Søren Søndergaard (EL), 1999-04-06:
En af grundene til, at vi er så glade for Europarådet, er måske - kunne man diskret antyde - at det på så mange måder er helt anderledes end Den Europæiske Union: Hvor Romtraktaten og Den Europæiske Union tager deres udgangspunkt i markedskræfternes og kapitalens frie spil, tager Europarådet sit udgangspunkt i demokrati og menneskerettigheder; hvor Den Europæiske Union er en overstatslig struktur, er Europarådet et forpligtende mellemstatsligt samarbejde; og hvor Den Europæiske Union kun omfatter en lille, men - det skal indrømmes - den absolut rigeste del af Europa, omfatter Europarådet virkelig hele Europa.
Så stod det til Enhedslisten, måtte man godt lægge flere og flere områder af fælleseuropæisk interesse ind under Europarådet.
Vi mener faktisk, at der med udgangspunkt i Europarådet kunne være mulighed for at skabe en dynamisk magtens tredeling, som gensidigt, dialektisk kunne påvirke hinanden.
Det ene hjørne i den trekant er Europarådets Parlamentariske Forsamling, som med udgangspunkt i folkelige synspunkter og holdninger skal være en dynamo i diskussionen og i udarbejdelsen og fremlæggelsen af forslag til vedtagelse.
Det andet hjørne skulle være Europarådets Ministerkomité, som har retten til at vedtage forslag, men som også har pligten til at være garanten for opbakningen blandt de europæiske lande til det vedtagne.
Og det tredje hjørne i trekanten er så Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som vi meget gerne ser udvidet til at omfatte flere områder, og som skal kunne afsige bindende afgørelser på grundlag af de aftaler, som medlemsstaterne har indgået.
Det er en vision for et demokratisk europæisk samarbejde, som Enhedslisten meget gerne vil støtte.
Der er under debatten allerede sagt mange fornuftige ting om, hvordan Europarådets arbejde styrkes og effektiviseres, men jeg føler behov for at komme ind på tre problemområder, som vi finder vigtige: For det første: Hvordan undgår man, at den dramatiske udvidelse af Europarådet, som har fundet sted, fra 10 til 41 stater, fører til en svækkelse af forsvaret af de demokratiske menneskerettigheder?
Vi forstår godt de begrundelser, som bliver givet for, hvorfor det er vigtigt at give de nye demokratier mulighed for at komme indenfor: muligheden for at diskutere med dem og muligheden for at påvirke dem.
Alligevel bliver vi jo nødt til at spørge: Hvor går grænsen, når man har at gøre med lande som Tyrkiet og Ukraine eller måske et Rusland, som - Gud forbyde det - gentager erfaringen fra krigen med Tjetjenien?
For hvad er risikoen?
Ja, risikoen er jo ikke bare, at der i samarbejdet er nogle lande, som man ikke kan lide, eller nogle lande, der gør noget, som man ikke kan lide.
Det, der er risikoen, er, at disse lande får indflydelse gennem deres ret til at udpege en dommer til Menneskerettighedsdomstolen og til at vælge folk til f.eks. CPT, altså torturkomiteen.
Og hvis der er for mange lande, som ikke har den fælles holdning, som var udgangspunktet for Europarådet, så risikerer man altså at få en situation, hvor de fælles værdier i stedet for at blive udviklet rent faktisk bliver udvandet.
Og dér synes jeg man i stedet for at sige, at enten er man inde eller ude, må overveje muligheden for en kombinationsløsning, hvor man f.eks. kan fratage lande, som ikke overholder forpligtelserne, retten til at udpege medlemmer af domstolen, samtidig med at de i øvrigt kan fungere i samarbejdet.
Det andet spørgsmål, som jeg synes det er vigtigt at vi overvejer og dvæler lidt ved, er, hvordan vi forhindrer, at Europarådet accepterer dobbeltstandarder med hensyn til overholdelse af fundamentale menneskerettigheder.
Jeg tror, alle på papiret er enige om vigtigheden af ens standarder, at man i de forskellige lande har de samme standarder, og ikke accepterer et brud på standarden i ét land, som man fordømmer i et andet land, osv.
Men dette ønske om fælles standarder, ens standarder, sættes under pres af monopolariteten i verden, sættes under pres af, at der er én pol, som i højere og højere grad dikterer, hvad der er rigtigt og forkert.
Derfor ser vi også i mange fora, at de ens standarder er sat under pres.
Vi har f.eks. set det i FN og i OSCE.
Et eksempel fra FN, som man kunne nævne, er jo, at Israel har fået lov til gang på gang at overtræde resolutioner og har fået lov at gøre noget andet end det, FN har besluttet, uden at det har haft nogen konsekvenser. Og dér mener jeg at vi skal passe meget på i Europarådet.
Jeg synes, man sagtens kan argumentere for, at Hviderusland og Restjugoslavien er uden for Europarådet på grund af de krænkelser af helt fundamentale konventioner og menneskerettigheder, som foregår i de lande, men hvordan forholder det sig med Tyrkiet, og hvordan forholder det sig med Kroatien?
Uden at der skal lyde nogen som helst undskyldning for det, der foregår i øjeblikket, må jeg sige, at det må være mærkeligt for serbere at se på, hvordan de folkefordrivelser, som kroaterne har gennemført i Østslavonien, jo dårligt har affødt en panderynken endsige konkrete aktioner, hvorimod jugoslavernes lige så grufulde fordrivelser andre steder har ført til store reaktioner.
Det tredje emne, jeg vil tage op som noget, jeg synes vi skal diskutere fremover, er, hvordan vi kan gøre Europarådet mere kendt i den brede befolkning, for Europarådet er jo kun meget lidt kendt. Min egen erfaring, før jeg blev medlem af Folketinget, var, at jeg helt tilfældigt opdagede, at Europarådet havde vedtaget en fantastisk god resolution til forsvar for de serbiske desertører, dem, der nægtede at støtte Milosevic, dem, der flygtede fra Milosevic til Danmark, og hvor vi så kvitterede ved at give dem et spark i bagdelen og sende dem tilbage igen, for det syntes vi ikke var værd at belønne.
Det emne havde Europarådet faktisk vedtaget en fantastisk fremragende resolution om, men den resolution blev ikke brugt eller i hvert fald kun i meget begrænset omfang brugt, når der var diskussioner i Danmark, og det var selvfølgelig synd.
Så det er et spørgsmål om, hvordan vi får de gode diskussioner, der foregår i Europarådet, ind i den danske politiske debat.
Der er selvfølgelig mange måder at gøre det på, og jeg vil bare opkaste en idé her, nemlig at vi indfører direkte valg til den danske delegation i Europarådets Rådgivende Forsamling.
Og det vil sige, at man samtidig med, at man vælger medlemmer af Folketinget, vælger de ti personer til Europarådsdelegationen.
Det kan der selvfølgelig være ulemper ved - sammenhængen med folketingsarbejdet kan være en ulempe, men den vil dog ikke være større end i forholdet mellem Europa-Parlamentet og Folketinget - men der vil også være den fordel ved det, at det vil give Europarådet langt større opmærksomhed, og derfor synes jeg, det er noget, der skal overvejes.
Til afslutning - og det er sådan set i forlængelse af lige præcis det foregående punkt - vil jeg gentage vores tilslutning til det fremsatte fælles forslag til vedtagelse:
Afgivelse af en årlig skriftlig redegørelse fra regeringen til Folketinget med en status over arbejdet i Europarådet og så en efterfølgende forespørgselsdebat i Folketingssalen med mulighed for at stille skarpt på de mest centrale spørgsmål vil alt andet lige kunne bidrage til at øge interessen for, informationen om og forståelsen af Europarådets arbejde og vedtagelser blandt Folketingets medlemmer og forhåbentlig også i pressen og i befolkningen som helhed.
Det fortjener Europarådet, og det fortjener
Europa.