Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-04-06:
Det er en historisk debat, vi tager fat på i dag.
På Færøerne har debatten været i gang længe, og her i Danmark i Folketinget tager vi nu fat på debatten om vort fremtidige forhold til Færøerne. Det er 600 års fællesskab mellem Færøerne og Danmark, som nu er sat på dagsordenen.
Derfor er det også naturligt, at vi nu overvejer grundigt, hvilke veje der tegner sig i fremtiden for fællesskabet mellem Færøerne og Danmark.
Når man befinder sig ved en korsvej, må man stoppe op og se sig omkring, før man beslutter, hvilken vej man skal vælge
på sin videre færd, tænke over de erfaringer, man har gjort sig undervejs og samtidig se fremad, tage bestik af de veje, der åbner sig, og vurdere de valg, der skal træffes i lyset af den nye internationale verden, vi nu befinder os i. Færøerne er ved korsvej.
Fællesskabet med Danmark og dermed rigsfællesskabets fremtid er sat på dagsordenen. Færøernes befolkning skal træffe en beslutning, et valg, som har afgørende betydning for Færøerne og vor fælles fremtid, et valg, som i virkeligheden kun kan og kun skal træffes på Færøerne.
Hvor står vi så lige nu set fra Danmark?
Hvad mener vi om vort fællesskab, vort rigsfællesskab og dets fremtid?
Rigsfællesskabet er for os ikke en uforanderlig størrelse; det er et fællesskab, der hele tiden har evnet at tilpasse sig den ny tid.
Det har været i udvikling, det vidner
historien om.
Inden for hjemmestyreloven har vort samarbejde udviklet sig gennem snart mere end 50 år.
Rigsfællesskabets værdi kan ikke gøres op i tal og i paragraffer.
Det, vort fællesskab bygger på, det, der har båret undervejs, ja, det er samhørigheden, det er gensidig respekt, og det er retten til selvbestemmelse.
Vi har holdt sammen i 600 år, ja, mere end det.
Og ja, der har været mange dramaer og konflikter undervejs, også i hjemmestyrets historie.
Og når diskussionen så har gået højt, møder man pludselig et menneske i hverdagen, som siger: Jeg er færing.
Eller en kollega på arbejdspladsen bemærker, at han for resten også er færing, og en anden taler om en kusine, der er gift med en færing.
Det tænker man ikke over i hverdagen, men fællesskabet er stærkt og i virkeligheden stærkere end konflikterne.
Og konflikterne er dog alligevel blevet løst hver gang, og livet og samarbejdet er fortsat i en ny periode.
Vi har noget at give hinanden i rigsfællesskabet.
Ja, men det er mere end det.
Fællesskabet er tusinde berøringsflader i vore familier, i skole og på uddannelsessteder, i sommerferien, på arbejdspladserne og mange, mange andre områder i hverdagen.
Mange tusinde færinger, ja, 20 pct. af den samlede færøske befolkning, bor i Danmark.
Og netop fordi vi er en del af et stort fællesskab
, er det vigtigt, at vi respekterer hinanden, at vi forstår vore motiver både i Danmark og på Færøerne, når vore forbindelser mellem os skal finde en ny form.
Når den nye vej skal findes, er det også vigtigt, at vi kender det nye internationale landskab ved starten af det 21. århundrede.
Verden har forandret sig; verden har forandret sig helt afgørende gennem de seneste blot 10 år.
Globaliseringen er en realitet.
Konkurrencen er blevet hårdere.
International økonomi hersker.
Der er pres på alle samfund, og der er også pres på vore egne velfærdssamfund.
Én ting er for mig helt sikker: International gennemslagskraft for små og mindre nationer kommer ikke af sig selv.
Det kræver mange ressourcer; det kræver meget politisk arbejde at gøre sig gældende i verdenssamfundet i dag.
Jeg føler helt klart, at sammenholdet gør os bedre rustede til at klare os i et internationalt barskere verden, hvor konkurrencen er blevet voldsomt skærpet.
Men jeg bruger bevidst formuleringen »ser helst« for at understrege, at beslutningen ikke skal træffes i Danmark.
Den reelle beslutning om Færøernes fremtidige tilknytning til Danmark træffes helt og holdent på Færøerne og i sidste instans af den færøske befolkning selv.
Efter disse principielle indledende bemærkninger vil jeg gerne herefter redegøre for regeringens stilling til landsstyrets forslag.
Forhandlingerne om de fremtidige relationer mellem Danmark og Færøerne blev som bekendt indledt på et møde med det færøske landsstyre den 17. marts, hvor landsstyret fremlagde sit traktatudkast for regeringen, klart og tydeligt.
Det fremgår af udkastet til traktat, som er sendt til hele Folketinget, at Landsstyret ønsker følgende: at Færøerne oprettes som en fri og suveræn stat, at der etableres en associeret statsforbindelse mellem Danmark og Færøerne, der vil indebære, - at den danske regent tillige er regent over Færøerne, - at de monetære relationer mellem Danmark og Færøerne videreføres, - at der indgås samarbejdsaftaler på følgende områder: * udenrigsanliggender * domstole * anklagemyndighed og politi * tilsynet med finansielle virksomheder og indskydergarantiordningen * sundhedsområdet * det sociale område * luftfartsområdet * skibes sikkerhed. Spørgsmålet om en økonomisk overgangsordning er også behandlet i Landsstyrets traktatudkast. Der lægges op til en ordning, der vil betyde - en straksafskrivning af hele den færøske gæld til Danmark på godt 4 mia. kr. - et reduceret bloktilskud på 650 mio. kr., som opretholdes, indtil det udgør 3 pct. af det færøske bruttonationalprodukt.
Så vidt landsstyrets udspil.
Og så til regeringens holdning.
Fra begyndelsen af den proces, vi nu er i, har jeg på Færøerne og her i Danmark gentaget mit principielle synspunkt: Ethvert valg har sine konsekvenser.
Et færøsk valg af suverænitet må nødvendigvis have konsekvenser på det økonomiske område, på det administrative område og på samarbejdsrelationerne mellem vore lande.
Etableringen af Færøerne som en suveræn stat vil indebære, at Færøerne overtager kompetencen på samtlige områder, der vedrører Færøerne.
Det gælder også de områder, der i dag finansieres af den danske stat via bloktilskuddet eller varetages af danske myndigheder.
Med det politiske ansvar for de nye områder følger med andre ord også det økonomiske ansvar, finansieringsforpligtelsen.
Det er det, der ligger i princippet om sammenhæng mellem ansvar og økonomi.
Under forespørgselsdebatten den 27. januar 1998 vedtog Folketinget bl.a., at regeringen skulle genforhandle den samlede færøske gældsafvikling, så det ville ske i rimeligt forhold til færøsk økonomis bæreevne.
Regeringen og landsstyret indgik en aftale herom den 10. juni 1998, der bl.a. indebærer en sanering af den færøske gæld og i relation til forhandlingerne om det fremtidige tilknytningsforhold mellem Danmark og Færøerne en overgangsordning, der tilstræber opbygning af en selvbærende færøsk økonomi.
Aftalen understøtter med andre ord den positive udvikling, som Færøerne allerede på det tidspunkt var inde i.
Efter en dyb, dyb krise, som alle her i Folketinget erindrer, og heraf følgende afsavn for befolkningen i begyndelsen af 1990'erne er det faktisk lykkedes at vende udviklingen. Det skal også siges her fra talerstolen i dag, at det var en betydelig præstation, som den færøske befolkning i dag kun kan være stolte af.
Den viser en overlevelsesevne, en overlevelseskraft, der eksisterer på øerne i Nordatlanten, og hvorfor Færøerne under de langtfra nemme naturgivende betingelser alligevel har kunnet udvikle et samfund til et moderne velfærdssamfund.
Det skal også siges i dag, at der i de senere år har været solide overskud i landskassen.
Beskæftigelsen er steget, og øernes samlede udlandsgæld er vendt til et nettotilgodehavende.
Det er en udvikling, som Færøerne og vi med rette kan være stolte af.
Færøernes økonomi er på ret spor.
Det viser også, at den danske bistand i de hårde år har vist sig at være til nytte.
Jeg startede i dag med at sige, at fællesskabet mellem Færøerne og Danmark ikke bare kan sættes i paragraffer og penge, men når valgene for fremtiden skal foretages, så slipper vi ikke for også at forholde os til den økonomiske side af sagen.
- eksisterende aftaler mellem staten og Færøerne tages op med henblik på genforhandling.
Grundlaget for en økonomisk overgangsperiode vil for regeringen være en afviklingsperiode på 3-4 år.
Men det er også vigtigt for mig at knytte enkelte bemærkninger til den økonomiske overgangsordning, overgangsordningen, som landsstyret ser den, og som regeringen ser den.
For det første: Hvis vi tager udgangspunkt i den færøske hvidbogs egen forudsætning om en årlig vækst i den færøske økonomi, vil landsstyrets konkrete forslag betyde, at aftrapningen af de økonomiske tilskud først påbegyndes efter 50 år.
Et sådant tidsforløb er efter regeringens opfattelse
ikke acceptabelt.
Jeg forstår nu også på udtalelser fra landsstyret til offentligheden, at forslaget er trukket tilbage.
For det andet: Regeringen fastholder en økonomisk overgangsperiode på 3-4 år.
Udgangspunktet må være, at det færøske forbrug og de færøske investeringer finansieres på grundlag af den færøske produktion, som det på tilsvarende vis er tilfældet i alle andre suveræne nationer, vi gerne vil sammenligne os med.
Forstå mig nu ret.
Danmark kan ikke forpligte sig til et fast bidrag til levefoden på Færøerne i en længere årrække i forhold til en suveræn stat.
En sådan garanti ville for mig at se også være i modstrid med selve ånden i det færøske landsstyres ønske om fuld suverænitet, og det ville herudover svække de færøske myndigheders incitament til at føre en ansvarlig økonomisk politik.
Der må sættes tal på.
På mødet med landsstyret den 17. marts berørte vi den problemstilling, og der er enighed mellem landsstyret og regeringen om at få tilvejebragt et fælles faktuelt grundlag om de økonomiske mellemværender mellem Danmark og Færøerne, inden vi mødes med landsstyret igen den 2. maj.
Og så til et emne, som jeg ved optager mange færinger.
Om de mange færinger, der har valgt at bo og arbejde i Danmark, vil jeg gerne sige også her i dag: Vi skelner ikke mellem færinger og andre danske statsborgere.
Vi stiller ikke spørgsmål ved færøske medborgeres deltagelse i dagens danske samfund.
De er jo en del af vort samfund.
Det følger alene af, at vi har et rigsfællesskab, et fællesskab, præcis som danskere, der bor og arbejder på Færøerne, er det.
Færingernes deltagelse i det danske samfund, det skal der ikke være tvivl om, er på mange måder værdifuld.
Færingerne yder en værdifuld indsats i fiskerierhvervet, i den danske handelsflåde, i offentlige og private virksomheder, i kulturlivet.
Regeringen har selvsagt også skullet forholde sig til spørgsmålet om de økonomiske mellemværender mellem denne gruppe af tilflyttede færinger til Danmark, ja, fordi landsstyret i sit traktatudkast forudsætter fortsat fuld ligestilling mellem danske og færøske statsborgere uanset opholdssted.
Her vil jeg også gerne gøre tingene klart.
Et suverænt Færøerne, en suveræn stat, betyder, at færøske statsborgere som udgangspunkt vil få samme rettigheder som statsborgere fra et andet nordisk land.
Her forudsætter jeg selvfølgelig, at Færøerne vil fortsætte i det nordiske samarbejde.
De nærmere forudsætninger herfor vil blive fastlagt ved de kommende forhandlinger med landsstyret. Det er også vigtigt for mig i dag at gentage, hvad jeg allerede har tilkendegivet også i forhold til landsstyret: Regeringen vil konstruktivt medvirke til at finde forhandlingsløsninger for landsstyrets selvstændighedsplaner, det gælder også det fremtidige samarbejde,
men regeringen ønsker samtidig at klargøre sammenhængen mellem suverænitet og fuldt økonomisk ansvar.
Det er vigtigt for regeringen at kunne mødes med landsstyret med et bredt politisk mandat.
Det har derfor været afgørende for regeringen, at vi i Folketinget kan drøfte denne historiske, principielle sag i alle dens aspekter. Jeg har derfor over for partilederne givet udtryk for, at regeringen gerne ser, at Folketinget nedsætter et 21-mands-udvalg til at følge forhandlingerne og behandle spørgsmålet om en nyordning af forholdet mellem Danmark og Færøerne. En saglig debat kræver åbenhed.
Regeringen lægger derfor vægt på, at Folketinget i videst muligt omfang bliver informeret om forhandlingerne.
Vi har derfor allerede på mødet med landsstyret den 17. marts meddelt, at regeringen ikke har kunnet imødekomme landsstyrets ønske om fortrolighed om grundlaget for forhandlingerne, og at landsstyrets traktatudkast derfor ikke ville kunne behandles med den fortrolighed, som landsstyret havde forudset.
Dertil er sagen alt for grundlæggende principiel.
Landsstyret har derfor valgt at offentliggøre sit traktatudkast og andre vigtige dokumenter.
Det hilser vi fra dansk side meget velkomment.
Det har også for regeringen været helt afgørende, at der fra starten af vore forhandlinger med det færøske landsstyre var fuldstændig klarhed og åbenhed om vore holdninger, vore forslag og vore positioner.
Det færøske landsstyre fremlagde med klarhed sine synspunkter og positioner, da vi mødtes den 17. marts.
Den danske regerings svar var tilsvarende præget af klarhed.
Det opfatter jeg som udtryk for gensidig respekt og for ønsket om at gennemføre forhandlingerne i en åben og respektfuld dialog med hinanden.
Jeg tror, ja, jeg er sikker på, at uklarhed ville være at gøre sagen en meget dårlig tjeneste.
Jeg og hele den danske regering har netop fra starten bestræbt os på at være klar og præcis, med klare svar på det færøske landsstyres udspil.
Jeg har set, at det i hvert fald blandt nogle færinger på Færøerne er blevet udlagt og opfattet som udtryk for mangel på respekt for færøske interesser.
Så har vi simpelt hen ikke forklaret os godt nok.
Den færøske befolkning må ikke få det indtryk.
Det er det modsatte, vi har villet. Det har også været ledetråden i min tale her i dag.
Uklar tale ville blot skabe usikkerhed og misforståelser, der med rette ville kunne kritiseres.
Såfremt de klare meldinger først kom i slutningen af forhandlingerne, ville man med rette kunne spørge os: Hvorfor i alverden sagde I først det nu?
Den situation har jeg ikke ønsket at sætte nogen i.
Derfor klar melding fra starten.
Jeg er sikker på, at denne forhandling kun kan ende på en tilfredsstillende måde uanset det konkrete resultat, hvis drøftelserne netop foregår i en åben og ærlig dialog uden omsvøb og med fuld klarhed over vore to befolkningers holdninger og parlamenternes holdning.
Når alt det så er sagt, og inden vi snart tager fat på forhandlingerne den 2. maj om landsstyrets forslag,
vil jeg gerne opholde mig lidt ved mulighederne for en modernisering og fornyelse af hjemmestyreordningen.
Man kan sige, det ikke er direkte på dagsordenen, men jeg føler, jeg har en pligt hertil, også i respekt for den færøske befolknings egne overvejelser om fremtiden.
Jeg finder det naturligt, at den 50 år gamle hjemmestyrelov nu tages op til diskussion, og det har jeg ikke lagt skjul på, som led i en ny fremtid for Færøerne, Danmark og Grønland, en ny fremtid, der kan styrke ligeværdigheden mellem os, og jeg vil gerne understrege, at vi er helt indstillede herpå.
Regeringen, og jeg er ret sikker på, det også gælder et bredt flertal her i Folketinget, har både vilje til og ønske om at medvirke til at opbygge et nyt selvstyre inden for rigsfællesskabets rammer, som kan træde i stedet for den nuværende hjemmestyrelov. Jeg vil også gerne sige, at dette nye tilbud og denne nye mulighed måske ikke helt har været drøftet så grundigt i offentligheden, men efter vor opfattelse giver grundloven ganske store og konstruktive muligheder for at udvide og forme det færøske selvstyre på en ny og anderledes måde inden for rammerne af rigsfællesskabet, vel at mærke hvis færingerne selv ønsker det.
Principielt er det således muligt at overlade den lovgivende og administrative kompetence på alle de områder, hvor grundloven ikke undtagelsesvis sætter grænser derfor.
Jeg vil gerne sige meget tydeligt: Det vil også være muligt at udvikle et nyt selvstyres uigenkaldelige stilling med en sikkerhed for, at Danmark ikke engang i fremtiden kan tage det fra det færøske folk, som en gang er givet, at Danmark ikke engang i fremtiden kan tage selvstyret igen eller forringe kompetencen.
Selvstyret vil ikke kunne tilbagekaldes, og det vil kunne meddeles alle FN's medlemslande, at det nuværende hjemmestyre afløses af et nyt selvstyre.
Det vil også være muligt at overføre fængselsvæsenet på Færøerne til det færøske selvstyre, hvis man ønsker det.
Det samme gælder med hensyn til f.eks. politiet, og jeg kan blot til yderligere eksemplifikation nævne, at det efter regeringens opfattelse også vil være muligt at overlade kompetencen på det familie- og arveretlige område til selvstyret.
Det gælder ved fuld færøsk suverænitet, men det gælder også, når vi taler om øget færøsk selvstyre.
Når det gælder udenrigsområdet, vil jeg gerne understrege, at der inden for rammerne af den gældende hjemmestyreordning siden 1948 er sket en væsentlig udvikling i retning af en øget færøsk synlig tilstedeværelse på den internationale scene, og det er godt, og det er rigtigt.
Siden 1973, hvor færingerne valgte at stå uden for EU, har Færøerne varetaget en lang række bilaterale udenrigsrelationer med stadig større selvstændighed.
På disse områder er rigsmyndighedernes rolle blevet stadig mindre.
Jeg ser gode muligheder for, at denne udvikling vil kunne fortsætte i et nyt selvstyre.
Såfremt det er den vej, færingerne ønsker at gå, vil der på en række områder kunne gives lagmanden kompetence, selv om der er tale om rigsanliggender, til at indgå aftaler, som alene vedrører Færøerne, og det vil være en ordning, som vil være forankret i princippet om uigenkaldelighed og i stadig respekt for det færøske folks ret til selvbestemmelse.
Ordningen vil selvsagt afspejle det fælles ansvar, der kendetegner et rigsfællesskab.
Sammenfattende er det således regeringens opfattelse, at der kan gennemføres en vidtgående udvidelse af det færøske selvstyre inden for rammerne af rigsfællesskabet.
Det vil sikre det færøske folk endnu større selvbestemmelse i egne anliggender.
Jeg vil gerne her mod afrundingen af mit indlæg understrege, at når jeg har gjort meget ud af at beskrive, hvilke muligheder der findes inden for et fortsat fællesskab, er det, fordi der ikke efterfølgende skal herske nogen tvivl om, at regeringen har informeret om disse forhold, og at regeringen også er parat til at drøfte en sådan ordning.
Det er muligt at finde en ny ordning, et nyt selvstyre inden for rigsfællesskabet, men jeg vil også gerne sige, så der heller ikke her er misforståelser: Det er ikke aktuelt.
Det er ikke til forhandling.
Landsstyret har ønsket at forhandle overgangen til en suveræn stat for Færøerne.
Det respekterer vi.
Det respekterer regeringen.
Det er vi indstillet på.
Det har jeg også sagt fra starten.
Lad mig gøre det fuldstændig klart: I denne gensidige
respekt ligger også, at der ikke fra den danske regerings side vil blive fremsat et selvstændigt dansk forslag ved siden af et forslag fra det færøske landsstyre.
Vi ønsker ikke, at rigsfællesskabet ophæves.
Vi ønsker heller ikke at fastholde et rigsfællesskab med Færøerne, hvis det færøske folk ønsker en suveræn stat og dermed at udtræde af rigsfællesskabet.
Nu skal der vælges retning.
Færøernes fremtid bestemmes helt og holdent af færingerne selv.
Forhandling