Elisabeth Arnold (RV), 1998-01-20:
Jeg tror ikke, det er nogen ordfører, der har nævnt det før mig, men jeg kan muligvis have været distræt på et tidspunkt, men det drejer sig jo først og fremmest om forbrugerkrav.
Det drejer sig om, at forbrugerne er utrygge ved den måde, der bliver fremstillet madvarer på i Danmark.
De er uvidende om, hvad der bliver puttet i foderstofferne, de bryder sig ikke om den måde, hverken dyr eller planter bliver behandlet på i det danske landbrug, og derfor er der forbrugerkrav om, at der skal være rene varer, der skal være god dyrevelfærd, og der skal være ansvarlige fødevareproducenter, dvs. ansvarlige landmænd, ansvarlige foderstoffabrikanter.
Det tror jeg faktisk de fleste herinde er enige om, men man er måske ikke helt enige om de midler, man skal bruge for at opnå denne virkning.
Uanset hvilke virkemidler man bruger, så betyder disse krav fra forbrugerne, at landbruget bliver presset til at levere noget andet end det, de gerne ville, hvis de bare fik frit løb.
Landbruget vil selvfølgelig sætte deres effektivitet i højsædet, gå efter de billigst mulige varer på den hurtigst mulige tid, og vækstfremmere er et af de enkeltelementer, som producerer flere kilo spiseligt kød på kortere tid, end man ellers ville få.
Det er noget af det, som forbrugerne bl.a. opponerer mod, og jeg synes, det er en rimelig opposition.
Jeg synes, det er fornuftigt af forbrugerne at stille nogle krav.
Vi har så fra politisk hold tre forskellige principper, tre forskellige virkemidler, vi kan bruge:
Vi kan forbyde vækstfremmerne.
Det tager tid at forbyde dem, bl.a. fordi det skal dokumenteres, at de pågældende vækstfremmere er skadelige, f.eks. med henblik på at fremme resistens over for parallelt virkende humane antibiotika.
Der skal altså være en form for dokumentation for, at man kan forbyde dem.
Så kan vi bruge afgifterne, som jeg synes er et udmærket virkemiddel, og så kan man bruge frivillige aftaler, som også fru Mariann Fischer Boel har beskrevet ganske udmærket.
Problemet med de frivillige aftaler er jo netop, at de er frivillige, og at der er nogle, der står uden for de frivillige aftaler.
Og de, der står uden for de frivillige aftaler, bør også på en eller anden måde mærke snerten fra vores side, at vi ikke synes, det er nogen god idé at tilføre
disse tilsætningsstoffer til foderet
Derfor kan jeg ikke se, at hverken frivillige aftaler eller afgifter på nogen måde har nogen positiv effekt på konkurrenceevnen.
Begge dele er jo noget, der påvirker landbrugets konkurrenceevne, begge dele trækker jo i den for landbruget uheldige retning, nemlig at konkurrenceevnen bliver nedsat.
Det er jo imidlertid et vilkår, landbruget må leve med, at forbrugerne simpelt hen opponerer mod den måde, der bliver lavet fødevarer på her i landet.
Det vil fra radikal side være et ønske at få udfaset vækstfremmerne totalt, og jeg kan ikke se andet, end at frivillige aftaler og afgifter er to virkemidler, som tager hinanden i hånden, som hjælper hinanden til at få det her til at gå noget hurtigere.
Allerbedst ville jo være, hvis alle landmænd i hele Europa og for den sags skyld i hele verden af sig selv bare holdt op med at bruge disse vækstfremmere.
De to ting tager hinanden udmærket i hånden, og som jeg sagde før, har vi ikke noget imod, hvis der ikke kommer noget provenu af dette afgiftsforslag.
Så har vi nået målet, og det er det, det handler om.