Peter Duetoft (CD), 1997-12-10:
Jeg bliver altid så opstemt, når jeg hører hr. Keld Albrechtsen.
For det første var det jo dejligt at få klart at vide, at man siger nej til Amsterdam for at kunne påbegynde udmeldelsesprocessen fra dansk side.
Jeg tror, det vil undre nogen nogle steder, at det er det, et nej skal spændes for, men det er godt, at det bliver sagt.
For det andet bliver jeg altid så optimistisk, når jeg suger alle de negative scenarier om katastrofer, og hvad ved jeg, til mig. Jeg tænker ved mig selv, at stort set hver eneste gang, hr. Keld Albrechtsen siger, at Europa er ved at udvikle sig til en katastrofe, går udviklingen i den retning, jeg gerne vil have.
Alt det med tættere samarbejde og stærkere bindinger til hinanden og mere Union er jo netop det, jeg gerne vil have, så ih, hvor jeg egentlig håber, at Enhedslisten har ret i den analyse, for så går Europa i hvert fald den rigtige vej.
At hr. Keld Albrechtsen så ikke bliver tilfreds, er der jo ikke noget at gøre ved, men Europa går i hvert fald i en retning, som er mere fornuftig end i retning
mod det underlige, splittede Nationalisteuropa, Enhedslisten står for
Jeg vil godt sige tak til udenrigsministeren og statsministeren for besvarelserne i dag, og jeg er også en af dem, der måske undrer sig en smule over, at debatten ikke er et tilløbsstykke.
Men jeg trøster mig med, at journalisterne nok sidder oppe ved deres små højttalere og hører hele debatten, for så er det jo fint nok.
Det kunne være, at Folketingets Præsidium måske skulle overveje at gøre en EU-debat til en aftenforestilling i den forstand, at man jo ikke kan forlange, at der skal være fuldt på tilhørerpladserne på et tidspunkt, hvor alle mennesker er på deres arbejde.
Det kunne godt være, at Folketingets arbejdsform i denne type debatter op mod afstemningen skulle være sådan, at man slog lidt på tromme for dem og sagde, at nu holder Folketinget faktisk møde på et tidspunkt, hvor almindelige mennesker også kan overvære det, fordi de har mulighed for at komme herind.
I takt med at regeringen har fået flere i arbejde, er der også færre, der har tid til at sidde herinde og høre på debatterne, og det kunne være, vi skulle tage konsekvensen af det.
Så skal jeg understrege, som jeg har gjort så mange gange før, at for CD er det politiske mål et samlet Europa.
For os har det været drivkraften i vores tro på Fællesskabet.
Vi tror stadig på den gamle tanke, der opstod efter Anden Verdenskrig, om, at man skal binde landene så tæt til hinanden, at de taler med hinanden i stedet for at slås med hinanden, og det er jo en kendsgerning, at først EF og nu EU har været en politisk succes.
Vi har fået højere velstand, vi har fået stabile demokratier, og vi har haft et fredeligt Vesteuropa som følge
af Europatanken
Det er netop den indfaldsvinkel, der gør, at vi siger, at de instrumenter, der hjalp i Vesteuropa, kan selvfølgelig også hjælpe i Øst- og Centraleuropa.
Det er derfor vores opfattelse, at åbningen mod øst er forudsætningen for en forsat fredelig udvikling i det samlede Europa, og vi er tilfredse med Amsterdamtraktaten.
Vi ville gerne være gået videre på nogle områder, men vi kan bestemt med glæde stå bag den.
Der er en række fremskridt, beskæftigelsen er kommet med, Europa i en mere dagligdags form er kommet ind, og alt det gør, at EU bliver mere jordnær i sit arbejde og kommer tættere på borgerne.
Men det, der måske er det allervigtigste for os med hensyn til Amsterdam - og her er jeg beklagevis uenig med den del af SF, som hr. Holger K. Nielsen repræsenterer - er, at Amsterdam er en kulisse for det, der er det helt centrale og helt væsentlige, nemlig åbningen mod øst. Hr. Holger K. Nielsen sagde for ikke så længe siden her fra talerstolen, at han var uenig i præmisserne, altså at Amsterdam skulle være forudsætningen for udvidelsen.
Jeg respekterer, at hr. Holger K. Nielsen har den mening, men jeg synes ikke, han husker, hvordan historiens gang har været.
Jeg synes, han glemmer, at i glæden og rusen og jubelen efter 1989, da Muren faldt, besluttede man på et EU-topmøde, at man ville åbne mod Øst- og Centraleuropa, men man gjorde åbningen betinget af, at der skete ændringer i Maastricht, altså at der skulle tages yderligere skridt.
Det kan godt være, at Amsterdam ikke er det ideelle på dette område.
Men min påstand er, at hvis man ikke står ved Amsterdam og dermed det skridt, der blev vedtaget dengang, vil en række lande i EU sige, at så er forudsætningerne for åbningen mod Øst- og Centraleuropa faldet bort.
Det handler ikke om jura, det handler om politik, det handler om, at nogle lande har opstillet nogle forudsætninger for at åbne mod Øst- og Centraleuropa.
Jeg mener ikke, det er nogen hemmelighed - og det tror jeg også hr. Holger K. Nielsen vil bekræfte - at der er steder i EU, ikke mindst i de sydeuropæiske lande, hvor lysten til at åbne mod Øst- og Centraleuropa har ændret sig til en ulyst, fordi man i de lande anser Nordafrika og Middelhavsområdet som det største sikkerhedsproblem.
Det vil altså sige, at man med et nej til Amsterdam ruller tilbage og siger, at nu skal der startes forfra.
Man vil stå i en anden politisk situation i Fællesskabet, end man gjorde efter Murens fald, nemlig i den situation, at man spørger: Skal vi overhovedet åbne mod Øst- og Centraleuropa?
Man giver mulighed for en diskussion, som går i en negativ retning, og jeg mener, det ikke mindst på grund af vores placering i Europa ville være en katastrofe for Danmark, hvis det igen kom til en diskussion om Øst- og Centraleuropaåbningen og den sikkerhedspolitiske indfaldsvinkel.
Deri er jeg enig med adskillige ordførere.
Hvis udviklingen pludselig blev rullet tilbage, så man sagde, at nu skulle vi rent sikkerhedspolitisk koncentrere os om et andet sted, ville det efter min mening være nationalegoistisk, hvis jeg må sige det sådan. Set fra et nordisk synspunkt, et dansk synspunkt, et svensk synspunkt, et finsk synspunkt, et tysk synspunkt ville det være en katastrofe, og det er det, CD frygter.
Slår vi ikke til nu, siger vi ikke ja til Amsterdam, og får vi ikke processen med åbningen i gang nu, spiller vi fandango med den og risikerer, at den slet ikke bliver til noget, og dermed render vi ind i alle de sikkerhedsproblemer, som kan blive en realitet.
Jeg mener, at man hos negativisterne, som jeg vil kalde dem, overser den politiske proces, der ligger bag åbningen mod Øst- og Centraleuropa i EU-fællesskabet, og at man tror, det hele har noget med jura at gøre.
I CD mener vi også, det er vigtigt, at alle de nye lande, der gerne vil optages i Fællesskabet, alle sammen får følelsen af, at de både er velkomne og er med i en proces, og derfor støtter vi 100 pct. regeringens ønske om, at forhandlingerne skal starte med alle landene på én gang.
Men vi må også sige - og det har regeringen vel også mere end antydet - at det ikke betyder, at alle landene skal være færdige på én gang.
Det ville være et urealistisk krav at stille.
Det er helt logisk, at man starter samtidig, men nogle bliver tidligere færdige end andre, og det kan måske også skyldes overgangsordninger, og hvad ved jeg.
Sådan er det naturligvis.
I CD støtter vi meget føroptagelsesstrategien, og vi vil godt opfordre regeringen til at styrke og støtte alle de instrumenter, der overhovedet kan tænkes at være nødvendige, for at de nye lande rent politisk kan blive indlemmet i EU-fællesskabet.
Om det skal være konsultationer eller fælles møder, eller hvad ved jeg, skal jeg ikke blande mig i her, men bare sige, at for os er det utrolig vigtigt at få slået fast, at de er en del af og skal føle sig som en del Fællesskabet, de senere ønsker at kunne blive fuldgyldige medlemmer af.
Flere ordførere har rejst spørgsmålet, om der er råd til det, osv., og svaret har været: Det har vi, vi har ikke råd til at lade være med at åbne mod Øst- og Centraleuropa!
Jeg vil i al stilfærdighed bare sige, at det er jeg enig i, og jeg mener, vi her i Danmark f.eks. er nødt til at tage en diskussion om åbningen, der også omfatter det spørgsmål, om der vil blive flyttet arbejdspladser.
Det kan godt være, det sker, men flytter arbejdspladserne ikke også, hvis de lande er uden for Fællesskabet?
Er det ikke sådan, at virksomheder allerede i dag flytter til Polen og til andre lande?
Jo, men forskellen er jo, at som medlemmer skal de lande følge en række regler, vi også har, og dermed ville konkurrencen blive fair, mens det i dag er jungleloven, der hersker.
Jeg mener også, det bliver vigtigt at få slået fast i den debat, der kommer, at vi ikke har råd til at lade være med at udvide mod øst - ikke kun af sikkerhedspolitiske, men også af økonomiske grunde.
Jeg mener, det er meget vigtigt at få slået fast, at hvis Danmark sørger for, at EU siger nej til udvidelsen - og det kan vi gøre ved at sige nej til Amsterdamtraktaten - vil det føre til en økonomisk stagnation i Øst- og Centraleuropa, der vil føre politisk fanatisme med sig.
Den historiske udvikling i Europa viser, at det vil blive resultatet, og det vil være en skuffelse, der vil bevirke, at de vil vende sig væk fra Vesteuropa og forsøge mere eller mindre pudsige alliancer, som vil give endnu en stimulering af den fandenivoldske nationalisme, som jo har præget den del af Europa i årtier.
Jeg vil godt slutte min ordførertale med at sige, at alle disse nationalister i Danmark, der drøner rundt og fortæller, at Danmark kan klare sig selv, og nu skal vi have nationalstaten, og nu skal vi det ene, og nu skal vi det andet, støtter i virkeligheden en politik, der på europæisk plan genopliver den nationalisme, der i dette århundrede har kostet millioner af mennesker livet i to verdenskrige.
Millioner af mennesker døde, fordi nogle troede, at de var bedre end naboen, i stedet for at samarbejde med naboen.
Det er det, Europatanken gjorde op med.
Det er Europatanken, vi skal have bredt ud til en større del af Europa, og det er præcis det, diskussionen handler om op til Amsterdamafstemningen den 28. maj: Vil Europa gentage fortidens ulykker og fejltagelser, eller vil man følge den vej, der trods alt i en lang årrække har vist sig at føre til et godt resultat?