Jesper Langballe (DF), 2004-12-03:
Han lignede folkekirken ved et stort, gammelt skib, der lå ud for kysten i en tilsyneladende sørgelig, ramponeret tilstand beskudt af bredsider fra den brandesianske kulturradikalisme og venstrefløjen.
Men der var hjælp på vej.
Inde fra kysten stævnede en række små både ud for at holde den gamle skude flydende og, hvis det ikke var muligt, at tage besætningen om bord og bjærge den.
De små både var de kirkelige organisationer, der var fulde af hjælpsomhed og offervilje og bekymring på det gamle skibs vegne, hvis undergang de bestandig forudså.
Men det skulle vise sig, at det gamle skib var gjort af et stærkere tømmer, end man havde troet.
Det blev ved at holde sig flydende, mens de små både med tiden rådnede, blev trøskede og gik ned, og nu var det deres mandskaber, der måtte søge tilflugt på det gamle skib for at redde sig selv.
De entrede det, og til sidst forsøgte de at erobre det store, gamle skib på dets eget dæk.
De kom som hjælpere, og de endte som snyltere og parasitter.
Bestandig vil de bekymrede redde folkekirken, forbedre den, frigøre den gennem strukturkommissioner og udredningsudvalg, alle de, som jævnligt udnævner sig selv og hinanden til det kirkelige landskab, og som vil analysere sig frem til, hvad folkekirkens opgave er, og hvordan den skal løses.
Den gamle skudes besætning derimod, det almindelige danske folk af barnedøbte, ved godt, hvad der er folkekirkens opgave.
De ved også, at folkekirken hverken er Christiansborg eller Frederiksholms Kanal endsige Nyborg Strand.
For folkekirken er ikke en statskirke, den flager ikke med splitflag.
Den er heller ikke en frikirke, men den understøttes af staten, hvis Folketing sætter dens rammer og værner om evangeliets fri forkyndelse.
Derimod skal staten ikke fylde rammerne ud.
Det sker alene i det forkyndte ord, der lyder hver søndag i den enkelte sognekirke.
Derude er folkekirken, og derude kender man soliditeten i den gamle skudes tømmer, for derude bor danskerne.
Hvorfor er den ældgamle politiske konsensus mellem Folketingets partier om samhørigheden mellem kirke og stat blevet brudt netop nu – først af De Radikale og siden af Socialdemokraterne – det gamle ønske om, at staten skal værne kirken mod at blive en præstestyret kirke, en bispestyret kirke eller en kirke styret af den herskende kirkelige retning?
Hvorfor er kravet om en kirkeforfatning og et kirkeligt selvstyre netop nu blevet aktuelt?
Vi kender jo godt svaret.
Det er krænkende for fremmede af en anden tro, siger man, at de skal melde deres nye barns fødsel hos en præst eller en kordegn, altså af hensyn til herboende muslimer skal vores gamle folkekirkeordning afskaffes, og staten skal være religiøst neutral.
Men den danske stat er ikke religiøst neutral og har aldrig været det.
Den evangelisk-lutherske kirke er den danske folkekirke og understøttes som sådan af staten.
Og det er ikke statens definition af den danske kirke, men det er statens definition af sig selv som stat for et kristent folk.
Derfor har vi ubetinget trosfrihed, fordi det lutherske evangelium selv forlanger det.
Men vi har, som det er nævnt af ministeren, ikke troslighed, for det danske folk er ikke et religiøst ubeskrevet blad.
Det har en historie og en arvet tro, og netop ved den tro er trosfriheden sikret i landet for alle.
Kirken skal være frihedens vartegn, bl.a. ved at forkynde for staten, at den ikke er kirke, forkynde for politikerne, at de ikke er borgernes guddommelige forsyn.
Det er den tjeneste, kirken skylder staten, og uden den er borgerne prisgivet det første det bedste åndelige tyranni, hvad enten det kalder sig sharia eller fører sig frem som en totalitær frelserideologi.
Så vil jeg gerne i forlængelse af det på vegne af Venstre, Dansk Folkeparti og Det Konservative Folkeparti fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Folketinget konstaterer, at den evangelisk-lutherske kirke er den danske folkekirke, sådan som det er fastslået i grundlovens § 4, og at dette indebærer, – at regeringen ikke kan virke for en adskillelse af stat og kirke, men tværtimod skal respektere den danske folkekirkes tilknytning til staten, og – at den evangelisk-lutherske kirke fortsat – til forskel fra de øvrige religiøse samfund – understøttes af staten.«