Per Stig Møller (KF), 2002-01-24:
Jeg vil gerne takke for forespørgslerne.
Folketinget havde jo, som det er nævnt, senest i november 2000 en debat om Mellemøsten.
I lyset af udviklingen siden da giver det jo, som hr. Jann Sjursen sagde, god mening at tage en ny drøftelse af, hvordan vi fra dansk side kan medvirke til at stabilisere forholdene i en region, der jo alt for længe har været præget af vold og terror.
Trods de vedholdende internationale mæglingsbestræbelser er situationen stadig fastlåst.
Tilliden mellem parterne er på nulpunktet, og udsigterne for fredsprocessen er ringere, end de har været længe.
Mitchellrapporten og Tenetplanen for sidste år, som begge parter accepterede, opregner de skridt, der er nødvendige for at bryde dødvandet og få gang i fredsforhandlingerne.
Spørgsmålet er, om viljen er til stede til at implementere dem. Begge parter sætter spørgsmålstegn ved, om den anden under den nuværende politiske ledelse er rede til at forlade konfrontationskursen. Og ingen af parterne har tillid til hinanden.
Kun et stærkt og enigt pres fra det internationale samfund kan tvinge parterne tilbage til forhandlingsbordet.
Den internationale kvartet bestående af repræsentanter fra USA, FN, Rusland og EU er et vigtigt element heri.
Kvartetten koordinerer propositionerne og udmeldingerne i forhold til Israel og i forhold til selvstyret.
Alle parter lægger stor vægt på dette samarbejde.
Det er herudover afgørende at opretholde den tætte dialog med de moderate arabiske nabolande.
Den amerikanske mellemøstudsending Anthony Zinni aflagde besøg i regionen i begyndelsen af januar i år.
Hans mission blev fulgt op fra EU's side med besøg af den høje repræsentant Solana og den spanske udenrigsminister.
Zinnis besøg fandt sted på baggrund af den mærkbare reduktion af volden og terroren, der fulgte efter Arafats våbenhviletale den 16. december, hvor han på arabisk opfordrede til at indstille intifadaen, hvilket jo præcis et par dage før var blevet stillet som et krav af EU's udenrigsministre i deres erklæring af 10. december.
Der var herefter begrundet håb om, at der denne gang måtte opstå en reel mulighed for at få konsolideret våbenhvilen og iværksat fuld gennemførelse af Mitchellrapportens anbefalinger.
Men optimismen blev som hver gang kortvarig.
Den 3. januar opbragte det israelske militær en coaster, »Karine A.«, med en last af langtrækkende og sofistikerede våben, der havde kurs mod selvstyreområderne.
Omkring denne våbentransport har amerikanerne bl.a. tilsyneladende klare beviser for selvstyremyndighedernes involvering i våbentransporten, og sagen har således på ny stillet afgørende spørgsmålstegn ved selvstyrets troværdighed som forhandlingspartner.
EU og USA har opfordret Arafat til at gøre alt for at trænge til bunds i denne affære, og det har han lovet at gøre.
Regeringen vil bilateralt og gennem EU aktivt støtte de internationale mæglingsbestræbelser og søge at sikre, at den tætte koordination opretholdes.
Vi kan ikke blot se passivt til, at de væsentlige resultater, der hidtil er opnået under Osloprocessen, får lov til at smuldre bort.
Regeringen vil derfor arbejde for balance i mellemøstpolitikken, en mellemøstpolitik, der går på to ben, som jeg har kaldt det.
Det betyder, at vi skal være kritiske over for begge parter og lydhøre over for begge parter, have dialog med begge parter og prøve den vej igennem dog trods alt at kunne bringe dem på talefod, om ikke andet så indirekte.
Begge parter bærer jo et ansvar for den alvorlige situation.
De må begge tage skridt til at skabe de nødvendige forudsætninger for nye fredsdrøftelser.
Retningslinjerne for fred fremgår klart af Sikkerhedsrådets resolutioner.
Israel må trække sig tilbage fra besat land, men samtidig må Israels sikkerhed garanteres. Den israelske regering har en legitim ret til at beskytte sin befolkning, men Israel må forstå, at frustrationen blandt palæstinenserne er uløseligt forbundet med den fortsatte besættelse og de israelske bosættelser i de palæstinensiske områder, der er i klar strid med den 4. Genèvekonvention.
Etableringen af en fredelig og demokratisk palæstinensisk stat vil, efter regeringens opfattelse, udgøre den bedste garanti for Israels sikkerhed, ellers vil det her jo bare blive ved.
Regeringen tager på det skarpeste afstand fra vold og terror på begge sider i den israelsk-palæstinensiske konflikt, herunder særlig de aktioner, der fra begge sider rettes mod uskyldige civile.
Hr. Keld Albrechtsen nævnte et tilfælde af palæstinensiske ofre forleden dag.
Men han kunne jo også have nævnt de mange israelske ofre forleden dag, hvor palæstinenserne åbnede ild midt i Jerusalem, og 30 blev såret, hvoraf foreløbig 2 er døde.
Det nævnte hr. Keld Albrechtsen ikke, og det var vel ret symptomatisk.
Presset på selvstyret for at forebygge yderligere terrorhandlinger må opretholdes.
Terrormistænkte må anholdes og retsforfølges.
Terrornetværket må selvfølgelig opløses, og erfaringerne har jo vist, at Arafat godt kan dæmpe volden markant, når han virkelig sætter sig for at gøre det.
Men Israel må hjælpe til med at give Arafat det fornødne manøvrerum til at gøre det.
Blokaden af det palæstinensiske samfund og den kollektive afstraffelse må derfor ophæves.
Det er svært at se, hvordan den nuværende situation, der kun bidrager til en yderligere radikalisering af den palæstinensiske befolkning, kan være i Israels interesse.
Håbløshed avler jo ikke lige præcis konstruktiv indsats.
Undergraves selvstyret yderligere, vil det kun bidrage til at styrke de kræfter, der af al magt søger at modarbejde fred med Israel, og det er jo dem, der slår til igen og igen.
Forudsætningen for fremdrift på det politiske plan er, at sikkerheden forbedres og afspærringen af Gaza og Vestbredden lempes.
Derfor er kravet om 7 dages fuldstændig ro som forudsætning for at gå videre med gennemførelse af Mitchellrapportens anbefalinger jo urealistisk.
Og det udstyrer, dette krav om 7 dages fuldstændig ro, jo reelt de ekstremistiske terrorister, de, som vil have Israel i havet, med et veto mod fred med Israel.
Og de vil jo slå til senest dagen før enhver berammet forhandling.
Danmark og EU anerkender behovet for en bredere tilstedeværelse af uafhængige observatører i de palæstinensiske områder til at bistå parterne med at overvåge en våbenhvile.
Det er et emne, vi fortsat må tage op med israelerne, for de kan ikke indsættes uden accept fra Israel.
Regeringen vil opretholde kontakter til fredslejrene.
Som jeg sagde før, vil vi prøve hele tiden at skabe en dialog.
Kan den ikke skabes mellem Arafat og Sharon, må vi skabe den på et lavere niveau både i det israelske og palæstinensiske samfund.
Derfor undersøger vi nu muligheden for op til det danske EU-formandskab at afholde en større fredskonference med deltagelse af repræsentanter for de to lejre inden for rammerne af den såkaldte Louisiana-proces, som jeg er glad for har fundet sted i Danmark, og som jeg ønsker skal fortsætte i Danmark.
Der er ikke tvivl om, at dialog mellem de respektive civilsamfund udgør et helt afgørende element i bestræbelserne på at genskabe tilliden, og tilliden er jo altså forudsætningen for, at man kommer frem til forhandlingsbordet.
Konflikten udgør fortsat en regional trussel.
Den tiltagende vold i Israel og i de palæstinensiske selvstyreområder følges med meget stor opmærksomhed og bekymring i de omkringliggende arabiske lande, en bekymring, der officielt bunder i solidaritet med det palæstinensiske folks lidelser, men jo i nok så høj grad er affødt af frygt for egne befolkningers frustrationer og reaktioner.
Risikoen for destabilisering også i de mere moderate arabiske lande kan vi ikke se bort fra, den er faktisk i høj grad til stede.
Omkostningerne ved de seneste 16 måneders konflikt har været alt for høje.
Over 1.000 mennesker har mistet livet og størstedelen på palæstinensisk side.
Hertil kommer de økonomiske og sociale tab for særlig den palæstinensiske befolkning.
Det er uacceptabelt, at resultaterne af donorsamfundets arbejde gennem de seneste år smadres eller trues.
Flere palæstinensiske byer har i kortere eller længere perioder været helt afskåret fra omverdenen.
I dag lever 50 pct. af den palæstinensiske befolkning under fattigdomsgrænsen.
Det samlede tab for den palæstinensiske økonomi som følge af de israelske spærringer var ved udgangen af 2001 2,4 mia. US-dollar.
Selvstyret har derfor været tvunget til at skære ned i selv basale offentlige serviceydelser.
For at håbløsheden i hverdagen for befolkningen ikke skal blive værre og værre, men tværtimod mindre og mindre, agter regeringen at fortsætte bistanden til Gaza og Vestbredden, fordi en forværring af den økonomiske og sociale situation i selvstyreområderne kun vil bidrage til yderligere håbløshed og dermed undergravelse af fredsprocessen.
Overgangsbistanden vil blive forlænget frem til og med 2005, men der er bl.a. som følge af den skærpede situation i selvstyreområderne behov for at justere indsatsen, således at det er de rigtige aktiviteter, vi støtter, dem, der kommer tæt og ind til den befolkning, der er ramt af økonomisk tilbageslag og arbejdsløshed og håbløshed.
Derfor vil regeringen sikre, at den danske støtte gennem fattigdomsorienterede indsatser, jobskabende indsatser frem for alt kommer den nødlidende palæstinensiske befolkning til gode. Også den internationale donorindsats til fordel for den menige palæstinenser må styrkes.
Regeringen vil arbejde for, at der snarest indkaldes til en donorkonference.
Der er behov for at drøfte, hvordan indsatsen kan optimeres, og hvordan korruption og spild i selvstyret kan elimineres, på kort sigt for at afværge en forværring af den økonomiske og humanitære situation, på lang sigt for at medvirke til etableringen af en levedygtig og demokratisk palæstinensisk stat.
Regeringen agter ligeledes at fortsætte regionalbistanden til Mellemøsten med henblik på at støtte freds- og tillidsskabende initiativer.
Regeringens indsats for at fremme fred og forsoning vil således ligge på både det politiske og det økonomiske område.
Det er vigtigt, at vi er både kritiske og konsistente over for begge parter.
Det giver den bedste mulighed for at påvirke udviklingen i en fredelig retning.
Under EU-formandskabet vil der jo hvile en særlig tung opgave på Danmark i forhold til Mellemøsten.
Det bliver vores opgave at stå i spidsen for EU's arbejde for at bringe parterne til forhandlingsbordet, uden hvilket der ikke kommer nogen fred.
Regeringen vil derfor lægge afgørende vægt på at løfte denne opgave i fællesskab og samarbejde med vore partnere i EU.
Forhandling