Keld Albrechtsen (EL), 2002-05-14:
Debatten finder efter min opfattelse sted på baggrund af et projekt, som alle, der har med offentlig planlægning at gøre, burde lære af.
er, at det ligger lidt tungt med den læreproces.
Det er, som om man ikke lader erfaringerne komme en selv til gode.
Jeg vil da egentlige opfordre ministeren til at overveje, om man ikke kunne lære noget af, at man f.eks. ude på Amager meget omhyggeligt placerer to metrolinjer dér, hvor der ikke er nogen mennesker, mens man dér, hvor alle menneskene er, hen langs med Amagerbrogade, ikke lægger nogen metro.
Det er jo på kanten af det geniale, hvis man vil sikre, at det system, man opbygger, ikke rigtig skal have effekt.
Der var også andre muligheder dengang, som bl.a. Enhedslisten pegede på, lettere løsninger med sporvogne og sådan noget oven på jorden, men det ville man ikke høre på.
Men nu må vi jo så se, hvordan det udvikler sig. Så krydrede den nye regering det jo ved at sige, at den station, som skulle have udgjort en lille bitte smule af grundlaget for at lægge en metro, hvor der ikke er andet end en bar mark, skulle være Rigsarkivet.
Man havde endda opkaldt en station efter dette Rigsarkiv.
Nu kommer den station jo nok til at hedde noget andet.
Jeg ved ikke, hvad den kommer til at hedde, men det vil nok ikke være passende at kalde den Rigsarkivet.
Sådan kan man sige, at hele det projekt har været brolagt med fejltagelser.
Og vi er i Enhedslisten indstillet på, at den fysiske virkelighed, der så eksisterer, må vi lære af, og den må vi så bygge ud fra.
Der er det interessante spørgsmål jo så: Hvordan skal trafiksystemet være, som skal forbinde den øvrige kollektive trafik med denne metro?
Og er det den eneste rigtige løsning på forhånd at beslutte, at det skal være den cityring? Det føler jeg mig altså ikke helt overbevist om.
Vi har ikke noget imod at bruge mange milliarder kroner på kollektiv trafik, hvis det er det rigtige projekt.
Men det, vi har noget imod, er mangelen på demokratisk proces i det, der foregår i den her sag; at man her i Folketinget ved hjælp af et aktstykke i realiteten forudskikker alle de fremtidige beslutninger og dermed også binder en meget stor del af den ramme, som staten har til at udbygge kollektiv trafik med, til ét bestemt projekt, hvor man ikke på forhånd ved, om det er klogt eller det ikke er klogt. Så kan man risikere, hvilket jeg selvfølgelig ikke håber, at gentage alle fejltagelserne fra metroprojektet.
Når man så spørger fru Gitte Lillelund Bech og andre, der repræsenterer flertallet i den her sag, får man bare at vide: Jamen det har vi besluttet.
Det behøver hr. Albrechtsen sådan set ikke at stille flere spørgsmål om.
Det behøver borgerne heller ikke at stille flere spørgsmål om, for det futtog er kørt; det har vi bestemt.
Det kan godt være, at en undersøgelse af sagen kommer til at vise, at det bliver rasende, afsindig dyrt.
Pengene ligger der.
Der er masser af penge i statskassen.
Der er ingen problemer.
Vi poster dem bare ud.
Det har vi besluttet.
Jeg synes, en mere besindig måske sådan lidt jysk model kunne anvendes her, hvor man sagde, lad os nu undersøge de forskellige muligheder. Derfor synes jeg da godt om hr. Martin Lidegaards indlæg.
Jeg synes, det gik noget i den samme retning: Lad os nu få en diskussion og en åbenhed omkring tingene og de forskellige modeller.
Og jeg vil blive ved med at opfordre flertallet til, både Venstre, Socialdemokratiet og De Konservative, at vi kan få den diskussion på et åbent grundlag.
For der er altså sådan et element af inerti i det trafikpolitiske flertal her i Folketinget.
Det gælder ikke alene motorveje, men det gælder desværre også planlægning på andre områder.