runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anne Baastrup (SF), 2003-02-06:
Og det er sædvanligvis en kommunal person, hvorimod de erfaringer, vi har med kontaktpersonordningen, som faktisk er en succes rundtomkring i kommunerne, fortæller, at det ikke er folk, der er ansat i kommunen.
Der er det meget forskelligt, hvad det er for nogle mennesker, der går ind og bliver barnets kontaktperson.
Således som jeg hører Socialdemokratiets forslag her og nu, er det et ønske om, at når kommunen står i en situation med et truet barn, skal kommunen simpelt hen være forpligtet til at sige til barnet: Hvis du har lyst til at få en voksen, du vil være sammen med, så har vi nogle penge, vi kan finansiere den pågældende voksne med, hvis det skulle være nødvendigt.
Det er kun det.
Det er en udvikling af kontaktpersonordningen, som vi allerede kender den.
Det har intet at gøre med den personlige rådgiver.
Charlotte Dyremose (KF), 2003-02-06:
Som jeg svarede fru Karen Klint lige før, ser jeg utrolig gerne, at f.eks. en frivillig går ind, eller en moster går ind, eller hvem det måtte være.
Derfor ser jeg det som en fordel, hvis et barn har en eller anden person, som det føler sig tryg ved.
Jeg er bare nervøs for det, idet jeg har forstået, at det, det socialdemokratiske forslag går ud på, er, at man skal have en eller anden kontaktperson; at man finder en eller anden person, sådan!
Det mener jeg bare ikke nødvendigvis er hensigtsmæssigt, for så får vi en situation, hvor man skal have en eller anden ekstra person, som man skal redegøre for sin sag over for, og som man skal sidde og fremlægge alle sine akter over for.
Det er bare noget af det, jeg hører allermest, at anbragte og tidligere anbragte børn gerne vil være fri for.
Men jeg vil da utrolig gerne tage imod, hvis der f.eks. er frivillige, der ønsker at være kontaktpersoner, eller hvis en moster kan hjælpe et barn gennem en anbringelsessituation, for så ser jeg det da kun som noget positivt.
Jeg tror bare, vi skal passe på med, at der ikke bliver påduttet de her børn flere kommunale personer, altså nogle fremmede mennesker, som de skal til at forholde sig til, oven på alle de fremmede mennesker, de allerede forholder sig til.
Anne Baastrup (SF), 2003-02-06:
Jeg vil godt spørge fru Charlotte Dyremose, før vi får snakket os for langt fra hinanden: Er fru Charlotte Dyremose ikke enig i, at Det Konservative Folkeparti tilbage i, jeg tror det var i 1997, stemte for den ændring i serviceloven, der gik ud på, at truede børn fik mulighed for at få en kontaktpersonordning?
Det var et forslag, som SF fik igennem i finanslovforhandlingerne, og Det Konservative Folkeparti syntes mig bekendt, at det var en god idé.
Så jeg tror, vi skal passe på ikke at gøre det her til for stor en konflikt.
Jeg tror i virkeligheden, at fru Charlotte Dyremose, når hun får tænkt sig lidt bedre om, i virkeligheden synes, det er en hamrende god idé.
Sandy Brinck (S), 2003-02-06:
Jeg synes altså, det er en meget mærkelig måde at tænke på, at hvis man gav folk - i det tilfælde her børn - ret til at have en kontaktperson eller en tillidsmand eller en talsmand, eller hvad vi nu vil kalde dem, så siger fru Charlotte
Dyremose
, at så bliver de påduttet det, hvis det er sådan, at de ikke vil have det.
Vi er tilbage igen ved diskussionen om, at hvis man har ret til at være med i en madordning, bliver man tvangsfodret.
Det, vi ønsker, er, at den kontaktpersonordning, som er i dag, rent faktisk bliver en rettighed for barnet; at man har ret til at have sin egen talsmand med. Jeg synes ærlig talt, at som jeg hører De Konservatives argumentation imod talsmanden, så går den ud på, at fordi det ikke er alle, der har en tillidsperson i sin omgangskreds, de kan bruge, så vil man ikke have det.
Det er sådan lidt, at når alle ikke kan få, skal ingen have.
Vi har en udmærket kontaktpersonordning, og det, vi blot beder om, er, at de børn rent faktisk får den rettighed, at de skal have en.
Charlotte Dyremose (KF), 2003-02-06:
Nu lod jeg ellers være med at kommentere fru Karen Klints indlæg, siden det ikke var fru Karen Klint selv, der var ordfører, men nu kan vi så få diskussionen.
Jeg ser utrolig gerne, at frivillige går ind og bakker
op om de her børn
Jeg synes kun, at det vil være meget, meget positivt, hvis der er frivillige, der vil gå ind og gøre det.
Min betænkelighed ved det forslag, som er kommet fra Socialdemokratiet, er bare, hvis man begynder at lovgive om det, for jeg er ikke sikker på, at det vil skabe større stabilitet, hvis et barn partout skal have en eller anden kontaktperson, som jeg frygter det barn vil komme til at kunne betragte som en ekstra sagsbehandler, en person mere at forholde sig til. Der mener jeg, det er bedre at få skabt noget kontinuitet i den anbringelse, der er, så barnet bliver ved med at blive f.eks. på det opholdssted, hvor barnet er blevet anbragt, og hvor barnet er endt med at få et stabilt liv, og at barnet ikke ryger ud af det opholdssted, fordi forældrene flytter.
Det er netop det, vi undgår med det her lovforslag.
Karen J. Klint (S), 2003-02-06:
om den sunde moster og heldigvis ikke om den syge moster
, men der findes jo mange appeller til det frivillige Danmark, til de frivillige organisationer, og der findes også organer og frivillige organisationer omkring børns venner.
Så jeg vil spørge De Konservative: Når vi nu appellerer om at få en talsperson, kunne det så ikke være i de systemer, at man fandt et barns støtteperson?
Altså ikke nødvendigvis inden for familien, men netop blandt de frivillige?
Sandy Brinck (S), 2003-02-06:
Da jeg bad om ordet i sidste runde, var det netop, fordi jeg syntes, at fru Charlotte Dyremose kom ud i en retorik, som var meget lidt seriøs, hvis vi tænker på, hvor seriøse sager det her drejer sig om.
Faktisk tror vi oven i købet, at det kan være hele fordelen ved sådan et system, at det ikke er den person, der er involveret i selve anbringelsen.
Derfor vil jeg blot høre, om det er de samme tanker, Dansk Folkeparti gør sig om en talsperson, altså en, der ikke er involveret i selve boforholdet.
Jette Jespersen (DF), 2003-02-06:
Sagt til fru Tove Videbæk: Det er som talt ud af mine papirer.
Det var faktisk den retning, jeg var i.
Tove Videbæk (KRF), 2003-02-06:
Jeg vil gerne spørge fru Jette Jespersen: Kan den kontaktperson ikke også være en lærer, en nabo, en spillelærer, en spejderfører, bare et voksent menneske i barnets nærmiljø, som barnet har tillid til, uanset om det er familie eller ikkefamilie?
Kan det ikke også være en sådan person?
Charlotte Dyremose (KF), 2003-02-06:
Sagt til fru Jette Jespersen: Gid alle børn dog havde en stabil moster, men det er jo ikke tilfældet.
Havde alle børn en stabil moster, havde vi jo ikke noget problem.
Så kunne den stabile moster måske hjælpe det til at blive i sit eget hjem eller overtage ansvaret eller forældremyndigheden over barnet.
Så er problemet i virkeligheden ikke her, at ikke alle børn har en stabil moster?
Hvordan skal vi så løse problemet for de børn, der ikke har det?
Det er jo dem, jeg er bekymret for.
Jette Jespersen (DF), 2003-02-06:
Det kan da godt være en moster, eller hvad ved jeg.
Og bliver mosteren gammel og går på pension, gør det hende dog ikke ringere som person.
Charlotte Dyremose (KF), 2003-02-06:
Jeg bemærkede, at fru Jette Jespersen talte om det med en fast kontaktperson til barnet.
Jeg har jo meget stor forståelse og sympati for det her med, at der skal være kontinuitet i barnets forløb, og det er bl.a. det, vi forsøger at skabe med netop den her lov, så barnet ikke skal forholde sig til en hel masse nye mennesker.
Derfor vil jeg godt spørge fru Jette Jespersen, om ikke hun frygter, at når barnet yderligere ud over sin sagsbehandler, ud over forskellige plejefamilier, og hvem barnet nu ellers har været i kontakt med, også skal have en kontaktperson, så bliver det simpelt hen bare en ekstra voksen at forholde sig til.
Og er problemet ikke med sådan en kontaktperson, at vedkommende jo også kan skifte job eller gå på pension?
Er det ikke sådan, at hvis man havde en person, som det her barn havde et godt og trygt forhold til, altså f.eks. en i det nære miljø, så ville man typisk allerede anbringe barnet sammen med denne voksne?
Så er problemet ikke, at der mangler en stabil faktor i det her barns liv?
Og hvis vi havde det, var alle problemer jo løst.
Derfor kan man ikke bare pådutte barnet en ekstra person at forholde sig til og tro, at det er måden at løse det på.
Jette Jespersen (DF), 2003-02-06:
I Dansk Folkeparti er vi ikke spor i tvivl om, at problematikken vedrørende anbragte børn uden for hjemmet trænger til en opstramning.
Men bare at sige, at handlekommunen er lig med hjemkommunen for barnet, mener vi i Dansk Folkeparti ikke er nok.
Vi ser gerne, at der i sådanne sager tilknyttes en neutral person, som barnet har tillid til, dog hverken plejefamilie eller forældre.
Går en hjemsendelse galt, må det for enhver pris arrangeres således, at barnet kommer tilbage til plejefamilien igen, hvis barnet ønsker det.
Allerhelst ser vi i Dansk Folkeparti, at den nærmeste familie, bedsteforældre, onkler, tanter osv., er første valg ved en tvangsanbringelse.
Det vil også medføre, at barnet og forældrene har større mulighed for at holde forbindelsen, og det er derfor en mere rolig tilværelse for barnet eller børnene. Ministerens forslag taler om ét barn.
Men hvad har ministeren tænkt sig, hvis det drejer sig om søskende?
Skal de skilles?
I Dansk Folkeparti ser vi gerne, at alt gøres for, at dette ikke må ske.
Først tages forældrene fra børnene - sådan føler børnene det jo - og hvis de så også skal miste deres søskende, er alle rødder totalt skåret over.
Men i de sager, hvor barnet skal spørges om ønske om opholdssted, bør der også være en bisidder til barnet, hverken plejeforældre eller forældre.
Der findes trods alt ikke noget mere loyalt end børn.
I nogle jyske kommuner har der været forsøg med aftalekontrakter med de familier, der ikke kan få hverdagen til at fungere.
Kan ministeren oplyse, om der foreligger
noget resultat af disse forsøg?
Ifølge Socialforskningsinstituttet er det i to ud af tre sager forældrene selv, der henvender sig til kommunen.
Det fører desværre ofte til en frivillig tvangsanbringelse, og så ruller maskinen.
Mon ikke nogle af disse familier kunne have glæde af netop en aftalekontrakt?
I Dansk Folkeparti ser vi gerne, at der nytænkes i flere retninger.
Det må alt andet lige være bedre rent menneskeligt og også økonomisk.
Men uanset hvad må det være barnets tarv, der sættes i højsædet.
Afslutningsvis vil jeg gentage, at vi støtter forslaget og ser frem til det kommende udvalgsarbejde.
Karen J. Klint (S), 2003-02-06:
Da Socialdemokraternes ordfører hr. René Skau Björnsson ikke kunne være her på det her tidspunkt, skal jeg gerne læse hans tale op: Regeringens lovforslag er, som flere høringssvar påpeger, et skridt i den rigtige retning.
De to dele af lovforslaget er hver for sig udtryk for en helt rigtig beslutning om at styrke fokuset på barnets bedste i anbringelsessager.
Socialdemokraterne støtter derfor lovforslaget, men der er en række punkter, vi skal kigge ekstra på under udvalgsarbejdet.
Vi må nok erkende, at vi aldrig bliver færdige med lovgivning og initiativer på dette område.
Der vil altid være brug for at følge området tæt og justere lovgivningen i forhold til de erfaringer, kommunerne høster, og den viden, forskerne frembringer.
Forslaget om ændring af reglerne, så handlekommunen altid er den, der oprindelig foretog anbringelsen, også selv om forældrene flytter til anden kommune, er som udgangspunkt godt.
Det vil forhåbentlig medføre, at anbragte børn ikke ender som kastebolde mellem flere kommunale systemer, hvis deres forældre skifter bopælskommune.
Intentionen om styrket kontinuitet og stabilitet i anbringelsesforløbet er helt rigtig.
Derfor støtter vi forslaget.
I flere høringssvar peges der på, at der kan være problemer med forslaget.
Det er vigtigt, at vi følger virkningerne nøje og griber ind, hvis lovforslaget ikke lever op til intentionerne.
Forslaget om at ophæve 12-års-grænsen for høring af barnet under sagsbehandlingen, så alle børn som udgangspunkt skal høres og inddrages, er et godt forslag.
Det vil styrke børnenes rettigheder og forhåbentlig medføre bedre løsninger, fordi barnets synspunkt er blevet inddraget.
I den forbindelse er det meget vigtigt at være opmærksom på de seneste undersøgelser af netop inddragelsen af børnene i sagsbehandlingen.
De viser desværre, at nogle kommuner langtfra lever op til forpligtelserne til at høre børnene.
Vi forestiller os, at barnet selv kan være med til at vælge sin talsmand.
Det kan være en person, barnet i forvejen har tillid til.
Børnerådet foreslår i sit høringssvar noget tilsvarende.
Vi håber meget, at socialministeren vil genoverveje sin negative holdning til forslaget, eller at Folketingets øvrige partier kan samles om en talsmandsmodel, hvor vi får styrket
børnenes rettigheder og muligheder for indflydelse på deres anbringelsessag endnu mere, end regeringens lovforslag lægger op til.
Men vi støtter lovforslaget.
Henriette Kjær (KF), 2003-02-06:
Det er simpelt hen en diskussion med et andet ministerium i forhold til, hvad man regner med, at udgifterne vil være.
Hvor meget større vil klagepuklen blive?
Så længere er den simpelt hen ikke.
Der har været forskellige vurderinger af det, men jeg ved ikke, om det er muligt at uddybe det i et skriftligt svar.
Men det er simpelt hen det, der er forklaringen.
Karen J. Klint (S), 2003-02-06:
Det er en meget lille og kort bemærkning om økonomien; ikke økonomien i plejen, men økonomien i konsekvenserne.
For i et af de forslag, vi har set, var de økonomiske konsekvenser 4,8 mio. kr., så vidt jeg husker, men i det endelige forslag her er de økonomiske konsekvenser nede på 1,1 mio. kr.
Det ville jeg godt fra talerstolen udbede mig en forklaring på, ellers må vi stille spørgsmålet skriftligt.
Claus Larsen-Jensen (S), 2003-02-06:
Jeg vil gerne sige til hr. Kristian Thulesen Dahl, at jeg mener ikke, der er nogen signalforvirring.
Det, vi siger, er, at vi sådan set godt ville have haft folkeafstemninger, inden en ny traktat blev præsenteret for befolkningen, men at chancen er tidsmæssigt forpasset.
Det er vi enige i.
Med hensyn til de scenarier, der kan være for folkeafstemninger - om det bliver den radikale smørrebrødsseddel samtidig med en forfatningstraktat, om det bliver en big bang-afstemning, eller om det bliver folkeafstemninger efterfølgende, når en forfatningstraktat er vedtaget - har vi ikke taget nogen som helst stilling.
Det kommer an på, hvordan og hvorledes tingene udvikler sig, og det vil vi have lejlighed til at vurdere.
Det er det afgørende.
Derfor vil jeg sige til hr. Jann Sjursen, at det er også grunden til, at jeg ikke mener, det er rigtigt, når hr. Jann Sjursen påstår, at det ikke er offensivt, og at det er lurepasseri.
Sagen er jo, at hvis befolkningen i Danmark skal sige ja til afskaffelse af forbeholdene, skal befolkningen jo kunne se fuldstændig klart og tydeligt, at det, at vi ikke deltager på disse områder, er skadeligt for os. Men det forudsætter, at vi udadtil har de nødvendige argumenter på plads.
Hvis vi skærer ind til benet af de tre forbehold og starter med euroen: Det nye er, at ingen af de 10 lande, der kommer ind, har taget forbehold, men gerne vil deltage.
Svenskerne vil formentlig få en afgørelse ved deres afstemning.
Om det bliver ja eller nej, kan vi selvfølgelig ikke vide, men flere og flere lande samles om at deltage i euroen, og derfor er det underligt, at vi ikke vil deltage, når vi følger reglerne.
Når det gælder forsvaret, er situationen den, at vi formentlig glider ud på grund af Makedonien, hvor EU skal overtage ansvaret.
Men jeg er ikke overbevist om, at befolkningen synes, det er tilstrækkelig begrundelse for en folkeafstemning.
På det retlige område og asylområdet er der et hav af forslag.
Vi har stillet få forslag, og vi har fået tilsagn om parallelaftaler på fire områder, hvor vi har bedt om seks områder.
Charlotte Dyremose (KF), 2003-02-06:
Det kunne tyde på, at der ikke er helt enighed om, hvad det er, Socialdemokratiet har foreslået.
Men jeg foreslår, at vi diskuterer det, når Socialdemokratiet foreslår et eller andet konkret.
Så må vi jo forholde os til det.
Jeg frygter bare, at man laver en eller anden løsning, hvor de unge mennesker får endnu en person, de skal forholde sig til, og at det bare vil komplicere sagerne.
Men der skal ikke herske nogen som helst tvivl om, at er der en person, som kan støtte den unge, som den unge rent faktisk har det rigtig godt med, og som også er til stede for vedkommende, så er jeg da kun positiv over for, at vedkommende støtter det barn.
Men nu synes jeg, det lyder, som om vi skal se, hvad det er, Socialdemokratiet rent faktisk har foreslået, for det er så åbenbart i hvert fald ikke gået så tydeligt igennem i medierne, at jeg har forstået det.
Kim Sejr (RV), 2003-02-06:
Vi er jo helt enige i intentionen om, at barnet skal være i fokus, og at vi skal have øje for barnets tarv, men samtidig skal vi også være sikre på, at vi ikke gør nogle ting, som vi tror er godt for barnet, men som muligvis kan have en virkning, der strider mod intentionen.
Forslaget om, at den kommune, der oprindelig anbragte barnet, fortsat skal være handlekommune, uanset hvorhen og uanset hvor mange gange forældrene flytter, kan have en uheldig effekt.
En af indvendingerne fremgår da også af høringsmaterialet, hvor der er en advarsel mod at adskille handlekompetencen for det anbragte barn fra handlekompetencen i forhold til forældrene ud fra en eller anden vurdering af, at det kan isolere barnets problemer fra forældrenes problemer.
På den måde kan der være en risiko for, at det bliver sværere at fastholde forældrene i et forpligtende samarbejde.
Som KL indvender, kan man risikere, at det fører til færre hjemgivelser, og hvis det skete, ville det jo være i strid med målsætningen om, at antallet af børn anbragt uden for hjemmet skal nedbringes.
Jeg vil medgive, at der også er gode argumenter for, at den oprindelige handlekommune forbliver handlekommune, fordi man bliver fri for risikoen for de meget store skift i indsatsen over for barnet, som kan skade både kvalitet og kontinuitet.
En løsning kunne måske være, at man fastholdt den nuværende ordning, men under den forudsætning, at man sikrede, at den nye handlekommune kunne fortsætte indsatsen over for barnet og familien uden problemer.
Det kræver jo så til gengæld måske en kvalitativ indsats, og her har jeg bemærket mig, hvad Forældrelandsforeningen har sagt.
I stedet for et generelt princip om at lade den oprindelige handlekommune forblive handlekommune, kunne man måske i stedet for indføre en mulighed herfor under den forudsætning, at der ikke kan etableres en tilfredsstillende indsats over for barnet i den kommune, som forældrene nu er flyttet til, altså den nye handlekommune.
Omkring ideen om talsmænd: Jeg synes, det er værd at overveje, og jeg ser frem til nogle mere konkrete udspil på det område, så vi kan få en substantiel diskussion.
Vi er naturligvis for, at børnene skal inddrages mere i de her ting, og at de skal høres.
Samtidig skal vi jo så være sikre på at følge op på det, så vi kan få en garanti for, at det rent faktisk også bliver gjort.
Charlotte Dyremose (KF), 2003-02-06:
Det lød, som om der havde indsneget sig en lille misforståelse, så jeg skal blot ganske kort bede fru Line Barfod om at bekræfte, at der rent faktisk bliver sat midler af til efteruddannelse af de her sagsbehandlere.
Anne Baastrup (SF), 2003-02-06:
Fru Charlotte Dyremose må også forstå, at et af problemerne med denne lovgivning er, at man får nogle meget uklare retningslinjer fra det offentlige for, hvornår man er reelt enlig.
Det er man, når man ikke bor sammen med en mand, men så spurgte jeg hr. Nonbo, hvor mange gange kæresten må overnatte hos én, og det er der ikke noget svar på.
Spørger man som enlig mor, om man må have en kæreste, og om han må overnatte hos én, er der ikke noget svar.
Det vil sige, at det er ekstremt svært at få nogle klare retningslinjer fra kommunen, når man modtager en offentlig ydelse, og samtidig indføres det her, at man kan blive straffet for grov uagtsomhed.
Jeg synes, fru Charlotte Dyremose virkelig må overveje, hvad det er for en lovgivning, Det Konservative Folkeparti støtter her.
Det er ikke sædvanlig konservativ tankegang.
Line Barfod (EL), 2003-02-06:
Nu er det jo ikke meningen, at vi skal have en gennemgang af svære juridiske begreber som uagtsomhed og forsæt her, så jeg håber, at fru Charlotte Dyremose vil give tilsagn om, at vi også kan diskutere spørgsmålet under udvalgsarbejdet.
Hvis man er klar over, at man har pligt til at komme med nogle oplysninger og ikke kommer med dem, er det ikke uagtsomt.
Så er det forsætligt, så er det bevidst, som fru Charlotte Dyremose sagde i sin ordførertale, og så kan man straffes efter straffeloven.
Men det, man indfører her, er, at når man ikke er opmærksom på, at man skal komme med oplysningerne, men myndighederne siger, at man burde være kommet med dem, og at man burde have været opmærksom på det, kan man også straffes, og det er det, jeg synes er yderst betænkeligt. Man ser ikke på sammenhængen i alle de regler, der er om oplysning til offentlige myndigheder, og beder ikke Straffelovrådet om at komme med en samlet betænkning over, i hvilke tilfælde man skal kunne straffes for ikke at give korrekte oplysninger til offentlige myndigheder, og om der også skal være mulighed for at straffe uagtsomhed, så vi får sammenhæng i regelsættet.
Netop fordi vi har haft sager om folk i toppen af systemet, ministre og andre, som ikke har overholdt oplysningspligten over for de offentlige myndigheder, synes jeg, det i den grad virker i strid med almindelig retfærdighedsopfattelse, at de nederst i samfundet nu skal kunne straffes, selv om det ikke er med vilje, de giver forkerte oplysninger, mens de i toppen ikke kan straffes, når de med vilje afgiver forkerte oplysninger.
Charlotte Dyremose (KF), 2003-02-06:
Det fremgår af lovforslaget, at hvis man f.eks. undlader at komme med nogle oplysninger, som gør, at man måske ikke længere er berettiget til den ydelse, man får, skal man oplyse om det, og gør man ikke det, kan man også straffes for det. Samtidig ligger der i lovforslaget, at myndighederne skal være gode til at oplyse om de rettigheder og de pligter, som borgeren har.
Myndighederne skal altså sørge for, at borgeren er klar over tingene.
Men når det så er sagt, skal det så også være sådan, at undlader man at komme med de nødvendige informationer, skal man selvfølgelig også kunne straffes for det, og derfor har vi fundet det nødvendigt at indføre de regler, som ligger i forslaget.
Kim Sejr (RV), 2003-02-06:
Det blev nævnt, at det var en præcisering af retsstillingen i forbindelse med uagtsomhed, men formuleringen »grov uagtsomhed« skurrer meget i mine ører.
Jeg er vant til, at det skal give straf, når mennesker gør sig skyldig i en forbrydelse med forsæt.
For de mennesker, der enten er uvidende eller er så uforsigtige, at de gør sig skyldige i en forbrydelse, har alle principper i gældende retspolitik altid været, at de skal beskyttes med en mildere straf, men her er vi ovre i en anden boldgade.
Her indfører man et begreb, der hedder grov uagtsomhed, og det bekymrer mig lidt.
Sandy Brinck (S), 2003-02-06:
Det er lidt i samme boldgade.
Det drejer sig om forskellen på, om det er simpelt eller groft uagtsomt.
Her er det altså grov uagtsomhed, som kan straffes, og der er altså nogle brudflader til anden lovgivning.
Derfor håber jeg også, at når fru Charlotte Dyremose kommer herop og siger, at det var en fortalelse, tilkendegiver hun også, at Det Konservative Folkeparti selvfølgelig også er indstillet på at drage de paralleliteter til anden lovgivning, som er nødvendig.