runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Margrethe Vestager (RV), 1999-04-14:
Som det er kommet frem med, synes jeg, ønskelig tydelighed
fra de forskellige ordførere
, så er der fordele og ulemper ved uddannelsens nuværende placering.
Jeg synes ikke, det er den mest relevante diskussion af mere eller mindre udtalte ordenshensyn at få det hele placeret i den samme kasse.
Det, som jeg synes er meget påkrævet, er det arbejde, som vi jo allerede har påtaget os, dels med uddannelsens egen kvalitet, som amterne er i gang med - bl.a. også i samspil, som fru Elisabeth Arnold siger, med fagets egne udøvere - dels en egentlig samlet reform af sundhedsuddannelserne, hvor jeg, lige så snart jeg har gjort de mere interne overvejelser færdige, naturligvis vil invitere partierne til at medvirke til de overvejelser samt få defineret, hvad vi mener med en professionsbachelor, og hvilke typer af videreuddannelse det så i givet fald kan give muligheder for.
Jeg synes, det er meget vigtigt, som det også er sagt her under debatten, at holde fast i, hvad det er for en profession, vi har med at gøre - det gælder sådan set også radiograferne, men sygeplejerskerne er jo dem, som er mest kendt for os - sådan at vi er tro mod professionen, mod uddannelsen, og at vi i bestræbelserne på at give videreuddannelsesmuligheder ikke demonterer uddannelsen i sig selv og den tyngde, som den bør have, for den vil for hovedparten af de uddannede være det, som er grundlaget for et fortsat arbejdsliv, naturligvis suppleret med efteruddannelse, men ikke med egentlig videreuddannelse som perspektivet.
Jeg synes, det er helt afgørende, at vi snart får taget større skridt på det felt frem for at geråde i en endnu større strukturdiskussion, for jeg er fuldstændig overbevist om, at fru Christine Antorini har ret, når hun siger, at det kan blive en meget ophedet diskussion mellem dem, som varetager opgaven, fordi det er en opgave, som er interessant, og som er vigtig, og hvor amterne naturligvis lægger vægt på de fordele, der er ved, at uddannelsen ligger i amtsligt regi.
Det kan jeg godt forstå, for de fordele er også synlige for mig som undervisningsminister.
Jeg synes, vi fra centralt hold har nogle af de håndtag, som er nødvendige for at sikre arbejdet med kvaliteten, og jeg mener, at de formål, som også er oplistet som værende målet med omlægningen, kan nås ad anden vej, for jeg er meget enig i de målsætninger, som SF har på området.
Elisabeth Arnold (RV), 1999-04-14:
Jeg vil godt lige kvittere for, at fru Christine Antorini bedyrede, at SF ikke ønsker en fysisk centralisering af sygeplejerskeuddannelsen.
Det synes jeg i hvert fald er beroligende.
Men jeg vil blot fastholde, at den amtslige forankring ikke hindrer en faglig opgradering.
Sygeplejefaget har selv undergået en meget, meget stor forvandling i de sidste 100 år.
Min egen oldemor var med til at gøre udviklingen fra vågekone, som det hed dengang, til sygeplejerske.
Det var jo en meget spændende opgradering, og den lå udelukkende i Dansk Sygeplejeråd, altså i faget selv.
Fagets egne udøvere ønskede en kvalitetsforbedring og arbejdede med det.
Derfor må jeg sige, at det ikke er forankringen i amt eller stat, der afgør, om der skal være en faglig kvalitetsudvikling; det gør i meget høj grad fagets egne udøvere.
Hanne Severinsen (V), 1999-04-14:
Hvis fru Antorini kan stå inde for sine motiver, så skal jeg gerne beflitte mig med mine egne motiver.
Jeg er ikke specielt optaget af, at der er en symmetri, at uddannelser skal ligge et bestemt sted, fordi det ser
bedre ud.
Jeg er optaget af, at her og nu er det spørgsmålet om at gøre studiet mere attraktivt, forbedre uddannelsen - det er dét, som evalueringsrapporten har sagt - og det er amterne i fuld gang med, og det er ret spændende tiltag, der er rundt omkring.
Og dér synes jeg altså der er en snert af, at SF's forslag mere er optaget af, at tingene skal passe ind i hinanden, og dér aner jeg en nærliggende fare i retning af, at så bliver sygeplejerskerne minilæger, og så er det ikke selve sygeplejefaget, som bliver udviklet, og der skal selvfølgelig være en mulighed for videreuddannelse. Så vil jeg sige, at jeg synes, at det, vi skal være optaget af, netop er at få den manglende symmetri til til gengæld at føre til, at vi får en mangfoldighed, og at de regionale initiativer rent faktisk kan lade sig gøre, og at det er det, vi i lovgivningen skal sikre.
Ole Hækkerup (S), 1999-04-14:
Fru Christine Antorini nævnte evalueringsrapporten om sygeplejerskeuddannelsen fra Evalueringscenteret og brugte den som afsæt eller dokumentation for påstanden om, at det ville være bedre i enhver henseende at rykke sygeplejerskeuddannelsen fra amtsligt til statsligt niveau, og det blev så underbygget med et citat et sted fra rapporten.
Jeg har et andet citat fra rapporten, og det omhandler nogle af de fordele, der kan være ved den amtslige placering.
Det hedder nemlig: »Blandt andet er placeringen velegnet set i lyset af, at knap halvdelen af uddannelsesforløbet finder sted på amtslige sygehuse og ikke i den primærkommunale sektor.
Den omfattende tilrettelæggelse, koordination m.v., som kræves i forbindelse hermed, varetages bedst decentralt.
Der er tale om, at der er lokale muligheder, der skal udnyttes, og lokale behov, der skal opfyldes.«
Og lige præcis her synes jeg faktisk at der stadig væk er rum for noget af det, fru Elisabeth Arnold nævnte, nemlig decentraliseringsperspektivet.
For selvfølgelig vil det give nogle andre forhold, hvis man lokalt bestemmer, hvis man lokalt har en sygeplejeskole, der ligger lige ved siden af hospitalet, og hvis det er amtet, der har ansvaret for begge dele; selvfølgelig er der nogle muligheder for samspilseffekter, som man kan udnytte.
Og måske er det lige præcis nogle af de ting, vi tit savner i den offentlige regulering.
Det er nemlig blevet
for centralt, og nogle af de muligheder for at lave nogle ting sammen bliver ikke udnyttet.
Og det synes jeg tit er et af de argumenter, vi hører fra bl.a. SF, og det synes jeg man undgår, så længe man har det liggende i amterne.
Mogens Andreasen (DF), 1999-04-14:
Da Dansk Folkepartis ordfører på området ikke kan være til stede på grund af udvalgsmøde, skal jeg fremlægge Dansk Folkepartis synspunkter på det her område.
Efter Dansk Folkepartis opfattelse er placeringen af sygeplejerske- og radiografuddannelserne ikke den bedst tænkelige i systemet.
Det hænger naturligvis også sammen med Dansk Folkepartis generelle opfattelse, at hele sundhedssektoren faktisk burde være i statslig regi, og her ikke mindst hospitalerne.
I øvrigt kan man også henvise til, at sundhedsuddannelserne i øjeblikket er placeret i statslig regi.
Det første punkt, som forslagsstillerne opridser, nemlig at formålet kunne være at foretage en udvidelse af uddannelseskapaciteten, mener vi i Dansk Folkeparti er rigtigt, således at det kommer til at svare til det eksisterende behov på området.
Forslagsstillerne har endvidere opridset, at formålene kunne være at etablere en bachelorgrad for alle videregående sundhedsuddannelser med en række fælles fag.
Det kan være godt nok, såfremt det kan være med til at løfte niveauet.
Men Dansk Folkeparti vil gerne slå fast, at man ikke behøver at være videnskabsmand eller -kvinde for at være sygeplejerske. Det er ligeledes Dansk Folkepartis holdning, at uddannelserne skal samles under ét ministerium, og vi kan også følge forslaget langt hen ad vejen.
Vi mener faktisk, der er gode intentioner i dette forslag.
Der er dog lige det punkt, hvor vi ikke mener, at man behøver at have bachelorgrad for at betjene de syge.
På den anden side, såfremt det kan give uddannelserne et løft, jamen
så er det måske brugbart, men som alle er bekendt med, arbejdes der for tiden i Undervisningsministeriet og på sundhedsuddannelsesområdet med en reform af sundhedsuddannelserne, i øvrigt en reform, som Dansk Folkeparti ser frem til, og som vi mener er nødvendig.
Hanne Severinsen (V), 1999-04-14:
SF er med sit forslag optaget af at forbedre sygeplejerske-
og radiografuddannelsen
Vi ved, at der foregår mange spændende forsøg på at forbedre sygeplejerskeuddannelsen, f.eks. i Ringkøbing og Viborg Amter, og det sker uden problemer i tæt samarbejde med andre uddannelser, som er i statsligt regi.
Lad os endelig undgå for mange debatter om struktur og hellere se på selve uddannelsen, som vi sikkert alle sammen kan være enige om skal forbedres.
SF foreslår, at man foretager en udvidelse af uddannelseskapaciteten.
I Venstre mener vi, at det i højere grad er et spørgsmål om at gøre de eksisterende uddannelsespladser mere attraktive, så de søges af flere.
Det er ikke flere pladser, men tomme pladser, som er problemet.
Måske er det også et trendproblem blandt unge - pleje og omsorg er ikke in - og så er de mange klagesange om de dårlige forhold for fagets udøvere, som jo i disse dage er endnu mere aktuel, selvfølgelig heller ikke så hjælpsom for søgningen.
Vi må desuden ikke se bort fra, at noget af sygeplejerskemangelen skyldes, at dette fag har været ualmindelig dygtigt til at overtage funktioner, der tidligere lå hos andre personalegrupper.
En bedre samordning af sygeplejerske- og radiografuddannelsen med de øvrige videregående sundhedsuddannelser bør ske regionalt.
Det er her, vi kan få en kobling af praktik og teori og få udviklet sygeplejerskernes egentlige kernefag, sygepleje, i sin egen ret og ikke som en filial af lægeuddannelsen.
Der er brug for at tænke bredere, når det gælder efter- og videreuddannelse af sygeplejerskerne,
og det mest påtrængende problem i dag, som vi f.eks. ved fra den sidste evaluering, er at forbedre undervisningen på sygeplejeskolerne.
De har behov for udvikling af egen faglig identitet, hvor man inddrager andre videnskabelige indfaldsvinkler inden for studier af sundheds-, pleje- og omsorgsområdet og ikke bare den lægefaglige.
Læger skal udvikle deres viden om diagnoser og behandling, sygeplejerskerne skal udvikle deres viden om pleje og omsorg som deres særlige kernefag.
Udviklingen af et sådant kernefag må gerne ske i samarbejde med universiteterne, sådan som man f.eks. har gjort i Viborg Amts meget spændende opgradering af sygeplejeuddannelsen i samarbejde med Københavns Universitet.
så man altså kan gå fra det ene til det andet.
Vi skal passe på, at vi ikke i fleksibilitetens navn centraliserer uddannelserne og gør dem til hinandens filialer.
Debatten om den kommende uddannelsesstruktur er meget mere nuanceret, og mange af de initiativer, der foregår regionalt, bygger netop på, at man ikke har brug for, at snævre forskningsområder som børnepædagogik og medicinsk pleje skal dominere de bredere funderede professionsuddannelser, som hellere på egne betingelser skal inspirere hinanden og samarbejde med universitetsforskningen.
Den er der brug for, og det har allerede ført til mange spændende regionale initiativer.
Jeg håber, at ministeren vil være enig med Venstre i, at det er de initiativer, vi dels skal understøtte og dels skal sørge for at fjerne barrierer for.
Christine Antorini (SF), 1999-04-14:
Men er det ikke korrekt, at det fungerer udmærket, at pædagoguddannelserne hører under Undervisningsministeriets ressort, på trods af at pædagogseminarerne ligger ude omkring i landet?
Er det ikke korrekt, at læreruddannelsen fungerer udmærket under Undervisningsministeriets ressort, selv om lærerseminarerne ligger ude omkring i landet?
Det kan vel ikke være et selvstændigt argument, at lige præcis fordi hospitalerne ligger ude i amterne, så har de en særlig grund til, at det ikke skal ligge i Undervisningsministeriets regi?
Margrethe Vestager (RV), 1999-04-14:
Det er jo ikke en ren tilfældighed eller af historiske årsager, at uddannelserne ligger, hvor de gør.
Det gør de jo bl.a., fordi de har en relation til bl.a. sygehusene og dermed også til den amtslige opgavevaretagelse i det hele taget.
Jeg mener simpelt hen ikke, at det er det mest relevante at diskutere det ressortmæssige tilhørsforhold.
Jeg mener, der er en lang række andre spørgsmål, som er mere påtrængende, og som kan løses, uden at det ressortmæssige spiller ind.
Tove Videbæk (KRF), 1999-04-14:
Det er to meget forskellige uddannelser, dette beslutningsforslag nærmere omtaler.
Sygeplejerskeuddannelsen er bred, omfatter alle plejeopgaver i alle former for patientbehandling.
Det er et fag, der primært omhandler de bløde plejeopgaver og kun perifert de tekniske funktioner.
Disse forskelle vil naturligvis gøre det vanskeligt at behandle de to uddannelser under ét, selv om det nu er sådan, at der er radiografskoler på de fleste sygeplejerskeskoler.
I mange år har der været bestræbelser på at gøre
sygeplejerskeuddannelsen til en akademisk uddannelse, og den er jo også nu blevet en videregående uddannelse med alt, hvad
dertil hører, inklusive kandidatgraden.
Det er klart, at der er rationelle fordele ved at udnytte undervisningskapaciteten bedre dér, hvor læger, tandlæger, fysioterapeuter m.v. uddannes.
Men vi er imod en øget centralisering, og hvis forslaget betyder, at uddannelser kun kan foregå i universitetsbyerne, får vi jo de samme rekrutteringsproblemer på sygeplejerske- og radiografområdet, som vi i dag har i yderområderne i vort land på lægeområdet.
Selve udvidelsen af uddannelseskapaciteten er umiddelbart en god idé, men problemet er vel nærmere i øjeblikket i hvert fald for sygeplejerskeuddannelserne, at der er for mange tomme pladser, da det er svært at skaffe studerende nok til sygeplejerskeuddannelsen.
Derfor arbejder man jo også på højtryk på flere sygeplejeskoler med mange kreative ideer og forslag for at give de unge lyst til igen at søge ind i denne uddannelse.
At gennemføre en bedre samordning af sygeplejerske- og radiografuddannelser med de øvrige sundhedsuddannelser lyder umiddelbart positivt.
Det kunne være en fordel for de studerende med samme undervisning på det lavere niveau, det kunne gøre det lettere for nogle at sadle om, for vi ved, at på dette område spildes der i dag mange både menneskelige og økonomiske ressourcer.
Men vi skal også passe på at gøre os klart: Hvad er det egentlig, vi vil med alt dette?
F.eks. er sygeplejerskernes hovedopgave jo stadig væk at pleje de syge, ikke at blive minilæger.
Når alt det her er sagt, mener jeg, at jeg gerne vil vente og se det forslag, som der arbejdes på i Undervisningsministeriet og Sundhedsuddannelsesrådet
vedrørende sundhedsuddannelser
Jeg er spændt på at se det forslag, der kommer derfra, og jeg kan derfor ikke på nuværende tidspunkt støtte dette forslag.
Bodil Thrane (V), 1999-04-14:
Som de forrige talere vil jeg gerne sige, at det er et ædelt formål, som Kristeligt Folkeparti giver udtryk for i sit lovforslag.
At ville hjælpe økonomisk med at rejse forfaldne og forsømte kirker i venskabsbyer, især bag det tidligere Jerntæppe, kan der kun siges positive ord om.
Hvem har ikke set eller hørt om de tilstande, som forslagsstillerne beskriver i bemærkningerne til lovforslaget, og på den baggrund følt stor sympati for partiets handling?
Jeg må sige, at Venstre ikke helt mener, at hjælp til disse lutherske kirkers genopbygning skal skaffes gennem en dansk kirkelig ligning, men vi finder, at danske menighedsråds venskabsmenigheder i udlandet er en meget god og fornuftig måde at formidle gensidig forbindelse på, der jo så kan medføre mange positive relationer.
Vi mener samtidig, at det er mere rigtigt, hvis disse venskabsmenigheders kirker eller andre kirker hjælpes gennem det enkelte menighedsråds lokale aktiviteter, som vi heldigvis ser mange af i det ganske land med store økonomiske resultater til følge i forskellige sammenhænge.
Basarer, skuespil, lodsedler, salg, indsamling osv. er blot eksempler på den vifte af tiltag, som ildsjæle gør brug af, når de brænder for en sag.
Derfor er det vort håb, at mange menighedsråd vil skaffe venskabsforeninger og derigennem få inspiration og gejst til at gøre en ekstra indsats for søsterkirker i det store udland, så de lutherske menigheder får bedre muligheder for en opblomstring af det kulturgrundlag, vi er meget enige i og ønsker udbredt.
Jeg vil på den baggrund håbe, at der kan skaffes økonomi til at få rejst og genskabt mange kirker i det forfaldne Østeuropa, således som forslagsstillerne giver udtryk for.
Og jeg vil lige nævne, at vi under udvalgsarbejdet sammen med Kristeligt Folkeparti kunne undersøge mulighederne for, om § 12 i loven om folkekirkens økonomi ikke allerede i dag i begrænset omfang kunne give hjemmel til økonomisk bistand af den karakter, som partiet foreslår.
Jeg må, som lovforslaget ligger, meddele, at Venstre ikke kan støtte det, og jeg kan næsten ikke lade være med at nævne, at jeg måske heller ikke mener, at der vil være stor folkelig forståelse for sagen netop nu i en tid, hvor bølgerne går meget højt om den kirkelige ligning.
Peter Skaarup (DF), 1999-04-14:
Så vil jeg godt spørge den fungerende udenrigsminister, om ministeren ikke mener, at det så er at gøre grin med den tilslutning, som Danmark har lavet til FN-pagten, at vi så alligevel laver en aktion, selv om FN-pagten er, som den er?
Og mener ministeren ikke, at Danmark hurtigst muligt bør meddele FN, at den FN-pagt agter regeringen åbenbart ikke at respektere, agter NATO ikke at acceptere, når man ikke overholder den i forbindelse med de aktioner, der er? Jeg skal understrege, at det ikke er, fordi Dansk
Folkeparti aldrig vil være med til en aktion på den ene eller den anden vis også uden om FN; men vi peger bare på det centrale problem, at med den aktion, der er tale om her, overholder man for det første ikke FN-pagten, og for det andet, hvis det skulle være et krav, så var det naturligt, at regeringen rettede henvendelse til FN og sagde: Vi kan med nutidens samfund ikke længere leve under de artikler, der er i dag, og derfor bør FN reformeres i en eller anden retning. Det har man mig bekendt ikke meddelt i forbindelse med den her konflikt, og derfor strider det her altså imod FN-pagten.
Det kan ikke være anderledes.
»Er udenrigsministeren enig i, at den danske regering bør overholde de internationale aftaler, Danmark har tilsluttet sig?«
Skriftlig begrundelse
Spørgeren forventer, at udenrigsministeren er enig i, at Danmark bør overholde de internationale aftaler, vi underskriver.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-04-14:
Tak for svaret.
Ligger der i det, at ministeren ikke p.t. i NATO-regi diskuterer, at Serbien skal opdeles som følge af konflikten, og ligger der deri også en accept af, at hvis man i givet fald gik ind på den tankegang, så ville det kræve et klart FN-mandat, og i modsat fald ville det være i strid med FN-pagten, hvis man på den måde gik ind i det som en del af krigsførelsen og lagde til grund, at Serbien blev nødt til at blive delt som en følge af konflikten?
Keld Albrechtsen (EL), 1999-04-14:
Ministeren erkender nu, at der er tale om en situation, hvor man helt bevidst har undladt at søge autorisation hos FN til det, man foretager sig.
Det samme var tilfældet med USA's bombardement af Irak.
Vil ministeren ikke medgive mig, at det altså er en folkeretlig fuldstændig uholdbar situation, som er opstået, hvor det efterhånden bliver praksis, at NATO eller USA går ind med militære aktioner uden at få dem autoriseret af FN, og at der her ligger et problem, som man seriøst og åbent må erkende eksisterer?
Det synes jeg ikke ministerens besvarelse viser.
Ministeren kunne jo drage den konklusion - og det vil jeg gerne spørge om - om løsningen på det her problem ikke er, at man får ændret FN's regler, således at FN er i stand til at træffe de nødvendige beslutninger, f.eks. ved at stormagterne fratages deres vetoret i FN's Sikkerhedsråd?
Kan dette ikke være en løsning, for ministrene, sådan som ministeren har gjort også her i spørgetiden i dag, snakker udenom og lader, som om der ikke er et grundlæggende folkeretligt problem, men det er der jo.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-04-14:
Nu skal der ikke være tvivl om, at Dansk Folkeparti naturligvis støtter de bestræbelser, der er for at komme de flygtninge, som er en følge af den her konflikt, til hjælp i den region, de befinder sig i, og i de lande, de er flygtet til.
Men uagtet de ting, der diskuteres omkring, hvordan man hjælper bedst og hurtigst osv., så er der jo nogle meget principielle følger, som vi jo også må diskutere som følge af konflikten dernede.
Jeg kan forstå på ministerens svar her i dag, at regeringen er af den opfattelse, at den nuværende aktion med luftbombardementer imod Milosevics styrker er forenelig med FN-pagten og de regler, der gælder i medfør af FN-pagten, og derfor er mit spørgsmål til den fungerende udenrigsminister, for det er jo så det næste, der diskuteres: Hvis man fra vestlig side eller fra NATO's side går ind i konflikten og begynder at diskutere en eventuel opdeling af Serbien, altså et frit, uafhængigt Kosovo eksempelvis, er det så regeringens opfattelse, at det tipper i retning af, at det er uforeneligt med FN-pagten og de regler, der gælder?
Så er det nemlig ikke en humanitær aktion alene længere, så er det jo også en politisk aktion, hvor man begynder at diskutere staters integritet, og dermed er der jo flere folkeretseksperter, som mener, at man går på kanten af FN-pagten, og at man eventuelt overtræder de internationale regler, hvis man gør det.
Svend Aage Jensby (V), 1999-04-14:
Har jeg ikke ret, når jeg mener, at der i resolution 1199 kan findes en betydende støtte for det militære indgreb, der blev forberedt allerede i efteråret?
Og har jeg ikke også ret i, at Milosevic har brudt utallige aftaler, utallige aftaler, og endelig, at der står 19 demokratiske regeringer bag beslutningen om NATO's indsats, og at det i virkeligheden er FN's principper, som NATO ved sin aktion forsøger at håndhæve?
Keld Albrechtsen (EL), 1999-04-14:
Jeg vil godt spørge den fungerende udenrigsministeren, om det ikke vil være klogest, hvis man i den her sag holder sig til det, som er den enkle kendsgerning, nemlig at man har iværksat en aktion helt bevidst uden at søge et FN-mandat, og at man har valgt at gøre det ud fra en række begrundelser. Jeg vil ikke her gå ind i, hvorvidt aktionen er berettiget eller ej, det er jo en kæmpemæssig diskussion, men er ministeren ikke enig i, at det er meget vigtigt at holde fast i, at her er der altså tale om en situation, hvor man fra regeringens side er gået ind og har påtaget sig ansvaret for noget, som der ikke folkeretligt er dækning for i FN's pagt?
Peter Skaarup (DF), 1999-04-14:
Jeg må nok sige, at uanset de begrundelser, som regeringen måtte have, så er det, hvis man læser FN-pagtens artikel 2, stk. 4, hvor der står, at alle medlemmer i deres mellemfolkelige forhold skal afholde sig fra trussel om magtanvendelse eller brug af magt, det være sig mod nogen stats territoriale integritet eller politisk uafhængighed eller på nogen anden måde, uforenelig med De Forenede Nationers formål.
Det er meget klart, at den konflikt, vi nu har i Kosovo, på intet tidspunkt har været i overensstemmelse med FN-pagten, og det har vist sig, at på grund af det veto, som Rusland har villet fremsætte, så har man altså afholdt sig fra at forsøge at få lavet en aktion under FN-ledelse.
Derfor vil jeg godt på den baggrund spørge den fungerende udenrigsminister: Hvad skal der egentlig til, for at vi en anden gang også bryder FN-pagten i Danmark?
Vil vi, hvis der er en konflikt mellem Israel og Syrien i det mellemste østen, gå til militær håndhævelse dernede?
Vil vi prøve at bakke tibetanerne op mod kineserne?
Vil vi blande os i den nordirske konflikt, eller hvor er det næste gang, vi skal aktiveres i strid med FN-pagten?
Det synes jeg står tilbage på baggrund af de klare signaler, der er i FN-pagten, og som vi altså ikke overholder med det angreb, som Danmark er en part af.
»Vil udenrigsministeren entydigt og klart bekræfte, at danske troppers angreb på Den Jugoslaviske Republik er i overensstemmelse med FN-pagtens artikel 2, stk. 4?« Skriftlig begrundelse
I den omtalte artikel hedder det: »Alle medlemmer skal i deres mellemfolkelige forhold afholde sig fra trussel om magtanvendelse eller brug af magt, det være sig mod nogen stats territoriale integritet eller politiske uafhængighed eller på nogen anden måde, der er uforeneligt med De Forenede Nationers formål.«
Det er spørgerens opfattelse, at det danske militære angreb - som i øvrigt må betegnes som en dramatisk historisk begivenhed, al den stund at Danmark ikke siden 1709 har angrebet en anden stat - er i strid med artikel 2, stk. 4.