runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Det kan man jo ikke sige noget om, for der er mange andre ting end indkomstens størrelse, der spiller en rolle.
Lad mig bare tage et eksempel på, at man jo slet ikke kan bruge rapporten fra Socialforskningsinstituttet til det, som hr. Ole Sohn gør: En af de kommuner, som Socialforskningsinstituttet finder har en af de højeste andele af børn i lavindkomstgruppen i 2002, er Thyholm Kommune, hvor indkomsterne er lave.
Og her har jeg set, at den socialdemokratiske socialudvalgsformand i Thyholm Kommune har udtalt til Danmarks Radio, Radio Midt & Vest, at han ikke mener, at den slags talgymnastik kan bruges til noget som helst, og han afviser, at der overhovedet findes fattige børn i kommunen.
Det er jo klart, at indkomsterne i Thyholm ikke er så høje, som de er i København.
Men hvis man bare tager sådan et tal og siger, at alle, der ligger under en bestemt indkomst, er fattige, jamen så når man frem til, at der er mange fattige i Thyholm, for de har altså indkomster, der er noget lavere end herovre.
Men jeg kan da godt forstå, at socialudvalgsformanden reagerer, for det er da ikke nødvendigvis udtryk for fattigdom.
Det er bare derfor, jeg siger, at man altså ikke kan gøre det op på den måde.
Man er nødt til at gå ind og kigge på, hvad det er, der er grunden til, at der er en svær social situation, og så må man gå ind og hjælpe folk til at få en bedre situation.
Ole Sohn (SF), 2004-12-08:
Nu forstår jeg mere og mere tydeligt, at statsministeren ikke vil anerkende ordet fattigdom i forbindelse med forhold i Danmark.
Så går vi over og bruger statsministerens udtryk: lavindkomstgrupper.
De lavindkomstgrupper, der er beskrevet i den rapport, som jeg kan forstå fejlagtigt hedder Børnefattigdom i Danmark, men som burde hedde lavindkomstgrupper med dårligt stillet økonomi, er for godt stillede til, at statsministeren vil hjælpe.
De mange familier, der er henvist til Frelsens Hær, til Børnenes Kontor, til privat hjælpsomhed, er ikke familier, hvor økonomien er så dårlig, at de bør have statsministerens bevågenhed.
Jeg vil sige, at jeg kan forstå, at vi læser rapporten meget forskelligt, for når jeg ser i rapporten, kan jeg jo se, at der refereres til antallet af børn, og at der er et stigende antal børn, der lever i fattigdom.
Det er jo derfor, jeg overhovedet forsøger at sige til statsministeren, at jeg, selv om jeg ikke er enig, gerne vil gå ind på statsministerens præmis om, at der ikke bliver flere fattige børn.
Jeg vil bare gerne have statsministeren til at sige om ikke andet så personligt: Hvornår er man ifølge statsministerens definition en dårligt stillet familie, hvor børnene ikke har rimelige vilkår?
Jeg kan forstå, at ingen af de børn, der er omtalt i den rapport, som Socialforskningsinstituttet kalder Børnefattigdom, ifølge statsministeren er dårligt stillede.
Så spørger jeg: Findes der i Danmark dårligt stillede familier, dårligt stillede børn, som bør have statsministerens og regeringens bevågenhed?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Hr. Ole Sohn skriver i sit spørgsmål, at fattigdom og marginalisering i stigende grad rammer børn.
Og der må jeg bare igen sige: Jeg kan ikke bekræfte hr. Ole Sohns udgangspunkt.
Socialforskningsinstituttets undersøgelse viser ikke, at »fattigdom og marginalisering i stigende grad rammer børn«.
Hr. Ole Sohn har simpelt hen ikke ret i, at det er konklusionen på rapporten fra Socialforskningsinstituttet.
Ole Sohn (SF), 2004-12-08:
Statsministeren var meget hjælpsom i det sidste svar, hvor statsministeren sådan ligesom gik over og fokuserede mere på børnene.
Dette spørgsmål går faktisk også i retning af, om statsministeren ikke er enig i, at det er et problem, at fattigdommen, uanset hvor omfangsrig eller indskrænket den er, i størst udstrækning rammer børnene, og at vi har en særlig forpligtelse til at hjælpe børn af udsatte og marginaliserede familier.
Det er ikke, fordi jeg ikke gerne vil diskutere tallene, men jeg vil meget gerne have det her frem hos statsministeren.
Og så vil jeg gerne spørge statsministeren: De familier, vi taler om, og som er beskrevet i de rapporter, som Socialforskningsinstituttet og Red Barnet har lavet, er de ikke dårligt stillede?
Og hvis de ikke er dårligt stillede, hvem er det så, der er dårligt stillede, og som regeringen ønsker at hjælpe?
»Deler regeringen bekymringen hos såvel SFI/Red Barnet som en række humanitære og frivillige organisationer om, at fattigdom og marginalisering i stigende grad rammer børn?«
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
For det første: Vi satser på at hjælpe de mest udsatte grupper i vores samfund.
For det andet: Der er da bestemt familier, som har en vanskelig økonomisk og social situation af forskellige årsager.
Det er jo ikke virkeligheden i Danmark.
Men der er nogle, som har en besværlig social og økonomisk situation, og det er dem, vi skal hjælpe.
Vi skal gå ind og hjælpe på årsagen til, at de er i den situation, og hjælpe dem til at få deres situation gjort bedre.
Og det gør man altså ved arbejde og ved uddannelse.
De ting, vi har foretaget os, har at gøre med nogle hjørner af kontanthjælpssystemet, hvor vi har indrettet det sådan, at det altid kan betale sig at arbejde og altid betale sig at tage en uddannelse.
Line Barfod (EL), 2004-12-08:
Jeg må forstå statsministerens ikkesvar sådan, at folk med arbejdsskader i hvert fald ikke skal regne med, at dem vil statsministeren gøre noget for, så de får penge nok at leve for, indtil de enten kan komme i arbejde igen eller få en førtidspension.
De øvrige på kontanthjælp kan altså regne med, at de får hjælp fra regeringen til misbrugsbehandling og herberger og andet, men hvad angår det helt basale, at have penge nok til at leve for, at have penge nok til at betale sin husleje og købe sin mad for, mener statsministeren, at den eneste måde, man skal kunne få det på, er ved at få et arbejde.
Hvis man er så uheldig, at man ikke kan få et arbejde, fordi der er stor arbejdsløshed, så er det ens eget problem og ikke noget, regeringen skal tage sig af.
Er det sådan, vi skal forstå ministerens svar?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Jeg mener, det er et helt forkert billede, som hr. Kamal Qureshi prøver at tegne her.
Det er klart regeringens politik ikke at opgive nogen.
Det er vores politik at give alle, også dem, der ikke umiddelbart er parate, en chance på arbejdsmarkedet.
Det er jo grundlæggende et spørgsmål om menneskesyn.
Derfor anerkender regeringen ikke, at godt 70 pct. af dem, der har modtaget kontanthjælp i mere end 4 år, ikke på sigt vil være i stand til at påtage sig et arbejde.
Kamal Qureshi (SF), 2004-12-08:
Jeg ved ikke, om det sædvanligvis er den måde, statsministeren debatterer på, når han siger, at han ikke anerkender det billede, jeg prøver at tegne af problemet.
Jeg prøvede ikke at tegne et billede, men prøvede egentlig at fremdrage noget, som Rådet for Socialt Udsatte påpeger, og det er et råd, som regeringen selv har nedsat.
Jeg giver egentlig statsministeren lejlighed til at komme med et bud på, hvad man vil gøre ved det.
Jeg synes egentlig ikke, at der er nogen grund til, at statsministeren på den måde bliver så ophidset over det eller mener, at det er et eller andet angreb.
Vi kan godt være enige om, at det bedste også for den her gruppe ville være at komme i arbejde, men de redskaber, de har brug for, får de ikke.
Det er jo det, som de også påpeger i Rådet for Socialt Udsatte.
De siger jo, at der ikke bliver bidraget.
De siger, at undersøgelsen fra Socialforskningsinstituttet viser, at kun de færreste har modtaget hjælp til at løse det problem, der forhindrer dem i eventuelt at komme på arbejdsmarkedet.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Jamen det er der da.
Det er da også derfor, at der, mens vi har haft regeringsansvar, er bevilget ganske mange penge netop til at afhjælpe problemer for udsatte børn i familier med særlige sociale vanskeligheder.
Men lad os nu holde fast i tallene.
Det er jo altså dem, hr. Ole Sohn stiller spørgsmål om her.
Der er jeg bare nødt til at gentage, at tallene i på Socialforskningsinstituttets rapport ikke viser noget om fattigdom, men de viser noget om antallet af børn i bestemte indkomstgrupper.
De viser også noget om andelen af børn i lavindkomstgrupperne.
Og der viser tallene, at andelen stort set er uændret fra 2001 til 2002.
Så det er ikke rigtigt, hvad hr. Ole Sohn siger.
Selv om man så gik ind på hr. Ole Sohns påstand om, at det er udtryk for fattigdom, hvad det ikke er, men selv om man gik ind på den præmis, så er det ikke rigtigt, at der er sket en stigning.
Andelen er uændret fra 2001 til 2002.
Men det handler ikke om fattigdom, det handler om andre ting.
Det handler om at gå ind og hjælpe de familier, som er mest udsatte, og hvor børnene har særlige vanskeligheder, og det er det, vi gør.
Vi må altså holde os til det spørgsmål, som hr. Kamal Qureshi har stillet, og som går på, om jeg er enig i, at 73 pct. af dem, der har modtaget kontanthjælp i mere end 4 år, ikke er i stand til at påtage sig et arbejde.
Det var det, jeg svarede på.
Det svarer jeg igen på.
For det er jeg ikke enig i.
Det er sådan, at godt hver tiende af de kontanthjælpsmodtagere, der langvarigt har været på kontakthjælp, umiddelbart er parate til arbejdsmarkedet.
Nogle af dem har alene børnepasningsproblemer.
Det er omkring 15 pct.
Så er der imellem de to yderpunkter nogle mennesker, og det er altså over 70 pct. af de kontanthjælpsmodtagere, der langvarigt har været på kontanthjælp, som har andre problemer end ledighed.
Det betyder, at kommunerne vurderer, at disse personer ikke umiddelbart fuldt ud står til rådighed for arbejdsmarkedet, men omvendt heller ikke vurderer, at de har så varige og betydelige begrænsninger af arbejdsevnen, at de skal visiteres til førtidspension.
Line Barfod (EL), 2004-12-08:
Jeg synes, det er lidt utroligt, at statsministeren bliver ved med ikke at ville svare.
Der er nu spurgt gentagne gange til de mennesker, som ikke umiddelbart kan få et arbejde.
Hvis vi skal tage et andet konkret eksempel, så skrev Politiken i sommer om en familie Andersen, hvor begge desværre var arbejdsskadede på forskelligt arbejde.
De venter på behandling.
De har fire børn.
De har meldt børnene ud af fritidsaktiviteterne.
Hvad er det helt konkret, den familie og deres sagsbehandler skal gøre ifølge statsministeren for at få økonomien til at hænge sammen?
Det er det, vi spørger til med mange forskellige eksempler, som statsministeren endnu ikke en eneste gang har svaret på.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Nej, man kan ikke stille det sådan op, som hr. Kamal Qureshi gør.
Kamal Qureshi (SF), 2004-12-08:
Så må jeg desværre konstatere, at statsministeren kommer med en besvarelse, der hedder: Ja, vi må se konkret på den pågældendes problemer, og så må vi ligesom prøve at løse det problem.
Ja, det kan vi også blive enige om.
Det er sådan et ikkesvar, altså et svar uden indhold, man kan komme med.
Socialforskningsinstituttets undersøgelse viser nemlig, at de færreste har modtaget hjælp til at løse det problem, der forhindrer dem i eventuelt at komme i arbejde.
Statsministeren står her og siger, at vi konkret må gå ind og afhjælpe de problemer, der er medvirkende til, at folk ikke kan komme i arbejde, og samtidig er vi i en situation, hvor Socialforskningsinstituttets undersøgelse viser, at de ikke får den hjælp.
Det er da lidt at sige: ingen arme, ingen kager.
Er det ikke ligesom at sige: Hvis ikke du har de muligheder for at komme på arbejde, jamen så kan du ikke komme i arbejde, men vi vil heller ikke hjælpe dig med at få de muligheder?
Det er jo den diskussion, man kan vende tilbage til, for spørgsmålene bliver gentaget, fordi man føler, at spørgsmålene ikke bliver besvaret.
Jeg føler jo ikke, at jeg får svar på det spørgsmål.
Statsministeren bliver ved med at gentage sine svar.
Det kan godt være, at den smarte måde simpelt hen er bare at blive ved med at gentage det, man selv mener, og ikke svare på det, man bliver spurgt om.
Det, jeg egentlig spørger om, er: Hvorfor fastholder regeringen, på trods af at der kommer kritik fra en lang række organisationer og fra en lang række undersøgelser, at man skal skære i folks kontanthjælpsydelser, hvis de er på kontanthjælp i en længere periode, selv om en stor del af dem ikke er i stand til at komme i arbejde?
For hvis argumentet for at skære i de sociale ydelser er, at det hjælper folk til at komme i arbejde, så skal forudsætningen vel være, at folk rent faktisk kan komme i arbejde.
Så nævnte jeg den her person med den psykiske lidelse, og også statsministeren må anerkende, selv om statsministeren ikke nødvendigvis har den faglige baggrund for at kende sygdommens detaljer, at det er svært at komme i arbejde, hvis man er bange for at gå uden for sin dør.
Er det så en hjælp for vedkommende at få færre penge at leve for?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Nu gentager hr. Kamal Qureshi et spørgsmål, som allerede er stillet utallige gange tidligere her i eftermiddag.
Jeg svarer selvfølgelig også gerne på det.
Jeg siger bare, at vi jo ikke kommer videre.
I denne regerings tid er der bevilget omkring 5 mia. kr. ekstra til en række af de grupper, vi taler om her.
De justeringer, vi har lavet i kontanthjælpssystemet, tager sigte på at sikre, at det kan betale sig at arbejde og betale sig at få en uddannelse.
Nu får jeg de samme spørgsmål, derfor er jeg nødt til at gentage svaret.
Kamal Qureshi (SF), 2004-12-08:
For ikke at risikere at skulle gentage noget, hvilket statsministeren jo heller ikke ønsker vi skal, kunne vi jo tage fat der, hvor vi så at sige sluttede.
Det, vi egentlig diskuterer, er sådan set ikke at skabe kløfter eller lignende, men det, vi bliver nødt til at forholde os til, er jo også nogle konkrete problemstillinger, der er.
Vi bliver nødt til at forholde os til, at der er nogle mennesker, som får reduceret deres økonomiske formåen.
Statsministeren siger, at argumentet for det og regeringens ideologi bag det er, at det skal kunne betale sig at komme i arbejde.
Det er også fint.
Det er der enighed om.
Men det, vi så prøver at forholde os til, er jo lige præcis et eksempel, som jeg nævnte tidligere, netop den her skizofrene mand, som er bange for at træde ud ad døren, fordi vedkommende er psykisk syg, og som også får reduceret de beløb, han har at leve for på grund af de aftaler, regeringen har lavet.
Vil den pågældende komme hurtigere i arbejde, fordi vedkommende har færre penge at leve af?
»Anerkender regeringen, at virkningen af at sænke satserne for de 73 pct., der er nævnt i spørgsmål nr. S 1210, og som ikke er i stand til at påtage sig et arbejde, alene er, at fattigdommen forøges?«
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Nej, men det er slet ikke det, vi taler om her.
Vi har fra regeringens side taget nogle initiativer, og vi har været glade for, at det er blevet en del af forliget om satspuljen at fokusere på den gruppe, der hedder »på kanten af arbejdsmarkedet«, hvilket det også hedder i satspuljeaftalen.
Det viser, at der er meget fokus på det her, og jeg synes igen, at vi, da vi nu er enige om at prøve at hjælpe den gruppe, ikke skal skabe den her konfrontation.
Jeg går ud fra, vi alle sammen er enige om, at vi ikke må opgive nogen.
Vi skal gøre vores yderste for at prøve at få alle mennesker i arbejde eller i uddannelse.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Kamal Qureshi (SF), 2004-12-08:
Jeg er da glad for, at statsministeren som udgangspunkt er enig med mig i, at den her gruppe har brug for en særlig indsats, og at vi ikke skal opgive den.
Det er jeg tilfreds med at få statsministerens anerkendelse af.
Gruppen er sammensat, ja, det er den, men hvis nu vi eksempelvis har en person, der er skizofren, som eksempelvis er bange for at træde ud af sin lejlighed, ud af sit værelse for den sags skyld, fordi vedkommende er bange for, at der står spøgelser udenfor, eller hvad det nu kan være, vedkommende kan have af fejlopfattelser af virkeligheden, som er en del af den sygdom, personen har, hjælper det så den person til at komme i arbejde, at personen får færre penge at leve af?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Ligegyldigt hvilke spørgsmål der står opført her på dagsordenen, bliver hr. Ole Sohn og alle andre på venstrefløjen ved med at stille de samme spørgsmål.
Nu spørger hr. Ole Sohn, hvad man skal gøre for den her gruppe af særligt udsatte kontanthjælpsmodtagere.
Det er jo svært at give et entydigt svar på det, for det er en meget sammensat gruppe, men der er to problemhovedområder i gruppen.
Det er manglende almene kvalifikationer og så det, man kalder personlige eller sociale problemer.
De manglende almene kvalifikationer kan f.eks. være manglende læse- og stavefærdigheder eller manglende tidligere arbejdserfaring.
Så må man sætte ind for at afhjælpe det.
Så angiver kommunerne, at omkring 40 pct. af dem, der har problemer, vurderes at have problemer med det, der hedder personlig fremtræden og omgangsformer i et omfang, som nedsætter deres egne muligheder for at komme ud på arbejdsmarkedet.
Jamen så må man jo arbejde med det.
Jeg vil i hvert fald ikke på forhånd bare sige, at fordi man kan have problemer med det, der hedder personlig fremtræden, så skulle det afskære en fra, at man kan komme i job.
Derfor må man altså gå ind og se målrettet på, hvad det er, der er problemet, og så forsøge at afhjælpe det, så de kan få et arbejde.
Ole Sohn (SF), 2004-12-08:
Jeg vil meget gerne medgive statsministeren, at der i 2001 blev lavet en kommuneaftale og en finanslov af SR-regeringen støttet af SF, som skaffede over 10.000 flere offentligt ansatte.
Det, jeg henholder mig til, er Danmarks Statistik, som regeringen ynder at bruge.
De siger, at der fra det tidspunkt, hvor statsministeren satte sig i stolen og lavede sin første finanslov, er blevet 2.000 færre ansatte, for det var fra første kvartal i 2002 og til i dag.
Det er en kendsgerning.
Det kan man se på tallene, det kan selv statsministeren.
Jeg er lige ved at tro, at man ville kunne klare det i en 9. klasses testprøve i folkeskolen.
Så jeg tror, at statsministeren kan klare det.
Jeg stillede faktisk et splinternyt spørgsmål.
Jeg konstaterede blot, at der var en stigende arbejdsløshed og en faldende beskæftigelse ud fra de tal, som regeringen giver Folketinget mulighed for at få, og så spørger jeg: Når det nu er tilfældet, at regeringens politik ikke til dato har virket, hvad nyt vil regeringen så gøre for at hjælpe de her 73 pct., som er langvarigt arbejdsløse?
Det var et splinternyt spørgsmål: Hvad vil man gøre, når det, man har forsøgt hidtil, er mislykkedes?
Selv statsministeren har vel et behov for at kunne give nogle konkrete bud på, hvad det er for en politik, regeringen står for med hensyn til de socialt udsatte.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Nej, men det er heller ikke det, vi taler om.
Jeg har jo tværtimod talt om, at man må gå ind målrettet og se på, hvad det er, der er den pågældendes problem, og så forsøge at afhjælpe det problem.
Forkerte tal bliver jo ikke rigtige af at blive gentaget i en uendelighed.
Hr. Ole Sohn har flere gange her i eftermiddag bragt forkerte tal frem.
Lad os lige holde fast i de rigtige tal.
Jeg tror ikke, jeg er i stand til at føje meget til, hvad jeg allerede har sagt.
Den gruppe, vi taler om her, er altså de meste udsatte kontanthjælpsmodtagere, hvor der er behov for en særlig indsats.
I høj grad er det jo i kommunerne, at man skal sætte ind for med alle midler at prøve at få den gruppe i job.
Vi vil i hvert fald ikke på forhånd sige, at der er 70 pct., man må opgive.
Line Barfod (EL), 2004-12-08:
Det er nogle gange lidt svært at diskutere med statsministeren, fordi han slynger om sig med forskellige ting, som om de hænger sammen.
Der er jo forskel på, om man er i stand til på sigt at få et arbejde, eller om man er i stand til at tage et arbejde lige nu og her, hvor man er på den lave ydelse.
Det, der bliver spurgt til, er de mennesker, som i den øjeblikkelige situation ikke er i stand til at påtage sig et arbejde.
Der kan være mange forskellige årsager, men lige på det her tidspunkt er de altså ikke i stand til at påtage sig et arbejde.
Men alligevel er de på den lave ydelse.
Det er det, der er spørgsmålet: Mener statsministeren slet ikke, at der kan være et problem i, at man over for mennesker, som i den konkrete situation ikke er i stand til at påtage sig et arbejde, alligevel skærer i deres ydelser?
Kamal Qureshi (SF), 2004-12-08:
Jeg er glad for at høre, at statsministeren siger og anerkender, at det her er noget, som regeringen vil satse på at gøre, og at man vil hjælpe, så folk kan komme i arbejde, hvad angår den her gruppe på over 70 pct., som umiddelbart ikke er i stand til at påtage sig et arbejde.
Problemet er bare, at Rådet for Socialt Udsatte jo skriver, hvilket jeg har gentaget nogle gange, at de oplever, at regeringen laver rapporter, regeringen lytter, men som de påpeger ud fra den rapport, som regeringen har skrevet, er der desværre ingen konstruktive bud på, hvordan de problemer, som rådet har rejst, kan løses.
Det er også det, vi efterlyser herfra.
Vi har jo ikke hørt nogen konkrete bud på, hvad man vil gøre for dem, der er socialt udsatte på en sådan facon, at det ikke er tilstrækkeligt at gøre dem mere fattige for at få dem i arbejde.
Line Barfod (EL), 2004-12-08:
Jeg er fuldstændig enig i, at man aldrig må opgive nogen.
Det er simpelt hen det værste, man kan gøre.
Men det, som jeg har erfaringer for i de mange år, jeg har arbejdet med bl.a. nogle af de mennesker, vi snakker om her, er, at noget, der virkelig forværrer deres problemer og forværrer deres muligheder for at komme i arbejde, er ikke at have penge nok at leve for.
Jeg ved ikke, om statsministeren nogen sinde har været i den situation eller kender nogen, der har været i den situation.
Men kunne statsministeren bare et øjeblik prøve at sætte sig ind i, at man hver eneste måned ikke har råd til at betale de regninger, der ligger, ikke er sikker på, om man har nok penge til at betale huslejen, ikke har penge nok til mad hele måneden – og så samtidig skal have overskud til at komme ud af sine problemer og blive klar til at tage et arbejde?
Kan statsministeren overhovedet prøve at sætte sig ind i, at man måske ville have nemmere ved at blive klar til at tage et arbejde, hvis ikke man samtidig skulle bruge så mange ressourcer på at prøve at få økonomien til at hænge sammen?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Nu vender fru Line Barfod tilbage til, hvad vi nu har diskuteret hele eftermiddagen.
Jeg svarer gerne igen.
De ting, vi har gjort, er i nogle hjørner af systemet, hvor vi har sikret, at vi indretter kontanthjælpen sådan, at det altid kan betale sig at arbejde, altid kan betale sig at tage en uddannelse.
For det er vores opfattelse, at det bedste middel i socialpolitikken er at sikre, at folk kan få arbejde og uddannelse.
Gruppen på de der godt 70 pct., som vi taler om her, altså de svageste kontanthjælpsmodtagere,
er en meget sammensat gruppe.
De problemer, som personerne har ud over ledighed, er meget, meget forskellige.
Men uanset problemet er det regeringens opfattelse, at vi ikke må opgive nogen.
Vi skal gøre vores yderste for, at de kan komme i job.
Regeringen har derfor rettet en målrettet indsats mod dels at få gruppen i beskæftigelse, dels at afhjælpe de personlige problemer, som nogle af personerne i gruppen har.
Et element i beskæftigelsesindsatsen er jobtræning på en virksomhed, og hvis ikke det er tilstrækkeligt, kan revalidering være den rigtige indsats.
For regeringen har ikke i sinde at opgive nogen.
Jeg hørte ikke noget spørgsmål i det, hr. Villy Søvndal her sagde, så jeg kan fuldstændig henholde mig til, hvad jeg allerede har svaret.
Villy Søvndal (SF), 2004-12-08:
Jeg spurgte, om man delte opfattelsen, som beskrevet af Rådet for Socialt Udsatte, der har den stik modsatte opfattelse af statsministeren.
De runder nemlig deres vurdering af med at skrive, at de her mennesker, der er mest udsatte, bliver taget som gidsler – det er det udtryk, de anvender – i regeringens beskæftigelsespolitik og bliver skubbet yderligere ud over kanten.
Det er deres vurdering.
Men her over for har vi statsministeren, der ikke vil følge med ud i omverdenen og kigge, og som har en helt anden opfattelse.
Skulle man virkelig tro på statsministeren i denne sag?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-12-08:
Nu spørger hr. Villy Søvndal for hundrede og syttende gang, lad mig derfor svare for hundrede og syttende gang: Nej, jeg er ikke enig i rapporten på det punkt.