René Skau Björnsson (S), 2001-01-31:
I Socialdemokratiet er vi glade for denne forespørgsel om religionsfriheden og udviklingsbistanden.
Som udenrigsministeren sagde, ligger regeringens redegørelse om fremme af religionsfriheden til grund for denne forespørgselsdebat, og jeg vil gerne på Socialdemokratiets vegne takke for redegørelsen.
Det fremgår klart af den, at der multilateralt, især i EU- og FN-regi, er gjort meget for at fremme overholdelsen af menneskerettighederne, og det er godt.
For menneskerettighederne fremmes bedst ved, at mange nationer i fælles front lægger pres på de lande, som ikke overholder de internationale konventioner om menneskerettigheder.
Religionsfrihed er en af de mest omdiskuterede menneskerettigheder.
Mange krige er blevet gennemført, og mange undertrykkelser har fundet sted i religionens navn.
Religionsfriheden har det heller ikke alt for godt rundtomkring i verden; vi skal ikke længere end til Balkan for at finde systematisk forfølgelse af muslimer, buddhister forfølges i Tibet, kristne i Indien og Indonesien, og den voksende Falun Gong-bevægelse i Kina har det bestemt heller ikke nemt.
Religion er et svært emne at diskutere.
Der er enkelte tilfælde, hvor religionen bruges til at legitimere undertrykkelse af mennesker, f.eks. af kvinder i Afghanistan.
Artikel 2 i FN's verdenserklæring om menneskerettigheder forbyder religiøst begrundet forskelsbehandling, og derfor er det Danmarks opgave som foregangsland at være med til at bekæmpe enhver form for undertrykkelse, også når den er religiøst begrundet.
Udviklingsbistanden skal efter Socialdemokratiets mening bruges til at bekæmpe den omfattende fattigdom i den
tredje verden.
Nogle udviklingslande er præget af korruption, undertrykkelse og en altdominerende magtelite, mens andre har svært ved at respektere alle trosretninger.
Derfor er det et vigtigt led i bekæmpelse af fattigdommen, at demokratiet, den folkelige deltagelse og menneskerettighederne udvikles sideløbende.
Der skal opbygges bæredygtige institutioner i udviklingslandene, og det er også intentionen i den for nylig vedtagne strategi for udviklingsbistanden »Partnerskab 2000«.
Her blev menneskerettighederne genindskrevet som et tværgående hensyn i udviklingsbistanden.
Der laves enkelte programmer, der alene skal fremme menneskerettigheder og demokrati, ligesom det er en parameter, når Danmark forhandler med partnerlande i forbindelse med udfærdigelsen af andre programdokumenter.
Vi kan ikke presse dem ned over hovedet på dem, men vi kan og skal være kritiske og stille krav.
Retten til at antage den religion, man ønsker, er for Socialdemokratiet en universel menneskeret, som er ligestillet med andre friheder, f.eks. organisationsfriheden og ytringsfriheden.
Man kan ikke adskille de fundamentale friheder fra hinanden, så selv om der er religionsfrihed i et land, skal vi også stille krav om, at der forgår en demokratisering.
Der er positive eksempler på, at nogle af Danmarks samarbejdslande overholder menneskerettighederne; men det er langtfra alle de lande, som Danmark støtter med udviklingsbistand, der lever op til de idealer om menneskers basale rettigheder, vi hylder her i landet.
Når vi alligevel vælger at støtte de lande, hænger det sammen med, at det ellers ville rammer befolkningerne, og de har ikke frivilligt valgt at blive undertrykt.
Vi mener, at den nye strategi for partnerskabstanken og sektorindsatsen er den bedste måde at skabe udvikling på og derigennem sikre de basale menneskerettigheder.
Men kravet er, at vi indgår i en dialog med regimerne og altså ikke forlader bordet, selv om vi er uenige i den måde, deres befolkninger behandles på.
Efter min opfattelse viser regeringen med redegørelsen, at den gør meget for at fremme religionsfriheden i verden, og en del af redegørelsen indeholder naturligvis information om, hvad regeringen gør på dette område.
Nu er det jo ikke sådan, at arbejdet starter forfra, bare fordi der bliver anmeldt en forespørgselsdebat, men det er en god redegørelse, som netop konkret viser, hvad man vil gøre, og hvad vi gør i dag.
Det er en balancegang at samarbejde med lande, som ikke lever op til vore idealer, men vi skal blive ved med at påvirke dem til at tænke mere på det enkelte individs rettigheder.
Vi skal fortsat bruge den multilaterale og bilaterale udviklingsbistand som et redskab til at fremmme, at de fundamentale menneskerettigheder i verden bliver overholdt, men vi må ikke bruge menneskerettighederne som påskud for at nægte lande hjælp.
Jeg kunne godt forestille mig, at menneskerettighederne kunne være en undskyldning, som nogle af Folketingets medlemmer måske ville bruge, når løfter om skattestop eller andet skal finansieres med beskæringer af udviklingsbistand, men den holder forhåbentlig ikke.
Vores udviklingsbistand skal netop bruges de steder, hvor menneskerettighederne og demokratiet er blevet tilsidesat på grund af krig, sult, undertrykkelse og katastrofer.
Vi skal være til stede i de lande, hvor der er problemer, for det er den eneste måde, hvorpå vi kan sikre, at menneskerettighederne ikke bare er ord i et 50 år gammelt dokument.
I Socialdemokratiet er vi meget tilfredse med redegørelsen, og vi ser frem til, at Folketinget med vedtagelsen i dag forpligter regeringen til at fortsætte sit gode arbejde.