Per Clausen (EL), 2006-01-19:
Nu er det jo lidt sent at starte en stor principiel debat om forskellen mellem vores opfattelse af, at ting skal finansieres solidarisk via skattebetalingen, hvor de, der har de bredeste skuldre osv., og de borgerlige partiers opfattelse af, at brugerbetaling i al almindelighed er det bedste.
Det vil jeg derfor undlade, men bare sige, at det jo er rigtigt, at der eksisterer en grundliggende uenighed, og at den selvfølgelig også stikker sit hoved frem her.
Men den uenighed behøver jo ikke blokere for, at jeg har en klar opfattelse af, at vi er enige om, at den mad, vi får i barndommen, har afgørende indflydelse på, hvad vi vælger at spise som voksne, og at det også er meget vigtigt af hensyn til børnenes sundhedstilstand, børnenes indlæringsevne osv., at de får den rigtige kost.
Det er selvfølgelig et nederlag, men jeg tror på den anden side, at der er mange, som har måttet erkende, at det kan være svært at lave tilstrækkelig spændende madpakker til sig selv og børnene i en travl hverdag.
Så kan man selvfølgelig sige: Jamen forældrene kan godt beholde ansvaret, for de skal i hvert fald betale.
Men det ændrer jo ikke noget ved, at det, der ligesom var det grundliggende, ikke er der mere.
I de velfungerende familier går stressen i arbejdet og stressen i familien mere på, at man ikke har tid nok, men mange familier er ikke så velfungerende.
Nogle af de familier er ikke velfungerende, fordi de mangler penge, andre mangler penge, fordi de ikke er velfungerende, og atter andre er bare ikke velfungerende.
Men børnene i de familier lider under, at deres familier ikke er velfungerende, uanset om vi bliver ved med at sige, at det er forældrenes ansvar, og det synes jeg i hvert fald taler for, at der etableres nogle kollektive madordninger i daginstitutioner og i skoler.
Jeg vil bare sige, at jeg synes i hvert fald, det er svært at opretholde det principielle synspunkt, at det er meget vigtigt, at forældre og børnene betaler den fulde udgift i et samfund, hvor vi har accepteret, at arbejdsgivere betaler til de ansattes madordninger – ikke bare for privatansatte, men også for offentligt ansatte og, som jeg antydede, også for os, hvilket vi selvfølgelig er glade for.
Det er penge, der er råd til at betale, og det er jo meget sympatisk.
Der er enighed om madens betydning, men jeg er også meget enig med fru Lone Dybkjær, når hun siger, at det handler om andet og mere end mad.
Man har for længst afskaffet muligheden for at få – ja, nu tør jeg næsten ikke bruge ordet – gratis vand, men da jeg gik i skole, havde jeg et klart indtryk af, at vand var gratis.
Jeg ved, at det også dengang var en illusion, men vandet var i hvert fald til rådighed, og jeg tror, det er en vigtig ting – også opdragelsesmæssigt, hvis man tør bruge det udtryk, men det har i hvert fald et pædagogisk sigte – at få folk overbevist om, at det altså er muligt at drikke andet end det, man kan købe på flaske, og som koster penge.
Der er jo uenighed, for man kan enten mene, at det skal være gratis, eller at det skal koste penge, og det er også et spørgsmål, hvem der skal betale.
Jeg har nok lidt på fornemmelsen, at folketingspolitikere af borgerlig observans er særlig fokuseret på, at det ikke skal være staten, der skal betale, men jeg kan sige, at en række kommunalpolitikere af borgerlig observans er meget fokuseret på, at det ville være rart, hvis staten gav nogle penge, så det er altså ikke så meget en principiel diskussion, men mere kassetænkning.
Jeg vil bare sige, at set fra Enhedslistens synspunkt er det ikke afgørende, om pengene kommer det ene sted eller det andet sted fra.
Vi synes bare, det er fornuftigt, at staten involverer sig og giver kommunerne incitament til at etablere sådanne ordninger.
Økonomisk kan det jo dreje sig om alt, lige fra et milliardbeløb, hvor staten betaler det hele, til meget mindre beløb, der fungerer som en opmuntring til at gå i gang, f.eks. tilskud til etableringsordninger.
Vi har tidligere – jeg ved godt, at man skal passe på med at sige det – haft en pulje, man kunne trække penge fra.
Man afskaffede den, fordi den blev indført i SR-regeringens tid, og onde tunger hævder endda, at Enhedslisten havde stor indflydelse på, at den blev oprettet, så den var jo pr. definition en skidt ting.
Men det er jo en af de muligheder, man kan anvende, og Socialdemokraterne foreslog også i deres sidste finanslovudspil, at det kunne være en mulighed.
Jeg er såmænd ikke uenig med fru Lone Dybkjær, der sagde, at på et eller andet tidspunkt kommer de nok.
Det er jo ligesom indlysende, at når de er indført på alle moderne arbejdspladser, vil de forældre, der arbejder på disse moderne arbejdspladser, selvfølgelig kræve, at de også kommer der, hvor deres børn er; det tror jeg ikke der er megen tvivl om.
Men vi kan medvirke til at sætte øget fokus på sundheden i procesforløbet, og vi kan også medvirke til at sikre, at de børn, som kommer fra familier, som ikke er så velfungerende og ikke så stærke, i hvert fald heller ikke bliver tabt i processen, og det er jo meget vigtigt.
Afstemning