Jørgen Estrup (RV), 1998-10-08:
Jeg synes, statsministeren holdt en god åbningstale.
Den var socialt engageret på de svage gruppers vegne, en meget klar markering af, at denne regering ikke accepterer marginalisering og udstødelse i det omfang, som vi hidtil har været vant til.
Der skal gøres noget effektivt.
Men det var også en modig tale, fordi den understregede de reformer, som regeringen finder er nødvendige, ikke for reformernes skyld, men for at bevare velfærdsmodellen, sådan som vi kender den.
Det var måske en for modig tale.
Det har de seneste dages begivenheder jo antydet.
Der kom et halmstrå forbi i den faglige malstrøm, og det var der en SiD-formand, der åbenbart syntes var tilstrækkeligt til, at det skulle benyttes.
Jeg synes, det var et antiklimaks på et forløb, som på mange måder var imponerende.
Jeg har været imponeret over, hvad den danske models parter faktisk har kunnet klare i de seneste uger.
Der har været meget ansvarsfølelse.
Det er ikke nemt at tage de beslutninger, som man fra begge sider af arbejdsmarkedet har været med til at tage, og det er selvfølgelig en væsentlig ingrediens i det arbejde, som Folketinget herefter skal i gang med, nemlig den politiske proces. Men jeg må så samtidig sige, at sådan som forløbet desværre har været i de sidste par dage, er det et antiklimaks.
Hvis parterne på arbejdsmarkedet faktisk viger, når ansvaret tynger, får vi et problem med den danske model.
Jeg håber ikke, at det er mere end en enlig svale, men det understreger måske også samtidig det, som er vigtigt set med radikale øjne, og som vi har lang tradition for og understreger, og som situationen gør det naturligt at sige: at der er ingen over og ingen ved siden af Folketinget.
Det er nu trygt i en situation, hvor man har måttet konstatere, at ikke alle de, der var med til at tage beslutningerne i første omgang, kunne bære byrderne.
Det er i sidste ende Folketinget, som afgør, hvordan lovgivningen skal være her i det danske samfund.
Den politiske proces skal have sin gang.
Det, som selvfølgelig er det store emne, og som også er det i statsministerens åbningstale, er videreførelsen af den proces, som hedder: Fra passiv til aktiv.
Det er opgøret med årtiers frustration og det, som man godt kan kalde en ledighedskultur.
Målet er at ændre adfærd, så muligheder og tilbud udnyttes i den enkeltes og i samfundets interesse.
Nogle vil opfatte det som stramninger, men det, der begrænses, er ikke forsørgelsesgrundlaget, det er den tvungne passivitet, som følger med overførselsindkomsterne.
Det er i realiteten ikke en stramning.
Det er at vise respekt for det enkelte menneske og dets muligheder.
Arbejdsmarkedsreform 3, sådan som vi kender den, og sådan som parterne har været med til at drøfte den, er kun den ene side af regeringens projekt.
Den anden side er et aktivt socialt system, som nu sørger for at give chancen til dem, man kunne kalde de 20 pct. eller C-holdet, de svage grupper, som ikke hidtil har fået den.
De to sider er siamesiske tvillinger.
Fra radikal side ønsker vi ikke at se dem adskilt på nogen måde.
De principper, som gælder for det dobbelte reformarbejde, som her er sat i gang, kan vel passende opsummeres med fire ord: tidligere, bedre, individuelt og socialt indigneret.
Det sidste vil jeg gerne understrege.
Tidligere, fordi aktiveringen altså sætter ind efter senest et år med mulighed for en tidligere indsats
, fordi forebyggelse og revalidering er i centrum. Bedre, fordi arbejdet er målrettet, hvor man lægger vægt på ekspertisen, og hvor man også lægger vægt på monopolbrud, hvor der måtte være monopoler, for at sikre, at flere er inde og løse de problemer, der er.
Individuelt, fordi vi netop ønsker, at der skal være kvalitet i tilbudene, og socialt indigneret i prioriteringen af svage grupper, vægten på det fælles ansvar, som også strækker sig uden for dette Ting, og fokus på dem, som er allersvagest på arbejdsmarkedet og i det sociale system.
Det er virkeliggørelsen af det rummelige arbejdsmarked og et samfund med plads til alle.
Og så blot et par ord om den famøse årsindkomstmodel.
Hvis vi ser på den fra radikal side, er det for det første ikke et projekt, som er færdigbehandlet, vi har ikke en model, som kan præsenteres i dag, men det er samtidig en model, hvor stikordene er administrativ lettelse, større gennemskuelighed af hensyn til den enkelte og ikke et besparelsesforslag.
Det er et spørgsmål om at gøre dagpengesystemet, som er maksimalt kompliceret, sådan som det ser ud i dag, retfærdigere og mere anvendeligt ud fra såvel den enkeltes som hele samfundets synspunkt. Uddannelse er af central betydning for de reformer, vi
er i gang med.
Opkvalificering er den strategi, der er lagt vægt på.
Vi ønsker ikke et samfund præget af lavløn og lavstatus; det skaber svage grupper.
Samtidig synes jeg, der er grund til i den sammenhæng at advare mod at tænke erhvervsrettet uddannelse alt for snævert.
Mange ledige mangler sociale og almene kompetencer.
Det skal deres erhvervsrettede uddannelsesforløb tilrettelægges efter. Arbejdsmarkedet har behov for medarbejdere med både stærke faglige og personlige kvalifikationer.
Det nytter ikke at kunne svejse til ug med kryds og slange, hvis man ikke kan arbejde sammen med andre.
Men alle mennesker kan noget.
Det er udgangspunktet for arbejdsmarkedspolitikken, og det er udgangspunktet for den sociale side og for uddannelsespolitikken.
Det kommende år skal bruges til en række store uddannelsesreformer på voksenuddannelsesområdet og på ungdomsuddannelsesområdet.
Målet er klart: Vi skal skabe et uddannelsessystem, som tager udgangspunkt i og styrker den enkelte i det, han eller hun kan.
Sådan skal det være i folkeskolen, og sådan skal det være i det øvrige uddannelsessystem.
Vi mener ikke, at nogen skal jages igennem uddannelserne, men til gengæld er der god brug for at skabe mere fleksible uddannelser med meget bedre muligheder for meritoverførsel, godskrivning af reelle kvalifikationer og bedre vejledning til den enkelte.
Det er det, som undervisningsministerens forslag til reformer vil dreje sig om.
Det kommende folketingsår byder unægtelig på mange andre væsentlige initiativer.
Jeg skal ikke gå i detaljer, men blot nævne et par enkelte her.
Fra radikal side lægger vi overordentlig vægt på, at der nu kommer et udspil fra regeringen om forebyggelse på folkesundhedsområdet.
Vi lægger også vægt på, at der tages de nødvendige initiativer på sygehusområdet i hovedstaden, og at det sker som et led i en reform af hovedstadens administrative system.
I den forbindelse vil jeg gerne her kvittere for trafikministerens hurtige reaktion på det radikale forslag under førstebehandlingen af finanslovforslaget i september om en såkaldt konsensuskonference, hvor politikere, administratorer og eksperter kunne mødes og prøve på at komme videre. Det er godt, at man har besluttet sig til at stå fast ved målsætningen, men det haster med at komme i gang, og derfor efterlyser vi nogle mere konkrete retningslinjer for, hvordan det arbejde nu skal foregå.
Det har vi aldrig haft, og det er faktisk nødvendigt, hvis vi skal videre.
Det er en værdig opgave for regeringen.
Så nogle få ord om økonomi og økonomisk politik, som jo er en forudsætning for hele vores arbejde i den kommende tid.
Ja, der er grund til bekymring.
Ja, vi skal tage det alvorligt, men nej, der er ingen grund til panik.
Vi har været tidligt ude, vi har strammet allerede med pinsepakke og kommuneaftale, og så ligger der et finanslovforslag også med en stramning.
Vi skal naturligvis følge den udvikling, som vi kan se omkring os, meget, meget nøje, men jeg vil godt citere, hvad økonomiministeren skriver i forordet til den netop udkomne »Økonomisk Oversigt« om det, vi ser i øjeblikket: »Den udvikling er uacceptabel, og den skal vendes«.
Det er overskriften for den politik, der skal føres, men det er ikke det, som fører til panik.
Det fører til fornuftige, velovervejede tiltag, sådan som vi allerede er i gang med det.
Samtidig forekommer det mig tiden til at overveje færdselsreglerne i den internationale økonomi og for de finansielle transaktioner, og det er også tiden til at overveje, hvordan vi kan bruge de internationale organisationer på en bedre måde til at få lagt de rette begrænsninger på og rammer for den globale økonomiske udvikling og den liberalisering, som jo selvfølgelig skal fortsætte, men skal fortsætte på en fornuftig måde.
De seneste års internationale krise har vist os de store problemer, vi står over for, og man kan ikke lade være med at spørge, om det virkelig er naturligt og rimeligt, at vi accepterer det, som man passende kunne kalde den økonomiske junglelov internationalt, når lang tids erfaring har overbevist os om, at vi ikke skal acceptere den nationalt.
Vi har så sent som i dag behandlet et forslag om, hvordan vi forhåbentlig kan bedre forholdene i Kosovo.
Der kommer andre efter.
Den civile del af det internationale arbejde er unægtelig mindst lige så vigtig.
Det er ulandsbistanden, det er miljøbistanden, det er en række andre ting, som jeg ikke skal gå i dybden med i dag.
Det ligger også som en grundpille
i den finanslov, som vi ønsker vedtaget her i efteråret.
Der skal ikke slækkes på det engagement.
Jeg vil godt også her nævne som en del af afslutningen
på det, jeg vil sige i dag,
at EU-samarbejdet er en overordentlig stor og vigtig pille i det, der kan hjælpe Danmark både økonomisk og også på andre leder.
Den udvidelse, som vi står over for, er sikkerhedspolitisk måske det vigtigste skridt, som er foran os i den kommende tid.
Det vil også økonomisk spille en stor rolle, men sikkerhedspolitisk er det af enestående betydning.
Et enkelt eksempel bør måske fremdrages i den
sammenhæng
Vi har netop set et lille land, som ligger tæt på os, og som vi har interesseret os meget for, fordi de små lande i vores nabolag naturligvis har vores særlige interesse, Letland er det land, jeg tænker på, der netop har været igennem en virkelig vanskelig proces med at finde sin egen identitet på baggrund af mange års statsfællesskab med et stort land, Rusland.
Det er naturligt, at man i det land har vanskeligheder ved at finde ud af: Hvad er rettigheder for den enkelte borger?
Jeg synes, det er flot og påskønnelsesværdigt, at man i Letland nu med en demokratisk afstemning har fastslået, at borgerne skal have de rettigheder, som er naturlige for os i et land med så lange traditioner og dybe nationale rødder uden de problemer, som vi kender fra Letlands side.
Det viser noget om, hvad EU-samarbejdet faktisk kan føre til, for der er jo ingen tvivl om, at EU og mulighederne for at komme ind i en EU-sammenhæng har været overordentlig vigtige også for at overbevise den lettiske befolkning om, at dette var den rette vej.
Samfundets problemer er ikke løst, hvis bare alle kommer ind på arbejdsmarkedet.
Det er et vigtigt bidrag, men ambitionerne må være højere.
For mig at se er tiden inde til, at vi bruger energi på en bredere diskussion om, hvordan velfærdssamfundet skal skrues sammen i fremtiden.
Hvordan sikrer vi større livskvalitet for flere; hvad er det, der skal kitte vores samfund sammen?
Det tyvende århundredes store projekt, opbygningen af velfærdsstaten, er lykkedes.
Hvad er det nu, vi skal kæmpe for og stå sammen om, hvad er målene, hvad er visionerne?
Jeg kunne også sige mere konkret: Hvad vil det sige at være dansk i fremtiden?
Hvordan holder vi fast i en dansk identitet på et tidspunkt, hvor verden globaliseres og informationsteknologien ophæver tid og rum, og hvor vi ikke ønsker at holde os udenfor, men tværtimod ønsker at være en del af den udvikling?
Jeg vil godt understrege, at jeg synes, kulturministeren har gjort noget overordentlig fornuftigt ved at sætte dette tema forrest i kulturpolitikken, og jeg synes, vi skal sikre os, at vi her på kanten af det nye årtusind gør os mange overvejelser om, hvad det er for en type kit, som skal give sammenhængskraften i samfundet.
Vi får den ikke bare ud af den blå luft.
Det skaber
en nok så stærk økonomi ikke.
Den skabes kun via vores omsorg for hinanden og for vore omgivelser - den omsorg, som var en betydelig del af statsministerens tale, og som jeg kvitterede for i starten, og den omsorg, som regeringen og de to regeringspartier ønsker skal have bedre vilkår.
Vi har brug for at mobilisere kræfterne fra anden side, fra de folkelige fællesskaber, såvel de lokale som de internationale.
Det er en værdig opgave for det kommende årtusind.