Hans Christian Schmidt (V), 2003-03-12:
Jeg vil sådan set starte med at sige tak for en god debat.
Jeg synes, det er prisværdigt, når jeg ser, hvor mange folketingspolitikere der i dag har taget del i klimadebatten.
Det viser et ægte engagement, og det viser, at man mener noget med det, når man siger, at der skal være plads til debat, og at der skal være åbenhed.
Jeg synes, at det har man til fulde levet op til, og det synes jeg i grunden også hele sagen fortjener, så det vil jeg gerne starte med at kvittere for.
Der blev rejst forskellige spørgsmål undervejs, som jeg vil forsøge at sige noget om, men jeg vil godt starte et andet sted med at sige, at i dag måske i virkeligheden også er en historisk dag, for i dag diskuterer vi, at fra nu af er det meningen, at når vi laver tiltag på klimaområdet, på energiområdet, så laver vi tiltag, samtidig med at vi laver et bogholderi.
Vi sørger altså for at skrive ned: Hvad er
projekterne?
Hvad får vi ud af dem?
Jeg må sige, at vi ikke har tallene for den førte politik.
Vi har derimod resultatet.
Uanset om det skyldes det ene eller det andet, så må vi sige: Mankoerne er langt større end tidligere antaget.
Regeringen er derfor tvunget til at kigge nærmere på de økonomiske omkostninger ved forskellige muligheder for at opfylde Danmarks internationale forpligtelser.
Det ville enhver ansvarlig regering gøre i den nuværende situation, når den hidtidige indsats har givet en række gode resultater.
Tager man Det Økonomiske Råd, som jo på mange områder altid bliver rost meget, vurderede de i deres rapport fra foråret 2002 omkostningerne af energipolitiske tiltag med miljøpolitisk sigte i perioden 1992-1999. Lad mig nævne et par tal fra rapporten.
Her fremgår det, at - citat begyndt: »Hovedparten af de energipolitiske tiltag i 1990'erne var samfundsøkonomiske urentable«.
Et andet citat begyndt: »Disse politikker burde ikke have været gennemført med den viden, der eksisterer i dag«.
Et tredje citat: »Der er et stærkt behov for flere samfundsøkonomiske analyser af tiltag inden for miljø- og energiområdet«.
Jeg er enig i behovet for at forandre miljøpolitikken gennem grundige analyser af omkostninger ved forskellige løsninger.
Vi har derfor med vores oplæg til en klimastrategi gennemført et omfattende analysearbejde, og vi har lagt alle kortene på bordet.
Konklusionen er klar: En fortsættelse af den hidtidige politik vil være behæftet med en ekstra regning til det danske samfund på 2-3 mia. kr. om året.
Jeg siger det, fordi jeg bl.a. også lovede ved et møde omkring den tekniske gennemgang, at vi vil forsøge på at se, hvad vi kan finde af tal deri og sammenstille dem og også prøve at finde ud af, hvad økonomien har været i det.
Men det er ikke en nem opgave.
Det vil det være i fremtiden, for nu får vi et bogholderi.
Havde man lavet et bogholderi før, ville man have kunnet slå det op.
Det gjorde man ikke.
Jeg skal så også sige, at jeg synes, at bl.a. hos hr. Jørn Dohrmann var der en god substans i hele talen.
Der var både med, at vi løfter i fælles flok, og jeg mener, det jo er det, det hele drejer sig om, og samarbejde mellem flere ministre om at klare milliardregningen.
Det er den måde, man kan løse det på.
Jeg er helt enig.
Jeg vil så også sige, at der nu kommer en opgørelse, som bl.a. hr. Dohrmann har efterlyst.
Der var også tanker omkring bedre natur og miljø.
Og det er jo den eneste måde, vi kan få det på, ved hele tiden at tænke begrebet «mere miljø for pengene« ind i det.
Jeg synes også, at det indlæg, jeg hørte fra fru Helle Sjelle, var præget af vision og sund fornuft, økonomisk omtanke.
Også her blev igen nævnt fleksible mekanismer, som jo i øvrigt stammer direkte fra Kyotoprotokollen, og som jeg næsten har lyttet mig frem til at tro, at alle var enige om.
Så vil jeg gerne sige, at jeg sådan set også synes, at fru Anne Grete Holmsgaard var positiv med hensyn til i hvert fald dele af området.
Jeg blev så også spurgt: Vil regeringen købe kvoter?
Jeg vil kun sige klart her: Vi vil forholde os til de ting, som nu måtte vise sig, når udviklingen kommer.
Det generer, at man ikke får nogle procenter, men jeg er altså mere optaget af det, som jeg tror hr. Eyvind Vesselbo svarede i et af sine svar, nemlig at vi godt kan diskutere procenter længe, men vi kan selvfølgelig også begynde at beskæftige os med miljøet, og det synes jeg jo sådan set er en bedre idé.
Så altså procenter er én ting, jo, jo, men miljøet er endnu vigtigere.
Jeg synes, hr. Martin Lidegaard var meget positiv omkring kvoter og mekanismer.
Jeg er ikke helt klar over, hvor det kan føre hen, men jeg synes, det var en stor åbning fra De Radikales side. Jeg synes sådan set også, at hr. Mogens Nørgård Pedersen var det, men jeg er bare nødt til at sige, at det, jeg var mest ked af i diskussionen i dag, var hele diskussionen omkring varm luft.
Det må jeg sige.
I dag kan meget vel være startsignalet til, at nogle lande kan få overført knowhow, de kan få overført teknologi. Nogle af projekterne betyder meget for de lande, og så kan det godt være, at vi i Danmark vil sige, at det ikke er så store ting, men for de mennesker, der får fordel af dem, kan det være meget.
Det er muligt, det kan starte i dag, og det håber jeg
sådan set det kan.
Og grundlæggende er det min holdning, at vi skal respektere spillereglerne i Kyotoprotokollen som de regler, der gælder inden for EU, herunder EU's kvotedirektiv.
Men jeg er nødt til at sige, at når man taler om, at det er en god idé at sætte Rusland og Ukraine på en sortliste og undgå alle reduktioner for de lande eller andre lande for den sags skyld, så er jeg uenig.
For det første er Ruslands reduktion i energiforbruget og udledningerne siden 1990 lige så gavnlig for miljøet som andre reduktioner.
De tidligere kommunistiske regimer var præget af et meget ineffektivt energiforbrug.
De er jo sådan set præget af meget andet også, men bl.a. af det.
Og den økonomiske krise i bl.a. Rusland og Ukraine siden basisåret 1990 har nu fjernet en del af det overforbrug.
Landene har derfor helt efter reglerne i Kyotoprotokollen mulighed for at sælge deres overskydende udledningsrettigheder.
Jeg kan ganske enkelt ikke forstå, hvordan man kan stå og tale sådan til et fattigt land, at trods det, at man, da man lavede Kyotoprotokollen, vidste, at man gik ud fra 1990-tallet, så siger man nu: Jo, men hvis det er dem, Rusland har, så er vi ikke så interesseret.
Jamen lad mig svare meget tydeligt: Tyskland er i virkeligheden i samme situation.
Efter genforeningen nedlagde man meget af den forældede, energiintensive industri, og de reduktioner, der er opnået herved, indgår helt legalt i det tyske klimaregnskab, og miljøet er altså ligeglad med, om man har reduceret udledningen af den ene eller den anden grund.
Det andet, jeg gerne vil sige, er: Der er ligesom blevet rejst tvivl om, om det er muligt, at man kan skelne mellem, hvilke kvoter der skyldes en nedgang i den økonomiske aktivitet, og hvilke der skyldes andre faktorer.
Svaret er, at det er umuligt.
Under FN-reglerne er det sådan, at enhver kvote vil få
en unik tal- og bogstavskode.
Koden vil både vise, i hvilket land den købte kvote oprindelig er udstedt, og om der er tale om en projektkredit fra Joint Implementation og Clean Development Project.
Og den unikke kode vil følge kvoten eller kreditten i hele dens levetid, men det vil dog ikke fremgå af den unikke kvotekode, om det er en kvote, som Rusland f.eks. sælger, fordi Rusland har gennemført specifikke energieffektiviseringstiltag, eller fordi de har kvoter at sælge ud af efter det økonomiske kollaps i 1990'erne.
Det vil kun fremgå, at kvoten er fra Rusland.
Det internationale Kyotosystem stempler ikke kvoter fra de enkelte lande, og det har heller aldrig været meningen, hvad enten de kommer fra Rusland, Danmark eller Canada, som gode eller dårlige.
Det gør man ikke, og det er der ingen grund til.
Alle kvoter er lige gode for miljøet.
For det tredje giver det heller ikke i praksis mening at skelne mellem kvoter og projektkreditter.
Med Kyotoprotokollen er der skabt et internationalt sammenhængende marked, hvor det i praksis er meget vanskeligt at skelne kvoter fra projektkreditter og omvendt.
Når man går med, så går man med.
Jeg siger det kun, fordi det altså er underligt.
Det er noget af det, som jeg synes vi som politikere skulle holde op med at bruge.
Det er varm luft.
Det dækker ikke over et begreb, der tæller i forhold til de aftaler, vi har lavet.
I værste fald kan det f.eks. føre til, at Rusland ikke ratificerer Kyotoprotokollen, og hvis det sker - og det tror jeg vi alle er enige om - så kommer Kyotoprotokollen ikke til at virke.
Jeg vil bare sige, at det kan da der ikke være nogen her i salen der ønsker.
Så jeg beder om, at man ikke anlægger den tone.
Jeg synes, den er forkert.