runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Tove Fergo (V), 1999-12-03:
Ifølge WHO's opgørelse er selvmord en af de hyppigste dødsårsager i verden.
Der sker årligt næsten lige så mange dødsfald ved selvmord som ved trafikulykker eller næsten lige så mange som på grund af krig, vold og hiv og aids tilsammen.
Det synes jeg er tankevækkende.
Selv om det årlige antal selvmord i Danmark nu er lavere end nogen sinde i de 75 år, hvor selvmord er registreret her i landet, ja, så er antallet fortsat højere end i en række af de lande, vi normalt sammenligner os med.
Der blev registreret 814 selvmord i 1997.
Hvor mange mennesker, der forsøger at tage deres eget liv,
vides af gode grunde ikke, men Center for Selvmordsforskning mener, at antallet må være op mod ti gange så mange. Selv om vi kan glæde os over denne statistiske nedgang, så er hvert eneste selvmord og selvmordsforsøg meningsløst.
Der er næppe noget dødsfald, der virker mere meningsløst på de efterladte, end når et menneske må tage sit eget liv.
På denne baggrund kan SF's beslutningsforslag virke som et godt initiativ, men alligevel kan vi ikke støtte det, og det kan vi ikke, fordi, som vi jo har hørt ministeren sige, der allerede er rigtig god gang i forebyggelsen og i initiativerne rundtomkring i landet.
Der er oprettet mange telefonlinjer og rådgivningscentre, der tilbyder hjælp til selvmordstruede rundtomkring i landet.
Samtidig er der blevet sat ekstra penge af, som vi jo også har hørt ministeren fortælle, i forbindelse med dette års finanslov - beløb, som vi jo fra Venstres side til fulde støtter og har været med til at sætte af.
Samtidig er vi også godt klar over, at der er behov for en forbedret indsats for ganske specielle grupper, og det er for de psykisk syge, som jo udgør hovedparten af de selvmordstruede, for unge piger, der tragisk nok vælger at tage deres eget liv, og så for unge flygtninge og indvandrere, der ligeledes udgør en stor gruppe af dem, der begår selvmord, eller som forsøger at begå selvmord. Men samtidig er vi overordnet set nødt til at stille det meget nærgående spørgsmål, som vi ikke kommer uden om, når vi taler om selvmord, og det er: Hvordan er det, vi har indrettet vores samfund, i et af verdens rigeste lande?
Når raske unge mennesker, der jo ellers er så fulde af liv og gåpåmod, vælger livet fra, hvad er det så, der er galt med specielt det danske samfund?
Og det næste spørgsmål bliver da: Hvad er det for værdier, vi bygger vort samfund på, når mennesker kan føle livet så meningsløst, at de ønsker at komme ud af det?
Denne værdidebat burde vi nok tage, for det er det grundlæggende.
Alt det andet er godt og fint og rigtigt, og det støtter vi, men grundlaget, er det i orden?
Som Nietzsche har sagt det: »Den, der ved, hvorfor han lever, kan næsten tåle et hvilket som helst hvordan.«
Og det er det, det drejer sig om: at finde ud af, hvorfor vi lever, og finde ud af, hvad der er ens plads her i livet.
Den debat er vigtig at tage, og det synes jeg vi skulle hjælpe hinanden med.
Henriette Kjær (KF), 1999-12-03:
Selvmord og selvmordsforsøg er meget tragiske og alvorlige ting, ikke alene for den person, der er ude i en stor personlig krise, hvor alt synes så sort og den eneste udvej for personen i den situation er at tage sit eget liv, men i høj grad også for de pårørende.
Tabet af et familiemedlem, der har begået selvmord, er nærmest ubærligt, for man vil altid tænke: Hvorfor?
Kunne jeg have gjort noget?
Og hvis selvmordsforsøget ikke lykkes og problemerne stadig er der, er der i høj grad brug for professionel støtte og hjælp til både den person, der påtænker selvmord, og de pårørende.
Så netop af den grund og på grund af den alvor, der ligger i denne her problemstilling, er vi i Det Konservative Folkeparti glade for, at SF rejser debatten med det her beslutningsforslag.
Men for sagens skyld er vi lidt kede af, at SF ikke har spurgt partierne bredt, om vi ville være medforslagsstillere, for nu er sagen den, at vi kan støtte dele af forslaget, men ikke det hele. Vi er helt enige i, at alle amter skal sørge for, at der er opfølgende behandlings- og støttetilbud til mennesker, der har været indlagt efter selvmordsforsøg.
Vi synes derfor, det er meget vigtigt, at amterne begynder at samarbejde meget mere på dette område.
men der bør ske en meget bedre koordinering og udveksling af den viden og erfaring, man har i de enkelte amter.
Dette bør sundhedsministeren sørge for bliver sat i værk.
For et stykke tid siden kørte der en historie i medierne om, at de praktiserende læger ikke var i stand til at håndtere de mennesker, der kom i deres konsultationer og fortalte om deres selvmordstanker.
Det blev jeg lidt fortørnet over, for lægerne ved jo godt, hvad de skal stille op med os, når vi har forstuvet fingeren eller har fået mavesår eller andre fysiske lidelser, og lægerne bør være i stand til at kunne tage hånd om mennesker, der har dystre tanker og vil tage livet af sig.
Derfor bør de efteruddannes, hvilket bør sættes i værk hurtigst muligt.
Derfor støtter vi også SF's punkt 2
i beslutningsforslaget.
Men når vi så når til punkt 3, så siger folk, der er inden for systemet, og som jeg har tillid til, at det hjælper ikke meget, faktisk overhovedet ikke.
Jeg ser allerede, hvordan pjecerne ligger i bunken hos den praktiserende læge sammen med alle de andre pjecer, som ingen af os tager, og vi tager jo slet ikke den om selvmord, for det er nok lidt pinligt at hive den op af bunken.
Jeg tror ikke på den slags kampagner, og jeg mener, pengene vil kunne bruges bedre.
De frivillige organisationer er til gengæld uhyre vigtige.
De gør et meget stort stykke arbejde, som jeg her fra Folketingets talerstol meget gerne vil anerkende dem for.
Det, at man kan ringe til nogle helt uvildige en sen nattetime og få luft for sine tanker, tror jeg er uhyre vigtigt.
Men det er nu også mit indtryk, at denne indsats allerede understøttes, og det fik vi også lige bekræftet af sundhedsministeren for et øjeblik siden.
Så forslaget fra SF er på mange måder fint, og jeg opfatter det som et oprigtigt ønske om, at nu skal der ske noget på området, og det støtter vi selvfølgelig, men vi kan ikke støtte forslaget i dets nuværende form.
Søren Kolstrup (EL), 1999-12-03:
Hr. Jeppe Kofod talte pænt om demokrati, og hr. Jeppe Kofod talte også om, hvor nødvendigt det er, at man opdrages til et sådant demokrati.
Det er jeg enig med hr. Jeppe Kofod i.
Men nu står vi med et forslag, der er beskedent, ja måske mere end beskedent.
Man kan ikke være imod det, men jeg synes da lige, hr. Jeppe Kofod skulle have lejlighed til at fortælle forsamlingen, hvad det er for en måde, hr. Jeppe Kofod forestiller sig at vi yderligere kan udvikle demokratiet på.
Hvad er de vigtigste demokratikrav?
Hvordan kan elever og studerende få flere rettigheder?
Hvad bliver det næste forslag, som kan sikre, at vi får et egentligt løft?
Det tror jeg da også hr. Jeppe Kofod er interesseret i at fortælle den undrende offentlighed, altså om Socialdemokratiets lidt mere langsigtede syn på den her sag.
Margrethe Vestager (RV), 1999-12-03:
Jeg ser det som et udtryk for den omhu og omtanke, som Folketingets partier har over for de børn og unge, hvis situation er ganske skrøbelig med hensyn til at få opfyldt deres undervisningsbehov.
Jeg lægger selv meget vægt på det udviklingsprogram, som sættes i værk parallelt med lovforslaget, og på, at vi får lavet ordninger, som gør, at vi får udviklet kvaliteten af de tilbud, der skal til.
Det er jo klart, at vi under udvalgsbehandlingen kan drøfte klagenævnets sammensætning.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at det foreslås, at sekretariatet placeres i Undervisningsministeriets regi, sådan at der er en klar og klassisk varetagelse af sekretariatsopgaven.
Med hensyn til de private skoler vil det være sådan, at vi i løbet af det kommende år forsøger at gennemlyse hele special- og vidtgående specialundervisningsområdet i forhold
til andre skoleformer end folkeskolen, for det er jo klart, at der bliver nogle afledte effekter også i forhold til andre skoleformer
Derfor vil vi vende tilbage til det spørgsmål, så også de private skoler kan blive ved med at yde deres bidrag til specialundervisningen og, som de gør i dag, om end i begrænset omfang, også den vidtgående specialundervisning, fordi de naturligvis også er interesserede i at påtage sig det medansvar for de unge, som gerne vil være i de frie skolers regi. Jeg kan oplyse, at Undervisningsministeriet allerede har drøftelser med de berørte parter for at være sikker på, at de, der skal administrere den lovgivning, er enige om fortolkningen af lovens bogstav, sådan at man ikke kommer i klemme i den konkrete sagsbehandling, når amtet, kommunen og de berørte organisationer skal have den nye kompetencefordeling til at fungere.
Med hensyn til klagenævnet er det værd at mærke sig, at det ikke er KL og Amtsrådsforeningen alene, men at der naturligvis også sidder eksperter inden for de berørte områder.
Sidst vil jeg sige, at jeg synes også, det er meget hensigtsmæssigt, at den endelige vedtagelse afventer afklaring med hensyn til byrdefordelingsdiskussionen, fordi vi jo har en fælles interesse i at sikre, at enkelte børn i små kommuner ikke bliver ofre for en uhensigtsmæssig byrdefordeling.
Tom Behnke (FRI), 1999-12-03:
Frihed 2000 er også positivt indstillet over for lovforslaget.
Jeg skal ikke gentage alle de mange positive ting, der har været sagt om forslaget, men derimod tage fat i noget af det, som måske kan give problemer, og som i hvert fald giver os nogle overvejelser med hensyn til, om vi nu er hundrede procent for forslaget.
Og det er med hensyn til det, at man nu meget godt ændrer det således, at forældrene får muligheden for at klage over kommunernes afgørelse om visitationen, og at de også kan klage over amternes valg af, hvilket indhold der skal være i tilbudet.
Men hvis man ikke er helt tilfreds med det, hvem er det så, man skal klage til?
Ja, det er så et klagenævn, der bliver nedsat.
Og det er altid godt, at der bliver nedsat et klagenævn, men forudsætningen for, at det er en god ting, at der er et klagenævn, er, at det er et uvildigt klagenævn.
Men når man så ser, hvem det er, der skal sidde i det her klagenævn, at det er en repræsentant for Amtsrådsforeningen og det er en repræsentant for Kommunernes Landsforening, så må man stille sig selv spørgsmålet: Når nu man ønsker at klage over netop de to instanser og så netop de to instanser skal afgøre og vurdere den klage, er det så uvildigt?
Det kan godt være, at man kan sige: Jamen altså, i virkeligheden vil det være uvildigt, fordi de mennesker, der sidder der, selvfølgelig er nogle hæderlige, gode mennesker.
O.k., det vil vi godt give medhold i, men opfattelsen vil altid være, at det ikke er uvildigt, og derfor bør man allerede, inden vi når til en tredjebehandling af dette her lovforslag, få lavet en anden konstruktion med hensyn til klagenævnet, så klagenævnet ikke bare er uvildigt, men også opfattes som værende uvildigt.
Det andet spørgsmål, jeg har lyst til at rejse under denne debat, er foranlediget af en henvendelse, jeg fik i sidste uge om de udviklingshæmmedes mulighed for at komme på højskole.
Jeg nævner det her under førstebehandlingen, for hvis det bliver muligt via nogle ændringsforslag at få det med ind, vil det være hensigtsmæssigt, at vi allerede nu tager fat på den problemstilling.
Det er sådan, at de udviklingshæmmede i dag har ganske svært ved at komme på de almindelige højskoler, fordi, som
det siges, det jo i nogen grad vil bremse den proces, der er i højskolerne osv., og det kan man måske godt forstå.
Men så har de udviklingshæmmede sagt: Kan vi så ikke få lov til at lave vores egen højskole?
Lovgivningen forhindrer, at de kan lave deres egen højskole, og i dag udelukkes de fra de almindelige højskoler, og det er ikke hensigtsmæssigt.
Jeg mener, at lige præcis under den her debat om den vidtgående specialundervisning bør vi også tage det med, og kunne vi via et ændringsforslag få lavet det om, så vi fik blødt den paragraf op, der forhindrer, at man kan lave en sådan højskole, så ville det være skønt, og det vil vi i Frihed 2000 fremsætte et ændringsforslag om.
Tove Videbæk (KRF), 1999-12-03:
Dette lovforslag bygger på Opgavekommissionens betænkning fra december 1998, og det indebærer, at det fremover skal være kommunalbestyrelsen, der træffer afgørelse om, at der skal sættes ind med specialundervisning vedrørende børn og unge under 18 år.
Kommunalbestyrelsen skal træffe afgørelse om, hvornår elevens behov for støtte bedst kan tilgodeses ved en amtskommunal foranstaltning, og amtsrådet skal herefter have forpligtelse til og ansvar for at etablere denne specialundervisning.
Hvis forældrene ikke er tilfredse med kommunens eller amtets beslutninger om foranstaltninger på det her område, ja, så kan forældrene klage til det specielle klagenævn, men amt og kommune har ikke klagemulighed. I mange af de høringssvar, der er indkommet til det her, luftes der en betænkelighed ved, at sekretariatet for dette klagenævn ligger i kommune- eller amtsrådsregi.
Man mener ikke, at klagenævnet kan være en helt uafhængig og upartisk institution, når det er beliggende dér.
Men det, som er det vigtigste for Kristeligt Folkeparti i den her forbindelse, er at sikre, at ingen af de børn og unge, der har brug for specialundervisning, kommer i klemme mellem kommune- og amtskasser eller nogen kasser i det hele taget.
Derfor er det vigtigt for os, at vedtagelse af det her forslag udsættes, til finansieringsformen er helt på plads.
DSI og Det Centrale Handicapråd påpeger i deres høringssvar, at de er bekymrede over forskellige offentlige instansers forskellige tolkning af lovens bogstav vedrørende samarbejdet mellem kommuner og amter, der skal praktiseres ifølge denne lov.
Og Det Centrale Handicapråd opfordrer direkte undervisningsministeren til at tage initiativ til drøftelser mellem de berørte parter om tilrettelæggelse af en kontakt- og samarbejdsform, så det vil jeg hermed gerne understrege nødvendigheden af.
Ordblindeforeningen har også en lang række bekymringer, som vi må lytte til og kigge på
under udvalgsarbejdet.
Samtidig vil jeg påpege, at de frie skoler er undtaget fra disse nye regler.
Den vidtgående specialundervisning på de frie grundskoler ønsker Frie Grundskolers Fællesråd skal fortsætte uændret.
Så jeg er grundlæggende for lovforslaget,
men under udvalgsarbejdet vil jeg nøje gennemgå høringssvarene og søge at få nogle knaster klaret, herunder også, hvordan finansieringen skal kunne klares af mindre kommuner.
Så Kristeligt Folkeparti støtter principielt forslaget, men vil henstille, at vedtagelsen udsættes, til alle de her spørgsmål er afklaret.
Søren Kolstrup (EL), 1999-12-03:
Enhedslisten er meget skeptisk over for det forslag, som her er til behandling.
Problemet ved at flytte kompetencen for den vidtgående specialundervisning fra amt til kommune er i virkeligheden ikke en lille sag.
Det springende punkt er, om nogle af de svageste kommuner har kræfter til at løfte den her sag.
Har de kræfter til at foretage den fornødne visitering?
Hvis man læser lovforslaget igennem, ser man en række lidet overbevisende udsagn i bemærkningerne til lovforslaget, nemlig at forudsætningen for lovforslaget er, at kommunerne vil foretage en sagkyndig vurdering, at kommunerne vil henvise et barn til amtet uanset økonomien, og at kommunen yder den nødvendige specialundervisning.
Samtidig siges det, at kommunerne skal arbejde sammen og sammen med amtet for at sikre ordentlige tilbud.
Jeg synes, der hersker megen usikkerhed i det her forslag, også når det i fremsættelsen hedder, at »det forventes, at amternes ekspertise i forhold til børn og unge med særlig vidtgående behov opretholdes«.
Og det er jo lige præcis det, der er det springende punkt.
Er der nogle af de svage kommuner, der bliver ladt i stikken?
Spørgsmålet står i hvert fald tilbage, og vi vil være meget aktive under behandlingen af det her lovforslag og prøve at sikre, at der ikke er nogen, der bliver ladt i stikken i svage kommuner.
Det er jo ikke sikkert, at det er alle, der har lige mange ressourcer til at klage, og dér vil vi godt stille en lang række opklarende spørgsmål.
Enhedslisten vil godt gå positivt ind i arbejdet med lovforslaget, men jeg må sige, at vores udgangspunkt er, at vi er meget bekymrede for det her forslag.
Susanne Clemensen (CD), 1999-12-03:
Det skal ikke være nogen hemmelighed, at vi i CD har været meget bekymrede for, om den ændrede opgavefordeling vedrørende den vidtgående specialundervisning, som der her lægges op til, er den rette måde at opnå det kvalitetsløft af den vidtgående specialundervisning, som der er behov for.
Og det skal heller ikke være nogen hemmelighed, at vi netop har haft en lang række møder i folkeskoleforligskredsen for at få vendt denne her problemstilling meget indgående. Omvendt har den uklare kompetencefordeling jo også ført til et uhørt antal af klagesager i Undervisningsministeriet, fordi amterne og kommunerne har været uenige om, hvilke tiltag der var nødvendige. Derfor kan man sige, at en løsning på det her problem har været at give kommunalbestyrelsen kompetencen til at foretage henvisning af børn og unge til specialundervisning og anden specialpædagogisk bistand ved amtsrådets foranstaltning, når kommunalbestyrelsen finder, at de pågældende børn og unges udvikling stiller krav om en særlig vidtgående hensyntagen eller støtte, der bedst kan imødekommes ved en amtskommunal foranstaltning.
Det påhviler altså fortsat amtskommunen at indrette og sørge for specialundervisning af børn og unge under 18 år, der bor eller opholder sig i amtskommunen, og som vedkommende kommunalbestyrelse har henvist til amtsrådets foranstaltning.
Et af de påtrængende spørgsmål er naturligvis, om den pædagogisk-psykologiske rådgivning i kommunerne og naturligvis også de enkelte lærere, skoleledere og skolebestyrelser er tilstrækkelig godt klædt på til at kunne vurdere, hvornår børn og unge skal henvises til specialundervisning og anden specialpædagogisk bistand ved amtsrådets foranstaltning.
Vi har i CD været meget optaget af bl.a. ordblindes vilkår i uddannelsessystemet, og derfor vil vi da heller ikke afvise, at der kan være behov for at se på deres vilkår i forbindelse med det her lovforslag.
Christian H. Hansen (DF), 1999-12-03:
Forslaget her går ud på at tillægge kommunerne et større ansvar for den vidtgående specialundervisning, bl.a. således, at undervisningen i højere grad kan tilrettelægges tættere på det enkelte barns og familiens nære omgivelser.
I Dansk Folkeparti finder vi, at det er rigtigt, at tilrettelæggelsen af undervisningen bør foretages så tæt på det enkelte barn som overhovedet muligt, men også, at det sker under sikring af et højt kvalitetsniveau.
Af forslaget fremgår det, at amtskommunerne fortsat vil få ansvaret for specialskoletilbudet og de landsdelsdækkende institutioner, men at kommunerne fremover vil få ansvaret for den specialundervisning, der kan finde sted i de enkelte kommuner.
Med hensyn til dette er det meget vigtigt for Dansk Folkeparti, at man holder nøje øje med, at der er områder inden for specialtilbud og specialrådgivning, som det ikke er fagligt forsvarligt på nuværende tidspunkt at lægge ud til kommunerne, fordi mange kommuner ikke har den fornødne bæredygtighed til at løse disse opgaver
Med henvisning til, at der ifølge lovforslaget etableres et klagenævn, kunne vi i Dansk Folkeparti godt tænke os, at det blev lidt mere konkret præciseret.
Jeg tænker her på, at der i lovforslagets bemærkninger står: »Det kan eventuelt efter regler i nævnets forretningsorden ske på den måde, at organisationerne udpeger en række sagkyndige, hvoraf formanden til brug for den enkelte sag udvælger den til den pågældende sag bedst egnede.«
Umiddelbart må jeg sige, at klagenævnet også for Dansk Folkeparti virker noget tillukket, og jeg vil gerne her spørge ministeren, om man ikke kunne være kommet frem til en noget mere uvildig klageinstans.
Det fremgår ligeledes af lovforslaget, at ministeren agter at iværksætte et udviklingsprogram, som skal forøge kvaliteten i undervisningen og rådgivningen af elever i grundskolen med særlige behov, og at man vil nedsætte et centralt udvalg bestående af repræsentanter for folkeskolens parter og De Samvirkende Invalideorganisationer, der skal følge udviklingen allerede fra den nye ordnings start.
Mange organisationer, bl.a. ordblinde og stammere, har i høringssvarene rejst en del spørgsmål, som vi mener der skal kigges nærmere på under udvalgsarbejdet.
Jeg må sige, at Dansk Folkeparti er lidt tvivlende over for det her lovforslag, og vi har nogle spørgsmål, som vi vil stille under det videre udvalgsarbejde.
Måske kan disse gøre, at vi får løsnet de knuder, vi umiddelbart ser i det her lovforslag.
Anne Baastrup (SF), 1999-12-03:
Ifølge gældende ret har kommunen forpligtelse til at sikre, at et barn under 18 år modtager specialundervisning.
Drejer det sig om vidtgående specialundervisning, så foretager kommunen en indstilling til amtet, der træffer afgørelse.
Denne ordning har været diskuteret i mange år og har været genstand for voldsomme principielle holdninger hos de forskellige parter.
Og samtidig har opgavefordelingen givet anledning til mange klagesager, især klager fra kommunerne.
Med det her forslag søges der gjort op med denne opgavefordeling.
Kommunen skal nu fremover træffe afgørelse om elevens behov for vidtgående specialundervisning.
Afgørelsen skal ledsages af en indstilling om behovet, og betalingen bliver nu maksimalt for kommunen ca. 161.000 kr.
Klageretten - og det er centralt for SF - er forbeholdt forældrene.
Forslaget er en del af folkeskoleforliget, og SF har været til adskillige møder om denne sag.
Der er generelt i høringssvarene en positiv holdning til lovforslaget, idet der dog, som de foregående ordførere har nævnt, er nogle problemer.
I forbindelse med kommuneforhandlingerne i foråret om aftalen for år 2000-2002 blev det aftalt, at man også på det sociale område skal etablere en grundtakstmodel, i princippet efter samme regler som i dette lovforslag. Lægger vi de to beløb sammen, kan det være en ganske overordentlig stor byrde for en lille kommune.
Vi har derfor i forhandlingerne lagt vægt på, at konsekvenserne af dette lovforslag og konsekvenserne af det, der kommer til at ske på børn og unge-området i serviceloven, skal ses i sammenhæng. Det kan som nævnt blive uforholdsmæssigt dyrt for en lille kommune at have udgifter i denne her størrelsesorden, og er man forældre til børn, der påtvinger en kommune store udgifter, kan det være ganske, ganske vanskeligt at klare livet.
Vi er derfor tilfredse med aftalen med ministeren om, at behandlingen af det her lovforslag afventer dels Finansieringsudvalgets undersøgelse, dels socialministerens lovforslag på børn og unge-området.
Det er uhyre vigtigt, at vi ikke via denne opgaveomlægning og dermed finansieringsomlægning kommer til at klemme nogen som helst. Vi støtter principielt lovforslaget, men det skal som nævnt afvente en grundig udvalgsbehandling såvel som Finansieringsudvalgets redegørelse og enighed om, hvorvidt det er det rigtige, plus enighed om, at det godt kan lade sig gøre, selv om også socialministeren lægger børn og unge-området om.