Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-05-17:
Jeg vil gerne starte med at bekræfte over for hr. Holger K. Nielsen, at det nationale kompromis var fuldstændig afgørende for at komme ud af en situation i 1992, og at det nationale kompromis fortsat også for mig og for regeringen er af fundamental værdi.
Det skal ikke underkendes på nogen måde.
Det skal huskes.
Ikke for at vi bare skal vende ryggen til alting, men for at vi også skal huske på, at vi har en forpligtelse til - og det er også det, der optager hr. Holger K. Nielsen og alle os andre - at gøre, hvad vi kan for at holde sammen på befolkningen, også i det europæiske spørgsmål.
Og jeg kan forsikre for, at jeg er præcis lige så meget optaget af det spørgsmål, der hedder sammenholdet, der hedder større samling omkring det europæiske spørgsmål, som hr. Holger K. Nielsen er, og det fører mig også frem til at sige, at jeg sådan set godt kan forstå, at der er mange mennesker, der er i tvivl.
Hvordan kunne det være anderledes?
Der er også mange mennesker, der har fået afklaret deres holdninger.
Men jeg føler på en måde, at debatten her i dag har givet sit bidrag til, at vi er kommet lidt længere, og vi vil i hvert fald fra regeringens side gøre, hvad vi kan, for at holde tonen her, diskutere det, forklare det, vende det.
Jeg vil også godt sige til diskussionen om fordele og ulemper, at det jo ikke er sådan, at vi har forpligtet os til fra regeringen på forhånd at sige: Der skal være x antal ulemper og y antal fordele, og hvis der er nogen mindre, så er det ligesom ikke rigtigt.
Til hr. Holger K. Nielsen må jeg derfor sige, at jeg føler fuld respekt for det nationale kompromis, også i dag.
Jeg tror, fru Elisabeth Arnold sagde, at der jo ikke står i det nationale kompromis, at forbeholdene aldrig nogen sinde i fremtiden kan forandres af det danske folk.
Der står netop i det nationale kompromis, at hvis de skal forandres, så kan det kun ske gennem det danske folks beslutning ved en folkeafstemning.
Og det var kloge ord, der blev skrevet på det tidspunkt.
For det er jo sådan, det må være.
Det andet, jeg synes er vigtigt at huske fra det nationale kompromis, jeg husker jo vore forhandlinger med alle de ansvarlige partier, er - og dér har jeg ligesom mange andre haft min opfattelse, og jeg tror, vi alle sammen godt kan huske det - hvordan vil Europa udvikle sig?
Vi har jo altid lige siden 1972 diskuteret, i hvilken retning Europa ville udvikle sig. Og jeg mener i virkeligheden, at hvis vi sammenligner vore diskussioner fra 1992 med billedet af Europa i år 2000, så synes jeg, at vi ligger tættere på en udvikling, der har beroliget os for nogle af de bekymringer, der var - også i SF, for den sags skyld. Vi fik ikke en kæmpestor Europahær. Vi fik en krisestyring, som begynder at tegne sig.
Vi fik ikke et økonomisk-politisk samarbejde i den fælles valuta, som ikke tager hensyn til beskæftigelsen.
Vi fik en Amsterdamtraktat, og senest har vi fået et Lissabontopmøde, der er fuldstændigt enestående i forhold til, hvad selv de bedste og mest optimistiske forventninger kunne forudse i 1992. Jeg må sige, at Lissabontopmødet for mig i virkeligheden er den endelige understregning af, at det ikke længere har mening at tale om Europas Forenede Stater.
Det har mening at tale om et meget klogt samarbejde, der nu prioriterer alle de ting, som vi har lagt så stor vægt på skulle stå tydeligere for os.
Og derfor er det, at jeg føler, at det er det rigtige tidspunkt, og at det i virkeligheden er i fuld forlængelse af det nationale kompromis, at vi nu tager det skridt, vi lægger op til.
Det andet, jeg vil hæfte mig ved, og som ligesom har været en tone i debatten her i dag,
er: Er det nu sådan at vi, hvis vi forbliver uden for, så bevarer vores handlefrihed, som det er sagt?
Her vil jeg gerne sige til dem, der argumenterer for, at vi uden for har større handlefrihed end inden for, at det forholder sig i virkeligheden omvendt.
Tiderne har skiftet.
Danmarks økonomiske afhængighed - det er jo sandheden - er stigende i forhold til vore naboer; den er ikke faldende.
Danmarks økonomiske afhængighed af vore naboer er stigende; den er ikke faldende.
Og jeg må korrigere mig selv, fordi jeg for et par måneder siden kom til at sige, at vi havde en handlefrihed på 2 timer i forhold til Den Europæiske Centralbanks rentefastsættelse.
Vi har en handlefrihed på 11 minutter.
Jeg kan dokumentere det ved en lille seddel, jeg fik af nogle af mine medarbejdere her i Folketinget, at der formelt gik 2 timer fra Den Europæiske Centralbank havde offentliggjort sin renteændring; og det er også rigtigt, men reelt gik der 11 minutter.
Jeg synes, vi skal sige sandheden til den danske befolkning, at der ikke er noget forkert i, at vores land er afhængigt af de andre, og at de andre er afhængige af os.
Vi er måske mere afhængige af dem - det er der ikke noget forkert i.
Det forkerte ville være ikke at sige det.
Og det forkerte ville være ikke at påtage sig den indflydelse og dermed det ansvar, man kan få ved at deltage i et samarbejde, som de andre under alle omstændigheder beslutter sig til, og som betyder, at vi får pålagt nogle ting, som vi - om vi kan lide det eller ej - må indrette os efter.
Sat på spidsen og måske lidt folkeligt udtrykt - det bør vi vel også kunne her fra talerstolen - har vi valget mellem enten at modtage rentemeddelelserne pr. telefax eller e-mail og indrette os derefter og modtage forskellige andre beslutninger på samme måde og indrette os derefter, eller også selv være med til at skrive den e-mail eller den telefax - jeg ved godt, vi skal omgås faxmaskiner med forsigtighed, men alligevel.
Det andet, jeg ville sige, var noget med: Hvordan har
man det med at have indflydelse på ens egne anliggender?
Det har jeg det altså ret godt med, og jeg har det ret dårligt med ikke at have det.
Jeg tror, vi kender det fra vores eget privatliv - nu skal jeg ikke gå for tæt på, men jeg gør det da i hvert fald - i familierne og som tillidsmand på en arbejdsplads, det kan jeg også tale med om.
En tillidsmand på en arbejdsplads - sagt til hr. Keld Albrechtsen, for jeg ved, det interesserer hr. Keld Albrechtsens parti - vil have det
meget dårligt med, at direktionen sidder og diskuterer medarbejdernes løn- og arbejdsvilkår, uden at han eller hun er der, meget dårligt.
Og jeg ser det i virkeligheden på samme måde.
Jeg har det simpelt hen dårligt med, at de andre sidder og snakker om Danmarks fremtid, uden at vi er der.
Det er noget trist noget.
Og vi må også sige, når vi ser på de perioder af vores historie, hvor vi har troet, vi kunne hygge os med os selv, at da gik det jo galt for os.
Og når vi så i et forsøg begyndte at finde nogle allierede, gik det ekstra galt for os, fordi vi valgte de forkerte allierede af de store magter.
Jeg tænker på Napoleon og Frankrig, hvor det gik gruelig galt for os tilbage i vores historie.
Så tro ikke, at valget er sådan at isolere sig og så holde sig helt uden for til gavn for Danmark, eller, som det andet, at vælge nogle få.
Det enestående valg, vi har nu, er, at vi kan være sammen med de andre i et afbalanceret fællesskab.
Jeg siger ikke, at vi skal bestemme det hele, vorherre bevares.
Jeg siger bare det afbalancerede, de store og de små imellem sig i et fællesskab, hvor vi kan operere, hvor vi kan øve indflydelse, hvor vi kan deltage.
Og igen er det ikke sådan, at det bare handler om at sidde ved selve bordet.
Det handler om at være der, at forme strategier og visioner, at dokumentere, at vi har handling bag ord og resultater bag ord.
Det tredje punkt, jeg vil nævne, er finanskriserne.
Jeg vil gerne se den politiker, der over for mig kan garantere, at der aldrig nogen sinde de næste 30-40 år kommer en finanskrise i verden, som ikke vil ramme Danmark.
Det er muligt, at man kan stå heroppe og sige det, men det er ret usandsynligt, at der er ret mange, der tror på det.
Vi får jo finanskriser i verden igen.
Jeg taler ikke om de to, vi kom igennem i 1998 og i 1993 og lidt undervejs.
Næh, jeg taler om den, vi havde i 1974 og i 1978-79, hvor arbejdsløsheden mangedobledes i Danmark og i hele Europa.
Og jeg taler igen og igen om, at årsagen til, at vi har 15-18 millioner arbejdsløse i Europa, lidt afhængig af, hvem vi tager med, og hvordan vi måler det, er ikke EU's skyld.
Det var, at vi manglede EU, da der virkelig var behov for det.
Og derfor er det, jeg siger også til min gode ven hr. Klaus Hækkerup: Ja, vi skal tænke langt, men netop derfor, fordi vi skal tænke langt, viser man altså sit land den bedste interesse ved at sørge for at placere sit land i et fællesskab, der giver det større indflydelse indenfor end udenfor, i et fællesskab, der samtidig giver større beskyttelse indenfor end udenfor. Vi har jo set en Bill Gates, der i løbet af nanosekunder, eller så lad os bare sige sekunder da, enten kan vinde eller tabe milliardvis af dollars.
Vi har set det samme i Europa, ja, vi har endda set det samme i lidt mindre målestok på de danske børser.
jeg må sige til hr. Frank Dahlgaard, at man kan have sine økonomiske teorier og lærebøger, al respekt for det, men vi kommer ikke uden om, at vi er i en verden i dag, om vi kan lide det eller ej, hvor vældige rå økonomiske kræfter er fuldstændig ligeglade med de bedste intentioner, der er her i Folketinget.
De har ét eneste mål, det er at tjene så mange penge på så kort tid som overhovedet muligt.
Og det kan gå ud over nationer, det kan gå ud over lande, det kan gå ud over folk, og det ønsker jeg altså ikke at medvirke til, især naturligvis ikke, hvis vi har chancen for at placere Danmark sammen med vore partnere i et fællesskab, der gør, at euroens kurs vist da kan bevæge sig i forhold til dollaren, men hvor euroen aldrig kan bringes ud af kontrol for de medlemslande, der omfatter 3-400 millioner til sidst.
Må jeg slutte med at sige for min part, at Det Økonomiske Råds rapport glæder jeg mig til at få lejlighed til at diskutere i detaljer.
Nu har vi set en pressemeddelelse i dag.
Jeg ved, at der traditionelt i rapportens behandling om en uges tid vel er et møde i Det Økonomiske Råd, og dér vil jeg spændt følge debatten ligesom alle andre.
Jeg hører allerede synspunkter nu på det.
Jeg vil bare sige én ting om det.
Jeg skal komme tilbage til det, og det vil heller ikke være passende at diskutere det nu, for vi har ikke hele materialet, men om 1 uge har vi, og lad os så tage diskussionen om Det Økonomiske Råds rapport, så vi kan diskutere det ligeligt og direkte og ordentligt.
Og lad os så give hinanden håndslag på, at indtil da tager vi ikke Det Økonomiske Råd, vismændene, til indtægt for det ene eller det andet standpunkt.
Det ville jeg synes var lykkeligt, for så kan jeg passe mit job i Polen, og det er jo også vigtigt.