Frank Jensen (S), 2000-12-06:
Efter beslutningsforslaget fra Det Konservative Folkeparti opfordres regeringen til i indeværende folketingssamling at fremsætte de nødvendige lovforslag og foretage de fornødne administrative ændringer, således at sanktioner over for fredskrænkere skærpes, ved at strafferammen i gentagelsestilfælde forhøjes til 1½ års fængsel, og ved at grove eller gentagne fredskrænkelser gøres direkte strafbare uden krav om forudgående advarsel.
Endvidere opfordres regeringen til at overveje at tilbyde særlig udsatte personer en elektronisk overfaldsalarm, der direkte tilkalder politiet.
Vi har tidligere, i foråret 1999, haft lejlighed til at behandle beslutningsforslag nr. B 97 fra Det Konservative Folkeparti om at fjerne kravet om forudgående advarsel.
Dette forslag kunne imidlertid ikke samle flertal her i Folketinget.
Lad mig sige det med det samme: Jeg har selvfølgelig fuld forståelse for, at det må være meget belastende, og at man må opleve det som helt uacceptabelt at blive udsat for forulempelser af den karakter, der er omfattet af den gældende bestemmelse i straffelovens § 265.
Det er bestemt også mit indtryk, at politiet behandler § 265-sager med stor alvor.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget fremhæves en konkret sag fra Hobro, hvor en jaloux 36-årig mand og familiefar skød og myrdede sin ekskone og sårede sin 2-årige søn med et skud i maven.
Manden tog herefter sit eget liv.
Det er naturligvis en dybt tragisk sag, men jeg mener, det er forkert, når forslagsstillerne i bemærkningerne konkluderer, at sagen fra Hobro har vist, at den nuværende retsbeskyttelse af personer, der uretmæssigt trænger sig ind på eller forfølger andre personer, ikke er tilstrækkelig.
Efter hvad jeg har fået oplyst, var der slet ikke meddelt den pågældende eksmand en advarsel efter straffelovens § 265, og politiet havde heller ikke modtaget nogen anmodning herom.
Jeg mener, det ville være at skyde langt over og helt ved siden af målet, hvis man med udgangspunkt i denne sag, som intet har at gøre med den foreliggende problemstilling, ændrede gældende lovgivning.
Forslagsstillerne har om baggrunden for beslutningsforslaget desuden henvist til, at udviklingen i antallet af meddelte advarsler og tilhold er steget eksplosivt siden midten af 1990'erne.
I 1994 blev der således kun givet 467 advarsler efter straffelovens § 265, mens politiet i 1998 fandt grundlag for at udstede 1.151 advarsler.
Det er korrekt, at antallet af advarsler har været stigende siden 1994, men forslagsstillerne har valgt et meget afvigende år, nemlig 1998, for at vise så kraftig en stigning i antallet af advarsler, som er beskrevet i beslutningsforslaget.
Til illustration kan jeg f.eks. nævne, at allerede i 1999 var antallet af advarsler faldet - faldet til 608 fra de nævnte 1.151 i 1998.
Der er altså tale om et meget specielt år, nemlig 1998.
kan efter min opfattelse imidlertid ikke i sig selv tages som udtryk for, at den nuværende retsbeskyttelse mod personer, der uretmæssigt forulemper andre personer, ikke er tilstrækkelig, eller at politiet er magtesløse over for forulempelserne.
Det er tværtimod min opfattelse, at man inden for den eksisterende lovgivning gennem målrettet efterforskning kan komme langt.
Stigningen i antallet af meddelte advarsler kan jo skyldes, at udsatte personer i større omfang end tidligere er opmærksomme på muligheden for at få meddelt advarsel.
Der vil desuden være en række vanskeligheder forbundet med at ændre straffelovens § 265, som foreslået i beslutningsforslaget.
Som det er forslagsstillerne bekendt, har Straffelovrådet tidligere overvejet, om man kunne ændre straffelovens § 265, så grove fredskrænkelser blev gjort direkte strafbare, altså strafbare uden forudgående advarsel.
Det kunne Straffelovrådet ikke anbefale.
Straffelovrådet pegede i den forbindelse på, at det ville være et problem at afgrænse det strafbare område.
Det skyldes, at § 265 omfatter en række helt dagligdags handlinger, der ikke i sig selv er truende, fornærmende eller lignende.
Det kan f.eks. dreje sig om telefoniske henvendelser, breve eller fremmøde ved den pågældendes bopæl.
Efter de gældende regler er det altså ikke afgørende, om henvendelserne i sig selv kan siges at være f.eks. truende eller fornærmende.
Det afgørende er, om den person, der modtager henvendelserne, oplever dem som ubehagelige eller forstyrrende.
Straffelovrådet peger også på, at det uden et krav om forudgående advarsel vil være svært at bevise, at gerningsmanden har haft forsæt til overtrædelsen.
Der foreligger nemlig ikke forsæt, hvis gerningsmanden ikke forstår, at hans handlinger virker krænkende.
Hvis der på forhånd er meddelt en advarsel, undgås problemet med gerningsmandens forsæt dog, og det skyldes, at gerningsmanden ved advarsel er blevet gjort opmærksom på, hvad det er, den pågældende skal lade være med at gøre for fremtiden.
Endelig peger Straffelovrådet på, at grovere tilfælde af chikane, hvor der er tale om egentlige trusler, vold, blufærdighedskrænkelse eller husfredskrænkelse, er strafbare efter andre bestemmelser i straffeloven, også uden forudgående advarsel.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget henvises der til, at den foreslåede retstilstand kendes fra Norge.
Det mener jeg ikke er rigtigt, men lad mig først bemærke, at jeg synes, den norske lovbestemmelse med sin meget vage formulering »skræmmende eller plagsom optræden eller hensynsløs adfærd« meget godt illustrerer Straffelovrådets synspunkt om, at det er vanskeligt at afgrænse det strafbare område præcist.
Samtidig vil jeg fremhæve, at tærsklen for anvendelse af den norske strafbestemmelse med kravet om, at der skal være tale om hensynsløs adfærd, ligger klart over tærsklen for, hvornår der kan meddeles en advarsel efter den danske straffelov, og så vidt jeg kan se, findes der ikke i den norske straffelov nogen bestemmelse, hvorefter der i mildere tilfælde kan straffes, hvis der forud er meddelt en advarsel.
En todelt ordning, som der lægges op til i beslutningsforslaget, hvorefter der i mindre grove sager kræves en forudgående advarsel, mens der i grove tilfælde kan straffes uden forudgående advarsel, kan meget vel føre til, at domstolene vil være tilbageholdende med at straffe uden forudgående advarsel, måske endda mere tilbageholdende, end de norske domstole er, fordi der i tvivlstilfælde altid er mulighed for at give en advarsel og først rejse en straffesag, når advarslen overtrædes.
Straffelovens § 265 giver mulighed for at idømme fængsel i indtil 6 måneder i grove tilfælde, og jeg mener ikke, der er behov for særskilt at overveje denne strafferamme, før Straffelovrådets betænkning foreligger.
Jeg vil dog godt allerede nu fremhæve, at der i de groveste sager ofte vil være tale om overtrædelse af andre bestemmelser i straffeloven, f.eks. om vold eller trusler. Forslagstillerne peger på, at strafferammen på 1½ års fængsel vil give mulighed for varetægtsfængsling.
I givet fald bør man fravige strafferammekravet i retsplejeloven, således som vi f.eks. kender det med hensyn til telefonaflytning, men jeg mener dog ikke, det vil være rigtigt at give mulighed for varetægtsfængsling ved overtrædelse af straffelovens § 265, hvis der ikke samtidig foreligger overtrædelse af andre bestemmelser i straffeloven, f.eks. om vold eller trusler.
Efter forslaget opfordres regeringen til at overveje at tilbyde særlig udsatte personer en elektronisk overfaldsalarm, som direkte tilkalder politiet.
I rapporten fra 1998 om vidnebeskyttelse påpeges det, at politiet i meget alvorlige sager ud fra en konkret risikovurdering kan forsyne vidner med en overfaldsalarm, og jeg er indstillet på at drøfte med Rigspolitichefen og Politimesterforeningen, om der i helt særlige tilfælde kan være anledning til på lignende måde at forsyne personer, som f.eks. tidligere har været udsat for vold begået af en forhenværende ægtefælle eller samlever, med overfaldsalarm.
Jeg vil imidlertid gerne understrege, at der på ingen måde kan blive tale om en normal ordning for personer, der anmoder politiet om at meddele en advarsel mod fredskrænkelser
Med hensyn til det sidste punkt vil vi nu tage initiativ til at drøfte sagen med Rigspolitichefen og Politimesterforeningen, så vi kan sikre, at de personer - specielt kvinder, som der jo ofte er tale om - der udsættes for gentagen vold fra en tidligere samlever eller ægtefælle, får mulighed for i helt særlige tilfælde at få en overfaldsalarm.
Det er noget, jeg personlig selv støtter, og jeg vil nu tage initiativ til, at vi drøfter spørgsmålet med politiet, så vi kan realisere en sådan ordning.