Ole Glahn (RV), 2006-03-21:
Jeg kan ikke lade være med indledningsvis at kommentere den drøftelse, vi her har haft om invitationer til at komme med til forhandlinger.
Godt nok har jeg kun været herinde i cirka et år, men det er helt klart for mig, også efter tidligere at have beskæftiget mig med det her område som underviser, at hvis man skal med i forhandlingerne om et lovforslag, skal man inviteres, inden lovforslaget bliver udarbejdet.
Toget er jo kørt.
Det var også tydeligt, at vi ikke kunne få tilsagn fra den konservative ordfører om, at der kunne forhandles om antallet af dyreenheder.
Man har lavet en aftale, og al ære og respekt for det, men hvorfor skal vi så klandres for, at vi er sure, og at vi tidligere har været sure osv.?
Vi er ikke blevet inviteret.
Jeg kommer ude fra landet, der er det ingen skam ikke at komme, når man ikke er blevet inviteret, og vi er ikke blevet inviteret til de her forhandlinger.
Jeg synes oven i købet, at det var en meget besynderlig proces, der foregik på det her felt, for vi kunne faktisk læse i avisen, at der var indgået en aftale.
Vi fik ikke engang først en orientering i udvalget om, at der var indgået en aftale om det her vigtige område.
Indledningsvis vil jeg også godt sige om den diskussion, der har været omkring antallet af dyreenheder: På 2 år ønsker man, at loftet skal hæves med 200 dyreenheder, siger man.
Det kom klart fra ordføreren fra Dansk Folkeparti, at der var et pres for – det blev vist sagt nogenlunde sådan – at vi skulle hæve antallet af dyreenheder, fordi ellers kunne vi ikke klare os i konkurrencen.
Så har vi også fået et tilsagn om, at i hr. Christian H. Hansens tid og i ministerens tid – det er åbenbart meget stærke alliancer, når man kan tale også på ministerens vegne – vil der ikke komme yderligere ønsker.
Jeg må bare konstatere, at man ønsker, at loftet på 2 år skal hæves med 200 dyreenheder, og det er udtryk for, at markedet set fra landbrugets tops side ønsker, at der altså skal være mulighed for at konkurrere på stadig større enheder.
Det her er egentlig et besynderligt forslag, for det er et forslag, som er sat sammen af to dele, der overhovedet ikke har noget med hinanden at gøre.
Fra Det Radikale Venstres side er vi tilhængere af den første del af forslaget, der har med landbrugsejendomme at gøre, for så vidt angår dette med, at man skulle kunne opsige en lejer, der bor i en hovedbygning, for at kunne opfylde bopælspligten som ny ejer af ejendommen.
Men vi undrer os over, at det flertal, der ellers siger, at de er meget venlige over for landbruget og også viser det, slet ikke har lyttet til de indsigelser, der er kommet fra landbrugets side på det her felt.
Fra Det Radikale Venstres side har vi den opfattelse, at man stadig væk skal have en paragraf i landbrugsloven, som giver mulighed for, at man på klare betingelser kan sige lejere op, hvis man har dokumenteret behov for at bruge den bolig til en ansat i bedriften.
Og hvis man ikke har brugt den til en ansat i bedriften inden for 3 måneder, efter at lejeren er flyttet ud, skal man give en erstatning til den pågældende lejer.
Vi forstår ikke, når vi taler så meget om dyrevelfærd, at man ikke også vægter, at de medarbejdere, som er ansat i de stadig større bedrifter, har mulighed for at bo tæt op ad bedriften, og at de dermed også kan føre et løbende tilsyn, når de har vagt, i og med at de bor tæt ved ejendommen, ligesom ejeren kan gøre det.
Så vi indtager altså her, kan jeg konstatere, en fuldstændig særstilling i forhold til samtlige partier i Folketinget.
Men det har vi ikke noget imod, når vi mener, at vi står for det rigtige.
Så er der den anden del.
Fra radikal side ønsker vi, at det her lovforslag havde haft et helt andet sigte.
Vi synes, at det at gøre enhederne større er den gale vej at gå.
Vi synes hellere, man skulle give flere muligheder for, at de små og mellemstore bedrifter kunne blive større, ikke at man kunne stige fra 750 til 950 dyreenheder.
For det, der sker, hver gang man hæver mulighederne for antallet af dyreenheder, er, at man forrykker konkurrenceniveauet, fordi det bliver vanskeligere at drive mindre ejendomme, når man kan få de kolossale stordriftsfordele, der kan ligge i at være oppe og producere 35.000 svin.
Vi synes også, at det er meget risikabelt at sige ja til det her forslag, når man ikke har nogen form for dokumentation for, at det vil tage hensyn til de miljøomgivelser, som de her produktioner skal indgå i.
Det har været fremme også ved de spørgsmål, der er stillet og i tidligere ordføreres indlæg.
Der er ikke noget, der tyder på, at man, for så vidt angår miljøet, vil kunne opstille nogen krav i en handlingsplan, som kan sandsynliggøre, at miljøet bliver bedre.
Hvad med lugtgenerne?
Hvad med de udledninger, som man i øvrigt skal komme med?
Vi synes i øvrigt også, at der er noget usikkerhed, som vi gerne vil have belyst under udvalgsarbejdet, vedrørende de tekniske justeringer i forbindelse med personkredsen ved anpartserhvervelse og selskabserhvervelse.
Vi synes også, at det tidspunkt, hvor loven træder i kraft, er meget uheldigt.
Noget af det, som er vigtigt, er altså, at vi tænker det her ind i en sammenhæng.
I det hele taget må vi sige, at den her lovgivning vil fremme en strukturudvikling i landbruget, som vi ikke er tilhængere af: stadig større og færre produktionsenheder.
Vi mener, at dette forslag er en accept af en udvikling, der udtynder livet på landet i stedet for at styrke det.
For nu at slutte i den positive ånd vil vi dog sige, at vi tilslutter os en lempelse af kravene til landbrugsuddannelse ved forpagtning af jord, og vi synes også, det er glimrende, at de ejendomme, der er mindre, får en mulighed for forkøbsret til tillægsjord.