Jann Sjursen (KRF), 1999-10-13:
Lad mig begynde der, hvor stats- og regeringscheferne slap i Amsterdam i sin tid, nemlig ved udvidelsen af EU.
Selv om udvidelsen er blevet sat i gang ved flere festlige anledninger, så er det et faktum, at der med Amsterdamtraktaten ikke blev skabt mere plads rundt om bordet til de nye kandidatlande, der så længe har stået på spring til at blive medlemmer af fællesskabet.
Jeg bemærker dette, fordi netop udvidelsen af EU er det projekt, der for alvor kan legitimere EU som fredens projekt, det projekt, det var tiltænkt at være fra begyndelsen, da EU's fædre lagde grunden til i første omgang Kul- og Stålunionen, og som Berlinmurens fald for snart 10 år siden og opbruddet i Central- og Østeuropa nu har muliggjort.
Det Europæiske Råd besluttede i Köln at iværksætte arbejdet med henblik på at forberede en ny regeringskonference, der skal føre til, at en ny EU-traktat ser dagens lys.
Fra Kristeligt Folkepartis side ser vi frem
til, at vi får en ny traktat, der vel at mærke også er med nye bestemmelser for de institutionelle spørgsmål, der kan sikre, at vi får udvidet fællesskabet, at der bliver plads til flere omkring bordet.
Begge dele er vigtigt, men det er også vigtigt, synes jeg, at tilføje det aspekt, at meget snævre danske nationalinteresser ikke nødvendigvis harmonerer med ønsket om en udvidelse af fællesskabet.
Jeg siger heller ikke, at det er det, regeringen har sagt, men jeg synes, det er vigtigt at gøre det klart i en debat om udvidelsen. Vi vil formelt set få forholdsvis mindre indflydelse og mindre plads omkring bordet, når EU bliver udvidet med flere medlemslande, og det kan vi lige så godt indstille os på.
Det er imidlertid efter Kristeligt Folkepartis opfattelse ikke noget tab set i forhold til den gevinst, det er, at flere lande bliver medlemmer af EU.
Vi skal bare være ærlige og realistiske og erkende, at udvidelsen altså også har en pris, der ikke bare kan måles i kroner og øre, men som også kan få betydning for i hvert fald den formelle indflydelse, Danmark har på fællesskabet.
Når jeg vælger udvidelsen af EU som indgang for min tale, så er det selvfølgelig, fordi jeg anser udvidelsen mod øst som værende den absolut største udfordring for EU i dag
og i de kommende år
Vi skal have døren banket op og have flere ind i form af nye medlemslande.
Det er i den sammenhæng paradoksalt, at selv om der i hvert fald politisk set er bred opbakning i kredsen af EU-lande til udvidelsen, så har vi nu oplevet to traktater, Maastrichttraktaten og Amsterdamtraktaten, der i højere grad har sat turbo på integrationen i dybden, altså forstærket samarbejdet mellem de gamle EU-lande, end fremmet integrationen i bredden.
Således er det fortsat gennemførelsen af Den Økonomiske og Monetære Union, udviklingen af forsvarsdimensionen og samarbejdet vedrørende retlige og indre anliggender, der har allerhøjeste prioritet.
Og det er i øvrigt lige præcis på de områder, hvor Danmark har sine forbehold ud over forbeholdet vedrørende unionsborgerskab.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvornår Danmark eventuelt skal holde en folkeafstemning om ét eller eventuelt også om flere danske forbehold, mener vi i Kristeligt Folkeparti, at det er afgørende at holde sig to ting for øje: For det første har vi, som regeringen også har gjort opmærksom på i dag, tilkendegivet over for de øvrige EU-lande, at vi ikke vil forhindre disse i at udvikle EU-samarbejdet inden for de områder, der vedrører de danske forbehold. For det andet var tanken bag det nationale kompromis, at der med Edinburghaftalen og de fire forbehold blev lagt grunden til en ny dansk europapolitik. Meningen var med andre ord, at de fire forbehold ikke blot skulle være en parentes, men også have konsekvenser for den danske europapolitik. Jeg ved godt, at ingen har aflagt ed på, at forbeholdene skal stå for tid og evighed, og det vil jeg da i øvrigt heller ikke gøre - det må være legitimt at diskutere, hvorvidt det er i Danmarks og Europas interesse, at vi ikke er fuldt ud integreret i samarbejdet, som endnu flere lande i øvrigt står over for at skulle indtræde i - men alligevel vil jeg godt her i dag understrege, at jeg godt forstår dem, der synes, at det er lidt mærkeligt, at nu, hvor de danske forbehold virkelig begynder at få konsekvenser, så er der politikere og partier, der har mere end travlt med at få dem ophævet.
Regeringen går efter min opfattelse nu helt åbenbart efter, at forbeholdet skal ophæves, således at Danmark vil kunne være med, den dag den klingende euromønt kommer på gaden.
Uanset om man så mener, at det er en god idé med euroen og mønten eller ej, så er det jo altså et faktum, at også forbeholdet her har sin forhistorie.
Selv England vil, hvis vi ser på selve tidsperspektivet, formentlig ikke være med, når dagen med euromønten oprinder. Og er det så i den sammenhæng virkelig et must for regeringen, for Danmark, at vi er med?
Jeg kan bestemt godt se, at der er argumenter, der taler for.
De knytter sig til det faktum, at vi er bundet op på euroen under alle omstændigheder og derfor måske så lige så godt kan være med til at påvirke og træffe nogle af de beslutninger, som har stor betydning for vores økonomi, herunder vores beskæftigelse og konkurrenceevne.
Men over for dette står jo så også spørgsmålet, om EU-landene kan og vil overholde konvergenskravene, de forudsætninger af økonomisk karakter, der gælder med hensyn til, om euroen bliver en succes eller ej.
Her kan jeg måske nok have mine tvivl, i forhold til hvordan det hidtil har været praktiseret. Jeg vil gerne på denne her baggrund understrege, at Kristeligt Folkeparti ikke er parat til at ophæve ØMU-forbeholdet, og alene af den grund kan vi ikke stemme for det forslag til vedtagelse, som i dag er fremsat af partier, der repræsenterer et flertal i Folketinget. Når det gælder forsvarsforbeholdet, er det da rigtigt, som også udenrigsministeren og statsministeren fremhævede, at ønsket med det forbehold var at sikre, at WEU ikke blev en konkurrent til NATO.
Det var i hvert fald den ene side af sagen.
Den anden side, som jeg også mener var med inde i billedet i forbindelse med diskussionen om de danske forbehold og diskussionen om det nationale kompromis, var at undgå en sammensmeltning af EU og WEU.
Jeg er enig i, at det på dette område er gået noget anderledes end det, som i hvert fald var i de franske tanker i forbindelse med forhandlingerne, der førte frem til Maastrichttraktaten. Den europæiske forsvarsdimension bliver nu udviklet inden for rammerne af NATO, men også på en sådan måde, at EU på sigt kan få nogle militære muskler at spille med, om end det er svært at forestille sig, at NATO og vore nordatlantiske partnere ikke fortsat vil være et ledende kraftcenter i Europa, sådan som vi f.eks. så det i forbindelse med konflikten på Balkan.
Det står endnu ikke helt klart, hvordan det forsvarsmæssige samarbejde vil udfolde sig, og hvordan det kobles til det udenrigspolitiske samarbejde i EU generelt.
Men Kristeligt Folkepartis råd til regeringen vil være, at den ikke skal bide sig fast i bordkanten, hvis de forsvarspolitiske drøftelser i EU kommer til at bevæge sig på det, jeg vil kalde kanten af forbeholdet. Med hensyn til forbeholdet vedrørende retlige og indre anliggender er jeg enig med udenrigsministeren i, at det måske mere går på formen af de beslutninger, der træffes, end på selve indholdet.
Der er således principiel forskel på de to førnævnte forbehold, hvor Danmark ikke kan forvente at deltage på lige fod med de øvrige EU-lande i samarbejdet, endsige deltage i de forskellige råd og komiteer, der vedrører forbeholdene - og heller ikke bør - og så altså forbeholdet vedrørende retlige og indre anliggender.
hen imod en fælles asylpolitik i EU.
Med hensyn til de forskellige meldinger, der er kommet, og ikke mindst dem, der kom under det østrigske formandskab, vil vi gerne fra Kristeligt Folkepartis side opfordre regeringen til i forbindelse med drøftelserne på det forestående topmøde og måske også senere i Helsingfors at sikre, at grundlaget for EU's asylpolitik både i ånd og i bogstav bliver Genèvekonventionen.
Det synes jeg er vigtigt at få understreget.
Med disse ord vil jeg sige, at vi fra Kristeligt Folkepartis side ikke er dem, der presser på for, at der skal ske en ophævelse af de danske forbehold her og nu
, heller
ikke det enkelte forbehold vedrørende ØMU'en
Vi har ikke selv taget stilling til, hvorvidt vi vil gå ind for at opretholde forbeholdet eller ophæve det.
Vi synes, det er vigtigt at få en debat, også i vores eget parti, om fordele og ulemper, inden vi eventuelt tager stilling hertil.
Men vi er bestemt ikke dem, der presser på for at få en hurtig afstemning, endsige at få sat en dato på.