Per Stig Møller (KF), 2002-11-14:
Siden den islamiske revolution i 1979 har Iran på en række punkter givet anledning til international bekymring.
Navnlig menneskerettighedssituationen, men også flere andre forhold som masseødelæggelsesvåben, terrorisme og Irans ageren i forhold til konflikten i Mellemøsten giver anledning til uro.
Regeringen deler disse bekymringer til fulde.
På trods heraf er udgangspunktet for regeringens politik over for Iran i overensstemmelse med Folketingets dagsorden af 14. november 1996, at samarbejde og dialog giver de bedste muligheder for påvirkning.
Gennem dialog kan vi forhåbentlig bidrage til at åbne det iranske samfund og styrke reformbestræbelserne i Iran.
Det kan Irans befolkning selvfølgelig ikke være tjent med.
Regeringen søger derfor at engagere de iranske myndigheder og civilsamfundet og ikke mindst det iranske parlament i konstruktiv politisk dialog.
Der er på dette punkt fuld overensstemmelse mellem Danmarks og EU's linje.
Folketinget drøftede sidst Iran i 1996, i dag for nøjagtig 6 år siden.
Og der er jo sket en del trods alt i Iran siden da.
Befolkningens udbredte ønske om reformer blev igen bekræftet i februar 2000, da reformfløjen opnåede flertal i parlamentet med en tilslutning på 70 pct. Khatami blev genvalgt i juni 2001 med 78 pct. af stemmerne.
Imidlertid er såvel Khatamis som parlamentets forsøg på at omsætte reformtankerne til konkret lovgivning desværre gang på gang strandet på modstand
fra de konservative kræfter i præsteskabet - ja, de er ikke konservative: de reaktionære kræfter i præsteskabet, der uden folkeligt mandat dominerer formynderrådet og domstolene.
Formynderrådet har således reel vetoret over for vedtagelser i det iranske parlament.
Der tegner sig et billede af fortsatte magtkampe og stridigheder mellem reformfløjen og det reaktionære præsteskab.
Det har ved flere lejligheder fået præsident Khatami til at true med at forlade sin post
, senest har han
med en række lovforslag søgt at styrke sine beføjelser i forhold til formynderrådet og domstolene, men det er endnu uvist, om denne lovpakke får nogen gang på jorden.
Men han ser da ud til at stå temmelig fast på den.
Der er ingen tvivl om, at præsident Khatami og hans regering ønsker at gennemføre reformer.
Men de ønsker helt sikkert ingen ny revolution.
Udviklingen skal også efter de folkevalgte lederes opfattelse foregå inden for de rammer, som den islamiske revolution i 1979 afstak.
Omvendt er præsidenten efter 5 år ved magten under stigende pres fra befolkningen for at levere varen fuldt ud.
De økonomiske reformer er nødvendige for at hindre social uro i et land med en stor befolkningstilvækst og en stor andel af relativt veluddannede unge, som har mere end vanskeligt ved at finde arbejde.
Det er samtidig klart, at præsteskabet efter tab af såvel præsidentposten som af parlamentsflertallet ser de politiske reformforsøg som en trussel.
Reformprocessen opfattes af dem som et direkte anslag mod deres kontrol over samfundets udvikling og deres egne økonomiske interesser, bl.a. repræsenteret ved de store og stærkt uigennemsigtige fonde, der styrer en betydelig del af den økonomiske aktivitet.
Dele af præsteskabet vil derfor gøre alt for at lægge sten i vejen for den videre udvikling af reformprocessen.
Selv om der kan spores positive tendenser, er menneskerettighedssituationen samlet set fortsat stærkt utilfredsstillende.
Lad mig først trods alt starte med positivsiden.
På den positive side kan nævnes sikring af en række rettigheder for religiøse mindretal og for kvinder.
I dag udgør kvinderne eksempelvis omkring halvdelen af de studerende ved landets universiteter.
Under den værste periode blev de jo smidt ud af universiteterne.
Nu udgør de altså halvdelen af de studerende på universiteterne.
Den iranske regerings nylige invitation til FN's højkommissær for menneskerettigheder om at udsende tematiske rapportører til landet hører også til på positivsiden.
Endelig er der på trods af lukninger af mange aviser og tidsskrifter og på trods af forfølgelse af reformvenlige journalister og redaktører trods alt i dag i Iran et stort udbud på medieområdet og efter forholdene en ganske åben offentlig debat.
Men der er jo altså også en temmelig stor kritisk side med en bred vifte af krænkelser.
Inden for retssystemet respekteres de anklagedes rettigheder ikke konsekvent.
Den anklagede har ikke ret til en forsvarer, og anklager- og dommerfunktion holdes ikke adskilt.
Der eksekveres stadig et stort antal dødsdomme, ofte offentligt og uden internationalt anerkendte retningslinjer for rettergangen.
Dog synes antallet af henrettelser at være faldet i 2002 i forhold til 2001, men er jo selvfølgelig alt for stort.
Der anvendes fortsat tortur og inhumane straffemetoder som f.eks. piskning, stening og amputation.
Kvinder udsættes stadig for forskellige former for diskrimination og undertrykkelse.
Der er alvorlige begrænsninger i ytrings-, presse- og forsamlingsfriheden samt jævnligt rapporter om overgreb mod journalister trods den åbne debat. Såvel bilateralt som i EU-regi har der imidlertid på det seneste åbnet sig nye muligheder for at engagere den iranske regering i et forpligtende politisk samarbejde, og det er de muligheder, vi har grebet.
Ja, det var faktisk den danske regerings forudsætning for at acceptere en handels- og samarbejdsaftale, at der dertil blev knyttet en politisk dialog, som var forpligtende.
Den dialog skal dreje sig om menneskerettigheder, ikkespredning af masseødelæggelsesvåben, Irans rolle i terrorbekæmpelse og Irans rolle i konflikten i Mellemøsten.
Ministerrådet understregede, at der skulle ske en parallel udvikling i det kommercielle og politiske samarbejde med Iran.
Dette var vores forudsætning for at gå ind i en handels- og samarbejdsaftale.
Fremskridt vedrørende de politiske spørgsmål er med andre ord en forudsætning for yderligere uddybning af de kommercielle relationer.
Det er to spor, der skal være parallelle.
Kommercielle hensyn får dermed ikke forrang for politiske fremskridt; de sidestilles altså.
Såvel på det politiske som på det kommercielle område forventes det, at forhandlingerne indledes i december dette år.
For det andet er der under det danske formandskab i EU gjort et stort stykke arbejde for at etablere en egentlig menneskerettighedsdialog mellem EU og Iran.
I oktober besluttede EU's Ministerråd at indlede en menneskerettighedsdialog med Iran med sigte på at opnå konkrete forbedringer i situationen.
Det første møde, som vil omfatte embedsmænd, menneskerettighedseksperter og ngo'er fra begge sider, vil blive holdt inden afslutningen af det danske formandskab.
Det er regeringens håb, at dialogen vil være en effektiv kanal til at presse på for konkrete fremskridt. Det er samtidig klart, at vi ikke bare kan have en dialog for dialogens skyld.
Ser vi ikke rimeligt hurtigt resultater, vil sagen blive taget op til fornyet vurdering i EU.
Det tredje instrument, som jeg nævnte, og som jeg her skal præcisere, er den bilaterale danske menneskerettighedsdialog med Iran, som blev aftalt tilbage i år 2000 og indledt sidste år.
Som led heri blev der i oktober i år afholdt et dansk-iransk menneskerettighedsseminar i Teheran.
På trods af det danske formandskabs anbefaling herom kunne der desværre ikke opnås enighed i EU-kredsen om at fremlægge et resolutionsforslag om menneskerettighedssituationen i Iran på dette års generalforsamling, fordi mange af vores partnere fandt, at menneskerettighedsdialogen med Iran nu skulle have en chance for at vise resultater, før man fordømte den, man talte med.
Spørgsmålet om en resolution bliver altså aktuelt igen ved samlingen i FN's Menneskerettighedskomité til foråret, og det er regeringens holdning, at hvis der ikke op til komiteens samling har kunnet spores konkret vilje til forbedring fra iransk side, bør man fra EU's side atter søge at få skabt et flertal for en resolution om menneskerettighedssituationen i Iran.
Ud over udviklingen af disse nye initiativer har såvel Danmark som EU sideløbende haft politisk dialog og kontakter på mange niveauer med Iran.
MKO fremstiller sig selv som et demokratisk parti, men det er den eneste organisation, der har gennemført egentlige terrorangreb i Iran, og det er hovedsagelig gået ud over iranske politiske personligheder og institutioner med tilknytning til styret.
MKO er det største medlem af den mest betydelige paraplyorganisation for iranske oppositionsgrupper i eksil, National Council of Resistance of Iran, NCRI, og der er et vist personsammenfald i lederskabet af MKO og NCRI.
Men NCRI er ikke på terrorlisten og rummer givetvis udmærkede og helhjertede demokrater, man kan have dialog med.
De øvrige grupperinger er stærkt splittede, gennemgående ganske små, og synes for de flestes vedkommende at koncentrere sig om oplysnings- og propagandavirksomhed.
Det er den almindelige vurdering også i EU-kredse, at disse organisationer ingen eller næsten ingen rolle spiller for den politiske meningsdannelse og beslutningsproces i Iran, og at deres folkelige opbakning i Iran er stærkt begrænset.
De udgør dermed ikke et realistisk alternativ til reformkræfterne i landet.
Disse grupper og grupperinger er engageret i at bringe reformprocessen videre og vil være vigtige medspillere i den fremtidige udvikling af det iranske samfund i demokratisk retning, og de har altså genklang hos over 70 pct. af befolkningen.
Det er sammenfattende regeringens klare overbevisning, at udbygning af såvel politiske som økonomiske og kulturelle relationer kan være med til at åbne det iranske samfund og med tiden bidrage til en mere demokratisk samfundsudvikling og en fælles opfattelse af de grundlæggende menneskerettigheder.
Vi tilbyder nu Iran en historisk chance for at leve op til internationalt accepterede normer.
Nu er det så Iran, der skal levere varen, og vi holder øje med, at de gør det.
Jeg synes, det er fuldstændig fair, at Kristeligt Folkeparti giver den melding, når jeg nu selv nævner det.
Og vi skal også i Udenrigsudvalget næste år diskutere - det har jeg jo bebudet - Egypten som programsamarbejdsland.