Anders Fogh Rasmussen (V), 2002-05-30:
Jeg vil gerne starte med at takke for debatten.
Den har været vidt omkring, mange emner har været oppe.
Jeg indledte debatten med en invitation til et bredt samarbejde, en invitation til alle Folketingets partier.
Jeg kan konstatere, at det da også fra de fleste sider er blevet opfattet positivt.
Der er taget mod tilbuddet om et sådant bredt samarbejde.
Der har lydt mange knubbede ord under debatten her.
Men jeg gentager gerne, på trods af det, invitationen til et bredt samarbejde om den nødvendige fornyelse af det danske samfund.
Det vil næppe overraske så mange, at jeg glædede mig meget over indlæggene fra fru Pia Christmas-Møller og hr. Jens Rohde.
Jeg synes, det var forstandige indlæg, der indeholdt mange fornuftige tanker.
Og jeg havde svært ved undervejs at finde punkter, hvor jeg var uenig med de to ordførere.
Så jeg takker de to ordførere fra regeringspartierne for deres indlæg og for i øvrigt en virkelig god indsats under debatten her.
Så vil jeg også gerne sige tak til hr. Kuupik Kleist og hr. Lars-Emil Johansen for deres indlæg her i debatten.
Jeg bed meget mærke i hr. Lars-Emil Johansens formulering om, at han og de andre medlemmer af den såkaldte nordatlantiske gruppe ikke søger konfrontation, men søger samarbejde.
Den udtalelse er jeg meget glad for, og jeg vil gerne sige, at jeg ikke blot vil kvittere for den, men oven i købet også gøre den til min egen.
Regeringen har ikke det fjerneste ønske om nogen konfrontation, men tværtimod et ønske om et samarbejde, oven i købet et godt og tæt samarbejde med såvel Grønland som Færøerne.
Jeg har haft den glæde i januar måned at besøge såvel Færøerne som Grønland og har haft møder med Atlantstyret begge steder og medlemmer af Landstinget og Lagtinget, og vi har haft lejlighed til at drøfte spørgsmål af fælles interesse i rigsfællesskabet.
Og jeg vil gerne gentage det, som jeg sagde allerede i mine indledende bemærkninger under debatten her i dag.
Det er regeringens klare opfattelse, og jeg ved, at den opfattelse deles af Folketinget her, at det er det færøske og det grønlandske folk selv, som træffer beslutning om Færøernes og Grønlands fremtid.
Sådan er det.
I Grønland er der nedsat en selvstyrekommission, som i øjeblikket arbejder, og jeg forstår, at arbejdet afsluttes
inden for en ikke alt for fjern fremtid
Og som jeg har sagt under mit besøg i Grønland i januar, så vil regeringen forholde sig til de grønlandske ønsker, når betænkningen foreligger, og når de grønlandske ønsker bliver meddelt.
Regeringen er indstillet på at finde fornuftige, praktiske og økonomiske løsninger for vore samarbejdsrelationer.
Så rejste hr. Lars-Emil Johansen også på spørgsmål fra hr. Søren Søndergaard spørgsmålet om den gamle forsvarsaftale
af 1951
Det spørgsmål blev også rejst under mit arbejdsbesøg
i Grønland i januar måned, og jeg vil gerne i dag gentage, hvad jeg sagde i Grønland i januar: Regeringens holdning til forsvarsaftalen af 1951 er klar.
Forsvarsaftalen er en fornuftig ramme for forsvaret af Grønland. Det betyder selvfølgelig ikke, at vi ikke kan tage problemer op, som måtte være opstået efterfølgende, og derfor aftalte jeg med landsstyreformanden under mit besøg i januar, at regeringen og landsstyret nu sætter sig sammen for at identificere konkrete problemer, som måtte være opstået siden 1951.
Så vil vi i fællesskab drøfte mulige løsninger, f.eks. gennem tillægsaftaler på de områder, som med fordel kan rejses.
Gennemgangen er allerede iværksat, og den fælles dansk-grønlandske arbejdsgruppe holdt sit første møde for 1 uge side.
Men jeg vil godt understrege, at der ikke er tale om en genforhandling af selve forsvarsaftalen.
Jeg vil også gerne understrege regeringens holdning: Når vi forhandler udenrigsspørgsmål, der direkte vedrører Grønland, vil landsstyret naturligvis være repræsenteret.
Jeg vil endnu en gange sige tak til både hr. Kuupik Kleist og hr. Lars-Emil Johansen for konstruktive indlæg og sætte en tyk streg under, at regeringen ønsker et godt samarbejde med de politisk ansvarlige for det grønlandske samfund.
Vi er af den klare opfattelse, at det er muligt i fællesskab at finde fornuftige løsninger på det fremtidige samarbejde mellem alle tre ligeværdige dele af rigsfællesskabet.
Se, jeg havde jo op til debatten her med stor spænding ventet på indlægget fra Socialdemokratiets ordfører, hr. Mogens Lykketoft.
Jeg tror, at hr. Lykketoft brugte udtrykket: Vi i Socialdemokratiet vil mase os ind ved forhandlingsbordet.
Det lød jo godt, det lød jo lovende, og derfor lyttede jeg selvfølgelig med ekstra opmærksomhed til, hvad hr. Mogens Lykketoft så havde at byde på.
Havde hr. Mogens Lykketoft så noget at byde på?
Fik vi noget at vide om, hvad Socialdemokratiets ønsker er, når det gælder finansloven for 2003?
Nej, det fik vi ikke noget at vide om.
Fik vi noget at vide om, hvad Socialdemokratiet har af ønsker til en højnelse af det faglige niveau og kvaliteten i vores uddannelsessystem, f.eks. på folkeskoleområdet?
Nej, det fik vi ikke noget bud på.
Fik vi at vide, hvilke visioner Socialdemokratiet har for udviklingen af de videregående uddannelser og hele forskningsområdet?
Nej, det fik vi ikke noget bud på.
Fik vi at vide, hvad Socialdemokratiet vil, når det gælder en reform af arbejdsmarkedet, og hvordan vi får flere i arbejde i det danske samfund?
Nej, der var ikke noget bud fra Socialdemokratiets ordfører.
I det hele taget må jeg sige, at det, der startede som en spændt forventning hos mig, endte som en stor skuffelse, for den socialdemokratiske ordfører havde simpelt hen intet konkret at byde på i sit indlæg.
Derimod fik vi en hel masse
at vide om, hvad Socialdemokratiet ikke vil.
Socialdemokratiet er imod skattestoppet.
Det har vi fået at vide.
Skattestoppet er Socialdemokratiet imod.
Men har vi så fået noget at vide om, hvorvidt Socialdemokratiet vil ophæve skattestoppet igen, hvis Socialdemokratiet skulle komme i regering engang?
Nej, det fik vi heller ikke noget at vide om.
Socialdemokratiet er altså imod skattestoppet, men vi har ikke fået at vide, hvad Socialdemokratiet så vil.
Vi fik også at vide, at Socialdemokratiet er imod de stramninger, der nu foretages af udlændingelovgivningen.
Det er Socialdemokratiet imod.
Men fik vi så noget at vide om, hvorvidt Socialdemokratiet vil ophæve stramningerne igen, hvis Socialdemokratiet engang skulle komme i regering?
Nej, det fik vi heller ikke noget at vide om.
Så vi fik at vide, hvad Socialdemokratiet ikke vil, men intet om, hvad alternativet er.
Så jeg må sige, at da jeg havde hørt hr. Mogens Lykketofts indlæg, måtte jeg konkludere, at Socialdemokratiet simpelt hen intet har at byde på.
Og når man ikke selv har noget at byde på, kan det altså ikke nytte, at man surmuler over det, der lægges foran én, over det, man bliver præsenteret for.
Lige efter valget, da den nye regering havde præsenteret sig for Folketinget, var der en debat her i salen, bl.a. om mulighederne for at skabe et bredt forlig bag en stramning af udlændingepolitikken.
Det var følgende: Jeg kan give én forsikring.
Der bliver ikke nogen fælles udlændingepolitik mellem Socialdemokratiet og Dansk Folkeparti.
Det var, hvad hr. Mogens Lykketoft sagde allerede i december.
Og da vi jo ved, at det ikke er helt uden betydning i Socialdemokraiet, hvad hr. Mogens Lykketoft måtte mene, viser det jo meget godt, at der ikke på noget tidspunkt i hvert fald i kredse af Socialdemokratiet har været et ærligt ønske om og en ærlig vilje til at søge en sådan bred aftale.
Og skulle nogen have været i tvivl om, hvorvidt hr. Mogens Lykketoft mente alvorligt, hvad han sagde under debatten i december, kan man finde en udtalelse fra samme hr. Mogens Lykketoft den 25. januar i Berlingske Tidende, hvor hr. Mogens Lykketoft siger: Jeg anser det indholdsmæssigt helt urealistisk med et forlig, der både indeholder Socialdemokratiet og Dansk Folkeparti.
Det sagde jeg under åbningsdebatten, og det mener
jeg fortsat, punktum.
Jeg citerer hr. Mogens Lykketoft: Punktum, sagde han.
Så der var ikke megen tvivl tilbage om, at i den allerøverste top i Socialdemokratiet har der tilsyneladende ikke været et ærligt ønske om og en ærlig vilje til at søge et sådant bredt samarbejde om udlændingepolitikken.
Det beklager jeg stærkt, for jeg ved, at der blandt socialdemokratiske vælgere, at der blandt socialdemokratiske borgmestre, ja, jeg tror, at jeg kan sige helt ind i den socialdemokratiske folketingsgruppe egentlig er ganske mange, som gerne ville have været med til stramningerne af udlændingepolitikken
, men hr. Mogens Lykketoft og kredsen omkring hr. Mogens Lykketoft har forhindret, at Socialdemokratiet kunne gå ind i en sådan bred aftale.
Det beklager jeg, for vi havde gerne set, at det var sådan, men naturligvis har regeringen ønsket at leve op til de løfter, der blev givet før valget, så det har vi gjort med det flertal, der nu er for det.
Sådan må det være.
Så var hr. Mogens Lykketoft også inde på en række udenrigspolitiske betragtninger, bl.a. om forholdet mellem EU og USA.
Det er et emne, som hr. Mogens Lykketoft også tidligere har berørt.
Det var ved samme lejlighed, at den daværende udenrigsminister understregede, at EU har mange fælles synspunkter, holdninger og værdier, som er i modsætning - som er i modsætning - til synspunkterne hos den nye amerikanske regering.
Sådan sagde den daværende udenrigsminister i den tale, som jeg tror mange kan huske, som blev holdt den 23. august.
Nogle ganske få uger, før det forfærdelige terrorangreb på USA fandt sted, sagde den daværende udenrigsminister, at vi har et modsætningsfyldt partnerskab med USA, og at vi ikke deler værdier og holdninger med den amerikanske regering.
Så skete der det, ganske vist på en uhyggelig og meget tragisk baggrund, at den daværende regering skiftede fuldstændig kurs, ikke mindst takket være
den daværende statsminister, hvis ærlige vilje til at understrege, at der findes fælles værdier mellem Danmark og USA og mellem Europa og USA, der ikke er nogen grund til at tvivle på
Det var den daværende statsminister, som sagde til USA oven på det forfærdelige terrorangreb den 11. september: Vi er med hele vejen i kampen mod den internationale terror.
Det var en stærk udtalelse.
Vi satte pris på den.
Vi bakkede den op.
Der var ingen slinger i valsen, men det var sandelig i kontrast til den tale, som den daværende udenrigsminister havde holdt.
Jeg vil gerne sige ved denne lejlighed her, at jeg hører ikke til dem, der mener, at vi skal være enige med USA om alle enkeltheder.
Der er også uenighed mellem Europa og USA, når det gælder visse handelspolitiske spørgsmål, toldspørgsmål på stål f.eks.
Der er en række konkrete emner, hvor der kan være uenighed, og sådan har det været gennem generationer.
Der kan være uenighed mellem USA og Europa.
Det er der ikke noget nyt i.
Men jeg vil alligevel slå fast, at det, der forener Europa og USA, er stærkere end det, der skiller.
Og når det kommer til det helt grundlæggende, vil jeg også gerne slå fast, at så føler jeg, der er et værdimæssigt fællesskab mellem os i Europa og amerikanerne.
Og skulle nogen have været i tvivl om det, har man i hvert fald fået syn for sagen, da USA på det skammeligste blev angrebet af terrorister, der ikke deler det fælles værdigrundlag, som vi har mellem Europa og USA.
Det synes jeg skal siges ved den lejlighed her, da nu hr. Mogens Lykketoft som politisk ordfører for sit parti vender tilbage til den tale, som han holdt som udenrigsminister den 23. august 2001.
Jeg vil godt advare imod den tankegang, som ligger bag den tidligere udenrigsministers indlæg, nemlig den tankegang, at EU kan det hele uden USA. Tror hr. Mogens Lykketoft, at EU selv kan klare kampen mod den internationale terror?
Nej, den kamp kan vi kun klare i fællesskab med USA.
Tror hr. Mogens Lykketoft, at vi kan nå reelle fremskridt i verden, når det gælder nedrustning, alene og uden USA?
Nej, det er en nylig aftale mellem den amerikanske præsident og den russiske præsident, som nu fører til en historisk nedrustning.
Nej, det, der forener Europa og USA, er meget stærkere og større end det, der skiller.
Det, der skiller, er i den sammenhæng ting, som kan løses ad kanaler, der allerede eksisterer, af institutioner og organer, der allerede eksisterer, og jeg synes, det er vigtigt at holde fast i dette værdimæssige fællesskab.
, efter at jeg havde hørt hr. Mogens Lykketofts indlæg, der jo ikke ganske levede op til de forventninger, jeg havde haft på forhånd og da ikke mindst i lyset af, at jeg havde startet debatten med at indbyde til et bredt samarbejde, lyttede jeg med ekstra opmærksomhed til indlægget fra fru Marianne Jelved, som jo er lederen af det andet af de tidligere regeringspartier. Her vil jeg til gengæld gerne sige, at jeg synes
virkelig, at fru Marianne Jelved leverede et meget konstruktivt indlæg.
Vel, vel, der var knubbede ord.
Ganske vist læste jeg i går læst noget, fru Marianne Jelved har udtalt til Ritzaus Bureau, hvor fru Marianne Jelved siger, at vi her i landet er mest optaget af vores egne luksusproblemer.
Luksusproblemer?
Ja jeg ved altså ikke, om det er luksusproblemer, at der er lange ventelister til sygehusene, og at vi vil gøre noget ved det.
Det opfatter jeg faktisk ikke som luksusproblemer.
Jeg synes, at det er et grundlæggende problem i et velfærdssamfund.
Når vi betaler verdens højeste skat, kan vi også forlange, at sygehusene fungerer, og at der ikke er ventelister.
Jeg synes heller ikke, det er luksusproblemer, når der har været vanskeligheder med hjemmehjælpen i visse kommuner.
Det er noget helt grundlæggende, at vi skal have omsorgen og plejen for de ældre til at fungere.
Jeg synes ikke, at det er luksusproblemer, vi har taget fat på.
Jeg synes, det er grundlæggende problemer i vores velfærdssamfund, og det er derfor, regeringen har ført penge over til at betale velfærdsområder. Jeg vil gerne kvittere for fru Marianne Jelveds interesse i at drøfte en række politiske områder med regeringen.
Jeg ved, at fru Marianne Jelved er levende optaget af at få løst en række opgaver på arbejdsmarkedet.
Vi skal have flere i arbejde, og det er et projekt, som regeringen nu har sat i søen og vil drøfte med arbejdsmarkedets parter og vende tilbage til de politiske partier med.
Og vi ser meget gerne Det Radikale Venstre med i kredsen af partier, som vi kan snakke med om en reform af arbejdsmarkedet.
Vi er også interesseret i, at Det Radikale Venstre kan være med i sådanne aftaler.
Så noterede jeg mig, at både fru Marianne Jelved og i en tidligere runde i debatten også hr. Anders Samuelsen rejste spørgsmålet om skattepolitikken.
Og jeg kan sige til fru Marianne Jelved, at det jo i høj grad er et emne, som regeringen også er optaget af, hvor jeg bestemt mener, at der kunne være noget at tage fat på i fællesskab.
Se, det, jeg hørte fra hr. Anders Samuelsen, var også med til sådan at løfte stemningen lidt, efter at jeg nu havde hørt hr. Mogens Lykketofts noget dystre indlæg.
I det hele taget må vi jo sige, og det gælder jo både i Socialdemokratiet og i Det Radikale Venstre, at der er yngre generationer i de to partier, som man bestemt bør lytte til med betydelig interesse.
Nu siger jeg det med al den risiko, der selvfølgelig ligger i for de pågældende, at jeg ødelægger og hæmmer deres karriere ved at rose dem uforbeholdent.
Men jeg noterer mig faktisk en hel del interessante udtalelser, som nok også viser lidt om, hvad der er problemet ikke mindst i det største af de tidligere regeringspartier, Socialdemokratiet, nemlig at der er et indestængt, opsparet behov for, at den yngre generation får lov at komme frem med sine synspunkter og skabe en fornyelse af partiet.
Jeg har f.eks. noteret mig hr. Thomas Adelskov, som har sagt om sit parti, at det er blevet for teknokratisk, har glemt menneskene og er gået i ét med systemet.
Jeg har noteret mig udtalelser fra hr. Henrik Sass Larsen, som ønsker, at Socialdemokratiet langt mere offensivt skal gå ind
for at skabe et mere fleksibelt offentligt velfærdssystem
Hr. Jeppe Kofoed har sagt, det er vigtigt, at man i Socialdemokratiet kan give nogle mere præcise svar, og derfor er det nødvendigt at finde ud af, hvad man selv står for.
Og jeg må da selvfølgelig også sige, at det jo er et sted at starte i alle tilfælde, at man finder ud af, hvad man selv står for.
Jeg kan godt forstå hr. Jeppe Kofods udtalelse, for når man har hørt sådan en tale, som den, hr. Jeppe Kofods politiske ordfører præsterede, er der behov for at starte helt fra grunden af med at finde ud af, hvad man selv står for.
Hr. René Skau Björnsson har udtalt, at på nogle områder har Socialdemokraterne mistet følingen med de typiske socialdemokratiske kernevælgere.
Jo, jo, og hr. Morten Bødskov har såmænd også været på banen og sagt, og det er så specielt om udlændingepolitikken, hvor han er kritisk over for sit partis linje, at man skal lægge en pragmatisk linje, der for det første bygger på, at vi ikke skal tage flere, end vi kan klare, for det andet, at de, der er her, skal integreres meget bedre, og at vi for det tredje, hvis der kommer flere, end vi kan klare, må begrænse tilgangen til Danmark.
Det er da udtalelser, der vil noget.
Det er da udtalelser, som jeg også har hørt i andre lejre her i Folketingssalen.
Det er bare sådan et lille udvalg af udtalelser fra den yngre generation i Socialdemokratiet, der presser sig på, men ikke rigtig kan komme til.
Men det viser, at der er grøde, det viser, at der er nogle, som sikkert har noget at byde på,
hvis de fik lov
Men i dag har vi altså hørt Socialdemokratiets politiske ordfører lægge en tung dyne over al denne nytænkning med sur kritik og negativ vrissen tale.
Det skal jeg jo så, sådan som vi siger i Jylland, ikke kloge mere i.
Jeg noterer bare, at sådan er det.
Det får mig så til at vende tilbage til hr. Anders Samuelsen, der jo også har leveret et indlæg i dag, der viser noget om grøde og nytænkning.
Nu skal jeg så med det samme sige, at fru Marianne Jelved lagde sig på helt samme linje, så her ser jeg ikke helt den samme konfrontation mellem generationerne.
Det var hr. Anders Samuelsen, der var inde på, at man i Det Radikale Venstre kunne se nogle spændende takter i dette at koble reformer af arbejdsmarkedet sammen med sænkninger af skatten på arbejdsindkomst.
Jeg vil gerne sige, at jeg synes, det er en meget, meget spændende tankegang, og jeg vil kvittere positivt ved at sige, at det bestemt er en tankegang, som regeringen ikke på nogen som helst måde vil afvise. Tværtimod kan man måske oven i købet sige, at der ligger
megen fornuftig tankegang i dette at koble skat på netop det her projekt, for hvis vi skal have flere i arbejde, og hvis vi specielt skal have de mest udsatte grupper på arbejdsmarkedet i sving, kan det godt være, at vi også skal kigge på skatten.
Og derfor synes jeg, det er en meget spændende tankegang. Så skal vi nok ikke på det her tidlige stadium fordybe os alt for meget i tekniske detaljer, for så bliver det lidt indviklet, og så bliver det også lidt besværligt.
Men foreløbig synes jeg, det er vigtigt at hæfte sig ved nogle spændende signaler, og dem vil vi fra regeringen bestemt gerne kvittere positivt for.
Jeg synes, det er tegn på, at det kan lade sig gøre gradvist at lægge op til et bredt samarbejde selv på nogle af de meget tunge områder.
Når vi nu er ved det her med skat, vil jeg godt sige, at målet for regeringen er krystalklart: vi vil sænke skatten på arbejdsindkomst.
Der er altså ikke meget perspektiv i, at man sænker skatten med den ene hånd, og så forhøjer man den med den anden.
Det er jo det, vi har set for meget af i de senere år.
Er der nogen her, der mener, at de grønne afgifter ikke i forvejen er høje nok?
Ja, det er der måske, men jeg tror i hvert fald, at befolkningen synes, at de grønne afgifter i forvejen er mere end høje nok.
Og jeg tror, at alle må erkende, at hvis man sætter dem yderligere i vejret, giver det kraftige fordelingsproblemer, og det rammer de allersvageste i samfundet.
Så der er ikke noget at hente der.
Det er asocialt at sætte de grønne afgifter yderligere i vejret.
Hvad så med ejendomsværdiskatten, som jeg ved at nogle har forelsket sig i?
Kan man bare sætte den i vejret for så at sænke skatten på arbejdsindkomst?
Jeg tror da, at de, der skal betale skatten, sådan set er ret ligeglade med, hvor det er, de betaler den.
Det, de ser på, er, at de skal af med den.
Den, der oplever, at en lønstigning bliver mere end ædt op af stigende skat på huset, er da ret ligeglad med, om det er skat på løn eller skat på hus.
Det er skat ud af tegnebogen under alle omstændigheder.
Sådan bliver det da oplevet af den enkelte.
Danmark er førende på næsten alle skatteområder, så der er faktisk ikke noget at komme efter.
Så vil jeg gerne understrege, at skattestoppet, som er regeringens første skridt i en skattepolitik, ikke hindrer, at der på det tidspunkt, hvor pengene er til stede, kan gennemføres sænkninger af skatter og afgifter.
Tværtimod er det netop et første skridt, for hvis man i dette samfund end ikke er i stand til at holde skatten i ro, er det da et rent eventyr at gå og snakke om at sætte den ned.
Den første forudsætning for at kunne sætte skatterne ned er da, at man kan holde dem i ro.
Derfor er skattestoppet en god test på, om situationen er moden til også at sænke skatter og afgifter her i landet.
Skattestoppet må vi jo sige virker, og det virker effektivt, men det er en misforståelse, når nogen fremstiller det, bl.a. hr. Holger K. Nielsen, som om skattestoppet betyder, at man skal lave brutale nedskæringer overalt i den offentlige sektor.
Her vil jeg godt sige med et meget stærkt udtryk, at det er det rene skinbarlige vrøvl.
Der er ikke noget om, at et skattestop fører til, at der skal foretages brutale nedskæringer nogen steder.
Det har ikke noget med skattestoppet at gøre.
Det er sådan, at selv med et skattestop kommer der flere penge i kassen.
Sådan er det jo.
Et skattestop betyder, at procenterne bliver holdt i ro, og dér, hvor man lægger afgifter på som et fast kronebeløb, bliver de holdt i ro.
Men der er jo økonomisk vækst, der er såmænd også lidt inflation i samfundet, og begge dele betyder, at der kommer flere penge i kassen.
Faktisk kan man regne ud, at hvis der er sådan rundt regnet 2 pct. økonomisk vækst i samfundet og 2 pct. inflation, og det er sådan, hvad der har været i de senere år, kommer der henved 24-25 mia. kr. mere i de offentlige kasser om året selv med et skattestop.
Det svarer sådan nogenlunde til de stigende udgifter, der er.
Så selv med et skattestop kan man sagtens finansiere de automatiske stigninger, der er som følge af lønstigninger osv.
Det er ikke skattestoppet, der giver problemer, hvis nogen synes, der er problemer.
Og 24-25 mia. kr. om året rækker da til noget, må man sige.
Der er jo heller ikke rigtigt, når hr. Holger K. Nielsen påstår, at skattestoppet sådan er presset ned over hovedet på kommunerne.
Der er faktisk indgået en aftale mellem Kommunernes Landsforening og finansministeren om, at der er enighed om, at skattestoppet er det højest prioriterede mål i en økonomiaftale for 2003.
Der er ligeledes enighed om at sikre denne målsætning i de kommende forhandlinger.
Det er en aftale med kommunerne, selvfølgelig fordi de kommunale politikere også har det ønske at holde skatter og afgifter i ro.
Det fører mig til, at jeg meget kraftigt må afvise den myte, som nogen har forsøgt at give næring til, at regeringen foretager brutale nedskæringer i den offentlige sektor.
Det har intet på sig.
Hvis vi ser på, hvordan det samlede offentlige forbrug udvikler sig, så stiger det faktisk med 4,5 mia. kr. fra 2001 og til 2002.
Det er da ikke en nedskæring, når det offentlige forbrug stiger med 4,5 mia. kr.
Hvis vi tager årene 2002 og 2003, forventes der en stigning i den offentlige beskæftigelse på 8.000.
Det er da ikke nedskæringer, når den offentlige beskæftigelse stiger.
Det er da vækst.
Ja, er situationen, at kommunerne og amterne har flere penge at råde over i 2002, end de havde i 2001, endda ganske mange flere.
Men ikke nok med det; faktisk har kommunerne budgetteret med en endnu større udgift end det her.
Hvis vi tager amterne, fik de i sidste års økonomiaftaler et løft på 2,3 mia. kr., og på toppen af det har vi lagt yderligere 1,5 mia. kr.
Det giver en vækst på næsten 4 mia. kr.
Så det kræver altså en meget, meget mystisk regnebog at få så store milliardstigninger til at blive nedskæringer.
Der er ikke tale om nedskæringer, der er tale om vækst i de offentlige udgifter.
Så har vi også fået at vide, at der er foretaget en massakre på miljøpolitikken.
Og der har været fantasifyldte tal fremme om, at regeringen skulle have sparet 4-6 mia. kr. på miljøet i 2002.
Det rene, skære humbug.
Det har intet som helst på sig.
Jeg kan sige, at det meste af det, der er foretaget på miljøområdet, simpelt hen intet som helst har at gøre med det, man kunne kalde direkte miljø.
Det har noget at gøre med råd og nævn og puljer og administration, ressortomlægning og forskellige andre ting; det er, hvad der er tale om.
Jeg gad nok se, om hr. Holger K. Nielsen, som var inde på det her, kan pege på det træ, den fisk, den vandsalamander, som har lidt skade på grund af regeringens omprioriteringer på Miljøministeriets budget.
Det vil jeg gerne se hr. Holger K. Nielsen gøre.
Derimod er de økonomiske vismænd, Det Økonomiske Råd, kommet med en rapport her forleden dag, og nu ved jeg jo, at i hvert fald i visse situationer lægger hr. Holger K. Nielsen utrolig meget vægt på rapporterne fra Det Økonomiske Råd.
Hvad siger vismændene i rapporten?
De siger, at miljø- og energipolitikken - altså med vægt på energipolitikken - i 1990'erne var forfejlet.
Der står her, at »det generelle billede er, at hovedparten af de energipolitiske tiltag er samfundsøkonomisk urentable«.
Der står, at »disse politikker burde ikke have været gennemført med den viden, der eksisterer i dag«, og så tilføjer de, at »i den udstrækning gennemførelsen af disse politikker skyldes, at der ikke har været foretaget samfundsøkonomiske analyser af politikkernes konsekvenser, understreger det behovet for systematisk anvendelse af sådanne analyser.
Ja, netop.
Netop.
Det er det, der er tale om: man skal bruge pengene mere effektivt og fornuftigt.
Vi skal have mere miljø for pengene i stedet for bare bevidstløst at kaste dem ud.
Det er det, denne regering vil: mere miljø for pengene. Men det var jo bl.a. hr. Holger K. Nielsen, som sagde nej til at få et institut for miljøvurdering, som netop kan foretage en sådan afvejning af, om pengene nu bliver brugt fornuftigt.
Men nu har vi i hvert fald, om jeg så må sige,
nogle andre smagsdommeres ord for, at den energipolitik, som hr. Holger K. Nielsen stod bag i 1990'erne, har været forfejlet.
Så må jeg sige, når jeg nu er ved hr. Holger K. Nielsen, at når man har behov for at stå og sige: »Jeg er ikke sur, jeg er ikke sur, jeg er ikke sur« - og det var jo det hr. Holger K. Nielsen stod og gentog og gentog -
så kunne det måske være et vidnesbyrd om, at der er et eller andet, der alligevel nager hr. Holger K. Nielsen.
Nu kaldte SF's formand mig jo endnu en gang for Voice of America her fra Folketingets talerstol.
Det er fair nok, det er faktisk ikke noget, jeg sådan lader mig gå på af; det er faktisk slet ikke noget, jeg er særlig ked af.
Jeg ved godt, at hr. Holger K. Nielsen bliver frygtelig ked af det, måske oven i købet lidt irriteret over det, når jeg så til gengæld sammenligner ham med en skrattende udgave af fortidens Radio Tirana.
Men efter det indlæg, som hr. Holger K. Nielsen holdt i dag, har jeg svært ved at finde et bedre udtryk.
Det beklager jeg, og jeg håber, at hr. Holger K. Nielsen med tiden vil stille ind på mere moderne bølgelængder.
Jeg ved jo, at det er muligt for hr. Holger K. Nielsen en gang imellem at fange mere moderne bølgelængder.
Alle ved jo, at hr. Holger K. Nielsen bl.a. her for nylig har opnået den hæder at blive udnævnt til årets europæer.
Og den titel har hr. Holger K. Nielsen opnået, fordi han i den europæiske debat netop har gjort op med vanetænkning, har gjort op med fortidens retorik.
Så der er al mulig grund til at lykønske hr. Holger K. Nielsen, og på den baggrund burde hr. Holger K. Nielsen jo være mødt op i dag i en noget bedre sindstilstand end den, der i hvert fald var afspejlet i det indlæg, som hr. Holger K. Nielsen leverede.
Det ville være spændende, hvis SF turde tænke nyt og fremadrettet i stedet for surt og bittert at beskylde regeringen for at skære ned på hjælpen til de svageste
, når nu regeringen gør det præcis modsatte.
Det, hr. Holger K. Nielsen præsterede i dag, var bare at gentage, hvad hans partifælle, hr. Villy Søvndal, sagde under en debat her i Folketingssalen for ikke så lang tid siden, og hvor hr. Villy Søvndal kom noget forpjusket ud af debatten.
Hvad er sandheden?
Sandheden er, at ved fordelingen af satspuljen i år blev der afsat 670 mio. kr. over 4 år til de særlig udsatte grupper.
Ved sidste års fordeling af satspuljen blev der afsat ca. 220 mio. kr. over 4 år til de særligt udsatte grupper.
Der er altså ikke tale om en halvering.
Der afsættes i år ca. 450 mio. kr. mere, end der blev sidste år.
Jeg vil gerne sige i tillæg til dette, at regeringen vil tage yderligere skridt til at styrke indsatsen for de svageste grupper i de kommende år.
Så spurgte hr. Holger K. Nielsen: Hvad skal jeg sige til min svigermor?
Jeg vil nu sige stakkels svigermor.
Men det råd, jeg kan give hr. Holger K. Nielsen, er, at han giver sin svigermor nøjagtig det samme svar, som jeg giver min.
Jeg kan i øvrigt betro hr. Holger K. Nielsen, at jeg har en aldeles fortræffelig svigermor, og svigermødre er generelt bedre end deres rygte.
Jeg vil give hr. Holger K. Nielsen det råd, at han svarer nøjagtig det samme, som jeg gør, nemlig at give svigermor hele listen over alle de forbedringer, som regeringen har gennemført og gennemfører over for de ældre: Ældreplejen bliver tilført en halv milliard kroner om året, frit valg af hjemmehjælp, større fleksibilitet i hjemmehjælpen, erstatningshjælp ved aflyst hjemmehjælp, frit valg af plejehjem og plejebolig, mulighed for at få ægtefælle med på plejehjem, højere tilskud til høreapparater, genindførelse af efterlevelsespension, forbedring af ledsageordningen, gratis influenzavaccination for alle over 65 år.
Det er da noget at komme med til svigermor.
Jeg har en liste her, og den vil jeg gerne bagefter give til hr. Holger K. Nielsen, så han kan overrække den til sin svigermor, som jeg er helt sikker på vil kunne få glæde af noget af det her.
Jeg ved selvfølgelig ikke, om hun kunne komme i betragtning til det hele, men noget af det vil sikkert glæde også hr. Holger K. Nielsens svigermor.
Så der er meget at levere til svigermor.
Så vil jeg gerne takke fru Pia Kjærsgaard for hendes indlæg.
Jeg forstod på hr. Holger K. Nielsen, at han havde iagttaget, at fru Pia Kjærsgaard havde holdt det, han kaldte en hed elskovstale med blussende kinder, og man må jo beundre hr. Holger K. Nielsens iagttagelsesevne.
Jeg ved ikke, om jeg i hr. Holger K. Nielsens udtalelser fornemmede en vis jalousi over, at ingen kvinde her i salen har henvendt sig på en sådan måde til hr. Holger K. Nielsen, bestemt jo i hvert fald ikke fru Line Barfod.
Men jeg ved ikke, om jeg må give hr. Holger K. Nielsen et godt råd, for hr. Holger K. Nielsen skulle måske prøve med et bedre humør, for der er et gammelt ord, der siger: Smil til verden, og den smiler til dig.
Nu var det faktisk sådan, at jeg ikke omtalte noget bestemt parti ved navn i min indledning.
Men således opfordret af fru Marianne Jelved vil jeg da gerne sige, at der er al mulig grund til at takke
Dansk Folkeparti for den ansvarlighed, som partiet har udvist ved oven på folketingsvalget at tage aktivt del i lovgivningsarbejdet, gå ind og tage et medansvar, også på områder hvor man ikke får alle sine ønsker opfyldt, og blive kritiseret sønder og sammen af den nye opposition.
Det er da ansvarlighed, og det vil vi gerne kvittere for og sige Dansk Folkeparti tak for.
Altså jeg synes da, det er værd at hæfte sig ved hos alle, at Dansk Folkeparti siger, at det er en god idé, om så mange partier som muligt inddrages i et samarbejde om den nødvendige fornyelse af det danske samfund.
Det er da ikke blokpolitik, det er da samarbejde, det er bredt samarbejde.
Jeg synes, der er grund til at kvittere positivt for de udtalelser.
Fru Pia Kjærsgaard spurgte så, om Danmark er klar til at møde udfordringerne på det sikkerhedspolitiske område, også når det kommer til terrorismebekæmpelse.
Svaret er et klart ja.
En af de første beslutninger, regeringen traf, var at udsende danske soldater i kamp i Afghanistan.
Dansk Folkeparti bakkede sammen med et bredt flertal af Folketingets partier fuldt op om denne beslutning, og det vil jeg gerne kvittere for.
Vi bidrager således til den amerikanske indsats til bekæmpelse af terrorisme, og vi bidrager til FN's indsats i Afghanistan.
Vi deltager aktivt i NATO, hvor terrorismebekæmpelse spiller en stadig stigende rolle, og i forsvaret er der sat en proces i gang, der yderligere skal styrke forsvarets muligheder for at bidrage til bekæmpelse af terrorisme.
Regeringen har afsat ekstra 750 mio. kr. til forsvarets internationale indsats i 2002 og 2003, og samtidig er der afsat yderligere midler til efterretningstjenesterne.
Så svaret er et ja, og jeg byder det selvsagt velkommen, at Dansk Folkeparti allerede nu gør det klart, at partiet gerne vil deltage i det kommende forsvarsforlig. Jeg vil også gerne takke hr. Jann Sjursen for et absolut konstruktivt indlæg.
Der er selvfølgelig ingen grund til at skjule, at der på visse punkter har været og er en uenighed mellem regeringen og Kristeligt Folkeparti, det ved vi, og det er jo også den uenighed om grundlæggende punkter i regeringens program, når det gælder udlændingepolitik, når det gælder udviklingsbistand f.eks., som har har været årsagen til, at det så på andre strækninger har været vanskeligt at etablere et sådant samarbejde med Kristeligt Folkeparti, som vi egentlig gerne ville.
Hr. Jann Sjursen var i flere omgange meget inde på spørgsmålet om folkeskolen.
Jeg vil gerne sige til hr. Jann Sjursen, at regeringen lægger den allerstørste vægt på, at der skabes et bredt flertal bag et nyt folkeskoleforlig.
Undervisningsministeren har lanceret et udspil, »10 skridt mod en bedre folkeskole«, som skal højne det faglige niveau i folkeskolen.
Jeg håber, at der med det udgangspunkt kan igangsættes konstruktive forhandlinger med henblik på, at en meget bred kreds af partier her i Folketinget kan stå bag en folkeskolelov, der styrker det faglige niveau.
Det er en klar fordel for folkeskolen, at der står
brede flertal bag folkeskoleloven; det giver de bedste muligheder for at planlægge.
Derfor kan jeg kun dele hr. Jann Sjursens stærke ønske om, at der bliver sådanne konstruktive drøftelser.
Og jeg kan sige, at regeringen ser frem til forhandlinger med Folketingets partier, og vi ser frem til en politisk enighed på folkeskoleområdet.
Nu sagde jeg før, at jeg beklager, at det ikke på alle punkter, hvor vi egentlig gerne ville have haft direkte samarbejde med Kristeligt Folkeparti, var lykkedes.
Men jeg vil alligevel gerne sige, at det har glædet mig at se, når man gør hele samlingen op siden valget, at så har Kristeligt Folkeparti faktisk støttet ganske mange af de lovforslag, som regeringen har lagt frem. Når vi tager hele lovstoffet, som er blevet behandlet i den forløbne folketingssamling, er det sådan, at Kristeligt Folkeparti faktisk har støttet 81 pct. af den lovgivning, der er blevet gennemført - 81 pct.
Det er jeg meget glad for, og vi kvitterer positivt for dette samarbejde med Kristeligt Folkeparti, også selv om vi godt ved, at de 19 pct. så indeholder nogle politisk meget følsomme felter.
Men jeg synes alligevel, det er vigtigt at hæfte sig ved, at i 81 pct. af tilfældene har Kristeligt Folkeparti stemt sammen med regeringen.
Og jeg har en klar forventning om, at den score, om jeg så må sige, kan blive endnu bedre i det kommende år.
Vi ser frem til samarbejdet.
Jeg vil gerne runde af med at sige, at vi ser i det hele taget frem til et bredt samarbejde med Folketingets partier.
Jeg vil gerne her nævne en række områder, hvor regeringen vil indbyde Folketingets partier til et bredt samarbejde.
Det er klart regeringens opfattelse, at det vil være en fordel, at vi skaber en bred aftale om et nyt folkeskoleforlig med det sigte at højne det faglige niveau i folkeskolen.
Regeringens sigte er, at der kan etableres en bred aftale bag et nyt medieforlig.
Også her føler regeringen, at der står meget på spil, som det er vigtigt at have et bredt flertal bag.
For det tredje vil jeg nævne arbejdsmarkedet som et stort område, hvor regeringen lægger vægt på, at vi får reformer, der skaffer flere i arbejde, at vi får et mere smidigt fungerende arbejdsmarked, og vi indbyder Folketingets partier til aftaler om sådanne reformer, der kan bidrage til, at vi får et øget arbejdsudbud, og at vi får flere i arbejde.
For det fjerde vil jeg nævne videregående uddannelser og forskning som et område, hvor regeringen indbyder Folketinget til et bredt samarbejde.
Vi skal i de kommende år satse stærkere på forskning.
Hvis vi skal gøre os gældende internationalt, er det utrolig vigtigt, at vi kommer i front, når det gælder en forskningsmæssig indsats.
Det er en stor udfordring.
Vi har sat os det mål, at frem mod 2010 skal vi op på, at 3 pct. af landets samlede produktion afsættes til forskning, privat og offentlig.
Men det er en gigantisk målsætning, og det kræver, at der står et bredt flertal bag, hvis vi skal realisere det.
For det femte er der selvfølgelig finansloven for 2003.
Regeringen håber, at det kan lade sig gøre at få en bred kreds af partier til at stå bag en aftale om finansloven for 2003.
Endelig vil jeg for det sjette nævne sidst, men selvfølgelig ikke mindst, at den 1. juli overtager Danmark formandskabet for EU, og det er helt afgørende for en effektiv varetagelse af det formandskab, at det finder sted i et godt og tæt samarbejde mellem regeringen og hele Folketinget.
Alt i alt synes jeg, at vi på trods af de knubbede ord, der er faldet undervejs, har haft en konstruktiv debat, og regeringen vil gerne gentage sin invitation til alle Folketingets partier om, at vi kan etablere et bredt samarbejde om disse betydningsfulde områder.