Morten Messerschmidt (DF), 2006-11-30:
Tak, hr. formand.
Jeg skal sikre, at formanden ikke vil glemme mit navn efter min tale.
Jeg synes, det har været sagt flere gange, at det er afgørende, at man får en arbejdsdeling imellem det nye EU-agentur og Europarådet.
Det lyder selvfølgelig også meget godt, det lyder meget smukt – jeg vil måske endda begrænse mig til at sige, at det lyder lidt naivt.
For det, vi jo netop har set inden for EU-rettens udvikling de sidste mange år, de sidste årtier, er en enorm ekspansiv tilgang til stoffet.
Rækker man EFDomstolen en lillefinger, tager den hele armen, for at sige det populært.
Det, vi er ved at gøre nu, er at åbne for en hel bredside på hele menneskerettighedsdagsordenen, alt lige fra ytringsfriheden, forsamlingsfriheden, ejendomsretten og alle de andre grundlæggende friheder er vi med til at lægge over i EU’s kompetenceområde.
Det er altså ikke i de borgeres interesse, som måtte bo i EU, og det er slet ikke i de borgeres interesse, som måtte bo uden for EU.
For den sidste gruppe mennesker er det helt klart, at når EF-Domstolen og Kommissionen og Ministerrådet vil begynde at tage hul på den gave, som man har givet dem, vil menneskerettighederne i Europarådet blive udtyndet.
Det er klart, at fokus politisk, juridisk og økonomisk vil forsvinde, når det bliver EF-Domstolen, som anlægger sag mod de virkelig hæderlige nationer i Europa, nationer som Danmark og England og andre vesteuropæiske nationer, der godt kan finde ud af det der med menneskerettighederne.
Når de sager bliver anlagt ved EF-Domstolen i stedet for ved Menneskerettighedsdomstolen, hvad vil det så fortælle Menneskerettighedsdomstolen, hvilken kvalitet vil det give Menneskerettighedsdomstolen, at det kun bliver de dårligt fungerende lande, at det kun bliver de fattige lande, som skal anlægge sag ved Menneskerettighedsdomstolen, mens alle de rige, de velfungerende og de, der godt kan finde ud af det, bliver henvist til EF-Domstolen?
Det vil devaluere og forringe kvaliteten, prestigen ved Menneskerettighedsdomstolen, og det har vi ikke behov for, særlig ikke de lande, som altså har de her alvorlige problemer; vi taler om Rusland, som i øjeblikket har en masse eksempler kørende på, hvad der sker på menneskerettighedsområdet og vedrørende demokratiforståelse; de russiske indflydelsesgange begrænser sig jo ikke engang til det russiske territorium, er der meget, der tyder på.
Det er ikke det rigtige signal at sende, at man så vælger at devaluere det organ, som rent faktisk skal beskytte demokratiske rettigheder for Rusland eller for Tyrkiet eller for Aserbajdsjan eller for Ukraine og alle de andre østeuropæiske lande, som jo ikke er med i EU.
Men også for os EU-borgere vil det her klart være en forringelse, og det var faktisk noget, som jeg tror Venstres ordfører i et svagt øjeblik af virkelighedsfornemmelse, kunne man næsten kalde det, faktisk kom til at nævne som en svaghed ved EF-systemet.
For sagen er jo netop, at når menneskerettighedsspørgsmålet, altså alle de her områder lige fra ytringsfrihed til ejendomsret, bliver gjort til et EF-anliggende, bliver de samtidig til et overstatsligt anliggende, altså til noget, som dette Folketing overhovedet ikke har noget som helst ord at skulle have sagt om længere.
Det vil i sidste ende være EF-Domstolen, som kommer til at trumfe sine afgørelser igennem over for EU-medlemslandene.
Den situation befinder vi os ikke i, hvis menneskerettighedsdagsordenen bevares i Europarådet, for Europarådet hviler på et mellemstatsligt, mellemfolkeligt samarbejde.
Det hviler nemlig på respekt for nationerne, på, at man respekterer de enkelte landes måder at indrette sig på.
Man kan være uenig i det, man kan dømme det, man kan sige: Det, I gjorde der, var forkert, det, I gjorde der, var ikke i overensstemmelse med menneskerettighederne.
Men man kan ikke trumfe afgørelserne igennem, man kan ikke tvinge lande til at gøre noget, de ikke har lyst til.
Man kan sanktionere politisk ved at fratage dem stemmerettighederne i den parlamentariske forsamling i Europarådet, men man kan ikke trumfe noget gennem, man kan ikke idømme bøder.
Men det gør og det kan og det vil EF-Domstolen gøre.
Man er naiv eller blind – jeg ved ikke, hvad vi skal vælge – hvis man ikke kan se, at EF-Domstolen kontinuerligt tiltager sig kompetence på menneskerettighedsområdet.
Hele ligestillingsdebatten er blevet ført over i EF-Domstolens regi, på trods af at den burde ligge i Europarådet.
På trods af at det burde ligge i menneskerettighedserklæringen i Strasbourg, er det i dag helt klart, dom efter dom, et område, som man behandler i Luxembourgdomstolen i EF-regi.
Det samme kan siges om ytringsfrihed.
Ytringsfrihed burde være et menneskerettighedsanliggende, burde være et anliggende, der hørte til i Europarådet i et mellemfolkeligt, mellemstatsligt samarbejde.
Det bliver gjort overstatsligt.
Det er ikke i demokratiets interesse, at man kan dømme folk til at ændre deres samfund, det er i demokratiets og den mellemfolkelige interesse, at man kan påvirke, at man kan incitere, og at man kan motivere, men den strategi, der lægges op til med agenturet her, er uønskelig både for EU og for de lande i Europa, der ikke er med i EU.