Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-10-14:
Det viser sig, at hr. Jens Vibjerg og jeg har disponeret vores indlæg fuldstændig på samme måde.
Og man kan spekulere over, hvad årsagen er til det.
Men det må vel i bund og grund være, fordi vi er så glade, og vi er så lykkelige over, at vi i dag har fundet anledning til at rose regeringen. Jeg vil i al fald også starte med det positive.
Vi kan støtte forslaget om, at den nuværende dispensationsregel erstattes med en objektiv og generel regel om, at forpligtelsen til at betale for første og anden G-dag bortfalder, når arbejdsophøret er nødvendiggjort af arbejdskonflikt på en anden virksomhed.
Som bekendt vægrede arbejdsministeren sig imod at benytte dispensationsadgangen i forbindelse med storkonflikten i foråret 1998, og vi har gentagne gange opfordret ministeren til at foretage en regelændring, så
problemet ikke opstår igen ved eventuelle kommende arbejdskonflikter.
Så uforbeholden ros til ministeren for den del af forslaget.
Vi kan også støtte forslaget om, at betalingsforpligtelsen bortfalder i forbindelse med ophør af støttet arbejde i henhold til lov om aktiv arbejdsmarkedspolitik.
Vi er overbevist om, at denne regelændring vil medføre, at flere virksomheder vil føle sig tilskyndet til at medvirke ved foranstaltninger som led i den aktive arbejdsmarkedspolitik, og det har vi jo alle en klar interesse i.
Men så er det desværre slut med positive meldinger i forbindelse med L 29.
Vi afviser, sådan som det er fremgået også af de korte bemærkninger, forslaget om at forlænge venteperioden fra 1 til 4 uger for selvstændige, der bliver ramt af ledighed.
Den nuværende 1-uges-regel har en interessant forhistorie, som har været berørt tidligere i dag.
Indtil den 1. juli 1989 skulle man ved selvstændiges ophør tage stilling til, om der var en fyldestgørende grund til ophøret.
Og hvis den selvstændige ikke kunne godtgøre, at der var en sådan fyldestgørende grund, ja, så fik den selvstændige 5 ugers karantæne ligesom en lønmodtager, der bliver ledig uden fyldestgørende grund.
Der var således tale om en ligestilling mellem lønmodtagere og selvstændige med hensyn til dagpengetab ved ledighedens indtræden.
De skønsmæssige afgørelser om de selvstændiges karantæne, der jo ikke som for lønmodtagernes vedkommende kan baseres på almindelige arbejdsretlige principper, gav grundlag for mange klagesager.
Man kunne så opgøre, at 20 pct. af de selvstændige fik karantæne for selvforskyldt ophør, og så vedtog Folketinget en tommelfingerregel, som betød, at alle selvstændige kom til at bære tabet for de selvforskyldtes ophør.
I stedet for at hver femte selvstændige fik 5 ugers karantæne, skulle alle selvstændige fremover have 1 uges karenstid.
Det er måske ikke verdens største sag, men det er en oplagt urimelighed over for de selvstændige, og derfor afviser vi forslaget.
Skal man give mange lyst til at starte selvstændig virksomhed, er det vigtigt, at sikkerhedsnettet er i orden; ellers vil for mange afholde sig fra at tage risikoen.
Vi afviser ligeledes forslaget om at forhøje G-dags-beløbet.
Det er ikke vores opgave at påføre virksomhederne flere udgifter; tværtimod bør vi gå den modsatte vej.
Så vi giver altså L 29 en blandet modtagelse.
Nogle af elementerne i forslaget kan vi støtte, og andre må vi afvise.