Pernille Frahm (SF), 1998-12-08:
Der mangler redelighed i debatten om unionsudviklingen, og debatten i dag har ikke været nogen undtagelse.
Ifølge det nationale kompromis var det partiernes ønske, at det skulle danne udgangspunkt for en ny diskussion i befolkningen om en mere fremadrettet europapolitik, og dette skulle jo ses i modsætning til det spor, som befolkningen den 2. juni 1992 tog afstand fra.
Også siden folkeafstemningen om Amsterdamtraktaten er der sket et skred, for dengang hed det, at de fire undtagelser stod fast »før, under og efter regeringskonferencen«, men »efter« har vi hele tiden vidst var et elastisk begreb, og elastik skal man som bekendt ikke købe i metermål af hvem som helst.
Derfor melder der sig nu et mere og mere presserende spørgsmål: Er »efter« slut?
Har regeringen planer om at udskrive en folkeafstemning om de danske undtagelser?
Vil det ske før eller efter valget til Europa-Parlamentet til sommer f.eks.? Hvis statsministeren stik imod alle de hidtidige løfter, f.eks. løfterne fra valgkampen, udskriver en sådan afstemning, vil vi i SF give ham kamp til stregen.
I de europæiske lande, der har været underlagt ØMU-kriterierne, og som ikke har haft en positiv økonomisk udvikling som f.eks. Danmark, har konvergenskravene medført en øget ledighed.
Og i en række af de nye ansøgerlande har forsøgene på at tilnærme sig de økonomiske spilleregler i markedet og i Unionen medført en social udstødning og fattigdomsudvikling, der har været ganske uoverskuelig for de nye demokratier. Vi forstår ikke argumentet om, at Danmark skal søge indflydelse ved at sidde med ved bordet i Centralbanken, for Centralbanken er en uafhængig og udemokratisk konstruktion, der skal prioritere prisstabilitet forud for alt andet.
Og de enkelte direktører i bankens ledelse skal forholde sig til, hvorvidt banken opfylder dette krav; de skal ikke forholde sig til kravenes saglighed i forhold til enkelte medlemsstaters eventuelle problemer som følge af den fastlagte politik.
Og en dansk bankdirektør i bankens direktion vil ikke betyde øget dansk indflydelse på politikken, for det eventuelle danske medlem af direktionen skal lægge sine nationale og politiske bekymringer i garderoben, før hun træder ind i direktionslokalet; alt andet vil være i modstrid med den opgave, hun har fået.
Her kunne jeg egentlig godt tænke mig at høre økonomiministerens syn på bankens politik, for hun efterlyser
Danmarks muligheder for indflydelse.
Men mener økonomiministeren ligesom SF, at renten skal styres af politikere?
Tilslutningen til ØMU bliver forsøgt fremhævet som en teknisk detalje, der bare vil lette erhvervslivets handel hen
over grænserne, og det kaldes en forenkling uden den større politiske betydning.
For ØMU'en er jo ikke bare et projekt, der handler om her og nu; ØMU'en fastlåser den danske valuta og binder Danmarks økonomiske politik til et projekt, der rækker langt ud over vores egen tid.
Det er vores børns og børnebørns muligheder for at føre en selvstændig politik - og
vel at mærke uden garanti for, at vi er økonomisk bedre stillede af den grund.
Et hovedargument for SF har været, at det samlede projekt, som ØMU'ens tredje fase er en del af, er en stadig tættere union.
For følgerne af den fælles mønt er jo ikke bare en fælles valutapolitik; skatter og afgifter, arbejdsmarkedspolitik og offentlige udgifter vil også blive inddraget.
Det drejer sig om, at hele den offentlige sektors finansiering og funktion, med andre ord hele den økonomiske politik, gradvis gøres til et unionsanliggende.
»Forskellen er ens«, er der nogle, der siger: Om Danmark vælger at følge Bundesbank eller Bundesbank i form af den fælleseuropæiske bank tager beslutningerne, kommer vel ud på ét.
Alle beslutninger har konsekvenser, og i særlige tilfælde kan konsekvenserne være af en sådan art, at beslutningen næsten giver sig selv, men man har muligheden, og man vælger selv.
Og der er forskel på at have muligheden for at tage en beslutning på grundlag af en vurdering af konsekvenserne og så slet ikke at have muligheden, og vi vil til enhver tid foretrække det første.
Men det betyder jo ikke, at den økonomiske politik i Danmark og EU ikke har vores interesse.
Der er en lang række initiativer, som vi mener at den danske regering kan tage, uanset om vi er med i ØMU'en eller ej.
Det er f.eks. vigtigt for os at skabe fælles minimumsstandarder for at undgå dumping, men den totale harmonisering, som tegner sig på stadig flere områder, fjerner indflydelsen og centraliserer beslutningsprocessen.
alle 15 medlemsstater på en aftale, som bl.a. indebærer, at den danske krone ikke svinger mere end plus/minus 2¼ pct. i forhold til euroen.
Så frygten for det frie fald er ganske ubegrundet. Til gengæld er der et stigende behov, som regeringen jo også giver udtryk for ved festlige lejligheder: Vi må have en anden økonomisk politik i Europa.
Og i forbindelse med forhandlingerne om Amsterdamtraktaten har bekæmpelsen af arbejdsløsheden haft en fremtrædende plads i debatten, og statsministeren har flere gange understreget, at nu, hvor socialdemokrater sidder i regering i det meste af EU, kan man se lyst på mulighederne.
Vi ser det som et meget presserende behov, at man sætter
en grænse for, hvor høj ledighed man vil acceptere, og der har tidligere, i Delorsplanen, været ideer fremme om at sætte et maksimum for ledighed, som ikke kunne overskrides, uden at det forpligtede i forhold til den økonomiske politik.
En af mulighederne er at opbygge fonde til at igangsætte arbejde eller i højere grad at bruge EU's strukturfonde til at sikre beskæftigelsen i EU, og her tænker jeg ikke på motorvejsbyggeri, men på grøn beskæftigelse.
Og gennem en fælles minimumsselskabsbeskatning vil man kunne standse den kasinopolitik, som ellers kan medføre, at nogle lande udvikler sig til erhvervsmæssige skattely på bekostning af andre europæiske lande.
Derudover anbefaler SF, at regeringen sætter ind med hensyn til fælles minimumsmiljøafgifter, herunder CO2-afgifter på erhvervslivet.
Vi opfordrer regeringen til at standse planerne om at få Danmark tilsluttet euroen og til i stedet at sætte ind med realistiske økonomiske projekter, som virker.
For at støtte en sådan politik, vil jeg på SF's vegne fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Idet Folketinget henviser til - at de danske undtagelser er udtryk for en ny langsigtet dansk europapolitik, og - ERM II-aftalen, som bl.a. sikrer Danmark et bånd på +/- 2,25 pct. ved valutakursudsving i forhold til euroen, konstaterer Folketinget, at der ikke er behov for at ændre ved den danske undtagelse i forhold til ØMU'ens tredje fase.
Folketinget opfordrer i stedet regeringen til at arbejde
for en økonomisk politik i Europa, som reducerer arbejdsløsheden og forbedrer miljøet.
Der skal i særlig grad arbejdes for, - at EU's medlemslande tilskyndes til at føre en politik, der nedbringer arbejdsløsheden, - at EU - f.eks. gennem brug af EU's strukturfonde - i samarbejde med medlemsstaterne øger den grønne beskæftigelse i Europa, herunder bidrager til den nødvendige udbygning af jernbanenettet og den vedvarende energi, - at der i EU fastsættes en fælles mindstesats på et højt niveau for selskabsskatten, og - at der i EU fastsættes en fælles mindstesats for en række miljøafgifter, herunder en CO2-afgift på erhvervslivet.