runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Bertel Haarder (V), 2003-02-28:
Jeg tror, jeg har beskrevet systemet ret grundigt, og det er ikke nyt for fru Anne Baastrup, at det fungerer sådan, og det sikrer i alle tilfælde, at ingen bliver sendt hjem til en usikker situation, hvor de risikerer forfølgelse eller nedværdigende behandling.
I den forbindelse kan en krig eller en borgerkrig selvfølgelig spille ind, og det er her, alarmberedskabet aktiveres, sådan at ingen sendes hjem, hvis der pludselig opstår en sådan risiko, som der ikke har været tidligere.
Det gælder naturligvis også en mulig risiko i fremtiden, selvfølgelig gør det det.
Jeg har ikke talt med to tunger, jeg har stort set læst op hele tiden, men når jeg så bliver spurgt om det samme igen og igen, må jeg jo prøve pædagogisk at gøre det lidt enklere, og det er ikke det samme som at tale med to tunger.
Kamal Qureshi (SF), 2003-02-28:
Ministeren tilkendegav jo her, at man ikke alene vil undlade at tvangsudsende folk, som er udsat for en personlig trussel, men også når der bare er tale om en generel trussel.
Så der er i hvert fald, som jeg hører det, lidt uenighed mellem det, fru Birthe Rønn Hornbech siger, og det, ministeren siger.
Og med hensyn til det, som ministeren også tilkendegav, at der ikke bliver sendt nogen ud, som kan risikere forfølgelse eller tortur, så har vi jo en række eksempler på, at folk, som det en sjælden gang er lykkedes at flygte én gang til, faktisk har været udsat for tortur.
Vi har også haft historien om den irakiske asylsøger, som var blevet afvist, som var udsat for tortur,
hvortil ministerens kommentar var, at for de penge, der var brugt på hans sagsbehandling, kunne man brødføde en landsby i Afrika, tror jeg, det var.
Men det, jeg egentlig også godt lige vil spørge fru Birthe Rønn Hornbech om, og det synes jeg var interessant, er, at fru Birthe Rønn Hornbech synes, at det er vigtigt med en humanitær indsats i nærområdet i forbindelse med en krig.
Det kunne jeg godt tænke mig at høre noget om, for det er jo noget af det, vi har efterlyst i forbindelse med Iraksituationen, nemlig hvad det er for en humanitær indsats, regeringen egentlig har tænkt sig at gøre.
Den synes vi i hvert fald er meget svær at få øje på.
Ole Sohn (SF), 2003-02-28:
Jeg vil gerne spørge fru Pia Kjærsgaard, om hun har læst hele rapporten fra UNHCR, som jo netop peger på, at der ikke er fare for asylsøgere, som rejser frivilligt tilbage.
De har erfaringer med, hvad der sker, når man rejser tilbage fra Iran og fra Jordan, men de har ikke nogen sikker viden om, hvad der sker, hvis man kommer tilbage fra Vesten, ganske enkelt fordi de ikke kan få kontakt med de personer.
Det andet spørgsmål er om menneskesyn.
Det må vi helst ikke diskutere, men så vil jeg stille det lidt mere neutralt.
Finder fru Pia Kjærsgaard, det er udtryk for en human indstilling, at vi i et af verdens rigeste lande lader folk klumpe sammen på små værelser på asylcentre i årevis, frem for at vi giver dem mulighed for at komme ud og virke i samfundet, berige det danske samfund og berige sig selv til den tid, hvor de skal tilbage til det land, hvor de kom fra?
Jeg fik ikke svar på mit første spørgsmål om FN-rapporten.
Jeg vil meget gerne medgive, at der er forskel på at være død og på at sidde i et lille hummer på et asylcenter, men det var sådan set ikke det, spørgsmålet gik på.
Det var, hvordan Dansk Folkeparti ser på at give dem et liv i værdighed i det samfund, de nu engang opholder sig i.
Det tredje spørgsmål er: Hvornår mener Dansk Folkeparti, at man kan sende de 24.000 irakere tilbage til Irak efter en krig?
Er det, når man har opsamlet ligene af de 100.000 personer, som FN i en hemmeligstemplet rapport mener der vil blive dræbt, eller af de endnu flere hundredtusinder, som ligger lemlæstede og syge rundtomkring?
Kamal Qureshi (SF), 2003-02-28:
... hr. Ole Sohns påstand er, så vil jeg ikke her prøve at remse alle de gange op, hvor ministeren selv er kommet med udtalelser, som er udokumenterede.
Det kan komme til at tage meget lang tid.
Jeg synes i hvert fald, at vi skal tage den debat, og lad os også få de uenigheder frem, der er, uden at ministeren på et eller andet plan skal sige, at hr. Ole Sohn ikke må sige det, hr. Ole Sohn mener, uden at ministeren så holder op med at snakke med ham.
Det, jeg meget gerne vil spørge ministeren om - og det er også lidt, hvad jeg hører ministeren sige - er, om han mener, der er en klar risiko for brud på menneskerettigheder i Irak, og der er en generel trussel på grund af krig.
Der er jo ingen her, der har noget imod, at folk rejser frivilligt hjem.
Men kan ministeren ikke forholde sig til at komme med en eller anden erklæring til de personer om det, ministeren siger herfra, nemlig at der netop findes den tryghed, som ministeren siger her, at så længe, der er den generelle trussel, vil disse personer ikke blive sendt retur?
For så vidt de selv ønsker at rejse, er der jo ingen, der vil forhindre dem i det.
Anne Baastrup (SF), 2003-02-28:
Fru Pia Kjærsgaard besvarede ikke mit spørgsmål.
Fru Pia Kjærsgaards parti arbejder aktivt på, at der skal komme en krig, og vil fru Pia Kjærsgaard forlange af integrationsministeren, at når krigen starter, skal der alligevel tvangssendes folk hjem?
Fru Pia Kjærsgaard taler hele tiden om en eller anden situation efter krigen.
Det, beslutningsforslaget går på, er, at så længe der er krigstrussel eller krig, vil vi ikke, at folk sendes hjem, men de skal sendes hjem efterfølgende i ro og værdighed. Vil fru Pia Kjærsgaard stadig forlange, at de skal sendes hjem nu, selv om der er krig eller krigstrussel? Hvis det er sådan, at fru Pia Kjærsgaard svarer benægtende på det spørgsmål, kan fru Pia Kjærsgaards parti godt støtte beslutningsforslaget.
Birthe Rønn Hornbech (V), 2003-02-28:
Nu brugte fru Elsebeth Gerner Nielsen igen begrebet flygtninge, men vi taler jo netop om afviste asylsøgere, og generelt er krigsramte ikke flygtninge i den forstand.
Sådan formulerer vi det i Venstre.
Vi mener, det vil være en meget farlig sag at begynde at annoncere i udlændingeloven, at hvis man begiver sig til Danmark på grund af alverdens krige, er man altså sikret asyl
- ikke i retlig forstand, men i gammeldags forstand med ly i Danmark med alle mulige rettigheder og pligter.
Det ville ikke være nogen særlig klog disposition.
Jeg er ikke i stand til at huske, skal jeg sige til fru Anne Baastrup, om den tidligere minister Birte Weiss gav opholdstilladelse til nogle srilankanere.
Men det har i hvert fald ikke været med min velsignelse, at loven blev fortolket på den måde.
Anne Baastrup (SF), 2003-02-28:
Det er jo sådan, at man i en periode har udnyttet udlændingelovgivningens bestemmelser, fordi det var nødvendigt her og nu.
Hvis man gør det, kan man jo uden at lave en særlovgivning rent faktisk via en praksisændring, hvor man vender tilbage til tilstanden før 1995, hvor det ikke var udelukket ifølge lovgivningen, rent faktisk sikre, at disse mennesker ikke hjemsendes med tvang.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2003-02-28:
Det ligner ikke fru Birthe Rønn Hornbech ikke at ville forholde sig til virkeligheden, men jeg tror også, at fru Birthe Rønn Hornbech selv har en fornemmelse af at tale udenom.
Problemet er jo, at hvis flygtningene ikke bliver i nærområderne, men rent faktisk kommer til Danmark, hvad er det så, vi skal gøre? Vi har ikke noget lovmæssigt beredskab til at løse den situation.
Vi har ingen redskaber i loven i den situation, derfor har vi to gange måtte lave nødlove eller særlove, og nu er det, jeg så spørger
: Hvorfor eventuelt gøre det en tredje gang?
Den humanitære nødløsning, vi kan give, er jo, at vi giver en midlertidig beskyttelse til disse mennesker og dermed indirekte implementerer et EU-direktiv, som netop omhandler dette område, og som blev vedtaget i 2001.
Vil fru Birthe Rønn Hornbech og hendes parti ikke være med til det?
Birthe Rønn Hornbech (V), 2003-02-28:
Det med anatomien var næsten synd, hvis hjertet altså ligger inde mod midten.
I 1905 gik De Radikale jo til venstre for Venstre, man lad det nu ligge.
Vi skal ikke vurdere hinanden på den måde.
Men sådan som dette beslutningsforslag er formuleret, er det jo en særlov, vil jeg sige til hr. Ole Sohn.
Vi kan altså ikke komme dertil - og det er så også et svar til fru Elsebeth Gerner Nielsen - at krigsramte, der rejser til Danmark i ly af en krig, skal ind under hele det system med opholdstilladelser, som vi har i udlændingeloven.
Det lader sig ikke gøre.
Det er en humanitær nødsituation, som man er nødt til at klare i nærområderne, og hvordan regeringens plan er i den konkrete situation, afhænger naturligvis netop af situationen.
Derfor adskiller denne regering sig ikke fra andre regeringer: man har et beredskab, hvor man følger med i, hvad der sker i hele verden.
Hvorfor kunne vi så gå med til kosovolove og jugoslaverlove?
Jamen det har jo netop altid været Venstres holdning, at vi mener, vi har et særligt ansvar i nærområdet, og for os at se er Europa nærområdet.
Det er noget, jeg har understreget gang på gang, og Venstres daværende formand havde lige været udenrigsminister, da vi formulerede disse love.
Det var vores nærområde, og vi stod ved i Venstre, at her havde vi en særlig forpligtelse.
Ole Sohn (SF), 2003-02-28:
Jeg er glad for, at fru Birthe Rønn Hornbech er glad for, at der også er politikere, der agerer med hjertet og har hjertet på rette sted.
Nu er hjertets rette sted som sagt til venstre, ikke partiet Venstre.
Jeg har aldrig givet udtryk for, og jeg vil også meget advare imod, at man skulle begynde at lovgive ud fra, hvad man som person oplever i hverdagen.
Det ville blive noget uoverskueligt.
Så jeg har ingen intentioner om at foreslå, at man skulle lave en særlig lov for nogle bestemte befolkningsgrupper.
Jeg håber så sandelig, og SF vil altid have den holdning, at grupper, som er i den samme situation som irakerne, skal have den samme behandling, det er ikke, fordi der tilfældigvis er tale om afviste irakiske asylsøgere.
Hvis det er tilsvarende situationer fra andre lande, skal de behandles fuldstændig ens.
Det er faktisk det, vi giver udtryk for, når vi også gerne vil diskutere menneskesyn.
Tove Videbæk (KRF), 2003-02-28:
Til fru Sophie Hæstorp Andersen vedrørende om narkomanerne er motiverede til at komme i behandling:
Der vil jeg sige, at behandlingsgarantien indførte vi faktisk, fordi vi vidste, at narkomanerne er motiverede og ønsker behandling, og de har i årevis tigget og bedt om at komme i behandling, de er motiverede, tigger og beder om at komme i behandling, men der var ikke pladser til dem, der var ikke mulighed.
Man sagde, at pengene var brugt op osv.
Derfor lavede vi en behandlingsgaranti, som faktisk er en rettighed, narkomanerne har over for kommunerne.
Det er i hvert fald en del af det.
Men det er også rigtigt, at der er narkomaner, som har været igennem så mange såkaldte behandlinger, at de har mistet lysten til at gå igennem flere behandlinger.
Det er noget, som også bekymrer mig utrolig meget, og derfor er jeg også glad for, at vi nu skal have en handlingsplan, hvor vi kan tage fat på enkelte områder og også se, hvordan vi kan udvikle tilbuddene, om der er helt nye tilbud, vi skal have fat i.
Det tror jeg der er, måske noget med sundhedsrum, men uden fixerum, måske udvikle væresteder, hvor der er sygeplejersker osv., nogle nye initiativer, men absolut ikke fixerum.
Birthe Skaarup (DF), 2003-02-28:
Nej, jeg prøver netop på at undgå, at denne her diskussion udvikler sig til plat.
Selvfølgelig har vi også omsorg for, at de, der er ude i noget misbrug, og som har svært ved at komme ud af det, skal have en ordentlig pleje.
Det er det, jeg har prøvet på at plædere for hele dagen i dag.
Det, jeg også har sagt, er, at der er en lobbyvirksomhed omkring det her område, og så kan fru Sophie Hæstorp Andersen ryste på hovedet, for det er der helt klart.
Der er organisation bag det her.
Man prøver på at påvirke politikere til at slække på de her konventioner.
Det, vi skal sørge for her i det danske Folketing, er at drage omsorg for dem, der i den grad er kommet ud i et misbrug, og så prøve på at lave nogle døgnbehandlingstilbud.
Og jeg håber på, at det er det, fru Sophie Hæstorp Andersen også vil prøve på.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2003-02-28:
Det er forkert, at det her forslag skal sælges som sundhedsrum, fordi det lyder bedre.
Jeg ser en forskel på fixerum og sundhedsrum.
Fixerum er et sted, som man opstiller nærmest som et offentligt toilet, ligesom man gør på Roskilde Festivalen, og så lader man folk gå ind og fixe.
Det er ikke sådan et sted, jeg ønsker.
Dette forslag behandler sundhedsrum.
Sundhedsrum er et sted, hvor man kan gå hen og få mere end bare et fix.
Det er et sted, hvor man kan få omsorg.
Det er et sted, hvor man under hygiejniske forhold kan indtage sine stoffer.
Det er et sted, hvor man bagefter kan få en snak og få et tilbud om at komme videre i behandling, og det er langt fra det begreb, som jeg hører, når jeg hører ordet fixerum.
Og så vil jeg sige: At sige om en pårørendeforening, Landsforeningen for Human Narkobehandling, at den jo også bare består af folk, der har givet op, synes jeg er en meget, meget hård dom.
Fru Birthe Skaarup spørger retorisk, om jeg ikke har hjerte for de pårørende.
Jeg har netop hjerte for de pårørende, men de pårørende er ikke enige om, hvilke midler der skal tages i brug på det her område.
Tværtimod tror jeg, at de - meget forståeligt - oplever en meget, meget stor afmagt.
Ligesom narkomaner og stofmisbrugere er meget forskellige, har de pårørende også meget forskellige holdninger til de her ting, og det synes jeg fru Birthe Skaarup skulle tage at anerkende frem for at spille plat.
Birthe Skaarup (DF), 2003-02-28:
I Sundhedsudvalget har vi haft foretræde af nogle mennesker, der netop har narkotikaen meget tæt ind på livet, og de fraråder det her.
Jeg er udmærket klar over, at der også kan være nogle forældre, der har givet op, men hovedparten af forældrene vil ikke have, at vi laver disse fixerum.
Det her forslag skal sælges ved, at det bliver kaldt sundhedsrum, og det vil i hvert tilfælde vi i Dansk Folkeparti ikke være med til. Jeg kan ikke lade være med at tænke på den industri, der står bag, at vi endnu en gang skal prøve på at legalisere
netop narkotika.
Vi vil i Dansk Folkeparti ikke tilslutte os forslaget, som jeg tidligere har sagt, med de begrundelser.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2003-02-28:
Jeg mener faktisk i høj grad, at jeg har hjerte for de pårørende, for de pårørende er desværre ikke enige om det her.
En anden pårørendegruppe har skrevet til mig, og jeg har videredistribueret det, at de kræver sundhedsrum til stofmisbrugere, men ikke hvilke som helst sundhedsrum, ikke fixerum, som mange kalder det i dag, nej, sundhedsrum, hvor man tager sig ordentligt af folk, hvor man ikke bare tilbyder et hurtigt fix, men hvor man også laver en opsøgende indsats, hvor man laver en indsats for at få folk videre i behandling.
Den type sundhedsrum ønsker de pårørende, jeg også har en tæt kontakt med.
Så jeg mener, at mit hjerte også brænder for de pårørende.
Jeg synes også, det er vigtigt at sige, at de pårørende er meget, meget vigtige, men de mennesker, som er stofmisbrugere og lever på gaden, banker mit hjerte altså også for.
Jeg kan godt forstå, det er hårdt at være pårørende til en stofmisbruger, der lever på gaden, men jeg bliver også nødt til at lytte til de stofmisbrugere og de stofmisbrugeres foreninger, der siger, at det her er noget, man ønsker.
Hvis vi skal snakke om, hvem der er tættest på miljøet, så tror jeg, stofmisbrugere nok er dem, der er tættest på det her liv på gaden, og ikke de pårørende, som ellers måtte ønske alt muligt godt for deres søstre, brødre og børn ikke mindst.
Birthe Skaarup (DF), 2003-02-28:
De ved, hvad det handler om.
Jeg synes, man skal tænke lidt over det her.
De har været inde i et helvede med deres børn, og de ser dem gerne ud af et misbrug.
Line Barfod (EL), 2003-02-28:
Mange har efterhånden erkendt, at den hidtidige narkotikapolitik har spillet fallit.
I mange år har man brugt store ressourcer både i Danmark og på verdensplan på politi, militær og fængsler, uden at det er lykkedes at bekæmpe narkoen.
Tværtimod stiger narkoproblemerne mange steder.
Det, der er godt for den ene, behøver ikke at være godt for den anden.
Men problemet er, at det ikke er alle, der er motiveret til behandling, og der kan gå noget tid, før de bliver motiveret, og vi skal finde ud af, hvilket liv de så skal have i den periode.
De vilkår, som vi i dag udsætter narkomanerne for, er umenneskelige og uværdige, hvad enhver kan overbevise sig selv om ved at gå en tur på Vesterbro og se på Maria Kirkeplads. Som flere har været inde på i dag, og som De Konservatives ordfører også udmærket udtrykte det, så er det en svær balance, vi står i i denne diskussion.
På den ene side skal vi fastholde målet om, at vi ønsker at hjælpe mennesker ud af misbrug, at vi ønsker at forhindre, at folk er i et narkomisbrug.
Det er det, der er vores overordnede mål, og det er vigtigt at blive ved med at holde fast i det.
Men på den anden side skal vi altså også sikre, at folk kan have nogle menneskelige og værdige forhold, indtil de bliver motiveret til behandling.
Det har socialministeren heldigvis erkendt ved flere steder at acceptere, at der på sociale institutioner kan indtages narko, uden at personalet griber ind, fordi man ikke mener, at det vil nytte noget i den situation, og fordi man ikke ønsker at sætte folk på gaden.
Venstrefløjen har kæmpet for det i mange år, og det kan forhåbentlig hjælpe mange.
I begyndelsen af 1990'erne blev der iværksat en massiv politiindsats, der forsøgte at stresse narkomanerne væk.
Man havde en idé om, at hvis man bare blev ved med at stoppe dem på gaden, blev ved med at tage narkoen fra dem, gjorde livet så ubehageligt for dem som muligt, så kunne det være, at de holdt op med at være narkomaner og gik i behandling i stedet.
Man kan sige, at det virkede til at fjerne nogle af narkomanerne, i den forstand at dødstallene steg drastisk, men det var næppe det nogen havde ønsket.
Spørgsmålet er, om vi ikke nu er kommet i den situation, hvor vi i stedet for den massive politiindsats skal sætte ind med en massiv social indsats ikke kun med behandling, men også med det opsøgende arbejde og med en social indsats, for at folk kan få et værdigt liv, indtil de bliver motiveret til behandling.
Hvis først de begynder at få det lidt mere menneskeligt og få lidt mere overskud, så kan det være, at de også begynder at tro på, at de kan klare en behandling, og at de vil kunne klare et liv uden stoffer. I hvert fald vil den massive sociale indsats, herunder sundhedsrum, kunne have den virkning, at den redder liv, og det er vel ikke en helt dårlig effekt.
Naser Khader (RV), 2003-02-28:
Vi har efterhånden haft en grundig og omfattende debat om sundheds- eller fixerum for visse stofmisbrugere i den brede offentlighed.
Dermed er tiden efter min mening moden til, at debatten nu har nået dette konkrete stadium i Folketingssalen.
Min indstilling som medforslagsstiller kan overordnet sammenfattes med ét ord: humanisme.
Det er gennemgående et radikalt synspunkt, at vi tager stilling ud fra hensyn til det enkelte menneske, i særdeleshed vil vi ikke opretholde reglerne for reglernes egen skyld eller for at kunne opnå den tilfredsstillelse, det er for nogen at overholde reglerne. Den nuværende tilværelse, som disse stofmisbrugere lever, er uanstændig.
Det er medmennesker i en håbløs og for dem uoverskuelig situation.
Enhver, der har set det med egne øjne, ved, hvad jeg taler om, og det bekræftes i øvrigt også af de fleste af dem, der arbejder til daglig i miljøet. Ud fra denne betragtning er det nærmest en etisk fordring at gribe ind og hjælpe disse mennesker, der befinder sig i denne ulykkelige situation.
Til dette er det også vigtigt at understrege, at der er tale om et frirum under kontrollerede omstændigheder på forsøgsbasis.
Stofmisbrugernes indtagelse af stoffer vil ske under overvågning af sundhedsfagligt personale, dvs. personale, der er eksperter i netop denne type problemer og har stor erfaring med omsorg og skadesreduktion.
Derfor er der heller ikke tale om første skridt mod en glidebane, eller at man skyder hul i den øvrige lovgivning og indsats mod narkotikamisbrug.
Med sundhedsrummene får man tværtimod, ud over at man giver misbrugerne et bedre liv, etableret en vedvarende kontakt og tillid mellem professionelle og misbrugere, som kan forbedre den øvrige sygdomsbekæmpende indsats, en indsats over for misbrugere, som ellers er uden for rækkevidde for det almene sundhedsvæsen.
Dermed er der heller ikke tale om, at sundhedsrummene skal erstatte de øvrige etablerede behandlingsrum og den øvrige indsats mod stofmisbrug.
De skal opfattes som et
supplement.
Men dette er ikke det samme, som at etablering af sundhedsrum vil være uden problemer.
Der er også gode grunde til eftertanke og omhu ikke mindst med at sikre os, at den nye lovgivning så vidt muligt mindsker muligheden for misbrug.
Dette skal ikke blot være et lovmæssigt frirum, det skal være afsæt til en positiv og langsigtet indsats over for denne gruppe mennesker.
Afslutningsvis vil jeg pointere, at dette ikke er en perfekt verden og dermed heller ikke en verden, der er gearet til perfekte løsninger, men vi kan prøve at gøre den til den bedste af realistisk mulige verdener.
Til dette må vi optimere de forhåndenværende alternativer i forhold til de givne omstændigheder.
Sundhedsrum er et initiativ i denne retning.
Kamal Qureshi (SF), 2003-02-28:
Den her diskussion om narkomaners tilstand er noget, som er meget svært for mange af os i hvert fald at adskille fra mange af de oplevelser, vi selv har haft med det.
Jeg har selv som læge stået i skadestuer, og der har det været sådan, at der har vi haft sådan nogle særlige rum til de narkomaner, der kom ind, fordi de oftest var i en så kummerlig tilstand, at det var meget svært at sige, at de skulle vente i et almindeligt venteværelse, dels fordi man godt ved, at mange af dem, som den radikale ordfører også var inde på, har smitsomme sygdomme på grund af deres misbrug, dels simpelt hen også, fordi mange af narkomanernes tilstand er så forfærdelig, at det er noget, der skal tages særligt hensyn til. Et eller andet sted kan man godt få indtryk af i store dele af debatten, at vi egentlig helst, hvis vi ikke kan bekæmpe narkomisbruget, vil undvære at skulle se på narkomanerne, i hvert fald forholde os til dem, fordi det er så ubehageligt at se på, og fordi det nogle gange kan være så håbløst at tænke på, hvad man gør ved det.
Det gælder også, når jeg tænker tilbage på de voldsomme bylder, som jeg og mine kolleger har været med til at fjerne på nogle af de narkomaner, man har fået ind, som havde brugt regnvand og vand, der lå i vejkanterne, og alt muligt andet ubehageligt.
Mange af dem får amputeret arme og ben på grund af de her måder at stikke sig på for slet ikke at tale om, at mange af dem dør af det.
Hvor mange gange har jeg og mine kolleger ikke stået på sygehusene og haft det ønske, at man kunne sørge for at få tilbudt de her personer nogle forhold, som kunne gøre, at de kom ud af den her afhængighed og fik
noget værdighed tilbage, så de i hvert fald fik noget styrke til at kunne blive så selvstændige, at de også kunne sige fra i forhold til deres forbrug.
Der er nogle meget, meget gode undersøgelser fra Rigshospitalet, hvor man har kørt forsøg omkring gravide narkomaner, og alene det, at man gik ind og gav dem en ren bolig, udelukkende det, man gjorde intet andet, betød, at deres børn blev født med en fødselsvægt, der var tæt på den gennemsnitlige fødselsvægt for nyfødte.
Vi ved, at forsøgene fra Tyskland f.eks. viser, at selv om der i nogle af de her brugerrum har været 5.426 tilfælde af overdosis, så er der ingen personer, der er døde af det, hvor vi i Danmark jo på årsbasis har 200-350 narkorelaterede dødsfald for slet ikke at tale om alle de amputationer og bylder og andet ubehageligt, som narkomaner udsættes for.
SF er meget kraftig tilhænger af enhver form for tiltag for netop at give narkomanerne nogle bedre forhold og prøve at undgå de skader, som deres misbrug fører med sig på deres sundhed og på deres omgivelser og i deres hverdag.