Anders Samuelsen (RV), 2001-04-17:
Der kan lægges mange vinkler på en debat som den, vi har i dag.
Jeg vil lægge min primære vinkel på forholdet mellem ligestilling og arbejdsmarkedet.
Det vil jeg gøre bl.a. med udgangspunkt i, at Finansministeriet engang udgav et skrift, som man kaldte for »Udfordringer for velfærdssamfundet«.
Heri blev en del af regeringens politik, nemlig ligestillingspolitikken omtalt på følgende måde som et punkt to i en længere opremsning: For det andet har vi valgt, at der skal være ligestilling mellem mænd og kvinder.
Gennem etablering af pasningsordninger af høj kvalitet har kvinderne fået mulighed for at deltage på arbejdsmarkedet på lige fod med mændene.
Det er ikke af hensyn til børnene, at der skal skaffes daginstitutionspladser, det er af hensyn til ligestillingen.
Risikoen er selvfølgelig, at vores konstante og meget berettigede fokus på netop den lige adgang til arbejdsmarkedet hele vejen op til de ypperste lederstillinger placerer familielivet og ikke mindst børnene i en klemme eller i et billede, hvor de mest af alt opfattes som en forhindring.
En forhindring, som vi så kan komme om ved gennem etablering af flere daginstitutioner.
Stillet op på denne måde bliver det tydeligt, at der ikke er nogen entydig sandhed, der kan dække alle, for så vidt angår, hvad der er den rigtige måde at gøre tingene på - eller sat lidt mere på spidsen: Hvor stor interesse og vægt, man lægger på ligestilling defineret som adgang til arbejdsmarkedet.
Ligestilling kommer til at betyde noget meget forskelligt alt afhængig af, hvor man befinder sig, det være sig i landet, socialt, karrieremæssigt og familiemæssigt.
Et andet sted, hvor regeringens ligestillingspolitik også fremgår, er i vores erhvervsstrategi, hvori følgende ordlyd kan findes - en ordlyd, der tager udgangspunkt i, at der er brug for alles ressourcer: ... både fordi et sådant samfund udnytter alle borgernes ressourcer, ikke kun elitens, og fordi virksomhederne i global konkurrence vil placere sig i lande og regioner, der giver de bedste rammebetingelser.
Det omfatter ikke kun hård økonomi, men også værdier, det gælder f.eks. forhold som lige muligheder for uddannelse, ligestilling mellem mænd og kvinder, for social tryghed, lav kriminalitet, menneskerettigheder, bæredygtigt miljø og samfundets evne til at løse konflikter.
Samfund, der lægger særlig vægt på sådanne værdier, vil have de bedste muligheder for at tiltrække og fastholde vidensøkonomiens vigtigste ressource: dygtige og kreative mennesker.
I erhvervsstrategien her er vinklen en lidt anden.
Ja, man kan vel sige, at regeringen her taler med samme tunge som socialliberalismens fader, John Stuart Mill, engang for mange år siden gjorde det.
Han påpegede, at kvinder vel med al rimelighed kunne forventes at have nogenlunde lige så stort
et udviklingspotentiale som mænd, og alene af den grund var det en tåbelig tanke og idé at holde dem ude af arbejdsmarkedet og ude af demokratiet.
Samfundet fratog jo derved sig selv en mulighed for at fordoble de menneskelige ressourcer og ideer og dermed, om ikke andet, den materielle velfærdsudvikling, der kunne ligge deri.
I dag er der mangel på menneskelige ressourcer.
Der er brug for og bliver i stigende grad brug for alle hænder.
Sat på spidsen: Fortiden viser os, at uden kamp, ingen resultater.
Det gælder helt tilbage fra kampen for kvinders valgret og videre op gennem tiden til rødstrømpernes og ungdommens oprør og krav om ligestilling.
Men fortiden viser os også tydeligt medaljens bagside, nemlig at en stor del af kvinderne, nemlig de dårligst stillede, dem med de laveste uddannelser, og dem, der ikke havde eller har mange muligheder for at vælge reelt, men blot måtte æde udviklingen og de stadig stigende krav til familiens økonomi, måske først og fremmest vandt retten til dobbeltarbejde, retten til at blive nedslidt både i hjemmet og på arbejdspladsen.
Disse kvinder betalte og betaler vel stadig en meget høj pris for det, vi konstant skal kæmpe for ikke kun bliver elitens sejr.
Jens Kistrup skrev i 1970 midt under studenteroprøret en tankevækkende klumme, som jeg for nylig havde fornøjelsen af for første gang at stifte bekendtskab med.
Kistrups pointe er i korte træk, at i kampen for det udvidede demokrati på uddannelsesinstitutionerne overså ungdomsoprørerne, at der lå
en meget stor risiko for, at det alligevel blot ville blive og være en elite, der ville høste fordelene, nemlig den elite, der havde og har kræfterne til at dygtiggøre sig midt i oprørets debatter og diskussioner
Kistrup slutter af med retorisk at konstatere, at fremtiden vil komme til at tilhøre de artige, dem, der formår at dygtiggøre sig på trods af, at fagligheden bliver pillet ud af studierne.
De stærke behøver ikke fagligheden.
De skal nok sørge for selv at skaffe sig den.
Det var skrevet tilbage i 1970.
Kan der så drages en parallel til ligestillingspolitikken?
Ja, måske i den forstand, at der også her vil være en elite, der nok skal klare sig, og som, når alt kommer til alt, under alle omstændigheder ville klare sig, ikke i kraft af deres køn og ganske vist ikke længere i kraft af nogle bestemte sociale tilhørsforhold, men i kraft af deres kvalifikationer og deres artighed.
med sorteper, og de har så tabt dobbelt.
De har vundet retten til dobbelt nedslidning i en sejr, der skulle til, for at eliten kunne sejre.
Men hvem spurgte, om de, der vandt denne ret til dobbeltarbejde, var interesserede, og hvem kæmper deres sag?
Dét er i bund og grund, hvad en sådan debat som denne her i dag skal fokusere på.
Derfor må jeg vende tilbage til udgangspunktet.
Det gælder her om at finde en balance, der passer den enkelte og den enkeltes familie i forholdet mellem arbejdsmarkedet og familien.
Der findes holdningskampe overalt, hvor vi bevæger os: på uddannelsesinstitutionerne, på højskolerne, på arbejdspladserne og vel først og fremmest i familierne.
Hvad kan vi så gøre lovgivningsmæssigt?
Vi kan sætte nogle rammer op, som tager dette fokus alvorligt, og det er en balancegang for mand og for kvinde.
En balancegang, som vil ændre sig over tid og over liv.
Fleksibilitet må være nøgleordet.
Både-og eller måske mere præcist delvist-delvist i stedet for enten-eller, både for mand og for kvinde. De steder i lovgivningen, hvor vi kan gøre rammerne bedre for at kunne kombinere, skal vi gøre det, så ligestillingen ikke kun bliver et spørgsmål om pasningsmuligheder og udnyttelse af ressourcer, men et spørgsmål om at kunne vælge den form for ligestilling, der giver den balance, man ønsker, så ligestilling ikke kun bliver et spørgsmål om bedre vilkår for eliten, men en mulighed og en virkelighed for alle.