at skulle deltage i det fælles ansvar over for de grupper i det her samfund, der har det skidt. Jeg ved godt, at det måske er lidt utraditionelt at nævne kommuner ved navn, men jeg synes, det er dybt umoralsk, at vi har kommuner - som er fantastisk velhavende, som har en fantastisk stærk befolkning - der i et samfund, hvor vi i øvrigt diskuterer ansvar, er kendetegnet ved, at de lukker en cirkel om sig selv og siger: Helle for ikke at deltage i noget som helst med dem, der er besværlige.
Det er specielt forargeligt i et område som hovedstadsområdet med de meget korte afstande, hvor sagen er, at i de kommuner, der opfører sig ordentligt ved at have et varieret udbud af boliger, ender stort set alle problemer.
Det er grunden til, at vi fremsætter forslaget med de tre led.
Det ene er mindstegrænsen for almennyttige boliger, hvor boligministeren erklærede - og flere af ordførerne har også sagt det - at det er i modsætning til det decentrale princip.
Og det er rigtigt.
Hvis vi vil en spredning alvorligt, så er vi også nødt til at ville midlerne over for dem, der ikke vil deltage.
Det er det, forslaget her er udtryk for.
Det er også et svar til en række af de andre ordførere lige præcis på det punkt.
Muligheden for anvisningsret også til privat ejede udlejningsboliger har præcis den samme hensigt, nemlig at sikre den spredning, der ikke foregår i dag.
Jeg er dybt bekymret over de udsigter, vi har til en boligmæssig polarisering i det her samfund, der betyder, at mennesker med problemer i stadig stigende grad stuves sammen i de samme områder.
Vi får ikke denne ansvarsdiskussion foldet ud, medmindre vi også får en boligmæssig spredning, der gør, at folk, der alle sammen har problemer, ikke bor samme sted.
Det er også et svar til fru Sonja Mikkelsen, der syntes, forslaget så spændende ud, men blev lidt træt undervejs, fordi hun havde set det før.
Jamen det er jo, fordi vi ville komme jer til undsætning, og hvis hele udmeldingen om, at spredningen nu skal lykkes bedre, skal have noget at være i, så er man også nødt til at ville midlerne. Så nævner fru Sonja Mikkelsen de ting, som regeringen
har gennemført, bl.a. med de almene boliger, hvor byggeomfanget er decentraliseret.
Det er rigtigt, det er en kommunal bestemmelse, men problemet er jo det modsatte.
Problemet er, at der er kommuner, som godt kunne, men som ikke vil være med til at bære.
Dér vil jeg godt spørge den socialdemokratiske ordfører: Har Socialdemokratiet ikke en smertegrænse i dette spørgsmål?
Og bliver det ikke en lidt tom parole at sige, at nu skal vi have større spredning, når man ikke vil midlerne til det?
Vi er også enige i, at kommuneplanen er et instrument.
Så er man efter SF's vurdering nødt til at ville det, som fru Sonja Mikkelsen karakteriserede som firkantede regler.
Så tror jeg, man er nødt til at sige meget direkte til nogle kommuner: I skal også være med.
Fru Sonja Mikkelsen sagde også, at de sårbare grupper på boligmarkedet ikke må svigtes.
Det er vi enige i.
Men lå der også i det en erkendelse af, at det bliver de i dag, eller hvad?
Efter vores opfattelse bliver de mest sårbare grupper på boligmarkedet i dag svigtet langt mere, end vi har set før.
Vi havde lige før jul en høring med forsorgshjemmene og herbergerne i Danmark.
Deres melding var, at en tredjedel af dem, der i dag bor på et forsorgshjem eller et herberg, ville kunne forlade forsorgshjemmet eller herberget, såfremt der var en bolig til dem.
Den bolig er der bare ikke.
Det er der flere grunde til.
Det har dels at gøre med det voldsomme fald, vi har oplevet i omfanget af det almene boligbyggeri.
Det er 1.500 lavere, end det var i 1997, og hvis man sammenligner med 1980'erne, er det mere end en 50 pct.-reduktion.
Det er klart, at når der bygges så lidt af det, der er boligtilbudet til de svageste grupper, får de et boligproblem.
Når det sker, samtidig med at vi boligsanerer ganske meget - i øvrigt er det en god idé at boligsanere, vi støtter byfornyelsen, men det betyder alt andet lige, at der bliver færre af de små boliger - og når det sker, samtidig med at en række kommuner sælger ud af deres kommunale lejligheder, så bliver summen af disse tre ting, at det bliver voldsomt meget sværere at boligplacere ikke alene flygtninge og indvandrere, men også sårbare danske grupper. Så nytter det ikke bare at komme med de store frihedsbetonede meldinger om, hvor vigtigt det er at decentralisere boligbyggeriet, hvis det betyder, at vi svigter i forhold til nogle af de allermest sårbare grupper, vi har.
Er der så ikke hos regeringspartierne en smertegrænse, hvor man ikke vil være med længere?
Eller er det princip, der hedder, at det må de selv om, vigtigere, end at der er nogle mennesker, der ikke har et sted at bo?
Det er jo det, der er det principielle spørgsmål i denne debat. Jeg skal i øvrigt annoncere, at vi vil komme med et forslag, der specielt drejer sig om, hvordan vi i højere grad kan tilgodese de mest sårbare grupper på boligmarkedet.
De taber.
De taber, så det brager i de her år.
Alle de andre sociale initiativer, vi i øvrigt forsøger i forhold til de her grupper, lykkes ikke, bl.a. fordi det jo er fantastisk svært at hjælpe mennesker, der er sindslidende, psykisk udviklingshæmmede og misbrugere, hvis det helt fundamentale, der hedder en bolig, ikke lykkes godt nok. Jeg er ked af at måtte sige det, men jeg synes, man fra regeringspartiernes side er i gang med at tale sig så meget væk i nogle meget, meget smukke principper, at der står nogle mennesker tilbage, der bliver svigtet på boligmarkedet.
Det er det, vi vil løse med forslaget.
Fru Thrane holdt
, synes jeg, en smuk tale imod
planøkonomi
, for det kommunale selvstyre og for den private ejendomsret
Det er jo dejligt at kunne de dér taler.
Et eller andet sted virker det smukt.
Ordene er rigtige, men har
Venstre ikke en smertegrænse i denne diskussion?
Har Venstre ikke en smertegrænse over for de grupper, der helt oplagt bliver svigtet i de her år af samfundsudviklingen?
Eller er det lige meget, bare de finpudsede principper står smukt i principerklæringerne?
Må disse grupper så godt få lov til at vandre, uden at de stærkeste dele af vores samfund, de steder, hvor de mest velhavende bor, skal inddrages i nogen form for ansvarsdiskussion?
Det er også et svar til hr. John Vinther.
Jeg er glad for, der er forskel på SF og De Konservative. Det betyder bl.a., at vi begge har en overlevelsesmulighed.
Men bortset fra det synes jeg, at politiske debatter, der trækker forskellene på de politiske linjer op, altid er meget nyttige.
Og jeg kan erklære mig helt enig i konstateringen af den betydelige forskel.
Til fru Dorit Myltoft og fru Annette Just skal jeg bare sige, at jeg ikke hørte nogen voldsom støtte, og derfor synes jeg, at det samme problem påhviler disse ordførere.
Hvad vil man gøre i forhold til de mest udsatte grupper?
Er det kun smukke programerklæringer, og når det så kommer til stykket og man også skal ville midlerne, så viger man tilbage? Jeg skal runde af med at sige til hr. Poul Nødgaard, der spurgte, om Folketinget skal bestemme, hvad der er godt: Ja, efter min opfattelse i et samspil med kommunerne.
Det betyder, at det er Folketingets opgave at påtale, når der er
nogle ting, der ikke fungerer godt nok for svage grupper i vores samfund.
Når der er kommuner, der i for høj grad bliver sig selv nok, er det Folketingets opgave at appellere til anstændigheden hos kommunerne.
Jeg skal så runde af med at sige, at Enhedslisten støtter forslaget.