Ole Sohn (SF), 2003-09-09:
Når man lyttede til hr. Lars Barfoeds ordførertale, fik man indtryk af, at det gik forfærdelig skidt under den forrige regering, og at det går ufattelig godt under den nuværende.
Så skal jeg blot konstatere, at det er lidt forunderligt, at alle kurverne stort set knækker den modsatte vej.
Beskæftigelsen falder, arbejdsløsheden stiger, og den sociale velfærd er sat under pres.
Mere behøver man egentlig ikke at sige, for folk kan jo gøre deres overvejelser om, hvordan det gik, og hvordan det går.
Det, jeg synes man kan sige om finanslovudspillet, er, at det er tæt på at være et generationstyveri.
Det, der er af hovedpunkter i finanslovforslaget, nemlig at man vil nedsætte reguleringen af SU, af boligydelsen, af børnefamilieydelsen, taler jo sit tydelige sprog.
Daginstitutionerne bliver dyrere.
Den hjælp, som mange, de hårdtarbejdende børnefamilier, har fået igennem hjemmeserviceordningerne, mister de nu.
Sammenholder man det med de forringelser af velfærden, der generelt er sket med VCO-skattepakken, ser man, at den er meget dyrekøbt.
De snævre økonomiske rammer for kommunerne forringer den borgernære service.
Det rammer daginstitutionerne.
Gymnasierne er pressede - oven i købet så meget, har jeg konstateret i dag, at nogle amter indfører kopiafgift, sådan at den enkelte studerende nu skal betale for at foretage noget ulovligt, nemlig at kopiere bøger.
VC-regeringens økonomiske politik har faktisk bidraget til at gøre ulykken værre med en stigende arbejdsløshed.
Det er ikke nok, som regeringen gør, at sige, at alle ulykkerne kommer til os udefra, og at vi ikke har noget ansvar.
Jo, regeringen har et ansvar, regeringens støtteparti har et ansvar.
Det, der har været forunderligt under dagens debat, er, at det har været ufattelig svært at få nogen af de tre partier til at forholde sig til noget af det, der er helt afgørende: Der er en stærkt stigende arbejdsløshed blandt nyuddannede - en stærkt stigende arbejdsløshed blandt nyuddannede, som gør, at hvis de personer ikke kommer i gang, vil man hurtigt se, at deres uddannelser bliver forældet, og at de vil komme til at få et stort problem med at komme ud på arbejdsmarkedet.
Men hvilke initiativer er der taget fra regeringens side?
Ingen.
Regeringen og Dansk Folkeparti har talt meget om, at vi skulle have færre indvandrere ind.
Til gengæld skulle der gøres noget for integrationen af dem, der er her.
Vi kan konstatere, at problemerne for folk med en anden etnisk baggrund end dansk med at få job er stærkt stigende.
Det er den virkelighed, vi står over for.
Det er korrekt, at finansministeren meddelte ved fremlæggelsen af finanslovudkastet, at regeringen gør, hvad den kan.
Spørgsmålet er bare, om det er manglende formåen eller manglende vilje.
Det kan man jo så diskutere og lade stå hen.
Jeg synes, der er to områder, som er væsentlige at sætte fokus på i forbindelse med dette års finanslovforhandlinger.
Danmarks råstof dækker sådan set begge temaer: Det er fremtidens råstof, altså børn og unge, og det aktuelle råstof, nemlig arbejdskraften.
Når vi nu har kritiseret regeringen for ikke at fokusere på børns og unges vilkår i tilstrækkelig grad, vil jeg godt prøve at fremhæve nogle af de initiativer, som SF mener bør inddrages i finanslovforhandlingerne. Vi ved, at der er problemer ude i skolerne med indlæring.
Vi ved, at fedme er et nationalt problem, men hvad gør vi i skolerne?
Ja, vi ser, at flere og flere børn og unge får dårligere og dårligere kost lige fra daginstitutionsalderen og op igennem folkeskolen.
Derfor foreslår vi, at der bliver indført en ordning med et sundt og gratis måltid mad til alle børn og unge i daginstitutionerne og folkeskolen.
Det lever også helt op til det signal, som Det Konservative Folkeparti har sendt om at gå ind i en forebyggende indsats.
Det har flere formål: Det øger børns indlæringsevne, det modvirker fedme, det skaber i øvrigt også arbejdspladser både i fødevareindustrien, i det økologiske landbrug, og det giver også beskæftigelse til økonomaer og lignende.
Så det har flere funktioner.
Man kunne måske nærmest kalde det en Kinderægmodel.
På samme måde ved vi, at der er behov for at forbedre de fysiske forhold for børnene i folkeskolen, men også på legepladser.
Derfor mener vi, der skal sættes flere penge af til fysiske forbedringer.
Det er jo lidt forunderligt, at vi kan konstatere, hvis vi f.eks. ser på de fysiske rammer i skolerne og på legepladserne, at der sidste år var 16.200 børn, der kom så alvorligt til skade på landets legepladser, at de måtte på skadestuen.
Det er jo just ikke gratis, det er i øvrigt heller ikke særlig behageligt for dem, det går ud over.
Derudover kom 8.000 alvorligt til skade i landets skolegårde.
Så hvis vi kan foretage en indsats for at forbedre de fysiske rammer for børn og unge, vil det give en afledt besparelse i sundhedssektoren, og de penge, der kan spares dér, kan bruges så rigeligt til andre formål inden for sundhedssektoren.
Vi mener også, det er helt forkert, at kommunernes økonomi er blevet strammet så alvorligt, at rammerne for daginstitutionerne bliver skåret ned i en tid, hvor vi kan se, at der er behov for mere personale til at sikre en ordentlig sprogstimulering, som er medvirkende til, at børn
Og sådan kan man tage det ene eksempel efter det andet.
Det er spørgsmålet om praktikpladser og produktionsskolerne.
Jeg synes, det er fantastisk, at det overhovedet ikke er lykkedes at få nogen melding om, hvad man gør på de områder, hvor der er så store behov.
Vi kan se, at der er alt for mange, der falder fra på erhvervsskolerne og ikke får uddannelsen gjort færdig.
Der må sættes ind for at mindske frafaldet.
Vi er også nødt til at få forbedret mulighederne for, at arbejdsgiverne tager flere praktikanter ind, for erhvervslivet er nødt til at forstå, at man ikke bare kan sidde med armene over kors og sige, at man ikke har tid til at tage praktikanter ind og medvirke til uddannelsen af unge, samtidig med at man ved, at der både i dag og fremover vil være mangel på arbejdskraft med de rette kvalifikationer.
Derfor er vi fra samfundets side nødt til med både pres og gulerodsmetoden at sikre, at vi får flere praktikpladser.
Den kollektive trafik burde være noget, som interesserer alle, som går ind for trafiksikkerhed, forbedring af sundhedsforholdene, men også børnefamiliernes økonomi og folks økonomi i det hele taget.
Hvis man ser på den kollektive trafik fra 1980 og frem til i dag, er priserne i hovedstadsområdet steget til det femdobbelte, mens benzinpriserne i samme periode kun er steget til det dobbelte.
Det er jo noget, der er med til at presse folk over til privatbilerne, som der efterhånden overhovedet ikke er plads til i de større byer.
Så der er behov for en markant indsats over for fremtidens råstof, over for de rammer, vi giver børnefamilierne.
Jobplanen og arbejdsmarkedet har med rette været dagens hovedtema.
Det er sådan set også naturligt, at regeringspartierne har følt sig noget i defensiven over for, hvad de skulle stille op.
Det eneste reelle svar, vi har fået,
er: Vi skal bare sikre, at der kommer gang i hjulene, så skal markedskræfterne nok sørge for det.
Det er en fattig økonomisk politik at lægge for dagen.
Vi mener, at vi skal fokusere på de områder, hvor der er uløste opgaver, og hvor der er opgaver, vi alle sammen ved skal løses.
Vi ved alle, at vi har behov for at få sat øget renovering af kloaknettet i gang landet over.
Det er alle enige om, spørgsmålet er bare: Hvornår?
Det er ikke noget, man kan sige at vi ikke skal løse.
På samme måde med vandledningsnettet og fjernvarmenettet, som er uløste opgaver, og som samfundet har en forpligtelse til at få løst i egen interesse.
Hvad er mere naturligt i en tid, hvor der er stigende arbejdsløshed og arbejdskraften er til rådighed, end at fremrykke de investeringer, som gør, at man kan skabe nye grønne job?
Jeg fatter simpelt hen ikke, at selv en borgerlig regering ikke kan se, at opgaver, som skal løses, bør man sætte ind over for i en tid, hvor der er så høj arbejdsløshed.
Det ville da være mere fornuftigt at anvende den ledige arbejdskraft til at løse de uløste opgaver frem for som i finanslovforslaget at hensætte 20 mia. kr. til dagpenge - 20 mia. kr. skal betales, for at folk ikke laver noget, mens vi samtidig har uløste opgaver i samfundet.
Det hænger ganske enkelt ikke sammen.
Jeg vil i øvrigt lige i den her forbindelse sige, at det er lidt underligt i en situation, hvor hele salen har emmet af debatten om beskæftigelse og af, hvad der skulle ske her, at regeringens beskæftigelsesminister overhovedet ikke har fundet det værdigt eller interessant nok at følge den debat, som er så intens og så alvorlig, men det er jo selvfølgelig regeringens eget ansvar og udtryk for dens prioritering.
Et andet emne, som er væsentligt for sikring af fremtidens velfærdssamfund, er forskningen.
Der har været meget snak, det har været forsøgt at skose den forrige regering for ikke at gøre nok.
Jeg erindrer tydeligt de forhandlinger, der var forud for valget, og det er ganske rigtigt, at kurverne gik nedad.
Den forrige regering lagde an til, at der skulle investeres flere penge i forskning, men vi var flere partier, der sagde, at det ikke var nok.
Ud over SF og Enhedslisten sagde også Venstre og De Konservative, at der skulle bruges væsentlig flere penge til forskning end blot det, som SR-regeringen havde lagt an til, nemlig en lille stigning.
Det var ikke nok.
Nu kan vi så konstatere, at rollerne er byttet om, og at Venstre og De Konservative, som nu sidder i regering, mener, at status quo er nok til at sige, at man har fået en sejr.
Det er for fattigt, og vi når ikke Barcelonamålsætningen på den måde.
Derfor er vi nødt til, ikke af hensyn til målsætningen, men af hensyn til vores egen fremtids muligheder for at fastholde velfærdssamfundet, at sætte øgede midler af til forskningen.
Et andet element, som er væsentligt, er uddannelsesdelen, også når vi snakker arbejdsmarked.
Jeg er nødt til at sige til regeringen, at i den arbejdsmarkedsreform, man har lavet, har man bevidst nedprioriteret uddannelsesindsatsen for arbejdsløse.
Det har man også sagt åbent.
Regeringen har den opfattelse, at det ikke kan svare sig at sætte uddannelsesinitiativer i gang for arbejdsløse i de første 12 måneder, fordi 70 pct. finder arbejde af sig selv.
Ja, det gør de, men hvad med de sidste 30 pct.?
Det er simpelt hen ufatteligt, at et samfund har råd til at sige, at vi betaler dagpenge 1 år, selv om vi godt ved, at det er nødvendigt, at arbejdsløse får opkvalificeret deres kompetence, for at de kan gå ind i de nye job, der kommer eller gerne skulle komme.
Derfor er det ufatteligt, at regeringen har meldt ud til landets arbejdsmarkedsregioner, at der maksimalt må bruges 55 pct. til uddannelsesaktiviteter i en tid, hvor arbejdsløsheden stiger, og hvor mulighederne for at få kvalificerede jobtræningspladser bliver mindre og mindre.
Jeg forstår heller ikke, hvorfor regeringen - jo, det gør jeg godt, det er selvfølgelig ud fra en ideologisk begrundelse om, at man ikke vil give statsstøtte til nogle erhverv, men godt til andre - ikke vil være med til at fremme iværksætterkulturen inden for hjemmeserviceområdet, som har været med til at udvikle nye erhvervsområder, som har været med til at gøre sort arbejde hvidt.
Det skal nu sløjfes, ikke fordi det kan svare sig økonomisk, for det kan det overhovedet ikke.
Det bliver dyrere for staten at lave den nedprioritering af hjemmeservicen, som nu fjerner de hårdtarbejdende børnefamiliers mulighed for at få hjemmeservice
Man skal jo sådan set ikke være særlig dygtig for at regne ud, at når man mere end halverer tilskuddet til hjemmeservice og dermed også mere end halverer antallet af folk, der arbejder inden for hjemmeserviceområdet, ja, så vil disse med en stigende arbejdsløshed naturligvis for det meste flyttes over i arbejdsløshedskøen og dermed bliver den besparelse, som kommer på Erhvervsministeriets område, en udgift på Beskæftigelsesministeriets område. Jeg fatter simpelt hen ikke, at der skal gå så meget ideologi i det, at man hellere vil fremme en arbejdsløshedsproces frem for at sikre nogle job i en tid med høj arbejdsløshed. Den samme argumentation, jeg brugte sidste år, agter jeg også at gentage omkring servicejobbene, som er en besparelse til finansministeren, som regeringen ikke ønsker at tage imod.
Vi vil lægge det ind i forhandlingerne, fordi vi mener, det er vigtigt, at vi skaber nye job og samtidig foretager besparelser på statens område og i øvrigt også giver de hårdt trængte amter og kommuner mulighed for at forbedre servicen for den halve pris.
Argumentet om, at man ikke vil være med til at lave statsstøttede job holder ganske enkelt ikke, for der er ikke en eneste offentlig arbejdsplads hverken i stat, amt eller kommune, som ikke er støttet offentligt.
Det er jo bare et spørgsmål om, at man målrettet hæver bloktilskuddene til amter og kommuner med 100.000 kr. pr. person, man ansætter i servicejob.
Så det er et spørgsmål om at være rationel og se, hvordan vi kan skabe nogle regulære job frem for de her kunstige job, som regeringen og forligspartierne omkring arbejdsmarkedsreformen mener der skal til i form af jobtræning, som for en dels vedkommende ikke har meget perspektiv i sig.
Vi vil også i forbindelse med finanslovforhandlingerne inddrage et element om antallet af offentligt ansatte.
Jeg ved, at det ikke er regeringens kop te, men jeg fatter simpelt hen ikke, hvorfor man ikke ansætter nogle flere jurister i anklagemyndigheden.
Det er utåleligt for retssikkerheden, at folk, som bliver anklaget, skal vente månedsvis, årevis, inden deres sager kommer for retten
Tænk bare på sagen oppe fra Frederikssund.
Det er krænkende for retsbevidstheden, og her må det være rimeligt, at der bliver ansat ledig arbejdskraft, når vi har den kvalificerede arbejdskraft.
På samme måde kan man sige, at det er utåleligt, at det skal tage så lang tid at få behandlet en revalideringssag, en førtidspensionssag, en arbejdsskadesag, når vi har den kvalificerede arbejdskraft, og folk lider, mens de venter på at få en afgørelse. Så vi er simpelt hen nødt til at få hurtigere svar fra det offentlige, og så må vi ansætte det personale, der er nødvendigt.
Jeg synes, det er fattigt, at regeringen siger, at de store velfærdsreformer må vi skubbe hen i en kommission og så håbe på, at den først barsler efter næste valg.
Vi ved jo godt, hvor skoen trykker, og hvor der skal sættes ind.
Vi har jo ikke råd til i al evighed at blive ved at give folkepension til alle.
Det er heller ikke rimeligt, at folk, der har en indtægt på 300.000, 400.000, 500.000 kr. om året, skal have en offentlig ydelse, blot fordi de bliver 65 år.
Derfor foreslår SF, at vi begynder at foretage en aftrapning af folkepensionen for velstillede pensionister, som har mulighed for at klare sig selv.
På samme måde med børnechecken.
Vi foreslår, at man også over for de mere velstillede børnefamilier starter en aftrapning, sådan at pengene kan bruges på de områder, hvor der er behov for en økonomisk indsprøjtning.
Så vil jeg gerne sige til processen med finansloven, at jeg tror, finansministeren har noteret ned, at der ikke er mange positive ord fra SF's side til forslaget, og at man heller ikke skal forvente støtte til den samlede finanslov, men som altid møder vi selvfølgelig op til de forhandlinger, vi bliver inviteret til, for vi kan se, der er nogle muligheder for at lave nogle delforlig.
Vi indgår allerede nu i nogle af forhandlingerne og møder også op til de forhandlinger, der måtte komme,
og vil også som sidste år levere en række forslag med alternative besparelser til finansiering af andre initiativer.
Så det møder vi op til.
Så vil jeg gerne afslutningsvis sige til Socialdemokratiet, at vi er glade for, at de nu kan se fornuften i, at der skal ske en beskatning af de multinationale selskaber, af Nordsøenergien.
Det havde vi lidt svært ved at få igennem før valget.
Nu siger jeg det åbent og ærligt, og vi vil holde dem fast på det også efter næste valg.
Til Det Radikale Venstre vil jeg sige, at jeg er glad for deres udmelding i forbindelse med præsentationen af deres finanslovforslag om, at de også ser regeringens udspil som det store generationstyveri, som skal bekæmpes, og jeg er for så vidt enig i, at alle under 40 år burde skrige, for her skulle der ske noget.
Så der er mulighed både for at lave nogle mindre delforlig og for at forhandle med regeringen, men det, jeg synes har været mest positivt ved dagens debat, er sådan set, at på trods af forskelligheder mellem oppositionens partier er der en fælles linje i, hvordan vi vil udbygge velfærdssamfundet, og det er det, der er afgørende for, at der også kan komme et troværdigt alternativ til den nuværende regering.