Pia Christmas-Møller (KF), 2003-06-03:
Værdier, visioner og vilje, disse tre elementer er og skal efter min mening være helt centrale drivkræfter i det politiske arbejde.
Det fortoner sig måske lidt i de daglige partipolitiske slagsmål, men desto vigtigere er det en gang imellem at fokusere på denne sammenhæng mellem livsværdier, det visionære samfundsengagement og viljen til de konkrete resultater i dagens og vejens politik.
De Konservative betragter livet som en gave, der skal modtages og bruges med lige dele alvor og lidenskab.
Livets fordring er at klare sig og sine og helst lidt mere, så de, der ikke kan klare sig selv, også kan blive hjulpet.
Kan man selv klare tingene, kan man til gengæld ikke være bekendt at bede andre om at ordne dem for én. Derfor er det, at vi konservative med den konservative økonomi- og erhvervsminister i spidsen sætter fokus på vækst og forbedring af vilkårene for iværksættere og virksomheder.
Derfor er det, at vi konservative med den konservative socialminister i spidsen vil have det socialpolitiske fokus
drejet hen på de virkelig udsatte grupper, sådan som det er sket med en stribe udspil og initiativer under temaet »Det fælles ansvar«.
Her styrkes indsatsen for bl.a. hjemløse, voldsramte kvinder, truede børn m.v.
Konkrete forbedringer og resultater skal imidlertid ses som et led i en langsigtet strategi, der er båret af en vision.
Et eksempel herpå ses i det ambitiøse projekt, hvorefter der skal udformes en langsigtet handlingsplan, som kan bryde den negative sociale arv.
Vi konservative betragter menneskers forskellighed som en selvstændig værdi og ikke som et eller andet livsvilkår, der nødtvungent skal tåles, tværtimod.
Netop forskelligheden giver tilværelsen næring.
Det er i mødet mellem forskellige mennesker, vi oplever spænding, dynamik, udvikling og, ja, kærlighed.
Derfor skal forskelligheden værnes og beskyttes med tolerance.
Derfor skal der være valgmuligheder.
Derfor er det, at vi stiller krav om, at forskellige behov bliver mødt med forskellige løsninger også af det offentlige, og det gælder, hvad enten det drejer sig om børnepasning eller ældreomsorg.
Derfor er det, at vi har gennemført frit valg for forældre, der har brug for et pasningstilbud i en anden kommune end den, de bor i, ligesom kommunerne langt om længe får lov til at give de forældre, der selv har valgt at passe deres børn, en økonomisk håndsrækning.
På samme måde er de ældre sikret langt større indflydelse på deres egne rammer, bl.a. med frit valg af hjemmehjælp og frit valg af plejehjem og ældrebolig.
Individualiteten er for os konservative
Det er ikke kun et spørgsmål om den stærkes, den geniales individualitet.
Det er også individualiteten i den svage, i barnet, i den handicappede. Vi kræver individualiteten respekteret og værnet, og derfor vil vi have et fællesskab, der både garanterer den enkeltes retssikkerhed, den enkeltes personlige frihed og ansvar samt den enkeltes private ejendomsret.
Uden den private ejendomsret står borgeren magtesløs over for systemet.
Den organiserede rocker-, narko- og mafiakriminalitet, som ofte er grænseoverskridende, har i dag taget en form, hvor det er nødvendigt at udstyre politiet med nye lovgivningsmæssige redskaber i efterforskningen.
Det er sket med rockerpakken, som bl.a. lemper, men ikke ophæver forbuddet mod anvendelse af civile agenter.
I det konservative livssyn er der stor forskel på individualisten og egoisten.
Individualisten er sig selv, men i modsætning til egoisten aldrig sig selv nok.
Individualisten er sig sit ansvar over for fællesskabet
bevidst og udfolder sig i respekt for, at det er i fællesskabet med andre, vi gror og vokser og får sat såvel frihed som tryghed i relief.
Det folkelige fællesskab betyder med andre ord noget for os.
Vi ønsker at binde tråde fra fortiden til nutiden med håb om at finde pejling på fremtiden.
Vi ved, at nuets beslutninger formes på grundlag af erfaringen fra i går og med drømmen for i morgen som vision. Derfor er det, at vi vil værne om og formidle vor fælles historie og kulturarv.
Derfor er det, at vi er parate til at satse på investeringer i fremtiden, og derfor er det, at vi konservative igennem mere end 20 år har krævet kursændring i folkeskolepolitikken.
I folkeskoleforhandlingerne insisterede vi på en reform, der er båret af visionen om en fælles folkeskole, der både bringer faglighed og viden om vores fælles folkelige værdier videre til den opvoksende generation, og det uanset hvor i landet man bor.
Det er lykkedes.
En universitets- og gymnasiereform er det også blevet til.
Vi har visionære ambitioner om et uddannelsessystem, der kan måle sig med de bedste og ikke bare de dyreste.
Vi er parate til forandringer og også til bevillinger.
Det sker bl.a. i form af en offensiv forskningspolitik, som tager Barcelonamålsætningen om 3 pct. til forskningen i 2010 alvorligt, selv om det er en kolossal opgave.
Mens nogle hævder, at enhver er sin egen lykkes smed, ved vi konservative godt, at det højst er en halv sandhed.
Vi ved godt, at tilværelsen ikke altid former sig efter fortjeneste, og her er det, at fællesskabet skal træde til.
Derfor er det, at vi konservative har en vision om et sundhedsvæsen, som kan behandle syge på højt internationalt niveau og ikke bare parkerer dem på en venteliste.
Særlig de kirurgiske områder har fået et løft, men det er vigtigt, at vi politisk er opmærksomme på, at det medicinske område, ligesom efterbehandling og genoptræning ikke bliver stedbørn.
Vi har fra konservativ side igen og igen peget på behovet for at få en ny organisering af sygehusdriften
herhjemme
Der er virkelig mange skønne spildte kræfter, som alene skyldes dårlig planlægning, politisk kassetænkning, tunge, forældede og stive strukturer og arbejdsgange.
Alt sammen forhold, som hverken patienter eller personale kan være tjent med.
Jo, der er så sandelig behov for en helt ny struktur, og så - vel at mærke i den rækkefølge - er der også behov for flere ressourcer til området.
Som konservativ sætter man, som jeg tidligere har været inde på det, en ære i at kunne klare sig selv.
Vi tror på, at individualismens dynamik er fællesskabets styrke, når vel at mærke denne udfoldes i gensidig respekt.
Derfor er det, at vi bekender os til en statsmagt, der er stærk nok til at rejse den svage, men for svag til at knække den stærke, som hr. Per Stig Møller har udtrykt det.
Derfor er det, at vi betragter skatteopkrævning som et helt nødvendigt forhold, som i udgangspunktet ikke er et
Skattesystemet skal opfattes som værende rimeligt, og det skal fremme virkelyst, initiativ, investering og opsparing.
Et eller andet sted føles det måske ikke helt rimeligt, at man skal aflevere mere end halvdelen af det, man har slidt for at tjene.
Jeg tror faktisk, at der er en psykologisk grænse der.
Det skal i hvert fald kunne betale sig at arbejde.
Det skal folk opleve i hverdagen.
Alt andet sætter negative cirkler i gang til ulempe for fællesskabet, til ulempe for den enkelte.
Det er lige præcis, hvad vi har set med den gamle regerings skattepolitik.
Flere og flere foretrak frihed frem for mere i lønningsposen.
Flere og flere virksomheder klagede over, at de risikerede at måtte sige nej til nye ordrer, fordi motivationen til overarbejde var alt for ringe.
Vi har oplevet, hvordan fagbevægelsen har prioriteret en sjette ferieuge frem for mere i løn.
Det er en helt gal udvikling i et samfund, hvor der er bred enighed mellem opposition og regering om, at der frem mod 2010 skal sikres en stigning i arbejdsudbuddet svarende til 85.000 fuldtidsstillinger.
Selv om vi lige nu oplever en mindre stigning i ledigheden, og selv om én arbejdsløs er en for mange, forventer både vismænd, Nationalbank og regering, at det er meget kortvarigt og midlertidigt, hvorfor der fortsat er brug for at udvide arbejdsudbuddet på det mellemlange sigt.
Det må simpelt hen til, hvis og når vi ønsker at bevare og udvikle vores velfærd i en situation, hvor befolkningens alderssammensætning ændrer sig markant.
Det kan kun lade sig gøre, hvis flere af os, der i dag er på arbejdsmarkedet, kan motiveres til at arbejde mere og længere.
Og her er skatten på den sidst tjente krone af stor betydning
Det Konservative Folkeparti har altså både en holdningsmæssig baggrund, en praktisk årsag og et visionært perspektiv med vores krav om skattelettelser.
For os har spørgsmålet ikke været, om vi har råd, men snarere om vi har råd til at lade være.
Jeg skal i dag ikke lægge skjul på, at vi er overordentlig tilfredse med, at det er lykkedes at komme igennem med vores krav om gedigne og mærkbare skattelettelser, som sikrer, at ganske almindelige familier, hvor den ene måske er sygeplejerske, den anden måske skolelærer eller politibetjent, samlet får en lettelse på ca. 800 kr. om måneden.
Det kan man godt mærke på almindelige indkomster.
I det hele taget vil jeg i dag gerne fremhæve, at det er
med stor tilfredshed, at vi i Det Konservative Folkeparti kan se tilbage på det forgangne års resultater.
På skole-, sundheds- og skatteområdet har vi på grundlag af de konservative værdier formet klare, konservative visioner og vist vilje og evne til at omsætte dem i en række konkrete delresultater.
Vi er i Det Konservative Folkeparti dybt optaget af at fremtidssikre vort velfærd.
Det kræver forandringer i måden, vi har indrettet os på.
Det ved alle.
Lad os dog tage fat på det.
Vi har ikke brug for flere analyser og rapporter.
Derimod måske en åben, politisk diskussion.
Vi deltager gerne.
Vi mener faktisk, at der er en politisk forpligtelse
til i tide at tage højde for de udfordringer, vi ved kommer.
Til trods for stribevis af reformer og store resultater på den indenrigspolitiske scene, hvor jeg kun har haft mulighed for at nævne nogle, er der ingen tvivl om, at dette folketingsår først og fremmest vil blive husket for to store begivenheder på den udenrigspolitiske scene; begivenheder, som på hver deres måde viser, hvordan værdier, visioner og vilje er bærende og skal være bærende i de politiske beslutninger, også når det er svære og upopulære beslutninger, det drejer sig om.
Men politik er jo ikke kun at repræsentere.
Politik er også at lede på grundlag af de holdninger og værdier, man er valgt på, og derefter at stå til ansvar over for vælgerne.
De begivenheder, jeg tænker på, er naturligvis det danske formandskab, hvor det lykkedes at gennemføre den årelange, historiske heling af det delte Europa.
Og så tænker jeg naturligvis på vores deltagelse i krigen mod Saddam Husseins tyranni mod Irak og verdenssamfundet.
Set gennem objektive, europæiske briller
var formandskabet en succes, ikke blot for Danmark, men for hele det europæiske kontinent.
Udvidelsen kom på plads i København efter et intenst forhandlingsforløb over mange måneder.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at rose regeringen for den grundighed og vedholdenhed, som prægede indsatsen i hele formandskabets periode.
Uden denne helt exceptionelle indsats fra alle involverede ville det afsluttende topmøde i København have haft langt flere knaster at file på.
Vi kan nu se frem til maj 2004, hvor 25 af Europas lande samles i et fredeligt, forpligtende samarbejde.
I samme periode indgik EU en banebrydende aftale med NATO.
Aftalen baner vej for EU's første militære krisestyringsoperationer, og det betyder, at EU nu overtager NATO's operationer i Makedonien og sandsynligvis også SFOR i Bosnien.
På grund af det danske forbehold var regeringen nødt til under formandskabet at overlade disse forhandlinger til den græske del af trojkaen.
I Det Konservative Folkeparti er vi yderst tilfredse med aftalen mellem EU og NATO, men vi er ikke tilfredse med, at forsvarsforbeholdet medfører, at når EU overtager nogle af NATO's operationer på Balkan, må vi trække vores soldater hjem.
Det er principielt forkert, at Danmark ikke er med til at løfte ansvaret for europæisk sikkerhedspolitik.
Det danske forsvar har både viljen og evnen til at løse fredsbevarende opgaver.
Det er et konservativt ønske og har været det længe, at vi får gjort op med forsvarsforbeholdet, og også de andre forbehold ser vi hen, hvor peberet gror.
Det skal naturligvis ske ved en folkeafstemning.
Jeg er overbevist om, at den danske befolkning er enig med os i, at vi skal være med til at tage ansvar for fred og sikkerhed i Europa.
Det gjorde mig derfor også så glad, at jeg for en gangs skyld kunne nikke anerkende til en udtalelse fra hr. Holger K. Nielsen.
Det var en udtalelse om, at forsvarsforbeholdet var mere til besvær end til gavn.
Men min glæde varede ikke så længe, for det viste sig jo hurtigt, at SF blot ville have en anden formulering, så partiet kunne fjerne nogle af de mest pinlige konsekvenser af forbeholdet.
Det er ikke godt nok, vil jeg gerne sige til hr. Holger K. Nielsen.
Danmark skal vise sig ansvaret voksent og levere den nødvendige indsats for Europas sikkerhed og forsvar.
Vi vil være med fuldt og helt.
Forårets altoverskyggende udenrigspolitiske tema drejede sig i allerhøjeste grad om at turde tage ansvar for mere end sig selv.
Jeg taler her selvfølgelig om krigen mod Saddam Husseins regime i Irak.
Det var en beslutning, som kaldte på både juridiske, politiske og ikke mindst moralske overvejelser, og det var en beslutning, der i højeste grad kaldte på værdier, visioner og vilje til politisk lederskab.
For Det Konservative Folkeparti var det aldrig et spørgsmål om, hvorvidt man er for eller imod krig.
Vi er alle modstandere af krig og vil gå meget langt for at undgå, at det kommer så vidt.
I beslutningen om dansk støtte til krigen mod regimet i Irak blev den konservative folketingsgruppe båret af en dybfølt erkendelse af, at såvel aktiv handling som passiv laden stå til ville have store konsekvenser.
Vi vidste, at Iraks regime daglig dræbte og torturerede sine modstandere.
Vi vidste, at Irak gennem 12 år havde ignoreret FN's resolutioner.
Vi vidste, at Irak pustede til ilden i andre regionale konflikter, f.eks. i Palæstinaområdet.
Jo, det var klart for alle, at Saddam Hussein ikke ville gå frivilligt, og at han aldrig ville opgive sit terrorregime.
Alternativet til aktiv handling var efter vores opfattelse det samme som at sende et signal til ikke bare Hussein, men også andre despoter om, at det internationale samfund ikke magter at sætte magt bag stillede krav.
I den situation var krig et legitimt og nødvendigt redskab, og jeg er glad for, at vi i den konservative folketingsgruppe tog vores beslutning i fuld enighed efter en grundig diskussion.
Eftertiden vil se på den skelsættende begivenhed og konkludere, at nogle tog ansvar, andre meldte pas.
Jeg er stolt over og glad for, at vi konservative valgte at tage del i ansvaret.
Verden er nu sluppet af med en umenneskelig og brutal diktator, men krigen mod terror er ikke slut.
Det har de seneste ugers terrorangreb med al tydelighed båret vidnesbyrd om.
Det Konservative Folkeparti vil stå fast på et stærkt dansk engagement i alliancen med USA i krigen mod terror.
Det er mit håb, at EU-landene igen vil finde styrke i en fælles platform på tværs af Atlanten.
De vestlige demokratier har intet at vinde ved splittelse.
Med Danmarks stærke position i begge lejre bør vi kunne spille en aktiv rolle som brobygger i forholdet mellem USA og EU, et brobyggerprojekt, som den konservative udenrigsminister viste nyttigheden af, da han i efteråret fik sat en fastlåst fredsproces i Mellemøsten i bevægelse. Vi går ikke og råber op om det til daglig, men den nuværende køreplan for fred mellem Israel og palæstinenserne, den såkaldte road map, er et resultat af aktiv dansk udenrigspolitik, når den er bedst.
Som et lille land kan vi ikke diktere fred til de stridende parter, men vi kan finde den snørklede rute til et levedygtigt kompromis.
Vi kan bygge broer; det er vi gode til i Danmark.
Men det kræver, at man har nogle sammenhængende værdier at bygge en vision på, som man så har vilje til at sætte igennem.
Derfor er værdier, visioner og vilje nøgleord for os konservative i vores kamp for at give mennesker frihed og ansvar i et rummeligt fællesskab.