Pia Christmas-Møller (KF), 2003-01-24:
Det er en stor og kompliceret sag, vi diskuterer i dag, og derfor kan man måske godt forstå, at der har været mange myter og fejltagelser i debatten både her i dag og også i den offentlige debat forud.
Jeg håber, at vi ved debattens afslutning vil kunne nå frem til i hvert fald at diskutere på nogenlunde samme grundlag. I det hele taget vil jeg godt sige, at den tristessestemning, der har været omkring debatten i dag, kan jeg altså ikke rigtig dele.
Jeg vil tillade mig her i jantelovens land at vise en lille smule begejstring, for rent faktisk vil jeg ikke lægge skjul på, at vi i Det Konservative Folkeparti venter os ganske meget af den universitetsreform, som et bredt politisk flertal står bag.
Det er klart, at skulle der opstå nogle problemer hen ad vejen, så er vi da parate til at kigge på det.
Men som det ligger på nuværende tidspunkt, ser jeg faktisk temmelig lyst på fremtiden. Må jeg ikke lige til processen bag forliget sige, at det ikke er så tit, vi har anledning til det her i Folketinget, men jeg synes, at der er grund til at rose vores minister på området, videnskabsminister hr. Helge Sander, for han har lige fra dag ét, hvor han satte sig i stolen, vist en åbenhed og vilje til at lytte, til at diskutere, til at føre dialogen baseret på tillid - det være sig uden for huset og inden for huset.
Det er jo ikke rigtigt, når hr. Jesper Langballe siger, at debatten har været ført for lukkede døre og nedrullede gardiner blandt en udsøgt skare.
Det er jo ikke rigtigt.
Alle partier har været inviteret.
Alenlange møder.
Papirerne har vandret på kryds og på tværs. Der har ikke været noget, der har været forbeholdt nogle enkelte. Det er så en naturlighed i en demokratisk proces, at nogle bliver enige, og andre vælger at stå af.
Det er da helt i orden.
Man har forskellige holdninger, og man vurderer de forskellige resultater på forskellig måde, når regnebrædtet gøres op.
Det er da fair nok, ingen problemer i det.
Men man skal bare ikke begynde at sige
, at det har været en udemokratisk proces, og at nogle har været holdt uden for, for sådan har det ikke været.
Når vi anklages for ikke at have lyttet til høringssvarene, så er det jo ikke rigtigt.
Hvad med en ledelsesreform?
Den har I ikke lyttet til.
Nej, men der må vi vel også have lov til at have nogle synspunkter, som vi holder fast i, efter at de er blevet testet i infight.
Det korte af det lange er, at jeg på Det Konservative Folkepartis vegne gerne vil holde et ordførerindlæg, som viser lidt begejstring for det, der ligger på bordet.
Selvfølgelig ikke en jubelbegejstring forstået på den måde, at vi ikke vil ændre noget som helst, hvis vi måtte gå hen og blive klogere på enkelte områder, men overordnet mener vi, at forslaget trækker i den rigtige retning, og vi mener, at processen bag forslaget har været ganske forbilledlig.
Den internationale konkurrence også på forsknings- og uddannelsesområdet har jo aldrig været stærkere, end den er i dag, og den bliver kun endnu voldsommere.
De nye udfordringer, der således allerede i dag stilles til de danske universiteter,
er meget store og komplekse, og de forandrer sig hele tiden og det tilmed i en meget stor hastighed. Danmark har brug for en styrket udveksling af viden mellem universiteter og samfundet som helhed.
Regeringen og forligspartierne vil med forslaget bygge bro mellem universiteter og hele det omgivende samfund.
En bro, der skal bruges til udveksling af ideer, viden og inspiration.
Universiteternes muligheder for at udvikle deres forandringsevne og handlekraft skal styrkes, og det er et væsentligt formål med reformen.
Udviklingen frem mod reformen startede jo i virkeligheden tilbage i 1992.
Det er altså ikke bare den nye regerings fortjeneste, selv om jeg da gerne vil være med til at tage min gode part af æren for det også på den borgerlige regerings vegne, men sandheden er jo, at processen blev sat i gang for en del år siden med den daværende universitetslov, som gav mulighed for, at man kunne eksperimentere netop med forskellige ledelsesformer.
Det skete i den daværende lovs §
En række af disse eksperimenter afprøvede jo altså netop nye ledelsesformer, som kunne understøtte en tættere kontakt med aftagerne, det vil sige med det omgivende samfund.
Dengang var disse eksperimenter udtryk for undtagelser, men i 2000 blev Forskningskommissionen nedsat, og flere centrale dele i det foreliggende lovforslag til en ny universitetsreform bygger i virkeligheden på de anbefalinger, der kom frem i kommissionens betænkning fra 2001.
I 2000 og 2001 etablerede de forrige socialdemokratisk ledede regeringer to selvejende universiteter med egen bestyrelse med et flertal af udefrakommende medlemmer; jeg tænker naturligvis her på Danmarks Pædagogiske Universitet og Danmarks Tekniske Universitet.
Det er altså ikke nye revolutioner, vi introducerer her, tværtimod kan man sige, at universitetsreformen følger op på en udvikling, der har været undervejs i mange år og altså også under tidligere socialdemokratiske regeringer. Jeg skal ikke lægge skjul på, at for os i Det Konservative Folkeparti har det været et helt centralt punkt at få en ny ledelsesmodel.
Vi har ønsket, og vi har fået gennemført et ansættelsesprincip i ledelsesstrukturen, lige fra rektorniveau til institutlederniveau, og det har vi lagt stor vægt på.
Hvorfor har vi nu lagt vægt på det?
Jo, det har vi
, fordi det giver et klart billede af kompetencer og ansvarsplacering.
Vi har fra konservativ side lagt vægt på, at ansættelsesprincippet blev gennemført netop fra rektorniveau til institutlederniveau, men vi har samtidig lagt vægt på, at det skete på en sådan måde, at vi viser respekt for det nuværende ledelsessystem.
Derfor er vi meget tilfredse med, at regelsættet skal indfases i respekt for, at der er en række rektorer, som er relativt nyvalgte, og at de skal have mulighed for at udøve deres funktion i respekt for det valg, der rent faktisk har ført til, at de er rektorer på nuværende tidspunkt. Den indfasning er vi tilfredse med. Derfor er det også noget vrøvl, når det i debatten har været hævdet, at reformen bygger på mistillid til universiteterne.
Det er simpelt hen ikke sandt, tværtimod kan jeg pege på en række områder, hvor reformen netop bygger på tillid til universiteterne.
Det er også det, der skal bære det fremtidige samarbejde, og selv om vi i denne fase måske kan diskutere nogle ting, må det være tillid til hinanden, der må være det bærende.
Det er det ene.
Det andet punkt, hvor vi klart viser, at det her er båret af tillid, men dog også af et ønske om forandring, er, når det drejer sig om bestyrelserne.
Her lægger vi jo op til, at det er universiteterne selv, der skal udpege de eksterne medlemmer af bestyrelserne, og som om det ikke var nok, lægger vi op til, at det er universiteterne selv, der skal formulere de procedurer, som skal ligge til grund for de efterfølgende bestyrelsers udpegning.
Et nok så centralt punkt i hele komplekset er introduktion af selveje, og også det punkt bygger på tillid til institutionerne.
Vi ønsker via selveje at give universiteterne større frihedsgrad, også på det økonomiske område.
Vi skal altså have bedre muligheder for at møde de udfordringer, vi ser i horisonten, ikke mindst i kraft af den tiltagende internationale konkurrence.
Universiteterne skal have mulighed for at møde en sådan konkurrence offensivt, og det mener vi vil ske med de forandringer, vi lægger op til her.
Derfor vil jeg ikke være med på den vogn, hvor man siger, at reformen er etableret, fordi universiteterne ikke gør det godt nok i dag.
Næh, reformen er blevet til i den ånd, at vi siger, at det kan gøres bedre, og at universiteterne skal have bedre og mere effektive redskaber at gøre det med, og Det Konservative Folkeparti er faktisk meget tilfreds med det forslag, der ligger på bordet.
Henset til den debat, vi har haft forud,
vil jeg godt give et klart tilsagn her: Skulle det på nogen mulig måde blive påvist, at dette lovkompleks vil føre til, at der ikke længere er forskningsfrihed på de danske universiteter, vil Det Konservative Folkeparti stå forrest i køen, når det drejer sig om at etablere de nødvendige lovgivningmæssige forandringer. Så stærkt kan det siges, for så stærkt mener vi det.
Det er fair nok at diskutere et lovforslags formuleringer eller lignende.
Men intentionen skal man ikke tvivle på, og vi er altså af den grundlæggende opfattelse, at dette lovforslag ikke fører til en indskrænkning af forskningsfriheden.
Tværtimod får vi præciseret, at det er en forpligtelse for universiteterne at gennemføre forskning, og at det skal ske på et bredt grundlag.