Jette Gottlieb (EL), 2001-05-18:
SF's forslag om forbedringer er for mig at se et lille, men vigtigt skridt i retning af at få lavet en egentlig skadesreform.
Netop definitionerne af de forskellige skadesbegreber er skruet sammen på en måde, så man fristes til at sige, at som det tager sig ud i virkelighedens verden, går det ud på at forhindre dem, der bliver ramt, i at få erstatning, og i hvert fald skal erstatningen være så lille som muligt og helst ikke falde, før den skadelidte har ventet i årevis. Loven opererer i dag med forskellige skadesbegreber, som alle udmærker sig ved at være skruet sammen efter retningslinjerne som ovenfor, og det kan dokumenteres af en hvilken som helst sagsbehandler i de faglige organisationers miljøafdelinger og understreges af, at anmeldte arbejdsskader kun anerkendes i uhyggelig få tilfælde.
Skulle man være så uheldig at komme ud for en arbejdsulykke, bliver man som regel fanget i Arbejdsskadestyrelsens praksis, som har udviklet meget indviklede tekniske forklaringer.
Alene på grund af, at man øjensynlig skal vente sig lidt af hvert i sit arbejde, afvises 28 pct. af alle anmeldte ulykker på grund af forventelighed.
Endnu mere indviklet bliver det, når vi taler om pludseligt opståede løfteskader.
Skaden skal være pludselig, varig, opstået spontant i umiddelbar tilknytning til løftearbejde i akavede stillinger for personer, som i øvrigt har belastet løftearbejde.
Jeg lader den lige stå og prøver igen: Skaden skal være pludselig, varig, opstået spontant i umiddelbar tilknytning til løftearbejde i akavede stillinger og for personer, som i øvrigt har belastet løftearbejde.
Velbekomme!
Det er ikke tilfældigt, at kun 2½ pct. af de anmeldte skader her er blevet anerkendt.
Det er faktisk så uforståeligt, at selv arbejdsgiverne her er parate til at bløde op på det stivnede begreb.
Alt i alt vil jeg ligesom forslagsstillerne konstatere, at der er brug for ændringen i arbejdsskadebegrebet til ét objektivt begreb.
Det kan gøres så enkelt, som LO har foreslået det i forbindelse med Arbejdsskadeudvalgets betænkning, nemlig at en arbejdsskade er en personskade opstået ved pludselig eller kortvarig påvirkning, der skyldes arbejdet eller de forhold, hvorunder det foregår.
Med god vilje vil jeg vælge at høre socialministerens tilsagn som en principtilslutning til noget i den retning og samtidig kvittere for ministerens melding om, at en egentlig reform er nødvendig.
Til sidst vil jeg fremhæve et par andre områder i arbejdsskadelovgivningen, som trænger til alvorlige ændringer.
For det første er der hele erhvervssygdomsområdet, som er præget af, at arbejdsgiverne i Erhvervssygdomsudvalget i alt for høj grad blokerer for helt oplagte anerkendelser af erhvervssygdomme.
De tænker kort sagt med pengepungen, og det er utilfredsstillende i en lovgivning, som burde have til formål at give de mennesker, der rammes af sygdom og nedslidning, en rimelig erstatning.
Det gælder for rygskader, som godt nok er kommet på erhvervssygdomslisten, men med nogle anerkendelseskriterier, der er så stramme, at kun 6 pct. af de anmeldte ryglidelser anerkendes.
Det gælder ikke mindst de mange armlidelser -
tennisalbuer, skulderlidelser, finger-på-knap-trykke-lidelser - kun 3 pct. af disse lidelser anerkendes.
En stor del af dem rammer kvinder.
Det virker faktisk, som om der er en vis form for kønsdiskrimination indbygget i den manglende form for anerkendelse af nedslidning, der rammer mange kvinder i lavtlønsjob.
For det andet vil jeg pege på sagsbehandlingstiden i Arbejdsskadestyrelsen, hvor de skadelidte mange gange må vente flere år - den rekord, jeg har hørt for nylig, er 19 år - før de kan få udbetalt en eventuel erstatning.
Om det skyldes manglende ressourcer eller den bureaukratiske arbejdsgang, som jeg har hørt om, ved jeg ikke, men i alle tilfælde må det være en pligt for den ansvarlige minister at sikre en langt hurtigere sagsbehandlingstid end i dag.
Her tænker jeg på, at man skal have over 5 pct.s mén for overhovedet at få ménerstatning og en indtægtsnedgang på over 15 pct. for at få erstatning for erhvervsevnetab.
Der er altså nok at gå i gang med, når regeringen så hen over sommeren kommer med den egentlige lovrevision, og i den forbindelse er det så også mit forslag, at man burde flytte arbejdsskaderne over i Arbejdsministeriet og dermed give en forbindelse til den arbejdsmiljølovgivning, som jo er den anden side af arbejdsskadesbegrebet. SF's forslag kan skubbe arbejdet i den rigtige retning, og vi støtter forslaget.