Eva Kjer Hansen (V), 2001-04-17:
Under forespørgselsdebatten for et stykke tid siden om ligeløn sagde jeg bl.a., at jeg egentlig er rimelig fortrøstningsfuld med hensyn til fremtiden for så vidt angår ligeløn, for de nye generationer har ikke samme kønsopdelte opfattelse som tidligere, og såvel kvinder som mænd er blevet meget mere bevidste om deres prioriteringer, ikke kun i forhold til arbejdsmarkedet og karriere, men også i forhold til familieliv.
Det gælder også ligestillingen generelt, men der er fortsat en række problemer, som ikke er løst.
Nogle kræver først og fremmest en holdningsændring generelt og især på arbejdsmarkedet.
Andre kræver, at der fra politisk hold gennemføres nogle ændringer.
Faktisk finder jeg efter at have læst ministerens redegørelse, at ligestillingsministeren ser alt for snævert på ligestillingen.
Ligestillingsproblematikken er jo ikke klaret bare med en kønsmæssig ligelig repræsentation rundt omkring i samfundet.
Ligestilling handler ikke om ensretning.
Det drejer sig om lige ret.
Det drejer sig om at sikre, at der ikke forskelsbehandles, og at den enkelte får nogle valgmuligheder og selv kan prioritere sin hverdag.
Overskriften for redegørelsen er »Ligestilling - en forudsætning for velfærd, bæredygtighed og demokrati«.
Det er jo en flot formuleret overskrift, og der er stillet mange gode spørgsmål i den skriftlige redegørelse, men hvis jeg skal være helt ærlig, så havde jeg hellere hørt ministerens svar på alle de spørgsmål, der bliver stillet. Hvad vil ministeren egentlig på området?
Skal fædre have bedre orlovsvilkår end mødre, for at vi får fædrene til også at tage orlov?
Hvordan vil ministeren øge erhvervsfrekvensen
blandt kvinder med anden etnisk baggrund i det danske samfund?
Hvad er det for nogle konkrete resultater, der skal måles her i den kommende tid?
Der er stribevis af ubesvarede spørgsmål, hvor jeg synes, at debatten ville blive meget bedre ved at få nogle konkrete bud på, hvad der reelt skal ske.
I dag er langt de fleste familier jo kendetegnet ved, at såvel mor som far er på arbejdsmarkedet, og for mange familier betyder det samtidig en meget sammenpresset og stresset hverdag, da det kan være svært at kombinere arbejdslivet med institutionernes åbningstider og alle de andre hensyn, der er at tage til børnene.
Et andet punkt, jeg gerne vil berøre, er spørgsmålet om barselorloven, og under hvilke vilkår barselorloven er.
Det er sådan i dag, at de offentligt ansatte får løn under hele barselorloven.
På DA/LO-området betaler arbejdsgiveren løn under en del af barselorlovsperioden - typisk i 14 uger til kvinder og 2 uger til mænd - men hvor mange overenskomster giver egentlig kvinderne ret til fuld løn under barsel? Er der overhovedet overenskomster, som giver bedre vilkår for mændene end det, vi sådan lovgivningsmæssigt har lagt os fast på?
Vi er nået til i dag, at lidt over halvdelen af mændene tager barselorlov i forbindelse med deres barns fødsel.
Vi skal selvfølgelig ikke - lad mig slå det helt fast - til at tvinge fædrene til at holde barselorlov eller lave om på ordningerne, så de særlig promoverer mulighederne for mændene, som der lidt lægges op til i redegørelsen.
Det skal være familierne, der skal have lov til selv at bestemme, hvordan de vil indrette sig.
Og det er helt grotesk, når vi fra Folketingets side vil bestemme, at faderens ekstra 2 uger skal være i uge 25 og 26. Men det, som jeg synes er særlig interessant på det her område, er så lidt interesse, der er for den side af ligestillingsproblematikken - uden for Folketinget, blandt de faglige organisationer, blandt arbejdsmarkedets parter.
Jeg synes, det er forstemmende, så lidt interesse de faglige organisationer overhovedet har udvist for at søge bedre og flere muligheder for fædrene og dermed en større ligestilling på det her område.
Vi taler så meget om mændenes større engagement, fædrenes større interesse for familierne.
Men er den der også reelt, hvis man skal til at prioritere i forhold til nogle andre ting, f.eks. i forbindelse med overenskomstforhandlingerne?
Et tredje punkt, jeg også vil nævne, er problemet
vedrørende pensionsdeling, altså hele problematikken omkring pensionsdeling.
Jeg håber, at vi snart kan få et udspil fra regeringen med hensyn til, hvad der skal ske på området.
Jeg ved godt, at det udvalg, der blev nedsat i 1998, endnu ikke er kommet med deres betænkning, men efter sigende skulle den være undervejs.
Det hedder i kommissoriet for ægtefællepensionsudvalget, at det er uheldigt, at retsstillingen med hensyn til behandlingen af pensions- og forsikringsrettigheder ved ægtefælleskifte på en række punkter kan give anledning til tvivl eller opfattes som urimelige.
Her er vi ved et nok så vigtigt område, der bør sættes fokus på i forbindelse med ligestillingsproblematikken, og jeg håber virkelig, at der er et tilsagn fra regeringen om at komme med et udspil, lige så snart udvalget har afsluttet sit arbejde.
at få taget fat på, og jeg undrer mig over, at ministeren ikke er gået mere konkret ind i nogle af disse her punkter i forbindelse med redegørelsen
Men jeg håber, at vi vil komme til at se nogle flere konkrete initiativer fra ministerens side til at rette op på de skævheder, der måtte være.
Lad mig så afslutningsvis sige, at lovgivning gør det ikke alene.
Ligestilling drejer sig nok så meget om, at der også holdningsmæssigt sker nogle ændringer.
Måden at undgå forskelsbehandling på er først og fremmest, at der på arbejdspladserne skabes et klart defineret værdigrundlag, som blandt andet omfatter, at der skal være lige muligheder uanset køn, uanset baggrund; at der skal være plads til fleksibilitet og til god sammenhæng mellem familieliv og arbejdsliv; at der skal være lige muligheder for spændende og udfordrende opgaver, efteruddannelse osv.