Helle Sjelle (KF), 2006-02-28:
Hvis vi betragter lægevidenskaben generelt, så har den gennemgået en fantastisk udvikling.
Vi har oplevet en gigantisk udvikling inden for medicin, diagnosticering og behandlingsmetoder.
I dag kan det virke grotesk, at en lungebetændelse kunne være en alvorlig sag, selv hvis den ramte et ellers sundt og rask menneske, og det kan være svært at forestille sig, hvor epokegørende det var, da lægerne opdagede bakteriers betydning i forbindelse med operationer og den stigning i hygiejne, den opdagelse medførte.
Forundringen over historiens gang bliver heller ikke mindre, hvis man betragter psykiatrien.
Her er vi i allerhøjeste grad vidne til, at opfattelsen af den syge har ændret sig dramatisk gennem tiden, hvilket har haft betydning for den behandling, man udsatte vedkommende for.
Psykiatriens historie over de sidste par hundrede år er ikke læsning for sarte sjæle.
Opfattelsen af de sindslidende og de behandlingsmetoder, der blev brugt, vidner om en – vil jeg sige – katastrofal uvidenhed om sygdommene, og der er ingen tvivl om, at behandlingerne ofte skadede mere, end de gjorde gavn.
Der er simpelt hen tale om behandlingsmetoder, der set ud fra vores synspunkt i dag er rædselsfulde og uforståelige.
Heldigvis har psykiatrien ligesom lægevidenskaben generelt udviklet sig i en positiv retning, så det kan være svært for os at forstå, at fortidens horrible handlinger overhovedet kan have fundet sted.
I dag kan vi jo så føje endnu et kapitel i rækken til psykiatriens udvikling.
Men selv om vi i dag er i stand til at tilbyde patienterne en mere menneskelig og kompetent behandling, er der stadig ting, vi kan gøre bedre.
Vi Konservative er derfor positive over for det fremsatte forslag om en revision af den eksisterende psykiatrilov.
Vi mener således, at der er tale om en række forbedringer, bl.a. når det handler om patienternes retssikkerhed.
For så vidt angår retssikkerheden, er vi positive over for ønsket om at forbedre forholdet for de patienter, der udsættes for tvangsfiksering.
Fiksering kan umiddelbart virke som en grov overskridelse af den enkelte patients integritet, men det kan ikke desto mindre være nødvendigt, hvis patienten er til fare for sig selv eller sine omgivelser.
Spørgsmålet om brugen af langvarig fiksering har dog også været genstand for debat i flere internationale institutioner, og der skal ikke være tvivl om, at vi bør arbejde for at nedbringe omfanget og varigheden af unødvendige fikseringer.
Vi mener dog i udgangspunktet, at det vil være uhensigtsmæssigt at fastsætte en øvre grænse for varigheden af fikseringen.
Til gengæld mener vi, at det er hensigtsmæssigt at styrke det lægelige opsyn med fikserede patienter.
Det er vores håb, at vi ved at indføre faste regler for mindstehyppighed af fornyet lægeligt tilsyn kan sikre en bedre faglig vurdering af, om fikseringen kan opretholdes, eller om der findes bedre alternativer.
Formålet med en lægelig vurdering er således først og fremmest at sikre, at fikseringen ikke udstrækkes længere end højst nødvendigt.
Samtidig betyder det øgede lægelige tilsyn, at patientens retssikkerhed styrkes, idet tilsynet skal foretages af en læge, der er uafhængig af det afsnit, hvor indgrebet finder sted.
Det er vores opfattelse, at det er et godt udgangspunkt for at begrænse omfanget og varigheden af tvangsfikseringer.
Lovforslaget lægger desuden op til at styrke patientens retssikkerhed ved at ændre reglerne for klageadgang i forbindelse med tvangsfikseringer til Sundhedsvæsenets Patientklagenævn.
Det medfører dog, at patientrådgiverordningen også må ændres, og her er vi Konservative glade for, at regeringen vil indføre automatisk beskikkelse af en patientrådgiver ved tvangsindgreb.
Det skyldes ikke mindst det forhold, at den enkelte patient i forbindelse med tvangsindgreb ikke nødvendigvis er bevidst om, at vedkommende har ret til en patientrådgiver eller er i stand til at anmode om det.
Derfor vil automatisk beskikkelse af en rådgiver betyde en stor forbedring i forhold til den enkelte patients retssikkerhed.
I forslaget lægger regeringen desuden op til at indføre en tvungen opfølgning.
Vi ved, at der kan være problemer forbundet med udskrivelsen af de allersvageste patienter, og desværre er det ikke altid muligt at nå dem inden for rammerne af det eksisterende regelsæt.
Vi taler om patienter, der efter indlæggelse og behandling på en psykiatrisk afdeling opgiver behandlingen, når de er udskrevet.
De føler sig måske raske og mener ikke selv, at der er behov for at fortsætte behandlingen.
Desværre resulterer det ofte i tilbagefald, hvorefter de må indlægges igen, og behandlingen må så starte forfra.
Det mønster er naturligvis ikke ønskværdigt.
Der er altså en mindre gruppe mennesker, som vi ikke når med den nuværende lovgivning, en gruppe, der bør have en anden form for hjælp end den, der er til stede på nuværende tidspunkt.
Det er derfor, vi efter vores opfattelse bør være åbne over for at indføre en tvungen opfølgning for at garantere, at der også tages hånd om denne gruppe patienter efter udskrivningen.
Forhåbentlig vil det tiltag betyde, at vi i langt højere grad kan hjælpe den enkelte patient, også når vedkommende er udskrevet og på vej tilbage til hverdagen.
Afslutningsvis skal jeg bemærke, at vi generelt er positive over for resten af lovforslaget, bl.a. tiltagene i forbindelse med personlig skærmning, hvor patientens retssikkerhed styrkes, i og med at skærmning kommer til at foregå efter nogle klart definerede kriterier, ligesom der bliver etableret adgang til at klage over personlig skærmning til det psykiatriske patientklagenævn.
Alt i alt mener vi Konservative, at forslaget rummer en lang række forbedringer, og derfor støtter vi forslaget.