Jytte Andersen (S), 2000-03-15:
Jeg vil gerne sige tak for en, synes jeg, meget positiv, modtagelse af forslaget fra alle partier bortset fra ét, Dansk Folkeparti.
Det er klart, at udvalgsarbejdet skal afklare nogle af de ting, der har været stillet spørgsmål om og sat spørgsmålstegn ved, og det ser jeg faktisk frem til.
Men jeg synes gennemgående, der har været tale om, at man har syntes fra partiernes side, at der stadig er brug for nogle rammer, inden for hvilke ligestillingsarbejdet skal foregå, og det ligestillingsarbejde skal selvfølgelig have en anden rytme, en anden tone, nogle andre elementer, end da kvindekampen startede for 25-30-40 år siden.
Sådan må det nu engang være.
Jeg vil godt kommentere eller svare på nogle af de ting, som er blevet nævnt af Venstres fru Rikke Hvilshøj.
Jeg vil godt sige, at der faktisk ikke er tale om, at der i dette forslag bliver sagt noget om positiv særbehandling, bare for en ordens skyld.
Det er særlige foranstaltninger med henblik på at fremme en reel ligestilling.
Der er ikke tale om kønskvotering eller noget, som i øvrigt kan få hårene til at rejse sig på de allerfleste, og jeg tror, fru Rikke Hvilshøj har meget ret i, at der ikke er nogen kvinder og for den sags skyld heller ikke mænd, der ville bryde sig om at få en placering i samfundet alene på grund af deres køn.
Det skal kun ske, fordi de har nogle værdier og nogle kvalifikationer og kan noget, der er brug for.
Men vi ser alt for ofte, at der er nogle barrierer, som vi er nødt til at gøre noget for at nedbryde, så begge køns kvaliteter og viden og erfaring kan komme til udtryk.
Så bare for en ordens skyld: Der er ikke tale om positiv særbehandling, og der er ikke tale om kønskvotering.
Der er faktisk tale om at bruge de muligheder, som Amsterdamtraktaten har givet rum for, og som EU's handlingsplaner faktisk også er meget optaget af.
Så vil jeg også godt prikke lidt hul i den myte, der kan være om, at når der tidligere har været taget stilling til positive særforanstaltninger, har man det billede, at det alene har været kvinder, der er blevet favoriseret.
Efter de oplysninger, jeg har fået fra Ligestillingsrådets formand, fru Ingrid Rasmussen, som sidder nede i salen, har det, så vidt jeg husker, været sådan, at i halvdelen af de konkrete sager om positiv særbehandling, Ligestillingsrådet har taget stilling til efter anmodning, har afgørelsen i halvdelen af sagerne været til gunst for mænd og den anden halvdel til gunst for kvinder, så det er altså ikke noget, hvor man alene har haft kvindeindfaldsvinklen.
Det er bare til almindelig
folkeoplysning.
Angående spørgsmålet om ligestillingstest så jeg i virkeligheden gerne, at man - lige så vel som der i dag står noget om økonomiske, administrative, energimæssige og EU-retlige konsekvenser i lovforslagene - i kommende lovforslag også kunne sige, at dette forslag har været genstand for en vurdering ud fra nogle ligestillingsopfattelser, og forslaget er i værste fald neutralt, i bedste fald fremmende for ligestillingen.
Det så jeg meget gerne.
Det ligger ikke konkret i dette forslag, men det er i hvert fald noget af det, som jeg godt vil sige her fra talerstolen, at jeg gerne vil arbejde for, for det er netop det, der ligger i mainstreamingsprincippet: man skal tænke køn ind i lovgivningen fra starten, og der skal faktisk være en bevidsthed om det.
for tilslutningen - sådan må jeg opfatte det - og blot gøre denne bemærkning om bureaukratiet: Det er jo en gang imellem lidt paradoksalt, og det har der også været talt om nu i denne debat, at vi gerne vil vide noget mere om, hvorfor tingene ikke sker noget hurtigere, eksempelvis vedrørende lønstrukturer.
For at få den faktuelle viden frem er man jo nødt til at få nogle redegørelser for, hvordan det ser ud i det kommunale, det amtskommunale og det statslige system
, og det er klart, at der godt kan være tale om en lille smule bureaukrati, når man skal sende redegørelser ind.
Men alt andet lige er det jo det, der skaber grundlaget for, at vi rammer rigtigt, når vi går videre i ligestillingsarbejdet, så jeg vil godt have gode råd om, hvordan vi kan gøre bureaukratiet mindre, men opnå samme effekt.
Fru Anni Svanholt påpegede, at videnscentrets bestyrelse skal brænde for det.
Nu er det jo en bestyrelse i en selvstændig organisation, kan man sige, hvor medlemmerne udpeges af arbejdsmarkedets parter, kvindeorganisationer og forskningsverdenen, og videnscentret skal netop være rammen om arbejdet for at skabe mere nytænkning på ligestillingsarbejdet, formidle og prøve at finde ud af, hvor det er, vi ikke ved nok.
Der er jo dele af området, hvor jeg synes, vi ikke ved nok, f.eks. problemet med vold mod kvinder - hvad er det, der er grunden til det, og hvordan kan vi hjælpe?
Netop på forskningsområdet mener jeg faktisk, at der skal sættes lidt turbo på, som Kristeligt Folkepartis ordfører foreslog.
Dansk Folkeparti siger, at arbejdsmarkedets parter skal ordne det hele.
Man må jo sige, at med al ære og respekt for arbejdsmarkedets parter har de altså efter 20-25 år med ligelønsloven ikke kunnet tackle problemet og ikke formået at leve op til ligelønslovens principper.
Derfor mener jeg faktisk, at Folketinget har en forpligtelse til at være med til at skubbe på, være med til at inspirere, hvad den vedtagelse, der blev vedtaget i Folketinget i maj 1999, faktisk også pålægger regeringen.
Det er altså ikke noget, jeg siger, bare fordi jeg har lyst til det.
Regeringen er faktisk blevet pålagt af et flertal i Folketinget at arbejde for ligeløn, arbejde for bedre pensionsordninger og arbejde for en bedre sammenhæng mellem arbejdsliv og familieliv, som jo igen hænger sammen med, hvordan man fordeler omsorgsarbejdet, og hvordan man fordeler arbejdet i hjemmet og på arbejdsmarkedet.
Så jeg synes faktisk godt, at staten bør og skal skubbe på.
Også tak til CD og til hr. Anders Samuelsen for en positiv tilkendegivelse.
Jeg synes også, der er meget god grund til, som hr. Anders Samuelsen gjorde på Det Radikale Venstres vegne, at anerkende og rose Ligestillingsrådets arbejde.
Det har været fornemt, det har været godt, og det har hvilet på et grundlag, der var rigtigt dengang.
Men nu kan vi se, at vi bevæger os fra kvindekampen til, kan man sige, det mere kønsbaserede arbejde med hensyn til, hvordan vi gerne vil have velfærdssamfundet til at udvikle sig.
Jeg er også enig i bemærkningen om, at stærke mænd har brug for stærke kvinder, og stærke kvinder har brug for stærke mænd.
Det har samfundet i øvrigt også brug for, altså både mænd og kvinder, der kan forholde sig til andet end deres eget liv og også forholde sig til det demokratiske liv, det offentlige liv, det kulturelle liv osv. osv.
Jeg så også gerne som hr. Søren Kolstrup, at vi kunne have fundet et bedre navn end mainstreaming.
Så vil jeg godt sige til hr. Ole M. Nielsen, at efter at jeg har stiftet bekendtskab med Kristeligt Folkepartis ordfører på dette område, har jeg i hvert fald ikke nogen fordomme om, at Kristeligt Folkeparti ikke skulle brænde for ligestilling.
Det er bestemt min opfattelse.
Jeg vil dog tillade mig at sætte et lille spørgsmålstegn ved udsagnet om, at de andre nordiske lande er meget længere fremme end os.
På nogle områder ja, men på andre områder nej.
Jeg mener faktisk, at en af de væsentlige forudsætninger for kvinders mulighed for arbejdsliv er, at der er daginstitutionspladser nok, og her slår vi både Norge, Sverige og Finland med flere længder.
Det er en væsentlig brik, når vi skal realisere ligestillingen og ikke bare have en lov på et stykke papir.
Jeg vil godt slutte med at sige, at for mig og for regeringen handler ligestilling om en vision om et bedre samfund, og at det er vigtigt, at samfundet er præget af mænd og kvinders forskelligheder.
Det handler ikke om at gøre mænd og kvinder ens - Vorherre bevares - det handler om, at mænd og kvinders viden, kreativitet og erfaring skal ind i samfundets beslutningstagen og skal kunne komme til udfoldelse på et lige grundlag, og at man ikke skal gøres til genstand for diskrimination på grund af sit køn.
Her synes jeg egentlig, at vores samfund er kommet ganske langt.
Vi er nået et godt stykke vej, men alligevel er samfundet og specielt måske arbejdsmarkedskulturen - altså dér, hvor folk er i de fleste af deres vågne timer - stadig meget præget af mandlige normer.
Det er nok dér, man skal ind
med ligestillingsarbejdet og prøve gennem dialog, information og skubben på på den ene og på den anden måde at få ændret den mandenorm, så kvinder ikke bliver den undtagelse, der i virkeligheden er tale om i mange situationer. Hvis vi f.eks. tager det private erhvervslivs besluttende organer, altså direktionslokaler osv. osv.
på de allerhøjeste niveauer, er der 1,5 pct. kvinder, og det vil sige, at der er 98,5 pct. mænd.
Her kan man i hvert fald godt sige, at i en sådan situation må kvinden opfatte sig selv som undtagelsen, og det er forkert.
Beslutningerne bliver for dårlige og beslutningsgrundlaget for ukvalificeret, hvis det kun hviler på mænds normer.
Jeg er som sagt meget glad for, at der tegner sig et i hvert fald bredt flertal for dette forslag.
Det tror jeg er meget, meget vigtigt for ligestillingsarbejdet og også meget vigtigt for at fjerne den opfattelse, at det her med ligestilling er noget, vi har overstået og noget, vi har lagt bag os.
Man kan bare orientere sig i statistikkerne med hensyn til, hvordan løngabet er - det er 20 pct. - og hvordan beslutningsorganerne er rundtomkring.
Der er stadig ikke ligestilling, og det kan man også orientere sig om ved at se, hvordan orlovsstatistikken ser ud.
Man kan i øvrigt også orientere sig om forholdet ved at se på, hvordan der ser ud i både toppen og bunden af vort samfund.
Også i bunden er mænd kraftigt repræsenteret.
Vi havde en konference i Ligestillingsrådet og Ligestillingsministeriet for nylig om manderoller og om de marginaliserede mænd, som vitterlig også er et ligestillingsspørgsmål.
Om hele dette arbejde bliver op ad bakke eller ned ad bakke er jo ikke til at sige i dette øjeblik.
Jeg siger op ad bakke, vil jeg godt sige til fru Rikke Hvilshøj, fordi jeg ser det som et sejt arbejde.
Men jeg ser også, at ligestillingsarbejdet er på vej ind i en ny æra, hvor det bliver præget af, at der er både mænd og kvinder med, og også bliver præget af, at både unge mænd og unge kvinder tager hinanden i hånden og vil have dette samfund ændret i den rigtige retning.
Men den afgørende forskel mellem mig og min generation og de unge feminister er, at de siger: Vi vil også gerne have vores kærester med i det arbejde, vi vil også gerne have vores samlevere med i det arbejde.
Og det er jo også det, der gives plads og rum for i denne paraplylov, som det jo er.
Så uanset om vi er enige eller uenige i indholdet, vil jeg lægge megen vægt på og gøre meget for, at vi får et bredt flertal for at lave en sådan ramme, at den næste generation kan definere sin vej til et bedre samfund.
Og det mener jeg
afgjort samfundet bliver, hvis det hviler på ligeværdighed og lige muligheder for mænd og kvinder.