Lene Espersen (KF), 2004-01-30:
Jeg vil indlede med at behandle forslaget til folketingsbeslutning B 39 om meddeleret for offentligt ansatte.
I forslaget opfordres regeringen til at fremsætte lovforslag om indførelse af en meddeleret for offentligt ansatte i tilfælde af uredelighed i den offentlige forvaltning eller åbenbart misbrug af offentlige midler.
Beslutningsforslaget er ifølge bemærkningerne bl.a. inspireret af den såkaldte whistleblower-lovgivning i Storbritannien, USA og Sverige.
Sådanne regler går efter det oplyste ud på at sikre ansatte en ret til anonymt at videregive oplysninger til medierne om bl.a. eventuelle ulovlige forhold på deres arbejdsplads.
Benytter den ansatte sig af meddeleretten, vil vedkommende desuden skulle være sikret mod negative ansættelsesmæssige konsekvenser.
I beslutningsforslagets bemærkninger er det anført, at det vil være i samfundets interesse, at offentligt ansatte kan gøre omverdenen opmærksom på bl.a. uredelige forhold, der måtte foregå inden for den myndighed, hvor vedkommende er ansat.
Man kan naturligvis kun være enig med forslagsstillerne i, at ethvert tilfælde af uredelighed eller misbrug inden for det offentlige må bekæmpes. Jeg er også enig i, at hvis der måtte foregå ulovligheder hos den pågældende forvaltningsmyndighed, skal de ansatte i den forbindelse være berettigede til at gøre opmærksom på det.
På den baggrund vil jeg gerne indledningsvis udtrykke min anerkendelse og min sympati for de grundlæggende betragtninger, der ligger bag beslutningsforslaget.
Der er tale om et forslag, der bestemt kan give anledning til nærmere overvejelser.
Samtidig mener jeg, at man skal sætte spørgsmålstegn ved, om den metode, der lægges op til i forslaget, vil være den mest velegnede.
Vi skal jo ikke lave lovgivning for lovgivningens egen skyld, og spørgsmålet er, om en nærmere lovgivning om offentligt ansattes meddeleret vil indebære en reel gevinst.
I den forbindelse er det vigtigt at gøre sig klart, hvad der allerede gælder på området i dag.
Heraf fremgår det, at offentligt ansatte har en vidtgående ret til at videregive oplysninger, bl.a. til medierne, så længe den ansatte ikke røber fortrolige oplysninger i strid med sin tavshedspligt, og selv ved videregivelse af tavshedsbelagte, fortrolige oplysninger følger det af straffelovens § 152 e, at den offentligt ansatte ikke kan straffes, hvis videregivelsen er sket i berettiget varetagelse af åbenbar almeninteresse eller af eget eller andres tarv.
Der kan selvfølgelig også opstå konkrete tilfælde, hvor den ansatte er i tvivl om sine rettigheder, det vil sige er i tvivl om, hvorvidt det i den konkrete situation vil være berettiget at videregive bestemte oplysninger til f.eks. medierne. Jeg kan derfor have forståelse for et ønske om at overveje, om der kunne være anledning til at præcisere reglerne på dette område.
Umiddelbart tvivler jeg dog på, at det vil skabe større klarhed om de ansattes rettigheder, såfremt der indføres ny lovgivning på området.
Det vil næppe kunne undgå at være meget upræcist.
Vi må også være opmærksomme på, at der naturligvis vil være en række tilfælde, hvor ledelse og medarbejdere kan være uenige om, hvorvidt en bestemt disposition er lovlig, f.eks. fordi fortolkningen af en lovbestemmelse kan give anledning til reel tvivl.
Det er jo velkendt, at der blandt fagfolk og også i det her tilfælde ansatte hos en myndighed kan være forskellige opfattelser af, hvad der er det rigtige resultat.
Efter min mening er det meget vigtigt, at der ikke gennem regler om de ansattes meddeleret sendes et signal om, at en ansat i sådan et tilfælde nødvendigvis bør overveje at gå til medierne med sagen.
Heri ligger ikke, at en ansat i alle tilfælde vil være retligt afskåret fra at orientere pressen om en bestemt sag, men jeg tror faktisk, at man på offentlige arbejdspladser, både hos ledelse og andre medarbejdere, normalt ville foretrække, at sådanne fagligt funderede uenigheder som f.eks. lovfortolkningsspørgsmål afklares internt hos myndigheden.
Endelig vil jeg nævne, at der ikke er tradition for i lovgivningen at forsøge i nærmere detaljer at afgrænse indholdet af de retsprincipper, der gælder for offentligt ansatte.
I stedet er der tale om et område, hvor de generelle retsprincipper og regler i vidt omfang udvikles og udfyldes gennem praksis, herunder gennem praksis hos Folketingets Ombudsmand.
På den baggrund kan regeringen ikke umiddelbart støtte et forslag om at gennemføre en særlig lovgivning på området.
Jeg har imidlertid som sagt forståelse for de tanker, der ligger bag forslaget, og anerkender fuldt ud forslagsstillernes ønske om i videst muligt omfang at sikre, at der ikke hos offentlige myndigheder foregår ulovlige eller andre kritisable forhold.
Efter min opfattelse vil det derfor være nærliggende, at de overvejelser, der ligger bag beslutningsforslaget, bliver inddraget i arbejdet i det udvalg, der er nedsat efter Folketingets vedtagelse nr. V 36 af 30. januar 2003 med henblik på at analysere og vurdere behovet for en yderligere præcisering af reglerne for embedsmænd og særlige rådgivere. Dette udvalg, der som bekendt har professor Jens Peter Christensen som formand, er i forvejen ved at se på en række spørgsmål om offentligt ansattes retsstilling, der kan have en vis berøring med de spørgsmål, der er omfattet af dette beslutningsforslag.
Jeg håber derfor, der vil være opbakning til, at vi beder dette udvalg om at se på disse spørgsmål, således at vi herigennem kan få en grundig sagkyndig analyse og vurdering af de spørgsmål, beslutningsforslaget angår.
I givet fald bør det naturligvis overvejes, om det vil være hensigtsmæssigt at justere udvalgets sammensætning.
Jeg vil så gå over til B 40, der handler om offentligt ansattes ytringsfrihed.
Her opfordres regeringen til at fremsætte lovforslag om offentligt ansattes ytringsfrihed og tage nødvendige og relevante initiativer til at fremme en målsætning i den offentlige forvaltning om, at offentligt ansatte i væsentlig større omfang end i dag deltager aktivt i den offentlige debat.
I bemærkningerne anføres det bl.a., at der med forslaget ikke lægges op til at ændre de gældende regler for offentligt ansattes ytringsfrihed.
Imidlertid ønsker forslagsstillerne, at der sker en lovfæstelse af reglerne på dette område, som i dag ikke er genstand for en nærmere lovgivning.
Også med hensyn til dette beslutningsforslag synes jeg, at forslagsstillerne fortjener anerkendende ord.
Enhver, der læser bemærkningerne til forslaget, kan se, at der ligger både seriøse og kyndige overvejelser bag forslaget.
Det spørgsmål, som beslutningsforslaget rejser, er først og fremmest, om der er et reelt behov for at lovfæste de gældende regler for offentligt ansattes ytringsfrihed.
I den forbindelse er det værd at komme ind på, hvad der i dag gælder for offentligt ansattes ret til at deltage i den offentlige debat eller på anden vis ytre sig over for offentligheden.
Som omtalt i forslagets bemærkninger gælder grundlovens bestemmelser om ytringsfrihed også for offentligt ansatte - naturligvis, kunne man fristes til at sige.
Det betyder heller ikke, at offentligt ansatte, der som privatpersoner f.eks. ønsker at deltage i den offentlige debat, kan mødes med krav om kontrol med deres ytringer, der vil have karakter af censur.
Noget andet er, at offentligt ansatte ligesom andre vil kunne mødes med sanktioner, hvis de ved deres ytringer krænker bestående pligter eller rettigheder.
Det er således klart, at den offentligt ansatte ikke kan tilsidesætte sin tavshedspligt eller almindelige regler om ærekrænkelser, injurier m.v.
Det er endvidere afgørende at sondre mellem den situation, hvor den offentligt ansatte udtaler sig i tjenesten, og den situation, hvor vedkommende udtaler sig som privatperson.
En myndigheden har altid en ret til at bestemme, hvem der kan udtale sig på myndighedens vegne.
En myndighed kan derfor bestemme, at en ansat ikke må udtale sig på myndighedens vegne, eller at vedkommende på forhånd skal have godkendt sine udtalelser, inden de gives videre til offentligheden.
Hvis den offentligt ansatte vælger f.eks. at deltage i den offentlige debat, kan det være en pligt for vedkommende at præcisere, at man udtaler sig som privatperson.
Det gælder navnlig, såfremt vedkommende vil udtale sig om forhold, der vedrører den pågældendes eget arbejdsområde.
Ved at gøre det klart, at man udtaler sig som privatperson, undgås i disse tilfælde, at nogen fejlagtigt skulle opfatte udtalelserne som udtryk for ansættelsesmyndighedens synspunkter.
Inden for disse rammer vil offentligt ansatte f.eks. også kunne fremsætte kritiske synspunkter om deres ansættelsessted og arbejdsområde.
Bl.a. vil den offentligt ansatte i givet fald kunne give udtryk for, at en politisk beslutning om besparelser eller ændret lovgivning inden for vedkommendes arbejdsområde efter den pågældendes opfattelse vil føre til forringelser af den ene eller den anden karakter.
Inden for den ansattes arbejdsområde antages det dog, at der gælder visse begrænsninger.
Det skyldes hensynet til, at myndighedernes beslutninger skal kunne føres ud i livet uden at blive vanskeliggjort eller umuliggjort af kritiske udtalelser fra ledende medarbejdere. Der skal imidlertid foreligge særlige grunde i det konkrete tilfælde for at anerkende sådanne begrænsninger i ytringsfriheden.
Bl.a. må det indgå, om den ansatte har været aktivt medvirkende i myndighedens beslutningsproces, og om udtalelserne fremsættes før eller efter, at denne beslutningsproces er tilendebragt.
De gældende regler og principper for offentligt ansattes ytringsfrihed er udførligt beskrevet i den forvaltningsretlige litteratur.
Hertil kommer en omfattende ombudsmandspraksis på området.
Jeg tvivler på, at det vil bidrage til en klarere retstilstand at søge at lovgive nærmere om ytringsfriheden for offentligt ansatte.
Vi har en gennemarbejdet og veludviklet praksis på området, og lovgivning vil ikke kunne hindre, at der kan opstå tilfælde, hvor det må bero på en nærmere konkret vurdering, om en offentligt ansat må have handlet ud fra de meget vide rammer, der som anført gælder med hensyn til ytringsfriheden.
Beslutningsforslaget lægger også op til, at regeringen skal tage initiativer med henblik på at fremme offentligt ansattes deltagelse i den offentlige debat.
Jeg mener, at det som udgangspunkt må være op til det enkelte ansættelsessted at vurdere, om der kan være behov for initiativer af denne karakter, og jeg er derfor også umiddelbart noget skeptisk over for synspunktet om, at det er regeringens opgave at tilskynde offentligt ansatte til at deltage i den offentlige debat.
Det er vel i bund og grund en privat sag, om man vil deltage i den offentlige debat eller ej.
Lige så vel som der skal være adgang for offentligt ansatte, der ønsker det, til at deltage i den offentlige debat, må det også være frit for den enkelte at vælge ikke at indgå aktivt i f.eks. en offentlig diskussion om emner, der knytter sig til den pågældendes arbejdsområde.
Der må man have respekt for den enkeltes eget valg.
Regeringen kan på den anførte baggrund ikke umiddelbart støtte beslutningsforslaget, men jeg finder samtidig ligesom med beslutningsforslag B 39, at det vil være nærliggende at inddrage de pågældende spørgsmål i arbejdet i det udvalg, der er nedsat for at undersøge behovet for en yderligere præcisering af reglerne for embedsmænd og særlige rådgivere, det såkaldte Jens Peter Christensen-udvalg.
Udvalget vil i givet fald blive bedt om også at gennemgå reglerne om offentligt ansattes ytringsfrihed samt at analysere og vurdere de spørgsmål, som beslutningsforslaget angår.
I givet fald bør det, som jeg tilsvarende nævnte med hensyn til B 39, overvejes, om der skal justeres på udvalgets sammensætning, så det også opfylder formålet med beslutningsforslaget.