Peter Duetoft (CD), 2000-12-14:
Finansloven er lidt trist af politiske grunde, i hvert fald når man har CD's grundsynspunkt, nemlig at det bør være så bred en finanslovaftale som overhovedet muligt, men det var der så ikke mulighed for i år.
Man kan diskutere, hvem der har skylden for det.
Jeg er overbevist om, selv om jeg har stor respekt for finansministeren, at der formodentlig i regeringspartierne var den holdning, at det ikke gjorde noget, hvis Venstre og De Konservative blev lidt udstillet. Jeg er da overbevist om - og det kunne vi jo se på afstemningsmønsteret i går, at sjældent har man vel begæret så mange afstemninger om egne forslag, som det skete i går, så der var selvfølgelig nok megen strategi og taktik fra regeringens side i det her.
Men omvendt må jeg sige, at der også fra den borgerlige lejr var strategi, og at der fra den borgerlige lejr nok ikke var den store lyst til at indgå et forlig.
Og har man været i tvivl, så er tvivlen da i hvert fald viftet væk efter fru Lene Espersens ordførertale i dag.
For hendes sidste svar i en replik til mig var, at det store problem med, at CD var med i 1,2 mia. kr. ud af 420 mia. kr. i forhold til regeringen, var, at så krakelerede billedet af det borgerlige samarbejde og den borgerlige lejr. CD skabte pludselig et billede af, at regeringen ikke kun arbejdede med venstrefløjen, for pludselig var der et område, hvor CD var med.
Det er jo et tydeligt eksempel på, at både i denne debat, men altså øjensynlig også i forhandlingerne op til denne finanslov er blokpolitikken og frygten eller ønsket om et valg inden for ikke alt for lang tid slået igennem med fuld kraft. Det var altså vigtigere at stille sig i position og vise, hvilken lejr man var i, end at opnå nogle resultater.
I CD har vi faktisk den holdning, at når man går ind i en valgkamp
, meddeler man vælgerne, hvilken regering man ønsker efter et valg, og man kæmper for at få den; af og til får man det, og af og til får man det ikke.
Får man den regering, man er gået til valg på, så hurra hurra.
Får man ikke den regering, man går til valg på, så skal man ikke sætte sig hen i et hjørne og surmule, så gælder
det da om at få så meget indflydelse for sine mandater som overhovedet muligt. Sådan er det nu i praktisk politik.
Man skal ind og påvirke så meget, man kan.
Det skylder man de mennesker, der giver deres eneste kryds til et parti, og det er så ligegyldig, hvad det er for et parti.
Derfor bekymrer det mig lidt, når jeg sådan hører, at det var billedet, der var det værste.
Det var dér, CD havde det store svigt, det var dér, vi gik i seng med fjenden, det var dér, vi deltog i bunkebrylluppet, fordi vi tillod os på nogle områder, hvor regeringen og CD kunne blive enige om nogle forslag, der i øvrigt for de flestes vedkommende var gode borgerlige forslag, nemlig styrkelse af forskning, styrkelse af de videregående uddannelser osv., at lave en aftale.
Det pudsige ved den aftale er jo, at en række af forslagene vil Venstre og Det Konservative Folkeparti jo støtte, og det er da udmærket.
Det er bare for som indledning at sige, at der var nu nok både retorik og taktik i alle lejre, og i alt fald er det blevet afsløret i dag, at der var det i fru Lene Espersens hoved.
Der er tre grundsøjler for CD i diskussionen om en finanslov, og de er, at vi gerne vil være med til at sikre et socialt rimeligt velfærdssamfund, at vi gerne vil være med til at sikre et stærkt erhvervsliv, og at vi gerne vil understrege Danmarks internationale ansvar.
For at starte med den sociale side så glæder vi os over, at der i finansloven er en fortsættelse af aftalen omkring servicejobbene fra sidste år.
Nogle job, der var gode, en ordning, der var rigtig, en ordning, der sørger for, at mennesker på den ene side kommer i arbejde, mennesker, der har svært ved at komme i arbejde, og på den anden side er man med til at sørge for, at nogle opgaver ikke mindst over for vores ældre og vores børn bliver løst. Der var nogle problemer, der var nogle barrierer.
Det andet, der er vigtigt, er jo at understrege det rummelige arbejdsmarked.
Det er et vigtigt signal til mennesker rundtomkring, at de faktisk er til noget, at de er vigtige dele af et samfund, at der ikke er nogen, der er udskudte, og nogen, som er mindreværdige, og nogen, som i virkeligheden bare kan kigge på fra sidelinjen.
Det, der selvfølgelig er problemet i den diskussion, er, at det i højere grad er en holdningsdiskussion, end det er en lovgivningsdiskussion, at det er en diskussion, der i højere grad drejer sig om ændringer af nogle grundlæggende ting i stedet for blot at være nogle konti på en finanslov. Tager vi sådan noget som aldersdiskriminationen, er det meget svært på en finanslov at gå ind og bekæmpe en aldersdiskrimination.
Naturligvis kan det offentlige gå i spidsen, naturligvis kan staten gå i spidsen med seniorpolitik, og det håber vi bestemt at staten vil, men det er jo også et spørgsmål om holdningen ude på det almindelige arbejdsmarked til, om mennesker, når de er 50 år, allerede skal blive opfattet, som om de er yt, eller om man skal sørge for, at der ved efteruddannelse osv. holdes fast i dem.
Når vi taler om andre grupper, mere udsatte gruppe, når vi taler om sindslidende, når vi taler om fysisk handicappede osv., så er der jo nogle frygtelige barrierer.
Der er nogle tabuer.
Der er tabuet: Skal vi virkelig have sådan nogle, jamen hvad skal de lave på min arbejdsplads?
Det møder man, og desværre er det jo dybtliggende hos nogle mennesker.
Det andet er så, at der bestemt også er et andet problem
i det, nemlig at der på nogle arbejdspladser, også i det offentlige, er en opfattelse af, at det, at man får mennesker, der er anderledes ind på arbejdspladsen, i virkeligheden bare er en god undskyldning for at fjerne ordinære job.
Hvorfor skal de komme rendende her med tilskud, og hvad ved jeg, fordi så fyrer vi jo nogle af de almindelige mennesker?
Jeg hørte det såmænd for ikke så længe siden fra forsvaret, hvor man nogle steder undrer sig over, at der i forbindelse med forsvarsforliget er blevet skåret ned i noget personale, hvorefter man rent faktisk havde fået ansat nogle i forbindelse med det rummelige arbejdsmarked.
Og straks kom jo også de faglige organisationer og sagde: Hovsa, hvad er det nu, I laver?
Derfor må jeg sige, at noget af det mest dødbringende, man kan gøre over for et rummeligt arbejdsmarked, er dog at lægge op til en masse grønthøstermetodenedskæringer i det offentlige, der bare fører til sådan en procentdims rundtomkring, hvor man siger, at nu skal folk væk.
Det vil jo skabe modvilje mod andre, for folk vil opfatte dem som undskyldning for, at der kan skæres ned.
Derfor skal man være forsigtig med at gå ud med generelle nedskæringer i alt fald. Der er mange gode tiltag på de her områder i finansloven, men der er altså også erhvervsbelastningen, som jeg skal vende tilbage til.
Det er meget svært at gå ud til det private erhvervsliv og fortælle dem, at de skal være med i det rummelige arbejdsmarked, og samtidig beder man dem om, at de skal betale mere til statskassen.
Det hænger ikke sammen, og det er jo en af hovedgrundene til, at vi kritiserer de erhvervsforslag, der ligger i finansloven,
ganske voldsomt.
Jeg vil godt gøre et par bemærkninger om den nye førtidspensionsreform.
Den er vi tilfredse med, vi er glade for, at der er kommet en ordentlig alderspensioneringsordning, og vi mener også, at fleksjobbene i det rummelige arbejdsmarked er meget vigtige.
Vi ønsker både ministeren og bestemt hele Folketinget held og lykke med den pension.
Det kan være, der både skal laves nogle forklaringer, måske også nogle overgangsordninger, det ved jeg ikke noget om, men i alt fald er det klart, at man ikke må føle det, som om man bliver snydt.
Når det er sagt, skal der også være et lønligt håb om, at kommunerne f.eks. er i stand til at klare den her opgave omkring fleksjobbene, og vi håber, at de kan indfri opgaven.
Det er en meget løfterig førtidspensionsreform, men den skal jo altså hænge sammen.
Alt i alt er der gode sociale tiltag i finansloven, men jeg vil godt komme med et par generelle bemærkninger alligevel.
Vi tror altså ikke på, at fri konkurrence og al mulig valgfrihed kan løse alle problemer.
Med al respekt for hr. Thor Pedersen, og jeg har megen respekt for hr. Thor Pedersen, så lyder hr. Thor Pedersen en gang imellem fuldstændig som de gamle marxister.
I dag er det frit valg. Det eneste, jeg bare siger til hr. Thor Pedersen, er, at jeg er enig i, at det nok på nogle områder er rimeligt med frit valg, men at vi nok er nødt til at sige, at det ikke kun er det, der skal til for at løse problemer.
Det samme med skattestop og skattelettelser.
Jamen spørgsmålet er jo, hvor hjælpsomt det er i forhold til den sociale stabilitet i det danske samfund.
De generelle nedskæringer har jeg nævnt, for de vil ødelægge meget.
Jeg har lyst til igen i dag at sige, fordi den skattedebat har kørt, at det er utroligt, at stort set hele dagen i går og også den debat, der har været i dag, har handlet om en eneste ting, nemlig skatteprocenten.
Det er det, man har diskuteret i en uendelighed. Ville det ikke have været smart at starte den anden vej og så ende med en procent?
Det er jo ikke meningen.
Jeg kender mine 178 kolleger herinde så godt; der er måske en enkelt eller to, men ellers er der ingen, der kunne drømme om at tænke sådan.
Sandheden er jo, at skattetrykket og skatteprocenterne er udtryk for de forventninger, der er i det danske samfund, fra de danske borgeres side.
Går man ud til mennesker og spørger, hvordan med skatten, så kan det godt være, at man hører, og det gør jeg da også, at den jo er lidt høj, og at Ole Stavad griner, når han hiver penge op af lommen på folk, og alt det der. Når man så siger, at det er i orden, men hvad er det så, vi ikke skal, så er svaret: Jah, min gamle mor skal jo passes lidt bedre på plejehjemmet, mine børn skal have en god uddannelse, og der er også for mange huller i vejen, og vi skal have noget mere politi, for der er for lidt politi til at klare volden.
Så skal vi jo også lige være med i lidt forsvar nogle andre steder, og så skal vi måske også have et teaterstykke, og så skal vi måske også give lidt ulandsbistand, og så skal vi måske også have en enkelt social pension, og så skal de sindslidende i alt fald også behandles godt.
Jo tak, siger jeg så, hvor er det så, vi skal skære ned?
Sandheden er jo, at når mennesker bliver konfronteret med konsekvenserne af de der procenter, som man diskuterer herinde, så vil langt den største del af den danske befolkning ikke tage konsekvensen og afstå fra de ting, som de gerne vil have i dag.
Det er jo det, der er problemet i skattedebatten.
Derfor er det en pseudodebat at blive ved med at starte med at diskutere, om procenten skal være det ene eller det andet.
Vi skal klare diskussionen, som også er blevet efterlyst her, det anerkender jeg, om prioriteringerne
: Hvad er det så, vi ikke skal lave i det offentlige?
Nogle står jo også og siger, at det er penge, der løser alt, og at skattenedsættelser løser alt.
Jeg tror ikke på det og da slet ikke, hvis der kommer en situation, så mennesker i virkeligheden kommer til at betale lige så meget, som de plejer.
Det er jo heller ikke en løsning.
Men vi er nødt til at tage en grundlæggende prioriteringsdiskussion, før vi kommer til skattediskussionen.
Det synes jeg er vigtigt.
Selvfølgelig skal de penge, der bliver skrabet ind af staten og kommunerne osv., bruges effektivt, ingen diskussion om det.
Og et godt eksempel er hende damen fra Kerteminde, det rædsel til Amanda, som jo har kostet skatteyderne flere hundrede millioner kroner.
Og der glæder jeg mig så over, at der i forbindelse med aftalen mellem regeringen og os er kommet en ganske kraftig opstramning af hele opkørslen af de store projekter. Noget så tåbeligt som at starte et fuldstændigt projekt, som man gør med f.eks. Amanda, uden at afprøve det i et mindre område, hvor det koster knap så meget, for at se, om det overhovedet virker, må der gøres noget ved.
Det er så tåbeligt, at man har standardkontrakter i staten, der er forældede, så de ikke kan bruges på IT-området, at man måske ikke har placeret ansvaret godt nok i styrelser og ministerier, at man ikke har koordineret, at man ikke bruger rådgivere nok, og måske også at firmaerne spiller med. Alle de ting har vi forsøgt at lave nogle spilleregler for, og i det her tilfælde glæder jeg mig da over, at det nu er røget til Finansudvalget. Så jeg håber, at alle partier i Finansudvalget naturligvis vil være med til at forsøge at få udmøntet de regler.
Det andet er så, at de penge, som samfundet skal bruge, skal jo komme et sted fra, og det er bl.a., fordi erhvervslivet skal tjene mange penge.
Vi glæder os da over det med dk21, og vi glæder os også over loftet over grundskylden - det skal jeg ikke gøre mere
ud af i dag -
men de øvrige ændringer, som regeringen er i gang med eller gennemfører i den her finanslov, er dog ikke særlig godt: En arbejdsmiljøafgift, der er bygget op på ældgammel socialdemokratisk maner, hvor vi slæber alle pengene ind, og så begynder vi bagefter at diskutere et eller andet tungt refusionssystem, som vi så kan sidde og lege med, og så er der nogle, der får penge.
Det går garanteret ligesom med CO2-afgifterne, at der kommer til at ligge for mange penge tilbage, som ingen får.
Så nej tak til det.
Kredittiderne?
Nej tak.
Ændringerne af afskrivningsreglerne?
Højere miljøafgifter?
Nej tak.
Det er alt sammen at gå
den anden vej, den modsatte vej og gøre det vanskeligere for erhvervslivet.
Så siger regeringen med finansministeren i spidsen: Ja, ja, ja, men det er jo, fordi de tjener så mange penge.
Det har finansministeren da ret i, og det er da dejligt, de gør det.
Nu skal jeg ikke drille regeringen med deres garantier, for de har udstedt nogle en gang imellem, der ikke altid holdt, selv om de nok holdt bedre, end nogle fremstillede det som, men hvis man turde lokke en enkelt ny garanti frem, så skulle det vel være den, om finansministeren kunne garantere, at virksomhedernes fremgang og gode indtjening fortsætter.
Eller hvordan er det nu?
Er det ikke sådan, at både afskrivningsreglerne og momskredittider og alt mulig andet i virkeligheden er ting, man måske godt kunne gøre nu, men det er strukturændringer, der rammer voldsomt hårdt, den dag
erhvervslivet begynder at tjene mindre?
Hvorfor i alverden skal vi i gode tider indbygge et system, der gør, at erhvervslivet er mindre robust, hvis der kommer modgang, og kære venner, der kommer jo modgang på et tidspunkt, selvfølgelig gør der det.
Det er vores kritik,
og derfor tager vi afstand fra alt det og har jo heller ikke nogen som helst andel i det.
Vi er meget tilfredse med styrkelsen af forskning og uddannelse.
Det skaber forudsætning for, at vi stadig væk har et stærkt samfund, det skaber forudsætning for det gode erhvervsliv, som så forhåbentlig ikke bliver helt plyndret, og så skaber det et samfund, hvor mennesker altså føler, de har en plads; at mennesker er med, har en mulighed, har en kompetence og har et liv i et moderne samfund, som bliver mere og mere indviklet.
Så endelig det sidste, nemlig vores internationale medansvar.
I går havde vi en debat om ulandsbistanden, den skal jeg ikke gå videre ind på her.
Vi er glade for, at finansloven styrker muligheden for integrationen af flygtninge og indvandrere, og så er vi også glade for, at der er stærke rammer for Danmarks deltagelse i fredsskabende og fredsbevarende virksomhed.
I den forbindelse vil jeg da gerne ønske forsvarsministeren tillykke med det nye job.
Det er dejligt, at Danmark igen har fået en placering højt i toppen, held og lykke med det. Der var nu to ting, der undrede mig i debatten i går.
Det ene var Dansk Folkeparti, der stemte imod en lang række forslag omkring integrationen.
Det kan jeg undre mig lidt over, for det var jo forslag, der bl.a. skulle hjælpe til at afklare problemerne omkring utilpassede unge, og det var også nogle forslag, der skulle være med til at løse kriminalitetsproblemerne i forbindelse med unge mennesker.
De er i dette land, og vi skal vel have løst problemerne.
Jeg forstår ikke, at Dansk Folkeparti gør det.
Jeg er enig i, at Dansk Folkeparti har en helt anden holdning til, hvor mange vi skal være her, end nogle af os andre har, men det er en anden diskussion. De mennesker, vi taler om, er i Danmark, og derfor forstår jeg ikke, at man stemmer imod det, medmindre tankegangen er sådan, at jo mindre man får løst problemerne, jo bedre bliver Dansk Folkepartis galluptal.
Hvis man sætter det sammen på den måde, kan jeg se nogen logik i det, ellers forstår jeg simpelt hen ikke, at man ikke vil være med til at bevilge nogle penge til de mennesker, der er i Danmark, for at løse de problemer, som vi alle sammen er optagede af.
Vi er alle sammen imod kriminalitet, vi er alle sammen imod uro på Nørrebro, vi er alle sammen imod alt det der skidt.
Jeg er i øvrigt træt af at blive beskyldt for, at jeg nærmest er det modsatte, hurra, hurra, det er jeg ikke.
I CD er vi nøjagtig lige så meget modstandere af al den vold og skidt som alle andre.
Men vi siger bare: Lad os dog bekæmpe kriminaliteten i stedet for hele tiden at diskutere, hvem der skal være i det her land, for det løser ikke kriminaliteten.
Det andet er så en forundring over Venstre og De Konservative og Kristeligt Folkeparti, der åbenbart har meldt sig helt ud af den kulturpolitiske side af dansk folkestyre.
Den vil de altså ikke rigtig have noget med at gøre.
Jeg så Kristeligt Folkepartis ændringsforslag om, at vi ikke skulle have et nyt skuespilhus, og at Statens Kunstfond skulle skære ned.
Og Venstre og De Konservative syntes ikke, man skulle styrke Nationalmuseet og Den Hirschsprungske Samling og Rosenborg og Willumsen, og de ville ikke have den der Station Next på filmen, og væk med 75 mio. kr. på filmområdet, dér, hvor Danmark lige siger banko på alle numre.
De undlod at stemme.
Banko på alle numre!
Og Kristeligt Folkepartis forslag på et sted, hvor vi lige har fået bevis for, at eksporten faktisk tjener penge til Danmark, hvis man ikke ser på det kulturpolitisk. Jeg synes, det er et underligt tidspunkt at sende de signaler om kulturen på, netop hvor vi så meget diskuterer danske rødder, så meget diskuterer, hvordan vi skal holde fast i danskheden for at kunne være sammen med alle andre i det internationale samarbejde, hvor folk render rundt på gader og stræder og er bange for at miste det at være dansk og miste vores tro og miste vores sprog og miste vores kultur.
EU-afstemningen den 28. september viste, at der er utryghed i det danske samfund over internationaliseringen, den viste, at der er utryghed i det danske samfund omkring EU.
Og hvis man er i tvivl om det, kan man jo bare tage ned til det danske mindretal i Sydslesvig, så vil man opdage, at intet sted i verden er danskheden så stærk som dér, hvor de lever i en anden kultur.
Så jeg er lidt ked af den melding.
Jeg kunne se, at det var SF og regeringen og CD, der stemte for stort set alle kulturforslagene.
Jeg ville så gerne have haft V og K med, men det kan være, at de kommer det en anden gang, det håber jeg, om ikke før, så hvis de engang kommer i regering.
Der er nogle gode ting og nogle dårlige ting, og det er så det der kalejdoskop, som det altid er.
Jeg kunne altså så godt have tænkt mig, at det var lidt bredere funderet, men det var det ikke.
Men traditionen tro stemmer CD selvfølgelig for finansloven.
Det har vi jo stort set altid gjort, og det gør vi igen, og så er der det glædelige ved denne debat, at når den er overstået, så er det jul.