Jesper Langballe (DF), 2003-11-07:
En gang imellem kan man ikke lade være med at stille det ikke særlig konstruktive, men til gengæld ædruelige spørgsmål i debatten om Palæstinakonflikten: Hvad nu, hvis der slet ingen løsning er?
Hvad nu, hvis problemet er uudrydeligt - to folk, der hævder retten til det samme land, og for hvem det på begge sider i den grad er alvor, at begge parter ved, at retten til det land, som de hver især kender som deres land, sidder i spydstagen
- hvor er fællesnævneren?
Man kan næsten ikke være bekendt at stille spørgsmålet i et pænt politisk selskab, for der skal være en konstruktiv løsning, og der skal være en køreplan, som om ikke andet giver en følelsen af, at man gør noget - eller som det hedder på nutidens karrierepolitikersprog: at man gør en forskel.
Det er som sagt ikke spor konstruktivt, hvad jeg her siger, og jeg mener faktisk, at omverdenen har en forpligtelse til at forsøge; at der ikke er anden mulighed end en tostatsløsning, og at man må køre videre med den køreplan for fred, som blev lanceret under det danske EU-formandskab.
Men jeg synes også, at man må advare mod en politikeroptimisme, som hele tiden pendulerer mellem optimisme og skuffelse, og som på den gode viljes vegne glemmer, hvad det er, den gode vilje er oppe imod.
Vi taler om en konflikt med djævle - veritable djævle - men uden nogen engle.
Men det forekommer mig også, at der er to oversete dimensioner i den danske debat.
Den ene ligger gemt i ordet voldsspiralen.
Der er ganske vist noget dækkende i udtrykket.
En selvmordsbombe, der rammer uskyldige mennesker i flæng, udløses, Israel foranstalter straffeaktionen, der rammer skyldige og uskyldige, og det afføder nye selvmordsattentater.
Voldsspiralen skruer sig op.
Men beskrivelsen er alligevel utilstrækkelig, for der er én udsigt, som for alvor udløser de palæstinænsisk-arabiske selvmordsbomber, og det er udsigten til fred.
For de muslimske terrororganisationer, Hamas og Islamisk Jihad, er der én ting, der ikke må ske, og det er, at fredsprocessen bærer frugt, så Israels ret til overhovedet at eksistere anerkendes permanent. Bag det perspektiv er der en anden fundamental faktor, som ustandselig bliver overset, og det er den religiøse faktor, som både ligger bag fattigdomsproblemet blandt Palæstina-araberne, som udenrigsministeren med en række rystende tal fremmanede, og bag terroren.
At hverve selvmordsbombemænd i den kristne, vestlige eller den jødiske verden ville ikke være muligt.
Overbevisningen om, at hvis du sprænger dig selv i luften og tager 20-30 stykker med, også kvinder og børn, ryger du lige lukt ind i Paradiset,
er en muslimsk specialitet, og den overbevisning kan ikke mobiliseres hos os selv eller blandt israelerne. Troen på, at målet helliger ethvert middel, uanset hvor bestialsk det er, angiver en dæmonisk kraft, som er uden for selv den kærligste demokrats pædagogiske rækkevidde.
Mennesker vil kæmpe og ofre sig og myrde og dø i den konflikt
i mange år fremover, og det vil være naivt at tro, at man kan løse problemerne ved et skrivebord.
Håbet må knytte sig til USA, og derfor er den tale, som præsident Bush netop har holdt om fortidens udenrigspolitiske fejltagelser, interessant.
Men intet skal selvfølgelig forhindre, at alle gode kræfter forsøger igen og igen og igen og igen.