Klaus Kjær (DF), 1999-02-04:
Danmark har stort set kun en ressource og et råstof, nemlig uddannelse og viden.
Da vi samtidig har en skrantende økonomi, er det bydende nødvendigt, at den uddannelsesmæssige struktur indrettes mest hensigtsmæssigt.
Dansk Folkeparti er af den opfattelse, at det er samfundet og erhvervslivet, som skal sætte normerne for de uddannelser, der er behov for, ikke bare på kort sigt, men om 10 år, 15 år, 20 år og længere ud i fremtiden.
Det er derfor også vigtigt, at vi lytter til de signaler, som samfundet og erhvervslivet melder ud om behovet for uddannet arbejdskraft. Redegørelsen fra undervisningsministeren og forskningsministeren præciserer de rammer og mål, som regeringen mener skal danne grundlag for fortsat dialog mellem ministerierne, institutionerne, amterne og kommunerne, og dialogen skal inden debatten i Folketinget konkretisere muligheder for centerdannelser og andre former for tværinstitutionelt samarbejde. Redegørelsen er således et udtryk for regeringens ønske om, i hvilken retning uddannelsesstrukturen bør udvikle sig, men går ikke konkret ned i detaljen.
Vi er således enige i tendensen til, at der i højere grad må ske en centralisering af de længerevarende uddannelser.
Vi mener også, at der, for så vidt angår de korte og mellemlange uddannelser, sker en øget regionalisering.
Dansk Folkeparti er imidlertid ikke så begejstret for tanken om dannelsen af store uddannelsescentre med et hav af tilbud, hvor den enkelte studerende ligesom kan skræddersy sin egen uddannelse eller måske ligefrem tilrettelægge et livsvarigt uddannelsesforløb, den såkaldt vertikale sammenhæng i det korte eller mellemlange uddannelsesforløb.
En sådan afprøvning og afklaring af uddannelsesmuligheder bør ske på et tidligere niveau, f.eks. gennem 10.-kl.-centre, som er blevet meget populære i kommunerne, men i hvert fald ikke i midten af en påbegyndt egentlig uddannelse.
Dansk Folkeparti er snarere tilhænger af en styrkelse af den horisontale sammenhæng, men forstået på den måde, at det offentlige nødvendigvis ikke behøver at finansiere overbygning på selve grunduddannelsen.
En sådan efteruddannelse ville lige så godt kunne ske i arbejdsgiverregi og måske mere målrettet efter den enkelte virksomheds præcise behov, ikke forstået på den måde, at uddannelsen skal ske hos arbejdsgiveren, man kunne udnytte de eksisterende uddannelsessteder, men skræddersyet til netop den virksomhed.
I den forbindelse vil jeg godt henlede opmærksomheden på bacheloruddannelsen, som ikke ligefrem har været nogen stor succes hos arbejdsgiverne.
De føler, at de hverken får fugl eller fisk ved at ansætte en studerende, eller bacheloruddannet person.
De vil hellere satse på enten en kandidateksamen eller en uddannelse af kortere varighed, men med specifik mulighed for efteruddannelse i arbejdsgiverregi.
Noget andet er, at der bør ske et øget samspil mellem forskningen og ikke blot de mellemlange uddannelser, som der lægges op til i rapporten, men også de lange uddannelser.
Således bør forskningen i højere grad indgå i undervisningen, så det faglige niveau kan højnes og udvikles, og kvaliteten dermed øges.
Som nævnt går Dansk Folkeparti ind for en styrkelse af det regionale tilsnit, for så vidt angår de korte og de mellemlange uddannelser.
Det er jo rene og skære udgifter for samfundet. Vil fru Elisabeth Arnold ikke hellere gå ind for, at unge mennesker i løbet af kort tid får gennemført en uddannelse på så højt et niveau som muligt, og at de hurtigst muligt kommer i erhvervsarbejde og igennem det får styrket deres uddannelse yderligere?
Til fru Elisabeth Arnold har jeg bare den bemærkning, at det er jo ikke et must eller et enten-eller for Dansk Folkeparti.
Det, jeg fremdrog som eksempel, f.eks. med hensyn til bachelorgraden, var, at jeg tror, at en arbejdsgiver ville have mere glæde af eksempelvis en ingeniøruddannet på grundniveau, hvor han så finansierer en videreuddannelse målrettet netop med henblik på, hvad han skal bruges til, frem for at ansætte bacheloren med en bred, men ikke tilbundsgående uddannelse.
Finansieringen?
Jamen den kunne jo passende ske gennem arbejdsgiveren, men der kunne da også ske det, at den uddannede selv finansierede resten af sin uddannelse.
Guleroden til at gå videre i sin uddannelse skulle selvfølgelig være øget kompetence, øgede lønninger osv., men det er ikke nødvendigvis en samfundsopgave at viderefinansiere overbygningen på en uddannelse.
Man må tilrettelægge uddannelsesforløbet fra starten, og så må man undervejs se, hvordan det så er muligt for den enkelte arbejdsgiver, offentlig eller privat, specifikt at udvikle sin arbejdskraft.