Lars Løkke Rasmussen (V), 1998-06-17:
Regeringen har et ganske sjovt forhold til pakker, for de pakker, der har et indhold - gerne et negativt indhold - luskes igennem, og den sender gerne 1,5 mia. kr. til Færøerne for at få nogle til at hjælpe med at pakke pakken ind.
De pakker, der derimod ikke har noget indhold, som f.eks. den, vi diskuterer her i dag, lancerer den i god tid og bruger mange kræfter på at pakke flot ind.
Nu vi snakker om børn - jeg har selv børn - er det jo sådan med børn, at forventningens glæde er stor, og jo mere man gør for at piske stemningen op og skabe forventninger, desto større bliver skuffelsen, når det viser sig, at man ikke lever op til de løfter, man gav, og det viser sig, at pakken i virkeligheden er tom.
Der er simpelt hen et forhold mellem forventninger på den ene side og skuffelse på den anden side.
Sådan tror jeg, mange børnefamilier reagerer på den børnepakke, vi diskuterer i dag.
Den indeholder en masse fine ord og en masse flotte fraser, men intet substantielt.
Når hr. Jan Petersen siger, at man lever op til sine løfter under valgkampen, må vi jo konstatere på baggrund af den aftale, der er lavet med kommunerne, at en række af Socialdemokratiets temaer under valgkampen nu er skudt ned i noget udvalgsarbejde.
Alt skal i øvrigt klares inden for en økonomiramme, som er snæver, og kommunerne har ikke en kinamands chance for at leve op til de mange flotte ord.
Da vi sidst diskuterede denne sag i Folketinget den 6. februar under en forespørgselsdebat, som i øvrigt førte frem til et andet regeringsløftebrud, fordi vi da vedtog et forslag, hvor regeringen forpligtede sig til inden den 1. maj 1998 at fremlægge en pakke som den, vi noget senere diskuterer i dag, sagde statsministeren, at vi skal skabe en holdningsændring, sådan at de muligheder, vi har for at indrette os mere fleksibelt, kan blive udnyttet i praksis. Man må sige, at statsministeren og regeringen har levet op til det citat.
Regeringen og statsministeren har brugt alle muligheder for at indrette sig fleksibelt med hensyn til opfyldelse af de løfter, der blev stukket ud under valgkampen; det har man haft et ganske fleksibelt forhold til.
Jeg synes i virkeligheden, det er lidt beskæmmende, at den debat foregår netop i dag, hvor regeringen har afslået den fremstrakte hånd fra Venstre og Det Konservative Folkeparti og netop i disse minutter sidder og pusler på at få det sidste i pinsepakken til at falde på plads med et indhold, hvor man går på klapjagt netop på børnefamilierne med en brandbeskatning af de unge førstegangshusejere, med udsigt til en benzinafgift, der gør, at de unge familiers transport fra hjem til arbejde nu fordyres, med en kommuneaftale i går, hvor man har skabt et incitament til, at kommunerne nu hæver grundskyldspromillerne og på den måde øger den samlede boligbeskatning.
Det er det, der sker i øjeblikket, og det nytter ikke noget, at vi diskuterer denne børnepakke og disse 14 sider lyrik løsrevet fra den øvrige virkelighed omkring os.
Jeg synes, man kan konstatere, at regeringens gøren og laden efter valget tilsammen tegner et billede af nogle børnefamilier, der med den pinsepakke, som regeringen nu øjensynlig vælger at gennemføre med det snævrest mulige flertal og efter at have købt det sidste mandat, får endnu mere travlt med at løbe pengene hjem.
Det nytter ikke noget, at vi kan snakke om tid i relation til dette lyrikpapir uden også at snakke penge, for der er en sammenhæng mellem tid og penge, og de unge børnefamilier i egen bolig, der nu straffes med det regeringsindgreb, der er lagt op til, kommer til at skulle løbe stærkt, kommer til at tage ekstraarbejde og kommer til at bruge mange, mange kræfter for at få dagligdagen og økonomien til at hænge sammen med risiko for, at den tid, de skulle have med deres børn, bliver mindre.
Det er ikke den vej, vi vil i Venstre.
Vi vil noget helt andet.
Vi er enige i, som det står i redegørelsen, at der er behov for fleksible institutionstilbud, men vi bør også notere os, at det er noget, der sker kommunalt, og hvilke frihedsgrader har regeringen givet kommunerne, for at de kan prøve at leve op til nogle af de flotte sætninger?
Ingen!
Den eneste frihedsgrad, der er indrømmet i den kommuneaftale, man indgik, er den, der er fremgået af lovgivningen i mange år - hr. Jan Petersen var selv inde på det - nemlig friheden til at fastlægge taksterne på skole-fritidsordningsområdet.
Det siger måske i virkeligheden noget om regeringens grundlæggende opfattelse af det kommunale selvstyre, at den føler det nødvendigt, at det skal skrives ind i aftalen, at kommunerne skam gerne må arbejde inden for de love, der gælder i dette samfund.
Ingen andre frihedsgrader har kommunerne fået, og ingen andre frihedsgrader er der lagt op til med børnepakken, snarere tværtimod er der lagt op til, at kommunerne skal forpligtes til at udbetale den supplerende børneorlovsydelse, der er lagt op til, og betale for en institutionsplads, som forældrene anvender i en anden kommune. Der er altså lagt yderligere byrder over på kommunerne, hvor man i virkeligheden burde gå en anden vej og diskutere ancennitetsprincippet, sådan at kommunerne fik handlefrihed dér, og hvor man burde diskutere forældrebetalingsreglerne, sådan at kommunerne også fik handlefrihed dér. Der er ingen frihedsgrader til kommunerne, og der er heller ingen frihedsgrader til de enkelte forældre.
I Venstre er vi meget enige i, at der er behov for større fleksibilitet på arbejdsmarkedet, og jeg har noteret mig med et direkte citat fra redegørelsen, at deltidsansættelse bør være en mulighed for alle.
Det er vi i Venstre enige i, og vi må derfor spørge, hvorfor regeringen så ikke gør noget for at omsætte den flotte sætning i praksis, f.eks. ved at fremme en lovgivning i Folketinget, der gav den enkelte lønmodtager et retskrav på at aftale deltidsarbejde med sin arbejdsgiver.
Det ville være nemt og ligetil, og det ville være en frihedsgrad, et instrument i hånden på den enkelte forælder og den enkelte arbejdsgiver; men også her udtrykker man sig valent og i lange sætninger.
Der er et par punkter, hvor regeringen kunne gøre noget selv, og hvor den ikke bare kan skyde ansvaret over på kommunerne uden at lade penge eller nye spilleregler følge med eller skyde ansvaret over på arbejdsmarkedet.
Det er f.eks. på den frit valg-ordning, som vi i Venstre fik presset igennem i den nye lov om social service, og hvor regeringen nu noterer sig, at man muligvis kunne overveje at gøre den ordning mindre bureaukratisk.
Det er vi i Venstre enige i, og derfor kan jeg bare sige én ting: Gør noget ved det.
I Venstre er vi på ethvert tidspunkt parat til at indlede drøftelser med regeringen om, hvordan man kan få den fritvalgsmodel op at stå på en mindre bureaukratisk platform, sådan at forældrene dér får en reel mulighed. Der er et andet punkt, og det er om
børnepasningsorloven
Vi er enige i det, der står i redegørelsen om, at det ville være fint at lave en mere fleksibel børnepasningsorlov.
Jamen hold da op med at skrive mere om det og lad os da få nogle drøftelser i gang; det vil vi gerne være med til.
Hvis man skal sammenfatte, hvad jeg her har sagt, og hvad der står i redegørelsen, må man kreditere regeringen for, at der står mange flotte, fine og rigtige ord.
Regeringen flirter med begreber som fleksibilitet, frit valg og forældreansvar, men der er bare det ene store problem, at regeringen ikke tør gøre noget ved det.
Regeringen tør ikke slippe friheden løs.
Regeringen tør ikke tro på kommunerne og give kommunerne nogle frihedsgrader, der kunne gøre, at kommunerne kunne opnå de meget fine mål.
Regeringen tør ikke give de enkelte forældre, som i sidste ende har ansvaret for deres egne børn, den frihed, der kunne gøre, at det enkelte forældrepar kunne indrette sig på en måde, som netop det forældrepar fandt mest hensigtsmæssigt.
Glæden over børnepakken?
Ja forventningens glæde var den største, for da pakken først blev pakket ud, viste den sig at indeholde ren luft.