Villy Søvndal (SF), 1999-02-11:
Jeg skal kommentere nogle enkelte ting fra debatten om forslagene.
Hr. Jørn Pedersen fra Socialdemokratiet efterlyste økonomikonsekvenserne.
Det er jo rigtigt, at Kommunernes Landsforening havde regnet på det, da de fremlagde de tre modeller: det, der blev kaldt en strammere lovgivning, det, der blev kaldt den svenske model, og det, der blev kaldt brugerbetaling, hvor de så heldigvis efterfølgende har taget afstand fra den svenske model, som ville betyde, at man kappede 80.000 husstande fra de 200.000, der i dag modtager hjemmehjælp.
De beregner virkningen af forslaget, hvis man i første omgang skelner mellem ledsagerordningen og de andre dele af vores forslag til forbedringer af den praktiske hjælp, og de vurderer i deres oplæg, at det at forbedre den praktiske hjælp vil koste 200-300 mio. kr. Derudover vurderer de i Kommunernes Landsforenings udregning, at det vil koste 675 mio. kr. at indføre en ledsagerordning under de forudsætninger, de lægger ind med, hvor mange der ville vælge det, og hvis man ligesom for handicappede under 67 år giver dem 15 timer om måneden.
Jeg hørte i øvrigt med megen interesse, da vi diskuterede forslaget om ledsagerordninger tidligere på dagen, at Socialdemokratiets ordfører, fru Karen J. Klint gav udtryk for, at også Socialdemokratiet var optaget af at få ledsagerordningen udstrakt til de over 67-årige.
Så kanske er vi, når det kommer til stykket, ikke så uenige, ellers havde jeg lidt svært ved at forstå det, fru Karen J. Klint sagde.
Jeg hørte det som en åbning for, at også Socialdemokratiet er interesseret i det.
Og så er vi vel i virkeligheden ikke så langt fra hinanden, eller er vi? Hr. Jørn Pedersen karakteriserede det som en centralistisk holdning.
Tidligere har jeg argumenteret for, at det her ikke er et centralistisk forslag.
Det er et forslag, der fuldt ud respekterer det kommunale selvstyre, men dog ikke hvis det kommunale selvstyre tolkes sådan, at man har ret til i selvstyrets hellige navn at fjerne hjemmehjælpen. Lad os nu tage den sag, vi alle sammen kender. Vedkommende, der sidder i sin kørestol og er ramt af polio og ikke kan røre sig, fratager man i Skive Kommune hjemmehjælpen.
Dér ønsker vi at understrege, at det kommunale selvstyre ikke rækker til at fratage vedkommende hjælpen.
Det er klart, at det kan betegnes som en indskrænkning i det kommunale selvstyre.
Så tager vi den gerne.
Jeg vil også godt spørge Socialdemokratiet: Kan vi bruge det kommunale selvstyre som undskyldning for at lade være med at leve op til forpligtelserne i sådanne tilfælde som f.eks. fru Bollerup fra Herning, der er uden ben og ikke kan bevæge sig, og som også fik reduceret hjælpen voldsomt?
Det er noget ganske andet.
Så karakteriserer hr. Jørn Pedersen vores forslag meget venligt i øvrigt.
Det vil jeg godt kvittere for.
Det er vi helt enige i.
Så vil jeg sige til fru Else Winther Andersen, som ikke kan genkende debatten fra virkeligheden: Det forstår jeg slet ikke, men det afhænger selvfølgelig af, hvordan vi lader os inspirere af virkeligheden.
Nu er det jo sådan, at Folketingets Socialudvalg skal rundt på en tur og besøge et par af dem, man kunne kalde de ekstreme kommuner i den her sammenhæng: kommuner, der har lavet de grove ting, og kommuner, der har opført sig ordentligt.
Det tror jeg bliver nyttigt.
Jeg glæder mig meget til, at vi i fællesskab skal diskutere virkeligheden i en af de kommuner, der har skåret meget ned.
Og jeg vil spørge, om det også for Venstres vedkommende er inden for rammerne af det lokale selvstyre, hvis man i en kommune fratager hver anden husstand hjemmehjælpen og ikke vil tage rundt og visitere og vurdere behov. Der er en snæver sammenhæng til en budgetbeslutning i et økonomiudvalg.
Er det i øvrigt ikke påfaldende, at samtidig med at et økonomiudvalg holder et møde, hvor man konstaterer, at der mangler 10 mio. kr., eller hvor meget der nu mangler i kommunekassen, så dratter behovet samme dag tilsvarende på hjemmehjælpen?
Jeg ved godt, at der er underlige sammenfald i verden; jeg har f.eks. fødselsdag samme dag som NATO og sådan noget.
Men er det ikke underligt, at lige præcis den dag, hvor økonomiudvalget beslutter det, falder behovet så dramatisk.
Det er da et udtryk for, at der bliver leget kispus med hinanden, hvor vi alle ved, at loven i det her tilfælde ikke overholdes, og det synes jeg ikke man skal levere undskyldninger for.
Så er jeg enig med fru Else Winther Andersen i, at regeringen jo også har et ansvar, ikke i de konkrete sager, men regeringen har selvfølgelig et ansvar for at have lavet nogle meget stramme økonomiske aftaler.
Det er jo det, vi ser virkningen af, og derfor er det så utrolig ærgerligt, at Venstre, som tidligere har villet være med til sammen med SF at vedtage dagsordener i forbindelse med kommuneaftalerne, der sørgede for, at der skulle være rum til at løse de her opgaver, da vi diskuterede det sidste år, fuldstændig var faldet til patten i forhold til regeringen, fuldstændig lagde sig fladt ned i forhold til finansministeren og økonomiministeren i regeringen og ikke ville gøre noget som helst. Må jeg spørge fru Else Winther Andersen: Er det et udtryk for, at Venstre har fortrudt, at man dermed gav regeringen mulighed for at lave de meget stramme økonomiaftaler, og samtidig for den erkendelse, at det gør man aldrig mere?
Var det det, der lå i fru Else Winther Andersens omtale af de stramme økonomiske aftaler?
Vi er helt enige i, at det ikke er en god idé at lave så stramme aftaler.
Er Venstre enig i det?
Så er jeg for så vidt enig i fru Else Winther Andersens udsagn om, at langt de fleste kommuner opfører sig godt.
Det er jo derfor, der ikke ville ske dem noget som helst ved, at der stemmes for SF's forslag.
Den kommune, der lever op til forpligtelserne på hjemmehjælpen, bliver ikke på et enkelt punkt berørt ved, at der stemmes for SF's lovforslag - ikke på et enkelt punkt.
stifter man aldrig bekendtskab med vores lovgivning på det her område.
Det gør man, hvis man overtræder den.
Så vil jeg sige omkring udlicitering og valgfrihed, at der jo er mange trosretninger i Danmark og trosfrihed.
Man kan for så vidt tro på meget, men hvis man forestiller sig, at der ligger kæmpegevinster i det her, så tror jeg, de fleste, der har bevæget sig ind på området, bliver skuffet. Nogle af de tunge kommunale folk i Venstre - jeg tænker på Amtsrådsforeningens formand, Kresten Philipsen, jeg tænker på tidligere formand for Kommunernes Landsforening, Evan Jensen - har advaret mod forestillingen om, at der er meget store gevinster.
Man kan være tilhænger af det, eller man kan lade være med at være tilhænger af det, det skal jeg ikke blande mig i, men forestillingen om, at det er det, der løser et ressourceproblem, tror jeg ikke på.
Så synes jeg også, der i fru Else Winther Andersens indlæg lå en antydning af, at det var dem, der kritiserede de forhold, der ikke er tilfredsstillende inden for hjemmehjælpen, der var årsag til, at de ældre skulle være angste.
Jeg tror f.eks. ikke, de ældre er bange for mig for nu at nævne et eksempel, fordi vi kritiserer, når hjemmehjælpen ikke fungerer godt nok.
Jeg tror, de ældre er bange for de kommuner - og det gælder ikke alle kommuner - der er utrolig ufølsomme.
Jeg synes, man må være utrolig ufølsom, hvis man fratager hjælpen fra en polioramt, der sidder i en kørestol.
Det er sådan min menneskeholdning.
Det er ikke mig, de er bange for
De er bange for dem, der er årsag til, at hjælpen bliver frataget dem.
Jeg synes, den argumentation minder meget om forholdene i gamle dage, når pesten var brudt ud og en læge kom til byen og meldte det.
Så slog man lægen ihjel for ikke at modtage
det slemme budskab.
Det er en lidt underlig måde, synes jeg, at fordele ansvar på.
Til hr. John Vinther skal jeg sige, at hr. John Vinther jo har erklæret sig enig i kritikken af det, jeg tror der blev betegnet som de summariske nedskæringer.
De Konservative var bekymrede og for så vidt tiltalt af forslagene.
Sådan forstod jeg det.
Det skal jeg så vende tilbage til til sidst, for det åbner faktisk for en meget politisk interessant situation i Folketinget.
Jeg har ikke så mange kommentarer til fru Inge Refshauge og fru Yvonne Herløv Andersen, der jo begge støttede forslagene. Så til hr. Anders Samuelsen, der sagde, at man skulle slå koldt vand i blodet, og at der var pisket en stemning op.
Der var pisket en stemning op, underforstået at det er sådan noget som det, vi er i gang med nu, der pisker en stemning op, som der slet ikke er nogen baggrund for.
Var der ikke nogen debat her i Folketinget eller i medierne, var der ingen problemer.
Det må jo være konsekvensen af den måde at se verden på.
Det er dog fantastisk.
Det er dog fantastisk.
Der er ikke nogen hverken i Folketinget eller ældreorganisationer eller presse, der har pisket en stemning op.
Når man i en kommune fratager hver anden husstand, der indtil nu har fået hjemmehjælp, hjemmehjælpen, og når man gør det med de billeder, som ingen af os kan lide, men som er en del af det her - mennesker, der ikke kan gå, mennesker, der slæber rundt på en iltflaske for at få luft, bliver bedt om selv at gøre rent - så er det hverken politikere, ældreorganisationer eller medierne, der overtræder en etisk grænse.
Så er det de mennesker, der tager de her beslutninger.
Og det er nu engang en del af et demokrati, at vi diskuterer, hvor grænserne går for, hvad der er rimeligt i offentlig forvaltning, og efter min opfattelse har vi langt, langt, langt overskredet rimeligheden for offentlig forvaltning.
Hr. Anders Samuelsen brugte også økonomiargumentet.
Jeg tror næsten, at det er første gang, vi sådan har haft det tydeligt inde i billedet.
Jeg synes, det er et udtryk for det, som den tidligere formand for Sammenslutningen af Socialudvalg og tidligere rådmand i Århus gav udtryk for i en artikel i Politiken, nemlig at økonomitænkningen fuldstændig har vundet over enhver anden tænkning.
Jeg synes, det er svært at forklare ældre mennesker, der bliver frataget deres hjemmehjælp, at det her har en samfundsøkonomisk begrundelse, og det er de nødt til at lade sig overbevise af.
Jeg synes, det må være fantastisk svært, når man står ude i situationen og lige præcis anvende det argument.
Så vil jeg runde af med at konkludere nogle få ting.
Jeg synes, det har været en interessant debat på den måde, at alle ordførere - alle, hver eneste ordfører - har erkendt, det er utilfredsstillende, og det betegnes som de brodne kar, tror jeg nok.
for at forsøge at komme uden om at foretage sig noget.
Jeg synes, der har været mange, jeg synes, der har været for mange besværgelser.
Jeg synes, der har været for mange formuleringer, som er hentet fra metafysikken, og som ikke hjælper på den situation, vi faktisk står i.
Så har der været fem hellige køer: økonomien.
Er det virkelig sådan, at vi er så fattigt et samfund i Danmark i 1999, at vi er nødt til at skære så dybt, som det sker nogle steder?
Er vi det i et land, hvor bilsalget eksploderer som aldrig før, i et land, hvor privatforbruget når fantastiske højder, i et samfund, hvor 80 pct. af befolkningen aldrig nogen sinde har haft så høj en levestandard?
Man skulle prøve at forestille sig den her situation, da hjemmehjælpen blev indført i 1949.
Det var et langt, langt, langt fattigere samfund.
Det var et langt fattigere samfund i 1960'erne og 1970'erne.
Det er da en diskussion om prioritering, som det hedder, af de offentlige udgifter og en politisk diskussion af, hvad vi vil, og ikke, synes jeg, en diskussion om en eller anden økonomisk nødvendighed, der tvinger.
Den anden hellige ko er det kommunale selvstyre.
Jeg vil ikke sige mere om det, men bare sige, at det kommunale
selvstyre for mig - og jeg har siddet i det i 13 år - ikke indbefatter retten til at lade være med at gøre noget.
Så vil jeg runde af med at sige: Jeg tror, vi mødes igen om denne diskussion.
Det synes jeg er ærgerligt.
Jeg havde håbet, vi kunne runde den af i dag.
Jeg tror ikke, de mange undvigemanøvrer løser problemerne, og vi vender med garanti tilbage.
Jeg skal sige tak for støtten til alle, der bar, og det var, så vidt jeg kan se, alle undtagen tre partier: regeringspartierne og partiet Venstre, der i øvrigt for nylig har erklæret sig som den lille mands parti.