Margrethe Vestager (RV), 2005-03-15:
Vi er nu nået til de lovforslag, der stadig væk udmønter den del af den geografiske eller landskabsmæssige kommunalstrukturreform, der medfører nedlæggelse af amterne og oprettelse af regionerne.
Det er stadig væk en tre i én-reform.
Vi er stadig væk ved den første del, egentlig den landskabsmæssige reform, men vi er dog begyndt at æde os ind på det, som er substansen.
Lad det være sagt straks: Forslagene lever ikke op til de radikale principper for en strukturreform.
Vi havde nok ønsket større amter, og kald dem for vores skyld gerne regioner, men vi havde ikke ønsket amternes nedlæggelse med henblik på at erstatte dem med den nyskabelse, som regeringens regioner er.
Vi har som sagt under behandlingen af lovforslag L 68 og L 69 en række principper, som har været vores udgangspunkt for de forhandlinger, vi har haft med regeringen om strukturreformen, og jeg skal ikke gentage dem her.
Samlet set kan man sige, at fokus har været den faglige og økonomiske bæredygtighed i løsningen set med borgernes øjne, så man får den bedst mulige opgaveløsning i et fagligt og økonomisk bæredygtigt regi.
Hvis man ser på vores principper hver for sig, og jeg skal kun trække nogle enkelte af dem op, må man sige, at princippet om, at den offentlige sektor skal være enkel og gennemskuelig, bestemt ikke hjælpes af den måde, man har valgt at organisere regionerne på, tværtimod.
Både deres finansiering og deres opgaveløsning synes kompliceret og uigennemskuelig.
Heller ikke dér holder reformen.
En række trækkes ind under statslig overvågning, og det er meget tydeligt, at der er et næsten fuldstændigt fravær af tillid til, at man faktisk ønsker at tage ansvaret på sig i den regionale opgaveløsning.
Dermed også sagt, at princippet om, at kompetence og økonomisk ansvar skal følges ad, brydes.
Systemet med tre kasser, eller det er måske for upræcist, en megaøkonomi til sygehusene, en lillebitte kasse til andre opgaver og så en forretning baseret på takster, for så vidt angår den sociale opgave, er uigennemskueligt, uklart og unødigt kompliceret.
Hvis man ser på måden, økonomien kommer til at fungere på, må man forvente, at det bliver meget svært for borgerne at finde ud af, hvad der egentlig er og hvor der er råd til hvad.
Hvis man ser på sygehusopgaven, sundhedsopgaven, som har været diskuteret forholdsvis intenst med de øvrige ordførere, må man sige, at den diskussion, vi har haft i salen i dag, gør det meget klart, at de annoncerede incitamenter ikke er til stede, og at det bliver uklart, hvem det egentlig er, der har det faktiske ansvar for opgavens løsning.
Hvis man ser på den lille kasse, der bliver tilovers til andre opgaver, og hvis man ser på de bindinger, der er lagt på brugen af midler fra den kasse, f.eks. fordi vækstfora skal lave en indstilling, før midler overhovedet kan udløses fra kassen, så må man sige, at også her er de regionale politikere endog særdeles tæt bundet.
I forhold til den forretning, man har, som er baseret på takster, vel ret beset i forhold til det, som er en bestiller-udfører-model, må man sige, at det er meget uklart, hvordan regionerne skal kunne løfte den opgave, som de har fået med en leverandørforpligtelse.
Man må antage, at taksten både skal afspejle, at der skal være tomme pladser, skal afspejle den faglige udvikling og selvfølgelig skal afspejle den faktisk driftsomkostning ved den konkrete plads.
Det gør jo i sagens natur, at set fra den enkelte kommunes synsvinkel betaler man for langt mere end den enkelte plads.
Risikoen er jo, at det ser så fristende ud, at man tænker: Det kan vi gøre billigere selv.
Så trækker man opgaven tilbage til en kommune, hvor man ikke har leverandøransvar.
Man har ikke en forpligtelse til at sørge for, at pladserne faktisk fysisk er til stede.
Man har en forpligtelse til at tage sig af borgerne og åbne den ene indgang, der jo skal være, men man har faktisk ikke en leverandørpligt, som regionen har.
Det gør jo, at det kan blive helt umuligt for regionen faktisk at løfte sin leverandørforpligtelse.
Risikoen er, og jeg synes faktisk ikke, at vi på nogen måde er unødig bekymret, at det ikke kan lade sig gøre at levere et fagligt højt kvalificeret tilbud til nogle af de allermest udsatte mennesker i vores samfund, mindretal, som nok har stærke organisationer, men som bestemt ikke ved deres antal fylder særlig meget i den offentlige debat.
Det er uigennemskueligt, det er uklart, det er unødig kompliceret, og det gør, at man kun meget vanskeligt kan danne sig en solid, positiv forventning om fremtiden for løsning af de opgaver.
Vi synes også, det er hensigtsmæssigt med enstrengede systemer, at det er at foretrække frem for delt ansvar.
Men sådan som regionernes økonomi bliver skruet sammen, må man sige, at den deling af finansieringen følges af en deling af ansvaret.
Det gør, at det princip, vi også har, om, at strukturen skal understøtte et åbent og velfungerende demokrati, på ingen måde kan siges at være efterlevet.
For det, vi ser, er jo, at de folkevalgte på regionalt niveau i højere grad bliver til folkevalgte forvaltere end folkevalgte politikere.
Det giver problemer i forhold til muligheden for at gennemskue, hvem der skal stilles politisk til ansvar for så vel gode som dårlige løsninger, at regionernes økonomi ikke er deres eget ansvar.
Nærmest tværtimod, må man sige.
Hvem skal vælgerne straffe for et dårligt eller belønne for et velfungerende sundhedsvæsen?
Hvem er det, man i realiteten går til, hvis der ikke er de tilbud, som man må forvente, hvis man er far eller mor til et autistisk barn, far eller mor til et menneske, der bliver behandlet i psykiatrien, eller hvad det nu kan være?
Regeringen har tilsyneladende haft det klare udgangspunkt, at amterne, som vi kender dem, skal væk, ikke at opgaverne skal løses bedst muligt.
Og jeg tror, det er årsagen til miseren.
Hvis man i stedet havde holdt sig opgaverne for øje og havde haft ro til at overveje, hvad man ville, så havde vi haft større kommuner – ja, klart, det støtter vi som tidligere klart tilkendegivet – men vi havde også bevaret en identitet i regionerne, en identitet som et sted, hvor man tager politisk ansvar for de opgaver, der skal løftes for de mennesker, hvis behov klart afviger fra det, der kan løses inden for en kommunes råderum både politisk, fagligt og økonomisk.
Det andet er, at vi synes, at den identitet, som vi har i dag, hvor der dog trods alt stadig væk er et rum for at tage et lokalpolitisk ansvar, igen og igen og igen bliver truet.
Jeg har heller ikke hørt, at det lovforslag, som vi vedtog for nogle måneder siden, om, at kommunalbestyrelsen skal diskutere, på hvilken måde den vil forholde sig til udbud og udlicitering, skal bringes til ophør, tværtimod.
Regeringen ønsker stadig at sikre sig, at de folkevalgte laver en servicestrategi, at man forholder sig til udfordringsretten, at man bringer i udbud, hvordan man skal gøre, og i det lys kan muligheden for, at kommuner og regioner kan være entreprenører, måske også ses.
Den såkaldte lempelse eller imødekommelse, som er blevet lavet i høringsfasen, afspejler måske også, at det er nemmere at forholde sig til udbud eller udlicitering eller udbudsretten for en given opgave, hvis den har et vist volumen, og derfor også til, at den faktisk befinder sig på det regionale niveau.
Det gør os ikke trygge for at sige det mildt og underdrevet.
Dermed også sagt, at vi er imod nedlæggelsen af amterne.
Vi havde gerne set noget, vi kunne kalde større regioner med en politisk identitet og med et klart ansvar for opgavernes løsning.
Vi havde ønsket os, at man havde brugt lejligheden til at genindskrive tilliden til de lokalvalgte politikere i forhold til de opgaver, man måtte have, og i forhold til en kommunalfuldmagt, som gjorde det realistisk at tage ansvar for det.
Vi synes, der er mange mindre ting i lovforslagene, som man burde tage op, herunder, som også flere ordførere har været inde på, den foreskrivende styringsmetode, forretningsudvalgsstyrede stående udvalg, de snært afgrænsede opgaver osv. osv. osv.
Jeg er ikke voldsomt optimistisk i forhold til, at vi kan forhandle os til en bedre løsning med de her lovforslag, men vi vil i hvert fald gøre vores til igennem udvalgsbehandlingen, at konsekvenserne af det her foreslåede bliver afdækket.