Peter Duetoft (CD), 1999-03-23:
Det er jo i virkeligheden en meget grundlæggende diskussion, vi er i gang med nu.
Det er jo i virkeligheden en diskussion om, hvilken type samfund vi ønsker for fremtiden.
Det er jo grundlæggende det, det her drejer sig om: Skal billedkunstnere have nogle forhold, der gør, at kunsten stadig væk kommer til at stå i centrum og har den høje prioritet, som den har haft i holdningerne i alt fald i mange år?
Og i det spørgsmål er der ingen tvivl om, hvor CD står.
Det er vores opfattelse, at det, man kan kalde den levende kunst, den virkelige kunst, den, der er rigtig kraft i, selvfølgelig skal støttes.
Jeg kan også godt høre alle de fine ord her i dag.
Jeg kan godt høre alt det dér med, at vi bare skal gøre så og så meget, og hvad ved jeg.
Der er jo et ord, der hedder prioritering.
Jeg undrer mig en lille smule, når jeg f.eks. hører Dansk Folkepartis synspunkt om, at de gerne vil gøre så meget for kunsten, og de vil det hele, men i øvrigt vil de så ikke give nogen penge til det.
Så den diskussion i dag er vel også en diskussion om, hvorvidt det offentlige har en rolle i kunstpolitikken.
Og dér er CD ikke i tvivl, det har det offentlige.
Det offentlige har et ansvar.
Det offentlige har den mæcenrolle, som fyrsterne havde i gamle dage.
Det er en glimrende betænkning, der er kommet.
Der er noget, vi er enige i, og der er noget, vi ikke er enige i.
Vi vil gerne se på muligheden for at skabe en lov på det her område.
Vi er naturligvis også fascineret af en række af de forslag, der går ud på at gøre dagligdagen lettere for kunstnerne, f.eks. de skattemæssige forslag, der ligger,
Omkring billedkunstråd: Ja, altså de lokale er ikke noget, der er vokset i vores baghave, mens vi da gerne vil kigge på det centrale.
Til gengæld til en visningsafgift: Nej tak.
Det er vores opfattelse, at det offentlige naturligvis har købt nogle kunstværker, og derefter har de også lov til at vise dem frem.
Det er ikke vores opfattelse, at man køber noget for derefter at skulle give økonomiske adgangsbetingelser til det.
Hvis kunstnerne skal have noget mere, må de jo have nogle højere priser, og det må man se om markedet kan bære.
Men i alt fald er en visningsafgift ikke noget, som vi vil støtte.
Vi er også tilhængere af, at det ikke kun er staten, der støtter billedkunsten.
Vi synes, det er fint at lægge op til, at private har en mulighed for at trække pengene fra, som de investerer på denne måde i virksomhederne.
Vi tror, virksomhederne også har lyst til at at have den del af et image, der gør, at de har kultursiden med, og det har vi jo set andre steder også, så lad os endelig komme i den retning. Men det ændrer ikke noget ved, at det offentlige stadig væk har et ansvar, og derfor støtter vi jo så også, at man hæver procenten fra 1 til 1,2, og det gør vi selvfølgelig for at understrege, at det offentliges ansvar på det her område er væsentligt.
Nu har jeg i dag hørt Enhedslisten beskæftige sig meget med, hvor pengene skal komme fra bl.a. til den forhøjelse.
Og det er da udmærket, at de gør det.
Jeg vil bare i stilfærdighed sige, at hvis man i forbindelse med de offentlige byggerier lod være med at overskride budgetterne helt så meget, som man har gjort hidtil, så vil der såmænd være offentlige penge også til det her.
For en kendsgerning er det jo, at vi gang på gang i Finansudvalget har set, at der har været overskridelser på budgetterne.
Så pengene skal vi såmænd nok finde til det. Men det er vigtigt at sende signalet ud om, at billedkunsten har en central placering i dansk kulturpolitik, og at det er forudsætningen for, at vi i fremtidens samfund har andet end mennnesker, der er firkantede i hovedet og øjnene af at zappe rundt på diverse tv-kanaler, og ikke tror billeder er andet.
Den diskussion er såmænd også en debat værd.