Frank Jensen (S), 1998-11-19:
Jeg vil gerne starte med at takke ordførerne for den meget principielle og også for en række ordføreres vedkommende
Jeg synes, det er rigtigt, som mange ordførere har lagt vægt på, at der er tale om et principielt lovforslag, der knytter an til grundlovens § 65 om, at offenlighed, mundtlighed i videst muligt omfang skal finde sted inden for retsplejen.
Når vi har at gøre med principiel lovgivning, er det også utroligt vigtigt, at vi giver mulighed for både her under debatten i salen og også under den efterfølgende udvalgsbehandling at diskutere værdien af de nye tiltag for at leve op til de principper, der er fastlagt i vores grundlov.
Det er rigtigt, som fru Dorte Bennedsen sagde det: Det er et lovforslag, der har været længe undervejs.
Det har en lang forhistorie, ja, helt tilbage til den forrige regering, for det var under den daværende konservative justitsminister, hr. Hans Engell, at, kan man sige, grundlaget for udvalgsbehandlingen fandt sted ved oprettelsen af det såkaldte Arildsen-udvalg opkaldt efter den nu pensionerede byretspræsident fra byretten i Ålborg.
Betænkningen kom i 1997, og den har dannet grundlag for det lovforslag, som jeg på regeringens vegne nu har fremsat.
Det er også rigtigt, som flere ordførere har været inde på, at det er ikke på alle områder, regeringen har fulgt udvalgsbetænkningen, men den har gjort det på alle de væsentligste områder, dog med den undtagelse, som også flere ordførere har trukket frem, og som jeg godt kan se for journalisternes vedkommende kan have afgørende betydning, nemlig spørgsmålet om referatbåndoptageren.
Med min egen fortid som forskningsminister er jeg selv stærkt optaget af, at samfundet også udnytter de nye landvindinger på det teknologiske område, når det kan fremme kvaliteten og det også kan være med til at sikre effektivitet på en række mere trivielle områder.
På det her felt har jeg også forståelse for, at både ordførerne fra regeringspartierne og også domstolene har sagt, at her rører vi ved noget principielt: om journalister skal være i besiddelse af båndudskrifter, som retten ikke selv vil have, da vi ikke har bestykket vore retslokaler med optageudstyr.
Derfor har vi, som den sag er landet, valgt at tage det ud af det lovforslag, som vi har til behandling her i dag.
Mange ordførere har sagt: Kan vi virkelig trække journalisterne ind som part i en straffesag eller en civilsag?
Det er i hvert fald ikke tanken.
Jeg mener nu heller ikke, man til fulde kan sige, at det bliver konsekvensen af det at give pressen en udvidet beføjelse i forhold til, hvad andre borgere måtte have.
Jeg synes, hr. Tom Behnke tog lidt løst på den rolle, som pressen er tillagt i vores samfund, det med at sammenstille, at pressen bare er almindelige mennesker, der kan sætte sig ind i et retslokale, som alle andre også kan.
Det er jo ikke en realitet i vores moderne informationssamfund.
Her har pressen en afgørende rolle at spille ikke alene med hensyn til formidling, men også med hensyn til at bidrage til at kontrollere myndighederne, og også bidrage til at sikre, at alt går rigtigt for sig, også ved domstolene, og afdække, hvis tingene ikke skulle være i orden, sådan at vi meget hurtigt kan få forhold frem, hvor tingene ikke er i overensstemmelse med regler og retningslinjer. Det er nu engang noget af det, som er tillagt pressen; det respekterer jeg, og det respekterer regeringen.
Derfor har vi også i Folketinget lavet en medieansvarslov, fordi der også følger et ansvar med for pressen med den rolle, som de i dag har i et moderne samfund, og vi har derfor givet pressen en mulighed for at udfylde den rolle, bl.a. gennem det at få aktindsigt, gennem det at kunne komme med udtalelser, når man er i retslokalet og dommeren skal træffe afgørelser om navneforbud, referatforbud og dørlukning, og også gennem det at kunne kære adgangen.
Når hr. Tom Behnke lagde vægt på formuleringerne her i fremsættelsestalen, for så vidt angår kæreadgangen,
så reflekterer den formulering dog også for mit vedkommende, at jeg kan se, at pressen selv sætter spørgsmålstegn ved den her rolle.
Det synes jeg også jeg ville tillade mig at reflektere i fremsættelsestalen.
Det er ikke ensbetydende med, at jeg ikke selv mener, at vi skal tage det her skridt.
Jeg har truffet det valg, og det har regeringen bakket op om, og derfor ser lovforslaget ud, som det gør.
Men da der er tale om en principiel ændring, synes jeg, at vi alle, også dem, der fremsætter forslaget, må have lov at reflektere over den usikkerhed, som kan være forbundet med at give pressen den her rolle at kunne udtale sig, men også kære afgørelser om dørlukning, referat- og navneforbud. Jeg tror, man kan håndtere det. Kan man ikke det, jamen så har Folketinget jo fat i den lange ende; så kan man jo altid vende tilbage til overvejelser om at ændre retsplejeloven på dette område.
Men jeg synes, vi skal give pressen den mulighed.
Jeg synes, vi skal lade det komme an på en prøve, og jeg tror også, at domstolene, dommerne vil kunne håndtere det her i dagligdagen i det praktiske ude i retterne. Jeg har forståelse for, at nogle undervejs jo ikke kan forpligte deres parti til at kunne give tilsagn på alle områder i et lovforslag, der har den principielle karakter, og derfor vil jeg også for mit eget vedkommende være indstillet på undervejs i udvalgsbehandlingen at gå i tæt dialog med de partier, der i dag har udtrykt en tvivl.
Det er fuldt forståeligt. Vi andre har haft lidt længere tid til at overveje disse spørgsmål og dermed også drage vores egne konklusioner, og det har jeg forståelse for at ordførerne ikke på alle områder kan gøre her i dag.
Men jeg håber, vi til sidst vil få et bredt flertal for loven, og det synes jeg også alt tyder på her i dag.
Til slut vil jeg sige, at med hensyn til spørgsmålet om billedoptagelser og videregivelse af, hvad der finder sted i retslokalet, når det drejer sig om lyd og billede, er jeg glad for, at stort set alle ordførere her i dag har sagt, at dér må vi fastfryse den nuværende retstilstand, og det gør vi med det her lovforslag.
Vi gør det endda ved i lovteksten at inddrage, at der, når dommeren skal træffe de her afgørelser, alene er tale om en undtagelsesvis tilladelse, der kan gives.
Jeg er enig med de ordførere, der har gengivet skrækscenarier, som vi kender dem fra bl.a. USA.
Det er ikke den form for retspleje, jeg ønsker mig, det er ikke den form for retspleje, regeringen mener vi skal tage i anvendelse i Danmark, og det er ikke noget, vi skal efterstræbe. Men igen, jeg ser frem til en konstruktiv og grundig udvalgsbehandling af dette lovforslag, som jeg håber kan samle bred tilslutning i Folketinget.