Pia Christmas-Møller (KF), 2006-06-01:
Måske er formanden synsk.
Når de gamle kinesere blev allermest tændt, lød det: Gid du må leve i interessante tider.
Se, det var ikke tænkt som et fromt ønske, men som en forbandelse.
Tjo, om vi lever i interessante tider i kinesisk forstand, er vel et temperamentsspørgsmål, men en kendsgerning er det, at vi lever i begivenhedsrige tider.
Alligevel vil året først og fremmest blive husket for to sider af samme overordnede tema.
Temaet er Danmark og dansk kultur, og det er set indefra og udefra.
Det var folketingsåret, hvor det globale spotlys for alvor indfangede Danmark og vores selvforståelse som danskere, og det var året, hvor vi på den hjemlige scene selv satte fokus på vore kulturelle rødder og værdier med en kulturkanon og opprioritering af vores fælles kulturarv, historie og sprog i bl.a. folkeskolen.
På den internationale scene kom vi helt frem i forreste række.
Det skete aldeles fri- og velvilligt med vores indtræden i FN’s Sikkerhedsråd, som vi har kæmpet målrettet for i en årrække, og hvor vi har sat vort præg med flere initiativer, bl.a. den forestående temadebat om menneskerettigheder og ved oprettelsen af FN’s fredsopbygningskommission.
Og så skete det aldeles ufrivilligt og vrangvilligt i sagen om Muhammedtegningerne.
Her fik vi en rolle, som vi ikke var forberedt på, og som vi har mere end svært ved at identificere os med.
Billedet af det lille eventyrland, hvor selve flaget så godt som har været en global fribillet, blev frataget glansen.
12 tegninger i en avis førte til afbrændinger af danske flag og ambassader, dødsfald i forbindelse med massedemonstrationer vendt mod Danmark, boykot af danske varer og dødstrusler mod danske borgere.
Presset på ytringsfriheden blev mærkbart, og religionsfriheden blev betvivlet.
Dødstrusler mod tegnere og andre, herunder bl.a. en af vore folketingskolleger, blev fremsat.
Og hvad sker der så her i Folketinget?
Slår man ring om det, der binder os sammen i vores demokratiske tradition, som det tidligere er sket, når vore fundamentale interesser har været under ydre pres, sådan som det f.eks. skete 11. september eller 9. april 1940 ved besættelsen?
Lader man de sædvanlige partitaktiske slagsmål fare til fordel for proportioner og kampen for vores fælles interesser?
Gemmer man slagsmål om skyld og historik til bedre tider?
Ja, det gjorde man fra højre til venstre her i salen.
Herefter kastede man sig over regeringen og ikke mindst statsministeren.
Mens alle kræfter i udenrigstjenesten, i Statsministeriet, diplomater hjemme og ude arbejdede i døgndrift for at slukke branden, gik hjemlige medier og oppositionspolitikere i gang med kampen om historieskrivning.
Det var regeringens og ja, nærmest statsministerens personlige skyld, at gadernes masser i Damaskus og andre steder gik amok i hadefulde voldsepisoder vendt mod Danmark.
At den voldsomme reaktion lod vente på sig i mere end 4 måneder, at gengivelsen i en egyptisk avis af tegningerne i oktober kunne gå upåagtet hen, at der først skete noget, da en hær af muslimske ambassadører i samarbejde med herboende imamer i begyndelsen af januar havde fået ildnet religiøse ledere og centrale politikere i den arabiske verden, at en hellig og uhellig alliance, som havde en selvstændig magtpolitisk grund til at samle masserne om en ydre fjerntliggende, nærmest ukendt fjende til brug for lokale magtpolitiske forhold, ja, det distraherede ikke de hjemlige oppositionspolitikeres forsøg på at opstille en helt anden årsagssammenhæng, hvorefter regeringen og dens støtteparti kunne gøres ansvarlig.
Hvad oplevede vi, endnu mens det føg i luften med den ene urigtige og vilde påstand efter den anden om Danmark, danskerne og den danske regering?
På et tidspunkt, hvor alle, der ville bruge kræfterne på at lægge krisen ned, havde travlt med at afmontere myter, falske påstande og misforståelser over for hele den internationale presse generelt og den arabiske verden i særdeleshed, hvad oplevede vi der?
Jo, d oplevede vi, at en tidligere udenrigsminister med al den autoritet, der følger med en så fin titel på visitkortet, blev citeret i en arabisk avis for at have sagt, at der i de seneste 5 år har eksisteret et ondsindet angreb på muslimerne, og at disse forsmædelige tegninger imod islam er et led i dette angreb.
Citatet skulle ifølge flere vidner stamme fra hr. Helveg Petersens møde med bl.a. imam Akkari i Vollsmose.
At den tidligere radikale udenrigsminister skulle være loyalt citeret, bekræftes af den radikale formand i Odense, som angiveligt også deltog i mødet.
For nylig benægtede hr. Helveg Petersen på et spørgsmål fra mig under en debat her i salen at have sagt sådan.
Det er jo sådan set godt nok.
Men da jeg og andre afæskede ham svar på, hvor den radikale frontfigur så havde søgt at dementere dette, da der om noget var behov for det af hensyn til Danmarks interesser, til hvilke journalister, til hvilke aviser, kunne vi kun i yderste svarrunde få oplyst, at hans version af historien om det pågældende møde havde været tilgængelig på den radikale hjemmeside.
Der var ingen forsøg på at dementere i danske medier, selv om der har været rig lejlighed og masser af tid, og endnu værre, ingen forsøg blev hverken fra hr. Helveg eller anden radikal side tilsyneladende gjort på at rette op på skaden i den arabiske offentlighed.
Fremstående oppositionspolitikere, oven i købet en tidligere udenrigsminister, som ved eller burde vide, hvad det gælder, var årsag ikke bare til passivitet, men direkte aktiv opildning af den arabiske offentligheds følelse af fra dansk side at være udsat for en ondsindet konspiration mod deres religion.
Men det skulle ikke blive det eneste bidrag fra officiel radikal side.
Den radikale leder, som nu går direkte efter selv at blive statsminister, har også givet sit besyv med og har sagt: Den mand er farlig.
Det blev ikke sagt om imam Abu Laban, som har excelleret i tvetunget tale og misinformation om Danmark og danske forhold.
Det blev heller ikke sagt om imam Akkari, som ikke kun har excelleret i både tvetunget tale, målbevidst misinformation og trusler mod fru Jelveds egen partifælle, hr. Khader, som har sat livet ind på sin ret til både at være muslim og demokrat.
Nej, fru Jelved angreb Danmarks nuværende statsminister, hvis portræt kort forinden var blevet afbrændt sammen med Dannebrog af frådende masser, som herboende imamer sammen med karrierehungrende ambassadører og hjælpsomme udtalelser fra bl.a. hr. Helveg Petersen havde opildnet.
Så meget for sammenholdet i et lille land med 5 millioner mennesker, som uforvarende var kommet i konflikt med potentielt 1 milliard mennesker, så meget for varetagelsen af vores fælles interesser i en verden, hvor den globale landsbysladder spredes med sms’ernes hast- og lastværk, så meget for den radikale ansvarlighed og saglighed.
Vi har lært, at vi skal styrke vores internationale engagement og dialog, vi skal målrette aktiviteterne ikke alene imod regeringsniveauer, men også mod andre væsentlige oppositionsled i civilsamfundet udeomkring i verden.
Vi har lært, at et internationalt netværk, også i den arabiske verden, er af afgørende betydning.
Det arabiske initiativ er rigtigt tænkt og skal styrkes og ikke svækkes.
Det skal ske med en fokusering både tematisk og geografisk.
Vi har lært, hvor vigtigt det er at have nære bånd til stærke allierede, der deler vore grundlæggende værdier.
Vi har i det hele taget lært, at vi skal fortsætte vores aktivistiske udenrigspolitik, hvor vi sætter handling bag holdning.
Vi håber og arbejder for, at irakerne snart kan overtage det fulde ansvar for deres egen sikkerhed, men vi vil ikke, som Socialdemokraterne og De Radikale, være med til på dette sårbare tidspunkt at svigte det demokratiske politiske spor, som netop har ledt til dannelsen af en ny koalitionsregering i Irak.
Vi mangler fortsat at høre bare et eneste argument, der bygger på hensynet til den irakiske befolkning og udviklingen i Irak – et eneste argument, der kan understøtte Socialdemokraternes og De Radikales krav om fuld dansk tilbagetrækning pr. 1. juli i år.
Også her er der gået taktik i ansvarligheden.
På den hjemlige scene har vi haft fokus på danskhed, kulturarv, værdier og historie.
Det er bl.a. sket med gennemførelsen af det konservative valgløfte om mere faglighed i folkeskolen, flere timer i dansk og historie og det store projekt med udformning af en kulturkanon.
Men også Muhammedsagen har på sin egen helt særegne, akavede og bagvendte måde været med til at styrke vores bevidsthed om, at der er værdier, man må kæmpe for.
Men det var fokus på vor egen selvforståelse i internationalt perspektiv, der blev efterskriften, som mange og endnu flere fortsat vil bidrage til.
Historien om det forgangne folketingsårs politiske storme og begivenheder og resultater kan ikke skrives endnu, men at året har budt på begivenheder og beslutninger, som har historisk perspektiv, er hævet over enhver tvivl.
Interessante tider?
Men det betyder jo først og sidst, at der er bevægelse, som rummer forandring, at der er et potentiale.
Så er det op til os som borgere og som mennesker, som politikere og som ledere, om det skal være en forbandelse eller vi vil gøre det til forandringer til fælles fremgang.
Det er spørgsmålet.
Vi Konservative vælger det sidste, og det kræver politikere og lederskab, der bygger på værdier, visioner og vilje til at tage ansvar.
Det har vi, både nationalt og internationalt.