Lars-Emil Johansen (SIU), 2005-06-15:
»Aliortukkat oqaatiginngisat alliartuinnartarput« har jeg kaldt mit indlæg i dag.
Det er grønlandsk, og det betyder: Spøgelser, man fortier, vokser sig stadig større.
Jeg havde for nylig den positive oplevelse at træffe en fremstående ung jurist fra Letland, der lige var blevet udnævnt til dommer ved den internationale domstol i Strasbourg.
Ud over en række interessante forklaringer om, hvorledes Letland med dansk støtte rent folkeretligt havde opnået sin nye selvstændighed, fortalte hun også om landets økonomi i forbindelse med denne proces.
Hendes helt enkle pointe var, at det var selvstændigheden, der havde udløst den økonomiske bæredygtighed, landet i dag besad, og ikke omvendt.
Selvstændigheden havde ganske enkelt forløst så mange gode og indtil da fortrængte kræfter, at landet på rekordtid havde opnået en økonomi, der var langt bedre end under afhængigheden af den russiske økonomi.
Den dag, Letland havde erklæret sig selvstændigt, var alle de økonomiske forbindelser med Rusland blevet afbrudt med ét slag og havde efterladt landet i et dybt økonomisk kaos.
Det fik mig også til at tænke på Island, hvorfra der i disse år strømmer kapital til Danmark, som redder den ene skrantende danske virksomhed efter den anden.
Det er det land, som i dets hjemmestyretid var uendelig fattigt og misrøgtet af den danske monopolhandel, således som det kan læses i Haldor Laxness' store værk »Frie mænd«, der for nylig er udkommet igen med forord af ingen ringere end Venstres tidligere formand.
Da Island først blev rigtig selvstændigt, skete der nøjagtig det samme som i Letland: Motivationen til at tage hånd om eget liv og eget land blomstrede frem som kornblomster på en usprøjtet mark og førte med stormskridt Island ind i en ny tid, hvor landet nu ikke blot hører til blandt verdens rigeste, men endog kan hjælpe Danmark lidt med kapitaltilførsler her og der.
Min pointe er naturligvis simpel, og jeg har fremført den før: Uden frihed, ingen motivation; uden selvstændighed, ingen offervilje; uden ansvar, ingen pligtfølelse.
Det gælder for det enkelte menneske, og det gælder for det enkelte folk.
Det burde være simpel lærdom for ikke mindst liberale mennesker, og som sådanne burde de udforme deres visioner derefter.
Sådan er det ikke i dag, hvad angår dette Folketing og dets holdning til Danmarks sidste kolonier.
I stedet for at forsøge at finde frem til virkelig nye ideer, der kan give mod og tillid til fremtiden også i Grønland og på Færøerne, hæver man den danske grundlov som en besværgende bibel mod alle, der vover at tænke åbent, liberalt og frit.
Vi er medlemmer af Folketinget, ikke med henblik på at formidle tekniske aftaler med hjemmestyreregeringerne, men med henblik på at skabe visioner for fremtidens danske politik her i Folketinget, også i Nordatlanten.
Vi er nu to gange blevet valgt af vores folk med overvældende flertal, fordi vi har lovet at forsøge at bibringe Folketinget en forståelse af, at det, vores folk inderst inde ønsker, er selvstændighed, og at det skal ske på en måde, der hverken sætter levestandarden eller følelserne mellem vore folk over styr.
Hver gang vi bringer dette tema på banen, sker der en forunderlig nedsmeltning i den visionære tænkning herinde, for uanset at vi gang på gang forsøger at forklare, at dette ønske ikke er fjendtligt over for Danmark, men netop er et budskab fra os om at søge en ny, glad og fremadskuende fælles fremtid, hvor vi fortsat kan støtte hinanden og være sammen i et nyt og bedre fællesskab, så bliver vi ofte mødt af de mest negative afvisninger og mærkværdige reaktioner, der stort set alle går ud på at forsøge at gøre os til en slags diplomatmedlemmer fra de nordatlantiske regeringer i dette Ting, og derefter bebrejder man os ikke blot at være et ekko af disse regeringer.
Absurditeten burde være til at forstå, selv om debatten herinde for nylig om vores forslag til en uvildig redegørelse omkring EU-forfatningen og Grønlands og Færøernes fremtid viste, at ikke alle partier forstår analogier.
På samme måde viste den for øvrigt, at det oven i købet er ligegyldigt, om vores forslag faktisk er i overensstemmelse med regeringerne i Grønland og Færøerne.
Vi møder alligevel med få undtagelser nøjagtig den samme nedsmeltning i den kollektive danske politiske bevidsthed.
Vores formål med at være her er at sikre, at det folkelige ønske om selvstændighed, som vores vælgere nu to gange tydeligt har vist de ønsker sendt til Danmark, bliver hørt.
Grunden til, at vores vælgere først og fremmest sender dette ønske med os, er jo netop, at de så gerne ser, at denne målsætning realiseres sammen med Danmark og ikke imod Danmark.
Er det en misforståelse at tro, at vi herinde overhovedet er i stand til at tænke længere end til en yderst forsigtig renovering af hjemmestyrelovene og en forsigtig regulering af bloktilskuddene?
Er de grønlandske vælgeres tiltro til, at de kan blive rigtig selvstændige sammen med Danmark i stedet for imod Danmark, en misforståelse?
Er deres opfattelse af, at alle de pæne ord, de hører, når folketingsmedlemmer er på besøg, om venskab, lige værdighed og støtte, betyder andet og mere end ro omkring bloktilskuddet, forkert?
Hvor er den danske politiske vision for fremtidens samarbejde med os?
Som vi hører det i disse tider, stopper al dansk tankevirksomhed om vores fremtid ved grundloven.
Den står åbenbart som en uoverstigelig mur for dansk tænkning, selv når det faktisk forholder sig sådan, at hverken det grønlandske eller det færøske folk nogen sinde har skrevet en eneste linje i den, bedt om den eller stemt om den.
Det er for os
en kolonilov, som vi har fået trukket ned over hovedet som en jernmaske, der åbenbart ikke må åbnes, før dette Folketing beslutter sig for en totalrevision af loven.
Ved denne folketingssamlings slutning har man vedtaget en lov om, hvilke områder der kan overføres til det færøske selvstyre, og hvilke der ikke kan.
Et nærmere studium af dette viser, dels at det er de samme områder, der allerede er nævnt i den grønlandske hjemmestyrelov, dels at der er færre beføjelser, der kan overflyttes, end i den islandske hjemmestyrelov fra forrige århundrede.
Det går med andre ord ikke fremad, men baglæns med selvstændigheden i vore lande, uanset hvad Danmarks, Grønlands og Færøernes regeringer siger om den sag.
Når man så samtidig ved, at der er skabt en forventning hos den færøske regering om, at den dansk-grønlandske kommission omkring Grønlands fremtidige selvstyre ikke må medføre beføjelser, der overskrider dem, Færøerne har, bliver man fristet til at spørge sig selv, hvad denne kommission egentlig skal lave.
Den kan jo nøjes med at læse den færøske overførselslov, fristes man til at sige, hvis det i virkeligheden er den, der skal danne rammerne om selvstyreprocessen i Grønland.
Den er nemlig senest med udenrigsministerens ord til hr. Høgni Hoydal her i salen under debatten om vores EU-forslag baseret på grundloven, og kan derfor ikke ændres.
Folketinget er ligeledes ved at færdiggøre to love om såkaldt udenrigspolitisk kompetence til de to regeringer i Grønland og Færøerne.
Lovene, der i det store hele er en stadfæstelse af den M052S45904731KAJE.FM.FM Page 4702 Tuesday, November 8, 2005 4:29 PM allerede forekommende praksis og på visse områder endog synes at indskrænke denne, fremstilles igen som en stor landvinding af regeringerne i de tre lande.
Lovene er blevet hastet igennem efter pres fra den danske regering og efter flere modsatrettede indstillinger fra det grønlandske udenrigs- og sikkerhedspolitiske udvalg, efter al sandsynlighed fordi de skulle bruges til at afværge følgevirkningen af den EU-traktat, som nu mest ligner »Den Flyvende Hollænder«, men som dengang var noget mere virkelig.
Til disse lovinitiativer, som regeringen har fået igennem både her og hisset, kan vi så tilføje, at man her i salen for kort tid siden besluttede, at man ikke ville ofre én krone på at give hjemmestyrerne en uvildig undersøgelse af selv samme EU-traktats politiske følgevirkninger for dem, hvis man nu vedtog også denne forfatning alene ved en dansk folkeafstemning.
Et flertal herinde afviste anmodningen med henvisning til, at alt var undersøgt, som kunne undersøges i denne sammenhæng, fordi Udenrigsministeriet havde lavet en juridisk rapport med uendelige mængder forbehold over for alt det, der ikke var undersøgt.
Der findes et gammelt grønlandsk ordsprog, der hedder: Aliortukkat oqaatiginngisat alliartuinnatarput – fortier man et spøgelse, vokser det sig stadig større.
Mon ikke det var, hvad der skete i Frankrig og Holland?
Og mon ikke det er, hvad der vil ske, hvis fortielserne omkring vore tre landes virkelige sammenhængsforhold fortsætter?
Det er i hvert fald netop det spøgelse, som jeg og mine kolleger fra Nordatlanten forsøger ikke at fortie, så det ikke vokser, men vi i stedet får en åben, sandfærdig og kærlig debat om, hvordan vi sammen kan komme ind en fremtid, der er langt mere visionær end den, vi ser i dag.
Derfor var denne lettiske kvindes melding også vidunderlig fremadskuende, for den frygt for økonomien, som har lammet os i årevis, er simpelt hen et spøgelse, der har vokset sig alt, alt for stort.
Jeg vil ikke påstå, at denne samling har udvist den store forståelse for de motiver og ønsker, som betinger vores indsats i dette Folketing, men i den nordatlantiske gruppe agter vi altså, så længe vi er her, at fortsætte med at afsløre alle de spøgelser, der ødelægger kærligheden og friheden mellem vores tre lande.
Selvstændighed er netop ikke det modsatte af kærlighed.
Frihed og selvstændighed er tværtimod vigtige ingredienser i kærlighed.
Det er med respekt for denne kærlighed, at vi i disse år må prøve at skrue vore fremtidige relationer til hinanden sammen.
Da vi er ved folketingsårets afslutning, vil jeg gerne sige tak for i år og hjertelig velkommen til Grønland til de af Tingets og regeringens medlemmer, der vil besøge mit smukke land i løbet af sommeren.