Tove Videbæk (KRF), 1999-05-12:
Når man taler om ligestilling i Danmark, bliver man ofte mødt med undren, for ligestilling, det behøver vi da ikke snakke om, det har vi da.
Så enkelt kan det siges, men så enkel er virkeligheden desværre ikke.
Tallene og statistikkerne taler deres tydelige sprog om, at det ikke går helt så godt, som vi måske tror.
Der er f.eks. stadig meget få kvinder i topledelse, og der er ikke sket nogen nævneværdig udvikling i forskningens kønsprofil i de sidste par årtier.
Ude i Vandrehallen står der over døren til forbindelsesbygningen: »Virk i fællig men forskellig.
Drag til minde, mand er mand og kvinde kvinde.«
Bedre kan det næsten ikke siges.
Kvinder og mænd er forskellige og har forskellige værdier.
Derfor har vi brug
for både mænd og kvinder.
Ligestilling er ikke, som hr. Poul Nødgaard sagde, kvinders kamp mod mænd.
Ligestilling har ikke nødvendigvis noget at gøre med at presse mænd og kvinder ind i de samme rammer eller former.
Mænd og kvinder er ikke ens, og det skal vi bestemt heller ikke være, men vi er ligeværdige og skal derfor have lige behandling, lige muligheder og lige rettigheder til at udvikle vores evner både i hjemmet og på arbejdet.
Hvis vi griber fat i arbejdsmarkedet, skal vi selvfølgelig have lige løn for lige arbejde.
Jeg synes også, vi skal overveje, hvordan vi lønner forskellige job.
Det er vigtigt, at vi med det meget kønsopdelte arbejdsmarked, vi har, tager fat på at diskutere værdien af et arbejde.
Skal omsorgsjobbene, som stadig væk har en overvægt af kvindelige ansatte, nødvendigvis være dårligere lønnede end de mere materielt orienterede job? Et offensivt arbejde for at fremme ligestillingen ligger i naturlig forlængelse af en af Kristeligt Folkepartis mærkesager, nemlig familiens frie mulighed for at få mere tid til hinanden.
Vi vil f.eks. gerne give bedre orlovsmuligheder, men vi vil også, at der skal være en reel valgfrihed for familien til at bestemme, om det er far eller mor, der tager orlov.
Ifølge 1997-tal fra Danmarks Statistik
er 93 pct. af samtlige forældre på børnepasningsorlov stadig kvinder.
Der er tale om en skævvridning, som bl.a. skyldes strukturelle barrierer, der gør, at det primært er mor, der vælger orlov.
Når en familie ønsker at give deres børn mere tid og opmærksomhed, er valget i dag ofte meget simpelt.
Har far den største indtjening, er det oplagt ikke ham, der går ned i timetal, for det har familien ikke råd til.
Derfor bliver det i stedet mor, der tager orlov.
Det er ikke rimeligt, at arbejdsmarkedet på den måde indirekte skal diktere valget.
Lad os få et arbejdsmarked med ligestillede mænd og kvinder.
På arbejdsmarkedet findes der stadig nåleøjne, som det kan være meget svært for kvinder at komme igennem, og det er typisk arbejdspladser, der traditionelt har været kun for mænd.
Forskning om etkønnede arbejdspladskulturer viser da også, at de har det med at genskabe sig selv, og det skyldes uformelle normer og kvalifikationskrav, som medfører, at der primært ansættes folk, der ligner dem, der er ansat i forvejen.
De udgør nemlig ikke nogen trussel, hverken personligt eller mod det eksisterende system.
Inden jeg slutter, vil jeg gerne komme med et spørgsmål.
Statsministeren omtalte i sin tale det nye arbejdsmarked med forskellige arbejdstider i forskellige perioder af livet.
Der vil jeg gerne spørge: Mener statsministeren ikke, at fleksibel børnepasningsorlov eller ret til deltidsarbejde for småbørnsfamilier kunne være nyttige elementer i dette nye arbejdsmarked?