Bertel Haarder (V), 1998-01-30:
Jeg vil gerne løse den gåde, som nogle må sidde tilbage med efter ministerens seneste udtalelse, nemlig hvad det er, der skal ske på onsdag.
Jeg går ud fra, jeg godt må røbe, at det er en ansøgning til Finansudvalget om 60 mio. kr. til Somalia, det drejer sig om. Den ansøgning har vi sat studier i gang af inden for Venstre, og vi vil ikke på forhånd sige nej.
Vi vil stille nogle spørgsmål, som også vedrører det forslag, vi behandler i dag, men vi vil ikke på forhånd sige nej til det.
I det hele taget vil jeg rose ministeren for, at han i modsætning til ordførerne hele vejen igennem har taget seriøst på de spørgsmål, der her er rejst.
Vi er enige halvdelen af vejen, måske mere, men det er dejligt, at der i hvert fald er en minister, som tager sagen alvorligt.
Det fremmer i øvrigt også hans muligheder for at få et bredt flertal for bl.a. ansøgninger i Finansudvalget.
Til gengæld synes jeg, at debatkulturen her i Folketinget er blevet under al kritik, og jeg har trods alt været medlem i nogle år.
Hvis vi bagefter går hjem og læser denne debat, håber jeg, vi alle sammen vil græmme os.
Vi kan ikke være det bekendt.
Det er åbenbart et sted, hvor man ikke lytter til hinanden, men hvor man stempler hinanden, griner hånligt ad hinanden osv.
Det synes jeg er beklageligt.
Jeg kommer til at se på fru Anne Baastrup.
Jeg kan huske, da hun og hr. Elmquist hånede et forslag om, at man skulle kunne straffe i Danmark for overgreb mod børn i udlandet. Og hvad ser man nu i regeringens lovkatalog?
Jamen sådan er der så meget, som der bliver leet hånligt ad, og som bliver stemplet i Folketinget, så går et år eller to, og så er det da for resten fornuftigt nok, siger så den regering, som de samme partier støtter.
Jeg tror, alle ville sige ja. Vil det være billigere? Ja.
Vil man derfor på denne måde kunne få mere for de samme penge eller for den sags skyld spare?
Tilbage står så spørgsmålet, som mange har stillet: Hvordan kommer vi så fra den nuværende situation til en bedre situation?
Dér har man været meget interesseret i de danske udviklingsbevillinger.
Svaret er naturligvis, at den meget store klump penge, vi har, er øremærket. Disse penge er beskrevet i finansloven, og dér kan man se, hvorledes man har forskellige projekter på vej i røret.
Det, man gør, hvis der er nogle ting, man vil opprioritere, er, at man så til gengæld udskyder visse andre ting, ikke til evig tid, men i en periode.
Sådan var det at fordele byggebevillinger som undervisningsminister, og sådan er det at fordele udviklingsbevillinger som udviklingsminister.
Selvfølgelig kan man omprioritere, også selv om de samlede bevillinger bliver mindre.
Så vil jeg gerne takke de ordførere, som har bemærket, at det forslag, vi drøfter, handler om EU.
Det handler om en fælles indsats.
Vi beder her om en debat mellem Folketing og regering om, hvad Danmark skal arbejde for i EU.
Tak til hr. Melchior, fordi han bemærkede det, til fru Annette Just, fordi hun bemærkede det, og til ministeren.
Det er det, der er kernen i forslaget, men man kan jo ikke bede EU om noget, som man ikke også selv gør, og derfor de sidste fem linjer, som drejer sig om, at Danmark naturligvis selv skal gå i den retning, som vi beder andre gøre.
Med hensyn til de sikre områder vil jeg give ministeren ret i det, han sagde, at der er utallige eksempler på usikre nærområder og på flygtningelejre, der var usikre i nærområderne.
V og K fremsætter ikke forslag om, at nogen skal sendes tilbage til usikre områder.
Det drejer sig om at skabe sikre områder, så flere kan blive dér og ikke flygte videre, og så man også i et vist omfang, hvis det bliver aktuelt, kan sende nogle tilbage, som kommer fra disse sikre områder.
F. eks. må Istanbul vel betragtes som et sikkert område, og hvis flygtninge kommer til Europa fra Istanbul, er det vel rimeligt, at man i EU drøfter, hvorledes man kan sørge for, at de bliver i Istanbul som et nærområde for f.eks. kurdere.
Dermed har jeg også svaret hr. Søndergaard, der var optaget af en artikel i Information, der havde ringet rundt til forskellige diplomater fra nabolandes regeringer.
Naturligvis sagde diplomaten fra Bosnien, at han syntes, der var flygtninge nok i Bosnien, og naturligvis sagde diplomaten fra Kroatien, at han syntes, der var flygtninge nok fra Kroatien.
Jeg har i øvrigt personlig ført en samtale med ambassadøren fra Kroatien, og jeg vil gerne sige, at der er grund til, at både Danmark og EU taler med store bogstaver til Kroatien, som på et tidspunkt ikke engang ville lade busser med tilbagevendende flygtninge køre igennem Kroatien.
Vi skal bruge de midler, vi har, til at sikre, at så mange som muligt kan blive hjulpet i nærområder, og det skal vi i fællesskab gøre en indsats for i EU.