Niels Helveg Petersen (RV), 2000-11-28:
Jeg vil gerne takke for forespørgslen.
På dette tidspunkt, hvor fredsprocessen befinder sig i sin hidtil mest alvorlige krise, er der god grund til at diskutere og analysere situationen og drøfte, hvordan Danmark bedst muligt kan bidrage til at sikre en retfærdig, varig og samlet fred i Mellemøsten.
Situationen i Mellemøsten har været præget af tilbagevendende konflikter og krige, især efter staten Israels dannelse i 1948.
Med Madridkonferencen i 1991 og Osloaftalen i 1993 blev der skabt de hidtil mest lovende rammer for forhandlinger om en samlet fred.
Siden Madridkonferencen er der indgået en fredsaftale mellem Israel og Jordan.
Der er etableret et midlertidigt palæstinensisk selvstyre.
Der udestår stadig indgåelsen af fredsaftaler mellem Israel på den ene side, palæstinenserne, Syrien og Libanon på den anden side.
Ved årsskiftet gennemførte Israel og Syrien i USA de første forhandlinger på politisk niveau.
Forhandlingerne endte uden resultat.
Syrien fastholder, at man ønsker en klar tilkendegivelse
af Israels vilje til at tilbagelevere Golanhøjderne til 1967-grænsen som forudsætning for videre drøftelser.
Israel på sin side finder, at den eksakte fastlæggelse af grænsen er ét af de emner, der skal forhandles. Præsident Clinton forsøgte forgæves i marts i år påny at få bragt Syrien og Israel sammen til nye forhandlinger.
Med den ensidige israelske tilbagetrækning af tropper fra det besatte Sydlibanon i maj i år blev der taget et vigtigt skridt imod en israelsk-libanesisk fredsaftale.
Fredsforhandlinger i det libanesiske spor er imidlertid tæt forbundet med det israelsk-syriske spor i fredsprocessen.
En endelig fredsaftale mellem Israel og Libanon vil derfor afhænge af en genoptagelse af fredsforhandlingerne mellem Syrien og Israel.
På trods af den umiddelbare stilstand i forhandlingerne i det israelsk-syriske og det israelsk-libanisiske spor er det vurderingen, at parterne relativt hurtigt vil kunne finde en løsning, såfremt der i øvrigt kan opnås fred mellem israelerne og palæstinenserne.
Den alarmerende udvikling i de palæstinensiske selvstyreområder gør det naturligt i dag at koncentrere drøftelserne omkring forholdet mellem Israel og det palæstinensiske selvstyre.
Urolighederne i Gaza og på Vestbredden tog fart efter et besøg af den israelske Likudleder Ariel Sharon på Haram al-Sharif, Tempelbjerget, i Jerusalems gamle bydel den 28. september i år.
Trods flere forsøg er det ikke lykkedes endnu at bringe urolighederne til ophør.
Sammenstødene har ifølge FN kostet mere end 250 mennesker livet og såret op imod 8.000.
FN's Sikkerhedsråd har i klare vendinger fordømt de grove menneskerettighedskrænkelser under urolighederne og den overdrevne brug af magt.
Der er ingen tvivl om, at Sharons besøg af palæstinenserne er blevet opfattet som en klar provokation.
Mange palæstinensere så det som udtryk for, at Israel var i færd med at tiltvinge sig kontrollen over Haram al-Sharif og som et vidnesbyrd om en fejlslagen fredsproces, der hverken har befriet palæstinenserne for besættelsesmagten eller skabt den generelle forbedring af levevilkårene, der blev stillet dem i udsigt ved processens indledning i begyndelsen af 1990'erne.
De nuværende uroligheder har også virkelig givet genlyd
i regionen.
Der har været omfattende sympatidemonstrationer til fordel for den palæstinensiske sag, bl.a. i Egypten, Jordan, Libanon, Syrien og Saudi-Arabien.
På det arabiske topmøde i Kairo lykkedes det de moderate arabiske lande at afværge en generel opfordring til at afbryde alle forbindelser med Israel, men presset vokser daglig, som det også kom frem på den islamiske konference i Qatar den 12.-13. november.
Det er jo i den forbindelse stærkt foruroligende, at Egypten den 21. november besluttede at trække sin ambassadør i Israel hjem.
Egypten har ellers siden fredsaftalen i 1979 været en af Israels vigtigste partnere i den arabiske verden.
Der foreligger derfor en klar risiko for en radikalisering i hele regionen, og det vil kunne sætte fredsprocessen yderligere år tilbage.
Alle ledere i Mellemøsten ønsker fred, men ingen i Mellemøsten, hverken Israel eller de arabiske ledere, ønsker fred for enhver pris.
Alle parter må inkluderes.
Alle parter må opnå et resultat, der stiller dem bedre, end de er stillet i udgangspunktet.
Det har hele tiden været regeringens holdning, at en fredsløsning må baseres på sikkerhedsrådsresolutionerne 242
Israel må trække sig tilbage fra de besatte områder, men samtidig må Israels sikkerhed garanteres.
Land for fred må være det fremherskende princip, som det har været tilfældet for Israels fredsaftaler med Egypten og Jordan.
Der har, navnlig siden Barakregeringen kom til i juli sidste år og indtil den 28. september, i år været en god fremdrift i forhandlingerne i det israelsk-palæstinensiske spor på grundlag af FN-resolutionerne 242 og 338.
Under topmødet i Camp David den 11.-24. juli i år gjorde parterne betydelige fremskridt på alle fredsprocessens
vanskelige spørgsmål, også vedrørende flygtninge og vedrørende Jerusalem
Konkret skulle Israel under Camp David-mødet have tilbudt at tilbagegive 92 pct. af områderne fra før 1967.
Fra palæstinensisk side kræver man fortsat som endemål 100 pct., enten således at Israel vender tilbage til 1967-grænserne, eller ved at der gennemføres grænsejusteringer med et mageskifte i forholdet 1:1.
Før 1967-krigen omfattede Israel allerede ca. 78 pct. af det historiske Palæstinaområde.
Som led i overdragelsen af jord til en palæstinensisk stat vil det være afgørende, at der tilbageleveres sammenhængende områder, og at der etableres fri passage
mellem dem, således at de palæstinensiske områder bliver økonomisk levedygtige. Vedrørende Jerusalem bidrog mødet i Camp David til en større forståelse mellem parterne af problemets omfang og mulige løsninger.
Hvad angår de palæstinensiske flygtninge, drøftedes bl.a. mulighederne for nedsættelse af en international kommission til at behandle spørgsmålet om en tilbagevenden samt kompensation for tabt ejendom.
Den palæstinensiske minister for planlægning og internationalt samarbejde, Nabil Shaath, gav under et besøg i Danmark i august udtryk for, at man i fredsforhandlingerne med israelerne havde taget hul på, hvad han kaldte »den sidste halve time«.
Det var Nabil Shaaths vurdering, at parterne ikke befandt sig langt fra en endelig aftale.
Bl.a. under topmødet i Sharm al-Shaykh den 16.-17. oktober i
forpligtede parterne sig til at gøre alt for at standse blodsudgydelserne.
Israelerne lovede bl.a. at trække deres kampvogne og tunge våben tilbage fra uroområder og accepterede nedsættelse af en uvildig kommission til at undersøge, hvem der havde ansvaret for volden.
Palæstinenserne lovede bl.a. at etablere en stødpude mellem demonstranterne og de israelske soldater.
På trods af Sharm al-Shaykh-forståelsen og den efterfølgende våbenhvileaftale mellem Arafat og Shimon Peres indgået den 2. november er det imidlertid fortsat ikke lykkedes at standse urolighederne, som vi desværre ved så godt.
Situationen forekommer i øjeblikket fastlåst med risiko for pludselig og uforudsigelig eskalation, som man navnlig har set det i de seneste dage.
Det er en politisk realitet, som Arafat ikke kan tillade sig at ignorere.
Vreden synes til en vis grad også vendt imod selvstyremyndighederne selv.
Det er uklart, i hvilket omfang Arafat reelt kan standse urolighederne. De israelske grænselukninger har medført en betydelig skærpelse af den i forvejen kritiske økonomiske og humanitære situation i Gaza og på Vestbredden.
130.000 personer er afskåret fra at komme på arbejde i Israel; arbejdsløsheden er steget fra 10 til 30 pct.
Endvidere er der ifølge oplysninger fra FN mangel på fødevarer og medicin.
Palæstinenserne kræver en klar manifestation af, at der på israelsk hold er politisk vilje til at videreføre fredsprocessen, f.eks. i form af yderligere israelsk tilbagetrækning fra de besatte områder eller frigivelse af PLO-fanger m.m. som forudset i de allerede indgåede aftaler.
Det er imidlertid i den nuværende situation indenrigspolitisk meget vanskeligt for premierminister Barak at give nogen indrømmelser.
Israel kræver således, at palæstinensernes optøjer bringes til ophør som forudsætning for at genoptage forhandlingerne.
Den israelske fredslobby omkring Arbejderpartiet er trængt i defensiven.
Der er i offentligheden et stærkt ønske om, at Israel slår hårdt ned på urolighederne, der ses som et forsøg fra Arafats side på at lægge pres på forhandlingerne i en situation, hvor palæstinenserne efter israelsk opfattelse har fået det bedste forhandllingstilbud, de nogen sinde kunne håbe på.
Baraks politiske liv hænger fortsat i en tynd tråd.
Netop i dag har Knesset førstebehandling af et oppositionsforslag om udskrivning af valg i utide.
Baraks eneste håb om politisk overlevelse på lidt længere sigt er, at han kan gå til valg på grundlag af et udkast til en fredsaftale, som der er opnået enighed om med palæstinenserne, og udsigterne hertil er som nævnt i øjeblikket ikke gode. Desværre er det nok mest sandsynligt, at urolighederne med varierende intensitet vil fortsætte en rum tid endnu.
Der er endvidere klare tegn på, at både Syrien, Iran og Irak har øget deres støtte til grupperinger både inden og uden for selvstyreområderne, grupperinger, der modarbejder fredsprocessen.
En israelsk soldat blev i søndags dræbt af en bombe på grænsen mellem Israel og Libanon.
Danmarks muligheder for at yde et aktivt bidrag til freden ligger først og fremmest inden for rammerne af EU.
Fra dansk og EU's side har man løbende opfordret parterne til at standse urolighederne i overensstemmelse med aftalen i Sharm al-Shaykh. EU har endvidere over for Israel understreget betydningen af, at der sikres uhindret passage af international nødhjælp til selvstyreområderne, samt at varer frit kan cirkulere over grænserne, så den humanitære situation ikke yderligere forværres.
For at imødegå den kritisk humanitære situation har regeringen besluttet at yde dansk nødhjælp til ofrene for urolighederne.
Der er foreløbig afsat i alt 1,2 mio. kr. til FN's Hjælpeorganisation for Palæstinaflygtninge og til Dansk Røde Kors som bidrag til Palæstinensisk Røde Halvmånes arbejde.
Yderligere nødhjælp er under overvejelse.
FN's generalsekretær har efter en drøftelse i Sikkerhedsrådet indledt sonderinger mellem parterne om muligheden for at udsende et internationalt observatørkorps til de besatte områder med henblik på at lægge en dæmper på urolighederne.
Regeringen vil sammen med de øvrige EU-lande under forudsætning af parternes accept arbejde for en sådan international tilstedeværelse i de palæstinensiske selvstyreområder.
Det er i den nuværende situation afgørende, at begge parter afholder sig fra at foretage ensidige skridt, der kan vanskeliggøre nye forhandlinger.
Danmark og EU tager afstand fra den fortsatte udbygning af de jødiske bosættelser i de besatte områder, der er i klar strid med folkeretten, jf. den fjerde Genèvekonvention, og tjener til at præjudicere udfaldet af drøftelserne om en endelig fredsaftale.
Ikke mindst bosættelserne omkring Jerusalem lægger hindringer i vejen for en løsning af Jerusalem-spørgsmålet og dermed indgåelse af en endelig fredsaftale.
Tilsvarende har man fra EU's side advaret Arafat om, at en ensidig udråbelse af en palæstinensisk stat i den nuværende situation højst sandsynligt vil blokere for nye fredsforhandlinger og udløse israelske modforanstaltninger.
Danmark og EU har tidligere ved Berlin-erklæringen af marts 1999 og efterfølgende erklæringer bekræftet palæstinensernes ret til selvbestemmelse, herunder muligheden for at oprette en stat.
Ingen kan nedlægge veto mod denne ret.
Etableringen af en palæstinensisk stat bør imidlertid ske som led i en endelig fredsaftale med Israel, så der hersker enighed om en sådan stats status og udstrækning og vedrørende bosættelser, sikkerhed, flygtninge og Jerusalem.
Jeg vil, da lampen lyser, ikke kunne nå det sidste afsnit af min tale.
Det vil jeg vende tilbage til.