Anne-Marie Meldgaard (S), 2003-11-04:
Det her nærmer sig foragt for Folketinget.
Regeringen har genfremsat det forslag, som en samlet opposition stemte ned i foråret, uden at ændre et eneste ord eller sende det i fornyet høring.
Da vi behandlede forslaget i sidste samling, var vi et flertal, der fastholdt, at det var uacceptabelt, at lovforslaget ikke indeholdt en klageadgang.
Derfor faldt forslaget, ikke mindst fordi regeringen ikke ville acceptere et ændringsforslag om at gøre Institut for Menneskerettigheder til klageinstans, som centeret er blevet i Integrationsministeriets del af direktivet.
Ministeren påstod under førstebehandlingen af det gamle forslag, at den manglende klageadgang kun ville give problemer på arbejdspladser uden overenskomst.
Det passer ikke.
Det er et problem i flere andre tilfælde.
Det første eksempel er i de tilfælde, hvor den faglige organisation, som organiserer den diskriminerede, ikke agter at føre sagen i det fagretlige system. Det andet eksempel er i de tilfælde, hvor den diskriminerede er medlem af en fagforening, men ikke er dækket af en hovedaftale.
Det tredje eksempel er i de tilfælde, hvor nye på arbejdsmarkedet diskrimineres allerede i forbindelse med ansættelsen, altså inden de har haft grund til at melde sig ind i en faglig organisation.
Det sidste vil forekomme, når udlændinge skal forsøge at komme ind på det danske arbejdsmarked og blive selvforsørgende.
Det vil også forekomme, når den dygtige, men ufaglærte landbrugsmedhjælper på sin første arbejdsdag fortæller, at han er bøsse.
Det vil forekomme, når kontanthjælpsmodtageren med et ubetydeligt handicap får sit livs chance på arbejdsmarkedet.
Jeg kan ikke tro, at regeringen ønsker at lægge en hindring ud for de grupper.
Det er et vanvittigt paradoks i det her forslag.
Vi skal vedtage et direktiv om ligebehandling.
Hvad gør regeringen?
Mange diskriminationssager vil aldrig nogen sinde komme for en domstol.
Det vil simpelt hen være uoverskueligt, både økonomisk og rent praktisk for mange, ikke mindst for de svage grupper, som forslaget stiller allerdårligst.
Giv dem dog et klagenævn at ringe til.
I øvrigt vil det belaste domstolene helt unødvendigt at starte det retslige maskineri hver eneste gang.
Der kører for øjeblikket en sag i Odense, som regeringen først blev opmærksom på, da pressen tog den op.
De udlændinge, som aldrig fik en chance i Odense Mini Taxi, er et godt eksempel på, at en klageadgang er nødvendig.
Integrationsminister Bertel Haarder har opfordret folk og firmaer i Odense til at boykotte den diskriminerende vognmand.
Det er fint, men han burde faktisk have tilføjet:
Og så skal alle taxichauffører med anden etnisk baggrund, som holder vores storbyer i gang, i øvrigt ikke finde sig i diskrimination.
De skal klage, skal de.
Hvis chaufførerne havde haft et sted at gå hen med deres klage, var den pinlige sag om racediskrimination blevet afsløret noget før.
Jeg vil afslutte med en kritik af høringen.
Mange af de høringssvar, som indkom i sidste samling, forholdt sig ikke til regeringens minimumsimplementering, men til den model, der foreslås i rapporten.
I den model er der tænkt en klageadgang ind.
Høringssvarene er altså gamle, og de forholder sig ikke til den virkelighed, ministerens forslag beskriver.
Derfor har Socialdemokraterne også fremsat et forslag, som vi skal behandle lidt senere.
Vi kan absolut ikke stemme for regeringens forslag, som det ser ud nu, men vi vil godt tilbyde ministeren en forhandling om at gå ind i forslaget, hvis der kommer en klageadgang ind i ministerens forslag, eventuelt lagt i Institut for Menneskerettigheder.
Det burde stå klart, at regeringen, som i EU-spørgsmål modarbejdes af sit støtteparti, er nødt til at indføre et klageorgan, hvis den vil have flertal for sit forslag, ikke mindst fordi jeg her kan tilføje, at Det Radikale Venstre, hvis ordfører ikke kan være til stede, heller ikke kan støtte forslaget.