Bruno Jerup (EL), 1997-10-28:
Jeg kunne forstå, at der var for lidt tid til undervisningsministeren.
Der er i det væsentlige to måder, hvorpå man kan få kvalificeret arbejdskraft: en forøgelse af uddannelseskapaciteten på grunduddannelsen, så der bliver flere nyuddannede - det er den ene vej - og en anden vej er en opkvalificering af voksne, der arbejder inden for branchen, men som ikke har det tilstrækkelige uddannelsesniveau.
Regeringen bør efter vores opfattelse tage fat i begge metoder og sørge for, at de bliver udnyttet optimalt.
I modsætning til mange flaskehalse på det private område, hvor uddannelserne fordrer lære- eller praktikpladser hos de private arbejdsgivere, har det offentlige system langt større muligheder for at få uddannet den nødvendige arbejdskraft.
Det gør det efter vores opfattelse ekstra pinligt, at det er her, flaskehalsene findes.
Problemerne er ikke ens på hele det offentlige arbejdsmarked.
På de fleste områder er situationen særlig grotesk, fordi der mangler arbejdskraft, samtidig med at der er adgangsbegrænsning til den uddannelse, der skal skaffes arbejdskraft til.
Det gælder områder som pædagoger, lærere, socialrådgivere osv.
Der blev i år afvist over 3.000 unge, der gerne ville være pædagoger, 1.000, der gerne ville være lærere, osv. - ikke på grund af manglende kvalifikationer eller forudsætninger, men alene fordi samfundet ikke tager opgaven tilstrækkelig alvorligt.
Ser vi nærmere på lærerne til grundskolen som eksempel på problemerne inden for det sociale og pædagogiske område, vil der for det første være mange lærere, der i de næste 10 år forlader arbejdsmarkedet på grund af alder.
For det andet stiger elevtallet.
For det tredje vil der blive stadig flere job for læreruddannede inden for voksen- og videreuddannelsessektoren, og endelig, for det fjerde, vil jeg tro, at arbejdstiden i f.eks. år 2010 vil være lavere end i dag.
Vi kan jo blot følge den aktuelle europæiske debat omkring arbejdstidsspørgsmålet.
Selv om der i de sidste år er optaget flere på seminarierne, slår det ikke til.
Undervisningsministeren anslår selv, at der vil være lærermangel i de næste 8-10 år.
Der er ikke nogen, der i lang fremtid kan garantere for, at problemet derfor vil være løst.
Der er alt for mange variabler, som vi ikke kender, og som antydet ovenfor med de fire problemstillinger, jeg tog ind, er det mest sandsynligt, at det går i retning af en øget mangel i forhold til den nuværende uddannelseskapacitet.
Det virker barokt, at vi netop nu, hvor et flertal i Folketinget har proklameret, at fagligheden skal i højsædet i folkeskolen, skal til at ansætte ikkeuddannet arbejdskraft i lærerstillinger, som det har været på tale.
Hvad kan man gøre ved lærermangelen?
Dels bør Undervisningsministeriet udvide optaget på lærerseminarierne, dels kan Arbejdsministeriet gøre sit.
I en række år har der været afholdt aftenseminarier både i København og i Århus.
Her har voksne kunnet tage en læreruddannelse om aftenen.
I år er der kun blevet oprettet hold i København på grund af faldende søgning.
Det skyldes først og fremmest, at Arbejdsministeriets regler om, hvad arbejdsløse kan og ikke kan, betyder, at arbejdsløse ikke kan følge undervisningen på aftenseminarium uden for almindelig arbejdstid, samtidig med at de står til rådighed for arbejdsmarkedet og kan overtage arbejde med dags varsel.
Arbejdsløse skal åbenbart stå til rådighed døgnet rundt, siden det ikke er muligt at læse på aftenseminariet, mens man modtager dagpenge i løbet af dagen.
Aftenseminariet er en god løsning både for arbejdsløse og mennesker i arbejde, og lignende løsninger burde også overvejes inden for andre områder, hvor flaskehalsproblemerne presser sig på, specielt inden for den offentlige sektor.
Der er imidlertid andre faggrupper, hvor arbejdskraftmangel ikke blot skyldes mangelen på uddannelsespladser, men også skyldes manglende søgning.
Sygeplejerskerne er det klassiske eksempel.
Der er allerede nu mangel på sygeplejersker mange steder i landet, og samtidig ved vi, at befolkningens stigende gennemsnitsalder vil betyde et større behov for behandling og pleje på sygehusene.
Amternes og Kommunernes Forskningsinstitut, AKF, viser i deres analyse »Uddannelse og ligevægt på arbejdsmarkedet i 1996«, at der også i fremtiden vil være sygeplejerskemangel.
Hvis vi ser på de 40-årige sygeplejersker, er kun halvdelen af dem stadig ansat i den offentlige sundhedssektor, og AKF anslår, at amterne burde uddanne dobbelt så mange sygeplejersker, som der umiddelbart er behov for.
Det kan man se ud fra den rapport, AKF har lavet om problemet.
Ud over at udvide uddannelseskapaciteten, give større muligheder for videreuddannelse af andre faggrupper og give arbejdsløse mulighed for at uddanne sig til sygeplejerske er der også store opgaver i for det første at få flere unge til at søge uddannelsen og for det andet at få de færdiguddannede til at blive i faget.
På uddannelsessiden er der brug for en markant kvalitetsudvikling.
En forbedring af uddannelsen var en mulighed, hvis der skal tiltrækkes flere studerende, og en anden vej til at skabe større søgning kunne være at give elevløn i alle praktikperioder i stedet for som nu kun i den sidste periode. Når det gælder arbejdet efter uddannelsen, vil udsigten til bedre arbejdsforhold kunne tiltrække flere studerende og få de færdiguddannede til at blive i faget.
En mulighed her kunne være nedsat arbejdstid, som bl.a. en undersøgelse i Århus har vist vil være en af de afgørende faktorer for, om man vil blive i faget.
Sammenfattende ...