Brian Mikkelsen (KF), 2004-01-29:
For nogle år siden udgav Louisianas skaber, Knud W. Jensen,
I denne bog skildrede han en række af de markante private kunstsamlere, der ligesom ham selv på meget generøs vis havde givet et interesseret publikum adgang til de kunstværker, de havde indsamlet.
Knud W. Jensen skønnede, at ca. 90 pct. af de danske museers samlede bestand af kunstværker er donationer fra kongehuset, fra samlere, fra kunstnere og deres familie, i meget stort omfang fra Ny Carlsberg Fonden og i de sidste årtier også fra andre fonde.
Jeg synes derfor, at det er et meget godt udgangspunkt for dagens debat at have en stor taknemlighed over for de glade givere og en stor respekt for den lange tradition i vort land for et samspil mellem den offentlige drift af en lang række kulturinstitutioner og den private indsats for en berigelse både med samlinger og med bygninger, som offentligheden har adgang til.
I regeringsgrundlaget har vi sat fokus på kultur og erhverv, og vi har taget en række konkrete initiativer for at styrke samarbejdet, fordi vi ser nogle store fordele i det for alle parter.
Regeringen ser også positivt på, at private fonde, vor tids mæcener, vælger at donere store beløb til kunsten og kulturlivet, hvilket der set i et lidt længere historisk perspektiv som sagt ikke er noget nyt i.
Et tæt samspil mellem erhvervslivet og kunsten og kulturlivet et altså ikke noget nyt fænomen, tværtimod.
Men der er på mange områder i dag behov for at styrke
samspillet og sikre, at kulturlivet i højere grad indgår som en integreret del af samfundslivet.
Hvis vi retter blikket mod udlandet, ser vi i dag mange steder et tæt og dynamisk samspil mellem kultur og erhverv.
Sådan bør det også være i Danmark.
Når det er sagt, er det også klart, at det som i så mange andre af livets forhold handler om at finde den rigtige balance.
Kunsten og kulturlivet spænder bredt, og de berørte aktører inden for de mange vidt forskellige områder gør sig overvejelser om, hvor tæt et samarbejde med private virksomheder eller fonde, man ønsker, og hvilke gensidige forpligtelser et samarbejde skal indebære.
For det er naturligvis vigtigt, at aftaler indgås med åbne øjne.
Derfor er det også udmærket, at vi får en debat om virksomheders og fondes indflydelse på kulturlivet og vice versa, så vi måske kan opnå en fælles forståelse
for, hvor der kan være behov for at være opmærksom på særlige behov eller behov for at høste flere erfaringer
Jeg har ofte hørt, at virksomheders kommercielle interesser skulle være i modstrid med kunstneriske og kulturelle interesser, og at kulturlivet derfor skal tage sig i agt for et samarbejde, fordi virksomhedernes indflydelse bliver for dominerende.
Jeg deler bestemt ikke det synspunkt.
Mange eksempler viser, at virksomhederne og fondene ikke ønsker at skubbe til de kunstneriske eller kulturfaglige beslutninger.
De søger snarere inspirationen, nytænkningen og provokationen i kulturlivet, eller de søger at sammenkæde deres virksomhed med en bestemt kulturinstitutions image.
De ønsker med andre ord at samarbejde, fordi de gerne vil associeres med nogle af de værdier, som kulturinstitutionen står for, og de værdier kunne netop blive forfladiget, hvis virksomheden f.eks. i sponsorsituationer gik ind og dikterede det kunstneriske indhold.
Parterne ved så udmærket godt, hvad de hver især er gode til.
For virksomhederne er kunstneriske og kreative talenter et afgørende konkurrenceparameter, når man skal klare sig på det internationale marked.
Kulturlivet kan fra virksomhederne få ny inspiration, nye scener at udfolde sig på og øget økonomisk råderum.
Inden for kunstområdet har regeringen gennemført en udvidet mulighed for erhvervslivets afskrivning af indkøb af billedkunst.
Der skal være tale om førstegangssalg, således at det sikres, at det er de nulevende kunstnere, der tilgodeses gennem ordningen.
Men regeringen finder det også positivt med en stor mangfoldighed i efterspørgslen efter kunst.
De private fonde kan vi se typisk yder støtte til anskaffelse af kunst og kulturgenstande eller til kulturbyggerier.
Egmont Fonden var f.eks. kraftigt medvirkende til igangsætningen af den store ombygnings- og moderniseringsproces af Nationalmuseet, som startede i 1986.
Det var også Egmont Fonden, som var med til at sikre, at Statens Museum for Kunst i forbindelse med museets store tilbygning i sin tid kunne indrette et Børnenes Kunstmuseum, som var et længe næret ønske hos museet, men som det var svært at finde plads til i budgettet for museets samlede udbygning.
Det er et flot og godt sted, og børnene får lov til at udfolde deres kreative potentiale, når de besøger f.eks. Statens Museum for Kunst.
Den 6. oktober sidste år tog jeg det første spadestik
Dette projekt er støttet af Augustinus Fonden og Fonden Realdania med lige godt 15 mio. kr. tilsammen, eller godt en tredjedel af byggeriets samlede udgifter.
Det er glædeligt, at disse fonde med store donationer har været med til at sikre Ordrupgaard et spændende arkitektonisk bygningsværk af en kaliber, som jeg også er helt sikker på vil vække opmærksomhed internationalt.
Fondenes støtte udgør et værdifuldt supplement til den statslige støtte.
Jeg kunne nævne mange flere eksempler på samfinansiering af kulturbyggerier, men pointen er, at det ikke er fondene, der foretager den kunstneriske vurdering eller træffer de afgørende beslutninger.
Det er og bliver de kunstfaglige og kompetente ledelser på kunst- og kulturinstitutionerne, der træffer de endelige afgørelser, og de folkevalgte politikere, hvis der er tale om større beslutninger som f.eks. gennemførelsen af større kulturbyggerier.
I en klasse for sig er naturligvis det nye operahus, som har karakter af en gave fra A.P. Møller Fonden til det danske folk.
Det gør selvfølgelig - og det tror jeg det gør på alle
- et stort indtryk, når vi passerer Amalienborg og ser operahuset rejse sig på Holmen.
Operahuset vil jo også medføre permanent øgede driftsudgifter for Det Kongelige Teater, som skal deles mellem Københavns Kommune og staten, men vi har taget imod gaven med åbne øjne.
Vi har haft fuldt kendskab til betingelserne for modtagelsen af gaven, før vi traf den endelige beslutning.
Det kan måske være svært at afslå en gave, men man bør selvfølgelig være opmærksom på, at private gaver eller donationer kan medføre et øget pres på de offentlige kulturbudgetter i form af stigende driftsudgifter, og det må indgå med vægt i de samlede overvejelser, inden man siger ja til at modtage en gave.
Uden at jeg vil blande mig i fondenes prioriteringer, så vil jeg da egentlig gerne opfordre til, at man i de enkelte tilfælde drøfter med fondene, om de har mulighed for at påtage sig et vist ansvar for driften af de mange flotte kulturbyggerier, som de er med til at sætte i verden. Det er også naturligt at nævne, som jeg indledningsvis citerede Knud W. Jensen for, den meget væsentlige betydning, som bl.a. Ny Carlsberg Fonden har haft for de samlinger, som de statslige eller statsstøttede museer ligger inde med.
Derfor forstår jeg heller ikke helt dagsordenen og nogle af de politiske meldinger, der er kommet op i debatten i dag, om fondenes indflydelse.
Det kan man jo kun være glad for. Vi har ikke en samlet oversigt over det store og brogede område, der vedrører private virksomheders og fondes tilskud til det samlede kunst- og kulturliv i Danmark, ligesom vi heller ikke har opgørelser over værdien af kunst- og kulturlivet for erhvervslivet.
Men vi ved noget om, hvor store private tilskud vore statslige kulturinstitutioner har modtaget de seneste år samt til hvilke formål.
Det billede, der tegner sig, er, at næsten alle institutioner modtager private tilskud, og at disse hovedsagelig går til konkrete projekter, forskning eller nyanskaffelser.
De store statslige kulturinstitutioner - Det Kongelige Teater, Nationalmuseet, Statens Museum for Kunst og Det Kongelige Bibliotek - modtager store private tilskud, og de mindre institutioner modtager mindre, men dog betydelige tilskud.
Det bekræfter indtrykket af, at der er tale om et meget væsentligt bidrag til det kulturelle udbud i Danmark, men også, at der er tale om et supplement til den statslige støtte til kulturinstitutionerne, som hovedsagelig dækker institutionernes løbende driftsudgifter.
Vigtigt er det at understrege, at den endelige beslutning ligger hos de enkelte ledelser af kulturinstitutionerne.
Det er nok sjældent, at det er fonden, der er opsøgende, altså henvender sig til en kulturinstitution for at donere et beløb eller et bestemt kunstværk.
Det typiske er, at kulturinstitutionerne opbygger et net af kontakter til forskellige fonde og virksomhedsledelser, som de kan henvende sig til, når de har projekter eller andet, som de ønsker finansieret.
Vi må nok som vore forgængere i historien konstatere, at der er tale om bidrag, som vi nødig vil være foruden.
Fondenes betydning har været og er meget stor, og regeringen har stor respekt for deres indsats, som fondene naturligvis må yde på den måde, de finder rigtigst.
Det er deres penge.
Det er f.eks. ikke sådan, at vi, fordi en bank vælger at profilere sig ved at støtte litteraturen bl.a. ved uddeling af en årlig bogpris til en forfatter, så tænker, at så kan vi spare tilsvarende på de offentlige udgifter til litteraturområdet.
Sådan er det ikke.
Samlet set er der bare blevet endnu flere penge til litteraturen, der er kommet endnu større fokus på bogen, og der er blevet åbnet nogle øjne for, at der også kan være andre måder at gøre tingene på: andre udvælgelseskriterier, andre værdier, andre opfattelser af, hvad der er god kvalitet.
Ved at have flere aktører på banen opnår vi et rigere, mere varieret og mere mangfoldigt kulturliv, og det er lige præcis det, der er regeringens mål.
Det er også vigtigt, at det bliver mere synligt, hvad der klarer sig godt på markedets vilkår, og hvad der er behov for at støtte fra enten det offentlige eller det private.
Ved i højere grad at inddrage markedet som styringsmekanisme vil vi netop politisk kunne foretage nogle prioriteringer og i højere grad målrette den offentlige kulturstøtte mod det, som vi politisk synes er relevant at støtte, og som typisk ikke kan klare sig på markedets vilkår.
Mange kunstnere, kulturinstitutioner og andre aktører i kulturlivet ser en spændende udfordring i at samarbejde med virksomheder og fonde.
De er begejstrede for det - specielt i den unge del af kulturverdenen.
Og mange steder er der ikke tale om to adskilte verdener, kultur versus erhverv, men om, at kultur også er et erhverv, hvor der leveres kunstneriske og kulturelle ydelser på et marked.
Nogle steder er samarbejdet allerede udtalt, andre steder er det under udvikling.
Regeringen støtter den fortsatte udvikling af et gensidigt berigende samarbejde mellem kulturlivet og private virksomheder og fonde til gavn for alle borgere i Danmark.
Vi har sat nogle både i vandet, og vi skal have høstet nogle erfaringer.
Vi vil følge udviklingen på området, og vi vil være opmærksomme på samspillet mellem den offentlige kulturstøtte og den private indsats på området.
Forhandling