Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-11-10:
Tak for svaret.
Jeg mener jo, at vi står i en situation, hvor man har en række valg.
For det tyder jo på, at der er enighed om, at kvote 2-systemet ikke er ideelt, som det er i dag.
Det, mener jeg, er det, ministrene siger heroppefra, og det er jeg sådan set enig i.
Så kan man jo gå to veje.
Man kan konstatere, at det er rigtigt, at en femtedel af dem, der optages på de videregående uddannelser, kommer ind via kvote 2-systemet.
Man kan også konstatere, at en meget stor del af dem, der forsøger at komme ind via kvote 2, faktisk ikke kommer ind.
Så kan man jo vælge at gå i to retninger.
Enten kan man vælge at sige, at fordi der er så mange, der ikke bliver optaget via kvote 2, så nedlægger vi kvote 2 eller forandrer den så meget, at det kommer til at betyde noget helt andet, eller også kan man vælge at sige, at vi faktisk ønsker at optage flere gennem kvote 2 og dermed udvide den.
Selv i den sidste model er det faktisk muligt at gå flere forskellige veje, altså at man enten fokuserer meget enøjet på karaktergennemsnittet, hvad jeg mener regeringen gør, eller at man i højere grad lægger op til, at der kan være andre kvalifikationer, man kan lægge vægt på i forbindelse med optaget.
Jeg mener, at de udspil, vi har set fra regeringens side, baserer sig på et meget indskrænket syn på, hvad uddannelse er, og på, hvad uddannelse kan og skal bruges til i vores samfund.
Man mener nemlig, at der kun er én vej, og det er den slagne, formelle vej, og man kender kun én ting til vurdering af, hvad folk kan, og det er et karaktergennemsnit.
Det mener jeg ganske enkelt er for simpelt.
Det er ikke godt nok.
Så laver man en dispensationsmulighed, og det vil sige, at man ikke mener, at hovedadgangsvejen ind i uddannelsessystemet kan være en kvote 2-ordning.
Man gik under den tidligere regering med de nuværende regeringspartiers stemmer ind og lavede en begrænsning af, hvor mange der kunne blive optaget på kvote 2.
Nu vil man lave en yderligere begrænsning, samtidig med at man indsnævrer feltet af ting, ansøgerne kan lave for at komme ind via kvote 2.
Det vil altså sige, at man ikke længere mener, at det skal være en hovedadgangsvej ind i systemet, om end der er nogle dispensationsmuligheder.
Det mener jeg sådan set er fint i tråd med det, regeringen ellers har gjort, nemlig at kvæle de alternative veje ind i uddannelsessystemet for dem, der ikke lige er gået den slagne vej, og det mener jeg er meget problematisk i et samfund, hvor vi skal leve af viden, og hvor vi skal leve af uddannelse. Vi har set det, da regeringen nedlagde den fri ungdomsuddannelse, vi har set det i regeringens udspil omkring pædagoguddannelserne, hvor man meget gerne vil stramme op på adgangskravene til uddannelsen.
Jeg mener sådan set, at det er patetisk, at det vigtigste argument, man kan komme med, er, at der ikke er mange, der kommer ind via kvote 2-systemet.
Undskyld mig, men hvem er det, der beslutter, hvor mange der kan komme ind gennem kvote 2-systemet?
Det er jo sådan set regeringen selv.
Altså hvis regeringen mener, det er et problem, at der ikke er flere, der kommer ind gennem kvote 2-systemet, så kunne regeringen sådan set bare udvide antallet af mennesker, der kan komme ind gennem kvote 2-systemet.
Det er jo en selvopfyldende profeti, når man i 1998-99 lægger stemmer til at indskrænke antallet af mennesker, der kan komme ind gennem kvote 2, og man så et par år senere kommer og siger, at nu er der søreme ikke så mange, der kan komme ind, så nu bliver vi nødt til at afskaffe det.
Det mener jeg er den omvendte vej rundt.
Jeg mener, at det, der skal danne grundlaget for at vurdere, hvordan vi forandrer på kvote 2, for det er vi alle sammen interesserede i, er en diskussion af, hvad der er, der gør folk kvalificerede til at uddanne sig.
Der er jeg altså af den overbevisning, at et karaktergennemsnit, som man opnår, når man er 18-19 år gammel, og som man så kan få lov til at forbedre, til man er 19-20 år gammel, ganske simpelt er for snævert.
Det er for snævert et grundlag at vurdere folk på.
Jeg mener, at det ikke er nok med en dispensationsmulighed.
Der skal være et alternativ som hovedadgangsvej ind i uddannelsessystemet, som baserer sig på andet end et karaktergennemsnit, som man typisk opnår, når man er 18-19 år gammel.
Det vil altså sige, at jeg mener, det skal være sådan, at en 24-årig eller en 28-årig eller en 35årig kan komme ind, ikke på dispensation, men ad hovedadgangsvejen ind i systemet via den erfaring, vedkommende har opnået.
Jeg mener, at regeringen igen, repræsenteret ved de to ministre, heroppefra sådan set slår fast, at der alene er tale om en dispensationsmulighed og ikke en hovedadgangsvej ind i uddannelsessystemet; tværtimod lægger man faktisk op til, at hovedadgangsvejen – den eneste hovedadgangsvej ind i systemet – skal være, at man har et bestemt karaktergennemsnit fra sin studentereksamen.
Jeg synes, vi i stedet skal sørge for, at alle mennesker kan komme tilbage ind i uddannelsessystemet, hvis de af den ene eller anden årsag er faldet ud undervejs.
I stedet for mener jeg, at regeringen lægger op til at lukke dørene for unge mennesker, der ikke lige kunne finde den slagne vej, da de var 18-19 år gamle.
Så jeg synes, at vi skal tage en diskussion med det udgangspunkt, at alle i Folketingssalen ønsker at forandre på kvote 2-systemet, men at vi har meget forskellige opfattelser af, hvordan man forandrer det, sådan at det bliver mest hensigtsmæssigt, og så håber jeg, at vi, inden regeringen gennemfører de her ting, i et eller andet omfang kan nå hinanden.