Connie Hedegaard (KF), 2005-03-31:
Igen tak for de forskellige faldne bemærkninger.
Her er hovedlinjerne jo de samme: Det borgernære, det virksomhedsnære ligger ude decentralt i kommunerne, det mere overordnede ligger i staten.
Derfor har jeg tænkt mig at gøre mit indlæg i denne her omgang relativt kort.
Jævnfør den logik, der gælder for hele strukturreformen, er det sådan, at amtsrådenes opgave til beskyttelse af grundvandet og vandindvindinger overføres til kommunerne.
Det er f.eks. sager om nedgravning af eller oplægning på jorden af forurenende stoffer, om beskyttelsesbræmmer og påbud osv. til beskyttelse af vandindvindingsanlæg.
Også spildevandssager og sager om godkendelse af og tilsyn med visse virksomheder
Den opgaveoverførsel er igen mulig, fordi vi med kommunalreformen får de større kommuner, hvor vi samler hovedparten af natur- og miljøopgaverne, hvorved kommunerne fagligt set bliver styrket betydeligt – man kan elske det, eller man kan lade være, men man kan vanskeligt argumentere imod, at det grundlæggende bliver nogle styrkede miljøer i kommunerne.
Samtidig vil administrationen af miljøbeskyttelsesloven skulle ske inden for rammerne af den overordnede statslige natur- og vandplanlægning.
Det har vi også været inde på tidligere i dag.
Det er ikke en administration, der sådan bare kan ske efter forgodtbefindende.
Endelig vil der, som jeg også var inde på i mit indlæg i forbindelse med miljømålsloven, blive udarbejdet de nødvendige supplerende retningslinjer, og der vil blive indført en kvalitetsstyringsordning, som vil være med til at sikre en bæredygtig, effektiv og ensartet administration.
En sådan særlig opmærksomhed på kommunernes opgavevaretagelse er jo aktuelt, når det f.eks. drejer sig om udledning af farlige stoffer til vandløb, til søer og til havet.
Dertil kommer så, at staten tager sig af de helt særlige myndighedsopgaver.
Statens opgaver omfatter bl.a. tilsynet med alle kommunale spildevandsudledninger og de kommunale affaldshåndteringsanlæg, der har størst forureningspotentiale.
Staten overtager også amternes pligt til at føre tilsyn med miljøtilstanden i omgivelserne.
Endvidere er det så sådan – det har fyldt en del i debatten her – at staten overtager ansvaret for godkendelse af og tilsyn med de miljømæssigt tungeste virksomheder.
Det gælder f.eks. en række kemiske og biologiske fremstillingsvirksomheder, større jern- og stålstøberier, større affaldsforbrændingsanlæg, kraftværker, hvor der stadig fyres med kul, slagterier, mejerier osv.
Den endelige fordeling mellem miljøministeren og kommunalbestyrelserne vil blive fastlagt i en bekendtgørelse, hvor man tager afsæt i den indstilling, der er kommet fra Myndighedsudvalget, altså med de grundlæggende 235 virksomheder, som kan blive lidt færre og lidt flere.
I tillæg indføres der jo også her et fleksibelt system, for det betyder, at når en miljøgodkendelse af en konkret virksomhed mere hensigtsmæssigt kunne ligge i staten, er der mulighed for, at ministeren kan anvende en såkaldt call in-bestemmelse, hvor man altså siger, at den der må vi vist have kaldt ind centralt og kigget nærmere på.
Efter den bestemmelse kan også virksomheder og kommuner i visse tilfælde anmode ministeren om at overtage sagen.
Jeg synes, at hr. Steen Gade sagde noget meget interessant om det her og havde nogle refleksionerne omkring, at store virksomheder lå bedst i staten, eller gjorde de nu ikke det alligevel?
For hr. Steen Gade sagde, at han var kommet til at tænke på, at hvis de ligger i staten, kommer der en anden type indflydelse.
Det synes jeg var noget meget centralt, for jeg er sådan set enig i, at ligegyldigt, hvor man lægger de her ting, er der risiko for en eller anden form for indflydelse.
Der er for det første nødt til at være en vis grad af tillid, uanset om vi lægger det på det ene eller det andet eller det tredje niveau.
For det andet er vi nødt til at have nogle regler og nogle love og bestemmelser, der siger, hvad man må, og hvad man ikke må, for at sikre det retssikkerhedsmæssigt, håndhævelsesmæssigt og på anden vis.
Endelig er det for det tredje vigtigt, at der er noget gennemsigtighed og noget åbenhed, for det er jo også det, der skal sikre borgeren eller den, der har en anden interesse end virksomheden, en mulighed for at gøre indsigelse og gøre indflydelse gældende over for det kommunale niveau.
Jeg vil så også sige, at det slog mig især under fru Pernille Blach Hansens indlæg, at måske ikke mindst Socialdemokratiets synsvinkel i en næsten utrolig grad i de her spørgsmål er systemets, hvor der jo her også er taget et afsæt i borgerens og virksomhedens interesse.
Jeg mener sådan set, at der bliver givet udtryk for en næsten ubegribelig høj grad af mistænksomhed over for det kommunale system.
Det er nærmest, som om det er sådan lidt halvog småkorrupt.
Jeg synes, det er en besynderlig holdning i et parti, der dog stadig væk er sådan et relativt stort kommunalt parti.
Fru Pernille Blach Hansen nævnte et helt konkret eksempel, eksemplet med Viborg og Tange Sø: Hvis nu der kom nogen og sagde til Viborgs i øvrigt socialdemokratiske borgmester – det er borgmesteren da endnu i hvert fald indtil november – at den socialdemokratiske borgmester derovre siger: Kan jeg ikke få lov at lægge en virksomhed her?
Der ville da være tusind gode grunde til, at borgmesteren og kommunalbestyrelsen sagde nej, hvis der kom en virksomhed, som ikke levede op til spillereglerne, som ikke levede op til alle mulige sådan almindelige hensyn, der skal tages til naturen.
Men det, der kunne være det spændende, var, hvis borgmesteren sagde: Vi vil gerne have jer liggende, hvis I under de og de vilkår vil iagttage hensyn til natur og miljø osv.
Det tror jeg at en borgmester i Viborg og i Silkeborg og alle mulige andre steder bliver nødt til, fordi der vil være nogle grønne organisationer, der vil være nogle interesserede borgere, der vil være mange slags interesser, der netop har enormt meget fokus på, at der ikke kommer til at ligge en virksomhed dér, som udleder ting til søen, det rekreative område eller skoven i nærheden, eller hvad det nu kan være.
Jeg deler ikke den samme bekymring.
Så vil jeg sige, at det ikke er tanken, at de forskellige konkrete statslige sager skal varetages i København.
Derimod vil der blive etableret decentrale miljøbeskyttelsescentre i henholdsvis Odense, Århus og Roskilde, altså ude sådan nogenlunde tæt ved opgaverne.
Må jeg så til sidst sige, at der i flere høringssvar har været rejst spørgsmål om myndighedsinhabilitet, når kommunerne overtager opgaver, der vedrører kommunernes egne virksomheder.
Først og fremmest er det, som jeg allerede har nævnt, staten, der overtager tilsynet med de potentielt mest forurenende kommunale anlæg, dvs. visse affaldsanlæg og alle spildevandsudledninger.
Men for så at afhjælpe eventuelle habilitetsproblemer bliver det herudover lovfæstet, at der skal være klageadgang i sager, der vedrører kommunernes egne virksomheder, de såkaldte § 42-virksomheder.
Klageadgangen sikrer så, at en uvildig myndighed, og det vil så være Miljøklagenævnet, kan få lejlighed til at vurdere disse sager.
Endelig skal jeg sige, at lovforslaget også, ligesom de øvrige lovforslag på miljøområdet, indeholder en helt generel ændring af klagereglerne.
En del af kommunalreformen vil så i øvrigt skulle gennemføres ved en tilpasning af en lang række bekendtgørelser osv., som er udstedt med hjemmel i miljøbeskyttelsesloven.
Må jeg til sidst sige en ting til hr. Martin Lidegaard især, der spurgte, om det er værd at bryde det hele op, når vi nu afventer diverse ændringer f.eks. med hensyn til vandrammedirektiv, habitatdirektiv osv.
Hvis vi bare tager det, vi taler om i dag, miljøområdet, må man sige, at et vandrammedirektiv går frem til 2015 med mulighed for forlængelse af frister frem til 2027.
Det giver ikke nogen mening at sige, at så længe vi har sådan nogle ting, vi skal implementere, kan vi ikke gå ind og kigge på reformen.
Jeg synes sådan set, at det ender med at blive et lidt problematisk argument for, at man aldrig nogen sinde kan gå ind og kigge på noget, som det af andre grunde er nødvendigt at kigge på.
Det sidste, jeg gerne vil sige, er til hr. Steen Gade, som var lidt urolig, men så indrømmede, at han ikke behøvede at have ret i sin bekymring, og sagde, at det får vi først at se om mange år.
Det er jo rigtigt.
Det gælder sådan set alt det, vi taler om her.
Der er ingen af os, der fuldstændig sikkert ved, hvordan det her ender.
Men der vil jeg først sige, at vi nu vedtager noget efter en grundig behandling og forhåbentlig en god dialog, og så vil det træde i kraft.
Men så er det da derefter klart, at vi løbende skal følge, om det så virker, som vi havde ønsket det.
Var der de øgede interessekonflikter, som nogen frygtede?
Så vil jeg sige for mit vedkommende, at vi da hele tiden skal være parat til at justere, naturligvis skal vi det.
Der er ingen, der ønsker flere interessekonflikter på det her område.
Jeg gør i hvert fald ikke.