Arne Melchior (CD), 1998-02-03:
Må jeg starte med at sige et par klare ting:
Som CD's ordfører er jeg helt enig i, at de levevilkår, de sociale vilkår, som et stort antal af palæstinenserne har for tiden, er utilfredsstillende og uacceptable. Jeg har ikke tid til at gå ind i hvorfor, men vi er nok temmelig enige.
Ud fra denne opfattelse har CD også altid støttet størst mulig dansk bistand til disse befolkningsgrupper, ingen tvivl om det.
CD vedstår også sin deltagelse i betænkningsbidraget til B 7, altså ratifikationen - det er vist af 21.2.1997 - og hvad der står dér, står vi også ved.
Og ingen tvivl mulig: Også vi lægger overordnet vægt på menneskerettigheders overholdelse her og dér og alle vegne.
Når dette er sagt, skal jeg så i resten af mit indlæg her beskæftige mig lidt med menneskerettighederne, og hvad de egentlig er for nogle.
Og jeg vil starte med at citere en artikel fra Information den 30. januar 1998 skrevet af freds- og konfliktforskeren Jan Øberg, der selvfølgelig også starter sin artikel med at aflægge ed på menneskerettighederne.
Dem går han ind for, og vi kender jo hans synspunkter og ved, at det står han for, det mener han.
Ikke desto mindre - og så kommer der fire hurtige citater - giver han følgende forklaringer og forbehold: Citat 1: »Det forbliver problematisk at universaliere de hovedsageligt vestlige MR-normer på tværs af kulturelle skillelinjer.«
Citat 2: »Således vil det altid være lettere at pege på naboens krænkelse end på ens egne og på fjenders snarere end på venners forbrydelser.«
Citat 3: »Fremgangsmåden må variere, alt efter om vi står over for en symmetrisk eller en asymmetrisk konflikt.«
Og citat 4: »Men ud over fordømmelse og solidaritet må vi altså også gå til de komplicerede historiske, psykologiske, kulturelle og økonomiske rødder, der får mennesker til at krænke medmennesker på krop og sjæl.« Jeg skal give et konkret eksempel på, hvor svære disse menneskerettigheder er at omgås.
Det er ikke sådan nogle klare ting som på Moses' tavler, og de er jo i øvrigt også blevet fortolket og endevendt mangfoldige gange igennem årtusinderne.
Må jeg citere artikel 23 fra verdenserklæringen om menneskerettighederne: »Enhver har ret til arbejde, til frit valg af beskæftigelse, til retfærdige og gunstige arbejdsvilkår, og til beskyttelse mod arbejdsløshed.
Enhver har uden forskel ret til lige løn for lige arbejde.«
Hvordan gør vi så i Danmark med denne absolut erklærede menneskerettighed?
Der står »enhver«, der findes ingen undtagelse ud over måske kongehuset.
Hvad gør vi?
Et par år efter at disse rettigheder var vedtaget, skrev vi i vores grundlov, som er gældende den dag i dag, at af hensyn til almenvellet - nu er det ikke mere enhvers ret så meget - skal det tilstræbes, at enhver arbejdsduelig borger skal have ret til og mulighed for osv. osv.
Det skal tilstræbes.
Er vi så dermed blevet overtrædere af menneskerettighederne?
Jeg kan se, at forslagsstilleren nikker ja.
Jeg vil hævde nej.
I hvert fald er vi ikke indklaget og står næppe til nogen dom i den sammenhæng. Jeg har villet give disse citater og dette ene blandt flere mulige eksempler for at sige og understrege, at det med menneskerettighederne altså ikke er så nemt.
De er ikke så entydige.
Jeg forestiller mig ikke, at fædrene til menneskerettighedserklæringen, som jeg stadig slår på - altså ikke på fædrene, men på erklæringen - ikke har forudset terror af den art, som selvmordsbomber f.eks. er udtryk for. Dem var der tre af i Israel i 1997.
Det glemmes her i vores hyggelige Danmark, der hygger sig i smug, som digteren sagde, at enhver regerings første og vigtigste opgave er at garantere sine borgere sikkerhed.
Hr. Gert Petersen var inde på det i Algerietdebatten og sagde, at den regering gjorde det altså ikke.
Men det ser enhver regering i Israel uanset farve helt selvfølgelig som sin vigtigste og største opgave.
Gudskelov er vi her til lands fri for overhovedet at skulle skænke tanker i den retning, jo, vi har færdselssikkerhed osv. osv., men ikke når det drejer sig om beskyttelse imod organiseret og grov terror.
Derfor er situationen en væsentlig anden i Israel
, og derfor er det ikke så enkelt at sige: Hov, der overtrådte du en regel, som står i menneskerettighederne, så skal vi anklage dig, så skal du dømmes.
Det skal også huskes, at det er Israel, der er omringet af en række lande og en lang række bevægelser med uendelige både menneskelige, talmæssige og pekuniære ressourcer, som ikke ønsker staten Israels eksistens.
Og den anden side af Osloaftalerne har altså heller ikke opfyldt sine forpligtelser.
Når Arafat skal kommentere selvmordsbomber og lignende terror, så siger han, han beklager, og det er kedeligt, han udtrykker medfølelse, men han stiller sig ikke op nogensinde og siger: Dette er en forbrydelse, dette er en hindring for freden.
Det tør han ikke sige.
Israel har mange klager af samme art, og desuden har man også forsømt at erstatte den paragraf i den palæstinensiske nationalpagt, PLO's nationalpagt, som siger, at Israel skal udryddes med alle til rådighed stående midler.
Den er stadig væk ikke erstattet af noget andet.
Og jeg skal understrege det, udenrigsministeren og andre har sagt, at Israel er en demokratisk stat, hvor der er frie domstole, hvor der er klageadgang, hvor der er fri presse og åben kritik, og hvor enhver kan få sin sag appelleret op til en fritstående og alment anerkendt højesteret.