Ole Stavad (S), 1998-05-06:
Også her vil jeg takke for en række konstruktive indlæg med en lidt varieret stemmeføring og med forskellige måder at formulere spørgsmål og synspunkter på.
Der er dog en kritik, jeg ikke mener jeg kan tage imod, og det er kritikken af, at det her forslag kommer for tidligt.
Derimod mener jeg, at en kritik af, at det kommer senere end godt er, er en mere berettiget kritik. Så derfor mener jeg, at de, der har ment, at vi nu kom med et eller andet kissejav og lavede et eller andet her, helt igennem uberettiget kritiserer, at vi har skyndt os for meget.
Jeg vil godt kvittere i forhold til hr. Brixtofte for, kan vi sige, den åbenhed, der var i bemærkningerne.
Jeg synes, jeg oplevede en betydelig kontrast i det, hr. Brixtofte sagde, og det, den konservative ordfører, hr. Brian Mikkelsen, sagde.
Det synes jeg er helt fair.
Det bør vi selvfølgelig i fællesskab sørge for at analysere ordentligt og grundigt.
Jeg mener, at hr. Brian Mikkelsen i sine konklusioner tager grundlæggende fejl, idet hr. Brian Mikkelsen nærmest udlagde det som en tilståelsessag fra min side, og det vil jeg gerne benægte.
Der, hvor jeg mener kæden springer af for hr. Brian Mikkelsen, er, at hr. Brian Mikkelsen ikke ser på, hvad det er for et regelsæt, vi har omkring sambeskatningen.
Anmodningen om sambeskatning afleveres først på det tidspunkt, man afleverer sin selvangivelse.
Vi kunne faktisk efter min opfattelse, uden at man juridisk set med rette kunne blive kritiseret for tilbagevirkende kraft, have taget 1997 med, således at det kun var årene før 1996, vi holdt ude, for de regnskaber, der vedrører 1997, er endnu ikke afleveret, og det vil sige, at anmodning om sambeskatning heller ikke er afleveret. Når jeg har valgt og også vil opfordre Folketinget til at holde fast i ikke at udvide med 1997, skyldes det, at virksomhederne har holdt deres generalforsamlinger. Virksomhederne har fået godkendt og offentliggjort deres regnskaber under forudsætning af den lovgivning, vi kender.
Og selv om man juridisk kunne argumentere for, at det ikke ville være tilbagevirkende kraft, må vi vel sige, at oplevelsen af, at det var det, ville være så massiv, at det reelt ikke ville være rimeligt.
Hvorimod det, vi taler om, og den måde, vi her har indrettet ikrafttrædelsen på med hensyn til sambeskatning, og dermed udnyttet de gamle, ophobede tekniske underskud, drejer sig om de regnskaber, der afleveres i sommeren 1999, og hvor man holder sine generalforsamlinger i efteråret og vinteren 1999.
, men hvis man sammenligner det med, hvordan vi normalt behandler forhold på skatteområdet, mener jeg, at vi stort set ville være forhindrede i at lave skattelovgivning, hvis det her blev bedømt som skattelovgivning med tilbagevirkende kraft. Så den diskussion synes jeg bestemt vi skal bruge lidt kræfter på, og jeg modtager gerne spørgsmål og vil gerne uddybe det osv. Da jeg var i samråd, nævnede jeg også, at da den tidligere regering - hvor også hr. Brian Mikkelsens partifæller var repræsenteret, endda med både skatteministeren og statsministeren - ved den daværende skatteminister, Isi Foighel, på nogenlunde samme tidspunkt af året i forbindelse med et overenskomstindgreb præsenterede et forslag om at forhøje selskabsskatten fra 40 pct. til 50 pct. og lod det få virkning for hele det indkomstår, som for nogles vedkommende var lige ved at rinde ud, var der også fra nogle sider megen diskussion om tilbagevirkende kraft, men da var vi et ganske bredt flertal, inklusive hr. Brian Mikkelsens parti, der var enigt om, at det var ikke med rette.
Der var nogle, der følte eller oplevede det sådan, men det kunne ikke med rette betegnes som tilbagevirkende kraft.
Så er der spørgsmålet om, hvorvidt det her forslag er rimeligt, og lad os dér lige slå fast, at det eneste, forslaget sikrer, er, at der altid vil være fuldt fradrag for alle udgifter - omkostninger, hensættelser, udbetalinger - som kommer forsikringstagerne til gode, og at man efter vedtagelse af dette forslag ikke vil kunne finde én eneste krone, der tilfalder forsikringstagerne, som forsikringsselskabet også har betalt skat af.
Og derfor må jeg sige, at hvis man mener, at det er et problem, at der kun gives fradrag én gang, synes jeg faktisk, vi har et meget stort problem med hinanden. Jeg vil specielt gerne takke hr. Klaus Kjær, for jeg synes, han var konstruktiv, og at hans indgang til det her forslag var reel med hensyn til, hvad det er, forslaget forholder sig til.
Dertil vil jeg sige, at jeg synes, vi skulle blive enige om, at der er et godt formål, som jeg ved at vi begge to er optaget af at bruge dem til, nemlig til at få afviklet den gæld, der er ophobet, for det er efter min opfattelse det eneste, de penge med rimelighed kan anvendes til.
Når vi lukker for en helt utilsigtet udsivning, hvor vi har mistet et provenu, kan de ikke bruges til at lukke ud til en masse gode formål.
Men at vi krone for krone bruger de penge, vi får ind, til at nedbringe gælden - til gavn for de kommende generationer, til gavn for samfundsøkonomien og til gavn for sikkerheden for, at vi har et samfund, som også på det spor er på den rigtige vej, synes jeg vil være en ualmindelig god handel at gøre med hinanden.
For jeg mener, at det vil være en ualmindelig god anvendelse af midlerne, og derfor håber jeg, at det er noget, vi kan samles om.
Og derfor må jeg da, når jeg så går videre til hr. Kim Behnkes indlæg, som jo stod i kontrast til det mere nøgterne indlæg fra Dansk Folkeparti, sige, at hvis det her tilsigter noget, er det jo i og for sig ens skatteregler for de forskellige afdelinger i de finansielle supermarkeder, nemlig ved at sikre, at der kun er fradrag for udgifterne én gang.
Det synes jeg er en god bestræbelse at gøre, og den bestræbelse har vi også gjort andre steder.
Så hvis hr. Kim Behnke mener, at vi har udvist forsømmelse ved, at vi også andre steder giver fradrag mere end én gang, vil jeg da gerne høre om det, og så vil jeg give det forlods tilsagn, at det ikke vil være min vilje til også at rette op på den skævhed, der kommer til at mangle.
Så jeg mener faktisk, at de afgørende betingelser for det, hr. Kim Behnke har stillet op, er til stede.
Det andet, som jeg gerne vil sige til hr. Kim Behnke
, når han nu siger, at vi ikke må tage disse penge ud af den finansielle sektor, er, at det generer da mig, at en erhvervsvirksomhed, som har en produktion, der beskæftiger mange mennesker, og som har en eksport, der er meget afgørende - det er vores finansielle sektor også - skal betale skat af sit overskud, mens vi kan se dele af den finansielle sektor tjene milliarder af kroner uden at komme af med én eneste krone i skat af indtjeningen, og det kan jeg ikke forstå ikke generer hr. Kim Behnke.
Og når man fremstiller det, som om det er nogle penge, som så vil komme kunderne til gode, mener jeg, at det med den indsigt, hr. Kim Behnke har, ikke er en fortalelse, men en vildledning, som ikke rigtig har belæg i det virkelige liv.
Og jeg undrer mig faktisk meget, når jeg tænker på fru Kirsten Jacobsens forhold til den finansielle sektor, for hun mener jo, at der skal være rimelighed, og at den skal have en ordentlig behandling, men at den også skal bidrage med det, som den nu engang skal bidrage med, og det var jo nogle helt andre toner, jeg hørte fra hr. Kim Behnke.
Og med mit kendskab til fru Kirsten Jacobsen og den finansielle sektor, hvor man jo siger, at sprinkleranlægget stadig væk går i gang, når hun går forbi, havde jeg faktisk forventet, at vi ville have fået et tilsagn om, at det her selvfølgelig skulle løses i fællesskab. Jeg havde faktisk en forventning om, at lige nøjagtig Fremskridtspartiet med fru Kirsten Jacobsen ville være mest immunt over for en usaglig forsikringslobbyvirksomhed.
Og jeg mener, at man altid skal lytte til saglige argumenter, uanset om de kommer fra den ene eller den anden, og jeg har i øvrigt ikke hørt noget stort skrig fra forsikringsbranchen. Hr. Flemming Kofod-Svendsen var inde på spørgsmålet, om vi skal behandle livsforsikringsselskaber og skadesforsikringsselskaber ens, og det synes jeg også vi skal bruge kræfter på i udvalget, men jeg mener at kunne dokumentere, at problemstillingen principielt er fuldstændig ens.
Og hvad enten vi snakker om livsforsikringsselskaber eller vi snakker om skadesforsikringsselskaber, har vi - i fællesskab, tror jeg - én indgang til det her: at de skal have fradrag for alle deres udgifter, men kun én gang, for
det er den samme problemstilling.
Og hr. Flemming Kofod-Svendsen havde også et spørgsmål
vedrørende diskussionen om, hvor vi skal trække stregen med hensyn til, at nogle har scoret kassen og andre ikke, og dertil kan jeg sige, at hvis vi begynder at flytte den streg, som jeg mener er trukket med omhu og i fuld overensstemmelse med de principper, som vi normalt arbejder for, også når vi laver skattelovgivning, så lukker vi ikke bare op for, at nogle nye kan score kassen uberettiget, men vil givet også smide en ganske stor pose penge i nakken på dem, som allerede har scoret kassen med et nicifret millionbeløb - nå ja, det blev vist ikke nicifret, men i hvert fald skal der ni cifre på, når man skal have opgjort det samlede beløb, men hvis man skal have de seks cifre bagefter, bliver det vist for stort et tal, og så tror jeg ikke, vi har bruttonationalprodukt til det. Men med de bemærkninger vil jeg godt takke for, at jeg i hvert fald har hørt en meget betydelig åbenhed hos næsten alle partier til at finde en løsning på det her, og som sagt er det min anbefaling at bruge pengene til at nedbringe gælden.