Tom Behnke (FP), 1999-01-14:
Det fremgår jo så smukt af forslagets tekst - i hvert fald af den skriftlige fremsættelse - at det skal medvirke til at fremme den kommunale sygedagpengeopfølgning, så der så hurtigt som muligt kan iværksættes de foranstaltninger, der er nødvendige, for at den enkelte sygedagpengemodtager kan vende tilbage til arbejdsmarkedet.
Det er jo flot, og det er vi i Fremskridtspartiet helt enige i. Vi er også helt enige i, at kommunerne har godt af at have et klart incitament, når det drejer sig om de borgere, som kun er syge i et sådant omfang, at f.eks. revalidering og forskellige andre tiltag kan bevirke, at de pågældende igen får en fast tilknytning til arbejdsmarkedet; her er det sundt, og her er det godt.
Men jeg ser ikke noget i forslaget, der ligesom tager forbehold og siger: Hvad med de mennesker, som er så invaliderede eller så handicappede, at de reelt ikke kan vende tilbage til arbejdsmarkedet?
Hvad med dem?
Og hvad med dem, der står over for at skulle vente på at komme i revalidering?
Hvad med dem, der venter på at gennemgå en operation eller lignende?
Hvad med de mennesker, som har et reelt sygdomsmæssigt problem af længere varighed end 1 år?
Vil kommunerne også i de tilfælde få et stærkt incitament til at tvangsaktivere dem, sørge for, at de skal rende til det ene og det andet, selv om de reelt ikke er i stand til at gøre det? Vi påpegede, da vi diskuterede et andet lovforslag fra regeringens side før jul, at vi er meget påpasselige med at holde øje med, at lovgivningen ikke får den slagside, at man
heller ikke ude i kommunerne i bare iver efter at følge det økonomiske incitament her tvangsaktiverer dem, der reelt ikke kan vende tilbage til arbejdsmarkedet.
Det synes vi ville være meget, meget uheldigt og ganske, ganske forkert.
Men hvis vi taler om dem, der har en sygdom, hvis vi taler om dem, hvor en eller anden form for aktivering vil kunne rette op, hvor revalidering vil kunne rette op, hvor forskellige hjælpemidler vil kunne rette op, ja, så er det rigtigt set, og så skal man gøre det, og det er vi ganske enige med regeringen i.
Men vi vil helt klart under udvalgsbehandlingen være meget, meget opmærksomme på, at det her forslag ikke kommer til at få den slagside, som f.eks. en borger, som skrev til mig, oplevede, og som er meget symptomatisk for, hvor galt det kan gå i de her systemer.
Det var en relativt ung dame, som havde et medfødt handicap, og efterhånden som årene gik, blev sygdommen værre, så hun hver eneste dag var nødt til at tage meget store mængder smertestillende medicin for overhovedet at klare dagen og vejen.
Vi skal undgå, at en sådan person bliver tvunget i revalidering.
Alene transporten fra hjemmet og ned, hvor revalideringen skal foregå, er en meget, meget stærkt smertefuld tur for vedkommende.
Når vedkommende kommer ned og skal deltage i revalideringen, går der ikke meget mere end 20 minutter eller ½ time, så har vedkommende så stærke smerter, at hun må lægge sig hen og hvile.
Og til trods for de smerter, gennemfører hun denne tidsmæssige revalidering.
Og til trods for det, synes kommunen: Nej, det var vist ikke godt nok.
Den type kommuner findes.
Der findes de kommuner.
Det er ganske vist ikke dem alle sammen, men de findes.
Der findes kommuner, som er så ihærdige for, at alle skal revalideres, uanset om det kan lade sig gøre eller ej, og det er ikke menneskeligt forsvarligt at gøre det.
Og derfor håber jeg meget, at forligspartierne bag det her forslag på en eller anden måde - jeg ved godt, at det her er forligstekst, der er formentlig ikke så meget at få ændret på - kan være med til, at vi får præciseret, at der også er en menneskelig grænse for, hvor langt kommunerne skal blive ved med at prøve og prøve på at få borgerne tilbage til arbejdsmarkedet, hvis det reelt ikke kan lade sig gøre.