Høgni Hoydal (T), 2004-06-03:
Det har været et folketingsår i Irakkrigens, EU-forfatningens, EU-udvidelsens, strukturreformens og skattens tegn.
Det globale landkort bliver tegnet på ny, europakortet tegnes på ny, danmarkskortet tegnes på ny, og skattekortene i Danmark tegnes på ny.
Men det er jo egentlig ikke de geografiske grænser, der er under forandring.
Det er de demokratiske og politiske grænser, der flyttes.
Det er forholdet mellem ret og magt, der ændres.
Det er folks muligheder for at vælge deres egen fremtid og for at have indflydelse på deres egen hverdag, der er på dagsordenen. Den globale udvikling har vist, at på trods af den stadige teknologiske udvikling, på trods af bestræbelserne på at fastholde globale værdier og menneskerettigheder og på trods af al retorik om ligestilling mellem folkene og et FN
er det stadig væk den stærkes ret og pengenes magt, der sejrer, når det kommer til stykket.
Krigen og våbnene er godt nok mere og mere forfinede, men logikken bag er den samme gamle junglelov, hvor den stærkeste vinder og sætter al tale om menneskerettigheder til side.
Rædslerne fra Abu Ghraib-fængslet burde ikke komme bag på os.
Troen på, at der kan føres en civiliseret angrebskrig, hvor du skal dræbe om dagen og tale pænt til din fange om aftenen, er jo i virkeligheden absurd.
Når verdens ledere opdeler verden i de gode og de onde og berettiger drab og ødelæggelse som løsningsmodel, er det ansvarsflugt og hykleri at gøre de enkelte soldater til syndebukke.
Som den østrigske kunstner og filosof Karl Kraus engang sagde om fremskridtet af verdensudviklingen: Vi har endnu en gang højnet vores niveau.
Det må være på tide, at man indrømmer, også fra den danske regerings side, at Irakkrigen var en stor fejl, som blev ført på et forkert grundlag, og at målet, som vi alle ønsker at nå - at skabe demokrati i Mellemøsten, at bryde
tyranners og despoters menneskefjendske regimer og at bekæmpe terror - ikke kan nås med de midler, som den såkaldte koalition valgte med angrebskrigen i Irak uden om FN
Disse emner vil blive genstand for en stor debat i Danmark, fordi det danske folk skal træffe en afgørende beslutning om, hvorvidt man ønsker at indgå i en europæisk føderation.
Samtidig sker der ændringer internt i
Danmark, hvor man flytter rundt på opgavefordelingen mellem stat og kommuner og ændrer de niveauer, der er for det lokale demokrati, som statsministeren nævnte i sin tale.
Hvis jeg nu bevæger mig nordpå til et endnu fredeligere område af verden, nemlig Nordatlanten, rejser spørgsmålet sig: Hvor står Færøerne og Grønland i den globale og europæiske udvikling?
Hvor står det færøske og det grønlandske folk i den demokratiske udvikling i verden?
Svaret er efter min mening, at vi i øjeblikket står i ingenmandsland.
De danske besiddelser i Nordatlanten ligger i en uafklaret situation, hvor der ikke er fundet en afklaring på det færøske og det grønlandske folks mulighed for at vælge deres egne veje i den europæiske og den globale udvikling.
Vi ligger endnu i en slags demokratisk, politisk og økonomisk kuvøse.
Vi har ikke en egen stemme i FN, vi har ikke en egen stemme i Europa, og vi har ikke en egen selvstændig økonomi.
Danmark har på trods af al retorik om ligestillede parter i et såkaldt rigsfællesskab endnu ikke anerkendt det færøske og det grønlandske folk som folk med selvbestemmelsesret i international forstand.
Det er et demokratisk problem, som kun kan løses ved, at Folketinget og regeringen anerkende, at det færøske og det grønlandske folk har de rettigheder, som FN's resolutioner tilskriver ethvert folk.
Fra dansk side siger man på den ene side, at færinger og grønlændere bestemmer selv, men på den anden side vil man ikke anerkende denne selvbestemmelsesret i international forstand.
Den færøske selvstændighedsproces har været et klart bud på, hvordan Færøerne skal finde sin egen vej i globaliseringen og i den europæiske udvikling.
Denne proces har mødt stor modstand og er blevet stemplet som et nationalistisk projekt i negativ forstand, men jeg vil påstå, at når det gælder færingernes selvstændighed, har den danske politik været præget af en meget stærk dansk nationalisme, hvor man vil bevare den danske suverænitet over Færøerne, og hvor man føler det som et angreb på den danske nation, at Færøerne ønsker at tage det fulde ansvar for sin egen fremtid.
Men vi taler egentlig kun om at skabe en ligeværdighed mellem Danmark, Færøerne og Grønland.
Vi taler om at skabe fuldt demokrati på Færøerne og i Grønland, og det har vi ikke i dag.
Den færøske selvstændighedsproces ser i øjeblikket ud til at være sat på venteliste.
Om regeringen har en politik for at afskaffe den venteliste, ved jeg ikke, men jeg kan konstatere, at efter min mening kan den færøske selvstændighedsproces ikke stoppes - ikke bare på grund af den interne proces af afklaringen på Færøerne, men fordi den globale og europæiske udvikling tvinger os til at tage stilling til, hvilken vej vi vil gå.
Jeg vil vove den påstand, at det, der sker i øjeblikket, er, at Danmark er i færd med at løsrive sig fra Færøerne og Grønland.
Danmark har gået enegang i Irakkrigen, men både det færøske Lagting og det grønlandske Landsting har vedtaget et beslutningsforslag imod krigen, så her har vi ikke nogen ligestilling, og det er jo ikke demokratisk.
Men det, der er endnu vigtigere, er, at Danmark hidtil har integreret sig mere og mere i EU, mens Færøerne og Grønland af indlysende grunde har valgt at stå udenfor.
Nu skal Danmark stemme om en forfatningstraktat, som lægger mere suverænitet til EU's institutioner - ja, man skaber en forbundsstat.
Hidtil har det været sådan, at de områder, Danmark har overladt til EU, har været områder, som
Men med en ny EU-grundlov og afskaffelse af de fire forbehold bliver
Det er ikke demokratisk, det er heller ikke holdbart, og jeg vil gerne spørge statsministeren, om han finder det demokratisk, at man er i færd med denne store proces i Danmark uden egentlig at have taget stilling til, hvordan det færøske og grønlandske folk skal høres i denne sag.
Vi kan forestille os nogle mærkelige scenarier: Grønland og Færøerne sidder tilbage i Nordatlanten med en dansk udenrigspolitik, en dansk forsvarspolitik, en dansk krone og en dansk retspolitik, mens Danmark selv har flyttet sin politik til EU, og jeg er bange for, at Færøerne kan ende som en slags krympet uldsok, der ligger i periferien, både set fra Danmark og fra EU.
Danmark er altså efter min mening i færd med reelt at løsrive sig fra Færøerne og Grønland, og man kan jo stille det banale spørgsmål: Hvis det nu er muligt - som det efter alt at dømme er - at flytte suverænitet til EU, hvorfor kan man så ikke flytte suveræniteten til Grønland og Færøerne på disse fire områder?
Jeg er glad for, at statsministeren svarede positivt på hr. Lars-Emil Johansens brev fra Den Nordatlantiske Gruppe om at få igangsat en uvildig undersøgelse af konsekvenserne for Færøerne og Grønland af Danmarks mulige vedtagelse af en EU-grundlov og ophævelsen af de fire forbehold.
Det er på høje tid, for tingene går jo hurtigere, end vi kan forestille os.
Vi anerkender selvfølgelig, at Danmark har fuld ret til at føre sin egen EU-politik, og vi anerkender også de begrundelser, der ligger bag.
Men det burde da også føre til, at man anerkendte det færøske og det grønlandske folks ret til selv at vælge en anden vej, og jeg kan sige som et kuriosum, at vi da gerne vil give Danmark en rimelig overgangstid, når det nu løsriver sig fra Færøerne og Grønland. Den Nordatlantiske Gruppe i Folketinget har sat sig for at aflive myter og skabe oplysning om og forståelse for den færøske og den grønlandske selvstændighedskamp.
Vi skal jo ikke her i Folketinget træffe afgørelse om Færøernes og Grønlands selvstændighed, men vi arbejder grundlæggende for at få anerkendt vore rettigheder og få afviklet blokeringerne for, at det færøske og det grønlandske folk kan vælge deres egen vej uden at blive truet på pengepungen eller truet af andre panikagtige ting.
Det er uomtvisteligt, at den største hindring og blokering for den fortsatte selvstændighedsproces i de to lande er den økonomiske afhængighed, som er skabt gennem mange år af de øgede tilskud til Færøerne og Grønland.
I den forbindelse afholdt Den Nordatlantiske Gruppe en konference
her på Christiansborg for en uge siden, hvor vi egentlig bare stillede spørgsmålet: Hvad er det egentlig, Danmark ønsker?
Vi stillede også spørgsmålet: Hvad har Danmark egentlig fået ud af det historisk set?
Der er ingen tvivl om, at det ikke er noget ensidigt giv og modtag-forhold, men et forhold, hvor begge parter har fået noget ud af forbindelsen.
Man kan vel sige, at Danmark så at sige betaler for at bevare suveræniteten i Nordatlanten, og det synes jeg man bør indrømme og forsøge at få en debat på et mere ligeværdigt grundlag og se på, hvad man egentlig får ud af forholdet.
Men det er svært at få den debat.
Der var dog en dansk folketingskollega, som sagde på konferencen, at man jo kan se på, om bloktilskuddet kan bruges til at skabe uafhængighed i stedet for at skabe afhængighed, og i Den Nordatlantiske Gruppe vil vi nu tage den bold op og nedsætte en ekspertgruppe, der skal analysere de økonomiske forhold Danmark-Grønland og Danmark-Færøerne imellem og pege på, hvordan der fremover kan skabes en selvbærende økonomi i de to lande.
Vi vil også tage kontakt til det grønlandske og det færøske landsstyre for at se, om det er muligt at få et fælles projekt på dette område, og i den forbindelse vil jeg spørge statsministeren, hvad han synes om, at man begynder at debattere muligheden for, at støtten og bloktilskuddene kan bruges til andet end til at skabe afhængighed.
Det kunne f.eks. ske ved at anbringe dem i en fond for Færøernes vedkommende - en fond, der kunne skabe udvikling, uddannelse og de andre ting, der skal til for at få en virkelig selvbærende økonomi.
Jeg vil til slut fremhæve, at set med Den Nordatlantiske Gruppes øjne er der også sket positive ting i dette folketingsår.
Thulesagen har været nævnt som et skridt på vejen, vi har fået rejst spørgsmålet om indførsel af færøsk og grønlandsk mad til Danmark, og jeg vil gerne kvittere for, at det er blevet løst på en tilfredsstillende måde.
Vi har også rejst spørgsmålet om de færøske og grønlandske landsstyrers adgang til oplysninger fra Finanstilsynet og fremsat forslag om det, og jeg har forstået, at statsministeren har været meget positiv over for at finde en løsning, der kan give det færøske landsstyre og det grønlandske landsstyre adgang til de oplysninger om de grønlandske og de færøske pengeinstitutters forhold, som er meget vigtige for overhovedet at kunne føre en ansvarlig økonomisk politik.
Demokratiet har altså været i fokus i det forløbne folketingsår, og det kommer det også i de kommende år.
Denne forespørgsel handler om den indenrigs- og udenrigspolitiske situation, og jeg håber, at vi snart kan kategorisere Færøerne under den udenrigspolitiske situation, for det er nødvendigt for at styrke demokratiet.