Margrethe Vestager (RV), 2004-10-26:
Jeg skal beklage, at jeg havde misforstået statsministeren.
Jeg forstod ikke, at det, som statsministeren inviterede til, var, at man betingelsesløst kunne træde ind i den aftale, som vi var gået væk fra.
Jeg troede, det var et spørgsmål om samarbejde om nogle af de kritikpunkter, som ikke kun vi selv rejser, men som også rejses kvalificeret af de mennesker, som berøres af denne her aftale.
Der har ikke været indkaldt til nogen forhandlingsmøder, der har ikke været nogen type åbning, og derfor må man altså sige, at den invitation ikke har noget på sig.
Vi spørger undervisningsministeren i samråd: Kan vi ikke få svar på, hvad udmøntningsaftalen indebærer?
Der er ingen åbning, der er ingen kroge, der er ingenting i forhold til at kunne få en egentlig diskussion af, hvad det er, der skal foregå, og dermed også en forberedelse til det meget, meget store lovgivningsarbejde, som står foran os.
Jeg forstår ikke, at ministeren synes, det er tilfredsstillende.
Jeg forstår ikke, at ministeren synes, det er en åben invitation.
Men jeg forstår, at regeringen er meget, meget tilfreds med sit eget arbejde.
Det svæver jo i den grad i vinden, fordi man alene har valgt den destruktive linje, hvor man skyder på det hele og endda har det privilegium, at man kan skyde fra forskellige vinkler efter de samme mål.
Sådan er det!
Det ville jo glæde mig meget, hvis det viser sig, at jeg har taget fejl på det punkt.
Det ville da glæde mig utrolig meget, hvis det er sådan, at Folketingets oppositionspartier begynder at udtrykke sig mere nuanceret om det her.
Jeg siger ikke, at vi skaber paradisiske tilstande med denne reform.
Jeg siger, at vi har lavet en aftale, hvor der er givet massive indrømmelser hen over foråret, og hvor vi nu bruger vores privilegium som regering til med vores aftaleparti i vores egne lokaler at oversætte den aftale til lovgivning, før vi melder os klar til at kunne diskutere med de partier, som før sommerferien vendte ryggen til os.
Det er en åben invitation.
Der er masser af kroge, der er masser af åbning, og der er masser af invitation i det.
Jeg skal ikke føje noget til hr. Ole Stavads fremstilling af sagen og forløbet.
Men når vi får at vide, at det taler for sig selv, så tror jeg nok også, at det er rigtigt, fordi ministerens svar på de spørgsmål, der er stillet, jo stort set var, at oppositionen tager fejl: Oppositionen mig her, oppositionen mig dér, oppositionen mig alle vegne.
Man skulle tro, at regeringen ikke selv vidste, hvad det var, den gjorde.
Opfølgningen på statsministerens invitation til samarbejde kan jeg ikke høre som andet, end at vi er velkomne til at stemme for lovgivningen, når den er klar til at blive vedtaget ved tredjebehandlingen.
Vi skal ikke blande os nu, vi skal ikke blande os i høringen, vi skal ikke inviteres til nogen møder eller nogen typer af forhandlinger i ministerierne, vi skal ikke som i samrådet med undervisningsministeren kunne få svar på, hvor der måtte være en krog, hvor vi kunne deltage i det her arbejde.
Vi skal ikke gøre noget som helst, vi skal bare vente.
Det, vi kan få lov til, er at trykke på den grønne knap, når regeringen synes, at det er opportunt.
Hvis ikke det er skueproces, hvad angår indflydelse, så ved jeg ikke, hvad det er.
Vi har givet indrømmelse på indrømmelse i løbet af hele foråret for at imødekomme oppositionens ønsker i denne her sag.
Hvis man vurderer den flytning, regeringen har foretaget, fra vores oprindelige udspil til der, hvor vi endte i den aftale, vi har indgået med Dansk Folkeparti, tror jeg ikke, at man afslører nogen ting ved at sige, at det sådan set er en større flytning end den, oppositionen overhovedet har signaleret at den ville være parat til.
Det ville man ikke være med til.
Der er lidt usikkerhed omkring historikken, kan jeg forstå.
Oven på det har vi så sagt: Jo, jo, men hvis man så ved nærmere eftertanke har lyst, så kan man melde sig til hele pakken med fulde rettigheder, med vetoret, med det hele.
Man skal bare række hånden op i september måned og sige: Vi vil gerne være med alligevel.
Det var der ikke nogen interesse for, og derfor er det vel naturligt nok, at regeringen nu laver sit arbejde, gør sin egen del af arbejdet færdigt, nemlig omsætter det, vi har aftalt med Dansk Folkeparti, til nogle bud på ny lovgivning.
Hvis der ved førstebehandlingen af de respektive forslag meldes en interesse for at være med, eventuelt være med på vilkår, jamen så er der jo en forudsætning for, at vi der på et oplyst grundlag kan debattere og diskutere med hinanden.
Det er sådan set den invitation, jeg sender af sted her.
Men det er vel fair nok, når alle har vendt os ryggen, at vi så bruger nogle kræfter på nu selv at få lavet disse lovforslag, også for at foregribe den situation, at vi kan besvare de mange, også mange gode, spørgsmål, som Folketingets politiM009S05500649subh.fm Page 615 Thursday, November 11, 2004 4:03 PM ske partier kunne finde på at stille til de respektive lovforslag.