Lene Espersen (KF), 2006-04-25:
I beslutningsforslag B 107 anmodes justitsministeren om at nedsætte en undersøgelseskommission vedrørende begivenhedsforløbet i den såkaldte Muhammedsag.
Undersøgelseskommissionen skal efter forslaget undersøge og redegøre for følgende forhold, og jeg citerer: Punkt 1: Alle faser af regeringens håndtering af den såkaldte Muhammedsag fra offentliggørelsen af karikaturerne i Jyllands-Posten og frem til vedtagelsen af dette beslutningsforslag, herunder det interne beslutningsforløb i regeringen, regeringens løbende information til Folketinget, herunder Det Udenrigspolitiske Nævn.
Punkt 2: Danske partiers organisationers samt herboende enkeltpersoners rolle med hensyn til at informere omverdenen om sagen og holdningen til muslimer i Danmark.
Punkt 3: Reaktionerne fra andre lande, herunder medlemslandene i EU og NATO, på sagen og den danske regerings håndtering af sagen.
Punkt 4: Ægyptens og andre islamiske landes aktiviteter i det forløb, der førte til de voldsomme reaktioner i mange dele af den islamiske verden
Punkt 5: De internationale pressereaktioner og deres mulige betydning for Danmarks internationale omdømme.
Citat slut.
Herudover skal kommissionen ifølge forslaget også undersøge og redegøre for sådanne forhold, som eventuelt fremkommer i forbindelse med undersøgelsen, og som må anses for at høre med i en redegørelse om sagen.
Ud over at undersøge og redegøre for disse forhold skal kommissionen ifølge forslaget også vurdere, dels om der er anledning til at ændre administrative bestemmelser eller praksis, dels om der er grundlag for, at nogen kan blive draget til ansvar.
Som begrundelse for forslaget om nedsættelse af en undersøgelseskommission anfører forslagsstillerne, at undersøgelsen skal belyse, hvordan Danmark er havnet i en krise, der har fået større negativ betydning for Danmarks internationale omdømme end nogen anden begivenhed i årtier.
Forslagsstillerne giver endvidere udtryk for, jeg citerer: At det er vigtigt at få belyst, hvordan det er gået så galt, for at placere ansvar og undgå, at en lignende situation opstår igen.
Citat slut.
Jeg skal indledningsvis fremhæve, at Muhammedsagen i første række henhører under statsministeren og udenrigsministeren.
Det, som jeg skal redegøre for her i dag, er derfor alene regeringens holdning til spørgsmålet om nedsættelse af en undersøgelseskommission i sagen.
Heri ligger også, at jeg ikke har mulighed for at gå ind i en nærmere diskussion af de enkelte detaljer i sagens hidtidige forløb.
For så vidt angår sådanne spørgsmål, må jeg henvise til de relevante ministre.
Men helt overordnet vil jeg gerne fremhæve, hvad regeringen ved adskillige lejligheder har tilkendegivet, nemlig at regeringen mener at have truffet de rigtige beslutninger på grundlag af de oplysninger, der forelå på de gældende tidspunkter.
Med hensyn til spørgsmålet om nedsættelse af en undersøgelseskommission kommer det næppe som nogen overraskelse, at regeringen ikke kan støtte det fremsatte forslag.
Det svarer jo også til, hvad regeringen tidligere har tilkendegivet.
Regeringens overordnede opfattelse er, at Muhammedsagen er en politisk sag, og at den derfor bør håndteres i et politisk forum og ikke i en undersøgelseskommission.
At nedsætte en undersøgelseskommission ville således være at føre sagen ind i et regi, hvor den efter regeringens opfattelse ganske enkelt ikke hører hjemme, og det vil jeg gerne begrunde nærmere.
Men først vil jeg fremhæve, at en beslutning om at nedsætte en undersøgelseskommission i sagen under alle omstændigheder ville være uheldig og også uhensigtsmæssig på nuværende tidspunkt.
Selv om Muhammedsagen ikke længere er på avisernes forsider hver dag, er den langtfra afsluttet.
Den er i høj grad aktuel, og Udenrigstjenesten arbejder således fortsat ihærdigt på at genoprette det gode forhold til den muslimske verden.
En beslutning om, at der skal gennemføres en omfattende undersøgelse af sagen, bl.a. med henblik på at undersøge, om enkeltpersoner kan drages retligt til ansvar, vil efter regeringens opfattelse være egnet til at skabe vanskeligheder i forholdet til omverdenen.
Jeg tror således, at alle vil kunne forstå vigtigheden af, at Danmark udadtil kan fremstå samlet i den store diplomatiske opgave, vi er i gang med, hvor et centralt tema bl.a. er at forklare og formidle de grundlæggende danske retsprincipper, som sagen har kredset om.
En beslutning som den, der lægges op til fra forslagsstillerne, og som bl.a. må give indtryk af, at der skulle være grundlag for et retligt ansvar for de involverede danske myndigheder, vil efter regeringens opfattelse være alt andet end gavnlig i den sammenhæng.
Efter regeringens opfattelse spiller det i den forbindelse ingen rolle, at undersøgelsen efter forslaget først skal iværksættes efter nærmere drøftelse i Det Udenrigspolitiske Nævn.
Det er selve den principielle beslutning om en sådan undersøgelse, der efter regeringens opfattelse giver anledning til de nævnte betænkeligheder.
Regeringen vil derfor opfordre til, at de aktuelle diplomatiske bestræbelser ikke vanskeliggøres, således som en gennemførelse af beslutningsforslaget efter regeringens opfattelse let vil kunne indebære.
Jeg vender mig herefter mod regeringens overordnede synspunkt, nemlig at denne sag, uafhængigt af det omtalte spørgsmål om timing,
slet ikke hører hjemme i en undersøgelseskommission.
Det er i alle tilfælde også i mindre højspændte sager end den foreliggende en vigtig beslutning at nedsætte en undersøgelseskommission.
Det er derfor altid væsentligt at spørge, hvad det er, man helt præcis vil bruge en kommissionsundersøgelse til.
Får man ikke afklaret sådan et spørgsmål, risikerer man let at komme til at anvende undersøgelseskommissioner i sager, som i bund og grund er af politisk karakter, og hvor de nødvendige drøftelser og diskussioner derfor hører hjemme i Folketinget og offentligheden og ikke i en kommission.
Ser man mere konkret på indholdet af beslutningsforslaget, fremgår det, at kommissionen bl.a. skal undersøge regeringens løbende information til Folketinget, herunder Det Udenrigspolitiske Nævn, danske partiers rolle med hensyn til at informere omverdenen om sagen og holdningen til muslimer i Danmark, reaktionerne fra andre lande og de internationale presseaktioner og deres mulige betydning for Danmarks internationale omdømme.
I forlængelse af de principielle synspunkter, som jeg var inde på før, må man spørge, hvorfor der skal nedsættes en kommission til at undersøge disse spørgsmål.
Muhammedsagen har jo som bekendt været indgående behandlet i Folketinget og i Det Udenrigspolitiske Nævn, og det er i den forbindelse regeringens opfattelse, at nævnet er blevet inddraget i fuld overensstemmelse med de gældende regler.
Men regeringen er selvsagt fuldt ud indstillet på yderligere drøftelser i nævnet, hvis det ønskes, ligesom regeringen naturligvis er parat til i overensstemmelse med de sædvanlige parlamentariske regler at besvare yderligere spørgsmål fra Folketingets udvalg eller enkelte medlemmer i sagen.
Lad mig i den forbindelse nævne, at regeringen, i takt med at de mange anmodninger om aktindsigt i det omfattende materiale i sagen færdigbehandles, fortsat vil sørge for, at Folketinget får oversendt de dokumenter, der udleveres.
Når det kommer til spørgsmålet om, hvilke holdninger de politiske partier har indtaget i sagen, og hvilke reaktioner der har været fra andre EU- og NATO-lande og fra den internationale presse, må man vel sige, at dette er velkendt.
Det er vanskeligt for regeringen at se, hvad behovet skulle være for en undersøgelseskommission.
Der er altså en række forhold, der er velkendte, og som der efter regeringens opfattelse derfor ikke er nogen grund til at bede en undersøgelseskommission om at undersøge.
Når der f.eks. henvises til, og jeg citerer: »Egyptens og andre islamiske landes aktiviteter«, må man vel sige, at disse landes officielle aktiviteter i sagen jo er velkendte.
Hvad der så måtte udspille sig bag scenen i disse lande, vil en dansk undersøgelseskommission af gode grunde ikke have nogen muligheder for at afdække.
Efter regeringens opfattelse må man også spørge, hvad der skulle komme ud af en undersøgelseskommission og en undersøgelse.
I beslutningsforslaget peges der her for det første på, at kommissionen skal vurdere, om der kan være anledning til at ændre administrative bestemmelser eller praksis.
Det er rigtigt, at en undersøgelseskommission efter loven kan få til opgave at foretage sådanne vurderinger.
Det tager bl.a. sigte på tilfælde, hvor der kan være tale om mere generelle systemfejl i myndighedernes strukturer og arbejdsrutiner, og hvor der kan være behov for sagkyndige vurderinger af, hvordan der kan rettes op på sådanne eventuelle fejl, men det er efter regeringens opfattelse meget vanskeligt at se, hvilken relevans en sådan undersøgelse skulle have i forhold til en sag af så heldigvis helt usædvanlig karakter som Muhammedsagen.
For det andet peges der på, at kommissionen skal foretage retlige vurderinger til belysning af, om der foreligger grundlag for, at det offentlige ser nogen draget til ansvar.
En sådan vurdering kan jo være relevant i situationer, hvor der på den ene eller den anden måde er rejst væsentlige spørgsmål om, hvorvidt der kan være grundlag for at rejse et retligt ansvar over for f.eks. embedsmænd eller ministre.
Men der er mig bekendt ikke rejst spørgsmål om dette i den foreliggende sag, og det står heller ikke regeringen klart, hvad grundlaget for sådan et spørgsmål i givet fald skulle være.
Men det er jo ikke det, der tales om i beslutningsforslaget, og det er af gode grunde heller ikke noget, som en undersøgelseskommission kan udtale sig om.
Det hører hjemme i Folketinget.
Tilbage står som det tredje, at en kommissionsundersøgelse ifølge bemærkningerne til beslutningsforslaget skal anvendes til at, og jeg citerer: »undgå, at en lignende situation opstår igen«.
Regeringen er naturligvis helt enig i, at det er vigtigt at undgå, at vi kommer til at opleve en Muhammedsag igen.
Og selv om det er regeringens opfattelse, at den gennem hele sagen har truffet de rigtige beslutninger på grundlag af den viden, der forelå på de pågældende tidspunkter, skal de erfaringer, som sagen kan give os, naturligvis bruges.
Vi skal blive bedre til at tyde de signaler, der kommer fra andre dele af verden.
Det vil også være afspejlet i regeringens globaliseringsstrategi og den globaliseringsanalyse, som Udenrigsministeriet er ved at udarbejde.
Også den officielle debat om sagen og de meget forskellige principielle synspunkter, der her er givet udtryk for, er naturligvis en vigtig inspirationskilde for regeringen.
Men også her gælder, at regeringen har meget vanskeligt ved at se behovet for en undersøgelseskommission.
Det er efter regeringens opfattelse åbne, kritiske og fordomsfrie diskussioner mere end langstrakte undersøgelsesforløb, der er behov for som opfølgning på denne sag.
Lad mig afslutningsvis sige, at ingen kan være i tvivl om, at Danmark med Muhammedsagen har været ude i en helt usædvanlig krise, som bl.a. rejser grundlæggende spørgsmål om ytringsfrihed på den ene side og respekt for andres tro og religion på den anden side.
Det er derfor meget vigtigt at fremhæve, at regeringens holdning til forslaget om en undersøgelseskommission ikke er udtryk for en anden vurdering af sagens alvor end den, som ligger bag beslutningsforslaget.
Det har heller ikke noget at gøre med spørgsmålet om, hvorvidt vi skal lære af det, der er sket.
Det skal vi.
Spørgsmålet er i en vis forstand alene, hvordan dette skal gøres.
Forslagsstillerne har den opfattelse, at det rigtige er at nedsætte en undersøgelseskommission.
Det er af de grunde, jeg har været inde på, ikke en opfattelse, som regeringen deler.
Regeringens overordnede opfattelse er som sagt, at Muhammedsagen er en politisk sag, og den skal behandles som en politisk sag, dvs. gennem grundig debat, diskussion og analyse i offentligheden og i Folketinget.
Det har regeringen været parat til igennem hele forløbet, og det er regeringen fortsat, og regeringen kan altså ikke støtte beslutningsforslaget.