Søren Krarup (DF), 2004-11-11:
Lad det være sagt med det samme: For den, der ikke er jurist eller officer, er dette stof temmelig vanskeligt at orientere sig i på en studs, endsige at overskue.
Ingen kan være i tvivl om, at det befatter sig med væsentlige og nødvendige emner, men dermed er ikke sagt, at disse emner åbner sig for den læsende ved det første øjekast.
Hvorfor kan man ikke bruge den borgerlige straffelov?
Svaret er naturligvis, at der er en afgørende forskel på det militære og borgerlige eller civile liv.
Og spørger man videre i al enfoldighed, hvad forskellen er, så er svaret jo, at det er forskellen på krig og fred.
Den militære straffelov er nødvendig, fordi der er noget, som hedder en hær, og der er igen noget, der hedder en hær, fordi der i den menneskelige tilværelse findes noget, der hedder krig.
I krig gælder og skal der gælde andre regler end i fred.
, derfor en militær straffelov.
De krav, der stilles her, skal være strenge og kompromisløse, fordi krigens verden er en hård og streng verden.
Der skal holdes mandstugt.
Dette er et militærstraffelovskarakteristikon.
I det civile liv er grundordet jo blevet rettighed.
I den militære straffelov hedder det ikke rettigheder, men pligt og lydighed.
Sådan er grundforholdet imellem den civile og militære tilværelse, og begge parter skal naturligvis vedkende sig den afgørende forskel med frimodighed og som en selvfølge.
Men sådan er det jo ikke, slet ikke i et lille, fredsommeligt land som Danmark, hvis historie ikke vidner om militære triumfer, men mest om det modsatte.
Derfor er den militære etat i Danmark alt for ofte grebet af en ydmyghed over for det civile liv, som nærmest gør undskyldning for sig selv.
Jeg ser for så vidt nedsættelsen i 1999 af den kommission, der har ført til disse lovforslag, som et karakteristisk udtryk for det militære underlegenhedskompleks over for en civil verden, der altid har store idealer om fred og menneskerettigheder og dermed en højere retfærdighed at føre sig frem under.
I Danmark med et radikalt parti, der i 100 år har råbt militarisme, hver gang talen faldt på landets forsvar, kan man ikke undre sig over denne reaktion, selv om den er lige så fatal, som den er ubegrundet.
Den militære verden skal ikke skamme sig over sig selv.
Dens opgave, at forsvare landet, er den fornemste, der kan tænkes.
En militær straffelov skal også i Danmark være sig selv bekendt og med god samvittighed kræve lydighed og pligt som det første fornødne.
Selv om det var på radikalt initiativ, at kommissionen blev nedsat i 1999 og disse lovforslag altså er kommet til verden, er resultatet blevet acceptabelt, så meget, at vi siger ja til dem.
Det er sikkert fornuftigt at skille disciplinarmidler ud fra den militære straffelov.
Det er sikkert også fornuftigt at afkriminalisere militære overtrædelser ved at skabe denne særlige disciplinarlov.
Men den radikale hestehov og dermed det militære underlegenhedskompleks stikker unægtelig igennem en del steder af dette fornuftige.
Militæret er så frygtelig bange for ikke at være moderne, fremskridtsvenligt og politisk korrekt nok.
Det, der f.eks. omtales i § 17 i forslaget til militær straffelov, det, der åbenbart kaldes for myndigheds-ikke-brug, og som straffer den befalingsmand, der ikke griber ind over for såkaldt krænkende behandling af underordnede eller sideordnede, forekommer mig sandt at sige at være så fromt og så geskæftigt, at det forvrider tilværelsen i hæren.
Herregud, at der er optagelsesritualer og anden festlighed i forsvaret, bidrager jo kun til at gøre tilværelsen lidt mere spændende.
Naturligvis, der skal være grænser for løjerne, men den slags har enhver ordentlig og ansvarlig befalingsmand kunnet finde ud af selv uden at skulle være belært af en paragraf om myndigheds-ikke-brug.
Det er det militære underlegenhedskompleks over for den herskende politiske korrekthed, der kommer til udtryk her.
Værre endnu bliver det i § 18, hvor det hedder: Den overordnede, der forsætligt ved handling eller i ord groft krænker en underordnet, straffes med bøde eller fængsel indtil 6 måneder.
Jeg må tilstå, at jeg fra min soldatertid husker mange tilfælde, hvor jeg blev groft krænket i ord af en befalingsmand.
Disse pragtfulde overhalinger, jeg fik af diverse fenrikker og oversergenter, forsødede mine 16 måneder i den danske hær.
Der var tale om spontan kunstnerisk udfoldelse, når oversergenten over et kvarter påtalte mine dårligt pudsede støvler.
Et artistisk niveau, som vi alle nød godt af, og som hævede det danske sprog til enestående højder.
Men nu må man ikke krænke i ord, jamrer en ynkelig paragraf i forslaget til ny militær straffelov.
Ja, ynkeligt – og hvad er det så at krænke?
Jo, på side 36 i bemærkningerne står der, at handlingen eller udsagnet skal derimod ud fra en objektiv vurdering være egnet til at virke krænkende.
Det vitterligste vås.
En objektiv vurdering!
Enhver vurdering er subjektiv, det ligger i ordet.
At tale om en objektiv vurdering er derfor en sproglig selvmodsigelse, som igen afslører den dårlige og overfladiske tænkning.
Sådan er militæret hele tiden på tilbagetog over for en kulturradikal samtid, der forarges over denne verdens virkelighed med krig og konflikt, og for at tækkes den kulturradikale lammefromhed kapitulerer militæret og vil indføre paragraffer om, at man ikke må krænke.
Jeg forudser en uendelighed af sager med flæbende soldater, der føler sig krænket over alt.
For hvem kan ikke føle sig krænket over hvad som helst?
Nej, dette er en demonstration af det militære underlegenhedskompleks, som jeg vil råde forsvaret til at skille sig af med.
Landets forsvar har ikke noget at skamme sig over.
Man behøver ikke at være flov over at uddanne soldater til at skulle gå i krig.
De udfører den fornemste opgave af alle, når de forsvarer deres land.
Lad mig blot sige til slut, at jeg i et forhold som dette genfinder den frygt og fejhed over for en underlødig hetzende presse, der har præget behandlingen af den dygtige afhøringsofficer Annemette Hommel, der på eksemplarisk vis passede sin tjeneste i den irakiske ørken, men blev kastet for de journalistiske ulve af uduelige tolke, der af forskellige udelikate grunde følte sig krænket af hende.
Nej, forsvaret skal ikke lade sig kujonere af en kulturradikal medieklasse og sit eget kompleks.
Se frit frem, Severinus, du haver intet ondt bedrevet.
Med disse ord skal jeg på Dansk Folkepartis vegne sige ja til forslagene.