Per Clausen (EL), 2006-06-02:
Man kan jo godt undre sig over, at forligspartierne tilsyneladende ønsker at undersælge det her lovforslag, for i hvert fald dele af forligspartierne har den grundopfattelse i det, de siger, at det ikke gør den store forskel.
Det tror jeg ikke de har ret i, jeg tror, det kommer til at gøre en stor forskel.
Lad os bare tage diskussionen om formålsparagraffen først.
Det er jo lidt ligesom diskussionen om, hvorvidt hønen eller ægget kommer først, om, hvorvidt det nu er det ene eller det andet, der gør sig gældende.
Det eneste, man i hvert fald med sikkerhed kan sige, er, at når man siger som den socialdemokratiske ordfører, nemlig at kundskaber er forudsætningen for den personlige udvikling, så har man i hvert fald taget fejl.
For der er jo ingen tvivl om, at her er der netop tale om en vekselvirkning, hvor ingen kan sige noget som helst præcist om, hvad der kommer først.
Jeg synes sådan set bare, man skal sige, at der jo vil ske en klar ændring.
Og det hænger jo sammen med, at forligspartierne vælger at se mennesker først og fremmest som arbejdskraft, om ikke nu, så som kommende arbejdskraft.
Det er også det, der gennemsyrer regeringens uddannelsespolitik og i øvrigt også al anden politik hele vejen igennem.
Det er lykkedes økonomerne at sælge det synspunkt, at det vigtigste er, at mennesker bliver hurtigt færdige med deres uddannelser og er på arbejdsmarkedet så lang tid som muligt.
Det er det vigtigste, og det gennemsyrer også den her lovgivning.
For selvfølgelig vil man da lægge vægt på, at det, der kan måles, bliver godt.
Og da vi også godt ved, at ikke alting kan måles, så får det, der kan, jo en betydning.
Selvfølgelig kan man godt sige, at der under alle omstændigheder også skal tages højde for de andre ting, jeg siger bare, at jeg tror, at det får ganske alvorlige konsekvenser.
Så er der spørgsmålet om udviklingsplaner.
Det sælges jo på det grundsynspunkt, at man skal følge den enkelte elev tæt, man skal altså leve op til folkeskolelovens gamle krav om differentieret undervisning målrettet den enkelte elevs kundskaber osv.
Spørgsmålet er så, om udviklingsplaner er den rette vej at gå.
I hvert fald kan man konstatere, at det kræver nogle ressourcer, der jo vil gå fra det, der handler om at give eleverne en differentieret undervisning i stedet for bare at få lagt en plan.
Et eller andet sted kan man vel sige det på den måde, at ideen med udviklingsplaner, som skal tage udgangspunkt i det enkelte individ, vel kommer af den grundopfattelse, at vi skal have fleksible mennesker, som alle sammen er fleksible på nogenlunde samme måde, for det er jo den måde, arbejdsmarkedet har brug for, at man er fleksibel på.
Det er selvfølgelig også i virkeligheden et stort spørgsmål, om den her måde at tænke på i virkeligheden rammer de kvalifikationer, som fremtidens arbejdsmarked har brug for – altså, om de test af ting, man vælger at måle her, og om det, at man målretter undervisningen snævert til det, betyder, at man får den fleksibilitet, de kompetencer osv., der måske allerede er brug for i dag på arbejdsmarkedet, men i hvert fald er brug for i fremtiden.
Under alle omstændigheder kan man sige, at hvis man har det udgangspunkt, at det faktisk er et stort problem, at folkeskolen ikke er god nok – og det mener jeg sådan set er rigtigt – skal der selvfølgelig gøres noget ved det.
Det er selvfølgelig uacceptabelt, at der stadig, ligesom der vist nok altid har været, er omkring en femtedel af eleverne, som forlader skolen med forholdsvis begrænsede læse- og skrivekvalifikationer.
Det er selvfølgelig et stort problem, og det er et langt større problem i dag, end det var for 20-30 år siden, hvor jeg selv forlod folkeskolen, og hvor der bestemt også var mange, der ikke havde lært at læse og skrive ret godt, på trods af at vi blev testet hele tiden.
Enhedslistens synspunkt er så, at det, der skal gøres noget ved, i virkeligheden er udgangspunktet.
Vi vælger altså at tage udgangspunkt i elevens lyst til at lære og i at give eleverne nogle ordentlige rammer.
Det handler f.eks. om, at man har det fornødne antal undervisningstimer.
Vi synes, at man i stedet for at gå ind og styre ved hjælp af testene skulle sige, at det faktisk bør være sådan, at eleverne har ret til at modtage mindst det timetal, som i dag gives som en vejledende norm; at man har ret til at være i klasser, der ikke er større, end at det faktisk er muligt for læreren at have en tæt kontakt til den enkelte elev; at der skal være mulighed for dobbeltlærere; at der skal være ressourcer til et tæt samarbejde mellem hjem og skole; og at man skal sikre, at de midler, som afsættes til specialundervisning, faktisk også bliver brugt til det og ikke til alle mulige andre formål.
Det er afgørende, at man bruger midler på undervisningsmaterialer.
Jeg synes jo, at det er lidt paradoksalt, at regeringspartierne og Dansk Folkeparti for nogle få år siden præsenterede en storstilet plan, som hed noget med it i folkeskolen, og afsatte nogle penge, som af forskellige grunde ikke rigtig er blevet brugt, i hvert fald ikke alle sammen.
Det kan man se, når man sidder og behandler aktstykker til Finansudvalget.
Nu har man da gudskelov fået noget, man kan bruge dem til, nemlig til at udvikle it-baserede evalueringssystemer for, og det er da herligt.
Men et eller andet sted tror jeg faktisk, at folkeskoleeleverne stadig væk har brug for at få opdateret de it-redskaber, der allerede er i folkeskolen, at de stadig har brug for, at lærerne bliver dygtigere til at bruge it, og at man både bør give det et løft på seminarierne og et løft på efteruddannelsen.
Så der er sådan set mange ting, man kunne tage fat på, og der er mange ting, Enhedslisten gerne ville være med til at tage fat på.
Desværre har man altså valgt at lave den her løsning, hvor man erstatter reelle forbedringer med centralisering og et endimensionelt menneskesyn.