Kim Behnke (FP), 1999-04-06:
Den opmærksomme læser af dagens forespørgsels tekst vil kunne konstatere, at Fremskridtspartiet ikke er medforespørger, og det er vi meget godt tilfredse med, for Fremskridtspartiets opfattelse er, at ikke bare forespørgselsdebatten her, men så sandelig også det forslag til vedtagelse, der er fremsat, ikke har den fornødne relevans.
Det blev under forespørgslens begrundelse godtgjort, at vi om få uger kan fejre 50-året for etableringen af Europarådet, og det er jo et passende tidspunkt at gøre status på.
Vi har også lige fejret 50-året for etableringen af NATO, og dér må jeg sige, at det måske er på en lige lovlig voldsom måde, man fejrer dét i øjeblikket, men ikke desto mindre kan vi da glæde os over, at i de 50 år, hvor NATO har eksisteret, har der ikke været krigshandlinger på dansk jord.
Og vi har for få dage siden fejret 50-året for det danske hjemmeværn og i den forbindelse glædet os over den rolle, hjemmeværnet har spillet med hensyn til forsvaret af Danmark.
Det er altså en god anledning til at gøre status, og vi deltager gerne i en status over, hvad Europarådet rent faktisk har formået i 50 år.
Og nogle af de sager ved Menneskerettighedsdomstolen, der mest har vakt vores interesse, er selvfølgelig dem, hvor danskere gennem årevis er blevet slæbt igennem det danske retssystem, uden at de danske myndigheder har fundet anledning til at få sagerne afsluttet, og hvor Menneskerettighedsdomstolen med rette har påtalt dette over for Danmark og har sagt, at sådan kan man ikke være bekendt at behandle borgere i et moderne, demokratisk samfund. Men kigger vi så på, hvad Europarådet i øvrigt foretager sig, kan jeg dele hr. Søren Søndergaards opfattelse: Ude i befolkningen er der bestemt ikke den store viden om det.
Mange tror, at Europarådet og Europa-Parlamentet er det samme, men det er der nok også den tekniske forklaring på, at man i mange år har benyttet det samme lokale til at holde plenarforsamlinger i, og at det derfor, når der vises billeder af henholdsvis Europarådet og Europa-Parlamentet, oven i købet er den samme sal, der bliver vist billeder fra. Men det er jo også, fordi Europarådets Parlamentariske Forsamling ikke er andet end en snakkeklub, som indimellem vedtager nogle mere eller mindre absurde rapporter, udtalelser og fejlanalyser, og hvad vi ellers har set igennem årene. Vi har set fuldstændig grebet ud af luften-rapporter, som klassificerer Fremskridtspartiet i Danmark og for den sags skyld også Fremskrittspartiet i Norge som hørende til nazismebevægelsen i Europa, og når vi ser den slags fra Europarådet, kan vi jo kun trække på skulderen og sige: Nå!
Et andet problem for Europarådet er, at de beslutninger, der bliver truffet, jo er mere eller mindre tilfældige, sådan som fru Elisabeth Arnold netop gjorde opmærksom på: tilfældige med hensyn til sammensætningen af den parlamentariske forsamling og tilfældige med hensyn til, hvordan tingene bliver til, med nogle ganske få undtagelser.
Og for Fremskridtspartiet er det sådan, at den sidste rest af tro på, at Europarådets Parlamentariske Forsamling har nogen som helst relevans i det moderne samfund, den sidste rest mistede vi, da man optog Rusland som medlem af Europarådet, for alle var klar over, at man optog Rusland i strid med den menneskerettighedserklæring, der er grundlaget, alle var klar over, at Rusland på det groveste overtrådte adskillige punkter i menneskerettighedserklæringen, men som Fremskridtspartiets repræsentant ved den pågældende forsamling blev gjort opmærksom på, måtte vi jo have forståelse for, at det var af politiske - storpolitiske, sikkerhedspolitiske - grunde, man optog Rusland: Rusland havde brug for anerkendelse.
Lidt ligesom når man mødes i G 7, som nu hedder G 8, og hvor der så langes en check over bordet til russerne som en anerkendelse fra Vesten, havde Rusland på samme måde brug for anerkendelse fra Europarådet. De russiske politikere havde brug for at komme hjem og sige: Nu er vi blevet en del af Europarådet.
At man på den måde optager et nyt land vel vidende, at menneskerettighederne krænkes på det groveste i det land, var efter vores mening enten dråben, der fik bægeret til at flyde over, eller den sidste dråbe, der var tilbage i bægeret, den sidste dråbe af respekt for, hvad Europarådet beskæftiger sig med.
Kan vi så undvære Europarådet?
Ja, vi fik at vide i dag fra CD's ordfører, hr. Duetoft, at Europarådet jo var en glimrende skole for parlamentarikere, så de kunne lære, hvad parlamentarismen går ud på.
Hvis den opgave i fremtiden skal løses af nogle andre end Europarådet - jeg synes i øvrigt, det er lidt usædvanligt at have et Europaråd som sådan en uddannelsesinstitution for parlamentarikere, der skal lære parlamentarismens kunst - så findes der jo et andet organ, der hedder
Interparlamentarisk Union.
Så må man vel kunne påtage sig den uddannelsesopgave i den forsamling.
Kigger vi så på nogle af de mere indholdsmæssige ting, som Europarådet gennem årene hævder at have beskæftiget sig med, ja, da er det vores opfattelse, at etableringen af OSCE, som i øvrigt har Fremskridtspartiets fulde opbakning, jo har været den mest væsentlige afløser for et organ, hvor man kan diskutere Europas sikkerhed, Europas politiske udvikling, vel at mærke på helt andre præmisser, end når man i parlamentarikerforsamlingen i Europarådet snakker i dagevis og kommer med nogle udtalelser, som ingen føler sig forpligtet af.
Der er langt mere respekt, langt mere forpligtelse i de ting, der bliver besluttet i OSCE.
Endelig er der jo en tendens i øjeblikket i retning af, at EU overtager rollen som den enhed i Europa, som skal påtage sig at få ført parlamentarikere fra alle lande sammen.
I gamle dage, før 1989, var det jo sådan, at da talte
man om EU, og så talte man om det aleuropæiske - da havde man også de østeuropæiske lande med - og, bevares, dengang var der da sikkert en opgave for Europarådet, sådan at man ved passende lejligheder kunne mødes med parlamentarikere fra den anden side af Jerntæppet.
Men det Jerntæppe eksisterer ikke længere.
Og derfor er det efter vores mening sådan, at man ikke længere har noget at bruge selve parlamentarikerforsamlingen i Europarådet til.
Og derfor kan vi naturligvis ikke stemme for en vedtagelse, der går ud på, at man skal styrke samarbejdet omkring Europarådets Parlamentariske Forsamling og ministerkomiteen.
De behov, der måtte være for, at udenrigsministre og statsministre fra de respektive medlemslande stikker hovederne sammen, ja, de behov kan jo tilfredsstilles, uden at man har en parlamentarikerforsamling, og derfor kan vi naturligvis ikke støtte det forslag til vedtagelse.
I det hele taget mener vi, at konklusionen, nu, hvor der er gået disse 50 år, så må være, at Europarådet havde en opgave at løse i koldkrigsårene, men da koldkrigsårene heldigvis er forbi, har Europarådets parlamentarikerforsamling løst den opgave, og derfor er der ingen grund til kunstigt at holde liv i en organisation, som ingen interesserer sig for.
Uden at skulle give mine ærede kolleger, der har været ordførere i sagen, karakter,
synes jeg også, at man i en række af ordførertalerne sporer en vis famlen efter, om man ikke kan finde på et eller andet at sætte Europarådet til i fremtiden.
Dér mener jeg, at man i det moderne samfund og med de andre organer, vi har fået etableret i Europa, har så rig mulighed for at få løst de opgaver, man er kommet i tanker om.
Så derfor er det Fremskridtspartiets opfattelse, at vi bør fejre 50-året med, at Europarådets parlamentarikerforsamling bliver nedlagt.