Søren Søndergaard (EL), 2000-10-12:
Som ved fremsættelsen i sidste samling så er Enhedslisten generelt meget enig i det her lovforslag og i de bemærkninger, som ministeren har fremsat.
Der er i det store og hele tale om meget fornuftige justeringer og moderniseringer, og jeg vil ikke gentage alle de positive ting, der er i forslaget, men fokusere på det problem, som har optaget det meste af debatten også her i dag, nemlig det, der gælder forsøget på at fjerne den enestilling, som moren hidtil har haft til at afgøre, om navnet på barnets fader skal kendes.
Så vidt vi har forstået, er det i ganske få tilfælde, at der er et problem, hvor moderen ikke opgiver navnet på faderen.
I den ene procent, eller hvor meget det er,
Men der er jo altså forhold, som også vi må give op over for.
Der skal ikke så meget til at få børn, og blandt de ting, der skal til, er ikke at få faderens navn, adresse eller for den sags skyld CPR-nummer ud af vedkommende.
Og det ved man selvfølgelig også godt, og derfor vil dét jo altid i hvert fald kunne bruges som en undskyldning.
Alligevel ser vi, at der lægges op til, at lovens krav skal skærpes, men der lægges ikke op til en skærpelse af sanktionerne.
Det er måske nok lidt underligt, synes vi, at man vil skærpe loven, men at man ikke vil skærpe sanktionerne.
Hvad er ideen bag det?
For Enhedslisten som for andre er udgangspunktet barnet.
Men vores opfattelse er, at barnets tarv ikke nødvendigvis er sammenfaldende med forældrenes interesser eller den ene forældreparts interesser.
Uanset de måske modstridende forældreinteresser, så er det alligevel vores opfattelse, at et barn - på et tidspunkt - har krav på at kende sin biologiske identitet og oprindelse, hvis det overhovedet er muligt.
Men det er jo ikke ensbetydende med, at fædre i alle tilfælde og i alle situationer skal have mulighed for at anlægge retssager om faderskab. Efter lovforslaget vil det være sådan, at personer, der anser sig selv for mulige fædre, selv efter et kortvarigt og flygtigt bekendtskab, vil kunne anlægge sager ved domstolene og få tilkendt samvær også i tilfælde, hvor moren eller dennes partner modsætter sig det.
Og det er måske nok lige overdrevet nok at anbringe et barn i den situation, hvor det skal deles mellem sin mor og så hendes tilfældige værtshusbekendtskab.
Så bliver der sagt med henvisning til Norge - og det kan vi jo håbe er rigtigt - at det kun er i ganske få tilfælde, at det vil ske.
Problemet er: Hvorfor udsætte sig for de ganske få tilfælde, for er det virkelig barnets tarv, som vil blive varetaget i den situation?
Vores forslag er, at der i loven skal anlægges nogle objektive grænser og rammer for, hvornår der kan anlægges retssager, og et kriterium kunne være et minimum af fælles samliv, der rækker ud over selve undfangelsestidspunktet.
I de tilfælde f.eks., hvor en mor ønsker at dele forældremyndigheden med en mand, som hun var gift eller samboende med på undfangelsestidspunktet, bør det ikke være muligt for en anden mand at anlægge en sag om at få tilkendt faderskab og samvær.
Det skal ikke være en instans, hvor der kan ske en uheldig sammenblanding - f.eks. i forhold til at få kradset nogle børnepenge ind - men det skal være et sted, hvor unge, der er fyldt 18 år, kan søge oplysninger om deres biologiske baggrund i det omfang, de føler et behov for det.
Hvordan en sådan ordning mere præcist kan skrues sammen er noget af det, som vi vil kigge på i udvalgsarbejdet og gennem diskussionerne.
Men ud over det problem, som jeg har skitseret her, så mener vi, at de justeringer, der er lavet i lovforslaget, ikke alene er ganske rimelige, men også gode, og dem støtter vi.