Peter Duetoft (CD), 1999-09-07:
I CD har vi den opfattelse, at en skat enten skal afspejle
folks indtægtsniveau, eller også skal den afspejle deres forbrug.
En skat, der rammer mennesker socialt skævt, fordi det er et spørgsmål om, hvor de bor, i stedet for et spørgsmål om, hvilken evne de har til at betale skat, er urimelig. Derfor er CD imod lejeværdibeskatningen, men vi erkender, at den koster nogle penge at fjerne, og derfor er det vores opfattelse, at når man starter på det, kunne man starte med at lægge et loft over den, sådan at der ikke kom evindelige stigninger, og så kan man over en årrække aftrappe den efter de økonomiske muligheder, der er.
Eksempelvis er det jo sådan, at der heldigvis er så meget fremdrift i samfundet - hvad man jo også har kunnet se her i dag - at der faktisk kommer øgede indtægter til staten på en række områder, og det betyder så, at der vil blive penge til at nedtrappe lejeværdien.
Fjerne den over en nat kan man ikke, og det vil CD heller ikke love at vi gør, men et loft over og en aftrapning.
det andet.
Hvis der var nogen, der for 15 år siden havde sagt til mig, at jeg på et tidspunkt ville komme til at opleve en socialdemokratisk finansminister fremsætte et borgerligt finanslovforslag, så ville jeg have rystet på hovedet; men det har den socialdemokratiske finansminister altså.
Læser man oversigten over finanslovforslaget, så taler finansministeren om, at man skal afvikle gæld.
Han taler om en effektivisering i det offentlige, han taler om, at der ikke er plads til mere frihed, han taler om, at der ikke må være for store lønstigninger, og han afviser nye skattefinansierede udgifter.
Hvis ikke det er hovedlinjerne også i et borgerligt finanslovforslag, så må man kalde mig Mads, og på nogle af områderne er jeg lige ved at sige, at finansministeren er blevet måske endda for borgerlig.
Går man så et skridt ned til en række af de praktiske forslag, ja, så er der jo lidt malurt i bægeret.
Der er udgifter for erhvervslivet, der er reklameafgifter, og der er flere ting, som vi ikke kan lide.
Men det ændrer ikke noget ved, at hovedlinjen er en meget midtsøgende finanslov, der burde gøre det meget let at indgå et finanslovforlig med Venstre og De Konservative, og jeg vil da håbe, at finanslovforhandlingerne ender dér, for CD har jo stadig væk den holdning, at den politiske bredde giver stabilitet, at samarbejdet mellem borgerlige og socialdemokrater fører til, at mennesker i dette land tør investere, tør løbe en risiko, tør tage et skridt fremad til gavn for hele samfundet og specielt naturligvis til gavn for den velfærd i samfundet, som vi ønsker.
I virkeligheden er den allerbedste gave, vi kan give erhvervslivet, måske den politiske stabilitet, der gør, at det kan planlægge.
En af hoveddiskussionerne for os i dette finanslovforslag vil blive spørgsmålet om aktivering af de arbejdsløse.
Vi vil godt rejse spørgsmålet, om den aktivering, som vi ser i dag, er den rigtige vej at gå.
Vi ved, at der er servicekrav på ældreområdet, vi ved, at der er det på børnepasningsområdet, vi ved, at der er det på hjemmehjælpen, og vi ved, at der er det i folkeskolen.
Tror man virkelig, at man ved den aktivering, som man er i gang med i øjeblikket, får en 55-årig uden særlig høj uddannelse tilbage på arbejdsmarkedet ved at give vedkommende et kursus i edb?
Tror man virkelig, at det er en specielt positiv holdning over for højtuddannede, eksempelvis en jurist, som aktivering at få et kursus, hvor vedkommende skal lære at udfylde jobansøgninger? I mange, mange tilfælde føles aktiveringen i dag som pjat, den føles som noget, der ikke bringer mennesker videre, og med den gruppe mennesker, ikke mindst aldersmæssigt, der er ude i arbejdsløshed nu, er det et spørgsmål, om en række af de tilbud, der gives, overhovedet har den effekt, som man ønsker.
Derfor er CD tilhænger af, at man opretter en række faste servicejob inden for ældreforsorgen, inden for børneområdet, inden for folkeskolen, hvor man for den udgift, som dagpengene og aktiveringspengene tilsammen andrager, kan dække lønudgiften.
Hvis nogen er bange for, at det skal blive en permanent udvidelse af den offentlige sektor, så lad os da sige
Så vi vil bede om, og det er i øvrigt et krav, som SF og CD i fællesskab i Finansudvalget har stillet til regeringen, at denne situation bliver en af de centrale hjørnestene i forhandlingerne om finansloven.
Det andet område, jeg vil nævne, er kassetænkningen.
Regeringen skriver i sit finanslovforslag og i oversigten over det, at den vil have en effektiv brug af de offentlige midler.
Det kan vi helt skrive under på, og naturligvis vil det være rart, at de skattepenge, man kradser ind, bliver brugt så effektivt som muligt.
Men der er altså en side, regeringen så ikke rører ved, og som er med til at sørge for, at pengene ikke kan bruges så effektivt, og det er denne kassetænkning mellem kommuner, amt og stat.
Vi ved det f.eks. fra samspillet mellem det sociale system og hospitalssystemet.
Jeg har flere gange her fra Folketingets talerstol nævnt, og jeg vil gerne gøre det igen i dag, samspillet, eller modspillet er det vel nærmere, omkring de sindslidende, hvor man nedlægger senge i hospitalssystemet, flytter folk over til en kommunal social indsats, der så ikke gøres, hvorefter folk ryger tilbage på hospitalet og bliver svingdørspatienter.
Kommunerne mener ikke, det er noget, de skal bruge penge på, amterne mener ikke, det er noget, de skal bruge penge på, og så farer folk frem og tilbage.
Sådan kan vi sted efter sted se, at sammenstødene mellem stat, amt og kommune skaber en sådan tænkning.
Her i sommer var jeg på et tidspunkt ved at skvatte ned af stolen, da jeg hørte - men tilsynsrådet, eller også var det ministeriet, var da heldigvis gået ind i det - at Århus Kommune, tror jeg det var, havde opfordret 50 udlændinge til at søge politisk asyl, for så ville staten nemlig betale halvdelen af udgifterne, i stedet for at det var kommunen, der sad med alle udgifterne.
Det er jo et utroligt synspunkt at begynde at tænke i kasser på den måde; men det gør man på en lang række områder.
Derfor vil vi da gerne opfordre regeringen til at starte en drøftelse, ikke en studiekreds, men en drøftelse, af, hvor de her problemer ligger, og hvordan vi kan komme dem til livs, for det er en væsentlig side af effektiviseringen af det offentliges udgiftsside.
På erhvervssiden er det vores opfattelse, at man stadig væk skal nå længere i forbindelse med de administrative byrder for erhvervslivet.
Vi skal stadig væk kunne se et erhvervsliv, der kan bære vores velfærdssamfund.
Det er det, der skal tjene pengene, som vi andre så kan bruge på alt det gode, vi gerne vil for forskellige mennesker.
Der er altså flere steder i finanslovforslaget, vi er nødt til at kigge på det.
Jeg vil gerne her nævne, at vi under de drøftelser er nødt til at drøfte rejsediætordningen, der er med til at ødelægge en del af vores eksportindsats, bl.a. for rejsemontører.
Den aftale er vi nødt til at kigge på igen, sådan at der kommer nogle ordentlige regler, der gør, at det danske erhvervsliv faktisk kan konkurrere på sin service ved forskellige udenlandske ordrer, noget, det har klaret sig på hidtil, men som regeringen har været med til at ødelægge.
Politiforliget havde vi en lille drøftelse af i formiddag.
Det skal efter vores opfattelse gerne være 4-årigt.
Vi vil gerne diskutere forholdet mellem politiansatte og kontorpersonale, om de politiuddannede i dag faktisk udfører arbejde, som kontorpersonale kunne gøre.
Vi vil gerne se på nogle arbejdsgange i politiet, og så er det klart, at vi også gerne vil have et mere synligt politi, som det er nævnt af flere her i dag i forbindelse med bandekriminaliteten.
Men lad mig lige advare en enkelt gang: Jeg tror ikke på, at bandekriminaliteten bliver klaret ved, at man sender flere betjente på gaden.
Det kan godt være, at man i perioder skal gøre det, for at et synligt politi kan virke præventivt, men det viser sig jo øjensynlig, at det er et tættere samarbejde mellem politi, sociale myndigheder og eksempelvis forældre, der gør, at disse problemer kan løses.
På trafikområdet ser vi frem til drøftelsen om jernbanen.
Hvad skal der her til af økonomi?
Vi undrer os, ligesom andre har gjort det, over, at der ikke er afsat penge til motorvejene, men det vender vi vel også tilbage til.
Så er der jo naturligvis en CO2-diskussion, og dér er det stadig væk vores holdning, at man skal lokke mennesker til at bruge kollektiv transport, men at man ikke skal straffe dem, fordi de kører i bil.
I sommerens løb har der været en række diskussioner om flygtningeadministrationen.
Hovedindsatsen på det område har været en diskussion af de skøn, der udøves i Udlændingestyrelsen.
De skøn er horrible, og hr. Jørgen Estrup og jeg har måske i al beskedenhed været dem, der var bannerførere for en kamp for, at man skulle udøve nogle ordentlige og menneskelige skøn både i forbindelse med ægteskaber og da også i forbindelse med besøgsvisum til Danmark.
Man skal ikke komme og undskylde en dårlig arbejdsgang eller
nogle dårlige skøn med, at man ikke har de ressourcer, der skal til.
Vi må naturligvis sørge for, at der er det system, der skal til, og derefter må vi forvente, at beslutningerne så er i orden.
På uddannelsesområdet vil vi gerne se lidt på folkeskolen - den koster jo penge - og også kigge på eksempelvis en arbejdsmiljølov.
Det kan også godt være, at der skal økonomi i det, men det må vi vende tilbage til under forhandlingerne.
Voksen- og efteruddannelsesreformen skal jeg ikke sige meget om.
Derfor er det vigtigt, at vi stadig væk har et effektivt efteruddannelses- og voksenuddannelsessystem.
Vi er ikke meget for, at det skal blive dyrere for de mindre virksomheder, men lad os kigge på, hvad regeringen spiller ud med, når folketingsåret starter.
Her har vi ikke nogen sådan fundamentalistiske holdninger, men vi vil dog alligevel sige, at vi jo skal sørge for, at mennesker kan blive efter- og voksenuddannet så godt som muligt.
Det er jo en kendsgerning, at serviceønskerne ligger i kommunerne i øjeblikket.
Det er en kendsgerning, at lige meget hvor meget vi heroppefra snakker om skattetryk og siger, at det er for højt, og hvad ved jeg, så er det danske skattesystem og den skat, der betales i Danmark, ikke udtryk for 179 masochistiske folketingsmedlemmers eller nogle kommunalbestyrelsesmedlemmers eller amtsrådsmedlemmernes sære følelser.
Det er udtryk for, at der i befolkningen er et ønske om, at nogle opgaver skal løses.
Det kan være, at det er meget let som 22-årig at stille sig op og sige, at der ikke skal være nogen plejehjem, men på et eller andet tidspunkt bliver ens forældre så gamle, at de har brug for det plejehjem, og så får piben så sandelig en anden lyd.
Det samme med børnepasningen, det samme med sygehusene, det samme det ene sted efter det andet.
Det er meget let abstrakt at sige, at her skærer vi ned, her gør vi sådan, og her gør vi sådan, men sandheden er, at der er et behov for de her ydelser.
Derfor må vi have en diskussion, vil jeg sige til finansministeren, om det stadig væk er rimeligt at køre kommunerne i så stramme tøjler, som regeringen har lagt op til i flere år og er blevet rost for; men regeringen bliver jo også ved med at lægge op til, at der stort set ikke må være nogen stigninger i kommunerne.
Vi er nødt til at diskutere, om det ikke er rigtigt, at kommunerne får noget af deres selvbestemmelse tilbage, således at hvis der er et massivt ønske i en kommune om nogle tiltag, der koster penge, siger man til kommunen og kommunalpolitikerne: Det må I så stå til ansvar for; det er jer, der udskriver skatterne her.
Jeg ved godt, at finansministeren har en masse fine grafer og teorier og sikkert har meget ret i meget af det, men det er af mange grunde utilfredsstillende, at man har kørt kommunerne så stramt.
For det første giver det utilfredshed i befolkningen, og for det andet er jeg altså dødtræt af, når jeg kommer rundt i landet, at få at vide, at det er også Folketinget og regeringens skyld, at de ikke må gøre sådan og sådan, for de ville i virkeligheden gerne gøre det meget bedre for alle mennesker.
Jamen så lad dem dog tage ansvaret for det og lad os prøve at se, om vi ikke kan give dem bare lidt større rammer for fremtiden end dem, vi har givet nu.
Jeg synes selvfølgelig ikke, at vi i forbindelse med finansloven skal låse os fast, for det gør, at finansministeren ved bloktilskudsdiskussionerne til næste år ikke kan bevæge sig, men jeg synes godt, vi kan tage en principiel diskussion om, hvorvidt den vej, som man har gået flere år, er den rigtige at gå, eller om det ikke giver et for stift system.
Kulturpolitikken har jo altid været vigtig for CD.
Det er den stadig væk, og vi glæder os da også over, at kulturbudgetterne ser rimelige ud.
Der er dog ét punkt, som jeg gerne vil nævne, og det er, at vi nu har lavet en fin og flot beslutning om Det Kongelige Teater.
Den er CD glad for.
Vi er også glade for den konstellation, der gennemfører den, nemlig regeringen, De Konservative og CD.
Alt det er flot og nydeligt.
Vi har også lavet en 4-års-plan.
Vi stiller nye krav til samarbejdet om fællesforestillinger mellem de forskellige kunstarter og alle de her forskellige ting, og det er også flot, men det bekymrer os en lille smule, og vi synes, det er meget ulogisk, at man så samtidig pålægger Det Kongelige Teater nogle sparekrav.
Vi er altså nødt til - det ved
finansministeren i øvrigt godt, for det har jeg hvisket ham i øret i forbindelse med aftalen - under finanslovforhandlingerne også at snakke lidt om, hvorvidt det nu er så rimeligt igen, og der står da også i aftalen, at man i den her sammenhæng skal forhandle for at sætte sparekravet væsentligt ned, som der står i aftalen.
Så vi ser frem til også at møde finansministeren om det.
Ulandspolitikken har været nævnt flere gange i dag.
Jeg synes, den bliver nævnt på en underlig negativ måde.
Den bliver nærmest mødt, som om den er en pestilens, og som noget, man helst vil undgå, og som man nærmest har af nød.
Sandheden er vel, at vi ikke kunne leve op til de tanker, vi har i vores samfund, til vores kulturbaggrund og til vores holdning til andre mennesker, hvis vi lukkede Danmark ude fra verden og sagde: Ulandspolitikken, bistandspolitikken, det er ikke vores problem.
Jeg er en af dem, der er helt overbevist om, at selv om vi er et lille land, så ville det få en virkning rundt om i langt større lande, hvis Danmark bremsede sin bistandshjælp på ulandsområdet. Jeg er overbevist om, at den psykologiske effekt af, at vi bremsede, ville forplante sig til andre lande, som måske i forvejen er mere skeptiske, og som så ville sige: Nå ja, når de kan, så kan vi også.
Derfor er vi ikke vildt betaget af den sammenkobling, der er mellem danske økonomiske problemer og danske forhold og så de penge, vi bruger på ulandsområdet.
Vi mener, det er en forpligtelse med det verdenssyn, vi har, at være med til at hjælpe mennesker, der er i nød, og som er udsat for stor fattigdom og lever et liv, som de fleste danskere ikke kan forestille sig, medmindre de har været ude i de dele af verden og set det.
Enhver, der har været i Afrika, enhver, der har været i store dele af Asien, ved, hvor meget fattigdom og hvor meget elendighed der er.
Vender vi så tilbage til Danmark, hører vi en diskussion om 25 øre her og 25 øre dér og: Uha, hvor går det hele dog ringe.
Der er mennesker i det danske samfund, der ikke har det godt.
Der er ydergrupper i det danske samfund, som er pressede, og som er stedbørn i velfærdssamfundet, men det er ikke nødvendigvis af økonomiske grunde, det er sådan; det er af mangel på vilje.
Det er, fordi systemet ikke altid er skruet ordentligt sammen; kassetænkning er her et af eksemplerne.
Det er ofte, fordi viljen ikke er til stede til at hjælpe de pågældende, og ofte er det, fordi man gør dem til et tabu og skubber dem til side følelsesmæssigt i stedet for at skabe dem et fællesskab.
Det er ikke primært et økonomisk problem, vi står med i Danmark, og derfor er det altså underligt, at vi så med vores luksusdiskussion skulle sende et signal ud om, at vi ikke, som vi plejer, vil hjælpe mennesker i den tredje verden.
Det er for mig at se et udtryk for snæversyn og egoisme
Det er også snæversyn og egoisme, der af og til præger den offentlige debat.
Vi hører om det, jeg får breve om det, og jeg tror, andre medlemmer af det høje Ting får nøjagtig de samme breve, som jeg får, nemlig dem med: Hvordan kan du dog sige, at flygtninge skal behandles ordentligt?
Min bedstemor på plejehjemmet får ikke mere end én ret mad.
Det er jo et
både-og.
Det er et både-og, at vi skal behandle vores ældre, vores sindslidende, vores handicappede, vores andre udsatte grupper ordentligt, men det har vi også kræfter til, samtidig med at vi påtager os den opgave, det er, at hjælpe nogle mennesker, der kommer her til landet, og som trænger til beskyttelse.
Vi nægter i CD, at der er det modsætningsforhold mellem danskere og udlændinge, eller at der er det modsætningsforhold mellem ulande og os.
Vi mener faktisk, at vi har en fælles opgave, der skal løses, og vi har en fælles opgave, der går ud på, at lige så vel som det var rigtigt, at vi i det danske samfund for 100 år siden blev enige om, at det danske samfunds stabilitet byggede på, at der var social lighed, retfærdighed og rimelighed, og at mennesker ikke blev tvunget ud i desperation og ulykke ved, at de ikke havde nogen fremtidsmuligheder, lige så vel er det sådan på verdenssamfundsplan i dag, at social skævhed, ulighed, desperation og fanatisme i virkeligheden er med til at skabe konflikter, skabe ulykker og på længere sigt skabe langt, langt, langt større problemer for det danske samfund, end om vi skal give en halv milliard kroner mere eller mindre i ulandsbistand i år 2000.
På længere sigt kan det blive langt større regninger, der skal betales, og derfor denne vægtning i en finanslov.
Derfor er det, at man ikke skærer i ulandsbistanden; derfor er det, at man stadig væk sætter midler nok af både til integration og til at modtage de fremmede i dette land på en rimelig måde.
Det er i virkeligheden de holdninger og de penge, der skal til for at sikre, at det danske samfund har
Sådan hænger det efter CD's opfattelse sammen.
Der er som sagt ingen modsætningsforhold her.
Der er et ønske om at bruge pengene effektivt, men der er også i CD et ønske om, at den offentlige sektors og samfundets opgaver bliver løst.
Vi tror, at det er en illusion, og vi tror, at det er urealistisk.
Vi tror faktisk, at de danske vælgere, de danske borgere, godt er klar over, at vil man have varen stabilitet, vil man have varen en god offentlig service, så koster det nogle penge, og dem er vi nødt til at bruge. Til gengæld skal de bruges så godt som muligt.
Men vi skal da nok gå pænt ind i forhandlingerne.
Vi har som sagt nogle hjørnesten, vi vil gå efter, dem har jeg prøvet at ridse op her, og så glæder vi os da til de næste par måneders hyggelige samvær med finansministeren.