runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Kim Sejr (RV), 2003-03-18:
Ja, vil ville nok alle sammen ønske, at vi havde et samfund, hvor der ikke var behov for anbringelser.
Og hver gang vi anbringer for sent, så svigter vi.
Hver gang vi anbringer et barn et sted, hvor barnet alligevel ikke får kærlighed og omsorg, så har vi også svigtet, og hver gang vi foretager en fejlanbringelse, så har vi svigtet både forældre og barn.
Derfor er det at beskytte børn og sikre dem omsorg et stort ansvar.
Det er vores ansvar at træde til, når børnene ikke kan få omsorg af deres forældre.
Ofte foretager vi en anbringelse af et barn, der er svært skadet på krop og sjæl, for at det kan hele og blive til et menneske igen, men hvad gør vi for, at forældrene kommer på benene igen og genvinder evnen til omsorg og ansvar
for barnet?
Det er dyrt at foretage en tvangsanbringelse, men alt er altså relativt; hvad koster det ikke samfundet senere hen, at vi har de her børn, som bliver svigtet?
De får behov for specialundervisning, og de kommer til at trække massivt på de sociale hjælpeforanstaltninger i kommunerne.
Der er noget, der har slået mig efter at have læst en række rapporter og referater fra konferencer på det her område, for langt hen ad vejen er der jo enighed om, at lovgivningen overordnet set er god nok.
Der er faktisk som udgangspunkt ganske gode rammer for det her område, men til gengæld er der altså mange, der peger på, at det er den praktiske udøvelse, der er et problem med.
Derfor er det nødvendigt, at vi foretager os noget, for at intentionerne på området føres ud i virkeligheden. Vi må sikre mere kvalitet i det her arbejde forud for anbringelserne, under anbringelserne og ved hjemgivning.
er utilfredsstillende, at 4.000 børn udsættes for mere end tre anbringelser.
Næsten 1.000 er udsat for seks anbringelser.
Vi må have fokus på de steder, hvor tingene fungerer godt, og så må vi føre den viden og erfaring videre.
Der har været ideer fremme om, at man skulle koncentrere viden og erfaring på dette område i centre frem for i de enkelte kommuner for at sikre den bedste faglige indsats.
Der kan jo være mindre kommuner, der ikke har de nødvendige ressourcer.
Derfor kan der være en god idé i, at man på tværs af kommunegrænser samarbejder og udnytter hinandens viden.
Det er netop den type erfaringer, vi skal sørge for kan forbedre arbejdet ude rundtomkring.
Derfor er jeg varm tilhænger af, at vi forsker mere i dette område.
Det store problem med tilsyn, som vi har brugt meget tid på at diskutere i dag, er et problem, som må og skal løses.
På en eller anden måde må vi efter min mening sørge for, at der kommer nogle forpligtende elementer ind for kommunerne.
Sandy Brinck (S), 2003-03-18:
Jeg vil godt takke for ministerens svar, som jeg synes var imødekommende på en række punkter.
Jeg er fuldstændig enig med ministeren i, at tilsyn ikke gør det alene, at lovgivning ikke gør det alene, og at uddannelse er vigtig.
Det andet, jeg godt vil ind på, er spørgsmålet om magtanvendelse, hvor ministeren siger, at det er vigtigt at diskutere og få afdækket tingene.
Det kan vi også gøre, men kunne vi ikke også her komme så langt, at vi kunne være enige om, at når man siger dér, hvor man mener at høre under de nugældende regler om magtanvendelse, at de opleves som uklare, så er der pr. definition et behov for at præcisere dem?
Så kunne vi i det mindste starte her.
René Skau Björnsson (S), 2003-03-18:
Jeg vil også gerne sige tak for et godt og konstruktivt svar
SFI er kommet med sin rapport om, at i kommunerne handler det om forundersøgelse af familierne, sagsbehandlernes arbejdsvilkår, socialrådgiveruddannelsen og ikke mindst tilsynet med anbringelsesstederne
, og derfor vil jeg gerne have et mere forpligtende svar fra ministeren: Vil ministeren gå ind i sagen om tilsynet og, som også fru Sandy Brinck var inde på, i dialog med kommunerne sikre, at der føres et passende antal tilsyn med de enkelte steder, og at man rent faktisk kommer ud og ser, hvad der sker på det enkelte opholdssted og i den enkelte plejefamilie, så vi kan få den faglige indsigt og viden, der skal til for at sikre en god anbringelse?
Henriette Kjær (KF), 2003-03-18:
Man skal se de rammer, barnet opholder sig i, og det er helt, helt forkert, hvis man ikke gør det, så det vil jeg gerne præcisere.
Jeg vil også meget gerne gå ind i sagen om tilsyn.
I Socialministeriet har vi allerede kontaktet KL, og de har faktisk røde ører, hvis man kan sige det på den måde, for det er jo ikke sådan, at de holder hånden over de 20 pct., der ikke fører det tilsyn, som de skal føre.
De synes også, der er et problem her.
Jeg synes, vi er nået et langt stykke ad vejen, når selv den ansvarlige organisation kan se, at der er et problem.
De vil prøve at gøre noget for, at tilsynet bliver bedre, og derfor er de også, som det blev nævnt af Venstres ordfører, parat til at lave en ny vejledning og sende den ud.
Det vil jeg gå i dialog om, så det forhåbentlig står klarere for kommunerne, hvad et sådant tilsyn omfatter. Med hensyn til magtanvendelse er det klart, at når der er et problem med, hvad man skal gøre i forskellige situationer, skal vi have det afdækket, og det er jeg også indstillet på at vi ser på.
Vi skal ikke partout lave loven om og sige, at reglerne også skal gælde dér, hvor der er anbragt færre end fire, men vi skal selvfølgelig prøve at rydde de uklarheder, der måtte være, af vejen.
Sandy Brinck (S), 2003-03-18:
Jeg synes, det er en god udgang på debatten, at vi fik taget nogle enkelte skridt.
I ministerens seneste besvarelse var ministeren også inde på spørgsmålet om, at anbringelsesstederne skal høres, og ministeren sagde, at man ikke skal være blind for, at anbringelsesstederne også har en interesse at varetage i den slags sager.
Jeg vil godt sige til ministeren, at det er vi helt klar over, og det er også derfor, at der i vores forslag til vedtagelse ikke lægges op til, at stederne skal være part i sagen, men til, at de skal høres.
Jeg bed også mærke i, at ministeren sagde, at der kan trækkes megen viden ud af de steder, som rent faktisk har børnene i deres dagligdag, og derfor er jeg lidt forundret over, at regeringen ikke også på det punkt synes, at den pragmatiske løsning netop er den, vi har skrevet, nemlig at anbringelsesstederne bliver hørt, og at den viden, de har om børnene, bliver inddraget i den videre behandling.
Anne Baastrup (SF), 2003-03-18:
Jeg har sammen med en række andre partier lavet et meget pragmatisk forslag til vedtagelse, men på baggrund af den debat, vi har haft i dag, må jeg konstatere, at det ikke bliver vedtaget.
Hvis det var sådan, at vi skulle komme med et forslag til vedtagelse, der virkelig ville rykke, skulle vi have fastsat normtal for, hvor mange sager af denne karakter en sagsbehandler skal have.
Vi skulle også have fastsat tal for, hvordan vi kan sikre, at kommunerne rent faktisk overholder loven.
Som fru Sandy Brinck siger, skal vi holde kommunerne på kursen, men hvordan kan vi det, når vi ikke ved, om de er på kursen?
Der står i loven, at kommunerne skal føre tilsyn med børnene, men når de ikke gør det, må vi jo reagere her i Folketinget.
Jeg har selv kendskab til en større midtjysk kommune, hvor man aldrig nogen sinde kommer ud på anbringelsesstedet, når der skal føre tilsyn med børnene...
Det, vi skal huske, er jo, at der er penge at spare ved en god sagsbehandling.
Derfor er det vigtigt, at man får beskrevet barnet ordentligt, og det er også vigtigt, at der bliver lavet et grundigt arbejde i beskrivelsen af familiens ressourcer, så planen for barnets fremtid er nøje beskrevet og grundigt gennemdrøftet med familien og det nære netværk.
Det er en af de metoder, der sikrer stabilitet og kontinuitet.
En rigtig anbringelse vil forhindre en ulykkelig barndom og et dårligt voksenliv og vil rent faktisk også betyde, at kommunerne sparer penge.
Den rigtige anbringelse på det rigtige tidspunkt kan give et barn den gode barndom, og så spares der penge på specialundervisning, behandlingshjemsophold osv. Den gode sagsbehandling kan imidlertid ikke finde sted, hvis socialrådgiverne betragter de alvorlige børnesager som den slags arbejde, man kvalificerer sig væk fra, og den gode sagsbehandling kræver derfor, at dette område opprioriteres fagligt.
Målet må være et maksimalt antal børnesager pr. rådgiver, velfungerende supervision og efteruddannelse, så rådgiverne kan tale med barnet og formår at tage de svære samtaler med familien.
Fru Line Barfod var inde på fremtiden, når den nye kommunestruktur gennemføres.
Den debat skal vi tage, når vi ser konturerne af de fremtidige kommuner.
Jeg vil godt slutte af med at takke for en god debat, og selv om SF ikke stemmer for fru Eva Kjer Hansens afværgeforslag, ser jeg frem til den debat, vi skal have her i salen i anledning af socialministerens redegørelse.
Sandy Brinck (S), 2003-03-18:
Nu var jeg før egentlig så glad for, at fru Pia Kristensen og Dansk Folkeparti erkendte, at der var et problem omkring tilsynene, men jeg må så desværre konstatere, at det blev der vævet noget udenom i anden besvarelse, hvor fru Pia Kristensen siger, at det må undersøges.
Jeg synes, at fru Pia Kristensen skulle holde fast i sin første holdning, nemlig at der rent faktisk er et problem.
Jeg ville tro, at det har gjort lige så stort indtryk på Dansk Folkeparti, som det har på os Socialdemokrater, at Det Etiske Nævn i familieplejeforeningen rent faktisk har anført det her støttet af formanden for Kommunernes Landsforenings socialudvalg, Vagn Ry.
Jeg synes, det er fint og rigtigt at lave metodeudvikling, modeludvikling, det er rigtigt at gøre, men jeg synes dæleme også, det er vigtigt, at vi holder øje med, hvad det så er for nogle metoder, hvad det er for nogle værktøjer, der bliver brugt over for det enkelte barn ude i virkeligheden.
Det appellerer jeg til at Dansk Folkeparti vil bidrage til at vi får klarhed over.
Charlotte Dyremose (KF), 2003-03-18:
Jeg synes faktisk, at det er forholdsvis omfattende at skulle tage en pind om magtanvendelse med i et forslag til vedtagelse.
Og hvis vi skal have en konstruktiv dialog om det, og det synes jeg helt sikkert er meget væsentligt, at vi har, så man har klarest mulige retningslinjer, så undrer det mig lidt, at fru Sandy Brinck slet ikke i denne dialog kommenterer de ulemper, jeg påpeger ved f.eks. at indføre magtanvendelsesbegrebet i de små plejefamilier.
Jeg synes faktisk, at der er utrolig mange aspekter i dette, og derfor synes jeg ikke, det er noget, vi bare lige ordner her.
Jeg har en del betænkeligheder ved det.
Det er der ingen tvivl om.
Med hensyn til om den gode vurdering kræver, at man har set barnet, så jo, selvfølgelig.
Det er derfor, vi taler så meget for, at man netop får inddraget børnene i deres egen sagsbehandling.
Det er bl.a., fordi det kræver, at man har set barnet eller den unge, for at man kan tage stilling til, hvad der er det bedst mulige for det enkelte barn.
Det gælder selvfølgelig også med hensyn til tilsyn.
Line Barfod (EL), 2003-03-18:
For lige at hive fat i den sidste sag først: Hvis fru Pia Kristensen ønsker, at børnene så vidt muligt skal blive i eget hjem, hvorfor så ikke være med til at støtte de steder, hvor man tager hele familien ind for at gøre, hvad man kan, for at hele familien - far, mor og børn - kan blive sammen i deres eget hjem? Det er sådan set det, behandlingen går ud på på familieinstitutionerne, nemlig at barnet hverken skal til bedsteforældre eller på institution, men kan blive i sit eget hjem sammen med far og mor eller far eller mor, hvordan familien nu hænger sammen.
Så i forhold til det her med kvalitet og resultatmåling: Jamen der er jo ingen, der er uenig i, at det er vigtigt, at vi får god kvalitet i sagsbehandling, metodeudvikling osv.
Den gode sagsbehandler, der har været på efteruddannelse,
Hvad vil være bedst for det her barn?
Men hvordan skal sagsbehandleren så tage stilling til det, hvis ikke vi samtidig har udviklet nogle metoder til at lave en løbende evaluering af de steder, hvor barnet kan blive anbragt, til at se på, hvad er det, der virker og ikke virker, og hvad er det, der er godt?
Her er der altså behov for, at der bliver afsat nogle midler, også at der i de midler, der sættes af i kommuner og amter, og de budgetter, der godkendes for opholdsstederne, er plads til, at man kan lave en evaluering af, hvad der fungerer og ikke fungerer.
René Skau Björnsson (S), 2003-03-18:
Jeg håber ikke, at der er nogen af Folketingets medlemmer, der mener, at børn ikke har bedst af at være hos deres forældre.
Jeg tror, at vi alle sammen har den opfattelse, og det skal vi arbejde hen imod, og vi skal sørge for, at der er en forebyggende indsats, der gør, at det ikke bliver nødvendigt at fjerne børnene. Men der er situationer, hvor man fjerner børn.
Det er der som regel - og det er der næsten altid - mange gode grunde til.
Der er jo mange grunde til, at man enten går ind med en forebyggende indsats eller fjerner børn.
Så når der er stigninger i nogle år og fald i andre år, er det dels fordi ungdomsårgangene svinger, dels fordi det er forskelligt, hvornår man får øje på sagerne, og hvem der får øje på sagerne; og også fordi der er problemer i forhold til den enkelte sagsbehandler og den uddannelse, man har til at gå ind i familierne.
Men det, jeg godt vil vende tilbage til, var det her med tilsynet, for i de ting, der er igangsat, og som Socialdemokratiet har støttet på hele området for anbragte børn, er der ikke noget, der forbedrer tilsynet og sikrer, at kommunerne laver det her lovpligtige tilsyn.
Der er det, vi siger: Hvorfor kan I ikke gå med til bare minimum to tilsyn
om året, det må være et must?
Tove Videbæk (KRF), 2003-03-18:
Nu bliver der jo talt en hel del om initiativer, som er sat i gang, som bør sættes i gang osv.
Men for fuldstændighedens skyld vil jeg gerne spørge fru Pia Kristensen, om fru Pia Kristensen ikke kan bekræfte, at en forløbsundersøgelse med dokumentation og erfaringsopsamling osv. aldrig tidligere er blevet sat i gang. Men den er nu sat i gang vedrørende årgang 1995 af børn.
Der er via SFI sat en dokumentationsopsamling, erfaringsopsamling, forskning osv. osv. i gang, således at man kan se, hvilke initiativer det er, der virker, hvilke foranstaltninger det er, der virker, og hvad det så er, vi skal have mere af fremover, og hvilke initiativer vi så skal sætte i gang fremover.
Kan fru Pia Kristensen ikke bekræfte, at den er sat i gang via SFI?
Pia Kristensen (DF), 2003-03-18:
Fru Line Barfod kommer ind på familieinstitutionernes situation.
Vi ønsker, at et barn skal blive i hjemmet.
Det er et forsøg, man skal gøre.
Og hvis det ikke kan lykkes, at barnet kan blive i hjemmet, eller hvis det så ikke kan lade sig gøre hos bedsteforældrene eller hos nogle nære venner, så er det jo ikke sådan, at vi siger: Nu vil vi udskifte institutionerne med de private hjem.
Med hensyn til at udvikle metoder: Jamen det er jo faktisk også det, vi har KABU-projektet til.
Det er jo det, det ligesom skal udrede for os: Hvordan kan vi lave nogle planer for det, hvordan kan vi nytænke osv.?
Til hr. René Skau Björnsson vil jeg sige: Jeg har aldrig nogen sinde sagt, fordi jeg kommer ind på det her med, at børn skal anbringes måske hos bedsteforældrene eller familie, at det ikke er nødvendigt at skulle kunne anbringe et barn på en institution.
Det sagde jeg faktisk også i min ordførertale.
I de hjem, hvor der er så voldsomme tilstande, og i de familier, hvor der ikke er et bagland, hvor der måske også er kludder hos bedsteforældrene eller andre steder,
er det nødvendigt, at det barn skal på en institution.
Derfor skal vi selvfølgelig også have nogle institutioner, og der skal da være kvalitet i de institutioner. Med hensyn til tilsynet: Jeg synes ikke, jeg vil komme ind på det igen, for jeg har svaret på det flere gange.
Men jeg er enig med Venstres ordfører. Jeg synes heller ikke, man skal lægge sig fast på to tilsyn, for der kan måske være behov nogle steder for at føre tilsyn fire, seks eller otte gange om året.
Til fru Tove Videbæk: Jo, det er jeg enig i.
Der er en forløbsundersøgelse, hvor man kan gå ind og aflæse, og jeg vil hermed sende den videre til dem, der har forespurgt på konkrete ting, og opfordre dem til at læse i den.
Anne Baastrup (SF), 2003-03-18:
Grunden til, at jeg interesserer mig ret meget for, hvad det er, fru Pia Kristensen rent faktisk lægger i begrebet »at beholde børnene i familien eller familiens nærhed«, er jo, fordi fru Pia Kristensen har fået ændret på Venstres forslag til vedtagelse, idet Folketinget nu skal pålægge regeringen at følge udviklingen tæt i kommunernes sagsbehandling i sager om anbringelse af børn og unge, herunder anvendelse af forskellige anbringelsesformer som f.eks. familie og nære netværk. Så er det jeg siger: Hvis det er, at fru Pia Kristensen skal lykkes med det her projekt, hvad jeg håber, så bliver fru Pia Kristensen nødt til at se på den udvikling, vi kan se rundtomkring i kommunerne.
De anbringer ikke familierne samlet på familieinstitutionerne, bl.a. på grund af grundtakstmodellen.
Jeg kan på stående fod remse fem op, der står foran at blive nedlagt, så hvis fru Pia Kristensen overhovedet skal have noget som helst ud af den her vedtagelse, og hun ikke bare er blevet snydt, så bliver hun nødt til at vide, hvad en familieinstitution er, og vide, at de er ved at blive nedlagt.
Målet med opholdet på en familieinstitution er at bevare familien intakt.
Charlotte Dyremose (KF), 2003-03-18:
Børn og unge, der kommer fra ustabile kår, og som derfor må anbringes uden for hjemmet, er nogle af de mest udsatte mennesker, vi overhovedet har i vores samfund.
Disse børn står ofte helt uden anden støtte og hjælp end den, det offentlige system kan tilbyde.
Derfor er det bydende nødvendigt, at vi sikrer disse børn så god og tryg en opvækst som overhovedet muligt.
Det er vigtigt, at vi, så vidt det overhovedet er muligt, sikrer, at de får de samme chancer i livet som alle andre børn.
Og det er ikke altid en let opgave.
Til gengæld er det en utrolig vigtig opgave, som ganske enkelt ikke må fejle.
De berørte børn skal have den bedst mulige hjælp.
Derfor skal sagsbehandlingen være bedst mulig.
Derfor skal den hjælp og støtte, de får, være den rette, og derfor skal barnet til enhver tid sættes i centrum i disse sager.
Vi må konstatere, at denne indsats indtil nu ikke har været god nok.
Det kan ingen af os være tjent med.
Vi kan ikke være det bekendt over for de børn, hvis hele liv afhænger af, at de rigtige beslutninger træffes på det rigtige tidspunkt. Ministeren har nævnt en række initiativer, som allerede er sat i gang på området.
Særlig lægger vi fra konservativ side vægt på, at der er afsat midler til at forbedre sagsbehandlingen, samtidig med at der jo er iværksat undersøgelser af kvaliteten i anbringelsen.
Vi kan ikke være tjent med, at børnene ikke bliver hørt i deres egne sager.
Vi kan ikke være tjent med, at barn og plejefamilie matches dårligt, og vi kan ikke være tjent med, at der sker ændringer i barnets forhold, uden at barnet er inddraget i det.
Forhåbentlig vil vi allerede snart se en del positive resultater som følge af, at vi nu er ved at fjerne
aldersgrænsen for, hvilke børn der skal høres i deres egne sager
Her håber vi at se resultater med det samme.
Med hensyn til efteruddannelsesindsatsen og de undersøgelser, der i øvrigt er sat i gang på området, vil det derimod nødvendigvis tage en tid.
Desværre, skal jeg skynde mig at tilføje, for for de børn, der i mellemtiden ikke får den rette omsorg og behandling, kan det jo betyde forskellen mellem et ødelagt liv og et godt og virksomt liv.
Derfor haster det.
Og det haster meget.
Vi Konservative håber i øvrigt, at vi kan sikre, at alle tiltag i fremtiden vil tage størst muligt hensyn til at inddrage familien og de nære, som barnet måtte have.
Jeg tænker her både på, at en nærtstående kan støtte barnet gennem sagsbehandlingsforløbet, og på, at mennesker, som barnet allerede har kendskab til, kan indgå i overvejelserne om, hvor barnet eventuelt kan placeres.
Er der f.eks. en bedstemor, en tante eller en nabo, der kan tage barnet i pleje, så barnet ikke skal skifte skole og ikke skal skifte vennekreds?
Vi betragter familierådslagningen som en god og konstruktiv måde at inddrage barnets nærmiljø på, både i processen omkring anbringelsen og også i selve anbringelsen i det omfang, det er muligt og fornuftigt.
Anne Baastrup (SF), 2003-03-18:
Nu er det sådan, at det står i serviceloven, at man skal inddrage netværket, og man skal overveje, i hvilket omfang barnet kan anbringes tæt på.
Hvad er forskellen?
i forvaltningen af disse sager, altså en høringsret til anbringelsesstedet?
René Skau Björnsson (S), 2003-03-18:
Nu har vi flere gange i dag drøftet spørgsmålet om tilsyn
eller mangel på samme rundtomkring i kommunerne, og hvor alle eksperter og de, der arbejder på området, siger, at der er et behov for, at der sker noget meget hurtigt. Der kunne jeg godt tænke mig at høre De Konservatives forhold til dette med tilsynet, om man ikke mener, at det er vigtigt.
Ser man på forslaget til vedtagelse i dag, er der jo ikke noget i det, der lægger op til, at der skal ske noget
rimelig hurtigt i forbindelse med tilsyn
Hvad mener De Konservative om det spørgsmål?
Charlotte Dyremose (KF), 2003-03-18:
Til fru Anne Baastrup: Det, vi Konservative helt konkret ønsker, som jeg også føler jeg gav udtryk for i min ordførertale,
er, at familierådslagning, i det omfang det er muligt, bliver udbredt til samtlige kommuner i landet.
Og med hensyn til, om anbringelsesstedet skal høres, er jeg meget enig i det, fru Eva Kjer Hansen sagde tidligere, nemlig at det selvfølgelig bør indgå i vejledningen, at man hører de parter, der er i sagen, og de parter, der måtte være relevante. Til hr. René Skau Björnsson vil jeg sige, som vi også har været inde på tidligere, at det jo er sådan, at kommunerne allerede skal føre det tilsyn.
Jeg mener faktisk også, at det er en del af den gode sagsbehandling, at man sørger for at føre de nødvendige tilsyn, men altså de nødvendige tilsyn.
Anne Baastrup (SF), 2003-03-18:
Jeg undskylder meget, at jeg rent faktisk ønsker at få at vide, hvad det er, der bliver vedtaget her i dag.
Vi har aldrig på noget tidspunkt talt imod.
Det, jeg bare stilfærdigt ønsker at få at vide, er, hvad forskellen er på fru Pia Kristensens opfattelse af denne pind og så fru Charlotte Dyremoses, og hvad det rent faktisk er for en fortolkning, der eventuelt bliver udformet i lovgivning.
Jeg spørger stilfærdigt: Kommer der en ændring af serviceloven?
Er fru Charlotte Dyremose af den opfattelse, at det her handler om, at nu skal børnene hjem til den gamle bedstemor eller den søde onkel?
Det synes jeg da er et ganske stilfærdigt ønske at have.
Sandy Brinck (S), 2003-03-18:
Så prøver jeg for tredje gang.
Det er ikke et spørgsmål om at udvide mulighederne for at anvende magt.
Det er et spørgsmål om, at de folk, der arbejder med disse anbragte børn, altså de institutioner, som er underlagt magtbekendtgørelsen, siger, at det er uklart, hvad de må.
Der er det bare, jeg ikke forstår, hvorfor vi ikke - når nogle siger, at det er uklart for dem om noget så alvorligt som at kunne anvende magt over for børn, der er anbragt - med det samme siger i fællesskab: Så må vi gøre det klart.
Vi kan da ikke leve med, at det er upræcist, hvordan man må behandle de børn, som vi har taget ud af deres familier for at skulle være et andet sted.
Det forstår jeg simpelt hen overhovedet ikke.
I forbindelse med tilsyn, hvor både V og K jo siger, at vi ikke herindefra skal vurdere antallet af tilsyn, kan jeg så få at vide, om De Konservative er enige i, at en god vurdering kræver, at man rent faktisk har besøgt stedet og set barnet i de omgivelser, det er blevet anbragt i?