Margrete Auken (SF), 2003-04-25:
Jeg vil først takke for den meget positive modtagelse og gøre fru Birthe Rønn Hornbechs ord til mine, at når man er så tæt på hinanden, har man også gode muligheder for at tage fat dér, hvor vi siger: Kan vi komme lidt længere ned i det, vi så skal have løst?
Vi siger allerførst - og jeg kan ikke helt høre, om vi er enige også om det der mere principielle punkt - at diskussionen om dommeres habilitet, som jo er en meget væsentlig del af dommeres status i det hele taget, nok bør gøre, at vi skal kigge så voldsomt på Højesteret, at det skal væk fra Højesteret, at de i hvert fald kommer økonomisk nogen steder hen.
Det er jo ikke bare i Canada, det er jo mange steder ude i verden.
Jeg erindrer selv, at Folketingets Præsidium i Sydafrika havde et møde med forfatningskommissionen dér, og der kunne jeg ikke lade være med at spørge - der sad vi midt i diskussionerne herhjemme - hvordan det var med bijob for dommere.
De så på mig, som om jeg beskyldte dem for ikke at lave en ordentlig forfatning.
Det var helt tydeligt, at de troede, det var en beskyldning, og at jeg sad og mistænkte dem for noget.
Så måtte jeg, fordi vi jo var høflige, sige, at sådan gør vi hos os.
Det var de meget forvirrede over.
Det var ikke bare, fordi de ikke har tid til det, det var simpelt hen også et spørgsmål om, at der ikke skulle være nogen mulighed for at kunne anklage dem for noget som helst.
Det er jo også det, der står i dommerkonventionen, at de ikke alene skal være fuldstændig rene, men de skal også anses for at være det. Tvivlen må ikke kunne rejses.
Der har man med de meget store beløb, det drejer sig om, jo ind imellem tvivl, ud over den tvivl vi har med hensyn til arbejdstiden.
Der var engang en vise om, hvad de laver i banken efter klokken tre.
Og jeg tænker på, hvad de laver i Højesteret efter klokken to - om man kigger efter den der systue, hvor de reparerer kapper og sådan noget, den dag, hvor de skal bruge dem osv.
En gang imellem er man forbløffet over, at det tager så lang tid at komme igennem i Højesteret med sager, og det kunne nok hjælpe på det.
Der skriver han om det her spørgsmål f.eks. et sted: »Højesteretspræsidenten anfører, at det i den offentlige debat har været fremført, at det principielt mest korrekte var, at højesteretsdommere mod en passende lønforhøjelse ikke havde bibeskæftigelse eller hvert fald ikke i privatregi,« - det har de åbenbart selv sagt - »Højesteret vil ikke på forhånd være afvisende for tanken om en mere grundlæggende reform, men Højesteret vil ikke selv tage initiativ eller komme med et udspil til en sådan reform.«
Det er også lige for at henvise til den ordveksling, jeg havde med ministeren i begyndelsen, initiativet skal jo åbenlyst ligge her.
Så kommer det der med pengene ind.
Der tror jeg, vi skal gøre os fuldstændig klart, at vi under ingen omstændigheder kan konkurrere med det private erhvervslivs dyre advokater, ligegyldigt hvad vi gør.
Jeg ved ikke, om dommere får en specielt ringe løn, jeg synes ikke, den er så ringe, men det kan man kigge på.
Men vi skal bare vide, at hvis vi skal konkurrere på pengene, har vi tabt. Der skal vi gå efter mennesker, der ikke er til salg, mennesker, der føler, at hvis de har en ordentlig løn og har det godt, er de ikke optaget af, om der er andre, der tjener mere end dem.
For hvis de først er optaget af det, så glem alt om at få noget til at virke. Jeg tror da, at de fleste af vores dommere - ligesom en række andre mennesker - netop ikke er til salg, men altså er mennesker, der føler, at de har en god løn og har gode arbejdsvilkår, og så behøver vi ikke at diskutere det mere.
Men selvfølgelig kan vi godt kigge på, om de skal have lønforhøjelse, hvis det kan begrundes forholdsvis rimeligt, og for nogles vedkommende ser det ud, som om de trænger hårdt til penge. Jeg vil godt lige sige en ting til om det principielle.
Jeg vil gerne henvise til konklusionen hos rigsrevisor, hvor han skriver til sidst: »Det er min opfattelse, at Højesterets og højesteretsdommeres omdømme bør være hævet over enhver tvivl. Jeg finder derfor, at hensynet til bredere habilitsmæssige og retssikkerhedsmæssige hensyn, herunder Højesterets og højesteretsdommeres omdømme, bør føre til ophør af bibeskæftigelse, som ikke vedrører det offentliges helt særlige interesser eller undervisnings- og forfattervirksomhed.
Der kan her være tale om eksempelvis bijob i råd og nævn, hvor særlige samfundsmæssige hensyn efter lovgivningsmagtens vurdering taler for, at højesteretsdommere bør udpeges frem for andre dommere.«
Det synes jeg er vigtige ord i det her, og jeg vil godt lige sige, at jeg er helt enig med fru Line Barfod, når hun siger, at man jo ikke kan kalde de job, de har i henhold til lovgivningen, for bijob.
Det er dommerjob, det er en del af deres job.
Det skal vi selvfølgelig finde ud af at få placeret ind på en fornuftig måde, og vi skal også sørge for, at vi ikke bruger dem mere end højst nødvendigt.
Det er vi enige om.
Nu begynder det allerede at knibe med tiden - jeg troede, jeg havde masser af tid, sådan går det jo let.
Jeg troede, jeg havde 10 minutter, men det har jeg måske ikke?
For det har jeg sådan set ifølge reglerne, så jeg har lidt mere tid, jeg var bare sådan lidt overrasket.
Jeg vil lige sige til de enkelte ordførere, at når vi går det igennem, kan vi se, at det svinger lidt mellem, om vi skal begrænse, eller om vi skal gå ind og være principielle.
Jeg synes stadig væk, at vi bør være principielle, men inddrage det aspekt, som fru Birthe Rønn Hornbech har haft fat i, og som ministeren også gør opmærksom på, at det kan være nyttigt for hele systemet, at vi har en sammenhæng mellem en række af de private ting og vores retssystem.
Det er noget, jeg selv har været optaget af tidligere.
Hvordan man så gør det på en måde, så vi ikke får de her habilitetsproblemer og ikke får skæv økonomi rodet ind i det, om det gøres blot ved at holde højesteretsdommere fri af det, kan jeg ikke afgøre.
Nu foreslog jeg før, at man skulle sige, at så gik pengene til domstolene - altså vi skal selvfølgelig ikke risikere, at domstolene kommer i lommen på dem; så indtægtsdækket skal det jo heller ikke være, og med denne her afskyelige regering kan vi jo risikere hvad som helst i retning af at finde ud af, at det skal hænge på pengene på den måde.
Derfor er jeg selvfølgelig også bekymret over at sige, at de bare skal gå i statskassen, for det er jo et meget stort hul at putte det ned i, hvor det hele kan gå igennem. Man kunne godt forestille sig, at det ligesom med retsafgifter var noget, man betalte for, og så havde man andre modeller for, at det her kunne løses via domstolene; man skulle i hvert fald sikre, at vi ikke på nogen måde kunne bebrejdes, at vi havde et domstolssystem, som var viklet for meget ind i andre interesser.
Meget tyder virkelig på, at hvis vi overlader det her til dommerne selv - ikke alle dommere, sikkert ikke engang flertallet - står den altså helt stille, når de skal komme i tanke om, hvordan det her bliver nedbragt.
Det har vi jo set eksempler på, og det er jo i den tid, vi har snakket om det, kun blevet værre.
Hr. Helge Adam Møller gør opmærksom på, at han nægter at tro på, at det må være evnen, der mangler, og det håber vi heller ikke, for det skulle ikke være så svært.
Så må det være viljen, og derfor bliver vi jo nødt til at være viljen, og det er også det, der er vores job at være i denne her sammenhæng.
Når jeg kigger igennem, hvad jeg har fået noteret ned, tror jeg, jeg stort set har været rækken igennem.
Jeg vil sige, at i den diskussion, vi bør have, er der nogle principielle ting, der skal gøres gældende i forhold til Højesteret.
Det mener vi sådan set der er, men vi har åbenhed over for de faglige ting, der er blevet rejst, om, hvordan vi så får det her ind i sagen.
Det vil jeg meget gerne være med til at drøfte videre og indhente erfaringer om andre steder fra.
Hvad gør man i de lande, som vi sammenligner os med i denne her sammenhæng?
Er der nogle steder, hvor man er kommet ud over det problem, og hvordan har man løst det?
De må jo også en gang imellem have siddet med røde ører over for sydafrikanere og andre, der er i gang med at bygge et moderne retssamfund op og pludselig oplever at få sådan nogle sætninger i hovedet - eller som det bliver refereret fra Canada.
Det er på tide, at det her kommer derhen, hvor vi siger, at nu kan vi være vores retssystem fuldstændig bekendt.
Det er jo vores egen skyld, at det ikke er blevet anderledes, fordi vi simpelt hen lovgivningsmæssigt har tilladt det her.
Der er jo trods alt ikke nogen, der gør noget, der er ulovligt.
Vi ser meget frem til at kunne prøve at lave noget, som vi kan samles om, hvis det overhovedet kan lade sig gøre.