Frank Jensen (S), 1997-11-27:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til, jeg tror, det var alle Folketingets partier, der ville bidrage positivt til, at vi kunne få vedtaget lovforslaget om ændringer i lov om offentlighed i forvaltningen, når det drejer sig om aktindsigt i personalesager.
Flere ordførere, bl.a. hr. Per Kaalund, var inde på det meget vigtige i, at der er fuld offentlighed i forvaltningen, fordi myndighederne træffer afgørelser, der har direkte virkning over for borgerne.
Derfor må der være den mest mulige adgang
til offentlighed, når det drejer sig om så væsentlige afgørelser, som træffes ved offentlige myndigheder. Men vi har til gengæld også et andet princip, der må håndhæves, og det er retten til at have et privatliv også for offentligt ansatte.
Fordi man er offentligt ansat, skal man ikke hænges offentligt ud, som jeg bl.a. har udtrykt det under debatten, der har stået på inden for det seneste år.
Den lov, som vi her behandler, er jo en lov af ældre dato, fra 1970, og først her i begyndelsen af indeværende år, altså næsten 27 år efter at loven er vedtaget, har vi oplevet, hvordan loven er blevet misbrugt til at forfølge enkelte offentligt ansatte, der ligger i frontlinjen i deres arbejdsopgaver i den offentlige sektor.
Det er ikke acceptabelt, og det er baggrunden for, at regeringen tog initiativet til nedsættelse af arbejdsgruppen, der skulle se på justeringer af lov om offentlighed i forvaltningen, sådan at offentligt ansatte også er i stand til at kunne leve godt og trygt med, at der er offentlighed i forvaltningen.
Jeg er glad for, at den arbejdsgruppe, som blev nedsat, som ud over at bestå af repræsentanter for de offentlige arbejdsgivere også bestod af repræsentanter for de offentligt ansattes personaleorganisationer og repræsentanter for offentligheden i form af en repræsentation af Danske Dagblades Forening og Dansk Journalistforbund, nåede frem til enighed.
Jeg synes, det er ganske flot, og jeg mener også, man bør kvittere arbejdsgruppens formand, højesteretsdommer Peer Lorenzen, for et godt stykke arbejde.
Det viste sig, da Justitsministeriet skulle udarbejde en vejledning på grundlag af den gamle lov, at der på et felt var en direkte juridisk usikkerhed om, hvordan loven skulle forvaltes, nemlig når det drejer sig om personaleudviklingssamtaler.
Her var det Justitsministeriets Lovafdelings konklusion, at man mente, at man kunne undtage personaleudviklingssamtaler fra adgang til offentlighed i forvaltningen efter § 13, stk. 1, nr. 6, i loven.
Men til gengæld kunne vi ikke sige, om det var nagelfast, sådan at domstolene eller Ombudsmanden ville komme til samme konklusion.
Det var afgørende for regeringen, at der ikke måtte være tvivl om, hvorvidt en offentligt ansat kunne sætte sig til en personaleudviklingssamtale og komme med meget personlige oplysninger om sit syn på sin egen stilling og sin egen fremtid i den offentlige forvaltning og også om den kollegiale situation, uden at man havde en garanti for, at der ikke efterfølgende skulle kunne begæres aktindsigt fra en tredje part i de oplysinger, man videregav.
Det får vi med det her lovforslag.
Det er af afgørende betydning også for en moderne personaleudviklingspolitik i den offentlige sektor, at vi har det som et personalepolitisk redskab, at der ikke efterfølgende skal være aktindsigt.
Jeg er meget enig med mange af de ordførere, der har knyttet principielle kommentarer til det, der vedrører princippet om mest mulig offentlighed.
Når det drejer sig om den indvending, som blev fremført - bl.a. af fru Birthe Rønn Hornbech og også af fru Gitte Seeberg, og jeg tror også, at hr. Søren Søndergaard var inde på spørgsmålet - om en ministerbemyndigelse, som ligger i lovforslaget, og som en enig arbejdsgruppe har indstillet kommer med i stk. 4 til § 2, er det rigtigt, som fru Birthe Rønn Hornbech slår fast, at jeg vil fremføre argumenter for, at det er et meget, meget snævert anvendelsesområde, som stk. 4 ville kunne få.
Der er jo fastslået i loven, at det, som arbejdsgruppen har forholdt sig til, og det, der er gældende i loven f.eks. om disciplinære påtaler, dér vil det ikke være muligt for justitsministeren at udnytte bemyndigelsen til pludselig at sige, at disciplinære advarsler eller andet nu også skal gælde for menige offentlige ansatte.
Det vil ikke være muligt for justitsministeren at udnytte den bemyndigelse til at tage de ting ind under aktindsigtsbestemmelserne, som allerede er undtaget i det lovforslag, som her behandles.
Det er alene en garanti for, at hvis der kommer ting i fremtiden, som er fuldstændig uforudsete på nuværende tidspunkt, så kræver det ikke en egentlig lovbehandling med tre behandlinger i Folketinget, for at der kan gives en udvidet adgang til aktindsigt.
Det er jo ikke en bestemmelse, som jeg som minister higer efter at få.
Men jeg mener, at hvis det pludselig viser sig, at der altså er et område, som var uforudset, da man havde arbejdsgruppen, så er det til gengæld her muligt for ministeren efter en høringsrunde at drage det ind under aktindsigtsbestemmelserne. Der er selvfølgelig indgået et kompromis, som jo også fru Birthe Rønn Hornbech antydede.
Jeg vil gerne sige, at dette selvfølgelig er et kompromis mellem interesser; der er offentlighedsinteressen, der er medierne og deres rolle i vores demokrati.
Jeg synes, at det er et godt kompromis, der er fundet.
Fru Anne Baastrup var inde på spørgsmålet om meroffentlighedsprincippet.
Jeg vil blot benytte lejligheden til at sige, at det her lovforslag ikke antaster meroffentlighedsprincippet på nogen måde.
Det er altså noget, der skal vurderes af den enkelte myndighed, om der her kan gives meroffentlighed, men dette lovforslag antaster ikke meroffentlighedsprincippet.
Hr. Tom Behnke var med baggrund i en anonymiseret konkret sag, som blev forelagt her fra Folketingets talerstol
inde på spørgsmålet - sådan forstod jeg det i hvert fald - om massebegæringer.
Jeg kan sige, at det har arbejdsgruppen behandlet i sin betænkning på side 73.
Dér har man forholdt sig til massebegæringer - også med baggrund i Justitsministeriets vejledning, hvor der er mulighed for undtagelser for aktindsigt i helt konkrete sager, hvor det vurderes, at det er et meget stort og ressourcekrævende arbejde, og at den, der søger massebegæring, har en meget beskeden interesse i sagen, og dér kan den offentlige myndighed afvise sådanne massebegæringer om aktindsigt i personalesager. Jeg skal slutte med at sige tak til alle, der har givet tilsagn om at bidrage positivt til en hurtig udvalgsbehandling.
Det håber jeg vil være tilfældet, fordi loven så kan træde i kraft efter bekendtgørelse i Lovtidende.
Og jeg mener, det er en lov, som de offentligt ansatte glæder sig til, for den kan afklare de spørgsmål, som rører sig i deres dagligdag.