Eva Kjer Hansen (V), 2005-03-18:
Den offentlige sektor skal i større omfang end i dag indrettes efter borgerens behov og forudsætninger.
Opgaver og løsninger skal forankres i den lokale virkelighed, hvor borgeren er.
Det er det, der er målsætningen i sig selv for regeringen.
Med kommunalreformen tager vi et stort og vigtigt skridt for at realisere denne ambition.
Så når bl.a. fru Lone Dybkjær spørger, om formålet ikke netop er at hæve servicen over for borgere, så kan jeg bekræfte, det er det, der er formålet med reformen.
Med L 38 og L 39 udmønter vi kommunalreformen på det sociale område.
Netop på det område har målsætningen om en offentlig service formet efter borgerens behov og forudsætninger en særlig vægt.
Her er der simpelt hen ikke plads til barrierer i form af et ufleksibelt samspil mellem myndigheder, gråzoner og delte ansvarsområder og et manglende samlet overblik over den enkeltes situation.
Det er det, vi gør op med med de fremlagte forslag.
Vi gør op med ulemperne ved den nuværende indretning af socialsektoren.
Vi sikrer en entydig ansvarsplacering og et samlet overblik over og perspektiv i det enkelte individs eller den enkelte families situation og muligheder.
Der er rådighed over en værktøjskasse med en bred vifte af indsatsmuligheder.
Det vil i langt højere grad end i dag føre til bærende helhedsløsninger for den enkelte og familien.
Jeg vil gerne takke for debatindlæggene, som jeg synes viser, at der i salen er stor enighed om kommunalreformens målsætning og ambition.
Jeg glæder mig også over, at der var positiv opbakning til både VISO-organisationen, til Tilbudsportalen og til handicaprådene, hvor selv Enhedslisten syntes, at der var noget positivt at fremhæve.
Der blev f.eks. givet en hel del kommentarer til den nye videns- og specialrådgivningsorganisation, VISO, både hvordan den er struktureret, og hvordan den skal virke.
Der kan jeg især til fru Lone Dybkjær oplyse, at organisationen bliver etableret som en styrelse, der hører under Socialministeriet, så der er ingen tvivl om, at det endelige ansvar ligger hos socialministeren.
Men det vil være den faglige bestyrelse, der tager stilling til, hvordan og hvorledes rådgivningen er.
Det er den faglige bestyrelse, der skal sikre, at rådgivningen er i top, og i det hele taget stå for det daglige arbejde, den daglige drift.
Der vil blive en central enhed placeret i Odense med 45-50 årsværk.
Derudover bliver VISO bygget op med ca. 100 årsværk, som er forankret i de nuværende videncentre, som bliver knyttet til VISO, og ca. 250, som så vil være placeret i det netværk, der skal opbygges rundtomkring i hele landet.
Det er det bedste skøn over, hvad der er brug for med udgangspunkt i det eksisterende.
Det er jo noget helt nyt, at vi nu får en organisation på nationalt plan.
Det er noget helt nyt, at man nu, når man står med et problem oppe i Skagen, vil kunne trække på den viden, den erfaring, der er i resten af landet.
Nu skal der ikke længere skeles til amtsgrænser, nu sikrer vi
, at der, hvor man har haft en god udvikling, og der, hvor man har fået nogle gode ideer og har fået skruet de rigtige tilbud sammen, kan det blive kanaliseret rundt til hele landet, så man netop får det optimale tilbud i forhold til, hvad borgeren har brug for. Der har selvfølgelig været et grundigt arbejde, der har været drøftelser med bl.a. amterne om, hvad der er på området i dag, hvad der er etableret rundtomkring.
Det er den vurdering, der ligger bag, at det er den måde, VISO kan komme til at fungere fint på og yde den bistand, der er brug for.
Hvad angår diskussionen om, hvorvidt der så skulle være adgang til udredning i VISO for borgeren eller ej, er det afgørende for regeringen, at vi nu netop når frem til, at der er én myndighed på området, og det er kommunen.
Det er kommunen, der har det fulde ansvar.
Man kan ikke skubbe ansvaret fra sig, man kan ikke sige: Nej, det henhører under nogle andre.
Derfor skal udredningen gå gennem kommunen, så vi holder kommunen fast på det ansvar.
Men borgeren får så mulighed for selv at indhente viden og kan på den måde også være meget mere aktiv i samarbejdet med kommunen om, hvad der er den rigtige løsning for borgeren.
Så er der hele ankesystemet med de gældende muligheder, dem bliver der ikke ændret på.
Vi fastholder muligheden for at gøre brug af det nuværende ankesystem, men udvider det til, at man også vil kunne rette henvendelse til Det Sociale Nævn, hvis man undervejs bliver utilfreds med, at kommunen ikke har inddraget VISO.
Det er altså en udvidelse af klagemulighederne for netop at sætte fokus på, hvorvidt der i den konkrete situation er et behov for, at kommunen skal inddrage VISO for at kunne lave en ordentlig udredning.
Så jeg mener i allerhøjeste grad, at der er taget fat om retssikkerheden, ikke blot ved fastholdelsen af det gældende ankesystem, men også med muligheden for at kunne gøre indsigelser over for det, hvis VISO ikke bliver inddraget i udredningen.
Når man så hører fru Anne Baastrup tale om risikoen for, at en række specialinstitutioner nu lukker, kommer man til at tænke på debatten i forbindelse med lovforslaget om grundtakstmodellen, hvor SF jo talte med endda meget store bogstaver imod hele grundtakstfinansieringen og endda talte om den sociale massegravs stemme og om, hvor katastrofal den daværende beslutning var.
Det kunne egentlig forlede en til at tro, at SF så ville være voldsomt begejstret for, at grundtakstmodellen nu bliver overflødiggjort, fordi vi nu samler ansvaret ét sted, får én myndighed og dermed får et meget bedre system til at fastholde myndigheden på det ansvar, den har over for sine borgere.
Jeg mener, at det bliver nemmere at holde kommunen fast på sit ansvar, fordi vi både giver kommunen langt flere redskaber at gøre brug af, bl.a. med VISO og tilbudsportalen m.m., og det bliver også meget mere synligt, om kommunen lever op til sit ansvar.
Behovet forsvinder jo ikke for en specialinstitution, fordi man eventuelt flytter driften fra at være regional til at blive kommunal, og det er jo hele udgangspunktet: Det er det behov, borgeren har for at få hjælp.
Så har der været spørgsmålet om det faglige niveau, og om, hvordan man sikrer udviklingen i de forskellige tilbud.
Der mener jeg, at det er vigtigt netop at have fokus på den udvikling, og ikke mindst VISO vil i sig selv kunne bidrage til en faglig udvikling, fordi man får nem adgang til at høre om, hvad man gør andre steder, hvad man har draget af erfaringer, og hvad man har lært andre steder.
Det kunne man tage med ind i udviklingen af sit lokale tilbud.
Men jeg vil jo også gerne synliggøre, hvad det så er, en takst skal gå til: Hvad er der af forskellige udgifter til administration, til andre initiativer, og herunder også til udvikling?
Så vil det meget klart fremgå, hvordan man disponerer, og hvad det er, man betaler for i et tilbud.
Det synes jeg skal gælde, uanset hvem det er, der driver det pågældende tilbud.
Der synes jeg, det er vigtigt at understrege, at man allerede i dag skal kunne håndtere situationer, hvor der opstår et akut behov.
Nu bliver der etableret et formelt samarbejde om, hvad behovet er, og det er klart, at det deri skal indgå, hvad behovet for at have akutpladser er.
Akkurat ligesom det vil indgå i dag, er det naturligvis vigtigt, at det i aftalerne med de forskellige institutioner fremover også er et spørgsmål, der bliver taget stilling til, så der f.eks. bliver betalt for en del af den kontrakt, man indgår, uanset hvem det er, der står bag det pågældende tilbud.
Man kan lige så godt lave en aftale med en privat institution om f.eks. at have nogle akutpladser stående til rådighed, som at det skal være den offentlige institution.
Det er simpelt hen et spørgsmål om, hvad der står i den kontrakt, man indgår, og hvordan man i rammeaftalen mellem kommunerne har fået aftalt, hvordan man skal håndtere de her situationer.
Jeg vil også være åben over for, at kommunerne på forhånd kan aftale, at de skal reservere nogle økonomiske ressourcer i tilfælde af, at der bliver et større behov for akutpladser, end det man måske umiddelbart har forudset.
Det bliver kommunerne, der i det samarbejde skal aftale, hvordan de vil håndtere det, hvordan de vil finansiere det, og hvordan de vil tilrettelægge det.
Flere har også været inde på spørgsmålet om grænsedragningen, altså hvilke institutioner der skal være i regionalt regi, og hvilke der skal være i kommunalt regi.
Der kan jeg sige, at udgangspunktet er det traditionelle handicapbegreb, og at i overensstemmelse med det bliver institutionerne placeret i regionerne.
Det gælder også for børn, der har et psykiatrisk behandlingsbehov, hvorimod andre så kan placeres i kommunerne.
Hvis jeg skulle give nogle eksempler på det, så kunne det f.eks. for børn, der har fået diagnosticeret DAMP, være en institution eller et tilbud, der ligger i kommunalt regi, hvor børn med autisme vil være i en institution, der ligger i regionalt regi.
Netop nu er jeg i gang med at få afdækket, hvordan verden ser ud på nuværende tidspunkt med udgangspunkt i de her principper, og se, hvilke institutioner der fremover så vil skulle placeres hvor.
Jeg forventer, at jeg i løbet af nogle uger ville kunne sende et notat over til Socialudvalget om, hvordan den fordeling så som udgangspunkt vil være.
Men det er vigtigt lige at afvente det arbejde, der er sat i gang med amterne, for at være sikker på, at listen bliver så korrekt som mulig.
Jeg vil oversende den liste i løbet af nogle uger, men så skal man så også være opmærksom på det forbehold, at der kan være kommuner, som vælger at sige, at de ikke vil overtage institutioner på nuværende tidspunkt.
Der er kommet den mulighed, at kommunen kan vælge at sige: Jamen vi føler ikke, vi kan magte at overtage den institution nu, vi vil vente – og så forbliver den i regionalt regi.
Jeg vil prøve at lave denne her liste over, hvordan det som udgangspunkt ser ud, for det er klart, at der er en interesse for at drøfte forskellige institutioner, og som flere ordførere var inde på, kan der være nogle meget sammensatte institutioner, hvor man kan diskutere, hvor det lige præcis vil være mest hensigtsmæssigt, de bliver placeret.
Økonomien har også været til debat, og rækkefølgen, som et par enkelte ordførere var inde på at forklare og gøre rede for, er, at nu kender vi kommunerne, vi kender landkortet, der er 99 kommuner.
Netop nu diskuterer vi, hvordan opgaverne skal tilrettelægges i kommunerne, hvilket ansvar kommunerne skal have, og så starter arbejdet med udligningsreformen, der helt klart spiller ind, hvad angår endeligt at kunne sige noget om, hvordan økonomien i kommunerne ser ud.
Der vil blive fremsat et lovforslag om udligningsreformen i næste samling.
Men der er jo ingen tvivl om, at pengene på det sociale område – de penge, som i dag bliver brugt i amter og kommuner – forbliver på området.
Der kan jeg meget klart sige, at der er en garanti for, at der ikke bliver taget penge fra området.
Pengene skal blive her, men nu vil langt flere midler så blive brugt via kommunen qua det, at det er kommunen, der har ansvaret på området.
Der er så også refusionsordningen for de meget dyre sager, en refusionsordning, der træder i kraft ved 800.000 kr.
Der blev spurgt til, hvorfor det lige netop er de satser på henholdsvis 800.000 kr. og 1,5 mio. kr.
Der kan jeg sige, at Amtsrådsforeningen har lavet en grundtakstanalyse i maj måned 2004.
Den opgør antallet af brugere i forskellige udgiftsintervaller, altså de udgifter, der er forbundet med de intervaller, og 800.000 kr. er en fordobling af den nuværende grundtakst, hvis man sådan tager det som et cirkabeløb.
Når vi ser på, hvor mange brugere der ligger over 800.000 kr., er der tale om, at der er ca. 4.378 brugere, som altså er dyrere end 800.000 kr., og det er simpelt hen grundlaget for, at det er det beløb, der er sat ind.
Jeg tror egentlig, at jeg er nået rimeligt omkring spørgsmålene, i hvert fald i forhold til det overblik, jeg har på nuværende tidspunkt, og ellers melder ordførerne sig jo nok på banen igen.
Men som sagt skal jeg gøre mit ypperste for under udvalgsarbejdet at få afklaret alle de forskellige detaljer, der måtte være behov for.
Så vil jeg i øvrigt til afslutning sige som fru Lone Dybkjær, at det kun vil være fint, hvis der nu udvikler sig en ædel kappestrid mellem kommunerne om at være de bedste på området.
Jeg tror egentlig også, at det vil foregå i et vist omfang, fordi vi med kommunalreformen får gjort meget mere synligt, hvad serviceniveauet er, og hvordan kommunerne håndterer indsatsen på området.
Så der er lagt op til en række forbedringer, som jeg mener ikke kan andet end at give en bedre service over for de borgere, der har brug for hjælp fra det offentlige.