runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-08:
Min eneste ambition i denne her debat - og det vil hr. Langballe formentlig kalde klynk - er sådan set, at vi fører diskussionen på basis af viden, på basis af fakta.
Det er jo heldigvis noget, der i et vist omfang i hvert fald - ikke hundrede procent, men i et vist omfang - kan måles.
Man kan jo måle, hvor mange hyldestprogrammer Danmarks Radio har haft om Albanien, ligesom man kan måle, at der var en satirisk udsendelse, som lige præcis gjorde grin med Albanien, der kørte over en lang periode.
Det er jo ting, der kan måles. Hvorfor tage denne her diskussion på andet end på basis af viden?
Det er også derfor, jeg har stillet spørgsmålet.
Mette Frederiksen (S), 2003-10-08:
, i og med at medielovgivningen ligger i Kulturministeriet, den øverste politisk ansvarlige, og derfor er der jo en verden til forskel på, om en offentlig debattør diskuterer Danmarks Radio, eller den øverste politisk ansvarlige gør det, især når ministerens udtalelser ikke bygger på fakta.
Jeg vil ikke forholde mig til, hvordan de danske medier dækkede den kolde krig, medmindre - og det synes jeg sagtens vi kan gøre her i Folketinget - vi tager en grundig diskussion og foretager en grundig analyse af det, der bygger på fakta.
Men ministeren forholder sig ikke til fakta, og når journalister gør ministeren opmærksom på, at ministeren ikke taler ud fra fakta, ja, så kommer det frem i dag, at det må ministeren tage til efterretning. Det vil med andre ord sige, at ministeren måske overvejer at blackliste journalister i Danmarks Radio.
Er det ikke et problem for Danmarks Radio, at den øverste ansvarlige politiker på området omtaler Danmarks Radio så letsindigt, som ministeren gør i dag og i mange andre tilfælde?
Brian Mikkelsen (KF), 2003-10-08:
Som en meget ivrig debattør i mange forskellige sammenhænge ved hr. Søren Søndergaard selvfølgelig godt, at man både refererer til kilder og også til egne erfaringer og egne oplevelser.
Jeg vil fastholde og blive ved med at fastholde - som en anden senator Cato - at min vurdering af dækningen af forholdet mellem Sovjetunionen og USA, mellem demokratiet og diktaturet i Sovjetunionen og Gulaglejrene, var ensidig.
Den var ensidig og man forsømte lejligheden til at fortælle det danske folk om, hvad der reelt foregik på den anden side af Jerntæppet.
Til hr. Jesper Langballe: Ja, man kan undre sig, når nu sagen her er så vigtig, at vi nu kan lære af de ting, der skete, og den fascination, der var hos nogle intellektuelle på venstrefløjen af de totalitære styrer, der var, det kunne være i Albanien, det kunne være i Nordkorea, det kunne være i Sovjetunionen, det kunne være på Cuba, det kunne være de ting, man nu efterfølgende har fundet ud af om Nicaragua og Ortega, som viste sig at være en lige så slem slagter som den Somosa, han afløste. Tænk, at man prøver at tale sig væk fra den fascination, som et enkelt parti havde, f.eks. af Albanien, hvor man bevidst undertrykte menneskene i Albanien og forgudede den store leder, satte folk i fængsel for at have anderledes holdninger, ja, man dræbte sågar folk.
Det foregår i Nordkorea i dag.
Den fascination var dominerende hos nogle intellektuelle i 1970'erne.
Det må vi jo lære af og sørge for ikke gentager sig, så vi stadig væk lever i et demokratisk Danmark.
Jesper Langballe (DF), 2003-10-08:
... laves om til det modsatte?
Men sagen i kritikken bliver der aldrig talt om. Nu vil jeg egentlig gerne stille kulturministeren et meget subjektivt spørgsmål: Hvordan vil kulturministeren vurdere begrundelsen for, at to så unge mennesker som hr. Søren Søndergaard og fru Mette Frederiksen, som jo ikke selv er kompromitteret - det forhindrer alene deres alder - med djævelens vold og magt skal forsvare Danmarks Radio, når enhver ved, når det er en historisk kendsgerning, at verdenshistoriens værste forbrydelse blev konsekvent fortiet
, når det er en kendsgerning, at ministeren i forbindelse med udsendelsen Profilen sagde sandheden, mens Danmarks Radio manipulerede?
Hvorfor skal det med djævelens vold og magt ...
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-08:
Nu begynder ministeren at snakke om mangelfuld dækning; det var ikke det, ministeren sagde. Ministeren svarede på spørgsmålet om, hvad det præcist var, han hørte, at det snarere var det, han ikke hørte, det, at man ikke hørte om Gulag i Sovjetunionen.
Nu bliver det så til, at man mangelfuldt har hørt det.
Eller var det også en fejltagelse, noget, der også var forkert?
I den forbindelse vil jeg spørge ministeren: Hvis jeg nu siger, at spørgsmålet om Gulag er blevet nævnt tusinde gange i Danmarks Radio sådan efter en løselig undersøgelse af den periode, hvad vil ministeren så sige til det?
Regeringen har en skatteminister, som, da han kom for skade at sige nogle forkerte ting om skatteprocenter, så sagde, at der jo også var noget, der hed det følelsesmæssige skattetryk.
Og nu har vi altså en kulturminister, som har opfundet noget, der hedder den følelsesmæssige sendeflade.
Det har ikke noget at gøre med den flade, som faktisk er.
Det har noget at gøre med den sendeflade, som man føler der er.
Men spørgsmålet om, hvorvidt der - for at tage et konkret eksempel - den 24. november 1986 var et 56 minutter langt program om de sovjetiske fangelejre, er ikke et spørgsmål om følelser, det er et spørgsmål om kendsgerninger.
Jeg er enig med ministeren i, at hvis det er det eneste eksempel, man kan finde, er det ikke så godt.
Men hvis man kan finde et til, og et til, og et til, og et til, hvis man i det hele taget kan finde utrolig mange eksempler på, at de har været der, så kunne det være, at ministeren skulle overveje sine følelser og begynde at forholde sig til fakta.
Jeg har også kritik, også i forhold til, hvordan man dækkede Sovjetunionen, for det gjorde man ikke særlig godt.
Men det skal være på basis af fakta og ikke følelser.
Brian Mikkelsen (KF), 2003-10-08:
Og jeg kan love fru Mette Frederiksen, at jeg vil blive ved med at diskutere Danmarks Radio.
Det er sundt for en institution at være til debat, specielt en institution som Danmarks Radio, som er den største kulturinstitution, vi har i Danmark
Nu har DR's formand, Jørgen Kleener, og DR's administrerende direktør, Christian S. Nissen,
jo selv været ude og har sagt, at der på visse tidligere tidspunkter var en slagside i Danmarks Radios dækning.
Man må jo spørge Christian S. Nissen og Jørgen Kleener, om de har en videnskabelig dokumentation for det, men på samme måde som hos mig er det en fornemmelse. Det har ikke noget at gøre med - jeg springer over til hr. Aage Frandsen - at sammenligne med et skolesystem.
Jeg kan godt se, hvor hr. Aage Frandsen vil hen, men det har noget at gøre med, at når man bedømmer en DR-flade over 10 år, over 15 år og over 20 år, bliver det selvfølgelig en fornemmelse.
Jeg forstår godt, at man på venstrefløjen ikke har den samme fornemmelse, som jeg eller andre borgerlige som f.eks. hr. Jesper Langballe har givet udtryk for, men det er fair nok, helt fint.
Det bringer mig over til hr. Ole Sohn: Det er fint, at hr. Ole Sohn ikke mener, at der har været vist nogen USA-kritiske serier eller film.
Al respekt for det, det er jeg uenig i, men det er hr. Ole Sohns holdning. Hermed sluttede spørgsmålet.
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-08:
... at ministeren ikke har undersøgt tingene, før ministeren udtaler sig?
Jeg er ikke i tvivl om, at kulturministeren får en masse breve fra folk, der mener, at Danmarks Radio var alt for venstreorienteret i 1970'erne og 1980'erne, ligesom jeg får en masse breve af folk, der synes, at Danmarks Radio var alt for højreorienteret i 1970'erne og 1980'erne og i øvrigt stadig væk er det.
Men det er jo sådan set uinteressant.
Det, der er det interessante, er at prøve at undersøge, hvordan forholdene var.
Der havde jeg bare - og det er måske, fordi jeg er naiv
den tro, at når man var blevet minister, så undersøgte man forholdene, før man udtalte sig.
Jeg troede, at når ministeren gik i fjernsynet i den bedste sendetid og udtalte, at man ikke havde hørt om Gulag i Sovjetunionen i tv, så havde han undersøgt det.
1986, programmet »16 år i Sibirien«, varighed 56 min.
Indfaldsvinkel: I 1941 blev ægteparret Rachel og Israel Rachlin hentet i deres hjem i Litauen af det sovjetiske politi og sammen med familien sendt af sted i kreaturvogn til Sibirien.
Deportationen kom til at vare 16 år.
Først i 1957 fik familien tilladelse til at rejse til Danmark.
Skal vi tage et mere?
Hvad er grunden til ...
Jeg ved ikke, om jeg er den eneste, men jeg får konstant breve fra miskendte genier, der ikke kan forstå, hvorfor de ikke får lov til at optræde det ene og det andet sted, men det kan være, at det er noget helt enestående for mig.
Jeg vil bare i al venskabelighed sige til ministeren, at jeg synes, ministerens metode er farlig, og jeg synes, ministeren skal overveje den. Ministerens metode går ud på at sige, at historien er sand, fordi det er det, han har fået at vide.
Det er ikke en klog metode at begrunde sandhedsværdien med, at det har man fået at vide af nogen.
Det er det altså ikke.
Det er ikke en god metode, for det betyder, at alle de fejl, som andre måtte begå, tager ministeren på sin egen kappe, og han har oven i købet ikke den samme, hvad skal vi sige, konto for at sige alt muligt sludder, som andre mennesker, der deltager i debatten, har.
Det er derfor, jeg tror, det er en farlig metode, ministeren bruger, og jeg vil bare slutte af med at opfordre ministeren til at droppe den metode og fremover prøve at bruge en metode, hvor ministeren prøver at basere sig på fakta i stedet for på fordomme eller fantasi, når han snakker.
Brian Mikkelsen (KF), 2003-10-08:
Til hr. Søren Søndergaard: Altså nu er det jo, som om man vender debatten om.
Det, der skete i 1970'erne og 1980'erne, var efter min opfattelse en ensidig, asymmetrisk dækning af forholdet mellem USA og Sovjetunionen.
På den ene side havde man et demokrati, som man efter min mening var efter, og på den anden side havde man et diktatur, som man behandlede ikke med kærlig hånd, men i hvert fald ikke behandlede med et kritisk eftersyn.
Min holdning er stadig væk helt bestemt, at man forsømte udsendelserne om Gulag.
Der var i tusindvis af udsendelser om nazikoncentrationslejre, helt relevant og meget rigtigt, men en lige så totalitær ideologi, en lige så menneskekrænkende form for politik, en lige så afstumpet politisk holdning, som kommunismen var, den måde, man behandlede mennesker på i Gulag, blev ikke behandlet på samme måde.
Jeg kan jo se af de henvendelser, jeg har fået på e-mail og i breve, at folk har den samme opfattelse som jeg af 1970'erne.
Så kan der selvfølgelig være folk, som har en anden opfattelse, men jeg må konstatere, at jeg i hvert fald ikke selv har oplevet, at der var udsendelser om Gulag i stor strøm, det kan godt være, der har været nogle enkelte, men det er sådan set ikke sagens kerne.
Sagens kerne er den, at der var en asymmetrisk dækning af Gulagforholdene i Sovjetunionen og demokratiet i USA.
Det, vi har påpeget i debatten, er den mangelfulde debat, der var i Danmarks Radio på det tidspunkt.
Det er jo klart, at hvis man har været aktiv på den yderste venstrefløj, har man ikke den opfattelse af, at Danmarks Radios dækning af forholdene i 1970'erne og 1980'erne var skæv.
Nu var jeg tilfældigvis aktiv på den borgerlige fløj, lige så vel som mange af de mennesker, som jeg selvfølgelig kommunikerer med og er i dialog med, også var aktive på den borgerlige fløj.
Og som jeg også refererede det i samrådet forleden dag: Når man cykler på en cykelsti, mærker man altså ikke, at man har medvind i ryggen, men du mærker, når du har modvind i håret i og i hovedet.
Den opfattelse, som jeg og andre borgerlige ligesindede har, er, at man forsømte detaljeret at tage debatten om Gulaglejrene.
Jeg synes for øvrigt også, jeg har hørt hr. Søren Søndergaard tale om nogle tilsvarende ting på nogle tidspunkter, altså f.eks. fascinationen af Stalin, som blev forsømt nogle steder i den offentlige debat tidligere.
Så jo, jeg mener stadig væk - og det er også for at springe over til hr. Aage Frandsens spørgsmål - at dækningen af den kolde krig, dækningen af fodnoteperioden, dækningen af forholdet mellem USA og Sovjetunionen på det tidspunkt
var skæv.
Så kan man jo som hr. Aage Frandsen have en helt anden holdning til det.
Det synes jeg sådan set er fair nok, men det er min personlige holdning.
Det er jo svært sådan at sætte sig ned og dechifrere en enkelt udsendelse og så sige: Sådan og sådan skulle det være.
Jeg fik henholdsvis 11 og 13 i historie og ville godt have været arkæolog og historiker og fandt ud af, at der altid kan være forskellige meninger om forskellige ting.
Så derfor er det min fortsatte holdning, at Danmarks Radio nedprioriterede forholdene i Gulaglejrene i 1970'erne og 1980'erne.
Aage Frandsen (SF), 2003-10-08:
Jeg havde lidt svært ved i går at genkende statsministerens billede af, hvordan uddannelsessektoren og folkeskolen fungerede, men jeg tror egentlig, jeg er ved at forstå billedet nu, nemlig det der med at sige: Hvad synes du selv?
Og det er ikke nok.
Man skal vide noget.
Derfor synes jeg, at det er lidt problematisk, når ministeren henviser til »jeg oplevede«.
Jeg er ligeglad med, hvad ministeren oplevede, i forhold til hvordan virkeligheden er.
Der er en virkelighed, man kan gå ind og undersøge: Hvordan var det?
Så kan det godt være, at folk oplever noget andet.
Der er også nogle, der oplever, at de er Napoleon, men det er de altså ikke alligevel.
Derfor synes jeg, det er dristigt, at ministeren henviser til, hvordan han har oplevet det i 1970'erne og 1980'erne.
Hvis vi tager 1970'erne og 1980'erne, lad os sige
1975: Jeg synes, det er dristigt, at ministeren mener, at ministerens oplevelse i en alder af 9 år af, om der var Gulagudsendelser i fjernsynet, er dækkende for, hvordan den konkrete virkelighed er. Jeg synes, vi skal væk fra det der med »jeg oplevede«.
Hvordan synes du selv-pædagogikken har jeg altid været meget imod.
Jeg forstår, at statsministeren er enig med mig,
og jeg håber også, at kulturministeren efterhånden kommer frem til, at vi er nødt til at få hold på kendsgerningerne.
Jeg er helt med på, at det står alvorligt til i forhold
til den tidligere historieundervisning, f.eks. i 1980'erne.
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-08:
»Vil ministeren beklage, at han gentagne gange, herunder i Folketinget, i strid med sandheden har påstået, at Ruslandsforsker Bent Jensen havde været forment adgang til Danmarks Radio frem til efter Murens fald, samt oplyse, om ministerens andre konkrete eksempler i den såkaldte værdidebat er af samme sandhedsværdi?«
Igen: Det er jo fuldstændig Leif Davidsens egen ret at sige, hvad han vil om, hvorvidt Bent Jensen har været i studiet eller ej.
Men jeg kan forstå, at nu konstaterer han sådan set, at det faktisk var forkert.
Han gør det ved at sige, at da han skrev, at Bent Jensen ikke havde været i studiet før eller havde været interviewet før, var det noget, han var overbevist om, men han har så senere fået en ny opfattelse.
Og nu har ministeren jo også fået en ny opfattelse.
Ministeren gik jo ikke til Folketingets Kulturudvalg og sagde, at Bent Jensen aldrig nogen sinde havde udtalt sig i tv som kommentator eller som ekspert; han sagde, at Bent Jensen var blevet boykottet.
Men det var altså ikke rigtigt, og derfor: Kan ministeren ikke bare være så stor at sige: Ja, det var en fejl.
Det var forkert, det var ikke rigtigt, og det beklager jeg, fordi det drejer debatten væk fra det, der er interessant.
Jeg mener det mere generelt som en opfordring til kulturministeren.
Hvis kulturministeren nu ikke var helt så præcis, hvis nu kulturministeren havde sagt, at Bent Jensen havde været for få gange i Danmarks Radio, o.k., så kunne man tage en diskussion på basis af det.
Men det er en meget dårlig begyndelse på en diskussion at sige noget, som er faktuelt forkert.
Brian Mikkelsen (KF), 2003-10-08:
Det er korrekt, at jeg har brugt de sovjetiske fangelejre i Gulag, som for øvrigt ofte var værre end de nazistiske koncentrationslejre, som eksempel på, at der var emner, som blev mangelfuldt dækket i Danmarks Radio i 1970'erne og 1980'erne.
Eksemplet har haft til formål at bidrage til billedet af, hvordan jeg og sikkert også mange borgerlige - kan jeg jo se af de tilkendegivelser, jeg har fået - oplevede en politisk slagside i DR's profil på nyhedsaktualitetssiden.
Det er de oplevelser, jeg har hørt om, og det er de oplevelser, som jeg har haft med Danmarks Radio.
Jeg har ikke i forhold til mit eksempel om Gulag gennemført en videnskabelig undersøgelse eller en systematisk registrering af, hvad Danmarks Radio ikke dækkede i de år.
Men jeg har både i samrådet i Kulturudvalget den 30. september og i Profilen den 1. oktober givet en række eksempler på emner, der måske kunne have fortjent en bedre nyhedsdækning end de emner, som de daværende redaktioner prioriterede.
Jeg har med udsagnet om Gulag givet udtryk for min egen personlige holdning, som jeg selvfølgelig mener jeg kan stå inde for.
Jeg vil ikke beklage noget, sagt til hr. Aage Frandsen, når det ikke er forkert.
Bent Jensen-historien er jo sand ud fra de citater af Leif Davidsen og Bent Jensen, jeg har givet. Det er rigtigt, at han var med i en udsendelse i 1984, hvor han kommenterede sin bog.
Men Bent Jensen og Leif Davidsen, som jeg efterhånden har citeret mange gange,
har klart givet udtryk for, og det var det, jeg gav udtryk for ved at citere dem, at Bent Jensen var berufsverbotet i 1980'erne.
Det har jeg også gentaget et par gange, og jeg har i snart sagt alle, tror jeg, landets medier været fremme med, at udenrigsministeren blev truet med døden på grund af sine politiske holdninger.
Jeg beklager så, at det blev nævnt, at det var af en DR-medarbejder, fordi jeg havde misforstået et navn.
Så bringer hr. Aage Frandsen mit skoleblad ind i billedet.
Det kan man mene om, hvad man vil, men det er historien.
Så måtte DGS udgive deres blad, og dengang i 1980'erne, kan jeg betro hr. Aage Frandsen, som dengang ikke var gymnasieelev, var de meget domineret af de daværende DKU'ere.
Men det er en fuldstændig banal, lille bitte, bitte sag. Kendsgerningen er den, at jeg måtte ikke udgive mit gymnasieblad.
Det har ikke noget med den her sag at gøre.
Så jeg vil ikke trække nogen udtalelser tilbage, specielt ikke om Bent Jensen, som den sag handler om her.
Jeg synes, at hr. Aage Frandsen skulle læse Bent Jensens artikel i dagens Jyllands-Posten, og jeg synes, at jeg vil gøre hr. Aage Frandsen den ulejlighed, at jeg vil finde Leif Davidsens artikel fra Politiken i lørdags frem og lægge den på hr. Aage Frandsens bord i morgen.
Jesper Langballe (DF), 2003-10-08:
Jeg ved ikke, om ministeren er opmærksom på en kronik af spørgeren hr. Aage Frandsen, der var i Jyllands-Posten i går, hvor hr. Aage Frandsen - ja, man ved næsten ikke, om man skal le eller græde ved at læse det - priser mangfoldigheden i Danmarks Radio og ser helt bort fra, at hele denne diskussion handlede om den rystende ensidighed i Danmarks Radio.
Og så siger han også, at den er mangfoldig, netop fordi den ikke er kommerciel, fordi den er statsstyret, og at det er farligt at kritisere Danmarks Radio, for den kan true mangfoldigheden ved at føre til selvcensur.
Jeg vil i den forbindelse gerne spørge ministeren: Virker det egentlig ikke påfaldende, at der nu pludselig kommer så hede kærlighedserklæringer til Danmarks Radio netop fra venstrefløjen?
Kunne det egentlig ikke bekræfte ens mistanke om, at man har fuldstændig ret, når man hævder, at Danmarks Radio hele tiden har været og måske stadig væk er komplet ensidig?
Aage Frandsen (SF), 2003-10-08:
Jeg har på fornemmelsen, at jeg før har hørt det, der ville komme efterfølgende, for jeg synes, ministeren ligesom hele tiden gentager sig selv - hele tiden.
Det, der er pointen, er, at ministeren har sagt noget ukorrekt.
Det er ukorrekt, at Bent Jensen ikke blev indkaldt til noget som helst i Danmarks Radio.
Om det er dokumentation af, at Danmarks Radio havde den ene eller anden mening, mener jeg heller ikke.
Det er ukorrekt, at det var en ansat i Danmarks Radio, der havde sagt et eller andet til den nuværende udenrigsminister
for mange år siden
Det er ukorrekt.
Det er i øvrigt også ukorrekt, tilsyneladende i hvert fald, som ministeren i en helt anden sammenhæng har beklaget sig over, at ministeren tilbage i 1980'erne ikke kunne få lov til at udgive et skoleblad.
Det, der er problemet med det, er, at når man fremfører synspunkter, skal man altså være helt sikker på, at det er rigtigt, for ellers giver det et troværdighedsproblem.
Det er nærmest altid rigtigt.
Jeg vil stadig væk henvise til, at jeg ikke synes, det er klædeligt for ministeren, der godt nok har sagt en hel masse.
Det kan godt være, det er vældig flot i forhold til regeringens værdidiskussion, men i forhold til tiltroen til ministerinstitutionen er det ikke særlig godt.
Og så kan jeg stadig væk ikke forstå, at man ikke bare siger: O.k, det var forkert.
Jeg overvinder mig selv.
Det er måske svært, men store mennesker overvinder sig selv.
Brian Mikkelsen (KF), 2003-10-08:
Jeg har meget mere, jeg vil sige, men det må jeg altså vente med.
Vi er jo ikke politisk enige, men jeg er helt enig i, at det ikke er værdigt for en minister at fremsætte urigtige påstande.
Men jeg er heller ikke af den opfattelse, at jeg har fremsat direkte forkerte påstande grebet ud af det blå, således som spørgeren henviser til.
Med hensyn til Bent Jensen
I begrundelsen bliver der også henvist til min udtalelse om, hvem der truede udenrigsminister Per Stig Møller ved en bestemt lejlighed tilbage i 1970'erne.
Udtalelsen om truslen mod udenrigsministeren var, som jeg allerede har oplyst over for Kulturudvalget og Danmarks Radio, baseret på en misforståelse.
Det beklager jeg, men det står fast, urokkelig fast, at udenrigsministeren blev truet på livet på grund af sin politiske holdning.
vedrørende Rusland,
er det en udtalelse, som jeg har baseret på to af hinanden uafhængige kilder.
Den første kilde er en artikel af Olav Hergel i Berlingske Tidende fra den 26. januar 2003, som jeg har citeret et par gange, hvori der står: »Som den første inviterede forfatteren og journalisten Leif Davidsen Bent Jensen ind i Danmarks Radio i en større udsendelse. Det skete så sent som i 1991 efter Murens fald.« Den anden kilde er en artikel af Niels Lillelund i Jyllands-Posten den 28. september 2003, hvori der står: »I 1991 var det sovjetiske system brudt sammen, der var røre i det russiske.
Institutionen Danmarks Radio oplevede sin helt egen 29. august, da man denne dag indkaldte professor Bent Jensen til en optagelse i TV-byen.
Det var første gang, det skete.«
Jeg skal naturligvis heller ikke undlade at henvise til professor Bent Jensens egen udlægning af omstændighederne i dagens udgave af Jyllands-Posten.
Her omtaler han det de facto-berufsverbot, som Leif Davidsen siger han er underkastet Danmarks Radio i 1980'erne.
Bent Jensen skriver: »Det er i hvert fald rigtigt i den forstand, at jeg aldrig blev indkaldt af DR TV som sagkyndig til at kommentere udviklingen i Sovjetunionen eller Sovjetunionens politik over for Danmark i disse år«.