Niels Helveg Petersen (RV), 1998-02-03:
Selv om det er den danske regering, der fører Danmarks udenrigs- og sikkerhedspolitik, og selv om udenrigs- og sikkerhedspolitik ikke er omfattet af hjemmestyreloven, lægger regeringen meget stor vægt på at føre en åben dialog med Grønlands hjemmestyre om alle spørgsmål, der har betydning for Grønland, og det gælder også udenrigs- og sikkerhedspolitiske spørgsmål.
Som led i dette nedsattes der i efteråret 1995
en permanent dansk-grønlandsk embedsmandsgruppe under ledelse af den administrerende direktør for Grønlands hjemmestyre og Udenrigsministeriets direktør.
Gruppen mødes ifølge kommissoriet mindst to gange årligt; i praksis har mødefrekvensen været højere.
Arbejdet med gennemgang af forsvarsaftalen med tillægsaftaler blev afsluttet i foråret 1997.
En oversigt over eksisterende og stadig gældende tillægsaftaler er oversendt til de amerikanske myndigheder for at få dem afstemt med de amerikanske optegnelser.
Statsministeren og landsstyreformanden besluttede på deres møde den 31. januar 1997, at det dansk-grønlandske udenrigs- og sikkerhedspolitiske embedsmandsudvalg i forlængelse af gennemgangen af forsvarsaftalen med dertil hørende tillægsaftaler skulle vurdere, hvorvidt der var behov
for en opdatering af forsvarsaftalen af 1951.
Embedsmandsgruppen har drøftet spørgsmålet på møder i maj 1997 og september 1997.
Desuden drøftede jeg spørgsmålet med landsstyreformanden den 28. oktober 1997 under mit årlige besøg i Nuuk.
Fra Grønlands side har man udtrykt ønske om en genforhandling bl.a. under henvisning til en række konkrete problemer vedrørende f.eks. miljøoprydning og skatter og afgifter.
Under mit besøg i Nuuk gentog jeg på regeringens vegne, at Danmark ikke finder det hensigtsmæssigt at rejse spørgsmål om en genforhandling af forsvarsaftalen over for USA eller at forsøge at rokke ved kerneelementerne i aftalen.
I stedet foreslår regeringen at løse eventuelle konkrete problemer ved hjælp af tillægsaftaler til den nuværende aftale.
De fleste grønlandske substantielle problemer kan imødekommes uden en egentlig genforhandling.
Danmark har derfor opfordret Grønlands hjemmestyre til nøje at overveje behovet for ændringer.
Hvis der er et reelt behov herfor, er regeringen indstillet på at arbejde for tillægsaftaler, der kan imødekomme hjemmestyret.
I givet fald vil regeringen ingen indvendinger have imod, at Grønlands hjemmestyre i sådan nogle tillægsaftaler optræder som medunderskriver på dansk side.
Det er allerede sket i to tilfælde, dels aftalememorandum af 13. marts 1991 vedrørende brug af Sdr. Strømfjord luftfartsanlæg, Kulusuk flyveplads og andre forhold i forbindelse med De Forenede Staters militære aktiviteter i Grønland, dels aftalen af 19. januar 1995 vedrørende transit af turister og andre besøgende gennem Thule Airbase.
Spørgsmålet om, hvorledes vi kommer videre ad denne vej vil blive drøftet i den dansk-grønlandske udenrigs- og sikkerhedspolitiske embedsmandsgruppe.
Regeringen kan ikke støtte vedtagelse af beslutningsforslaget.
Jeg vil gerne takke ordførerne.
Jeg synes, det har været en god meningsudveksling, hvor det ikke er de store ting, der egentlig skiller.
Det er et helt rimeligt krav til den algeriske regering, at den modtager besøg og indgår i en dialog med FN's højkommissær for menneskerettigheder.
Det burde regeringen føle sig stærkt forpligtet til.
Der er også enighed om, at det ville være et kolossalt fremskridt, hvis medierne, ikke mindst de internationale medier, havde adgang til at rapportere uafhængigt fra Algeriet.
Det kunne bidrage til, at vi kunne danne os et bedre billede af, hvad der faktisk foregår.
Når dette med medierne er blevet så aktuelt, er det, fordi flere af de førende internationale medier havde anmodet den algeriske regering om at kunne være til stede, når trojkaen besøgte Algeriet.
Det fik de afvisning på.
Det var, så vidt jeg husker, CNN, ITV og Financial Times, der havde ønsket at ledsage trojkaen for at rapportere.
De kunne ikke få lov til at komme ind.
En sådan rapportering fra de udenlandske medier ville være et væsentligt fremskridt og ville - det er min bestemte opfattelse - også være i Algeriets regerings egen interesse, den interesse, de måtte have for at opnå en bedre placering i forhold til omverdenen.
Det, der vel skiller her, er spørgsmålet, om vi her og nu skal stille krav om det, der hedder en uvildig undersøgelse.
Jeg må fraråde, at man gør det til, skal vi sige det store spørgsmål.
Gør man det, så opnår man med ret stor sikkerhed en forhåndsafvisning fra Algeriets regering.
Den har allerede afvist det.
Jeg tror ikke, der er nogen vej på nuværende tidspunkt ved at forfølge den fremgangsmåde.
Dertil kommer i øvrigt, at gennemførelse af en uvildig undersøgelse ikke er så enkel endda.
Hvem skal gennemføre den?
Hvordan skal den gennemføres?
Hvis jeg uden at være overhovedet polemisk må anføre, at vi jo selv herhjemme ved adskillige lejligheder har oplevet, hvor vanskeligt det egentlig er at finde ud af, hvordan en fornuftig uvildig undersøgelse skal tilrettelægges.
Der er masser af problemer, der skal afklares her.
Det er ikke løst ved bare at sige uvildig undersøgelse.
Det kræver, at man graver lidt dybere ned.
Derimod er kravet om, at de førende internationale medier kan komme ind og foretage en uafhængig rapportering, efter min mening vanskeligere at afvise, og det ville være et betydeligt fremskridt. Jeg skal kun gøre én bemærkning mere.
Jeg synes, at der fra flere ordføreres side har været fremsat udtalelser om specielt Frankrigs rolle her, som jeg ikke kan godkende.
Jeg synes, man skal være opmærksom på, hvor tæt Frankrig har dette her problem inde på livet.
Der lever i Frankrig millioner af algeriere.
De lever ofte i øvrigt under dårlige økonomiske og sociale vilkår.
Ikke mindst er det et stort problem i det franske samfund i dag, at unge algeriere omkring de store franske byer lever under meget dårlige vilkår og med temmelig dårlige beskæftigelsesudsigter for at sige det mildt.
Samtidig er spørgsmålet om de fremmede i Frankrig jo det overhovedet vigtigste eller vanskeligste indenrigspolitiske problem.
Partierne yderst på den franske højrefløj driver en hårdhændet, ubønhørlig agitation vendt imod de fremmede i Frankrig, herunder ikke mindst folk fra Algier og andre nordafrikanske stater.
Derfor er dette spørgsmål om Algier et følsomt, vanskeligt spørgsmål for Frankrig som land i disse år, og det synes jeg også man bør tage med, når man vurderer, hvorledes de franske holdninger har foldet sig ud.
Lad mig slå fast: På intet tidspunkt har jeg oplevet i EU's Ministerråd, at det er Frankrig, der på nogen måde har, skal vi sige, spillet på tværs af de bestræbelser, som vi andre havde.
Jeg har derimod set, at der var udtryk for, at vi i fællesskab forsøgte at åbne, at komme tættere på at få åbnet for rapporteringen.