Jann Sjursen (KRF), 2003-06-03:
Statsministeren brugte i sin opsamling meget krudt på at fortælle Folketinget, at oppositionen jo stod totalt spredt og skød med spredehagl.
Der var ikke samling eller fokusering på noget som helst.
Sådan kan man da selvfølgelig godt vælge at karakterisere debatten i dag og oppositionspartiernes bidrag
hertil
Jeg tillader mig i den betragtning også at inkludere Kristeligt Folkeparti i forhold til regeringen.
Men jeg vil spørge: Hvad havde statsministeren egentlig forventet?
Havde statsministeren forventet, at partierne uden for regeringen i debatten i dag ville sige stort set det samme og fokusere på de samme temaer?
Det forstår jeg simpelt hen ikke.
Jeg forstår ikke, at statsministeren ikke er opmærksom på, at Folketinget består af forskellige partier, og de har delt sig efter anskuelse, og som følge heraf har de også forskellige politiske prioriteringer.
Det er vel trods alt et eller andet sted det, folkestyre og demokrati går ud på
, hvis man ikke vil gå ind for diktatur eller demokratur.
Jeg forstår ikke, hvordan statsministeren kan klandre partierne for at prøve at tage del i en politisk debat om de udfordringer, som vores velfærdssamfund står over for; en debat under overskriften den indenrigs- og udenrigspolitiske situation.
Den må da alt andet lige byde på mange stemmer, også forskellige stemmer fra Folketingets partier.
Statsministeren brugte meget tid på, jeg vil næsten sige at håne partiers standpunkter til Irakkrigen.
Kristeligt Folkeparti gik fri ved den lejlighed.
Statsministeren kom tilbage til os ved en senere lejlighed omkring udlændingepolitikken.
Det skal jeg også vende tilbage til i min tale nu her.
Men statsministeren gjorde meget ud af, at de partier, som ikke fandt, at der var baggrund for, at Danmark gik i krig mod Irak sammen med USA og uden om FN, var på helt gale tanker.
Jeg spørger bare: Hvor er regeringens, hvor er statsministerens respekt for den internationale retsorden, for FN-systemet og beslutningerne dér?
Jeg erkender, at man kan nå til forskellige standpunkter i den her sammenhæng også i forhold til, hvordan Irak og Saddam Hussein skulle afvæbnes.
Det er ikke noget enkelt spørgsmål i forhold til en diktator og tyran som Saddam Hussein, men at verden skulle være så sort/hvid, som statsministeren gjorde den til i sin tale, forekommer dog meget paradoksalt.
Ikke blot når man ser på, hvilken debat vi har haft i Folketinget lige præcis om Irakkrigen, men også i forhold til den debat, der er foregået internationalt, og hvor det er lande, som Danmark også normalt sammenligner sig med - ikke bare Frankrig og Tyskland, som statsministeren ofte bruger som skjold - der har været stærkt betænkelige, hvis ikke ligefrem imod den krig, som Danmark deltog i.
Mit ærinde går sådan set ikke så meget på at drive polemik mod regeringens og Dansk Folkepartis standpunkt i denne sag, men i virkeligheden mere på at appellere til, at eftertanken og nuancerne i den politiske debat også må have sin plads, når statsministeren prøver at udlægge teksten i forhold til Folketingets partier.
Ellers er der sådan set ikke den helt store grund til, at vi har debatter i Folketinget; så er der sådan set ikke den helt store grund til, at vi prøver at føre en samtale om nogen af de udfordringer, vi står over for både udenrigspolitisk og indenrigspolitisk.
lige så godt pakke sammen og overlade det til statsministeren på hans ugentlige pressemøder at udlægge teksten for os alle.
Det tror jeg alt andet lige, uanset at statsministerens pressemøder også kan udfolde sig muntert og godt, ville være fattigt for det danske folkestyre, hvis det kom så vidt.
Det samme gælder i virkeligheden statsministerens måde
at tackle de indvendinger på, som flere partier, også Kristeligt Folkeparti, har haft mod regeringens økonomiske politik.
Statsministeren negligerer fuldstændig både fru Marianne Jelved og hendes håndtaske, vismændene og andre gode folk, som har seriøse indvendinger mod regeringens politik på det økonomiske område.
Han negligerer fuldstændig f.eks. vismændene, som jeg nævnte i min ordførertale, der taler om, at regeringens finanspolitik knap nok er holdbar.
Jamen det kan da godt være, at vismændene er totalt tåbelige, men det er da utroligt, at statsministeren helt negligerer det og overhovedet ikke ønsker at gå ind i en debat og prøve at vurdere, om der måske ikke bare kunne være en lille smule om snakken.
Igen aner man, at det i virkeligheden er svært at få en samtale og en fælles platform i forhold til de udfordringer, vores velfærdssamfund står over for ikke mindst af økonomisk karakter.
Lad mig så vende tilbage til spørgsmålet om udlændingelovgivningen, hvor statsministeren noterede sig den kæmpe gevinst, stramningerne på familiesammenføringsområdet havde været i forhold til tvangsægteskaber.
Statsministeren henviste til, at før regeringen tiltrådte, var det vistnok 12.000, der søgte om asyl i Danmark, og der var også her en stor del, måtte man forstå, der fik famliesammenføring, og man fik det så i øvrigt kædet sammen med tvangsægteskaber.
Jeg forstår ikke, at tvangsægteskaber antalsmæssigt skulle være et så stort problem.
Jeg er enig i, at tvangsægteskaber, uanset hvor mange der kan være tale om, er et kæmpe problem for dem, der bliver tvunget til at blive gift.
Det er også et problem, som vi må tage hånd om.
Man kan såmænd også vælge at gøre - så lad os endelig sige det - som regeringen har gjort sammen med Dansk Folkeparti, nemlig foretage de stramninger, som man har gjort på det, ja, jeg vil faktisk sige på det familiepolitiske område.
Men at det skulle være en gevinst specielt for de danske statsborgere, som nu ikke længere kan få lov til at leve i deres eget land sammen med den ægtefælle, de er gift med, har jeg meget svært ved at se.
Og jeg har svært ved at se på, at en regering, der har sat en retssikkerhedskommission i gang, er fuldstændig ureflekteret i forhold til, at det er et kæmpe problem for enkeltborgere i vort land, at de ikke kan få lov til at blive integreret med deres lovformelige ægtefælle måske endda i deres eget land.
Det er da et problem for en regering, der i øvrigt vil hylde det enkelte individs retssikkerhed.
Eller er
Endelig er der det tema om børn, som vi også fra Kristeligt Folkepartis side tog op i debatten.
Det nærmeste, statsministeren i sin opsamling kom en refleksion over det tema fra åbningsdebatten,
var en bemærkning til Det Radikale Venstre om, at det, som Det Radikale Venstre havde bidraget med i 1990'erne, var, at de stemte for orlovsordningerne, og man måtte nærmest forstå, at det tilnærmelsesvis var en skandale, at de havde været med til at fremme det, som måske for de fleste partier i Folketinget dengang var et arbejdsmarkedspolitisk instrument, men som for Kristeligt Folkeparti har været et familiepolitisk instrument.
Man føler sig næsten hensat til, at den udvidelse af barselorloven, som regeringen selv har medvirket til, sådan set er et problem, for den trækker altså også arbejdskraft fra arbejdsmarkedet.
Jeg synes, det er utroligt, at man ikke i en debat som den, vi har haft i dag, kan få en bedre og en bredere debat om et så centralt velfærdstema som børns vilkår i vort samfund.
Jeg synes, det er utroligt, at regeringen og statsministeren kan negligere temaer som, hvordan vores børns miljø i daginstitutioner og i skoler kan være; hvorvidt det var en idé at sikre børn bedre f.eks. med en børneombudsmand eller alternativer, om regeringen vil det.
Jeg erkender selvfølgelig begrænsningens kunst også for en statsminister i forhold til at skulle samle op, men når det eneste indtryk, der efterlades på børne- og familieområdet i forbindelse med opsamlingen, er, at orlovsordningerne i 1990'erne nærmest var totalt kiksede, så må man spørge sig selv, hvad regeringen dybest set har at byde på på det område ud over frit valg.
Det kan være godt nok - det er jo da også et budskab - men det er jo ikke noget, man kan leve på fra nu af og mange år frem, for vi har brug for at komme videre i vort samfund, også når det gælder vores politik for vore børn.
For det drejer sig til syvende og sidst om børns opvækstvilkår i vort samfund; deres mulighed for at indgå i nære og sociale sammenhænge; deres mulighed for at blive integreret ikke mindst med deres forældre i vort samfund; at forældrene får bedre mulighed for at få familieliv og arbejdsliv til at hænge sammen.
Det er faktisk dér, vort samfund i virkeligheden for alvor har brug for, at der bliver skabt mere sammenhængskraft.
Fællesskaberne i vort samfund er nødvendige også fremover, ikke bare det store samfundsfællesskab, men de nære og sociale fællesskaber, som vort samfund bygger på.
De skal få lov til at blomstre, så flere mennesker skal føle, at de har mulighed for at forstå sig selv og leve inden for rammer, der gør dem trygge.
Det kan staten nemlig ikke gøre.
Det kan naboer gøre i forhold til hinanden osv.
Det er den værdidebat, som vi fra Kristeligt Folkepartis side synes er så utrolig vigtig, og som rækker langt videre end blot de temaer, som man kan anslå i forhold til børn og familier.