Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2005-03-16:
Det er jo faktisk fantastisk, hvis det er rigtigt.
Problemet er bare, at det ikke står i lovteksten.
Det er blevet fjernet fra formålsparagraffen.
Men hvis det er så fundamentalt for Venstre og for den her regering, at der skal være fri og lige adgang til sundhedsvæsenet, er det bare en mærkværdighed, at det er blevet skrevet ud af formålsparagraffen; at man ikke har fundet en løsning på at skrive det ind, så det fortsat stod som formålet inden for denne her del af sundhedsvæsenet.
Derfor appellerer jeg blot til, hvis det, Enhedslisten siger, er så forkert, og hvis det i så høj grad er taget ud af den blå luft, at ministeren ville bruge anledningen til at få klarlagt lovteksten på en måde, så det ikke kun er ministeren selv, der forstår, hvad der står.
... Og alle andre bortset fra Enhedslistens repræsentanter her.
Hvis det nu var sådan, at fru Pernille Rosenkrantz-Theil ville bruge formuleringen: Når det nu er sådan, som ministeren siger det, ja, så ville det være en tillidsskabende foranstaltning, vi kunne bygge videre på.
Men det er stærkt insinuerende det, der bliver sagt her.
Det er imod bedre vidende, og det er jeg nødt til at fastholde, for fru Pernille Rosenkrantz-Theil kan jo slå op i alle de bestemmelser, jeg henviste til før frokost – § 82 osv. – hvoraf det fremgår, at tingenes tilstand er sådan, at danskerne har mulighed for vederlagsfri behandling.
Det er også forkert at sige, at det er skrevet ud af en formålsbestemmelse.
Det er jo hele sagen i en nøddeskal, jævnfør fru Anne Baastrups ros for, at vi for første gang skaber en lov, der er en paraply over 15 eksisterende love, og laver en ny formålsbestemmelse for det hele.
Så vi har da ikke skrevet noget ud.
Min prognose for det er ikke god, for jeg har en fornemmelse af, at uanset om jeg så mejslede det ind i granit og i øvrigt efterlevede det hver dag, ville fru Pernille Rosenkrantz-Theil alligevel gå rundt og insinuere, at granitten nok ville bryde sammen i morgen, og så ville det sande jeg i virkeligheden nok komme frem.
Det, der ligesom er problemet her, er, at vi er oppe at slås mod en mistænkeliggørelse.
Jeg synes egentlig, at det er lidt forstemmende, at en debat, der her burde handle om en helt ny sundhedslovgivning, der skaber et helt nyt spillerum, hvor patienten sættes i centrum i et samspil mellem kommuner og region, nu skal – i gåseøjne – ødelægges af en debat, der hviler på, at man ikke har læst bestemmelserne i lovforslaget, eller at man, hvis man har læst dem, i hvert fald med vilje har fejllæst dem.
Hvis det er rigtigt, at min præmis for den debat om fri og lige adgang var så forkert, hvis det er rigtigt, at det aldrig nogen sinde har været i regeringens overvejelse at skulle åbne for brugerbetaling på andre områder end der, hvor der er det i forvejen, hvis det er sådan, at jeg faktisk har læst det her lovforslag som en vis herre læser Bibelen, så burde det tage 2½ sekund at lave en tekst, som hele salen kunne bakke op om.
Så hvis regeringen mener, at der skal være bredest mulige flertal bag flest mulige love, så synes jeg sådan set, det her ville være en kærkommen lejlighed, og det går jeg næsten ud fra ministeren er enig i, når ministeren brugte så lang tid på at fortælle om, hvor forkert præmissen var for debatten om brugerbetaling i sundhedsvæsenet.
Det står jo i skærende kontrast til alle de bestemmelser, jeg før frokost gennemgik, hvoraf det altså med bindende retskrav fremgår, at der er vederlagsfri behandling.
Det står i skærende kontrast til regeringens regeringsgrundlag, det står i skærende kontrast til det, man kan læse i aftalen om kommunalreform.
Det står i skærende kontrast til den politik, vi konkret har stået for de sidste 3½ år, hvor vi jo i virkeligheden – nu fru Pernille Rosenkrantz-Theil snakker så meget om de private sygehuse – har gjort det modsatte af det billede, som fru Pernille Rosenkrantz-Theil tegnede, nemlig sørget for, at danskerne i betydelig større omfang end tidligere har haft mulighed for netop at få gratis behandling.
Situationen var jo før den, at der ikke var nogen lovgivning, der forhindrede dem med pengepungen i orden i at søge ud af ventelistekøerne og lade sig behandle privat.
Det har vi taget et opgør med.
Vi har netop stået vagt om den frie, lige og gratis adgang og udbygget den, så den enkelte patient har en mulighed for at lade sig behandle gratis, også privat, for fællesskabets regning, hvis det offentlige ikke kan tilbyde behandling.
Vi har i øvrigt en ambition om at styrke det udvidede frie valg yderligere.
Så vi har i handling og i ord og i lovtekst dokumenteret, at hele det show, som Enhedslisten har forsøgt at fyre af her i dag, hviler på et falsum.
Grunden til, at vi har haft hele den her debat i dag om fri og lige adgang til sundhedsvæsenet, er i hvert fald, at vi er nogle i salen fra Enhedslisten, der mener, at det sådan set bør være alle sundhedsydelser inklusive medicin, som stilles gratis til rådighed for befolkningen.
Altså ganske simpelt sådan, at det fællesskab, vi har her, også går ind og dækker andre omkostninger, der er forbundet med det at være syg ud over lige at være på besøg hos en læge eller på et sygehus.
Det vil altså sige, at det her er en væsentlig – mener vi – principiel debat om, hvor velfærdssamfundet skal gå hen.
Den lovgivning, som regeringen har lagt frem sammen med Dansk Folkeparti, er en lovgivning, som langt hen ad vejen lugter af, at vi skal have mere privatisering, mere udlicitering og i øvrigt mere brugerbetaling.
Derfor har vi brugt dagen i dag på at forsøge at afklare, om det var tilfældet eller ej, og vi er selvfølgelig glade for, at ministeren har åbnet op for, at man kunne få skrevet ind i lovgivningen eller bemærkningerne eller begge dele, eller hvor vi nu havner henne, at der er tale om, at de ting, der er gratis i dag, også skal være gratis i fremtiden.
Vi vil gerne foreslå, at man i formålsparagraffen – for det hører jo hjemme i en formålsparagraf – lægger de lidt mere lange linjer for, hvad man gerne vil med et givet område.
Så må man lave de undtagelser, og der må regeringen jo vurdere, om man ønsker de samme undtagelser som i dag, altså at det skal være dyrt at gå til tandlæge, eller at vi skal betale for vores psykolog selv, eller hvad man nu kan finde på, så det står fuldstændig klokkeklart for befolkningen, hvad der skal ske de kommende år.
Det, at privathospitalerne har fået et større spillerum, mener vi sådan set er en anden del af den udvikling, der er foregået på sygehusområdet, som vi har været meget betænkelige ved.
Regeringen har givet et kæmpe spillerum til privathospitalerne allerede nu, og det har for alvor givet udviklingen et skub i den retning, at uligheden vokser.
At privathospitalerne har fået større spillerum har jo den konsekvens, at man bruger ressourcerne fra de offentlige hospitaler, fordi der bliver taget penge til privathospitalerne, når en borger som følge af ventelistegaranti får foretaget en operation på et privathospital.
Det betaler det offentlige – altså med mine og jeres skattepenge – til de private hospitalers aktionærer, for det, der kendetegner et privat hospital, er jo, at ud over at det skal levere en ydelse, skal det selvfølgelig også levere et overskud, så der er nogle, der mener, at det er rentabelt at have det pågældende hospital til at eksistere.
Det mener vi er dyrt, og vi mener, at det er urimeligt.
Men det værste er sådan set, at privathospitalerne ikke kan gøre noget ved de meget alvorlige sygdomme og de meget komplicerede tilfælde.
Det, privathospitalerne vil, er selvfølgelig at tjene penge, og det kan de kun gøre på de nemme og på de planlagte operationer.
Et eksempel: Hr. Hansen går til sin egen læge, det betaler det offentlige jo, og får at vide, at han har brug for et nyt knæ.
Han har mange smerter, og der er ventetid på de offentlige sygehuse, fordi de langsomt bliver udsultet af økonomi- og personaleflugt.
Hr. Hansen kan måske vælge, for før han kan vælge, kræver det, at han har penge, for så kan han henvende sig på det private hospital og få et nyt knæ med det samme.
Har han ikke nogen penge, er situationen den, at han må vente.
Hvis han så venter længe nok, får han i sidste ende ret til at vælge at komme på et privathospital.
Men her ender vi jo med at betale en bid af vores skatteyderkroner til, at man har et overskud på det private hospital.
Men langt værre er det for fru Hansen, der har diabetes og får en kræftsygdom, hvis vi skal tage hendes eksempel, for det er ikke noget for privathospitalerne.
Det må det offentlige tage sig af, fordi det er kompliceret, og man kan ikke lige regne en takst ud, så aktionærerne på de private hospitaler kan sende en regning til skatteyderne.
Men da det offentlige sygehus har mangel på læger, fordi de er taget over på privathospitalerne, og det offentlige har mangel på penge, dem har de nemlig bl.a. brugt på aktionærerne, så kan fru Hansen ikke få en førsteklasses behandling og overhovedet ikke lige med det samme.
I Enhedslisten kræver vi, at alle borgere har ret til en lige og gratis adgang til sundhed.
I vores perspektiv skal alle uanset socialklasse, der har brug for det, have hjælpen.
Og selvfølgelig skal vi alle på solidarisk vis betale til et system, der kan klare at yde den hjælp, der er nødvendig.
Hvad er det så, der skal være gratis, og hvordan bliver der reel lige adgang?
Det skal altid være gratis at få behandling på et sygehus, og alle hospitaler skal kunne levere første klasses behandling, altså lige adgang og lige behandling.
Lighed i kvalitetsniveauet får man kun, hvis alle hospitaler er offentlige, for det betyder, at man som politiker er tvunget til at levere det serviceniveau, som vælgerne ønsker at de selv skal deltage i, hvis de skulle være så uheldige at havne på et hospital.
Den lighed ønsker Enhedslisten på alle sundhedsområder.
Vi mener også, at det skal være gratis at gå til speciallæge og til psykolog, til tandlæge osv. osv.
Vi mener, at det, der sker nu, og det, der er sket de sidste 3 år, og det, der kommer til at ske med den her strukturreform, er, at man som en tyv om natten lister uligheden ind i kvaliteten af den ydelse, man giver borgerne.
Men Dansk Folkeparti og regeringen vil også have, at borgerne skal mindre på sygehus, og det er sådan set en fantastisk målsætning, for hvem kan være uenig i det?
Ja, for det er selvfølgelig rart, hvis folk er mindre syge.
Men hvis det, der er intentionen bag den sætning, er, at kommunerne, regionerne, staten, hvordan vi nu tegner landkortet, skal spare penge, så er det ikke i orden.
Så er det faktisk et ganske alvorligt problem.
Det gør man ved at pålægge kommunerne pligt til at betale for den enkelte indlæggelse, altså ikke den fulde pris, men som alle ved, så tæller hver en øre, der kan spares ude i kommunerne, i de her år.
Det kan man se i alle de sager om kommunalt ansatte lægekonsulenter, der er hyret til at spare penge for kommunerne.
De bruges i stort omfang til at skrive erklæringer om, at borgere, der henvender sig og søger om førtidspension, fordi de er syge og nedslidte, slet ikke er syge, men i stedet for bør se at komme i arbejde.
Lægekonsulenterne gør det fuldstændig uden at blinke, selv om adskillige andre læger har påpeget, at borgeren er syg, er nedslidt og ikke kan forventes at kunne passe et almindeligt arbejde.
Når det nu skal koste kommunerne penge ved hver indlæggelse, så kræver det jo ikke særlig meget at skulle opfinde en type konsulenter på det her område også, som er ansat til at vurdere, at bare fordi fru Jensen er lidt sløj, behøver hun da ikke komme på hospitalet, så kan hjemmehjælpen vel bare komme lidt oftere.
Det er sådan et samfund, vi i Enhedslisten mener regeringen lægger op til med den her reform.
Enhedslisten tror ikke på, at det bliver, som regeringen prøver at sige i dagslys, at kommunerne bliver bedre til at forebygge, at deres borgere kommer på hospitalet.
De peger på, at der skal være økonomiske incitamenter, og dermed fjernes hele det menneskelige aspekt i vurderingen og politikudformningen i kommunerne.
For hvordan skal kommunerne f.eks. kunne se den økonomiske fordel i at forebygge med gratis og sund kost i daginstitutioner og skoler, hvis ungerne alligevel flytter over kommunegrænserne, når de bliver gamle nok til at skulle være i en situation, hvor de indlægges eller har brug for lægebesøg?
Og hvordan skal kommunerne kunne se en økonomisk fordel i at sende en borger til genoptræning efter et lårbensbrud, hvis den ældre borger alligevel i kraft af det frie valg flytter ud af kommunen, fordi nabokommunens plejehjem er bedre?
Det vil netop være i den slags sager, at der bliver sparet.
For der er vel ingen, der tror på, at kommunerne kan forhindre og forebygge sig ud af, at borgere f.eks. bliver indlagt på grund af fødsler eller akut blindtarmsbetændelse eller lignende.
Der tror jeg trods alt, at vi kan opnå en eller anden konsensus om, at det er lidt svært at skabe en forebyggelse i forhold til det.
Det ligger altså lige for at tænke, at kommunerne, der nu er udsat for brugerbetaling, vil skubbe regningen videre og kræve brugerbetaling direkte fra borgerne.
For kommunerne kan jo ikke betale regningen ved at hæve skatterne, så længe den her regering holder fast i et skattestop.
Det er præcis derfor, at den debat, vi har haft i dag om fri og lige adgang, er så vigtigt.
Det kan godt være, at Det Radikale Venstre bliver trætte af at debattere det, men jeg tror sådan set, at det for de danske borgere er relativt væsentligt at få et klokkeklart bud på, hvordan fremtidens velfærd bliver, ikke mindst på sygehusområdet.
Derfor kan den her debat ikke tages nok.
Det skal stå i lovteksten, at der skal være fri, altså gratis, og lige adgang til sundhedsvæsenet, og så må man lave de undtagelser, man nu engang ønsker.
Men hvis det ikke står i formålsparagraffen, er det lige før, at jeg vil lægge hovedet på blokken på, at før jeg er færdig med at sidde i Folketinget, har vi debatten om brugerbetaling, fordi kommunerne ikke kan få økonomien til at hænge sammen.
Den har vi jo, fordi Enhedslisten vedvarende holder fast i den mod bedrevidende.
Det er jo fantastisk at være udsat for det, det må jeg sige.
Man må i hvert fald konstatere, at fru Pernille Rosenkrantz-Theil ikke har brug for nogen indlæggelse; der er friskhed og fuld vigør.
Det efterlader mig med det valg, at jeg nu enten kan vælge at bruge en halv time på at gendrive alt det vrøvl, der er blevet sagt her i det sidste indlæg, eller i stedet, hvad jeg tror jeg vil gøre, kan henvende mig til dem, der har læst og forstået lovgivningen, herunder også alle de bestemmelser, hvoraf det meget, meget tydeligt fremgår, at der er vederlagsfri ret til behandling på alle de strækninger i det danske sundhedsvæsen, som vi kender det i dag.
Det gør den her regering i hvert fald ikke, for denne regering står vagt om, at der skal være fri, lige og gratis adgang til sygdomsbehandling, som vi kender det i dag.
Og for os har det ikke bare været en flot målsætning, det har rent faktisk også været noget, vi har omsat i praksis gennem de sidste godt 3 år, og det er noget, vi agter at arbejde videre med i fremtiden, nemlig at gøre et godt dansk sundhedsvæsen bedre og skabe behandlingsmuligheder til de mennesker, der har brug for det.
Det har vi jo dokumenteret, og det er svaret til de mange – hvoraf nogle, kan jeg se, har valgt at forlade salen, efter at de har stillet spørgsmålene – der i dag har været inde på, hvor man henter inspiration til nogle af de ting, vi foreslår i sundhedslovgivningen om finansiering.
Den inspiration kan man jo hente bl.a. i de sidste 3 år.
Når der bliver spurgt: Er taktstyring effektiv?
Det er jo kombinationen af at stille flere ressourcer til rådighed og sikre sig, at de ressourcer kun kommer til udbetaling, hvis der leveres behandling for dem, at udstyre patienten med et sæt stærke rettigheder, at skabe gennemsigtighed i sundhedsvæsenet, så man ved, hvad der er op og ned, hvad der virker, hvad der ikke virker både økonomisk og kvalitativt, der får tingene til at virke.
Det er dokumenterbart gennem de sidste 3 år, og det er jo sådan set også grunden til, at vi nu tager et skridt videre for at bringe os helt i mål.
Det er jo så det, der fastlægges i lovgivningen her i kombination med de lovforslag, vi førstebehandlede i går aftes, om regionernes oprettelse og finansiering.
Det, vi gør nu, er, at vi tager et opgør med et meget atomiseret sundhedsvæsen, der i øjeblikket er drevet i 15 selvstændige enheder, til fordel for nu at introducere 5 stærke regioner, som får langt bedre mulighed for at planlægge et effektivt sundhedsvæsen, der også har fokus på kvalitet.
Jeg er glad for at kunne konstatere efter debatten, sådan som jeg har lyttet mig til den her i dag, at der sådan set er ret bred opbakning i Folketinget til, at det er fornuftigt at centralisere, kan man sige, sygehusejerskabet fra 15 til nu 5 enheder for at have et bedre planlægningsgrundlag.
Det er en nødvendig ting, det fornemmer jeg at der er opbakning til, og det er jeg glad for.
Det står mig lidt uklart efter de indlæg, der har været, om der så er opbakning til et andet centralt element i lovforslaget, men det håber jeg så vi kan afklare nu her i den del af debatten, vi med mit indlæg her tager hul på, nemlig spørgsmålet om at give de centrale sundhedsmyndigheder lidt flere muskler at spille med.
Fru Lone Møller udtrykte sig lidt tøvende om det, og jeg fangede i hvert fald ikke fuldt ud, hvad fru Charlotte Fischers stillingtagen var til det punkt.
Men det er i hvert fald en meget central del i det, vi foreslår her, fordi vi har brug for på en og samme tid at centralisere og decentralisere i det danske sundhedsvæsen, hvis vi skal stå vagt om kvaliteten i patienternes behandling.
Vi har jo kunnet se eksempler på, at på trods af at der har været en entydig faglig anbefaling af, at man f.eks. samlede visse behandlingsformer på relativt få adresser, så har lokale ambitioner, eller hvad det nu har været, alligevel gjort, at man har opretholdt behandlingstilbuddet på langt flere steder i strid med det, man kunne kalde øvelse gør mester-princippet.
Det er sådan set baggrunden for, at vi som et meget centralt element i det her lovforslag nu foreslår, at vi styrker de centrale sundhedsmyndigheders kompetencer på specialeplanlægningssiden af hensyn til patienternes sikkerhed.
Jeg forstår så, at det er der nogle der tager som et udtryk for, at nu skal vi til at styre regionerne, at vi ikke har tillid og den slags ting.
Jeg vil bare gerne sige, at det, der har været ledestjernen for regeringen i arbejdet med at lave sundhedslovforslaget her i samarbejde med Dansk Folkeparti, har været patienten.
Det er jo ikke blevet sagt endnu, men jeg vil da så gerne sige det her i denne fase af debatten, at udgangspunktet for indretningen af sundhedsvæsenet er sådan set patienten.
Det er ikke regionspolitikerne, det er sådan set heller ikke de ansatte, det er udsigten til patienternes helbredelse, og der er der brug for, at vi får skabt større gennemsigtighed, herunder at vi får skabt en Sundhedsstyrelse, der har skærpede kompetencer til at sikre, at der er kvalitet i de behandlingstilbud, der gives rundtomkring.
Det ligger direkte i forlængelse af ambitionen om de fem regioner, og jeg håber, jeg kan tolke den tavshed, der har været omkring det punkt fra en række ordførere her, som opbakning til det synspunkt.
Så er der jo endelig, kan man sige, det tredje element, som er at få kommunerne på banen.
Jeg fornemmer egentlig også, med Enhedslisten her til sidst som en meget udtalt undtagelse, at der sådan set er pæn opbakning til det synspunkt, det princip, den tanke, den overvejelse, der ligger bag at få kommunerne til at tage et større ansvar.
Jeg har selvfølgelig også noteret mig, som situationen også var i går aftes, at der fra forskellige sider sættes spørgsmålstegn ved, om incitamenterne rækker.
Det tror jeg at jeg allerede i går tilkendegav at det tager jeg da gerne en diskussion om.
Det er lidt en ahaoplevelse for mig, for situationen var jo den, at da vi forhandlede det her sidste sommer, var det jo nærmest sådan, at hvis man overhovedet skulle komme i dialog med det, der dengang var og fortsat er oppositionen, så skulle man jo tæmme sin tilbøjelighed til at tale om taktstyring og økonomiske incitamenter.
Men hvis der er sket noget, specielt kan jeg notere, at der er sket en del i den radikale folketingsgruppe siden da, der gør, at man nemmere når en aftale, hvis man skruer op for den knap, så er jeg da bestemt til at snakke med i så henseende.
Det vil jeg da meget gerne klart tilkendegive her.
Jeg tror også, at vi er nødt til at være realistiske, det vil jeg i hvert fald gerne selv være, og sige, at det lader sig næppe gøre at ramme den fuldstændige, endegyldige rigtige profil på det her kommunale bidrag i første skud.
Det tror jeg ikke.
Det, vi er i gang med her, er jo at udvikle de erfaringer, vi har fået i de sidste 3 år, hvor vi har gjort et godt dansk sundhedsvæsen endnu bedre, hvor vi kan se, at der er en effekt af at øge taktstyringen, at lade pengene følge patienten, at give patienten flere rettigheder.
Det er det, vi nu følger til dørs med obligatoriske sundhedsaftaler, med skærpede patientrettigheder, med en stærk økonomisk tilskyndelse til den enkelte kommune til at engagere sig i forebyggelse og i opfølgning af sygehusbehandling.
Jeg tror da, at man må være realistisk og sige, at det da er en udvikling, som ikke stopper med det her lovforslag; det er da en udvikling, som man løbende må indhøste erfaringer med, ligesom f.eks. det aspekt, som fru Birthe Skaarup drog frem om de kommunale sundhedscentre, jo heller ikke er noget, der kan færdigudvikles i en eller anden fiks model lige nu og her, men som er noget, der vil vokse frem i lyset af en ny lovgivning, nye interesser og en ny kommunal forpligtelse til at engagere sig i feltet her.
Så jeg føler mig overbevist om, at den taktstyring, vi lægger på bordet her, vil være en, vi om år må vende tilbage til og sige, at det har vi fået nogle erfaringer af, der er nogle knapper, der skal skrues lidt mere på.
Jeg bilder mig i hvert fald ikke ind, at jordens udvikling går i stå, for så vidt angår sundhedspolitik, med det lovforslag, vi behandler her.
Det er jo sådan set også baggrunden for, at der er en række ministerbemyndigelser, for nu at vende den del.
Mange af dem har jo en meget praktisk karakter.
Der er f.eks. et betydeligt antal af dem, der handler om at udpege personer til forskellige råd m.v. Hvis man var sikker på, at verden gik i stå, så kunne vi selvfølgelig godt tage det skridt nu, at vi i paragrafferne skrev ind, hvad det var for nogle mennesker, der skulle sidde i de forskellige koordinationsudvalg, og så kunne vi vedtage det ved lov.
Men jeg tror, at det ville give os det praktiske problem, at når dagene går, og når folk skifter positioner og i sidste ende på trods af et godt sundhedsvæsen jo altså også forlader denne jord, så skulle vi altså tilbage i Folketingssalen, hver gang vi skulle foretage en genudpegning.
Jeg nævner det bare som et eksempel på, at det, som man forsøger at bage op, som om der her pludselig kommer en minister, der vil tiltage sig en betydelig ny kompetence, dækker i stor udstrækning over det, der allerede er realiteterne i øjeblikket.
Der er 157 ministerbemyndigelser i lovgivningen her.
De 10 af dem er nye.
De 147 er videreførelse af allerede eksisterende ministerbemyndigelser.
Men altså, hvis Folketinget har en stor ambition om, at vi nu går tættere ind i at få spørgsmålet om kastration detailreguleret ved lovgivning, så skal jeg da ikke modsætte mig det.
Der er seks bemyndigelsesbestemmelser, der relaterer sig til spørgsmålet om ligsyn.
Jeg har f.eks. adkomst til at kunne meddele andre læger tilladelse til at deltage i retslægeligt ligsyn i embedslægens sted.
Jo, altså, hvis der er en stor ambition om, at vi finder en anden lovgivningsmæssig løsning på spørgsmålet om afvikling af ligsyn, så vil jeg da ikke stille mig hindrende over for et sådant initiativ.
Nu vælger jeg måske den lidt kuriøse indfaldsvinkel til det, men det er altså i lyset af, at jeg synes, at når vi diskuterer her i salen og meninger skal brydes, så må de jo altså brydes om det, vi er uenige om, og jeg synes ikke, det er fair, når man i øvrigt oplever fru Anne Baastrup rose os for at skrive 15 love sammen i et lovforslag, og det så fører til, at vi kopierer 147 eksisterende ministerbemyndigelser over i en ny lov, at vi så ligesom skal skoses for, at det er udtryk for den styggeste form for centralisme, og at der nu altså er kommet en regering, som vil blande sig i detaljen.
Der er i hvert fald ikke kommet en regering, der har en ambition om at blande sig mere i detaljen end de regeringer, der har været her tidligere, og som har fået Folketingets opbakning til at kunne gøre det med 147 ministerbemyndigelser.
Men som sagt hvis der er en ambition om at gå det her igennem, så vil jeg ikke stille mig hindrende i vejen for det, for jeg er da sådan set grundlæggende enig i, at lovgivningen skal være så præcis, at man i mindst muligt omfang har brug for at give bemyndigelser, og i det omfang, man har brug for at give bemyndigelser, er det selvfølgelig vigtigt, at lovgivningen i sine bemærkninger er så præcis, at man på forhånd kan have en meget klar idé om, hvordan bemyndigelserne så konkret udmøntes.
Som sagt: Hvis der er et særligt behov for at gå den øvelse igennem for at fremme en bred enighed om lovgivningen her, så stiller jeg mig gerne til rådighed.
Derfor vil jeg af respekt for Folketingets videre arbejde ikke, medmindre der nu er en efterspørgsel efter det, kaste mig ud i en meget detaljeret diskussion om de aspekter, vi sådan set drøftede i går, men blot glæde mig over, at der jo er et flertal for forslaget, nemlig regeringen og Dansk Folkeparti, men jeg lytter sådan set også af det, der bliver sagt, specielt af Det Radikale Venstre og af fru Lone Møller, til, at der på lange, lange strækninger i det, der her foreslås – når man i øvrigt ser bort fra den grundlæggende uenighed, der er om regionernes styring, som vi jo sådan set havde i går i lovforslaget om oprettelser af regionerne – af denne mere materielle lovgivning om sundhedspolitikken er noget, der minder om bred enighed.
Derfor vil jeg meget gerne signalere, hvad jeg også gjorde i går, at regeringen selvfølgelig har ambition om at nå i mål med bredest mulige flertal om flest mulige lovforslag.
Jeg synes ikke, der er noget af det, der er blevet sagt her i dag fra hverken Det Radikale Venstre eller fra Socialdemokratiet, som umuliggør, at det burde være en fælles ambition nu at gå i gang med et udvalgsarbejde, hvor nogle af de tvivlsspørgsmål, der har været rejst, kan afklares mere præcist, og hvor man, hvis ellers viljen er til stede på begge sider af bordet, burde have den fælles ambition at se at få landet denne, om man vil, sundhedsvæsenets grundlov med et meget bredt flertal i salen.