Line Barfod (EL), 2006-04-06:
Der er ingen tvivl om, at der er behov for en udligningsreform.
Den har været efterlyst længe.
Jeg skal da også for god ordens skyld sige, at der også er positive elementer i udligningsreformen, ting, som vi synes er udmærkede, bl.a., som vi har været inde på under debatten, det her med, at de sociale kriterier vejer tungere.
Man kan så sige, at den her udligningsreform var lovet for længe siden.
Da den nuværende regering tiltrådte, lovede den kommunerne, at den ville komme med udligningsreformen.
Det løfte brød den.
I stedet gennemførte man så kommunalreformen, den største reform og omvæltning nogen sinde i det danske samfund.
Jeg kunne ikke lade være med at more mig lidt, da jeg forleden dag kunne høre statsministeren sige, at de nedskæringer, man nu vil lave på efterlønnen, skulle være den historisk største reform i nyere tid.
Man kan sige, at så har Venstre i hvert fald en meget kort tidshorisont, for hvis man sammenligner nedskæringer på efterlønnen med det, der er lavet med kommunalreformen, så må man nok sige, at kommunalreformen er en langt større omvæltning af samfundet, end nedskæringer på efterlønnen vil være, selv om det også kan være slemt nok.
Men nu får vi så langt om længe udligningsreformen, som sammenblander udligning og så den økonomiske del af kommunalreformen, og dermed bliver det jo svært for borgerne at gennemskue, hvad der er hvad.
Hvad er de økonomiske konsekvenser af kommunalreformen, og hvad er konsekvenser af udligningsreformen?
Det giver altså også et demokratisk problem, at man ikke tydeligt kan se, hvad det egentlig er, kommunalreformen kommer til at koste.
Dertil kommer så alt det, vi har været inde på under debatten, om, hvor skævt udligningsreformen rammer, og problemet med, at man mange steder er blevet tvunget til at sætte skatten ned i stedet for at kunne forbedre servicen.
Der skal ikke herske nogen tvivl om, at fra Enhedslistens side havde vi hellere set, at man havde sørget for, at der kom flere penge ud til kommunerne.
Det er der, størstedelen af velfærdsydelserne bliver udført, og derfor er der behov for, at man også får flere penge til at løfte den velfærd, som der er stort behov for.
Et af de tiltag, der for alvor kunne være med til at hjælpe mange af de trængte kommuner, var, at man lavede 100 pct. statsrefusion på overførselsindkomster.
Det ville først og fremmest hjælpe de mennesker, som i dag bliver ramt af kassetænkning, når kommunerne skal finde ud af, om disse skal blive på kontanthjælp, sygedagpenge eller skal over på førtidspension.
Det burde ikke være kassetænkning og statens refusionssatser, der var afgørende, men derimod hvad det er, det enkelte menneske har behov for.
Hvis man indførte 100 pct. statsrefusion, ville det samtidig også udligne de meget store sociale forskelle, der er mellem de kommuner, der har rigtig mange borgere, der er blevet udstødt af arbejdsmarkedet, og de kommuner, der har meget få.
Så det mener vi ville have været en væsentlig del af en udligningsreform, som havde et socialt sigte.
Man kunne også gå ind og sige: Hvordan synes vi den kommunale økonomi skal være, hvis vi ønsker at fastholde kommunalt selvstyre, som der bliver talt om i festtaler?
I Enhedslisten synes vi faktisk, at det burde være sådan, at hver eneste kommune i landet havde penge nok til at leve op til de minimumskrav, der bliver stillet i lovgivningen.
Når der bliver stillet krav om, at der skal være pasningsgaranti for alle børn, at der skal være et rimeligt niveau for de børn, og at der skal hjemmehjælp til ældre, der har behov for det osv.,
så skulle alle kommuner også have penge til at kunne leve op til det.
Derudover burde der være nogle penge til, at man kunne prioritere i kommunerne: Har vi nu lyst til at satse ekstra meget på biblioteker, eller har vi lyst til at satse ekstra meget på nogle flere idrætstimer i skolen, eller hvordan er det, vi gerne vil gå ind og prioritere?
Desværre er hverdagen i mange kommuner jo, at man ikke engang har penge nok til at kunne leve op til de minimumskrav, som vi stiller i lovgivningen.
Dertil kommer, at man med det, man har gennemført her, har sagt, at nogle kommuner tvinges til at sætte skatten ned.
For den virkelighed, som mange af os oplever, er jo, at pengene fosser ind i statskassen, og at flertallet af borgerne i Danmark har råd til mange flere ting, kan købe mange flere computere og fjernsyn osv., kan have et meget større privatforbrug, end man har haft nogen sinde før, men samtidig kan vi så se, at det offentlige forbrug slet ikke følger med, at der er nedslidte skoler, og at der er hjemmehjælpere og pædagoger, der skal løbe alt for stærkt, og som derfor bliver nedslidt i en alt for tidlig alder og ikke kan holde frem til den forjættede tilbagetrækningsalder, men må gå fra noget tidligere.
Det synes vi er en helt forkert måde at bruge ressourcerne i samfundet på.
Vi synes, man skulle fordele det anderledes, sådan at når væksten kommer, så skal stigningen i det offentlige forbrug kunne følge med stigningen i det private forbrug, så skal vi have fordelt arbejdet imellem os, så der ikke er nogen, der bliver nedslidt af at skulle løbe alt for hurtigt, og andre, der bliver ødelagt af at være udstødt af arbejdsmarkedet og ikke måtte arbejde.
Men det ville jo være et helt andet samfund end det, regeringen arbejder på.
det, regeringen arbejder på – og det har beskæftigelsesministeren jo sagt meget klart for et par år siden i Børsen – er, at man bremser den økonomiske vækst i kommunerne og fastholder et skattestop, så det private forbrug stiger meget mere end det offentlige.
Når man som privatperson oplever, at man kan købe flere og flere ting derhjemme, mens det offentlige bliver mere og mere nedslidt, kommer der jo et pres for at få private løsninger, tillægsydelser, forsikringer osv., som vi også ser der begynder at komme i dag, og så får regeringen den privatisering og udlicitering, som den ønsker, men uden at den har spurgt borgerne i Danmark, om det er det, de ønsker.
Derfor mener vi, at det er vigtigt at have en demokratisk debat om, hvad det egentlig er for et samfund, man vil have, og hvad det er for nogle kommuner, man ønsker at have.
Når man, som man gør det med udligningsreformen, går ind og fjerner en stor del af det kommunale selvstyre, fjerner man også borgernes mulighed for demokratisk at bestemme, om de ønsker at finde fælles løsninger på de problemer, de har, og bevilge penge til et ordentligt offentligt forbrug, eller om de hellere vil have flere penge til privatforbrug.
Vi synes altså, at det skal borgerne have lov til at bestemme, frem for at det er noget, der bliver dikteret af regeringen og Dansk Folkeparti.
Derfor er vi imod udligningsreformen.
Jeg har lyttet mig frem til i debatten, at der også er elementer, der er indgået i diskussionen her, som, hvis man går sådan meget teknisk til værks, måske rettere hører ind under nogle af de senere lovforslag, vi skal behandle her i dag.
Men jeg synes også, at det er rimeligt, at vi får en sammenhængende drøftelse, og derfor vil jeg, tror jeg, afvige fra mit manuskript og prøve på at forholde mig lidt bredere til den aftale, der er indgået, og i øvrigt også til nogle af de vinkler, som forskellige ordførere har haft på sagen.
Jeg vil gerne starte med at rose de partier, der har taget et ansvar praktisk, politisk og nu også parlamentarisk for at sikre, at landets nye kommuner også økonomisk fødes på en måde, hvor de får et fair og rimeligt udgangspunkt for at kunne løse deres opgaver.
Jeg synes, det har været et meget fascinerende forløb med de to regeringspartier og Dansk Folkeparti og Det Radikale Venstre, hvor der har været givet, og hvor der har været taget, og hvor vi i det brede samarbejdende folkestyres navn i fællesskab har arbejdet os frem til en løsning, som alle fire partier føler et stort ejerskab til.
Jeg er selvfølgelig ked af, at ikke flere ønskede at være en del af den proces.
Det, der er målsætningen, er jo ganske kort i virkeligheden netop at give den enkelte kommune et fair og rimeligt udgangspunkt for at kunne løse sine opgaver.
Man kan sige det på den måde, at målsætningen, om end det så kan være en utopi, er, at den lokale skatteprocent afspejler den lokale dygtighed og den lokale prioritering snarere end en række vilkår i kommunen, som kommunalbestyrelsen slet ikke har nogen mulighed for at påvirke.
Det er sådan set målsætningen.
Derfor er det jo også en meget fornuftig løsning, vi har lavet, og det skal jeg vende tilbage til lidt senere og sætte nogle flere ord på, ved at sikre, at den her reform indfases meget hurtigt, og at noget af forskydningen sætter sig på skatten.
For som flere ordførere har været inde på, og jeg tror bl.a., hr. Ole Stavad var inde på det, så har der nok været en udvikling de senere år, hvor man kan sige, at på grund af det gamle udligningssystem har nogle kommuner fået det relativt lettere og andre fået det relativt sværere.
Man kunne også oversætte det til, at der måske er nogle kommuner, der alt andet lige faktisk har haft en mulighed, de så ikke har udnyttet, for at sætte skatterne ned, og at der er andre kommuner, der alt andet lige har været tvunget til enten at sætte skatterne op eller i virkeligheden tømme kommunen lidt for sit serviceindhold.
Derfor ser vi jo også, når vi kaster et blik ud på det kommunale landskab i dag, at der er en variation i skatteprocenterne, som i hvert fald ikke til fulde kan tilskrives det, det burde, nemlig lokale prioriteringer og lokal dygtighed.
Målsætningen er ganske klar, men man kan sige, at den er blevet større, fordi vi samtidig har arbejdet med en strukturreform, som jo i sig selv påvirker kommunernes udgangssituationer.
Det er sådan set også derfor, det er meget fornuftigt at se de to ting i en sammenhæng, for det er klart, at alene i det at sammenlægge kommuner er der en udligningseffekt, og i det at flytte opgaverne fra amterne, der i dag har et højt indbyrdes udligningsniveau, til kommunerne, der i dag har et lavere indbyrdes udligningsniveau, er der også en effekt, som skal regnes ind.
Derfor har der ligesom været to udfordringer.
Den ene har været at lave de justeringer og tilpasninger af udligningssystemet, der gør, at vi kan håndtere de byrdemæssige effekter af selve kommunalreformens struktur og opgavereformen, og den anden har været at lave en række yderligere ændringer, som dels skal bidrage til at fjerne den ubalance, der i dag er mellem kommunerne, dels ruste kommunestyret til fremover at være et styre, som er i balance.
Det er jo for så vidt en kendt sag, hvad vi har gjort, så det skal jeg ikke bruge mange kræfter på, for det ved alle.
Men hovedopskriften er altså at øge landsudligningen markant til 58 pct. og samtidig øge den vægt, hvormed vi indregner de socioøkonomiske kriterier, så der kommer mere udligning.
Jeg glæder mig især over, at vi ved siden af at have lavet et system, der her og nu giver en mere retfærdig og mere rimelig udligning, også har fremtidssikret systemet ved at indføje nogle dynamiske elementer i det.
Jeg tror, det var fru Pia Gjellerup, der spurgte, hvor dynamikken er, og hvad det er, der fremtidssikrer systemet.
Det, der fremtidssikrer systemet, er jo, at vi allerede på forhånd har besluttet, at de socioøkonomiske kriterier skal fylde noget mere.
De skal vokse med en kvart procent om året, netop fordi vi godt ved, at i samme sekund, vi har lavet et system, der passer til dagens virkelighed, begynder morgendagens virkelighed at tage sig anderledes ud.
En af de ting, som vi ved vil ske fremadrettet, er jo, at førtidspensionsreformen fases ind over tid.
Kommunerne vil hen ad vejen komme til at stå med en stadig større del af finansieringsansvaret for førtidspensionen, og da førtidspensionisterne jo ikke er bosat fuldstændig gennemsnitligt i det danske landskab, vil det over tid føre til, at de kommuner, der har flere førtidspensionister end gennemsnittet, alt andet lige vil opleve et udgiftspres.
Det er baggrunden for, at vi allerede nu har lagt ind i systemet, at de socioøkonomiske kriterier vokser, samtidig med at vi har sat den stopklods, at i folketingssamlingen 2008-09 skal hele det socioøkonomiske værktøj gennemgå et serviceeftersyn.
Det hænger i øvrigt sammen med en anden ting, nemlig at vi i forbindelse med kommunalreformen har lavet nogle særlige overgangsordninger for udlægningen af de sociale områder, og de fases ud i 2010.
Jeg nævner det, vel vidende at det kan virke teknisk, fordi der i de byrdefordelingsmæssige regnestykker, vi har præsenteret, indgår de fremadrettede ordninger på det sociale område, sådan som de vil blive, når de er faset fuldt ind i 2010.
Frem til 2010 er der lagt noget elastik eller tryghed eller en sikkerhedszone, eller hvilket ord man nu vil bruge, ind i nogle særlig høje refusionsprocenter.
Der er altså noget at give af til de kommuner, der har mange opgaver på området, og derfor er det selvfølgelig vigtigt, at vi, inden det permanente system sættes i værk i 2010, giver de socioøkonomiske kriterier et serviceeftersyn.
Derfor er det dynamisk, gennemtænkt og fremtidssikret.
Det samme gælder for landsudligningsniveauet på de 58 pct., som jo er et politisk valgt udligningsniveau i et forsøg på at finde en balance mellem to i virkeligheden modsatrettede hensyn.
Det ene hensyn er, at alle kommuner skal have et fair og rimeligt og i princippet ensartet udgangspunkt for at løse deres opgaver, men hvis det synspunkt skal føres helt til bunds, skal der udlignes 100 pct.
Det andet hensyn er, at der skal være et incitament, en tilskyndelse og en ansporing til at gøre en forskel, men hvis det synspunkt skal føres helt igennem, skal der slet ikke udlignes.
Det er mellem de to yderpunkter, der skal findes en balance, og den er fundet med de 58 pct.
Det er et politisk valgt udligningsniveau, og jeg synes, det kunne være spændende at udfritte den opposition, der bare stiller lidt mavesure spørgsmål, om, hvad oppositionens bud på procenten er.
Det ville i hvert fald gøre det let for os andre meget hurtigt at levere nogle regnestykker, der viser, hvordan tabene visse steder bliver større, og hvordan gevinsterne andre steder bliver større, og det kunne være interessant.
Når de 58 pct. er valgt, er det selvfølgelig også på baggrund af en konkret økonomisk vurdering af, hvordan påvirkningen af de forskellige kommunetyper bliver.
Det er muligt, det er en reminiscens fra midten af 1990'erne, hvor man selv havde regeringsmagten, for rygterne går jo om, hvordan man arbejdede, da udligningsreformen blev udarbejdet i Birte Weiss' tid.
Jeg vil gerne sige, at vores tilgang til spørgsmålet har været, at vi har inddelt kommunerne i fire kategorier, fire kvartiler med udgangspunkt i deres strukturelle overskud eller underskud.
Det, der har været styrende for os, har været, at de kommuner, der har det største strukturelle overskud, skal levere til dem, der har det største strukturelle underskud.
Det er klart, at hvis man er styret af noget sådant, kan man betvivle vores motiver.
Men vi er styret af nogle principielle overvejelser, og når de principielle overvejelser er tilendebragt og nogle principper fundet og nogle kriterier defineret, viser tallene, hvad det konkret vil betyde i en given kommune.
Med en landsudligning på det niveau sker der en rimelig ressourceflytning fra de dele af Danmark, hvor man har mere rummelighed end i andre dele af Danmark.
Hvis den positive udvikling, vi har set i de senere år i hele Danmark med opsving, fald i arbejdsløsheden, stigende beskæftigelse, dynamik og fremgang, fortsætter og især fortsætter i f.eks. hovedstadsområdet, vil der være basis for, at vi justerer landsudligningen yderligere opad, så hovedstadsområdet må aflevere en del af den ekstra velstand, det får ind.
Men også her har vi fundet en balance, der gør, at vi ikke tager incitamentet fra hovedstadsområdet.
Det vil fortsat være i hovedstadsområdets egen interesse, at udviklingen løber stærkt og også gerne stærkere her end i resten af landet.
Det betyder selvfølgelig, at landsudligningen stiger, og at hovedstadsområdet skal aflevere noget, men det får stadig lov til at beholde en del.
På de to felter er der lagt dynamik og fremtidssikring ind i systemet.
Det er jeg meget, meget tilfreds med, og jeg er selvfølgelig også meget, meget tilfreds med, at en så bred kreds af partier har taget et ansvar, så fremtidssikringen også holder efter et folketingsvalg, uanset hvad resultatet af et sådant måtte blive.
Det er rart og godt, og det skaber tryghed ude i kommunerne.
Så er der spørgsmålet om, hvordan det hele fases ind, og her bliver vi beskudt fra begge sider.
På den ene side siger man, at det er for dårligt, at de kommuner, der vinder – Frederikshavn har været nævnt som eksempel – ikke får lov til at bruge noget mere af gevinsten på service, og på den anden side lyder kritikken, i hvert fald fra kommunalpolitikere fra de partier, der her i Folketingssalen fremfører den kritik, jeg lige har refereret, at det er for dårligt, at man skal tilpasse sine udgifter.
Her kunne jeg nævne nogle borgmestre i hovedstadsområdet.
Men det hele er jo et nulsumsspil.
Kagen har den størrelse, kagen har, og hvis man skærer en større skive et sted, skal andre have en mindre skive.
Logikken er, at hvis man umiddelbart vil give Frederikshavn større kommunal forbrugsmulighed allerede i 2007, end vi lægger op til, er der altså andre kommuner, der skal reducere deres offentlige forbrugsmuligheder mere, end vi lægger op til.
På det punkt matcher modellen fuldstændig det, vi hele tiden har stillet i udsigt.
Vi har hele tiden stillet i udsigt, at reformen skal fases ind med en effekt, der svarer til 0,2 skatteprocentpoint om året.
Det er den ekstra forbrugsmulighed, de får i Frederikshavn, det er det, de hele tiden er blevet stillet i udsigt, og det er i øvrigt den samme procent, man besluttede sig for midt i 1990'erne, da man sidst lavede en udligningsreform.
Vi kunne selvfølgelig godt have valgt en model, hvor vi over de næste 5, 6, 7, 8 år løbende ville flytte, hvad der svarer til 0,2 skatteprocentpoint, til Frederikshavn.
Vi har dog valgt at sige, at vi faktisk meget hellere vil vende meget hurtigt tilbage til ikke at styre fra centralt hold og ikke regulere i detaljen.
Vi vil hellere flytte pengene i én transport, så de kommer ud i kommunerne.
Det er rigtigt, at det kun er en del af pengene, der afleveres foran rådhuset og kan omsættes i forbrug.
Men pengene bliver dog inden for bygrænsen, og det er da bedre at have pengene inden for bygrænsen end at have en fordring på dem over årene.
Det er op til kommunen i dialog med borgerne at tage stilling til, hvordan pengene skal fordeles over tid, altså om man i 2008 og 2009 vil omsætte en større del af de penge, der er ført inden for bygrænsen, i kommunalt forbrug, og det kan man jo bare gøre.