Tom Behnke (FP), 1998-01-15:
Jeg kan nu ikke lade være med at kommentere ministerens udtalelser her, for ministeren prøver at give indtryk af, at det er virkelig, virkelig svært at få udgang.
Der er en lang række krav, der skal være opfyldt, og det er en nøje individuel vurdering, og man ser på personen og personens baggrund osv.
Og så skal man lige huske at sammenholde det med, at der altså er 50.000 udgange om året.
Så svært er det jo heller ikke at få lov til at få udgang.
Jeg er helt sikker på, at ministeren tror på det, han siger, når han siger, at der hersker en respekt for vilkårene
for udgang, og at de indsatte har respekt for de vilkår
Det tror jeg ministeren tror på.
Men jeg må så tilføje, at set ud fra den verden, som jeg lever i, den virkelighed, som jeg befinder mig i, også når jeg bevæger mig rundt i mit civile job, hvor jeg har været igennem 10 år, får man altså en lidt anden opfattelse, når man møder dem, der sidder i fængslerne og er ude på udgang, og hører deres bemærkninger og kommentarer til, hvordan det er at være ude på udgang, og hvordan de har respekt for de vilkår.
Selvfølgelig skal der være mulighed for udgang, men det skal ikke være sådan, at man blot kan overtræde vilkårene, og det skal ikke være sådan, at det ikke har nogen konsekvenser.
På samme måde som der i Det Radikale Venstres principprogram står, at man er tilhænger af folkeafstemninger, så har vi det sådan i Fremskridtspartiet, at vi også er tilhænger af folkeafstemninger.
Vi er helt med på, at man kan diskutere temaerne og der kan være forskel på, hvad man kan sende til folkeafstemning, og hvad man ikke kan sende til folkeafstemning.
Vi har i Fremskridtspartiet ingen problemer med at sende det her spørgsmål til en folkeafstemning.
Lad mig så også sige, for hr. Aage Frandsen var jo også lidt inde på spørgsmålet om, hvad man overhovedet kan sende til folkeafstemning, at det skal være meget præcist afgrænsede og veldefinerede spørgsmål, der kan svares ja eller nej til.
Her nævnte hr. Aage Frandsen bl.a. spørgsmålet, om man skulle lave et nyt kulturhus i en kommune, men det er jo ikke særlig veldefineret
: Hvor skal det ligge henne, hvor stort skal det være, hvad skal det koste, hvad farve skal det have, hvem skal finansiere det, og hvordan skal det finansieres?
Og sådan kunne man blive ved med at stille spørgsmål til sådant et projekt.
Selv om det altså synes som værende et veldefineret område, så er det alligevel ikke veldefineret.
Jeg forstår godt, hvor hr. Aage Frandsen ville hen, men sammenligningen var dårlig.
Spørgsmålet, når man skal til at diskutere det her, er jo, om det i virkeligheden ikke allerede er for sent at sende det til folkeafstemning.
Hvis det er for sent, hvad ville der så ske ved en folkeafstemning, hvis der var et flertal i befolkningen - hvilket jeg er overbevist om - der sagde nej til et multietnisk samfund?
Skulle man så til at spole tiden baglæns?
Spørgsmålet er, om vi ikke allerede i dag har et multietnisk samfund.
Ikke bare i forhold til dem, der kom for 100 år eller 150 år siden, men også i forhold til dem, der er kommet inden for de sidste 20-30 år.
Når man kan opleve områder i Danmark, hvor politiet er nødt til at patruljere med to patruljevogne, fire betjente og have rygdækning hele tiden, for ellers bliver patruljevognene smadret og ødelagt af andengenerationsindvandrere, og når vi ikke bare har en opgang i et boligkompleks, men hele bydele - større bydele - som er præget af udlændinge, er vi så ikke ved at være nået dertil, hvor vi har et multietnisk samfund?
Det tror jeg, og derfor kunne det være interessant, hvad udfaldet ville blive af sådan en folkeafstemning.
Ikke desto mindre er vi indstillet på og ønsker at høre
befolkningen, for det, der jo er sagen, når vi taler om udlændingepolitikken, er, at det for Fremskridtspartiet udelukkende er et spørgsmål om den økonomiske belastning set i forhold til, om vi har råd til det.
Dér er det vores opfattelse, at det har vi ikke.
Vi har ikke råd til den økonomiske belastning, som det er.
Den størrelsesorden, vi taler om, har vi ikke råd til.
Det kan man se bare ved at gå
Et andet element, som jo også er væsentligt at tage med, når man skal diskutere de her ting, er den belastning, som den medførte kriminalitet udgør.
Og det taget i betragtning er der for os ingen tvivl om, at vi har et problem i Danmark.
Det kan være, at det allerede er for sent at tage den her folkeafstemning.
Det skal jeg ikke kunne sige.
Vi er indstillet på at tage den, og så må vi se, hvad resultatet bliver.
For Fremskridtspartiet er det vigtigt, at vi, efter at vi har haft en sådan afstemning, hvor den danske befolkning siger nej til et multietnisk samfund, præciserer, at det, vi så regner med at ville gøre i den sammenhæng, er at begrænse tilgangen af nye fremmede til landet.
Vi vil sikre, at de, der er her, og som ikke længere har behov for at være her, kommer hjem igen, og at vi i stedet for koncentrerer os om at hjælpe nogle andre, som nu har behov for at få hjælp.
At der bliver lavet nogle klare spilleregler for deres ophold her i landet, dvs. hvilke rettigheder og pligter de har.
Det er også afgørende for os - set i forhold til dem, der så skal blive her resten af deres liv samt de kommende generationer - at vi stiller nogle krav om, at de tilegner sig nogle danskkundskaber.
Det er vigtigt for os at præcisere, at vi giver mulighed for, men så også forventer, at de påtager sig et arbejde.
Det er nødvendigt, at vi stiller de her krav, og det er nødvendigt, at vi diskuterer de her ting, hvis vi fortsat skal kunne leve i harmoni med hinanden og forhåbentlig få et bedre samfund end det, vi har i dag.
Hvis man kigger ud i den virkelige verden, hvis man tør tage skridtet uden for Christiansborg og kommer rundt i Danmark og ser, hvad der foregår, så må man nok sige, at det er noget skræmmende, som Danmark ser ud i dag
Det er jeg ked af, men jeg vil godt være med til at rette op på det.