Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 1997-11-27:
Vi er i færd med at forandre betingelserne for livet: Temperaturen stiger.
I Alaska er temperaturen eksempelvis steget med 3 grader inden for en i geologisk sammenhæng meget kort årrække.
Gletscherne smelter, og klimaet forandres - en forandring, som nogle vil vinde på, men de fleste tabe, først og fremmest den største generation af alle, nemlig den ufødte.
I samme århundrede gjorde man inden for naturvidenskaben de opdagelser, som gjorde det muligt for mennesket ikke bare at hævde sin åndelige overlegenhed i forhold til andre levende væsener, men også at udvise en fysisk overlegenhed.
Den teknologiske udvikling gjorde det muligt for mennesket at indtage en suveræn plads som naturens betvinger.
Hertil kommer, at vor måde at skabe velfærd på sker på lånt naturkapital og med et gigantisk forureningsbidrag.
Hvorfor bruger vi så vores kløgt så uhensigtsmæssigt?
Hvad er der galt?
Ja, det er først og fremmest galt med vores forestillingsunivers.
Det er bl.a. skrækkelig galt med vores opfattelse af frihed.
For det moderne menneske er frihed efterhånden blevet identisk med at kunne gøre, som det passer én.
Frihed er kommet til at dreje sig om at frigøre sig fra alle begrænsninger, både sociale og fysiske.
For hvad er frihed i dag?
Det er at kunne vælge mellem en Mazda og en BMW.
Det er en lidt anden frihedsopfattelse end den, som sendte madame Antoinette og hendes husbond i guillotinen, men takket være den ændring i den fremherskende opfattelse af frihed står vi i dag i den situation, at fremtidens krige sandsynligvis vil komme til at dreje sig om kampen om retten til at svine, nemlig retten til CO2-emissioner.
Og hvor koldfronterne tidligere gik mellem Øst og Vest, burde varmefronterne gå mellem Syd og Nord.
Man må imidlertid konstatere, at der ikke er helt klare skillelinjer i klimaspørgsmålet, for nogle af G 77-landenes interesser går på forunderlig vis i spænd med de amerikanske, og OPEC-landenes olieinteresser forenes nemt med amerikanernes ønske om ikke at gøre en dyt.
Men sammenlignet med situationen under den kolde krig er fordelene ved den nuværende situation, at det er forholdsvis nemt at indgå alliancer på kryds og tværs, for der er megen direkte kommunikation landene imellem.
Tænk f.eks. på Helmut Kohls interessante networking i New York, hvor han i samarbejde med nogle af verdens fattigste lande foreslog mere drastiske reduktioner, end EU-landene kunne blive enige om!
På den anden side betyder disse alliancer, at det næsten er umuligt at se, hvordan vi skal få en holdbar politisk løsning på klimaspørgsmålet.
Der mangler globalt lederskab.
USA har med sit udspil til Kyotoforhandlingerne endnu en gang bevist, at det har mistet pusten, hvad angår lederskab, og Japan - ja, man kan spørge sig selv, hvorfor i alverden Japan ville være vært for denne konference.
Men jeg håber, at den japanske regering i det mindste sidder med en lidt flov smag i munden, efter at den har fremsat sit forslag om blot en 5 pct.s reduktion inden år 2010, og hvor landene oven i købet selv må finde ud af, hvordan de vil opgøre CO2-emissionerne.
Til gengæld fremstår EU stadig mere klart som en sammenslutning, der er i stand til at påtage sig et lederskab, og det er en fornøjelse at konstatere, at EU's medlemslande har kunnet enes om en fælles målsætning og oven i købet en relativt ambitiøs målsætning, om end målene ikke er tilstrækkelige.
For Det Radikale Venstre at se
er det et vigtigt udtryk for, at EU er et overordentlig væsentligt forum og måske især på miljøområdet.
Hvad skal vi så nå i Kyoto?
Jeg er meget enig i hr. Steen Gades og miljøministerens krav om en bindende protokol med bindende målsætninger og med en præcisering af midlerne for at nå målene.
Men set i lyset af bl.a. Japans, USA's og OPEC-landenes deprimerende forhåndsmeldinger er der ikke meget at have sit håb i, hvad angår Kyoto, og alligevel er konferencen afgørende, fordi processen trods alt er i gang, og fordi den er med til at sætte klimaspørgsmålet på den globale dagsorden og ikke blot den dagsorden, som befolkningerne verden over selv er med til at sætte, men også den dagsorden, som sættes af industrien.
Med hensyn til den sidste er det værd at bemærke, at f.eks. benzinselskaberne nu er begyndt at interessere sig for vedvarende energi.
Men hvad angår den nationale danske indsats, betragter Det Radikale Venstre VK-udspillet om at afskaffe CO2-afgifterne som overordentlig skuffende, for det er, som om V og K virkelig er på banen, når det drejer sig om internationale miljøspørgsmål, men når det kommer til at feje for egen dør, kan viljen og miljøet ligge på et meget lille sted.
Der blæser stærke liberalistiske og individualistiske vinde over Danmark for øjeblikket.
Det mærker vi også på Christiansborg på forskellig vis.
Ikke desto mindre er det jo netop den frihedsopfattelse, som kommer til udtryk i bl.a. Venstres politik, som er hovedårsagen til, at vi i dag står i miljøproblemer til halsen.
Og forudsætningen for at få løst problemerne er netop, at vi får begrænset den individuelle ret til at gøre præcis, som man vil, uden hensyn til andre.
Det er med andre ord vores livsstil, som skal forandres, og det kræver, at vi ændrer vores frihedsopfattelse, så frihed igen kommer til at dreje sig om alles lige mulighed for at tage del i beslutninger om, hvordan fremtidens samfund skal se ud.
Det er det, Kyoto først og fremmest handler om.
I Det Radikale Venstre mener vi, at forhandlingslinjen i EU skal være så skarp som overhovedet muligt, og det vil sige, at det også er vigtigt, at vi på forhånd er afklarede om, hvad det er, vi vil nå.
Men jeg vil med det samme understrege, at det er meget vigtigt, at forhandlingerne ikke bryder sammen, og at det er meget vigtigt, at der stadig væk er mulighed for at gå videre efter Kyoto, for hvis forhandlingerne først er brudt sammen, vil det vare meget længe, inden vi kan få sat klimaspørgsmålet på den globale dagsorden igen. Så det er selvfølgelig et spørgsmål om at vælge den rette strategi.
Og jeg er nervøs for, hvordan sådan noget som budgetperioder kan anvendes, og jeg er også nervøs for joint implementation.
Jeg kan godt se, at der er nogle muligheder i det, men der er altså også en fare i at begynde at operere med joint implementation på nuværende tidspunkt.
Men vi er enige i, at man fra EU's side skal holde så skarp en profil som overhovedet muligt med hensyn til opfølgningen efter Kyoto, og vi er meget enige i de forslag, som er lagt frem fra SF's side, og vi er også meget enige i, at man skal satse alt det, man kan, på vedvarende energi.
Jeg synes i det hele taget, at det er noget af det, vi i Danmark kan være utrolig stolte over, når vi tager til Kyoto.
Vi kan også være stolte over vores CO2-afgift og over, at vi er et af de første lande, der har forsøgt sig med en økologisk skattereform, og vi kan være stolte over vores indsats med hensyn til den vedvarende energi, og den skal vi fortsætte med ikke bare for vores egen skyld, men af hensyn til verden, for det er jo netop en teknologi, som alle lande får brug for fremover.