Thorkild Simonsen (S), 1998-04-21:
Det er ikke første gang, at det her i salen forlyder, at Dansk Flygtningehjælp dikterer »dansk asylpolitik«, og at den derfor ikke bør have den rolle i loven i dag at give flygtningehjælp i forhold til sager, som Udlændingestyrelsen finder åbenbart grundløse.
Det er såmænd ikke mere end et par måneder siden, at der sidst blev rejst spørgsmål om Flygtningehjælpens rolle i disse sager, så jeg tror, der er grund til at få sat et par ting på plads.
Det er asylmyndighederne, dvs. Udlændingestyrelsen, i første instans, og det er Flygtningenævnet i anden instans, der træffer afgørelse om, hvem der har ret til asyl i Danmark efter de love, vi har.
I 1985 blev loven for at lette sagspresset i Flygtningenævnet og for at forkorte sagsbehandlingstiden ændret, så Udlændingestyrelsen i sager, som må anses for, som det hedder, åbenbart grundløse, kan bestemme, at et afslag ikke kan indbringes for Flygtningenævnet.
Lovændringen medførte altså, at klageadgangen blev afskåret i disse sager, og det kan man ikke bare gøre uden samtidig at sikre sig, at retsgarantierne for disse mennesker lever op til de krav, som vi normalt stiller i et retssamfund, og som vi også er forpligtet til at leve op til i international sammenhæng.
Derfor indførte man dengang som en særlig garanti den ordning, at disse sager skal forelægges for Dansk Flygtningehjælp og asylsøgerne interviewes af en repræsentant herfra.
Flygtningehjælpen kan efter interviewet nedlægge veto mod anvendelse af åbenbart grundløs-proceduren.
Dansk Flygtningehjælp har altså ikke indflydelse på afgørelsen af selve sagen, det vil sige, om der skal gives asyl eller ej, det har alene Udlændingestyrelsen og Flygtningenævnet.
Hvordan fungerer ordningen så i dag?
Forslagsstillerne har i forslagets bemærkninger henvist til en avisartikel fra februar 1997, som handler om, at Flygtningehjælpen var oppe på at nedlægge veto i 45 pct. af samtlige åbenbart grundløse sager.
Dette tolkes af forslagsstillerne således, at proceduren ikke giver den oprindeligt forudsatte ressourcebesparelse.
Selv om artiklen ligger over et år tilbage i tiden og derfor ikke har så meget med situationen, som den er i dag, at gøre, vil jeg lige gøre opmærksom på, at det aldrig har været meningen at begrænse Flygtningehjælpens vetoret til en eller anden maksimal procentsats af samtlige sager, hvis det er det, man har tænkt.
Så ville der jo heller ikke være nogen retsgaranti.
At asylmyndighederne nu løbende forholder sig til, hvordan det går med de sager, som Flygtningehjælpen får forelagt, er en anden sag, og det kommer jeg til nu; det er vel helt naturligt i en effektiv sagsbehandling at orientere om disse forhold.
Men for at føre de tal, der er nævnt i forslagets bemærkninger, op til mere aktuelle forhold, kan jeg nævne, at Dansk Flygtningehjælp i hele 1997 nedlagde veto i 25 pct. af samtlige åbenbart grundløse sager.
75 pct. af sagerne kom altså ikke videre end til Udlændingestyrelsen.
Jeg synes således ikke, der kan herske tvivl om, at åbenbart grundløs-proceduren er nødvendig og generelt fungerer tilfredsstillende.
Proceduren er et godt og effektivt instrument i relation til det, som man også meget gerne vil have, nemlig en hurtig sagsbehandling af de asylansøgninger, der på forhånd vurderes at ville føre til afslag, og proceduren opfylder samtlige
de retssikkerhedsmæssige betingelser, som kan stilles til hasteprocedurer i asylsager
Uden denne særlige forelæggelsesadgang for Dansk Flygtningehjælp ville Danmark ikke kunne leve op til de principper, som Flygtningehøjkommissariatet og EU har vedtaget for behandling af åbenbart grundløse asylansøgninger.
Alternativet til vetoordningen ville således være en sædvanlig to-instans-ordning, og det ville jo altså, som jeg sagde før, tage alt for lang tid, og derfor afviser vi forslaget som forelagt her.