Thor Pedersen (V), 1998-12-16:
I Venstres oplæg til finansloven for 1999 »Velfærd og valgfrihed«, som vi fremlagde i september, gjorde vi det klart fra start, at der var væsentlige områder, hvor vi ikke har mulighed for at hjælpe regeringen med at rette op på efter Venstres mening forkerte og skadelige beslutninger.
Vi har i Venstre ikke lod eller del i de grønne afgifter, og vi har heller ikke lod eller del i pinsepakken.
Her har regeringen pantsat sin handlefrihed til gammelkommunisterne i Enhedslisten.
Fra det parti vil regeringen altid kunne få støtte, når det drejer sig om at genere bilejere, boligejere, pensionsopsparere og det samlede danske erhvervsliv.
Den problemstilling kan alene løses af de danske vælgere, der har ansvaret for Folketingets sammensætning. Vores forslag til forbedringer er derfor udvalgt på områder, hvor regeringen ikke er låst fast til Enhedslisten eller SF, og her må jeg sige, at vi i Venstre er rimelig tilfredse med det, vi har opnået sammen med Kristeligt Folkeparti, CD og Det Konservative Folkeparti.
Vi har arbejdet for, at virksomhedernes konkurrenceevne forbedres.
Vi har ønsket reformer af velfærdsstaten.
Vi har ønsket reformer, hvor mennesker sikres
et aktivt arbejdsliv frem for en passiv tilværelse på overførsel.
Aftalerne om finansloven indebærer, at beskatningen af virksomhederne reduceres til 32 pct. i 1999 med mulighed for en yderligere nedsættelse til 30 pct. i år 2000.
Der er sikret forbedrede vilkår for etableringskonti.
Aldersgrænsen for indskud er hævet, og grænsen for indskud er tilsvarende hævet.
Der indføres notering på børsen for små og mellemstore virksomheder, og beskatningen af goodwill er omlagt for at lette generationsskifte.
Der er lagt loft over grundbeskatningen af produktionsjord på 8 promille i de næste to år.
Arbejdsgivernes arbejdsmarkedsbidrag fjernes fra år 2000, og der gennemføres en række lettelser i de administrative byrder, samtidig med at administrationsgodtgørelsen er fastholdt, ligesom landbrugets konsulentordning er fastholdt, og der er skabt ligestilling vedrørende sygedagpenge for selvstændige og lønmodtagere.
Det, vi har opnået her og nu vedrørende erhvervspolitikken, er lettelser, som kan være begyndelsen til den helt nødvendige forbedring af konkurrenceevnen.
I Venstre var vi hurtige til at støtte den aftale, der blev indgået mellem LO, Dansk Arbejdsgiverforening og regeringen om en arbejdsmarkedsreform.
Det gjorde vi som en kvittering for det ansvar, som LO og Dansk Arbejdsgiverforening hermed udviste, samt i erkendelse af, at skal vi overhovedet kunne finansiere det danske velfærdssamfund, så er der brug for, at langt flere bliver længere på arbejdsmarkedet, og at personer uden for arbejdsmarkedet får lettere adgang til arbejdsmarkedet, dvs. en stærkere indsats omkring aktivering og mere præcise regler for rådighed og dermed en bedre koordination af rettigheder
og pligter på arbejdsmarkedet
Omlægningen i reglerne for efterløn har samme sigte: at gøre det attraktivt at blive længst muligt på arbejdsmarkedet.
Vi er ude af stand til at finansiere det omfang, efterlønnen har i dag, og den skræmmende voldsomme tilgang, der tegner sig til efterlønsordningen, hvis man ingenting gør - en vækst i antal personer på passiv forsørgelse, samtidig med at der bliver færre og færre unge.
Her i 1998 er der mere end 170.000 på efterløn og overgangsydelse og mere end 280.000 på førtidspension med en samlet udgift på 50 mia. kr. til følge.
Vi ønsker at sikre, at arbejdsmarkedet er så fleksibelt, at også personer med nedsat erhvervsevne får mulighed for beskæftigelse i almindelige virksomheder.
Vi må i fællesskab solidarisk og socialt give de tilskud til den enkelte, der gør, at han eller hun kan opretholde et normalt liv, hvor det altid kan betale sig at udføre en ekstra indsats.
Det må være utænkeligt, at noget ansvarligt parti kan acceptere, at fremtidens unge skal bære byrden for de goder, som vi i dag ikke selv ønsker at betale for, eller som vi er ude af stand til at finansiere.
Det må være sådan, at de goder, vi bevilger hinanden i et velfærdssystem, også skal finansieres af os, der har ansvar, når beslutningerne træffes.
Vi er derfor tilfredse med, at effektivisering og udgiftsstyring på uddannelsesområdet forbedres.
Tilbage står det problem, at den offentlige sektor fortsat opsuger en alt for stor den af den arbejdskraft, der er til rådighed, og at den problemstilling endnu ikke erkendes.
Problemet bliver åbenlyst i takt med, at tilgangen til arbejdsmarkedet falder som følge af små årgange.
Hvis ikke tilgangen til den offentlige sektor reduceres, bliver det alene det danske erhvervsliv, der kommer til at bære mangelen på arbejdskraft.
Det vil presse lønniveauerne i vejret og medføre inflation og forhøjet rente, og det vil få velfærdssystemet til at kollapse.
Opgaven for den offentlige sektor vil fremover hedde bedre service for færre ressourcer, altså større anvendelse af markedsøkonomiske grundprincipper.
Venstre har i mange år kæmpet for, at vi skulle bryde med de stive systemer i sygehussektoren, som i dag er det sidste store område, hvor planøkonomien stadig råder.
Meget aktuelt har vi lige oplevet, at den anerkendte hjertespecialist Gösta Petterson, der forlader Danmark til fordel for en stilling i USA, har udtalt sin dom over det danske sygehusvæsen.
Problemerne løses først den dag, pengene følger patienten - eller som Gösta Petterson også sagde: Forskellen mellem det offentlige sygehusvæsen og det private hospital Hamlet er, at hver gang, der kommer en ny patient til Hamlet, er vi glade, og det skyldes, at patienten til Hamlet er grundlaget for, at hospitalet kan eksistere.
Modsat det offentlige sygehusvæsen, hvor systemfejl - og jeg gentager systemfejl - gør, at man kan få den opfattelse, at en patient i det offentlige sygehusvæsen kommer til besvær.
Vi er tilfredse med, at finanslovaftalen omfatter et mindre gennembrud i bevillingssystemet for de danske sygehuse, og især at folk med livstruende sygdomme får rettigheder i forbindelse med behandlingen af deres lidelser.
Der indføres en ret for patienter med livstruende lidelser til at blive behandlet inden for en given frist.
Hvis det offentlige sygehusvæsen inklusive Sundhedsstyrelsen ikke er i stand til at behandle eller anvise behandling, får patienten ret til at vælge behandlingssted og til at få de penge med, som det koster at blive behandlet, og hjemamtet skal betale.
Dette er et vigtigt skridt i retning af at give den enkelte borger rettigheder i forbindelse med sygdomsbehandling.
Det er nøglen til at nedbryde de nuværende grænser og gøre det muligt for de enkelte sygehuse at stille sig selv spørgsmålet: Hvad kan vi gøre, for at folk vil vælge vort sygehus?
Det er et spørgsmål, som kan gøre det spændende at være ansat på et sygehus og kan sikre, at alle ressourcer udnyttes optimalt.
Kort sagt: Det er en lille sejr på vejen
mod det mål, der hedder mennesket frem for systemet. Vi ser det også som en helt naturlig ting, at en arbejdsgiver kan betale for en medarbejders behandling for f.eks. alkoholmisbrug, uden at det skal udløse beskatning.
Det er for os uforståeligt, at arbejdsgivere ikke generelt kan betale for sygdomsbehandling, som ellers skulle have været afholdt af det offentlige, uden at den medarbejder, der modtager behandlingen, bliver beskattet, selv om både de offentlige kasser og patienterne ville vinde ved en sådan bredt gennemført ordning.
Men nu er vi da kommet et lille stykke hen ad vejen.
For dem, der egenhændigt har sat sig selv midlertidigt uden for arbejdsmarkedet ved at begå kriminalitet, og som har fået en fængselsstraf, ønsker vi også ordnede forhold.
Ingen stærk fange eller grov kriminel skal være i tvivl om, at man er i stand til at tilbyde dem sikre afsoningsforhold, hvor de ikke behøver at spekulere på, hvordan de kan komme ud, så længe de skal sidde inde, og hvor der er sikre og gode arbejdsvilkår for fængslernes ansatte.
Vi forventer derfor, at der opnås et positivt resultat med den flerårsaftale for kriminalforsorgen, som er en del af aftalerne omkring finansloven.