Bruno Jerup (EL), 1998-01-16:
Den redegørelse, som ministeren har fremlagt i dag, indeholder en beskrivelse af højskolesektoren og en række spørgsmål.
Der er altså snarere tale om et problemkatalog end en egentlig handlingsplan for regeringens politik.
Jeg synes, redegørelsen er et godt oplæg til diskussion.
Ministeren lægger op til, at der på grundlag af dagens debat nedsættes et højskoleudvalg, der kan overveje forslag til kommende lovændringer.
Nej til hastværk og hovsaløsninger, er ministerens budskab, og det er bestemt en god idé.
Nogle af de ændringer, som vi har set de sidste par år, trækker jo i den modsatte retning.
Det er heller ikke en hvilken som helst uddannelsesinstitution, vi debatterer i dag.
Folkehøjskolen har dybe historiske rødder, der er tæt sammenknyttet til nogle af de politiske partiers historie, og derfor er der en særlig politisk interesse knyttet til netop denne skoleform.
Det har vi også set spæde tegn på i dag, synes jeg.
Det 19. århundredes politiske, økonomiske og sociale udvikling er sammenvævet med højskolen som institution.
De første højskoler gjaldt jo unge fra selvejende bondefamilier og viden om praktisk landbrug, husholdning og regnskab parallelt med en national politisk og ideologisk saltvandsindsprøjtning.
Efterhånden blev det også muligt for husmændenes sønner og døtre at komme på højskole, og arbejderbevægelsens højskoler blev et vigtigt element i arbejderklassens tigerspring frem mod den politiske magt.
Højskolen har været et vigtigt element i den særegne danske udviklingsvej og dermed udvikling af vores specielle sociale, ideologiske og politiske struktur.
Spørgsmålet er så, om højskolerne også har en glorværdig fremtid.
Selv om historiske begivenheder er en god ting, er det vigtigt, at vi debatterer højskolernes opgave i forhold til nutiden og fremtiden og ikke i forhold til fortiden.
I forhold til det 19. århundredes klassiske højskole er bredden i højskoleudbudet i dag eksploderet.
Nogle højskoler lægger vægt på idræt, andre på transcendental meditation, og Indre Missions bibelskoler konkurrerer med kurser i visuel kommunikation.
Vi har skoler præget af tysk eller japansk sprog og kultur, skoler, som tilbyder VUC-prøver, og skoler, der tilbyder adventure, alpint skiløb eller et sommerkursus
med indlagt rejse til Toscana; »Vin og kultur«, hedder det.
Pionertiden for højskolen er som sådan for længst forbi.
Højskolerne er som så meget andet blevet institutionaliserede.
Det gælder både den enkelte skole, og det gælder højskoleverdenen som helhed, og med institutionaliseringen følger kampen for overlevelse for overlevelsens egen skyld.
Der skal kunder i butikken.
Nogle skoler specialiserer sig i bestemte aldersgrupper, andre har et religiøst grundlag, som undervisningen bygger på, og atter andre bliver specialskoler inden for film, idræt, sprog, kunst eller lignende.
Modeemner som medier og journalistik tilbydes i disse år på en lang række skoler.
Når moden ændrer sig, skifter skolerne hest.
Der skal jo kunder i butikken.
Højskolen kan sejre sig ihjel ved bevidstløst at løbe efter kunderne dér, hvor de nu kan tænkes at være, og sektoren kan blive så holdningsløs, at det bliver svært at forsvare skoleformen.
For Enhedslisten er uddannelse og oplysning væsentlige goder, der skal være til rådighed for alle, der har lyst, uanset økonomisk formåen, men folkehøjskolernes formål må stå lysende klart.
Højskolernes eksistensberettigelse er, at de kan være kritiske lommer i et ellers effektivitetsjagende managementsamfund.
Derfor er bredden, åbenheden og det samfundsrelevante aspekt afgørende for, at højskolen er interessant og værd at støtte økonomisk. Men det er ikke disse overvejelser, der præger den aktuelle debat om højskolerne.
Det er i stedet den faldende søgning og den lukningstrussel, der hænger over flere højskoler, og det er meget ærgerligt, hvis skolernes vision tager udgangspunkt i elevtal i stedet for i uddannelsens indhold og samfundsmæssige relevans i en meget åben forstand.
Ser man på elevtallet, er der flere faktorer, der har indflydelse på tallet.
Muligheden for at komme på højskole, samtidig med at man modtager arbejdsløshedsdagpenge, er blevet stærkt indskrænket i forbindelse med stramningerne af lovgivningen vedrørende arbejdsløshedsforsikring.
Det er stramninger, som Enhedslisten er imod og var imod, da de blev vedtaget i 1995. Der er al mulig grund til at opmuntre arbejdsløse til at gå i gang med uddannelse, frivilligt arbejde og andre aktiviteter, når der bevisligt ikke er ordinært arbejde til stede.
I stedet for, at man kan skabe sin egen afklaring og handleplan på et selvvalgt højskolekursus, er det nu arbejdsformidlingen, der afgør, hvad der er godt for den enkelte.
For os er det vigtigt, at denne mulighed åbnes igen, i stedet for snedige ændringer i skolernes tilskudsberettigelse eller opfindelse af endnu en særlig lav forsørgelsessats for højskoleelever.
For det andet er de unge den største elevgruppe på højskolerne.
I de kommende år bliver der færre unge, og det vil sandsynligvis også smitte af på søgningen til højskolerne.
For det tredje bruger nogle unge højskoleopholdet til at optjene point til en videregående uddannelse.
Denne motivation bliver mindre i de kommende år, bl.a. fordi de mindre årgange får relativt nemmere adgang til de videregående uddannelser.
Ministeren har stillet syv spørgsmål i sin redegørelse.
Jeg vil prøve at forholde mig til nogle af dem.
Det første spørgsmål er: Hvor speciel kan en folkehøjskole være? Som tidligere nævnt synes Enhedslisten, det er vigtigt at fastholde det folkeoplysende element i højskoletanken, og princippet om, at højskolekurser skal være åbne for alle interesserede, er det bærende princip, hvis vi ikke skal ende i en uoverskuelig situation, hvor enhver virksomhed, branche eller organisation etablerer egne lukkede kurser under højskoleloven.
På den anden side er der grupper, som i dag kun i meget begrænset omfang kan bruge højskoletilbudet.
Jeg tænker her bl.a. på visse handicapgrupper og på nye danskere, der endnu ikke behersker dansk på et niveau, der gør et traditionelt højskolekursus til et godt tilbud.
Vi har i dag nogle få særlige ungdomshøjskoler, så særordninger for bestemte grupper er ikke ukendt inden for højskolelovgivningen.
Det vil være et oplagt emne for det kommende udvalgsarbejde at finde en god løsning på det dilemma.
Det andet spørgsmål handler om skolestørrelse og højskoler som kostskoler.
Jeg mener ikke umiddelbart, der er grundlag for at fastsætte en maksimal skolestørrelse af pædagogiske grunde.
Man kan sagtens forestille sig en stor højskole, der bygningsmæssigt er opdelt, så eleverne har mindre daglige miljøer.
Med hensyn til kostskoleformen tror jeg, at de allerfleste af de folkehøjskoler, der eksisterer i dag, er geografisk placeret, så de kun kan fungere som kostskoler.
Det vil nok være det fremtidige bærende princip.
Flere af de følgende spørgsmål forholder sig til kursuslængden og til sammenhængen mellem kursustyper og de aldersgrupper, der udnytter højskoletilbudet.
Som tidligere nævnt ser Enhedslisten en fjernelse af muligheden for at få arbejdsløshedsdagpenge under et højskoleophold som en af de vigtigste grunde til, at der ikke kommer flere højskoleelever mellem 25 og 60 år, ligesom ældre grupper naturligvis også skal have en videre adgang. Traditionen med højskolernes lange kurser stammer fra landbrugssamfundets tid.
Måske er kurser af 4, 6 eller 8 ugers varighed mere anvendelige i dagens samfund.
Enhedslisten ser ingen grund til at se skævt til de korte kurser, men også de korte kurser skal naturligvis leve op til de overordnede indholdsmæssige krav.
Endelig lyder det sidste spørgsmål: Skal folkehøjskolerne være en del af et kompetencesystem?
Debatten om videreuddannelsessystemet for voksne er lang og kompliceret, så jeg vil her kun forholde mig til højskolernes rolle heri. Som nævnt i redegørelsen kan højskoleforløbet allerede i dag fungere som en anerkendt forberedelse til en formel uddannelse.
Det gælder f.eks., når et højskoleophold giver point ved optagelse på de videregående uddannelser.
I undervisningsministerens oplæg vedrørende et nyt videreuddannelsessystem er højskolerne medtænkt som et muligt element på det første trin.
Det er bestemt en mulighed, som vi ikke vil afvise, men for Enhedslisten er det afgørende, at højskolerne ikke bliver lagt i en spændetrøje af særlige krav til kurser, der skal kunne tælle med i videreuddannelsessystemet.
Vi vil ikke have to slags højskolekurser, hvor nogle er kompetencegivende og andre ikke
Spørgsmålet om kompetence og indhold rammer ned i kernen af hele debatten om højskolerne.
Hvad er det, som er særligt ved højskolen i forhold til andre uddannelsestilbud?
Jeg håber, at det udvalg, som ministeren vil nedsætte, får mulighed for at se grundlæggende på spørgsmål af den art, og det viser debatten her i dag jo også.
Der er en klar forskel på, at alt, hvad man i øvrigt foretager i livet, i en eller anden grad skaffer én kompetence - og dermed selvfølgelig også det, at hvad enten man tager på ferie, eller man tager på højskole, er det noget, der giver én nogle kompetencer - og så på at betragte det, som om det er en del af noget kompetencegivende.
Det er to forskellige niveauer, og jeg håber, man kan skille de to ting ad.
Det er i hvert fald vigtigt for den videre debat i det udvalg, som bliver nedsat. Så med de ord vil jeg blot takke ministeren for et rimelig godt oplæg og se frem til en videre diskussion om det.