Jann Sjursen (KRF), 2002-01-24:
Tak til udenrigsministeren for besvarelsen af forespørgslen.
Vi er fra Kristeligt Folkepartis side helt enige i, at der desværre ikke er megen grund til optimisme med hensyn til fremskridt i fredsbestræbelserne mellem Israel og palæstinenserne.
Skal den onde spiral af gensidig blodsudgydelse i denne ulyksalige konflikt standses og fredsforhandlingerne bringes tilbage på sporet, ja, så er der igen behov for stærkest muligt pres udefra for at få parterne tilbage til forhandlingsbordet, hvor de slap, sidst med de forhandlinger, der til manges frustration strandede i Camp David i juli 2000 trods en ihærdig indsats fra daværende præsident Clinton og vidtgående indrømmelser fra Israels daværende premierminister Ehud Barak.
Forholdet er jo det, at parterne med de omtalte aftaler reelt var meget tæt på at opnå enighed om de grundlæggende principper for den endelige status i forholdet mellem Israel og palæstinenserne, som blev grundlagt også med Osloaftalerne, herunder også grundlaget for oprettelse af en palæstinensisk stat ved siden af Israel, men som led i en egentlig fredsaftale.
Det er vigtigt at fastholde disse perspektiver, da et nyt forhandlingsgennembrud mellem Israel og det palæstinensiske selvstyre, altså grundlaget for en endelig fredsaftale, forhåbentlig kan medvirke til at isolere mange af de yderliggående kræfter i Mellemøsten, som benytter enhver lejlighed til at sabotere fredsbestræbelserne.
Det være sig yderliggående nationalistiske grupper i Israel og blandt palæstinenserne og lande som Iran og især Irak. Et andet vigtigt perspektiv i et sådant forhandlingsgennembrud mellem Israel og palæstinenserne er, at det forhåbentlig kan bane vejen for en genoptagelse af realitetsforhandlingerne mellem Israel, Syrien og Libanon om en endelig bilæggelse af konflikterne mellem Israel og disse to lande, og det er jo det såkaldte andet spor i Madridprocessen, som blev sat i gang helt tilbage i 1991. Tiden her er ikke til en grundig analyse af årsagerne til, at det gik galt, specielt i Camp David - når jeg hæfter mig ved det, så er det, fordi der var man virkelig tæt på - og heller ikke til at vurdere, om situationen nu er mere fastlåst end set i mange år.
Men det afgørende må være, at vi både her i Danmark, i EU, i USA og FN fastholder parterne på deres ansvar for at komme videre i den proces, der netop så så lovende ud i sommeren 2000.
Herefter er det Kristeligt Folkepartis opfattelse afgørende, at det eksterne pres fører til et gunstigt resultat, dvs. genoptagelse af fredsforhandlingerne, og at de eksterne parter optræder uvildigt og ikke fremsætter udtalelser eller tager initiativer, som kan opfattes som politisk ensidige af de to parter.
Opgaven er altså at fastholde parterne på de allerede opnåede forhandlingsresultater og understøtte videre fremskridt i forhandlingsprocessen og dermed undgå fristelsen til at lægge skylden på en af parterne ved tilbageslag i fredsprocessen.
Jeg er sådan set glad for i dag at kunne spore de samme ønsker i udenrigsministerens besvarelse af forespørgslen.
Udenrigsministeren lagde vægt på netop dette, at begge parter bærer ansvaret for den alvorlige situation og bærer også i fællesskab ansvaret for, at man får fredsprocessen tilbage på sporet.
Jeg er i øvrigt meget enig med udenrigsministeren i hans vurdering af begivenhederne tilbage den 3. januar, som jeg anser for meget alvorlige, hvor israelsk militær opbragte en coaster med kurs mod det palæstinensiske selvstyreområde, en coaster, der var lastet med avancerede våben.
Var Arafat vidende om det, så har udenrigsministeren fuldstændig ret i, at Arafats troværdighed vil have fået et uopretteligt knæk, og så er det ikke godt at vide, hvor vi er.
Meget tyder på, at de radikale grupper i det hele taget - desværre også kredse i det palæstinensiske selvstyre - har ladet sig inspirere af Israels ensidige tilbagetrækning fra Libanon, som de anser for resultatet af den libanesiske Hizbollahbevægelses talrige aktioner mod de israelske styrker i Libanon.
Også her må omverdenen klart og entydigt tage afstand fra terroraktioner og lægge pres på Arafats styre for at bekæmpe disse grupper effektivt.
Der er i den forbindelse ingen tvivl om, at flere af disse grupper, herunder Hamas og Islamisk Jihad, bevidst søger at undergrave Arafats muligheder for at genoptage forhandlingerne med Israel.
Deres mål er tydeligvis ikke en eller anden form for fred med Israel i forbindelse med oprettelsen af en palæstinensisk stat, men fortsat bekæmpelse af Israel
De har dermed i virkeligheden overtaget den rolle, som PLO tidligere spillede.
Jo længere fredsprocessen står i stampe, des bedre bliver grobunden desværre for ekstremisternes bevægelser på begge sider, og desto sværere bliver det for de mere moderate kræfter på begge sider at få det fornødne politiske manøvrerum i forbindelse med en genoptagelse af fredsforhandlingerne.
Derfor må vi selvfølgelig også kraftigt opfordre den israelske regering til ikke at vanskeliggøre, for ikke at sige umuliggøre, en genoptagelse af forhandlingerne ved den nuværende systematiske ødelæggelse af den infrastruktur, det palæstinensiske selvstyre med udenlandsk bistand har under opbygning som led i en kommende statsdannelse, som svar på de gentagne terroraktioner og i det hele taget ved uforholdsmæssigt voldsomme reaktioner på palæstinensiske terrororganisationer.
Det samme gælder den israelske bosættelsespolitik, hvor der for os ikke er nogen tvivl om, at den endelige fredsaftale mellem Israel og palæstinenserne også må indebære afvikling af nuværende bosættelser som led i de grænsejusteringer på Vestbredden og i Gazaområdet, parterne også i realiteten har været enige om.
Hvad angår den danske overgangsbistand til det palæstinensiske selvstyre og den palæstinensiske befolkning, er og har det været Kristeligt Folkepartis opfattelse, at der er brug for at revurdere den.
Vi er naturligvis opmærksom på, at det efter intifadaen har været svært at gennemføre alle programmer som planlagt, og det gælder jo da især det meget omtalte polititræningsprogram, men uanset at det er stærkt begrænset, hvad det har kostet i kroner og øre, og hvor meget der har været sat i gang i de sidste måneder, har det længe været vores opfattelse, at tilsagnet skal trækkes tilbage på baggrund af den kritik, som bl.a. menneskerettighedsorganisationerne har rejst over for det palæstinensiske politi, og at det er det, der skal være begrundelsen.
Vores opfattelse er ikke den, at bistanden til området generelt skal begrænses, bistanden til den fattige palæstinensiske befolkning skal videreføres, men den skal målrettes.
Jeg opfatter udenrigsministerens besvarelse i dag
på dette punkt, selv om det måske ikke var de stærkeste ord, der var valgt fra udenrigsministerens side, når det gælder overgangsbistanden, således, at regeringen alligevel er enig i, at der skal ske en revurdering af bistanden til de palæstinsiske selvstyreområder.
Andet vil sådan set også være overraskende, når man tænker på, hvad de to regeringspartier tidligere har sagt i denne sag.
Men jeg finder det vigtigt, at ministeren i dag over for Folketinget, hvor vi jo har en generel debat om situationen i Mellemøsten, herudover også en debat om det udenrigspolitiske instrument, som
overgangsbistand også er, forklarer, hvad det præcis er, regeringen har i tankerne, når den nu taler om at justere overgangsbistanden.
»På baggrund af den fortsat kritiske situation i Mellemøsten opfordrer Folketinget parterne til at standse volden og genoptage fredsforhandlingerne på grundlag af Mitchellrapportens anbefalinger og de relevante Sikkerhedsrådsresolutioner for at sikre såvel Israels ret til at leve i fred og sikkerhed inden for internationalt anerkendte grænser som oprettelse af en levedygtig, uafhængig og demokratisk stat.