runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Morten Bødskov (S), 2005-11-02:
Vi er selvfølgelig altid glade, når justitsministeren ligesom fortæller os noget, som vi burde vide i forvejen.
Men en af årsagerne til, at vi minder justitsministeren om det, kunne jo være, at vi har erfaring for, at noget af det, justitsministeren tidligere har sagt og ønsket for udviklingen i Kriminalforsorgen, ikke rigtig er blevet opfyldt.
Eksempelvis er det sagt et utal af gange, at nu skal belægningen ned, men det er kun gået én vej: Den er steget, der kommer stadig flere og flere indenfor, og der venter stadig flere og flere udenfor.
Pointen er den, når vi taler om afdelingerne med de negativt stærke fanger, at man frygter, at der sker besparelser.
Når fængselspersonalet i Horsens siger offentligt, at de besparelser, man er blevet pålagt, svarer til, at ni stillinger ikke skal genbesættes, vil justitsministeren så sikre – når vi nu ved, at der er rockerafdeling i Horsens – at det ikke går ud over bemandingen på rockerafdelingen i statsfængslet i Horsens?
Lissa Mathiasen (S), 2005-11-02:
Hvis man ser på 2005, er de, der i 2005 er blevet afskediget af helbredsmæssige årsager, i gennemsnit 43 år.
Men en ny udvikling, der har tegnet sig, er rent faktisk, at ansatte allerede nu er nede på som 26-årige og 34-årige at skulle have en helbredsmæssig betinget afskedigelse, fordi de simpelt hen er nedslidte.
Hvordan kan ministeren stå her og sige, at det er første gang, vi har set det?
Det er dog imponerende.
Når jeg starter med at understrege, at jeg godt vil have ministeren til at give svaret på, om der vil ske nednormeringer, undgår ministeren bevidst at svare på det.
Jeg har fornemmelsen af, at det er, fordi ministeren rent faktisk ikke kan give et svar på det, som jeg spørger om, nemlig en bekræftelse på, at der ikke sker nednormeringer.
Jeg ved godt – det har vi jo snakket om før – at der ikke bliver tale om afskedigelser, men ministeren burde erkende her i Folketinget, at vi står i en situation i vores fængsler, hvor de er underbemandede, fordi der ikke er personale nok at ansætte, det vil sige, at de er normeret til en højere personalemængde.
Og derfor spørger jeg, og det er det, jeg synes ministeren også må kunne svare på, ministeren har haft flere dage til at læse spørgsmålet: Kan ministeren afkræfte, at det her betyder, at der vil ske en nednormering af personalet?
Det er det spørgsmål, kort og godt.
Morten Østergaard (RV), 2005-11-02:
Ja, men jeg har også sagt tidligere, at vi gerne medvirker til at lave en skattereform, der gør, at det naturligvis kan betale sig at arbejde.
Vi hører gerne nærmere, hvis regeringen kommer i en situation, hvor den har lyst til at lave reformer, som virkelig vil gøre, at det kan betale sig at arbejde.
Men det, der undrer, er, at man er så optaget af at skabe incitamenter, som især er rettet mod flygtninge og indvandrere, når det faktisk er dokumenteret i Ugebrevet A4, at netop disse grupper måske har en større tilbøjelighed til at tage arbejde, selv om det ikke kan betale sig økonomisk, end danskere i almindelighed.
Derfor kunne det jo være, man skulle prøve at sætte sig ned og sige – og det var egentlig mit spørgsmål fra før, som ikke blev besvaret – at når ministeriet selv har lavet undersøgelser, der viser, at det at aktivere virker lige så godt for arbejdsmarkedsparate som for ikkearbejdsmarkedsparate, var det måske mere relevant end at jage folk ud med aviser eller ud og plukke jordbær, for at de kan gøre sig fortjent til deres kontanthjælp.
Sådan ser min verden ikke ud.
I min verden er alle job vigtige, og vi ved, at trappetrinnet ind til det danske arbejdsmarked er at få et job og gerne et fuldtidsjob.
Men for den gruppe, vi taler om her, er der ikke noget fuldtidsjob; der er måske et job i en kantine, en avisrute eller et rengøringsjob i nogle timer om måneden.
Men det er bare afgørende vigtigt, i hvert fald for mig, at skaffe de mennesker adgang til arbejdsmarkedet, og den vej går altså ikke over Københavns Universitets cand.polit.-studium for alle mennesker i dette samfund.
Lissa Mathiasen (S), 2005-11-02:
Mit spørgsmål til justitsministeren skal ses i lyset af, at vi ved, at der i kriminalforsorgen er en meget stor overbelægning, der er kort sagt propfyldt.
Samtidig er der en alenlang kø af dømte, som venter på at komme ind og afsone, og samtidig ved vi, at nedslidningen af de ansatte er klart dokumenteret.
Når jeg netop bruger udtrykket nednormering, er det, fordi jeg ikke stiller spørgsmål om, hvorvidt der skal ske direkte fyringer, men nednormeringer, og det er det, jeg meget gerne vil have svar på.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2005-11-02:
Det siger jeg tak for, men det havde formanden nu ikke behøvet at undskylde.
Jeg troede bare, man godt kunne tage dem ad hoc.
Ministeren har gentagne gange sagt, at ret og pligt skal følges ad, og det forstår jeg simpelt hen ikke.
I den nye såkaldte integrationsaftale følges ret og pligt ikke ad.
Kommunen har nemlig ikke pligt til at stille job, som en kontanthjælpsmodtager, f.eks. en torturramt, kan sige nej til, til rådighed.
Det er jo det helt nye i integrationsaftalen, og er ministeren ikke enig i, at her følges ret og pligt netop ikke ad?
Den ene ting er, at det offentlige selvfølgelig skal hjælpe kontanthjælpsmodtagere til at blive kvalificerede til et arbejde.
Det kan være vidt forskelligt, hvad det kan være – for nogle er det social aktivering, for andre er det mere arbejdsmarkedsmæssigt orienteret – men det skal vi selvfølgelig gøre, og vi skal også vise de pågældende, hvordan de skal søge arbejde de steder, hvor der er arbejde.
Det er den ene ting, og den anden ting er, at vi jo som personer selv har pligt til at søge arbejde og være aktive.
Det er den ret og pligt, vi taler om.
Når jeg ser, hvad disse unge jobagenter har kunnet skaffe af job,
er jeg blevet forstærket i troen på, at der er en gruppe mennesker, som mener, at det offentlige har pligt til at skaffe dem et arbejde, og at de ikke har yderligere pligter, hvis det offentlige ikke gør det.
Men det er altså en misforståelse af det danske system, for retten er, at man får understøttelse og ikke skal gå fra hus og hjem, hvis man bliver syg eller uforskyldt ikke har et arbejde, og pligten er, at man selv skal være aktiv med hensyn til at blive selvforsørgende og få et arbejde.
Per Clausen (EL), 2005-11-02:
Nu har jeg sådan set en formodning om, at beskæftigelsesministeren er lige så godt bekendt med rådighedsreglerne i dette land, som jeg er.
Der er nogle skubbemekanismer, og det har vi jo diskuteret ved en lang række forlig, der er lavet om arbejdsmarkedspolitikken i Danmark.
Men det var sådan set ikke det, jeg spurgte til.
Jeg spurgte til, om ministeren virkelig mener, at det er et rigtigt redskab at bruge over for mennesker som f.eks. torturofre, som måske nok har nogen erhvervsevne, men ikke så meget, at de er i stand til at indtjene 300 timer.
Mener ministeren, at det er et fornuftigt, godt og hensigtsmæssigt redskab at stille sådanne mennesker over for truslen om, at de kan få deres forsørgelsesgrundlag halveret?
Det kan godt være, at ministeren kan leve med at få sit forsørgelsesgrundlag halveret – det kan han sikkert – men for mennesker, der er på kontanthjælp, er det altså en meget alvorlig situation.
Jeg må sige igen, at jeg altså ikke er sagsbehandler i de konkrete sager.
Vi har et velfungerende kontanthjælpssystem, men der er måske et område, hvor det har været knap så velfungerende.
Vi kan konstatere, at nogle kommuner lader folk gå på kontanthjælp, og det er det, vi gerne vil gøre op med.
Jeg er meget enig med ministeren i, at man ikke skal udelukke, at arbejde kan være en god del af en behandling, tværtimod.
Men jeg forstår ikke helt, at det at få en ekstra trussel om, at man risikerer at få familiens forsørgelsesgrundlag reduceret til det halve om 2 år, skulle være en særlig effektiv terapi over for f.eks. et torturoffer.
Jeg har meget svært ved at forstå, at den forøgede usikkerhed og angst, det vil give i familien, skulle være en fordel.
Muligvis er der nogle i den gruppe, der har indrettet sig, som de ville have gjort hjemme, nemlig at den ene ægtefælle passer familien.
Til det må jeg bare sige, at vi også er nødt til at holde fast i nogle principper, nemlig ret og pligt.
Vi hjælper naturligvis, når folk ufrivilligt mister deres arbejde, bliver syge osv., men modydelsen er, at der er en pligt til at påtage sig et arbejde, og det kan jo ikke skjules, at der i den forbindelse nok findes nogle mennesker, som skal have et skub for at komme ud og søge et arbejde.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2005-11-02:
Jeg tror sådan set, ministeren har fuldstændig ret i, at der ikke behøver at være en diskrepans mellem behandling og det at få et arbejde.
Men er ministeren så netop ikke bekymret for, at der sker det, at i det øjeblik, man står med et menneske, der er sygt, vil man gøre alt, hvad man kan for at sikre, at vedkommende får førtidspension?
Man kan sige, at fordelen ved systemet, som det er nu, er, at man godt kan beholde mennesker i kontanthjælpssystemet, selv om de er syge, eller selv om de har været udsat for tortur, fordi der er nogle forskellige muligheder.
Man kan sende dem i aktivering, man kan prøve at sikre, at de får et arbejde osv.
Den mulighed vil der også være i fremtiden, men det vil først og fremmest komme til at handle om, hvorvidt de har haft de 300 timer.
Mit spørgsmål er: Er der ikke hos ministeren en lille frygt for, at det ender med, at mennesker, som måske i fremtiden kunne udvikle en arbejdsevne, ender i førtidspensionssystemet, så de i stedet for at komme i arbejde ender på permanent pension?
Som beskæftigelsesminister og også som menneske synes jeg, at det eneste rigtig værdige er at arbejde for, at mennesker bliver selvforsørgende.
Vi ved, hvor meget det betyder for folks selvopfattelse at have et arbejde, og derfor må vi sige, at når det drejer sig om kontanthjælpsmodtagere, må bestræbelsen hele tiden være at skaffe dem i arbejde.
Det er også derfor, vi i forbindelse med kommunalreformen nu laver jobcentre, hvor arbejdsformidlingen og kommunernes jobrettede aktiviteter flytter sammen.
Vi skal have mere fokus på arbejde, men folk kan selvfølgelig samtidig være i behandling.
Men man skal ikke på et abstrakt grundlag sige, at en, der har været udsat for tortur, ikke kan komme i den situation, at personen faktisk godt kan påtage sig et arbejde.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2005-11-02:
For det første er jeg helt enig med ministeren i, at alle job er vigtige, og det tror jeg heller ikke der er nogen der sætter spørgsmålstegn ved.
For det andet kan jeg godt sætte spørgsmålstegn ved, om ministeren rent faktisk er bekendt med, hvad der kræves for at tage en avisrute.
Er det ministeren bekendt, at det ikke er alle og enhver, der kan bestride en avisrute?
Jeg siger det bare for at nævne et eksempel på, at man må forstå, hvordan tingene er.
Jeg er langt mere enig, når ministeren siger, at vi må bruge en bred pensel, og at der ingen patentløsninger er.
Det tror jeg er fuldstændig korrekt, men det betyder også, at der ikke er nogen, heller ikke ministeren, der kan sige: Vi skal nok sørge for, at folk kommer i arbejde.
Det, der er det helt store problem, er, at mens ministeren siger, at der ikke er nogen patentløsninger, er der nogle, der bliver tabt, og det er i denne forbindelse præcis de 1.200 ægtepar, som vil blive ramt på deres økonomi.
De vil blive taberne i dette spil, mens man siger, at der ikke er nogen patentløsninger, og det betyder, at de mennesker bliver fattigere.
Enhedslisten går ind for, at der skal være så få på kontanthjælp som overhovedet muligt, men det skal ske ved at få folk i arbejde.
Forslaget her vil medføre, at der bliver færre på kontanthjælp – ikke fordi de kommer i arbejde, og ikke fordi de bliver rigere, men fordi de mister retten til kontanthjælp og derfor ikke får en klink.
Det vil sige, at vi har en kæmpeopgave i at sørge for, at parterne faktisk møder hinanden, og det er da en opgave, vi skal tage fuldt alvorligt.
Nu kan jeg jo ikke stille spørgsmål den anden vej, og derfor må jeg jo så opstille en eller anden hypotese på området.
Man kan jo godt undre sig, for hvis folk ikke har været på arbejdsmarkedet i 8, 10, 12 år og ikke behersker det danske sprog, hvad er det så for nogle job, som Det Radikale Venstre og Enhedslisten forestiller sig, at de mennesker skal kunne varetage?
Jeg er så praktisk anlagt, at jeg siger: Jamen det kan måske være nogle af de ufaglærte job.
Det er fint for mig, hvis det kan blive endnu bedre job, men jeg tror desværre, jeg må sige, at for den gruppe menneskers vedkommende er det altså en grundlæggende mangel på kvalifikationer, der gør, at vores ambitionsniveau i første omgang simpelt hen må være at skaffe dem inden for på det danske arbejdsmarked.
Vi ved jo, hvor betydningsfuldt det er, når man søger job, og der spørges: Hvor har du været før?
Det er jo en del af de vilkår, vi arbejder under.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Jens Peter Vernersen (S), 2005-11-02:
Det kræver næsten et nyt spørgsmål, men det kan vi jo vende tilbage til.
Det er selvfølgelig rigtigt, som ministeren siger, at dyrlægen kontrollerer dyrene ved afrejsen fra en samlestald.
Jeg var faktisk selv ude at se sådan en så sent som i mandags.
Derfra er det chaufføren og vognmanden, der har ansvaret ned gennem landet.
Og det, vi har set med det ansvar, er, at det altså går galt i så stort et antal tilfælde, som nøjere er beskrevet her.
Derfor synes jeg altså, at ministeren skulle tilkendegive, at de vognmænd, der overtræder reglerne – for det er jo ikke dem alle sammen – burde vi altså tage ganske anderledes fat på, end vi har gjort.
Jeg sagde under samrådet, at hvis det er sådan, at man misbruger reglerne tre gange, skal man miste retten til at lave disse transporter; det fandt jeg var rimeligt.
Det er ministeren så uenig i.
Jeg tror måske, at der kunne være et flertal i Folketinget uden om ministeren, men det må vi jo vende tilbage til.
Morten Østergaard (RV), 2005-11-02:
Der kommer jo flere og flere interessante oplysninger på banen.
Vi skal huske, at de nye krav, der bliver talt om, og som ministeren synes er helt rimelige, altså kun gælder for ægtefæller.
Hvis ministeren virkelig synes, de er helt rimelige, og han ikke kun er optaget af at stille hårde krav til flygtninge og indvandrere, som der desværre er en overvægt af i den gruppe, kunne man måske også stille de krav til alle andre.
Men det har ministeren ingen planer om, for han ved godt, at så ville der rejse sig et oprør.
Derudover synes jeg, det er lidt af en falliterklæring, når ministeren selv har medvirket i en radioudsendelse, der påviste, at det faktisk er muligt at skabe forbindelse mellem de ledige og jobbene, hvis man gør en aktiv indsats.
Det kæmpeapparat, ministeren har ansvaret for, skal gøre lige nøjagtig det, men når det ikke lykkes, er man nødt til at indføre regler a la den, vi diskuterer her, for at missionen kan lykkes.
Jeg vil gerne spørge: Når vi nu har dokumentation for, at det virker lige så godt for ikkearbejdsmarkedsparate som for arbejdsmarkedsparate at blive aktiveret, hvorfor er ministeren så i den grad optaget af, at ægtefæller på kontanthjælp skal ud og plukke jordbær eller løbe med aviser?
Var det ikke bedre, at de kom i noget ordentlig aktivering, der førte til en varig beskæftigelse?
Men jeg er ude af stand til at stille hr. Morten Østergaard modspørgsmål, og det hæmmer selvfølgelig debatten lidt.
Jeg synes, vi skal arbejde på en meget bred front på dette område.
Men et af de grundlæggende problemer er selvfølgelig, at der skal være et økonomisk incitament til at tage et arbejde, og jeg har på en måde lyst til at citere en forgænger i det embede, jeg har som ansvarlig for kontanthjælp, nemlig Karen Jespersen, som har sagt: Loftet over kontanthjælpen bliver der tordnet imod fra flere sider.
Det øger fattigdommen og får ulighederne til at vokse, lyder påstanden.
Det er selvfølgelig sympatisk, at der er en stor bevågenhed omkring de svages vilkår, men bliver loftet fjernet, kan det i virkeligheden gøre mere skade end gavn for de svages muligheder for at komme i arbejde.
Jeg deler fuldt ud de synspunkter, som Karen Jespersen giver udtryk for, men jeg skal da ikke underkende, at blandt de vælgere, som Enhedslisten og Det Radikale Venstre konkurrerer om, kan det give stemmer at argumentere for, at det ikke skal kunne betale sig at arbejde.
Morten Østergaard (RV), 2005-11-02:
Jeg er glad for, at vi i det mindste fik bekræftet, at man er i gang med at demontere det sikkerhedsnet, som for os at se er en væsentlig del af velfærdsstaten.
For lige præcis for denne her gruppe er sikkerhedsnettet nu ikke noget, der griber folk, som er faldet igennem systemet, men noget, man ligesom skal kravle op i for at få lov at være i.
Og det må man jo sige er nyt og noget af et socialt eksperiment.
Men så vil jeg vende tilbage til det her med, at det skal kunne betale sig at arbejde.
Er vi ikke enige om, at man jo kunne være uheldig at bo i et område, hvor der ikke er arbejde at få, eller hvor man ikke har kvalifikationerne til det, og er det derfor så ikke også relevant at kigge på, at der rent faktisk, når vi snakker flygtninge og indvandrere, for en meget væsentlig andel af dem, der er i arbejde, er tale om, at de har mindre end 500 kr. om måneden ud af at arbejde?
Er det ikke mærkeligt, at de mennesker bliver ved med at arbejde, hvis det eneste saliggørende er frygten for at komme på en lav kontanthjælp?
Og derfor er det, vi også må spørge: Hvorfor er det, at det lige præcis er for den gruppe, som er den allerfattigste gruppe, hvor begge ægtefæller er på kontanthjælp, at de her regler indføres?
Er det, fordi den borgerlige regering mener, at når man bliver gift, så er det, man bliver doven, og at der så er brug for særlige incitamenter?
Vi tror ikke, at vi gør mennesker en tjeneste ved bare at lade dem gå.
Der afsætter vi 0,5 mia. kr., og det er jo for at komme i gang med en opkvalificering til arbejdsmarkedet.
Jeg må jo desværre erkende, at der er for mange, der har fået lov at gå, uden at der skete noget.
Så vil jeg meget gerne henvise til analyser – jeg tror, man kan finde dem på Beskæftigelsesministeriets hjemmeside – der viser, at når man gør noget for ledige, så hjælper det, hvad enten det er folk, der ikke er arbejdsmarkedsparate, eller arbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere eller forsikrede ledige.
Jeg kan se, at hr. Morten Østergaard har travlt med at organisere spørgsmål sammen med Enhedslisten, så jeg tror, jeg vil afbryde min besvarelse nu.
Lene Espersen (KF), 2005-11-02:
I forbindelse med den nuværende flerårsaftale fik Kriminalforsorgen et bevillingsløft på godt 1,5 mia. kr.
I forbindelse med den aftale besluttede aftalepartnerne at undersøge, om det var muligt at effektivisere arbejdet i Kriminalforsorgens institutioner, og man blev enig om at effektivisere for 70 mio. kr. i alt, der så skulle fordeles over den 4-årige flerårsaftale.
Direktoratet for Kriminalforsorgen har herefter i samarbejde med Dansk Fængselsforbund og de øvrige organisationer gennemgået konsulentfirmaets forslag og har i fællesskab peget på en række helt konkrete forhold, hvor der er mulighed for at effektivisere Kriminalforsorgens institutioner.
Jeg ved, at der i den forbindelse er lagt stor vægt på sikkerheden.
På den baggrund har regeringen og forligspartierne tiltrådt, at der nu arbejdes videre med de forslag, som Kriminalforsorgen og organisationerne selv har peget på.
Og jeg vil gerne understrege over for fru Lissa Mathiasen, at effektiviseringen ikke indebærer, at der skal ske afskedigelser af fængselspersonale.
Faktisk skal der rekrutteres omkring 300 fængselsfunktionærer til næste år.
Men der skal være en mere effektiv vagtplanlægning og en bedre ressourceudnyttelse, herunder en bedre budgetopfølgning på de enkelte institutioner.
Direktoratet har lavet et udkast til de enkelte fængslers resultatkontrakter for 2006, og disse er sendt til fængslerne, hvor man varetager den lokale håndtering af effektiviseringerne.
Fængslernes konkrete udmøntningsplaner – og jeg hører det lidt som det, fru Lissa Mathiasen bl.a. spørger ind til – skal drøftes med direktoratet, og de drøftelser foregår for tiden og forventes afsluttet i løbet af november måned.
Så det er ikke muligt for mig i dag at sige, hvordan effektiviseringerne vil blive gennemført.
Rune Lund (EL), 2005-11-02:
»Vil ministeren redegøre for, om en kontanthjælpsmodtager, som er i behandling for anoreksi og er gift med en anden kontanthjælpsmodtager, ifølge aftalen om »en ny chance til alle« vil miste retten til kontanthjælp, hvis vedkommende ikke har haft 300 timers ordinært arbejde inden for 2 år?«
Rune Lund (EL), 2005-11-02:
Nu har vi jo diskuteret to eksempler, et torturoffer og en person under behandling for anoreksi, som vi har fremstillet først som totalt fiktive eksempler, men som viser sig at være mennesker i den virkelige verden af kød og blod.
Vi har nogle mennesker, som vil blive ramt af de regler, som beskæftigelsesministeren står i spidsen for.
Vi har at gøre med mennesker, som ikke kan – ikke kan må jeg sige til ministeren – arbejde de her 300 timer i løbet af 2 år.
Det er ikke mig, der i det daglige sidder og tager stilling til, om mennesker tilhører den ene gruppe eller den anden gruppe.
Det er professionelle medarbejdere i kommuner, der sidder og tager stilling til det, og som er trænet i og uddannet til at vurdere de her ting.
Og hvis det er sådan, at de vurderer, at en person ingen arbejdsevne har, så er den pågældende ikke omfattet af det her system.
Hvis de vurderer, at den pågældende har en arbejdsevne, ja, så er den pågældende omfattet af det her system.
Og hvad enten man har haft traumer eller har anoreksi eller andre sygdomme eller lidelser, så skulle det jo meget gerne være sådan, at man gradvis kommer ud af den situation, man er i, og på et eller andet tidspunkt bliver parat til at tage et arbejde.
Men det er som sagt en vurdering, som medarbejderne i socialforvaltningen foretager, hvor de ser på personens situation som helhed, og det er ikke en vurdering, som ministeren foretager.
Hermed sluttede spørgsmålet.