Ole Sohn (SF), 2006-11-14:
Jeg er fuldstændig enig med hr. Bent Bøgsted: Det er svært for os at vurdere, hvad politikere vedtager i det her Ting om 10, 15 eller 20 år.
Det er heller ikke det, vi skal tage stilling til.
Vi skal tage stilling til, hvad det er, politikere i dette Folketing, denne regering, støttet af Dansk Folkeparti og Socialdemokraterne, har foreslået.
Det er det, vi skal tage stilling til.
Og hr. Bent Bøgsted har foreslået, at der skal være en automatisk indeksering for efterlønnen.
Altså, hr. Bent Bøgsteds opfattelse er, at man skal være 66 år, hvis man vil have efterløn i 2040.
Det står der her.
Jeg tager ikke stilling til, om hr. Bent Bøgsteds efterfølger om 10, 15, 20 år finder på at sige: Det var da en tosset beslutning, hr. Bent Bøgsted var med til at træffe, den laver jeg om.
Nej, jeg tager stilling til det, hr. Bent Bøgsted sammen med regeringen har foreslået, og der står det sort på hvidt, at Dansk Folkeparti løber fra sit klokkeklare løfte til vælgerne om ikke at hæve efterlønsalderen til nu ikke bare 62 år, men også at indføre en indeksering, som gør, at vi med sikkerhed ved, at den ender på 66 år.
Det er det, Dansk Folkeparti har sagt ja til på trods af det, man har lovet vælgerne.
Ja, det gør det.
Hvis man bruger midlerne rigtigt til en forebyggende indsats, virker det.
Men det er jo ikke det, det her lovforslag går ud på.
Det her lovforslag går alene ud på, at man hæver efterlønsalderen, og ud fra de oplysninger, vi har, ved vi, at indekseringen kommer i funktion, og sådan er det.
Det er jo også derfor, det er skrevet ind i lovforslaget; det er selvfølgelig, fordi det er en del af virkeligheden, at man indekserer tilbagetrækningsalderen.
Det, jeg ikke forstår, er: Hvis det nu viser sig, at den massive indsats, som Socialdemokraterne og SF gerne vil bidrage til, men som vi mener kræver mange flere midler end dem, der er afsat i velfærdsforliget – det kan komme siden hen – ikke hjælper, at der ikke sker den forbedring af forholdene for de dårligst stillede, altså dem, der har det hårde fysiske og mentale arbejde,
jamen så er vi jo i den situation, at man pr. automatik har hævet efterlønsalderen, uden at man har set, om det virker.
Det er jo en lidt omvendt rækkefølge at gøre det i, for vi ved, at efterlønsalderen bliver hævet, men vi ved ikke, om den positive indsats virker.
Den indsats, vi ydede i 1990'erne, hvor vi også lavede en stor indsats, betød ikke en tilstrækkelig forbedring af de hårde fysiske jobs vilkår.
Hvordan føles det som ordfører for et regeringsparti, der fra starten lagde an til 63 år som efterlønsalder, at lave et forlig, hvor man ikke bare får det igennem med de 63 år, men også får en indeksering, som rækker frem til 66 år som starttidspunkt med de kendte oplysninger?
Det må da være en fantastisk oplevelse for Venstre at få Socialdemokraterne og Dansk Folkeparti med på sin politik helt uden videre.
En positiv udvikling af arbejdsstyrken er sådan noget, der foregår frivilligt ved positive incitamenter.
Det, Socialdemokraterne har lagt stemmer til her, er jo en negativ udvidelse af arbejdsstyrken, hvor man siger: De grupper, som ikke har andre muligheder, tvinger vi til at blive nogle ekstra år på arbejdsmarkedet.
Jeg er sådan set glad for fru Jytte Andersens ærlighed; hun medgiver jo i indlægget, at Socialdemokraterne ønskede en efterlønsalder på 62 år, men faktisk har accepteret en på 63 år, for indekseringen betyder jo, at vi – ifølge det, fru Jytte Andersen siger i sin ordførertale – i år 2025 kan sige: Ud fra de oplysninger, vi har i dag, vil efterlønsalderen i 2025 være 63 år, og så stiger den til 66 år.
Og det synes jeg man skal være ærlig og sige er en følge af det, Socialdemokraterne har lagt stemmer til, at al den ekstra tid, vi lever, skal bruges til arbejde.
Men når vi nu ved, at de, der har det hårde fysiske og psykiske arbejde, ikke lever lige så lang tid som højtlønnede, veluddannede, er det faktisk en negativ udvidelse af arbejdsstyrken, fordi det rammer de dårligst stillede hårdest.