Peter Duetoft (CD), 1997-12-18:
I CD fik vi det, som vi ville have det.
Vi havde i forbindelse med fremsættelsen af finanslovforslaget sagt på forhånd, at vi egentlig satsede lidt på en bogholderilov - en lov, der kunne holde statsskibet på ret kurs, men ikke lagde op til de store ideologiske øvelser.
Vi ønskede en lov, der kunne blive støttet af et bredt flertal her i Folketinget, og vi opfordrede til rimelig udramatiske forhandlinger.
Jeg ved godt, at en enkelt såkaldt analytiker skriver ca. hver anden dag i en morgenavis, at grunden til, at vi havde den holdning i CD, var, at vi var bange for et valg; men jeg vil gerne sige heroppefra, at det var ikke derfor.
Vi havde og har den holdning, fordi der forude ligger en folkeafstemning om Amsterdamtraktaten og vores fortsatte EU-medlemskab - ja, vi mener, de to ting hænger sammen.
Finanslove er vigtige, men - ja, undskyld
hr. finansminister - de er vand i forhold til det, der ville ske, hvis Danmark skulle sige nej til Amsterdamtraktaten og dermed skabe problemer for den europæiske udvikling, som har været med til at skabe stabilitet på vores kontinent og for CD er vigtigere end et enkelt års finanslov.
Det er vores opfattelse, at vi skal bruge kræfterne på arbejdet i EU, så vi kan få gennemført det, der er nødvendigt, og det betyder selvfølgelig også, at vi må klare de hjemlige ting bagefter.
Det er grunden til, at vi opfordrede til det, jeg kalder en bogholderilov, en lov uden de store reformer og uden de store revolutioner.
Sandheden er jo, at det går meget godt i Danmark.
Der kom ikke disse kæmpe omlæginger, som vi kunne være bange for, så det er faktisk et tilfreds CD, der ser tilbage på det, der er sket i de sidste måneder, og på det, der er kommet ud af det.
Nu er finanslovforslag og finanslov jo ikke kun debatter om teknik og tal og kurver; men jeg har en gang imellem haft fornemmelsen af, at mens vi har brugt en del timer herinde i går og i dag, har man af og til glemt, at der bag alle tallene og kurverne og teknikken rent faktisk er mennesker.
Det er meget let at stå her på Folketingets talerstol og sige, at så sparer vi lige 6 mia. kr., og så sparer vi lige 10 mia. kr., og så sparer vi lige 30 mia. kr.
Men for hver eneste krone, der bliver sparet, er der altså et menneske et eller andet sted i det danske samfund, der får et dårligere tilbud, nogle dårligere forhold eller mere usikkerhed og frygt, end vedkommende havde før. Jeg synes, det er utroligt at høre igen og igen, at Danmark ville blive et idealsamfund, et lykkeligt samfund, hvis man skar ned, for det ville stort set løse alle det danske samfunds problemer.
Det er godt nok en udtalelse med modifikationer, men jeg er overbevist om, at hvis vi gennemførte alle disse nedskæringer og alle disse omlægninger og alle disse opstramninger, ville vi opleve, at der rundt om i det danske samfund var mennesker, som ville sige: Hov, vores situation er blevet forringet, og vi er nu kommet ud i en utryg situation, som vi ikke ønskede!
Finansloven handler også om signaler om udviklingen i samfundet, og det vil jeg bruge lidt tid på nu.
Hvis vi kigger på den finanslov, der nu bliver vedtaget, lægger den op til, at Danmark fortsat skal være et samarbejdssamfund og ikke et modsætningssamfund.
For os er det i sig selv et mål, at der skal stå et bredt flertal bag en finanslov, og for os er det i sig selv et indlysende, at selv om det kun skulle være den næstbedste finanslov, er den bedre end den bedste, som kun får én stemmes flertal.
Vi har den indstilling alene af den grund, at man i det danske samfund skal kunne planlægge og vide, hvad man har at rette sig efter, også i tiden fremover.
Mange af de ting, der bliver vedtaget i forbindelse med finansloven, er jo ting, der rækker længere ud end lige året 1998, og derfor er det også væsentligt, at der er et bredt flertal.
Der har været et par hånlige bemærkninger om det i debatten i dag, men det vidner jo om styrke i det danske samfund, at der i virkeligheden ikke er længere afstand mellem SF og Venstre.
Jeg tror, det var hr. Kim Behnke, der lidt hånligt nævnte, at det er jo bare lidt smådiskussioner.
Ja, det er kun nogle smådiskussioner, for selv om vi tager de mest yderligtgående synspunkter med, er der vel i realiteten kun nogle få milliarder kroners forskel på den måde, man vil bruge de 400 mia. kr. på.
Et kæmpeflertal i Folketinget er jo enigt om, hvordan langt de fleste af disse 400 mia. kr. skal bruges.
Det kan da godt være, det ville være mere farverigt.
Det kan da godt være, det ville have givet en skarpere debat, og det kan da godt være, at ideologerne på alle sider ville have elsket, hvis det var anderledes.
Men jeg synes nok, vi skal prise os lykkelige for, at stabiliteten i det danske samfund netop bygger på, at et stort antal partier og synspunkter kan mødes og dermed skaber et stabilt Danmark.
I CD er vi imod alle disse kunstige modsætninger, og vi er imod, at man skal bygge skel op, for det er ikke rigtigt.
Kommer man ud i den virkelige verden, er det jo ikke rigtigt, at det enten er erhvervslivet eller den sociale velfærd, enten privat virksomhed eller offentlig virksomhed, enten privatbilerne eller den kollektive trafik og enten danskerne eller udlændingene.
Sandheden er, at det er et både-og: Det er danskerne og udlændingene, det er privatbilerne og den kollektive trafik, det er det private og det offentlige, og alle har brug for hinanden.
Det er en lang række fælles ønsker og en lang række fælles rammer, der danner det samfund, vi har.
Forudsætningen for velfærdssamfundet og forudsætningen for, at vi har den sociale tryghed, vi har her i Danmark for langt de fleste mennesker, er, at vi har et velfungerende erhvervsliv.
Derfor er det godt, at der med denne finanslov sendes et signal til erhvervslivet om, at vi stadig er optaget af det administrative bøvl, der gør, at mennesker enten ikke vil gå i gang med noget eller føler, at dagligdagen er meget besværlig, når man driver virksomhed her i landet.
Det er godt, der er vist vilje til fortsat at fjerne gebyrer, når de stiller sig i vejen for udviklingen, det er noget, vi gerne vil se mere af, og vi håber, at regeringen også vil være optaget af det i det kommende år.
Men det er også meget vigtigt, at omkostningsniveauet holdes i ro, og jeg må indrømme, at jeg synes, det er uklogt
af regeringen, at den kom med forslaget om sygedagpengene, ligesom vi mener, det var uklogt af regeringen, at den kom med forhøjelsen af AER-bidraget.
Vi mener ikke, det på dette tidspunkt er særlig klogt at lægge øgede byrder på erhvervslivet, så vi må sige, at vi er uenige i noget af det, regeringen rent faktisk har fået igennem i finansloven.
Til gengæld er vi meget glade for, at generationsskiftespørgsmålet nu bliver taget op. Vi er glade for, at der bliver nedsat et udvalg, og vi mener også, det er væsentligt at kigge på den urimelige goodwillbeskatning og betydningen af, at ejere kan overdrage deres virksomhed til næste generation eller medarbejderne, så de kan drive den videre, i stedet for at virksomhederne bliver drænet for millionbeløb, hvorefter de ikke har en chance for at fortsætte. I velfærdsdiskussionen, som foregår sideløbende med finanslovdiskussionen, tager CD stadig udgangspunkt i, at vi kan altså godt klare det.
Alt grædekoneriet om, at det er godt nok, men det har vi ikke råd til, osv., tror vi ikke på.
Vi tror, at vi i her Danmark godt kan have en sådan økonomi og en sådan økonomisk udvikling, at vi har råd til velfærden.
Vi er selvfølgelig enige i, at der skal være ret og rimelighed i velfærden.
Vi er enige i, at der bør strammes op i rådighedsreglerne på arbejdsmarkedet, så man kan være sikker på, at folk tager det arbejde, der er at få i nærheden af dem, i stedet for at gå arbejdsløse.
Der er intet så umuligt her i verden som at have en position i et samfund, hvor man får en check i hånden og ellers får at vide, at man kan sætte sig hen i et hjørne og gerne må sætte sig på sine hænder, for man skal helst ikke foretage sig noget som helst.
Der skal være ret og rimelighed i tingene af to grunde: dels af hensyn til de mennesker og dels for at sikre, at de mennesker, der via en relativt høj skat skal betale til velfærdsstaten, fortsat vil betale.
Vi siger afgjort nej til at ødelægge dagpengesystemet.
Vi mener ikke, at de udspil, der er kommet fra bl.a. Venstre og De Konservative, er rimelige, og vi mener ikke, man skal fjerne efterlønnen.
Det er vi modstandere af, for der er ingen idé i at fjerne den mulighed for nogle mennesker, der er blevet presset ind i en situation, hvor de ikke længere kan være aktive på arbejdsmarkedet.
I stedet skulle vi lokke med en seniorpolitik og måske i fællesskab forsøge at ændre erhvervslivets holdninger på området, så man også tager mennesker på 50 år, 55 år og 60 år så seriøst, at man vil give dem udviklingsmuligheder, kurser og efteruddannelse og sørge for, at de opfattes som både aktive og velkomne aktører på arbejdsmarkedet.
Det, der er gået galt, er jo, at der i så mange år er blevet udsendt signaler fra erhvervslivet om, at når man var over 45-50 år, kunne man alligevel ikke bruges til noget, og så tror da pokker, at folk lokkes til at gå på efterløn.
Derfor er det nødvendigt at udsende et andet signal, og derfor er vi godt tilfredse med, at denne finanslov ikke indeholder nogen angreb på den del af arbejdsmarkedet, og at der heller ikke lægges op til at fjerne nogle af de muligheder, der findes.
Vi er også nødt til at tage hul på spørgsmålet om det internationale samfunds betydning for vores arbejdsmarked, og CD's bud har været klart nok, selv om vi desværre ikke ser særlig meget til det i finansloven.
Vi mener stadig, at man også i den offentlige styring er nødt til at lægge op til, at servicesektoren skal styrkes, og derfor regner vi med, at dette bliver den sidste finanslov, hvori der ikke på en eller anden måde indgår tanker om beskæftigelsesfradrag eller i hvert fald en indarbejdelse af muligheder for, at en lang række af de servicejob, der i dag ikke kan besættes, fordi de simpelt hen ikke kan bære en normal løn, rent faktisk bliver besat i et samspil mellem den offentlige og den private sektor.
Der er to grunde til, at vi har den opfattelse: for det
første fordi det er nødvendigt, hvis regeringens planer om fortsat nedgang i ledigheden skal blive til virkelighed.
Vi er simpelt hen nødt til at kigge på den del af arbejdsmarkedet og skabe tilbud til den gruppe mennesker her i Danmark, som vi ikke via en masse uddannelser kan få til at tage de job, vi taler om her.
For det andet er det nødvendigt, hvis vi skal fastholde høj beskæftigelse i forbindelse med udvidelsen af EU mod øst.
Der bliver hård konkurrence på en række produktionsområder, og hvis det ikke skal ende med en højere arbejdsløshed, er vi nødt til at få servicesektoren på banen.
Der er intet så krænkende for retsbevidstheden, som hvis politiet har intensiveret efterforskningen i en sag og har fanget de folk, der faktisk har begået noget kriminelt, men samtidig må sige til dem: Vi kan for øvrigt ikke komme igennem med sagen ved domstolene, og hvis I alligevel får en straf, kommer I for øvrigt heller ikke i fængsel.
Det er aldeles uacceptabelt, lige så uacceptabelt som når f.eks. stærke fanger i fængslerne jagter rundt med alle andre inklusive personalet og dermed skaber nogle forhold, der simpelt hen ikke er et retssamfund værdigt.
Vi er glade for, at der med finansloven for 1998 tages hul på at lave flerårige forlig for kriminalforsorgen, for hos os er det altså ikke et fyord at tale om lov og orden.
CD går rent faktisk ind for lov og orden, fordi lov og orden er værnet for de svage i et samfund, så de også kan komme til orde.
Det er ikke junglelovssamfundet, vi skal have, og det er ikke den stærkestes ret, der skal være gældende.
Miljøet har selvfølgelig været en hel del fremme i forbindelse med debatten om finansloven, og jeg er nødt til at sige, at jeg føler, at regeringspartiernes ordførere har været meget præget af en selvretfærdighed, der næsten er uden lige.
Det irriterer i hvert fald os noget, at hver gang der diskuteres miljø - det er også fremgået af debatten i går og i dag - og man ikke er enig med ministeren og miljøordførerne fra Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet, ønsker man ikke at forbedre miljøet; men hvis man bare plaprer efter og siger ja til alt, hvad de kommer frem med, er man miljøhelte.
De har selvfølgelig ret i noget af det, de siger, men igen må jeg sige, at måske ville det være bedre, hvis en del af vores miljøindsats foregik de steder i verden, hvor forureningen rent faktisk er størst.
Det kan ikke være rigtigt, at vi skal bruge oceaner af penge på at lave nogle marginale forbedringer i Danmark, når vi i virkeligheden kunne få langt mere miljø i udlandet for de samme penge.
Det har ikke noget at gøre med, at vi ikke ønsker et godt miljø i CD, det har noget at gøre med, at der er en anden vej at gå, og i forhandlingerne om miljøpakkerne ville det altså også være rart, hvis regeringspartierne ville tage udgangspunkt i, at de, der mener noget andet end dem selv, faktisk også går ind for et godt miljø, men blot forsøger at anvise nogle andre veje.
Forudsætningen for et kompromis er jo, at man accepterer, at den anden part også har nogle points, og det synes jeg godt regeringen kunne lægge sig lidt på sinde.
Vi håber, at den kvælstofaftale, der er indgået, og som vi har fået lov til at tilslutte os, bliver til noget, og at forhandlingerne kommer til at ende med et godt resultat.
Det vil vi bestemt bidrage til.
Men angående pesticiderne tror vi altså ikke, at en forhøjelse af pesticidafgiften er det bedste i denne verden.
Vi tror ikke på det, fordi vi stadig ikke kan se, at grundtanken - det, at man, når bare man har råd til at betale, godt kan få lov til at svine videre - er noget godt udgangspunkt.
Til gengæld står vi fuldstændig ved den melding, vi har givet om dyrkningsrestriktioner i vandudvindingsområderne, for det er en god idé.
Tankegangen er jo den, at man siger:
Her er et følsomt område, der betyder noget for drikkevandet, og lad os forbyde brugen af pesticider i det område mod til gengæld at sikre, at de mennesker, der dyrker de områder, ikke skal betale alle omkostningerne, for de skal ikke ruineres af den grund. Derfor må samfundet, det vil så sige dem, der får fornøjelsen af det rene vand, sørge for, at levestandarden kan bibeholdes hos de mennesker, der nu ikke kan bruge den meget intensive dyrkeform, de anvender. Se, det er en fornuftig måde at lave miljøpolitik på, og den støtter vi fuldt ud, men det andet med at lægge op til, at bare man kan betale, så må man gøre hvad som helst, det bryder vi os ikke om.
Vi er altså også, som jeg sagde i går, tilfredse med emballageafgiften.
Vi mener faktisk, det er et miljømæssigt fremskridt, at man har bredt den ud til andre effekter, end man havde før.
Det er vi da glade for at vi har kunnet bruge en finanslov til at lave. Når vi nu taler om afgifter, har vi jo vendt os imod tobaksafgiftens forhøjelse.
Det begrundede jeg i går med grænsehandelen, og det er også den melding, vi har givet.
Der var faktisk den undertone, at vi var ret trætte af den forbudspolitik og jagtpolitik, som regeringen havde lagt op til på de her områder.
Vi synes stadig væk, det var trist, at regeringen, samtidig med at vi diskuterede den her tobaksafgift, gik ud og ødelagde en aftale mellem den danske tobaksindustri og sundhedsministeren om frivillige aftaler om tobaksreklamer.
Noget, der havde fungeret fantastisk vel, gik regeringen glædestrålende ud og ville ødelægge og sørge for, at en frivillig aftale, der fungerede vel, skulle omdannes til faste regler, endda på EU-plan.
De signaler vil vi godt gøre lidt op med og sige, at her er vi altså ikke med.
Vi ønsker ikke et forbudssamfund som det norske eller det amerikanske på det her område.
Vi synes, det er uhyggeligt at opleve, hvor langt man går på området.
Og vi tror i øvrigt, at grundlaget for at gøre det, er noget, som er meget diskutabelt.
Det var også det signal, vi gerne ville sende til regeringen i forbindelse med tobaksafgiftsdiskussionen, men naturligvis var hovedpointen, at det er omkring grænsehandelen.
Kulturområdet er stærkt i finansloven.
Jeg fik en lille diskussion med Dansk Folkeparti i går, og jeg er da villig til at tage den igen.
Men vi tror altså stadig væk på, at en aktiv kulturpolitik er forudsætningen
for, at vi kender vore egne rødder i det danske samfund og dermed er rustet til både at gå ind i det internationale samarbejde, men også til at modtage fremmede i vores land. Men en anden side af kulturdiskussionen er jo, at en stærk kulturpolitik er den eneste forudsætning, vi har for at sørge for, at fremtidssamfundet med al dens nye teknologi og skærme og terminaler, og hvad ved jeg, ikke bliver et koldt og menneskeuvenligt samfund. Det internationale ansvar står vi ved, og vi er glade for, at man i den finanslov, der bliver vedtaget nu, ikke har svækket den del.
Vi mener stadig væk, at Danmark skal yde
ganske meget til hjælpen til ulandene.
Det er blevet sagt flere gange, navnlig af hr. Thor Pedersen.
I formiddags blev det stort set fremstillet, som om det gjaldt om at være nummer ét i verden.
Det var det, der var hovedformålet.
Vi skulle være en af dem, der gav mest.
Og gav de andre ikke noget, så kunne vi også lade være med at give noget; bare vi stadig væk gav mest.
Det er altså ikke et løb om at blive nummer ét.
Danmark skal være med til at løse nogle problemer for nogle mennesker, der har det rædselsfuldt rundt omkring.
Og udsender Danmark, som er et af verdens rigeste samfund, det signal bl.a. til andre FN-lande, at det betyder ikke så meget, og at vi også godt kan holde op, så vil de, der giver mindre, give endnu mindre.
Og det vil føre til nøjagtig den situation, som hr. Thor Pedersen tidligere i dag har nævnt: at der kommer flygtninge, at der er folk, der på grund af sult og ulykker kommer her til vort land. Det vil bare styrke det.
Der er overhovedet ingen sammenhæng i Venstres og De Konservatives nedskæringsønsker på ulandspunktet og så deres holdninger omkring flygtninge og indvandrere.
De modarbejder deres egne holdninger.
I øvrigt er vi tilhængere af de diskussioner, der har været omkring de fremmede i Danmark.
Vi vil gerne integrere bedre.
Vi vil gerne have bedre boligpolitik, bedre uddannelsespolitik, bedre danskundervisning, og de retspolitiske spørgsmål omkring indvandrere og flygtninge kommer vi så tilbage til.
Men det afspejler sig jo allerede i finansloven, at der skal ske nogle ændringer her, og det er vi bestemt tilhængere af.
Men vi er modstandere af, at Danmark skal være et hermetisk lukket samfund.
Dér er vi enige med regeringen, og dér tror vi altså, at vores internationale politik koblet sammen med f.eks. kulturpolitikken i Danmark vil modvirke det. Så bare som slutbemærkning: I virkeligheden er de største problemer nok slet ikke det, finansloven handler om.
I virkeligheden er de største problemer i Danmark det, at man i Danmark ikke må være anderledes, at de sindslidende vil man ikke have rundt omkring, for de er nok farlige, for det har man læst i en avis; de handicappede skal man ikke se på, for det er ikke noget, vores børn skal have med at gøre, og de fremmede skal ikke være her, hvis de ikke alle sammen går over og lærer at blive danskere på fuld kraft.
Og i øvrigt er vi ligeglade med, at naboen er isoleret og ensom.
Se, alt det er en holdningsdiskussion, som vi i virkeligheden burde bruge meget, meget mere tid på end at bruge tiden på en finanslov, der er de fysiske rammer for, hvad der skal ske i det danske samfund.
Vi skal tage udgangspunkt i, at mennesker kan noget, er til noget og vil noget, og det vil alle efter de evner, de har, i kraft af deres handicap eller i kraft af den holdning, de nu har.
Derfor er det altså et mere menneskevenligt samfund, der skal komme ud af det hele.
Lad os dog bruge alle de kræfter, vi kan, på det i stedet for at slås om nogle få milliarder i et budget, der i virkeligheden er så stort i forhold til de få milliarder, at det ikke er så meget, vi slås om.