Pia Gjellerup (S), 2002-12-09:
I fredags havde vi en lang debat om ændringsforslagene til det finanslovforslag, der nu er til generel debat.
Der skete det, der var ventet.
Forhandlingesresultaterne blev gennemført, regeringspartierne og Dansk Folkeparti var ikke til at rokke på nok så små, præcise, gode og fornuftige ændringsforslag.
De stemte blot, nøjagtig som de havde aftalt det.
Hvad er det så for en finanslov, vi har fået?
Nej, det kan man vist ikke sige.
Et af hovedproblemerne ved finanslovforslaget op til forhandlingerne var måske i virkeligheden, at forventningerne blev skruet så højt op, at det næsten var ligegyldigt, hvilke løsninger man fandt frem til i forhandlingerne, så ville de ude i befolkningen blive oplevet som noget, der lå på et lavere niveau end det, de var blevet stillet i udsigt. Satsninger talte regeringen om, kultur, uddannelse og de svage grupper, ja, man kan bare høre, hvor meget hr. Kristian Jensen har skullet bruge af tid på at fortælle, at det alligevel sådan set ikke blev dårligere.
Nej, men det var heller ikke det, vi just var blevet stillet i udsigt.
Vi var blevet stillet i udsigt, at det skulle blive meget bedre.
Det må det, der ligger i »satsninger«, tyde på.
Og så til velfærdsløfterne: Ja, dem blev kommunerne sat til at sige nej til og i stedet på en række områder at holde igen på eller skære ned.
Blev det så de unges finanslov?
Nej, det kan man vist heller ikke sige.
Uddannelsesområdet blev holdt i et jerngreb.
Det er fuldstændig rigtigt, som det lige er fremgået af ordvekslingen, at der så sandelig ikke for den finanslov, vi arbejder under endnu, blev ført alle uddannelsesbesparelser tilbage, nej, det skete på en del af uddannelsesområdet.
Men i den del af uddannelsessystemet, som retter sig mod dem, der i forvejen har fået mindst uddannelse, ja, der blev der ikke nogen tilbageførsel. Uddannelsesområdet blev holdt i et jerngreb, hvor hunden for alvor blev fodret med sin egen hale.
På den måde kan man selvfølgelig sige, at der er noget ungdommeligt over finansloven, for der skal en ret ungdommelig hund til at være så smidig, at den kan spise en så stor del af sin egen hale.
Nej, vi fik en defensiv finanslov.
Der er ikke aktive skridt til at lægge nye linjer eller til at løfte fremtidens eller bare nutidens opgaver.
Arbejdsløsheden får igen lov til at vise sit modbydelige fjæs - det, vi ellers havde fået bortvist gennem 8-10 års intens indsats.
Her er svaret, som vi har hørt det gentagne gange i eftermiddag, regionale vækstmiljøer, som hr. Kristian Jensen stædigt siger det.
Nej, det dokumenteres klart af finanslovforslagets og ændringsforslagenes egne tal, at der skæres 20 pct.
Der er ikke noget aktivt svar fra regeringen.
Nej, det aktive svar er ved at gøre det modsatte af det, der var nødvendigt.
I Socialdemokratiet præsenterede vi en stribe fokuspunkter i august måned, da vi ventede på finanslovforslaget.
Vi ønskede, at - jeg havde nær sagt - invitere os selv til forhandlinger på nogle områder, hvor vi synes, det måtte være muligt at finde nogle fælles løsninger, områder, der var afgørende for det danske samfund.
Vi pegede på folkeskoleområdet, hvor vi har lagt op til at skulle kunne investere særligt i de skoler, der har nogle store opgaver med elever, i skoler, der har mere end almindelige uddannelsesmæssige opgaver, men også i sociale løsninger, der skulle stå for.
»Projekt skoleløft« kunne vi overhovedet ikke få regeringen i tale om.
Da var Venstre og De Konservative meget medgørlige, de ville gerne give meget til erhvervsskolerne.
Vi har fortsat vores politik, vi har fortsat lagt vores oplæg frem.
Men Venstre og De Konservative er nu kommet på andre tanker.
Det skulle lande væsentlig lavere.
Brugerbetalingerne på VUC, statens voksenuddannelsesstøtte og aftenskolerne fra sidste år - kunne vi ikke få dem bragt ned?
Nej, der kom nye til.
På miljø-, natur- og sundhedsområdet pegede vi på allergibekæmpelse, på naturreform indeholdende pleje og tilgængelighed og så på projektet med sund skolemad, som blev mødt meget hånligt af Venstre og De Konservative, selv om det efterhånden må være klart, at det er et punkt, hvor vi folkesundhedsmæssigt har meget god grund til at sætte ind med forebyggelse.
Fedme er et i bogstaveligste forstand voksende problem i Danmark.
Vi pegede på flere og bedre boliger, nye boliger med fortsættelse af den finansiering, der blev igangsat under SR-regeringen, og vi pegede på en renoveringsindsats i den almene sektor, så den fortsat kan levere nogle gode, konkurrencedygtige og betalelige boliger til den almindelige befolkning.
Det kom vi igennem med.
Der var også nogle elementer i den samlede boligaftale, som vi måtte give os på, men samlet set er det en boligaftale, som både vi og regeringen fra hvert vores udgangspunkt kan være bekendt.
Vi pegede på arbejdsmiljøet.
Vi ønskede at fortsætte linjen med at bekæmpe det dårlige arbejdsmiljø, bekæmpe nedslidning, få færre arbejdsskader, færre sygedage, flere, der var tilfredse med at gå på arbejde, mere viden, mere forebyggelse og i alt altså flere gode arbejdstimer.
Her fik vi ikke regeringen i tale.
Det fælles sociale ansvar: Det troede vi jo faktisk ville være muligt, for der var regeringen jo i ord meget optaget af projektet.
Vi pegede på de ældres hjemmehjælp, samværstid, minus stopurene, der har været talt så meget om, men plus omsorgen.
En fleksibilitet og en udvikling.
Vi pegede på en indsats for at bryde den negative sociale arv med fokus især på risikobørnene.
Vi pegede på et opgør med den skæve sociale fordelingsprofil, som regeringen brutalt indvarslede i 2002 forklædt bag mange smukke ord, der skabte forventninger, men ingen resultater - ikke gode, i hvert fald.
Så pegede vi på, hvad vi samlet set burde ændre fra det, der blev lavet i 2002, der havde at gøre med at lægge an til en uforsvarlig social fordelingsprofil fra regeringens side.
Vi pegede på dårligt arbejdsmiljø; den boligsociale indsats, der blev beskåret eller fjernet; nedprioriteringen af forebyggelse samt på voksende brugerbetalinger på uddannelser rettet til de mange, der kun har trukket lidt på uddannelsessystemet.
Hvad blev så resultatet?
Ja, vi har fået en kvittering i dag for aktiv deltagelse fra oppositionens side i arbejdet.
Men man kan jo godt se, når vi ser på det samlede billede, at Socialdemokratiet er i mindretal sammen med vores jævnlige samarbejdspartnere.
Den defensive, opgivende økonomiske politik skal gennemføres med Dansk Folkeparti.
Der er ganske vist aftaler, som jeg også har været inde på, universiteter og boligområdet, store aftaler, væsentlige aftaler, der også rækker langt frem, og som indeholder gedigen økonomi.
Men flere af de øvrige aftaler var pligtstof.
Men hvis man ser på det store billede, kan man også se, hvor skarp prioriteringen har været politisk.
Socialområdet, sundhedsområdet, fødevare-, erhvervs, miljø, udenrigs- og integrationsområdet er kun anliggender for Dansk Folkeparti, Venstre og De Konservative.
På de områder, som Socialdemokratiet har ønsket at fokusere på, gennemgik jeg før, at det faktisk blev til meget få resultater.
Regeringen ønskede ikke at komme til at tale med Socialdemokratiet eller ønskede ikke at tage fat i at løse nogen af problemerne.
»Projekt skoleløft«: Nej.
Med hensyn til erhvervsskolerne vil man ikke stå ved, hvad man sagde før valget.
Flere, men ikke færre brugerbetalinger er det blevet til.
Miljøområdet er lukket fast ned på besparelsesniveauet for i år, plus så i øvrigt senest en fortielse af nye opgaver.
Arbejdsmiljø: Alle instrumenter er fjernet. Integration: Dyb tavshed, initiativløshed.
Det fælles sociale ansvar: Ingen reaktioner over for bureaukratiet i ældremidlerne påtvunget kommunerne, for at de kan få fat i de forventede midler til brug for de ældre.
Det var opgøret med Systemdanmark.
Jeg vil bare sige: Velbekomme!
Nu er vi kommet dertil, at regeringen end ikke, før den gennemfører lovforslag om ældrepolitikken, tør spørge KL eller kommunerne, hvad det her vil føre til af administrative besværligheder.
Ingen optagethed af rekrutteringen til og udviklingen i hjemmeplejen på nationalt plan - nej, det er jo heldigvis sådan, at det er kommunerne.
Men er det ikke sådan, at udviklingsområder er noget, vi i virkeligheden interesserer os for også nationalt?
Det skal så udføres, efter at man har drøftet det med kommunerne.
Men der må dog være en interesse for på nationalt plan at tage fat i det, der er hele nøglen til trygheden i ældreplejen. Ikke et eneste ord om en indsats på de medicinske afdelinger på sygehusene, kun tale om det kirurgiske område, men ikke der, hvor der er brug for en kraftig oprustning for mange patienter, som faktisk er på sygehusene i dag, og som har brug for, at også den del af sygehusene får en bevågenhed fra os, selv om det jo også ganske rigtigt er amternes opgave.
Men også der vil vi jo gerne på nationalt plan være med til at pege på nogle af prioriteringerne og også skabe de økonomiske muligheder.
På det sociale område kan vi jo ikke komme uden om også at se på: Hvad sker der så med risikobørnene?
Er der lagt an til et brud med den negative sociale arv?
Ja, der er i hvert fald lagt an til et brud med den politik, der har været ført hidtil, og som i Danmark har været mere vellykket end de fleste andre steder i verden.
Det bryder regeringen med sit forslag om at gøre det muligt at sende arbejdsløses børn bagest i køen til daginstitutioner med.
Det er rigtigt, at regeringen jo ikke bestemmer, at det skal være sådan, men den eneste ændring, når vi taler om anciennitetsprincipperne for daginstitutioner, der regulært er, som kommunerne kan betjene sig af, er, at det nu bliver muligt at sende de arbejdsløses børn bagest i køen til daginstitutioner. Jeg synes faktisk, det er uacceptabelt, at her sidder
et Folketing med 179 medlemmer, hvoraf et flertal synes, at den måde, man vil adressere diskussionen om brud med den negative sociale arv på, er vedat sikre, at det bliver muligt at prioritere de arbejdsløse børn lavest.
Ingen pladsgaranti kommer der, nej, det modsatte.
Samlet set altså færre valgmuligheder for forældrene, en dårligere mulighed for, at de kan få indflydelse på deres børns opvækst sammen med gode offentlige tilbud.
Så er der ophøret af den boligsociale indsats.
Det er jo heller ikke just en håndsrækning til at bekæmpe den negative sociale arv, for den ved vi i høj grad kan være knyttet til, hvad det er, der sker i boligområderne.
Det har været en indsats, som Socialdemokratiet gerne vil følge op på baggrund af det meget, vi faktisk ved om risikobørnene.
Socialdemokratiet satte i sin regeringstid den negative sociale arv højt på dagsordenen, fik faktisk skaffet et ganske godt overblik over, hvad det er for nogle områder, hvor man gør det godt, hvad det er for nogle områder, hvor der kan gøres mere, og så gjorde man noget ved det.
Nu gør man det modsatte og lapper lidt.
Ja, 4 mio. kr. i et enkelt år er det blevet til plus de midler, der i øvrigt altid er til rådighed i forbindelse med udmøntningen af satspuljen i det store fællesskab.
Et brud med den negative sociale arv er ikke noget, der kommer via dumsmarte bemærkninger som statsministerens om bistandsklienten, der skal have mulighed for at blive bankdirektør.
Vi vil faktisk gerne nøjes med en lidt mindre stejl karriere, men til gengæld have den for så mange, mange flere, end der overhovedet er plads til bankdirektører i det danske samfund.
Socialdemokratiets forslag om at målrette indsatsen over for risikobørnene blev systematisk stemt ned i fredags af Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti, og regeringens forslag om at fjerne de arbejdsløses børn fra daginstitutionerne og neddrosle pasningsgarantien samt kvælningen af den boligsociale indsats bliver tromlet igennem af de selv samme partier.
Er det, jeg har sagt her, udtryk for sortsyn?
Det vil Venstres kække ordfører om lidt påstå, som om jeg på Socialdemokratiets vegne bare havde forset mig på en eller anden sort plet på den gyldne vej mod minimalstaten.
Men det er ikke sortsyn, fordi jeg ikke kan se lyset.
Det er sortsyn, fordi der ikke er noget lys.
Det går den forkerte vej, det går væk fra solidaritet, det går via smarte bemærkninger over til appellerne til den enkelte om at klare sig selv.
Tag lidt, få lidt og klar dig selv, du skal ikke bekymre dig om de andre.
Men det er netop det, vi skal i Danmark.
Det er det, vi er blevet et så rigt og harmonisk samfund af.
Vi har taget os af hinanden, vi har foldet os selv ud med afsæt i et stærkt fællesskab.
At tro, at fællesskabet bare kan undværes, er som at forsøge at gå på vandet, og det er som bekendt ikke sundt, slet ikke på denne årstid.
Kan det så bare ikke betale sig i det mindste, kan vi ikke få sådan et aktivt, engageret, initiativrigt samfund, hvis vi nu bare skiftede til den amerikanske model?
Her må man da sige, at det er lidt underligt, at det er de tre-fire nordiske lande med lange socialdemokratiske traditioner, der har klaret sig godt med de svage konjunkturer, der har været i de seneste år, og at lige netop det land, der skifter til den mest liberalistiske model, er lige netop det land, der omgående brækker fra hinanden.
Efteråret byder jo traditionelt på mange bogudgivelser og har også en helt særlig kategori i år, nemlig gysere om den økonomiske politik: Finansredegørelsen, Vismandsrapporten, Økonomisk Redegørelse og Budgetoversigten.
De siger alle sammen, der er en bomstærk økonomi, et fremragende grundlag skabt gennem de seneste mange år, der er også en god robusthed, til trods for vi har været i modvind i de sidste år.
Der er med andre ord ikke på nogen måde økonomisk krise.
Men de siger også alle sammen: Fundamentet skrider.
Ikke et eneste initiativ, bortset fra dem, der så ikke er rigtige, det er dem med hr. Kristian Jensens regionale vækstmiljøer, som altså ikke er 80 mio. i plus, men 20 pct. i minus, ikke et eneste initiativ til at få lidt optimisme til at blive på arbejdsmarkedet og i de mange virksomheder, som faktisk i årene med afmatning har vundet markedsandele og vist en grundlæggende sund konkurrenceevne.
Nej, initiativløshed, opgivenhed, bortset fra at man skærer i kommunerne og amterne og fyrer i staten.
Den offentlige beskæftigelse falder ikke meget, mens den private beskæftigelse falder fire gange så meget.
I alt er faldet i beskæftigelsen på et år 16.000 mennesker, hvoraf langt de fleste er kommet til her i efteråret.
Det tog kun regeringen ét år at få alle kurverne vendt, og det er det, man kalder at rydde op efter den tidligere regering.
Jeg tror, at der var mange, der gerne ville have været den oprydning foruden.
Væksten falder, arbejdsstyrken falder, beskæftigelsen falder endnu hurtigere, betalingsbalanceoverskuddet falder, det offentlige overskud falder, arbejdsløsheden stiger, antallet af mennesker på overførselsindkomst stiger, gælden stiger, velfærden falder.
Noget kan sagtens forklares.
Det er jo rigtigt, at når man er i modvindsperioder, vil der også være ting, der ikke går, som man ønsker det, men de der undskyldninger med, at det kommer bare fra udlandet, er det faktisk først nu, vi har
en regering, der må ty til.
Man skal aldrig male en vis herre på væggen, men man skal tage nogle fornuftige forholdsregler, og det er ikke det, regeringen gør.
Det uforklarlige prøver regeringen at bortforklare,
næste år - forstås - næste år.
Hr. Kristian Jensen udtrykte det på den måde: Der er al mulig udsigt til - der er al mulig udsigt til - at det vender.
Der vil jeg meget gerne høre: Hvad er det for en »al mulig udsigt til, at det vender«, hr. Kristian Jensen ser?
Det er 2004, der er tale om, når Venstre taler om næste år, og et opsving skal jo så altså også komme fra udlandet.
Regeringen agter ikke at foretage sig noget.
Vi er på vej til tiden med de gode budgetter, men de dårlige regnskaber.
Vi er på vej mod en tid, hvor frygten for i morgen overstiger modet for i dag og håbet for i morgen.
Vi kunne have lavet det om i fredags; det valgte et flertal i Folketinget ikke at gøre.