Marianne Jelved (RV), 1999-11-16:
Jeg skal indledningsvis kvittere for, at forespørgsel nr. F 15 er rejst.
Jeg betragter det som en omsorg for statskassens ve og vel, og det vil jeg gerne kvittere for.
Så skal jeg lige minde om, at beslutningen om afslutningen på overgangsordningen for Danmarks særordning, som blev truffet i 1996, jo blev drøftet grundigt i Europaudvalget den sommer og det efterår.
Det siger jeg bare lige til mediernes orientering, for alle folketingsmedlemmer
er jo helt klar over det, så det er jo ikke nogen nyhed, og det er heller ikke nogen overraskelse, at vi skal afvikle 24-timers-reglen helt ved årsskiftet 2003-2004.
Den udfordring mener jeg vi kan klare gennem det sædvanlige gode samarbejde, der er imellem Folketinget og regeringen.
Med hensyn til SF's forespørgsel, nr. F 17, skal jeg gøre en bemærkning om ordvalget og dermed forhåbentlig rette en misforståelse, og dernæst skal jeg sige en lille smule om det finanspolitiske råderum.
Der står i SF's forespørgsel: »set i lyset af EU's krav om øget harmonisering«.
Dér vil jeg gerne understrege, at der ikke er noget krav i EU om øget harmonisering.
Der tages generelt i ministerkredsen - og det er jo dér, beslutningerne træffes - kraftigt afstand fra brugen af ordet harmonisering i forbindelse med afgifter og skatter.
Det, der er tale om, er en koordinering, og vi har i mange år haft som dansk politik - i mange, mange år endda - at arbejde for minimumsafgifter i det, der hedder mineraloliedirektivet, som indeholder benzin og lignende stoffer.
Vi har også fra dansk side arbejdet for at få udvidet det område, som mineraloliedirektivet kan omfatte, sådan at alle energiformer kommer ind under reglerne om minimumsafgifter, og det har også været klar dansk politik at få de minimumsafgifter så højt op som overhovedet muligt.
Til trods for denne politik, som der er bred politisk opbakning til i Folketinget, er det ikke lykkedes at komme igennem i EU med særlige fremskridt på disse områder.
Vi har drøftelser om momsniveauet.
Der er en aftale i EU om, at 15 pct. moms er minimum generelt set.
Kommissionen har forsøgt at få en aftale, der hedder, at der også skal være et loft på 25 pct. moms.
Sverige og Danmark har taget afstand fra det, fordi vi af principielle grunde ikke ønsker, at der skal være lofter.
Det er endnu ikke lykkedes at finde en aftale på det område med en minimumbeskatning på det.
De temaer, vi drøfter herunder, bl.a. i disse to forespørgsler, er jo også temaer, der drøftes langt uden for EU's kredse.
Det er ikke kun et EU-anliggende; det er et bredt globalt anliggende.
Et eksempel, der ligger lige på kanten af det område, vi taler om, når vi taler om skatter og afgifter, er jo regelsættet for den finansielle sektor, herunder risikovurdering af forskellige arrangementer.
Så temaerne er globale og ikke knyttet til EU alene. Så omkring finanspolitikken: I Den Økonomisk Monetære Union, hvor vi jo har en fælles valuta, hvor vi i Danmark ikke er med, hvor 11 lande er med, er der jo nogle meget store fordele, som jeg gerne vil gøre opmærksom på, når spørgsmålet er det finanspolitiske råderum: I virkeligheden vil fællesskabet og medlemskabet af den fælles valuta gøre, at vi får en langt mere effektiv måde at kunne drive finanspolitik på med færre midler, end hvis vi var uden for.
Når man lemper finanspolitikken, vil det nemlig normalt betyde, at renterne vil stige som en markedsmodvægt.
Det skete også, da vi lempede finanspolitikken i 1993.
Det betyder, at man jo skal lempe finanspolitikken mere, end man ellers ville have gjort, for at imødegå den stramning, der ligger i, at renten stiger.
Se, det er nemlig ikke situationen, hvis man er med i den fælles valuta.
Hvis Danmark var med, så ville en lempelse af finanspolitikken i Danmark jo ikke kunne påvirke renteudviklingen på samme måde, og det vil sige, at man med mindre - færre - midler kan opnå den samme effekt.
Så det er en klar fordel.
Det, jeg synes er interessant i denne her sammenhæng at understrege, er, at det, der i Maastrichttraktaten blev fastlagt som de økonomiske rammer, og som jo stadig væk er gældende, selv om traktaten jo er ændret, er, at landene har forpligtet sig til at holde deres offentlige underskud inden for en bestemt ramme og deres offentlige gæld inden for en bestemt ramme.
Derudover har de lavet en aftale med Stabilitets- og Vækstpagten, som Danmark også er med i, hvor vi siger: Vi vil hen over et konjunkturforløb - altså over nogle år - sikre, at vi har balance på de offentlige budgetter, og at vi gerne skal have overskud.
Og det er det geniale i samarbejdet, at alle lande gør det, og det gør de, fordi de selv kan se, at der er fornuft i det, og Danmark gør det, selv om vi ikke er med i den fælles valuta, og der er bred opbakning mellem alle partierne til at sikre, at vi får et overskud og får gælden bragt ned.
Så alt er lykkeligt.
Og det, der er ideen, er jo: Lad os sige, der kom en lavkonjunktur nu - fra himlen om man så må sige - så har Danmark i 1999 et overskud på 35 mia. kr., 3 pct. af bruttonationalproduktet, og vi må have et underskud på 3 pct. af bruttonationalproduktet.
Vi har altså en buffer i Danmark
på 70 mia. danske kr. Hvad brugte vi til at lempe finanspolitikken med i 1993?
Godt 10 mia. kr. Vi blev berømmet over hele verden for vores geniale håndtering af den situation. Vi har et meget stort finanspolitisk råderum, og jeg kan betro det ærede Folketing, at der ikke er nogen i EU, der interesserer sig for vores skattetryk.
De er fulde af beundring over, at der er politikere, der er i stand til at blive genvalgt med så højt et skattetryk.
Men det er ikke noget, der interesserer dem.
De er også fuldkommen uinteresserede i, hvordan vi fordeler skatteindtægter og afgiftsindtægter til kommuner og amter og stat.
Hvor mange penge vi bruger på folkeskolen, hvor mange penge vi bruger på folkepension, hvor mange penge vi bruger på hjemmehjælp og sygehuse.
Det spørger de ikke om.
De ved det ikke.
De interesserer sig ikke for det.
Og det, der er ideen, er jo, at når alle lande har deres økonomier og deres finanspolitikker inden for de rammer, så kommer vi ikke til at genere hinanden, som vi gjorde igennem 1970'erne og noget af 1980'erne, og derfor får vi et større finanspolitisk råderum.
Og jeg kan også betro det ærede Folketing, at alle medlemslandene i EU sidder og klør sig i nakken for at finde ud af, hvordan de bærer sig ad med at blive ved med at finansiere deres velfærdssamfund.
For de mener også, de har velfærdssamfund - de ligner ikke helt vores.
De beskæftiger sig meget med, hvordan de kan får deres indirekte lønomkostninger ned.
Vi har jo ingen - i nævneværdig grad - indirekte lønomkostninger i Danmark.
Det misunder de andre lande os.
Jeg nævner det som et eksempel på, at der jo også sker nogle bevægelser og nogle forandringer i de andre landes skattestrukturer, fordi deres måske ikke er den mest effektive eller mest hensigtsmæssige.
Så samlet set er finanspolitikken et decentralt anliggende.
Det er Danmark og det danske Folketing, der afgør indholdet af finanspolitikken, vi skal bare holde os inden for de rammer, jeg har skitseret.
Det er os, der prioriterer, om det er den offentlige gæld, der skal ned, eller det er skattelettelser, der skal ske.
Det er os, der har tillempet vore skattesystemer og afgiftssystemer efter det konkurrencepres, vi har oplevet - EU eller ikke EU.
Og det, jeg til sidst skal slutte med at minde om, er, at vi jo har forsøgt, og Det Radikale Venstre ikke mindst, at prøve at ændre nogle skattestrukturer, bl.a. - og når jeg nævner Det Radikale Venstre, så er det jo, fordi vi i særdeleshed har været drivende her - med bruttoskat.
Vi står nu alene med synspunktet om, at det er en god idé, men det var jo et forsøg på at skabe en skattestruktur, der gjorde, at vi også havde en form for sociale bidrag.
Men det er metoden til, at land efter land hver for sig forsøger at tillempe deres systemer, således at de fungerer hensigtsmæssigt inden for de økonomiske rammer.
Det går stille og roligt og fint, og Danmark er et fantastisk godt eksempel for de andre.
Forhandling