Søren Søndergaard (EL), 2002-05-07:
Folketinget har jo tidligere givet udtryk for et, vil jeg sige, markant ønske om større tilgængelighed i forbindelse med en revision af arkivloven, og derfor er det store spørgsmål, vi står med her i dag, jo, om det her forslag lever op til de forventninger om mere åbenhed, som Folketinget vel skabte med den debat, vi havde for - er det et par år siden? - og hvor der på baggrund af den debat blev nedsat et udvalg, som fremkom med en betænkning.
Tværtimod synes jeg, at der på nogle punkter er tale om en skuffelse, og når vi snakker om, hvorvidt det her repræsenterer fremtiden, vil jeg sige, der vil være mere fremtid i arkivlovgivningerne i f.eks. Storbritannien, end der er i det, der ligger her.
Vi synes jo, det er tankevækkende, som også andre ordførere har været inde på, at på alle de spørgsmål, hvor det udvalg, der har arbejdet med det her, var delt, har regeringen så taget stilling, og på langt de fleste punkter har regeringen valgt at følge det flertal, som repræsenterede systemet, dem, der administrerede systemet, og ikke det store mindretal, som repræsenterede brugersiden.
Vi vil i forbindelse med udvalgsbehandlingen komme med en række spørgsmål om kongehusets arkivalier for så vidt angår regentens funktion som statsoverhoved.
Vi vil tage spørgsmålet om Statens Arkivers mulighed for at kræve gebyrer, militærets særlige afleveringsordning, indsættelse af revisionsbestemmelser og flere andre ting op.
Jeg synes, at der her ved første behandling er behov for at understrege tre problemer, som vi synes er særlig store.
De dukker op, også i ministerier, hvor de egentlig ikke burde være.
Vi har haft nogle sager tidligere, hvor det var tilfældet.
Det er et reelt problem, og vi må diskutere, hvordan vi kan gøre noget ved det.
Det andet problem er spørgsmålet om fristforlængelserne, for
Uden at gå ind i konkrete eksempler vil jeg sige, at det virker i hvert fald, som om der er en diskussion om, hvad grundlaget for fristforlængelserne er.
Det tredje problem er spørgsmålet om de personlige oplysninger, hvor det stadig væk er et spørgsmål, om man tager udgangspunkt i personen, eller man tager udgangspunkt i funktionen.
Altså hvor har man snittet i forbindelse med, at man vurderer, at man ikke kan offentliggøre noget af hensyn til personer?
Hvor langt går det også ind, når de personlige oplysninger er noget, som er direkte knyttet til den funktion, som den pågældende har haft?
Vi stiller os uforstående over for det og vil under udvalgsarbejdet afsøge mulighederne for, at man går langt længere i retning af det, man gør i USA, i Canada, i Sverige, i Norge og i Finland med, at man anonymiserer den type ting, sådan at man kan få det centrale ud af det, uden at personers navn bliver offentliggjort, eller personers identitet nødvendigvis bliver afsløret.
Det mener vi er helt afgørende at komme videre med, ellers forudser vi, at en masse ting reelt vil blive holdt hemmelige i mange flere årtier, end de burde holdes hemmelige, til skade for bl.a. forskningen og forståelsen af vores egen historie.
Et helt afgørende problem, jeg vil nævne til sidst, er spørgsmålet om klageorganet, hvor vi jo kan konstatere, at fra en række af brugerne har der været et ønske om, at der oprettes en klageinstans eller et uvildigt nævn, som kan behandle klager over afslag på arkivadgang.
Vi kan ikke helt finde den reelle argumentation.
Vi har hørt Venstres argumenter, der er ikke så mange af dem, men den type af kvantitative argumenter synes vi ikke rigtig gælder, så vi ser i hvert fald også frem til at høre ministerens mere uddybende begrundelse f.eks. i forbindelse med udvalgsarbejdet for, hvad årsagen er til, at der ikke kan oprettes sådan et klageorgan.