Mariann Fischer Boel (V), 1997-10-30:
Også for lovforslag nr. L 41 drejer det sig om, at regeringen skal få nogle pæne resultater på bundlinjen, så det tager sig bedre ud i offentlighedens øjne, og det er der jo ikke noget besynderligt i, for det har vi set før.
Denne gang gælder det en ændring af afregningstidspunktet for selskabsskatteafregning.
Det er rigtigt, som den tidligere ordfører sagde, at det kun er for selskaber og fonde, der er stiftet før 1992, hvor afregningstidspunktet i øjeblikket er frivilligt.
Med andre ord er det kun selskaber og fonde stiftet før 1992, som i dag har mulighed for at betale skatten året efter som en restskat, men - og det synes jeg da også er en vigtig pointe - til en højere sats.
Regeringen vil nu tvinge disse selskaber, der er stiftet før 1992 til at betale den obligatoriske acontoskat, frivillighedsprincippet bliver altså inddraget, og det drejer sig rent faktisk om ikke mindre end 37.000 mindre virksomheder.
De selskaber har jo i dag haft den mulighed at ændre afregningen til acontoskat, men har valgt at fastholde
den eksisterende model, og det må man formode skyldes likviditetsmæssige overvejelser, som virksomhederne har gjort sig.
Men nu vil regeringen altså tvinge et stort antal virksomheder til at handle i strid med, hvad de tidligere har fundet mest rentabelt og mest fornuftigt.
Med dette udspil kommer selskaberne til i samme år både at skulle betale restskatten fra sidste år og den tvungne acontoskat for indeværende år, og det kræver, at virksomhederne har adgang til likviditet eller har mulighed for at låne pengene.
Det ser ud til, at regeringen har glemt, at det er sådan, at mindre virksomheder ofte har større vanskeligheder ved at planlægge produktionen og måske også investeringerne, end de større selskaber har, og heller ikke i dette forslag har skatteministeren taget højde for de bureaukratiske og administrative omkostninger, der vil blive pålagt virksomhederne.
Med sit forslag vil skatteministeren ramme den store underskov af mindre virksomheder, der af den ene eller den anden grund har en stram likviditet, den type virksomheder, der ikke ligger inde med de nødvendige midler, og som ofte er udsat for store konjunkturudsving.
I skatteministerens bemærkninger til lovforslaget hedder det, at selskaber skal betale en ordinær acontoskat, der svarer til 50 pct. af gennemsnittet af de sidste 3 års indkomst.
Hvis man altså har haft 3 gode indkomstår efterfulgt af et dårligere år, altså et indtjeningsmæssigt vanskeligere år, kommer man i virkeligheden til at betale skat af indtægter, som ikke eksisterer.
Jeg vil da også godt pointere, at der altså er en række mindre anpartsselskaber, der i denne situation må føle sig lidt snydt af regeringens udspil, fordi mange mindre
virksomheder har valgt at forhøje deres indskudte kapital til disse 200.000 kr. fra 1. januar 1997 for at bevare muligheden for at betale skat i det efterfølgende år.
Med regeringens lovforslag tvinges de små anpartsselskaber alligevel til at betale skatten som en acontoskat i indkomståret.
Man må så konkludere, at med den viden, de nu vil få, havde det slet ikke været nødvendigt at forhøje deres likviditetsbeholdning, og de kunne måske i stedet have anvendt pengene til at investere for.
I det hele taget synes jeg, man kan undre sig lidt over den form for købmandskab, som regeringen lægger for dagen med dette lovforslag for at opnå en hurtig gevinst.
Finansministeren har over for Folketingets Finansudvalg oplyst, at staten i løbet af 1998 og 1999 vil opnå et ekstra provenu på dette forslag på 3,9 mia. kr. Men hvis vi kigger lidt længere frem, er provenuet faktisk væk, når vi når hen over årtusindskiftet, så der er igen tale om, at det er kortsigtede indtægter, der på et eller andet tidspunkt vil forsvinde igen.
Venstre finder, at både staten og virksomhederne kommer til at tabe, hvis dette lovforslag bliver gennemført, og derfor kan Venstre ikke støtte forslaget.