Charlotte Dyremose (KF), 2004-04-29:
Når vi taler gravide misbrugere, er det jo ikke bare hensynet til misbrugeren selv, men også det helt afgørende hensyn til det ufødte barn, et hensyn, der må og skal stå før alt andet.
Der er jo så utrolig meget på spil for netop dette ufødte barn.
Det er vi alle klar over, og det kan vi alle være enige om.
Der, hvor det straks bliver værre, er, når vi skal vurdere, hvordan vi bedst hjælper misbrugerne, og ikke mindst hvordan vi hjælper deres ufødte børn.
Som forslagsstillerne også er inde på, er situationen nemlig den, at der ikke altid er sammenhæng mellem den hjælp, den gravide kan få og det, den gravide opfatter som hjælp.
Hvordan betragter den gravide det f.eks., når de sociale myndigheder underretter om hendes graviditet og misbrug,
måske negativt?
I princippet kan vi vel egentlig være ligeglade med de fine følelser hos moderen, for her handler det om barnet.
Men det må bare ikke ende med, at moderen bliver gal og begynder at modarbejde systemet, for så står barnet jo virkelig i en dårlig situation.
Ja, lidt a la den diskussion, som fru Anne Baastrup også startede lige før.
Vi har jo afsat midler til en bedre tværfaglig indsats.
Forhåbentlig vil det betyde, at den gravides behov for hjælp og støtte bedre kan opfyldes.
Forhåbentlig vil den gravide indgå konstruktivt i samarbejdet med myndighederne om at skabe de bedste rammer for det ufødte barn.
Forslagsstillerne foreslår så, at vi nu skal indføre en støtte/kontaktperson for denne gruppe, og det vil vi fra konservativ side på ingen måde bare afvise.
Det kan nemlig sagtens være, at det er den rette vej at gå.
Forslagsstillerne foreslår f.eks., at der ikke må bruges personer fra den misbrugende kvindes omgangskreds som kontaktpersoner.
Men vi ved heller ikke, om det er en god idé.
Det er åbenlyst selvfølgeligt, at man ikke skal bruge en anden narkoman som støtteperson, men findes der f.eks. en stabil søster, der ikke har misbrugsproblemer, hvem siger så, at det ikke ville være bedre for den gravide kvinde, at det var søsteren, der var kontaktperson og hjalp med at formidle kontakterne til de mange myndigheder.
Problemet med en kontaktperson kan jo være, at vedkommende blot bliver betragtet som en ekstra myndighedsperson, endnu et ansigt, man skal kæmpe med, og det må jo ikke ske. Igen af hensyn til at begrænse antallet af personer, som den gravide skal forholde sig til, må vi nøje overveje, om det er hensigtsmæssigt, at den gravide både har en kontaktperson og en bisidder, som forslagsstillerne også lægger op til.
Vi kan igen frygte, at der kommer så mange personer ind i billedet, at det bliver for kompliceret for den gravide.
Hvilken betydning vil det f.eks. have for sammenhængen i tilbuddene, at der er koblet to personer på den enkelte gravide ud over de mange myndigheder, man allerede har kontakten med?
Noget af det, der også undrer os, er, at den frivillige tvang, som amterne jo har mulighed for at bruge, ikke bliver benyttet.
Når nu den gravide misbruger henvender sig og siger, at hun ved, at det er for svært for hende at holde op alene, hvorfor benytter amterne sig så ikke af muligheden for at lade hende skrive under på, at hun gerne vil hjælpes?
Jeg tror, at de fleste, der har forsøgt at holde op med at ryge eller blot har prøvet at være på slankekur, ved, hvor svært det er, og så er spørgsmålet, hvor mange gange vi skal fordoble det, når vi taler om et stofmisbrug.
Så kan vi forestille os, hvor svært det må være at holde op uden den nødvendige opbakning fra en, der siger nej, nu er det slut, du må ikke mere.
Der er for os mange spørgsmål, der står åbne, og vi vil derfor ikke afvise tanken om støtte/kontaktpersoner, men vi vil meget gerne have lov til at afvente de første resultater af forsøgene med kontaktpersoner på stof- og alkoholområdet, for på den måde kan vi forhåbentlig få en bedre idé om, om det nu også er den rigtige vej at gå at hjælpe gravide og deres børn på denne måde.
Derfor kan Det Konservative Folkeparti ikke støtte forslaget.