Lene Espersen (KF), 2006-05-05:
Der blev stillet to spørgsmål til mig fra fru Lissa Mathiasen vedrørende vejledningen, og der vil jeg gerne tilkendegive, at det er min hensigt, at den vejledning, som fremgår af betænkningen, er den vejledning, der vil blive udsendt uden ændringer, så vi følger altså ordret den vejledning, der foreligger.
Med hensyn til tidspunktet vil jeg sige, at vi lige nu er ved at afklare, hvem af de oplagte aktører, der er på området, der skal involveres i processen omkring udstedelse, men det er min forventning, at vejledningen vil kunne udsendes inden for et par måneder.
Afstemning
Kontrollen skal efter forslaget styrkes ved, at der centralt hos domstolene samt hos politiet og anklagemyndigheden årligt udarbejdes en offentligt tilgængelig statistik over domstolenes tilladelse til og afslag på indgreb i meddelelseshemmeligheden samt over, hvad politiets indgreb resulterer i af tiltale og domfældelse m.v. Som baggrund for forslaget har forslagsstillerne henvist til, at den manglende statistik på området kan være med til at sprede den opfattelse, at domstolene for ofte giver anklagemyndigheden medhold i begæringen om indgreb i meddelelseshemmeligheden, og at domstolene derfor som anført af forslagsstillerne betragtes som et gummistempel for politiet.
Inden jeg vender mig mod det konkrete forslag, synes jeg imidlertid, der er anledning til kort at omtale de forskellige former for indgreb i meddelelseshemmeligheden og de betingelser, der skal være opfyldt for at foretage indgreb, samt kravet til domstolene om at begrunde kendelser om indgreb.
Indgreb i meddelelseshemmeligheden kan efter retsplejelovens § 780 ske i form af telefonaflytning, anden aflytning, f.eks. rumaflytning, indhentelse af teleoplysninger, brevåbning og brevstandsning.
Efter retsplejelovens § 781 må sådanne indgreb kun foretages, hvis der bestemt er grund til at antage, at der på den pågældende måde gives meddelelse eller foretages forsendelse til og fra en mistænkt.
Det er endvidere en betingelse, at indgrebet må antages at være af afgørende betydning for efterforskningen, og at efterforskningen angår en lovovertrædelse, som efter loven kan straffes med fængsel i 6 år eller derover, eller en overtrædelse af en række nærmere angivne bestemmelser i straffeloven.
Samtidig må indgreb efter retsplejelovens § 782 ikke foretages, hvis det efter indgrebets formål, sagens betydning og den krænkelse og ulempe, som indgrebet må antages at forvolde, vil være et uforholdsmæssigt
indgreb.
Endelig følger det af retsplejelovens § 784, at der, inden retten afsiger kendelse, skal beskikkes en advokat for den, som indgrebet vedrører, og at advokaten skal have lejlighed til at udtale sig.
Indgreb i meddelelseshemmeligheden sker som nævnt efter rettens kendelse, og i kendelsen skal retten efter retsplejelovens § 783, stk. 1, anføre de konkrete omstændigheder i sagen, hvorpå det støttes, at betingelserne for indgreb er opfyldt.
Såfremt indgrebets øjemed ville forspildes, hvis man skulle afvente en retskendelse, kan politiet træffe beslutning om at foretage indgrebet på øjemedet.
I så fald skal politiet senest inden for 24 timer forelægge sagen for retten.
Burde indgrebet efter rettens opfattelse ikke være foretaget, skal retten give meddelelse herom til Justitsministeriet.
Som det er fremgået, opstiller retsplejeloven således en række betingelser for at foretage indgreb i meddelelseshemmeligheden og retsgarantier forbundet hermed.
Jeg finder ikke, at der er noget som helst grundlag for, at domstolene ikke omhyggeligt skulle påse, at retsplejelovens betingelser overholdes.
Jeg kan derfor på ingen måde nikke genkendende til beskrivelsen af domstolene som et gummistempel for politiet.
Jeg mener heller ikke, at forslagsstillernes synspunkter giver grundlag for, at der skulle være fare for, som det anføres, at udhule beskyttelsen af indgreb i meddelelseshemmeligheden.
I den forbindelse er det i øvrigt værd at tilføje, at det er anklagemyndigheden, som beslutter, om der under efterforskningen af en straffesag skal fremsættes anmodning over for retten om indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Anklagemyndigheden er naturligvis i den forbindelse bundet af reglerne i retsplejeloven og vil derfor, inden retten anmodes om at tillade indgreb i meddelelseshemmeligheden, skulle foretage en vurdering af, om betingelserne i retsplejeloven for at foretage indgreb er opfyldt.
Også dette forhold bidrager efter min opfattelse til, at der på grundlag af de bestemmelser i retsplejeloven, som jeg netop har omtalt, er den fornødne juridiske kontrol med politiets anvendelse af indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Jeg vil nu vende mig mod det konkrete forslag, der som nævnt går ud på, at der årligt skal udarbejdes en offentligt tilgængelig statistik over bl.a. domstolenes kendelser i sager om indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Forslagsstillerne forestiller sig, at der centralt hos domstolene og politiet, anklagemyndigheden, udarbejdes en årlig statistik, der offentliggøres.
Efter forslaget kan en sådan statistik bl.a. omfatte antal kendelser og indgreb fordelt på relevante sagstyper og politi- og retskredse samt antal indgreb, der har medført henholdsvis ikke medført tiltale eller domfældelse, herunder fordelt på politikredse.
Forslagsstillerne finder, at en sådan statistik vil styrke kontrollen med indgreb i meddelelseshemmeligheden, og forslagsstillerne lægger i den forbindelse til grund, at der ikke i dag foreligger offentligt tilgængelige statistiske oplysninger om indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Jeg tror, at forslagsstillerne ikke fuldt ud er bekendt med de faktiske forhold med hensyn til politiets statistikker.
Jeg vil i den forbindelse gerne gøre opmærksom på, at politiet siden 1998 har offentliggjort opgørelser over antallet af indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Baggrunden for opgørelserne var, at der i forbindelse med en lovændring i 1997 var et ønske om følge udviklingen med hensyn til forskellige tvangsindgreb, herunder indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Offentliggørelsen har siden 2000 fundet sted i politiets årstabeller, der er tilgængelige på politiets hjemmeside på internettet.
Årstabellerne indeholder oplysninger om det samlede antal indgreb i meddelelseshemmeligheden på landsplan, ligesom tabellerne indeholder oplysninger om antallet af indgreb fordelt på sagstyper og typer af indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Endvidere indeholder årstabellerne oplysninger om antallet af anmodninger til retten om indgreb i meddelelseshemmeligheden, herunder oplysninger om antallet af kendelser om indgreb truffet på baggrund af disse anmodninger.
Årstabellerne indeholder herudover oplysninger om antallet af anmodninger om efterfølgende godkendelse af indgreb i meddelelseshemmeligheden foretaget af politiet på øjemedet uden forudgående retskendelse, herunder oplysninger om antallet af tilfælde, hvor retten efterfølgende har godkendt disse indgreb.
Endelig indeholder årstabellerne en oversigt over antallet af sager for det pågældende år, hvori der har været anvendt indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Der offentliggøres således allerede i dag ret detaljerede årlige opgørelser over antallet af indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Med disse opgørelser findes der efter min opfattelse et tilstrækkeligt grundlag for at vurdere ikke bare omfanget af foretagne indgreb i meddelelseshemmeligheden, men også en oversigt over, i hvor mange tilfælde og herunder i hvilke sagstyper domstolene har imødekommet eller afvist en anmodning om indgreb.
Tabellerne giver endvidere mulighed for at se, i hvilke sagstyper man har anvendt indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Efter min opfattelse giver årstabellerne derfor i det væsentligste de oplysninger, der efterspørges af forslagsstillerne, og jeg finder derfor ikke, at der herudover er behov for at iværksætte en supplerende og meget omfattende og arbejdskrævende statistik på området med hensyn til sagernes endelige udfald, som forslagsstillerne har foreslået, og på den baggrund kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.