Jesper Langballe (DF), 2006-05-03:
Så vil jeg sige til allersidst, at jeg er fuldstændig enig med hr. Per Clausen i, at vi ikke skal skabe religiøse synspunkter fra statens side.
Staten regulerer handlinger og ikke synspunkter, og jeg synes faktisk også, at det er et forræderi mod demokratiet at bruge det på den måde.
Vi har et demokrati, ikke for demokrater, men for alle.
O.k., må jeg lige have lov at slutte af?
Ja, jeg måtte hoppe bag i køen, da jeg havde glemt, at fru Karen Klint som forslagsstiller først skal på til sidst.
Forslaget her er utvivlsomt velment, og intentionen – at modvirke en opsplitning af Danmark – er såre prisværdig, især fordi man samtidig fastholder, at integration ikke er assimilation, hvor alle skal ligne hinanden og tro på det samme.
Desværre er forslaget, som jo er en genfremsættelse af en genfremsættelse, ikke gennemtænkt ud fra nogen viden om islam eller nogen viden om eller noget rigtigt forhold til vores akademiske traditioner og krav til universitetsuddannelser.
Vi har i det protestantiske Nordeuropa en tradition for teologiske fakulteter ved universiteterne, der ikke uddanner præster, men teologiske kandidater, som har ret til at udøve et præsteembede, hvis de kaldes til det af en lokal menighed.
Uddannelsen sigter altså ikke på forkyndelse, men er et videnskabeligt, forskningsbaseret studium, hvor fagene sætter kristendommen under historisk-kritisk og kildekritisk belysning, uden at nogen religiøse dogmer eller historiske forhold er fredede.
Det gælder så vel de historisk-eksegetiske fag, altså Ny og Gammel Testamente og kirkehistorie, som det gælder de systematiske fag, dogmatik, etik og religionsfilosofi.
Sådan har det været i Europa siden oplysningstiden, og en supplerende uddannelse med sigte på forkyndelsen er en sag, som pastoralseminarierne, der er helt folkekirkelige institutioner, tager sig af.
Og dette videnskabelige krav sætter med hensyn til faglig metode teologien på linje med alle andre videnskaber, og det sætter den akademiske standard, som man må forlange på et universitet.
Det er blevet nævnt tidligere, at man på Københavns Universitet underviser i islam, at der er en række undervisningstilbud på universiteterne i islam, hvor man opretholder disse akademiske standarder.
Men lad mig minde om, at der var en lærer på Carsten Niebuhr Instituttet, der oplevede, at der en mørk nat blev sat et tæskehold på ham, ikke fordi han havde tolket Koranen på en utilbørlig måde, men fordi han overhovedet havde tilladt sig at læse op af Koranen.
Så bliver undervisningen jo faktisk temmelig umuliggjort.
Det er klart, at sådan en historisk, kritisk og kildekritisk belysning vil islam under ingen omstændigheder acceptere at udsætte sig selv for.
Den arabiske tradition for såkaldt videnskabeligt arbejde er ganske anderledes.
Her er den videnskabelige – i gåseøjne – metode til enhver tid underlagt det religiøse dogme og de religiøsthistoriske påstande og traditioner om profeten Muhammeds liv.
Da forslaget sidste gang blev fremsat, bemærkede jeg, at det radikale folketingsmedlem hr. Naser Khader, som jo altså faktisk ved noget om sagen, erklærede, at det var fuldstændig uigennemtænkt.
Jeg ved ikke, om han mener det samme stadig væk, men det går jeg ud fra.
Under alle omstændigheder havde han ret dengang.
Det er ikke til at se, som videnskabsministeren har sagt, hvorfor det her overhovedet skulle være attraktivt for studerende eller for de islamiske trossamfund.
Det er meget uklart, hvad forslagsstillerne mener med, at uddannelsen skal give islamiske forkyndere mulighed for at leve et religiøst orienteret liv uden at komme i modstrid med sekulariserede samfunds øvrige forhold.
Formuleringen er helt gennemtrængt af vestlig tankegang.
Jeg synes jo også, at når der nu står, at grupper, som ikke respekterer demokratiske værdier, ikke skal have frit spil – det står der i bemærkningerne til forslaget – så peger det jo hen i retning af, at man vil have statslig kontrol med islam.
Og jeg synes, det er lidt anmassende at prakke muslimerne noget på, som ministeren jo klart har gjort opmærksom på at de ikke er en pind interesserede i.
Der rejser sig også det spørgsmål, hvilken skole af islam det her skal dreje sig om.
Må jeg f.eks. nævne, at den islamiske skole, som er mest dansk, er ahmadiyyabevægelsen, fordi den har tradition for gennem 100 år at have bidt sig fast i Europa.
Ahmadiyyabevægelsen er det, der minder mest om vores tankesæt om sådan en europæisk humanisme, men ahmadiyyabevægelsen er foragtet af alle, om jeg så må sige, rigtige muslimer som en fuldstændig ugenuin og uarabisk skole.