Lone Dybkjær (RV), 2006-01-18:
Det glæder mig at se, at ministeren bliver mild i blikket, når den radikale ordfører går på talerstolen, det er lidt uvant, men jeg vil så også være mere blid, end jeg ellers normalt ville have været i forbindelse med det her lovforslag.
Jeg vil godt lige inden da sige til hr. Jakob Axel Nielsen, at jeg er fuldstændig bevidst om, at De Konservative er et mandat større.
Grunden til, at jeg var lidt for hurtig til at komme på talerstolen, var, at jeg var optaget af at gå op og sige noget til den tidligere ordfører om lønstatistikker; desværre havde det jo heller ikke ændret på den parlamentariske situation, selv om de to partier havde været byttet om.
Jeg beklager, at jeg var lidt for hurtig på fødderne.
Jeg vil også godt sige, fordi det har været meget fremme i debatten, at vi heller ikke som parti mener, at statistik i sig selv medfører ligeløn.
Det er, som om der er nogle af os, der skulle have sagt, at det medfører ligeløn.
Det, vi derimod mener, er, at statistik kan være et godt grundlag, hvis man vil forhandle løn, og det er derfor, vi skal have så mange faktuelle oplysninger som muligt.
Så vil jeg tage fat på regeringens forslag.
Her må vi jo sige, at det var et uventet forslag i forbindelse med valgkampen, og på den måde skal regeringen da ikke have utak, fordi de siger, at de også er optaget af ligeløn.
Vores problem med forslaget er jo, at vi ikke synes, at forslaget er godt nok.
Det er klart nok, idet vi selv har haft et andet forslag, som var mere vidtgående end regeringens nuværende forslag.
Så det kan sådan set ikke undre.
Det, vi også har bemærket, er, at statsministeren i valgkampen sagde, at hvis det ikke var sådan tilstrækkeligt og alt det der, så måtte man kunne se på det.
Det synes jeg er nogle udtalelser vi skal prøve at finde frem, sådan at vi måske kan åbne lidt for et forhandlingsklima.
Nu er det jo rigtigt, at Dansk Folkeparti ikke har sagt, om de vil støtte forslaget eller ej – det har hr. Bøgsted jo meget understreget – og det tror jeg såmænd også at regeringen er ligeglad med; selv om forslaget blev stemt ned, kunne man bare sige, at det var der ikke vilje til i Folketinget.
Alligevel vil jeg meget gerne appellere til regeringen, og herunder altså også ministeren, om, at vi får en lidt bredere diskussion i forbindelse med udvalgsarbejdet for at se, om man ikke kunne opnå et bredt forlig på det her område.
Det ville måske også være hyggeligt for regeringen, at vi på den måde fik det her lovforslag placeret blandt de 80 pct. af det, som bliver gennemført i bred enighed i Folketinget, og at det ikke kommer til at høre til gruppen af de 20 pct., hvor regeringen muligvis må gennemføre det alene med Dansk Folkeparti.
For jeg tror på – med al respekt for ordføreren – at uanset hvad der er blevet sagt i dag, er regeringen udmærket klar over, at Dansk Folkeparti nok skal ende med at stemme for forslaget.
Sådan er det jo gået meget ofte.
Så synes jeg, der er nogle ting, som vi måske også kunne bruge udvalgsarbejdet til at diskutere.
Den første er, hvorfor i alverden vi egentlig har det meget kønsopdelte arbejdsmarked i Danmark.
Vi har selvfølgelig nogle historiske forklaringer, men vi fortsætter med at have et meget kønsopdelt arbejdsmarked, i forhold til hvad vi ser i andre lande.
Det synes jeg er værd at diskutere, herunder også, hvad vi kan gøre for yderligere at få en større blanding på arbejdsmarkedet, for jeg tror, det vil være godt.
Der er selvfølgelig nogle af tingene, vi kender, men jeg tror altså også, at der er nogle områder, hvor vi måske kan sætte kraftigere ind, sådan at arbejdsmarkedet ikke bliver så kønsopdelt.
Så vil jeg også sige, at det er klart, at der skal være en beskyttelse af den enkelte.
Men jeg synes altså heller ikke, at vi skal være alt for hysteriske med alt det med anonymiteten, men måske i højere grad også overlade det til lønmodtagerne selv på de enkelte virksomheder at tage stilling til, hvor meget de rent faktisk ønsker at være beskyttet, sådan at der ikke er nogen oplysninger, der kommer frem.
Det er dog også en dialog, der er værd at tage.
Vi er meget hysteriske med det.
Spørgsmålet er, om vi er mere hysteriske, end vi behøver at være.
Dernæst vil jeg sige, at jeg synes, det er mærkeligt, at vi bliver ved med at have de der uforklarlige lønforskelle.
Det er jo selvfølgelig også grunden til, at regeringen har fremsat forslaget; selv regeringen synes, det er ejendommeligt, at man har de lønforskelle, og kan også se, at det nok er et udtryk for, at der direkte eller indirekte finder kønsdiskrimination sted.
Når jeg oprindelig var sådan lidt mere arrig i tonen, men – som enhver kan høre – nu er meget venlig i mine udtalelser om forslagene, er det selvfølgelig, fordi regeringen i bemærkningerne til lovforslaget siger, at det tidligere forslag lagde op til konflikt på virksomhederne.
Det var jo ikke det, vi ønskede med det tidligere forslag.
Det er rigtigt, at vi havde nogle andre tal, end regeringen har, men det var jo ikke for at skabe konflikt i virksomhederne.
Det var sådan set for at prøve på at få det afdækket så godt som overhovedet muligt og få et ordentligt statistisk grundlag.
Vi havde ikke noget ønske om konflikt, og der synes jeg sådan set, at regeringen skyder os noget i skoene, som vi i virkeligheden ikke selv havde lagt op til.
Når det så er sagt, synes jeg heller ikke, man må være alt for naiv med hensyn til, hvad dialog kan føre til.
Med al respekt for arbejdsmarkedet, med al respekt for de mænd, der har forhandlet løn på arbejdsmarkedet siden tidernes morgen, vil jeg sige, at specielt solidariske med kvinderne har de nu ikke været igennem tiderne.
Med al respekt for vores gode samarbejdskultur her i Danmark så har det jo også på mange punkter været nødvendigt for os at have EU til at drive udviklingen videre frem på det her område.
Vi har i Danmark faktisk ikke været særlig gode, når det drejer sig om ligelønsområdet.
Der synes jeg bare, vi skal erkende, at der åbenbart er et eller andet, der gør, at vi ikke har været særlig gode.
Desværre bliver man nok også nødt til at sige, at arbejdsmarkedets parter – og her gælder det begge sider – også har et medansvar for det.
Det er også derfor, vi synes, at dialog ikke er nok.
Det er altså ikke nok med nogle redegørelser og samtaler; det fører ikke i sig selv særlig langt, medmindre der hos begge parter er en vilje.
Og der bliver jeg nødt til at sige, at det har der i hvert fald historisk set ikke været.
Vores forslag, som jo allerede har været diskuteret, er altså mere vidtgående, end beskæftigelsesministerens og regeringens er, og der kan vi måske prøve i hvert fald i udvalget at få afdækket, hvad det vil betyde, hvis vi sætter en grænse, ikke på 35, som jeg godt er klar over regeringens begrundelse for, men på 30, 25, 20.
Der kan vi jo få afdækket, hvor mange vi så får ind.
Der er også andre ting, som vi kan få afdækket i udvalgsarbejdet, også i forbindelse med DISCO-koderne, altså om det er det rigtige tal, i forbindelse med at man skal anvende den sekscifrede DISCO-kode, og hvad ved jeg.
Jeg håber, at ministeren også vil være positiv over for, at vi får afdækket det her, så vi kan se, om det er muligt for os at komme videre.
Jeg vil godt sige, at det afgørende for os er at få de faktuelle oplysninger, for vi tror på, at kun hvis vi får tilstrækkelig mange faktuelle oplysninger, har vi altså en chance for at finde de der uforklarlige årsager, eller også må vi simpelt hen sige: Jamen vi må konstatere, at der er uforklarlige årsager til, at der er den forskel – som jo i penge er ganske meget; det handler jo på arbejderområdet om 2,4 mia. kr. og på funktionærområdet om 5,9 mia. kr.
Det viser også, at det er ganske alvorligt på funktionærområdet; det er ikke bare et spørgsmål om LO og DA, også på funktionærområdet er det meget alvorligt.
Derfor synes vi, det er vigtigt at få de faktuelle oplysninger og dermed få mulighed for i praksis at nå frem til ligeløn.