Mariann Fischer Boel (V), 2004-03-25:
Vi har så i dag lejlighed til at få en drøftelse af og behandle tre beslutningsforslag under et, og i mit indlæg vil jeg derfor samlet fremlægge regeringens holdning til beslutningsforslagene, men da de alligevel er så forskellige, vil jeg vælge at tage dem hver for sig.
Regeringens udgangspunkt er, at fastsættelsen af grænseværdier sker på en måde, der tager hensyn både til beskyttelsesniveuaet og til de handelsmæssige konsekvenser, som sådan nogle beslutninger kan have.
Der gøres allerede i dag et stort arbejde for at sikre udviklingslandenes muligheder for samhandel, og beslutningsforslagene føjer ikke mere eller bedre til de eksisterende muligheder.
Jeg vil godt have lov til først at tage B 44.
B 44 tegner jo et billede af uigennemskuelige tekniske handelshindringer i form af EU-standarder på miljø-, sundheds- og især fødevareområdet, ofte besluttet på et løst grundlag og rettet mod udviklingslandene.
I forslaget anføres også, at de rige lande ofte indfører standarder for landbrugs- og fødevarer, der er strengere end de normer, der fastsættes internationalt, oftest i Codex Alimentarius.
Det er simpelt hen ikke rigtigt, som tingene fungerer i dag.
Det sker på baggrund af ensartede og klare principper i en gennemsigtig proces med mulighed for at få indflydelse, og det sker altid på baggrund af videnskabelige vurderinger.
Derudover har organisationer, der repræsenterer forbrugerne, erhverv og videnskabelige organisationer, adgang til Codex-komiteerne.
Alt materialet fra Codex-komiteerne er tilgængeligt på internettet, og alle forslag sendes ud i høring til alle medlemsstater og en lang række organisationer.
Det synes jeg godt man kan betragte som stor åbenhed.
Det giver også mulighed for, at interesserede parter kan følge og påvirke resultatet, og jeg synes ikke, man kan sige, at Codex' skudsmål er dårligt.
Hvis vi kigger på EU-processen, så er det sådan, at når EU fastlægger standarder på fødevareområdet, så er Codex et vigtigt pejlemærke.
Det er et længe anvendt princip, som allerede nu også indgår i EU's fødevareforordning fra 2002.
Hvis EU beslutter sig for et højere beskyttelsesniveau, så sker det efter nøje risikovurderinger i EFSA, altså i Den Europæiske Fødevaresikkerhedsautoritet.
EFSA's videnskabelige udtalelser fastlægges i paneler med uafhængige eksperter, der er valgt alene på baggrund af deres ekspertise.
Selvfølgelig er der tilfælde, hvor EU har valgt et højere beskyttelsesniveau end det globale system.
Når vi har diskuteret fastsættelse af grænseværdier i Danmark, i hvert fald tidligere, har forslagsstillerne, har SF haft nøjagtig den samme holdning, at der skulle være et højt beskyttelsesniveau, når vi snakkede om fødevarer. Men alt afhængig af det konkrete tilfælde kan der være forskellige forklaringer på, at EU fastsætter højere standarder, end Codex gør.
Den videnskabelige vurdering kan f.eks. vise, at der er tale om en Codex-standard, der ikke er blevet opdateret.
Forbrugerbeskyttelsen er jo blevet prioriteret meget højt i Danmark og i EU i mange år, og det er derfor ikke overraskende, at EU på visse områder har en højere standard end de internationalt fastsatte standarder.
I B 44 nævnes antibiotikarester i oksekød som et eksempel på en højere standard, der savner en begrundelse.
Hertil kommer, at anvendelsen af antibiotika øger risikoen for at skabe resistens imod antibiotika, altså en vanvittig farlig spiral at bevæge sig ind på.
Det er nyt for mig, at Socialistisk Folkeparti skulle betræde en helt ny sti, når vi snakker om sikkerhed i relation til fødevarer.
Danmark har jo været bannerfører for at fjerne anvendelsen af antibiotika som vækstfremmere i den forebyggende behandling netop for at få reduceret resistensproblemerne, og Danmark er i dag i den lykkelige situation, at vi har verdens laveste resistensniveau på antibiotikaområdet.
Jeg må da formode, at det også er en status, som SF vil have et ønske om at bevare også i fremtiden.
Standarder har selvfølgelig også en vis betydning for landenes samhandel og derfor også for eksportlandenes eller for udviklingslandenes eksportmuligheder, og det synes jeg foranlediger mig til at sige lidt om WTO-aftalen om sundheds- og plantesundhedsmæssige foranstaltninger, det vi populært kalder SPS-aftalen.
SPS-aftalen er nemlig med at sikre, at nationale standarder ikke bliver misbrugt som et handelspolitisk middel, altså til at hindre samhandel.
Målet med SPS-aftalen er at skabe balance mellem på den ene side medlemdslandenes suveræne ret til selv at fastsætte deres beskyttelsesniveau og på den anden side overholdelse af den forpligtelse, der ligger i WTO om at åbne for øget markedsadgang.
Som udgangspunkt støtter SPS-aftalen sig fuldstændig til de standarder, der er aftalt bl.a. i Codex.
Det betyder, at hvis et land bruger Codex-standarder, behøver de ikke at dokumentere, at standarderne lever op til SPS-aftalens regler. SPS-aftalen anerkender også, at WTO-medlemslandene har ret til at fastsætte deres eget beskyttelsesniveau og på den måde afvige fra Codex.
Det gør sig f.eks. gældende, når vi snakker om fastsættelse af EU-grænseværdier for pesticider, hvor jeg jo også har haft den opfattelse, at det er blevet bakket op af SF.
Det kræver selvfølgelig, at afvigelserne er sagligt begrundede, der må altså ikke være tale om, at man bruger det her instrument til at begrænse eller maskere importbegrænsninger fra andre lande.
For at overholdelsen af de her SPS-forpligtelser kan kontrolleres, så indeholder SPS-aftalen også en række forskellige procedurekrav.
Et af kravene er, at de nye standarder skal notificeres til SPS-komiteen inden vedtagelse, og det betyder så, at der er åbenhed, alle WTO-landene får altså et rettidigt indblik og mulighed for at gøre indsigelser eller foretage ændringer, før nye standarder bliver vedtaget.
Forslag om fastsættelse af EU-standarder er altså også rundt at vende hos WTO's medlemslande. Hvis der nu skulle være et af WTO's medlemslande, der finder, at et andet lands manglende brug af en international standard er eller vil blive et konkret handelsproblem, så er der en klar procedure for, hvordan man behandler sagen i SPS-komiteen. Jeg vil godt nævne, at EU faktisk har ændret sin grænseværdi for aflatoksiner i uforarbejdede jordnødder fra 10 til 15 ppb, som det hedder, i forbindelse med en SPS-høring som følge af, at nogle lande faktisk ønskede at få hævet standarden, for at det ikke skulle være et handelsblokerende instrument.
Hvis der nu skulle vise, at man ikke når til enighed, så kan det WTO-medlemsland, der måtte have en indsigelse, kræve tvistbilæggelse i overensstemmelse med WTO's regler.
Det er klart, at sådan en sag vil kræve nogle ressourcer, men hvis et udviklingsland nu finder, at eksportmulighederne er begrænsede af unødvendigt høje standarder i et industrialiseret land, så kan de lande få hjælp til at køre sådan en WTO-sag.
I øvrigt er der en sag her for ganske nylig, der er anlagt af Peru om standarder for mærkning af sardiner, og Peru fik faktisk medhold med det resultat, at fællesskabet, altså EU, har måttet ændre sine regler.
Der findes altså i dag klare regler for alle, der er gennemsigtighed, der er også mulighed for at få indflydelse, og beslutningen er baseret på videnskabelige vurderinger.
Når det nu er sagt, vil jeg godt medgive, at det kan være et problem for eksportsektorerne i udviklingslandene at følge de fastlagte standarder
, uanset om standarden er fastsat i Codex, eller det er en høj national standard.
Men jeg mener ikke, at løsningen er, at vi skal sænke vores ambitionsniveau, når vi snakker om beskyttelsesniveau.
Opgaven må være, at vi får hjulpet de lande, der har svært ved at løfte opgaven, så de kan komme op på det samme niveau.
Det kunne vi f.eks. gøre ved at støtte vore programsamarbejdslande på den måde, og det synes jeg der er meget, meget mere vision i.
B 44 er et forslag om nedsættelse af en kommission.
Det er regeringens opfattelse, at en sådan kommission godt kan skabe tvivl og forvirring i stedet for at fremme et godt internationalt samarbejde, som jeg skitserede før, så jeg synes, vi i stedet skal støtte de instrumenter, vi allerede har på nuværende tidspunkt.
Om B 122, der er et forslag om udviklingsprincip, vil jeg sige, at realiteten er altså, at det udviklingsprincip, som forslagsstillerne ønsker indført, allerede er i gang med at blive udmøntet i de sammenhænge, hvor forudsætningerne er bedst, dvs. i Codex, i EU og i WTO.
Dertil kommer, at vi og mange andre allerede er i gang med den del af princippet, som drejer sig om at hjælpe udviklingslandene til at håndtere fødevarestandarder, og her er kapacitetsopbygning helt klart nøgleordet.
På den baggrund kan regeringen heller ikke støtte B 122.
Til sidst om B 29 om aflatoksiner: Aflatoksiner er naturligt forekommende giftstoffer, som er så giftige, at der er en risiko for kræft, uanset hvor lille koncentrationen er. Hvis vi følger det forslag, der ligger i B 29, og dermed ophæver de fleste af EU's grænseværdier for aflatoksiner,
er det klart, at det vil indebære en svækkelse af beskyttelsesniveauet i EU, og jeg mener også, at vi vil bryde med det tidligere grundlæggende princip om, at grænseværdierne altid skal fastsættes på et så lavt niveau som muligt. I øvrigt synes jeg ikke, at der er nogen saglige argumenter for at lempe EU's grænseværdier.
Både EU's grænseværdier og Codex er fastsat ud fra en afvejning af de sundhedsmæssige og praktiske hensyn gennem brug af det, der hedder ALARA-princippet, som anvendes til fastsættelse af grænseværdier for naturligt forekommende giftstoffer.
ALARA betyder »as low as reasonably achievable«, og med det princip ses der dels på det sundhedsmæssigt forsvarlige indtag, dels på, på hvilket niveau det er praktisk muligt at undgå stofferne i fødevarer gennem de tiltag, der kan tages i fremstillingsprocessen og i håndteringen af råvaren, f.eks. ved at sortere alle mugne nødder fra.
Med det princip er der faktisk taget hensyn til mulighederne for fri handel.
Codex har kun fastsat grænseværdier for uforarbejdede jordnødder og mælk, men EU har - formodentlig fordi vi er væsentlig længere fremme i udviklingen - fastsat flere grænseværdier, end man har i Codex.
En EU-tilpasning til Codex-standarderne vil reelt betyde, at vi får en deharmonisering i EU, og på den måde vil vi åbne mulighed for, at de enkelte EU-lande faktisk i realiteten kan fastsætte deres egne standarder.
Så ville markedet blive fuldstændig uoverskueligt på grund af den manglende harmonisering, og det mener jeg faktisk ville være til skade
for de lande, som ønsker at eksportere jordnødder til EU.
Så vil jeg referere til de tal, der ligger til grund for SF's forslag.
De holder faktisk ikke, fordi udviklingen i handelstallene ikke har formet sig efter det teoretiske studium, Verdensbanken har lavet.
Der viser sig faktisk et helt andet billede.
Hvis vi kigger på uforarbejdede jordnødder, har der, efter at grænseværdierne trådte i kraft i 1999, været tale om et fald i EU's samlede import på 23 pct. i forhold til tidligere.
Men da grænseværdierne for uforarbejdede jordnødder i EU og Codex er på samme niveau, og grænseværdierne blev indført samme år, er der ikke noget, der indikerer, at EU's grænseværdi i sig selv har haft en negativ virkning.
Hvis vi kigger på de forarbejdede jordnødder, er der faktisk sket en femdobling af EU's samlede import, efter at EU's grænseværdi trådte i kraft.
Denne grænseværdi er jo højere end Codex', så derfor kan man ikke påvise, at grænseværdien skulle have nogen negativ virkning. Hvis jeg skal konkludere, kan jeg på baggrund af de meldinger, jeg er kommet med, ikke give regeringens tilslutning til forslagene.
Regeringen ønsker fortsat at lægge meget stor vægt på forbrugerbeskyttelse og vil meget hellere sætte fokus på de bestræbelser, som vi vel alle sammen burde have, nemlig at løfte udviklingslandenes standarder, så de kan matche det fødevaresikkerhedsmæssige niveau, vi fortsat har et ønske om at fastholde i EU.
Der vil altså ikke være nogen støtte til forslagene fra regeringens side.