Tom Behnke (FP), 1997-11-27:
Det er jo egentlig utroligt, at en gammel lov, som har fungeret igennem mange år på ganske tilfredsstillende vis, pludselig viser sig at være problematisk derved, at et stadig stigende antal borgere har fundet ud af, at der var en mulighed for at gå ind og prøve at gøre et eller andet over for det offentlige system.
Flere og flere søgte om at få aktindsigt i forskellige personalesager, og kun fantasien satte grænser for, hvem og hvor mange man ønskede at få aktindsigt om.
Jeg tror et eller andet sted, at det måske også handler om magtesløshed, at der er nogle borgere, som føler en magtesløshed over for det store offentlige apparat, og som føler, at det offentlige ved alt om dem, men at de ikke ved ret meget om de mennesker, der er ansat i det offentlige.
Det er helt givet, at her er to ting, der står op imod hinanden: På den ene side har vi i Fremskridtspartiet den grundlæggende holdning, at borgerne selvfølgelig skal have indsigt i, hvad det er, der foregår i den offentlige forvaltning.
Det skal der slet ikke være tvivl om.
På den anden side må man også kunne kræve, at det personale, der er ansat i det offentlige, har en vis form for privatliv, og at det ikke blot skal udstilles, fordi den ene eller den anden borger ønsker at få aktindsigt.
Derfor er det positivt, at ministerens forslag her præciserer, at de ting, der har med privatlivet at gøre, nu bliver taget ud.
Personens hjemadresse, private telefonnummer osv. er der ingen grund
til at udlevere, når vi taler om aktindsigt.
Jeg synes, der mangler noget i forslaget, for jeg kunne godt tænke mig, at man også havde diskuteret, om ikke den person, der søger aktindsigt, skulle have et minimum af interesse i at søge aktindsigt.
Det er der faktisk ikke i dag.
Man kan jo, i det omfang man kan nå at skrive brevene, bede om aktindsigt om hvem som helst i det offentlige.
Man kunne i hvert fald have diskuteret eller overvejet, om man skulle sætte et eller andet kriterium ind, sådan at man skulle have et minimum af kontakt til den pågældende sag, for at man kunne bede om at få aktindsigt.
Det andet, jeg synes man godt kunne have diskuteret, er, hvorvidt den personkreds i det offentlige, man ønsker aktindsigt i, ikke også på en eller ande måde burde være begrænset i forhold til den sag, man er involveret i.
Jeg kender en konkret sag fra en kommune, kald den X-købing,
hvor en borger beder om at få aktindsigt i en bestemt sag.
Borgeren ønsker at få aktindsigt om alle offentligt ansatte, der har haft med sagen at gøre, herunder de rådhusbetjente, som har båret sagen fra et kontor til et andet kontor.
Så man kan nok begynde at diskutere, om ikke man er ved at være nået derud, hvor der er grænser for, hvad man bør give aktindsigt i.
Men det er ikke diskuteret i forslaget her.
Det er nogle ting, som vi ikke er helt tilfredse med, og som jeg vil påpege i forhold til forslaget, som vi i øvrigt er ganske positive over for, for vi synes egentlig, ministeren er landet rimelig heldigt på begge ben med det her forslag.
F.eks. undrer det os lidt, og det synes vi ville være en diskussion værd, at det kun er i forhold til disciplinærsager for chefstillinger, man går ind og siger, der er aktindsigt.
Hvorfor skal det kun være på chefniveau?
Hvis nu det lige præcis er den person, der har haft med min sag at gøre, som har haft en disciplinærsag, som kan være af afgørende betydning for at forstå, hvordan min sag har udviklet sig,
hvorfor skulle man så ikke have aktindsigt i den sager, uanset hvor mange stjerner den pågældende ansatte i kommunen har på skulderen?
Men ellers må vi fra Fremskridtspartiets side sige, at vi er tilfredse med, at visse ting bliver taget ud af personalemapperne, inden man begynder at fotokopiere og sende dem rundt.
Som sagt var der tre små ting her, som vi synes var værd at diskutere videre, men generelt er vi positive over for forslaget.