Lars-Emil Johansen (SIU), 2002-10-03:
I forlængelse af den ordveksling, der var mellem fru Marianne Jelved og hr. Kuupik Kleist, kan jeg nævne, at den nordatlantiske gruppe i Folketinget jo har interesse i at indgå i drøftelser med de enkelte folketingsgrupper og faktisk allerede er startet.
Her synes jeg, det er et oplagt emne, der blev taget op til et møde mellem Det Radikale Venstres gruppe og den nordatlantiske gruppe i snarlig fremtid.
Statsministerens åbningstale i år må også med grønlandske øjne betegnes som særdeles interessant - ikke bare på grund af de mange fine programerklæringer i overskriftform, som talen var fyldt med, men også på grund af de mange underliggende politiske signaler, som med stor elegance netop ikke blev udtalt.
Det har altid været Siumuts politik at se positivt på ethvert politisk skridt, der kan trække Grønland i den rigtige retning, og den rigtige retning er en stedse stigende grad af selvstændighed for vort land.
Vort mål er et frit og selvstændigt Grønland i et frivilligt og værdigt samarbejde
med Danmark.
Sådan var det, da vi medvirkede til det historiske kompromis, der hedder hjemmestyret, og sådan er det fortsat nu snart 25 år senere.
Men vi har lært meget i de forgangne år.
Derfor er jeg også enig med statsministeren i, at vælgerne den 20. november sidste år sendte et klart signal om, at det var tid til forandring.
Det gjorde vælgerne i Grønland også via et historisk valg af netop de to mandater, der gik ind for selvstændighed.
Vælgerne i Grønland fandt, at det var tid til fornyelse i forholdet mellem Grønland og Danmark, tid til at gøre op med fortidens løsninger, tid til at løsne kolonitidens sidste snærende bånd og tid til at sætte rigsfællesskabet under debat.
Retten til selv at bestemme over sit eget liv har fra starten været ledetråden for Siumuts politik, og vi kunne således ikke være mere enig med statsministeren end netop om den målsætning.
Men for ethvert folk kræver en sådan målsætning to ting, nemlig retten til selv at bestemme over sit eget land og retten til selv at kunne vælge sin plads i den globale virkelighed.
Hvis andre fratager et folk nøglen til netop disse to ting, fratager man det simpelt hen retten
Man underminerer så at sige statsministerens målsætning.
Derfor er jeg også sikker på, at statsministeren mener det alvorligt, når han siger, at han godt forstår den debat, der foregår i Grønland og på Færøerne om selvstændighed, når han siger, at »det er helt naturligt for ethvert folk at overveje, hvordan man styrker sin identitet og tager ansvar for sin egen udvikling«.
Alene det, at statsministeren hermed anerkender såvel færingerne som grønlænderne som folk, er jo
et megaskridt fremad i forhold til den behandling, der fra danske regeringers side hidtil er vist over for dette grundlæggende internationale juridiske aspekt.
Det skal statsministeren have tak for. Statsministeren tager tilsyneladende også et andet stort skridt fremad i forhold til tidligere tiders danske holdninger til Grønlands og Færøernes ret til at forhandle egne forhold internationalt.
Statsministeren lover, at han allerede nu vil udvirke, at der ved lov sikres Grønland og Færøerne ret til at handle selvstændigt internationalt i sådanne forhold, der alene angår Færøerne henholdsvis Grønland, uanset de nuværende hjemmestyreordningers begrænsninger.
Igen bør statsministeren takkes for dette tilsagn.
Vi forstår det som et klart skridt mod den udenrigspolitiske selvstændighed, vi længe har ønsket, og det er en stor håndsrækning til netop de ønsker, vi har fremsat i den nordatlantiske gruppe her i Folketinget.
Det er godt at blive hørt, når man har noget på hjerte, men det er endnu bedre, når det medfører direkte handling.
Vi ser derfor nu frem til selv at forhandle og indgå aftaler om vores hvalfangst; vi ser frem til selv at forhandle og indgå aftaler om vores luftrum og vore havområder, og vi ser frem til selv at forhandle og indgå aftaler om vores trafik og vores miljø og en række andre forhold, der i dag forhandles og aftales for os af Danmark.
Men mest af alt ser vi frem til at forhandle vores egen sikkerhed, som vel mest af alt må siges alene at angå os.
En bombe, der falder i Thule, rammer jo kun Grønland, ikke Danmark - en erkendelse, som tidligere danske regeringer da også har fastslået ved at føre én atompolitik for Danmark og en anden for Grønland.
Desværre synes udtalelser i gårsdagens presse fra statsministeren at tyde på, at regeringen ikke, som det udtrykkes, er indstillet på at udlicitere netop dette område.
Hvis det ikke er tilfældet, må vi jo nok se med nogen forsigtighed på indholdet af statsministerens løfter i det hele taget.
Vi har fra den nordatlantiske gruppe igen og igen forklaret, at netop forsvarsaftalen af 1951 med USA er det, der mest af alt trænger til fornyelse.
Her er der virkelig grund til at gøre op med fortidens stærkt forældede løsninger.
Nutidens svar er en direkte forhandling mellem Grønland og USA.
Den opfattelse og brug af Grønland, som efterkrigstidens danske politikere lagde for dagen over for både FN, USA og Grønlands folk og for den sags skyld også over for det danske folk, er simpelt hen dybt pinlig i vor moderne tid.
Man gav urigtige oplysninger til FN, man fastholdt sine juridiske vurderinger for det grønlandske folk og gik dermed bevidst imod folkeretten.
Man tvangsflyttede Thules beboere, man accepterede atomvåben på Thulebasen, man løj om strålesyge danske arbejdere, man frasagde sig enhver miljøkontrol på baserne - ja, enhver kontrol i det hele taget.
Man solgte Grønland for en rabatbillet til NATO.
Tiden er inde til at forandre disse forhold, hr. statsminister.
Det er tid at gøre op med fortidens uværdige løsninger, tid til at anerkende, at Thulebasen udsætter det grønlandske folk for usikkerhed, men ikke det danske.
Tid til at forny en forældet aftale, tid til at sikre, at det bliver Grønland selv, der forhandler om vort eget land og vor egen befolknings sikkerhed.
Det er for sent, når først bomben er faldet over Thulefolkets land ligesom i 1968.
Men vi er jo ikke blåøjede i Grønland.
Vi er som bekendt skævøjede, og måske er det netop derfor, vi føler en vis grund til at se lidt skævt til de fine formuleringer i statsministerens tale, specielt når de allerede dagen efter offentligt bliver tømt for reelt indhold og graderet ned på udliciteringsniveauet.
Det bliver desværre ikke bedre, når man videre hører statsministeren sige, at »vi må forholde os til den fremtidige missiltrussel og behovet for missilforsvar.
Det må vi forholde os til med fasthed og realisme«.
Hidtil har regeringen hårdnakket påstået, at man netop ikke ville forholde sig til Thulebasens indlemmelse i USA's missilforsvar, før der forelå en forespørgsel fra USA herom.
Hvad er det så, statsministeren vil forholde sig til med fasthed og realisme?
Skal Jylland måske danne base for USA's nye oprustning?
Eller er der mon noget, vi ikke rigtig har fået at vide endnu?
Har man med vanlig dansk fasthed og realisme allerede aftalt med USA, at det skal de slet ikke spørge om, eller at de bare skal gå i gang med f.eks. at udskifte den usynlige software i radarinstallationerne?
Som statsministeren så klart udtrykker det, handler det for regeringen først og fremmest om »at fastholde det amerikanske engagement i Europa«.
Måske skal vi i Grønland se den pludselige amerikanske vilje til at give os Dundas ved Thulebasen tilbage i det lys.
Det har været et nærmest umuligt krav fra USA at acceptere gennem mange år, men nu lykkedes det pludselig, og hvorfor nu det?
Er USA pludselig gået bort fra sin sædvanlige politik om noget for noget?
Eller er der en mellemregning, vi i Grønland bare ikke hører om, mens vi forventes at fyldes af taknemlighed over endelig at modtage vores eget land tilbage as is, som USA udtrykker det, hvilket betyder uden nogen form for kompensation for års misbrug og uden nogen garanti for, at området er renset og tømt for den amerikanske hærs efterladenskaber?
Vi forventer naturligvis, at Danmark giver os den garanti mod enhver udgiftskrævende følgevirkning, der fremover måtte dukke op på området, som USA ikke vil give.
For vi skal vel ikke også risikere at betale for de skader, der måtte være anrettet, mens landet var tvunget fra os? Jeg vil gerne slå fast, at jeg ikke siger dette af nogen form for uvenlighed mod USA.
Vi i Grønland deler til fulde statsministerens opfattelse af, at vi deler grundlæggende værdier og principper med USA, hvad angår demokrati, frihed, retssikkerhed, menneskerettigheder og det enkelte individs ret til at få det bedste ud af sine muligheder.
Det er nøjagtig på baggrund af den opfattelse, at vi selv ønsker at bruge vores demokratisk valgte regering i Grønland til at indgå aftaler med andre demokratiske regeringer, i dette tilfælde USA.
Alt andet strider direkte mod de principper, statsministeren selv fremhæver.
Lad mig slutte denne del af mit indlæg med igen at citere statsministeren selv: »Åbne døre og adgang til information skaber tryghed og folkelig forankring.«
Statsministerens citat er egentlig rettet mod det danske folks forhold til EU, men til forskel fra situationen omkring 1951-aftalen har det været muligt for Grønland at få lavet EU-aftalerne med stor dansk hjælp.
Her var det ikke alene muligt.
Grønlands forhold til EU blev klart forbedret på trods af alle dommedagsprofetier i forbindelse med vores afstemning, og det skete netop ved, at vi forlod en aftale, vi ikke selv havde indgået, og i stedet oprettede en ny, som vi selv forhandlede på plads.
Det er vi naturligvis glade for.
Men vi frygter den udvikling, der nu er i gang, hvor det danske forbehold efter alt at dømme er på vej væk.
Det, der specielt bekymrer os, er det kommende danske engagement i EU's forsvarspolitiske og retspolitiske udvikling.
Det er den nordatlantiske gruppes klare intention at få disse forhold undersøgt nøje og søge at sikre, at Grønland og Færøerne ikke ufrivilligt trækkes med ind i europæiske bindinger, der vil vanskeliggøre vores vej mod den fremtidige selvstændighed.
Jeg må benytte lejligheden til at gå til et helt kropsnært emne, der netop er en negativ følgevirkning for Grønland og Færøerne, og det er Danmarks medlemskab af EU.
De færøske og grønlandske borgere, der lever i Danmark, er på grund af EU blevet frataget retten til at importere og dermed spise den mad, som er vores tradition, vores identitet og vores glæde.
På grund af EU's veterinære regler er det forbudt at eksportere kød fra de vilde dyr, vi fanger, til Danmark.
Vi har opnået en sølle løsning, hvor man som privatperson kan få tilsendt 5 kg, hvis man er så heldig at have familie eller venner, der husker en, men selv ikke Det Grønlandske Hus i Danmark må handle med de produkter, naturen giver os, hvis det ikke er nået gennem et slagteri inden for 24 timer.
Det er et åbenlyst absurd krav til Grønland, og det er en blodig uret.
Vore frie dyr er til forskel fra de civilisationshærgede husdyr i Europa fri for sygdomme og andre svigt og skavanker.
De er ganske vist truede, viser en ny rapport fra det arktiske miljøsamarbejde, AMAC.
Men til forskel fra den europæiske forurening medfører vore grænseoverskridende køb ingen skadevirkning på andre landes borgere eller natur.
Men nu viser det sig, at EU har helt andre grunde til at forsøge at forhindre vore landsmænd i Danmark i at modtage deres eget lands mad - grunde, der er rent politiske og oven
for, at disse undtagelser vil tilskynde til både kommercialisering af truede dyrearter, særlig hvaler, og til mishandling af dyr«
Herefter henviser han til den fuldt lovlige fangst af grindehvaler på Færøerne og til den absolutte usandhed, at der stadig skulle fanges pukkelhvaler i Grønland.
Han baserer sin viden på »klager fra dyreværnsbevægelser«.
Hr. formand for EU
: Dette er altså den sande baggrund for Kommissionens behandling af vore ønsker om at modtage vores naturlige og sunde mad fra de dyr, vi fanger fuldt lovligt.
Det er rene usandheder fra udemokratiske bevægelser, som er officiel basis for EU's regulering af fødevarer, dokumenteret sort på hvidt, samtidig med at man lader sin egen forurening hagle ureguleret ned over menneskene og dyrene i vore lande.
Hykleri uden grænser!
Det kan ganske enkelt ikke passe, at vi skal leve med dette forhold, og jeg vil gerne opfordre statsministeren til i sin egenskab af EU-formand at gribe ind og i øvrigt sikre, at der må skabes en ny situation, så vi frit kan købe vore egne fødevarer her i landet uden restriktioner.
Dette spørgsmål er så vigtigt for os, at vi agter at forfølge det gennem alle instanser i den kommende tid.
Vi vil sikre vore landsmænds ret til deres egen mad, og vi vil sikre beskyttelse mod sådanne løgnekampagner i EU.
Uanstændigheden må ophøre!
Jeg har nu bevæget mig fra de globale spørgsmål til noget af det mest kropsnære, man kan tænke sig, nemlig det daglige brød; men gennem det hele løber den samme modsætning: modsætningen mellem den gamle missionærindstilling til dem, man ikke forstår og ønsker at opdrage i sit eget billede, og den moderne tids liberale forståelse af alle forskellige folks ret til egen værdighed og selvstændighed i den globale virkelighed. Grønland og Færøerne har sat kursen mod en ny værdighed og selvstændighed, som de gamle hjemmestyreordninger ikke kan rumme.
Man kan prøve at lukke øjnene for det, man kan forsøge
at underminere det økonomisk, man kan søge at skabe mistillid til det, man kan true, og man kan kue
Frigørelse er ikke aggression mod andre.
Frigørelse er en befrielse af sig selv, og frigørelsens mål er at kunne indgå med værdighed, kærlighed og inspiration i frivillige fællesskaber med andre.
Det er vores mål.
Hvis ikke rigsfællesskabet kan rumme fremtiden på vej mod netop dette mål, må vi finde nye måder at være sammen på.
Rigsfællesskabet er et middel, ikke et mål i sig selv.
Målet er kærlighed, frihed og selvstændighed mellem Danmark, Grønland og Færøerne.
Kun med den klare målsætning kan vi reelt fremtidssikre den frihed og fred og stabilitet, som vi alle ønsker også skal præge vores fremtidige fællesskab.