Mogens Lykketoft (S), 1997-10-23:
Der er jo ganske mange af de synspunkter, der har været fremført i debatten i dag, som ikke er helt ukendte, heller ikke for mig.
Men lad mig sige
om især de borgerlige oppositionspartiers bemærkninger om, hvordan det egentlig går her i samfundet, at det jo da altid er noget, at man hele vejen rundt har registreret nogle fremskridt i de senere år.
Og når man synes, dette forslag til finanslov for 1998 er så kedsommeligt, så har det jo lidt sammenhæng med, at der ikke er nogen grund til panik, at der er en kurs, der er blevet holdt, og en kurs, der virker, og at det, vi kan konstatere, er, at det danske samfund i de sidste 4-5 år har haft en bedre udvikling i beskæftigelsen, i bekæmpelsen af arbejdsløsheden og i forbedringen af de offentlige finanser end stort set alle andre lande, i hvert fald i EU-området.
Så det må jo egentlig være lidt anstrengende at skulle holde den kritiske retorik ved lige i disse debatter gang på gang på gang. Det, der er sket i de sidste 5 år, er, at hvor der dengang, da vi startede på vores arbejde under den nuværende regeringschef, var modløshed på grund af en rekordstor arbejdsløshed i Danmark og et stort underskud på de offentlige finanser og derfor en berettiget frygt for, om vores velstand og vores velfærdssamfund kunne hænge sammen, så har vi nu fået et velfærdssamfund, der er mere end fuldt finansieret, som kan hænge sammen, og som vi er i fuld gang med at forny og forbedre på en vældig masse områder.
Og vi har brugt en stor del af fremgangen i disse år til at rette op på de mangler og skavanker og de for lange ventelister, der var i den offentlige service ude i amterne og kommunerne.
Og det er for mig en væsentlig pointe i sig selv at understrege nok en gang, at de samlede offentlige udgifter ikke er steget, men faldet, og at de først og fremmest er faldet, fordi antallet af mennesker på overførsler er stærkt faldende i de seneste år.
Men dér, hvor der har været offentlige udgiftsstigninger, og dér, hvor der er blevet ansat flere i den offentlige sektor, er ude i amterne og i kommunerne på præcis de områder, som stor set alle partier her i Folketinget og stort set hele befolkningen har været enige om at de ønskede forbedringer på, og som medierne har skrevet om: i sygehusvæsenet, i psykiatrien, i ældreomsorgen og i børnepasningen. For man kan nu engang ikke passe 130.000 flere børn, end man gjorde i januar 1993, uden at der er nogle, der skal passe dem - det er ret indlysende, det er ret banalt - og det er derfor regeringen ikke kan købe den fremstilling af virkeligheden, der går ud på, at nu er den offentlige sektor fuldstændig ude af kontrol og nu er stigningen i den offentlige beskæftigelse foruroligende stor, for den fremstilling af virkeligheden er simpelt hen forkert. Men vi er enige med amterne og kommunerne i, at det ikke kan fortsætte i det tempo i årene fremover; det er vi enige om.
Og i vores prognose, i vores plan for år 2005, taler vi om en vækst i beskæftigelsen på ca. 240.000 fordelt i forholdet 2 til 1 mellem den private og den offentlige sektor.
Der skal altså også i de kommende år være en mærkbar fremgang i beskæftigelsen i den offentlige sektor, men selvfølgelig ikke så stor som i 1997, hvor den formentlig er på 23.000, men hvor de 22.000 er i psykiatrien, børnepasningen, ældreomsorgen og sygehusvæsenet.
Og så skal man jo også huske, at væksten i den offentlige beskæftigelse fra 1994 til 1998, som vi forudser den nu, ikke er mere i gennemsnit per år end de ca. 10.000, som vi også regner med i årene fremover.
For der har jo været en vækst i den offentlige beskæftigelse fra 1994 til det, som vi nu ser for os i finanslovforslaget og dets forudsætninger, på godt 40.000 og i samme periode en vækst i den private beskæftigelse på godt 100.000.
Lad mig desuden sige, at det altid undrer mig, at der i diskussionerne med den borgerlige opposition er denne manglende sammenhæng mellem på den ene side en, jeg havde nær sagt fra gang til gang mere og mere udtalt bekendelse til velfærdssamfundet og så de løfter om skattelettelser på mellem 10 og 60 mia. kr., der med jævne mellemrum nærmest rystes ud af ærmet.
Jeg kan slet ikke forstå, hvordan det hænger sammen, for det, der virkelig koster noget i det danske samfund, er dels de store indkomstoverførsler og dels den offentlige service med hensyn til sundhed, uddannelse, børnepasning og ældreomsorg, og der er ikke nogen, der skal bilde mig ind - og forhåbentlig heller ikke nogen større del af befolkningen - at man kan indfri disse løfter om store skattelettelser uden at lade den private pengepung klare nogle af disse bærende og væsentlige udgiftsområder i vores velfærdssamfund. Jeg skal ikke gå ind i en lang polemik, for det skal der nok blive lejlighed til siden hen, men det hænger jo ikke sammen.
Vi kan også se det, når vi analyserer Venstres og De Konservatives ændringsforslag til finansloven, som vi jo har gjort, og hvor forslagsstillerne selv postulerer, at de kan forbedre provenuet med - er det 12,5 mia. kr., man får det til?
Der bliver i disse debatter talt meget om, hvor vigtigt det er at nedbringe gælden, og der bliver fra oppositionens side udtrykt en vis utålmodighed med hensyn til, at det ikke går hurtigt nok.
Men også her må jeg igen sige: Jamen de store lande i Europa er altså ikke kommet i nærheden af at holde op med at stifte gæld endnu, og de har store underskud, men Danmark er kommet over på den rigtige side.
Nedbringelsen af de gældsproblemer og den rentebyrde, som vi her taler om, skal vi naturligvis af hensyn til de nye generationer, som også skal forsørge os, når vi bliver gamle, prioritere meget højt i de kommende år, men man kan jo ikke tale om disse problemer uden at gøre sig klart, at gældsproblemet er fælles for hele den vestlige verden og noget, der er oparbejdet gennem 20 års forkert økonomisk politik i den vestlige verden, og at man derfor ikke kan måle graden af indsats alene på, hvor hurtigt det går i Danmark; man er nødt til også at se på, om det går hurtigere i Danmark end andre steder, og det gør det.
Jeg er også forundret over at høre den gentagne kritik af, at der ikke sker nogen reformer på uddannelses-, arbejdsmarkeds-, forsknings- og skatteområdet osv. - som den konservative ordfører sagde - eftersom denne regering i de sidste 5 år stort set ikke har bestilt andet end at opprioritere disse områder og reformere systemerne.
mellem et velfungerende erhvervsliv og et velfungerende velfærdssamfund.
Og en tredje betragtning fra hr. Duetoft, som jeg også var meget enig i, var, at der er jo ikke nogen stor samfundsnyttig indsats i at prøve at tale opsvinget ned eller bagatellisere det og at prøve at skabe utryghed og pessimisme i et land, hvor der kun er grund til tryghed og optimisme med hensyn til fremtiden.
Men med hensyn til sammenhængen mellem erhvervslivet og velfærdssamfundet denne betragtning: Er det allervigtigste for erhvervslivet ikke for det første, at der er orden i økonomien og ro omkring omkostningerne osv., og for det andet, at der er en regering, som er optaget af at få uddannelses- og forskningsområdet til at fungere og få moderniseret infrastrukturen.
Og det er jo svært at måle, om erhvervslivet er tilfreds, for man kan ikke udelukkende forlade sig på dets offentlige udtalelser om dette.
Men man kan jo prøve at kigge på dets indtjening.
Man kan jo prøve at kigge på aktiekurserne.
Man kan jo prøve at se på, om antallet af konkurser er stigende eller faldende, og om beskæftigelsen i den private sektor er stigende eller faldende.
Beskæftigelsen i den private sektor er som bekendt stigende; den er steget med 100.000, men det er jo kun toppen af isbjerget.
Erhvervslivet har jo været i stand til at erstatte 150.000-200.000 arbejdspladser, der faldt væk hvert eneste år, og oven i det få en tilvækst, som over en 4-årig periode er på 100.000.
Det er flot, det er godt; men det er jo ikke udtryk for, at deres vilkår er helt utålelige, og at det næste strå vil knække æslets ryg, som fru Pia Christmas-Møller var inde på.
For det første synes jeg, det er helt upassende at karakterisere dansk erhvervsliv som et æsel.
Det er uhøvisk tale.
For det andet så synes jeg nok, at der med de indtjeningstal og med den gode udvikling, der er, er grund til at tro, at der skal mere end et strå til at knække ryggen.
Men vi er selvfølgelig meget optaget af, at dansk erhvervsliv har gode rammevilkår, og jeg må sige, jeg har ikke i de sidste par år mødt ret mange erhvervsledere, der ikke på tomandshånd medgav, at det har man.
Jeg har sagt til dem, at de skulle tage og sætte det i avisen noget oftere, og det kan man jo selvfølgelig håbe på. Hr. Elmquist var inde på - og det var der selvfølgelig også repræsentanter for Fremskridtspartiet hr. Kim Behnke og for Dansk Folkeparti hr. Thulesen Dahl, der var inde på - de
fremmede, dem af udenlandsk afstamning i vores samfund
De talte ud fra vidt forskellige synspunkter, hvor jeg selvfølgelig er enig med hr. Bjørn Elmquist i hans grundbetragtning.
Men jeg vil godt til alt den snak, der trives omkring folk af udenlandsk afstamning og de udgifter, der knytter sig til dem, bare gøre nogle ganske få bemærkninger.
Det er jo, som om - det kunne jeg også høre på Fremskridtspartiet, som nu lægger sig i kølvandet af Dansk Folkeparti - det er ligesom et forsøg på at knæsætte et foruroligende regnestykke om, hvad de, der er født et andet sted i verden og bor iblandt os, koster.
For det første mener jeg ikke, man kan bruge det regnestykke til noget som helst
, fordi det på mange punkter er dybt anfægteligt.
For det andet mener jeg, at det ikke kan bruges til noget af den enkle grund, at 90 pct. af de mennesker, man på en eller anden tilfældig måde henregner til denne kategori, for længst har fået varigt ophold i Danmark, er en del af vort samfund, og det eneste fornuftige, man kan foretage sig i forhold til disse mennesker, er at sørge for, at de også kan blive en ressource, at de også bliver udrustet til at blive en del af befolkningen, der bidrager til det fælles samfundsresultat i lige så høj grad som dem, der er født her.
Man skal gøre sig fuldstændig klart, at uanset hvad man mener - og jeg synes, mange af de forslag, der fremsættes omkring udlændingepolitikken, er dybt usympatiske - men uanset om man vedtog dem alle sammen, så ville de 180.000-190.000 af de 206.000 personer, som Dansk Folkeparti af en eller anden grund synes det er særlig uheldig er her i landet, være her til deres dages ende.
Og allerede af den grund er disse her regnestykker absurde og afsporende for enhver form for ordentlig politisk debat. Men selv om man så går ind på præmisserne og kun rokker lidt ved dem - jeg havde nær sagt kun nogle få milliarder ved dem, som man sagtens kan, hvis man sætter et kritisk øje på dem - så siger de ikke stort andet, end at de 4 pct. af befolkningen beslaglægger godt 4 pct. af de offentlige udgifter.
Og hvis man ville påstå, at disse mennesker beslaglægger godt 4 pct. af de offentlige udgifter, som er 630 mia. kr., så vil det sige, at danskerne altså beslaglægger omkring de 600 mia. kr.
Det er nogle dyre danskere, vi har.
De er dyre i drift.
Kunne vi ikke blive fri for at diskutere udlændingepolitikken på en så primitiv baggrund?
Det tror jeg ville give en kvalitetsforbedring i den politiske diskussion.
Jeg har egentlig ikke mange flere bemærkninger at gøre i denne debat.
Jeg har lyttet til, hvad partierne har sagt om deres forhandlingsønsker.
Vi må jo se det udfolde sig.
Jeg har stadig væk den grundtro, at det kan lade sig gøre at vedtage en finanslov i dette Ting i december måned, også med et indhold, som regeringen kan leve med.