Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-12-08:
Nu vidste jeg ikke rigtig, om statsministeren ville tage ordet for en kort bemærkning til mig eller hvad, men han har jo ret til at tage ordet altid, gudskelov.
Sådan skal det også være.
Men jeg vil bare lige gøre opmærksom på, at jeg synes, det var en meget, meget særpræget forestilling, vi her var vidne til - at være i debat med den politiske ordfører fra Socialdemokratiet, der også er formand for Europaudvalget, og som er EU-ordfører, en debat, hvor den politiske ordfører for Socialdemokratiet endda markerede igen for en kort bemærkning, og så en markering fra statsministeren om, at nu går han på banen med en lang tale.
Det var et meget særpræget forløb.
Jeg tror ikke, det sker ret tit i Folketingets forhandlinger, så derfor synes jeg bare, vi alle sammen skal gøre en lille note i vores kalender og huske på denne her spøjse, lille episode.
Om det er sådan noget særligt internt socialdemokratisk, eller om det var et forsøg på at få stoppet en debat, ved jeg ikke.
Men jeg skal bare gøre statsministeren opmærksom på - ikke henvendt til statsministeren selv, for han lytter ikke efter, hvad ordførerne siger, han taler hellere bare selv - men til protokollen, at der ikke var et eneste af de spørgsmål, som jeg har rejst i min ordførertale til statsministeren, som forespørgslen her i dag er rettet til, som statsministeren besvarede i sin svarrunde.
Jeg vil gerne indledningsvis sige, at det har vakt nogen undren i Dansk Folkeparti, at vi er begyndt med sådan et mærkeligt kapløb om at få placeret forespørgsler om EU.
Når jeg husker et par år tilbage, så var det sådan, at Folketingets partier sagtens kunne enes om, at man havde en række store EU-debatter i løbet af et folketingsår, hvad vi selvfølgelig under alle omstændigheder skal have.
Jeg synes, det er noget mærkelig taktik, der må ligge til grund for overvejelser af den her karakter.
Jeg skal bare stilfærdigt opfordre unionstilhængerpartierne til, at man finder tilbage til den gode gamle rytme om, at vi jo alle sammen, selvfølgelig også Dansk Folkeparti, ønsker en lang række EU-debatter her i salen, og at vi enes om at foreslå dem.
Statsministeren indledte sin redegørelse i dag med at opfordre os til, at vi talte om indhold, og at vi fik en seriøs debat om EU's fremtid.
Og det var noget, der glædede os i Dansk Folkeparti at høre, og vi havde så en forhåbning om, at statsministeren selv ville lægge for.
Desværre så har vi fra statsministerens side ofte hørt det modsatte, og det var heller ikke nogen undtagelse i dag.
Ofte så taler man jo bl.a. om EU-politikken og forbeholdene på den måde, at forbeholdene er kommet under pres.
Det er jo mærkeligt at iagttage, at de forbehold, man gav befolkningen for at få Maastrichttraktaten igennem i 1993, ikke engang kan nå at træde i kraft, før der skal lægges pres på befolkningen. Vi kan se det på euro-området, vi kan se det på forsvarsområdet, og vi kan se det på det retlige område, hvor argumentationen stort set er den samme.
Man gør alt, hvad man kan fra unionstilhængerpartiernes side for at få Danmark med, og man argumenterer derudfra.
Jeg havde nær sagt, at det jo faktisk handler om, at regeringen vil nedbryde alle grænser i forhold til at bevare Danmark som en selvstændig nation.
Både de, der er meget lidt synlige, men jo også de direkte synlige ved vores grænser til andre lande.
Vi har et repræsentativt demokrati i Danmark.
Det er faktisk ikke bare på den måde, at politikere skal gå foran, som det ofte formuleres.
Et repræsentativt demokrati drejer sig også om, at politikerne skal repræsentere befolkningen.
Og derfor må det jo nu engang være sådan, at når befolkningen har sagt til politikerne: Vi ønsker ikke en europahær, vi ønsker ikke en EU-militær dimension, jamen så må regering og Folketing da kæmpe befolkningens sag og kæmpe for, at der så ikke kommer en militær dimension i EU.
Det, vi ser på forsvarsområdet i denne her tid, og som skal stadfæstes på det kommende topmøde, er desværre, at vi har en regering, som er meget, meget kraftigt involveret i opbygningen af en EU-militær dimension.
Og det er ikke bare en forkert holdning, regeringen her indtager, det er en direkte uværdig holdning i forhold til det repræsentative demokratis tankegang, hvor befolkningen altså nu engang har sagt, at vi ønsker ikke en opbygning af en europahær, som statsministeren fik det formuleret.
Jeg troede faktisk, det var sådan, at regering og Folketing stort set var enige om, at vi skulle stå fast på vores NATO-medlemskab.
Vi skulle stå fast på, at det var NATO, der var garanten for vores sikkerhedspolitik.
Jeg kan forstå på flere ordførere her i dag, først fra regeringen, men absolut sekunderet kraftigt af bl.a. Venstres ordfører, at man nedtoner betydningen af NATO-samarbejdet og opprioriterer betydningen af EU-samarbejdet.
Og det er sikkert fordi, man kan se, hvad der er ved at foregå, og i stedet for at forsøge at modarbejde det eller måtte sige, at det går vi så imod og sætter vores forbehold ind i topmødetekst osv., ja, så er det nemmere at ride med på bølgen.
Men jeg bliver nødt til at spørge statsministeren direkte, om ikke statsministeren kan bekræfte, at USA også her i efteråret har været særdeles bekymret over den udvikling, der foregår, og har forsøgt at råbe vagt i gevær over for EU-landene og sige: Pas nu på at det, I er i gang med at lave, ikke kommer ud af trit med den snak, der har været om, at det skulle være tilknyttet NATO.
Udgangspunktet i NATO er jo, at man forsvarer eget territorium.
Udgangspunktet er, at man har en euro-atlantisk zone, som man opererer inden for.
Hvad er EU's udgangspunkt?
Ja, det er, at man angriber uden for eget territorium, og det er, at der ikke er en afgrænset zone, hvori man opererer.
Er det EU-samarbejdet, der er at foretrække, eller NATO?
Det er selvfølgelig NATO.
Jeg har forsøgt flere gange under denne her debat at få
en bekræftelse på, at man på topmødet vil sørge for, at det danske forbehold bliver nævnt i topmødeteksten.
Jeg har ikke kunnet få en sådan tilkendegivelse, hvorfor jeg på det her område skal fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse »Ifald det kommende EU-topmøde vedtager at fortsætte bestræbelserne på at oprette en EU-militær dimension, pålægger Folketinget regeringen at drage omsorg for, at det danske forbehold over for en militær dimension nævnes i topmødeerklæringerne«.
Der har også i debatten og fra regeringens side i redegørelsen været talt en del om udvidelsen, og jeg vil sige i forbindelse med den diskussion, som jo også bliver et emne på topmødet, at noget af det mest fatale, EU-landene er i gang med at lave for tiden omkring udvidelsen, er, at man åbner muligheden for, at Tyrkiet skal betragtes som et kandidatland.
Jeg har forstået på statsministerens melding, at det faktisk også er den danske regerings udgangspunkt, at Tyrkiet skal opfattes som et kandidatland.
Jeg må advare kraftigt imod den udvikling, som giver tyrkerne en idé om, at de engang i fremtiden skal være medlemmer af Den Europæiske Union.
Men jeg vil gerne spørge statsministeren også på det her område: Er det virkelig statsministerens og regeringens opfattelse, at Tyrkiet om en årrække skal være medlem af EU?
Eller mener man ikke, at forholdene i Tyrkiet er af en sådan art, at det overhovedet ikke bør være på tale i EU-kredsen at tilbyde Tyrkiet EU-medlemskab?
Diskussionen om udvidelsen bruges jo så også i relation til den kommende regeringskonference.
Der er jo talt meget og længe om, hvilken dagsorden der bliver for regeringskonferencen, og det står jo klart, at de fleste anbefaler en såkaldt smal dagsorden, en konferencedagsorden med noget med ændringer i stemmevægt, noget med kommissærerne, noget med overgang fra enstemmighed til flertalsbeslutninger på nogle områder og alt sammen med baggrund i, at udvidelsen skal være mulig.
Det, jeg synes er spørgsmålet i den sammenhæng, er det, som også Ersbøl giver udtryk for i Børsen i dag, at man forsøger at få det indrettet på en måde, så man kan undgå en folkeafstemning i Danmark om resultatet efterfølgende.
Det er i virkeligheden det, der er det faretruende i den her forbindelse: At man vil forsøge at anlægge en så snæver juridisk fortolkning af, hvad der er suverænitetsafgivelse, at man kan gennemføre reelle afgivelser af magt fra Danmark til EU - bl.a. jo ved, at man går fra enstemmighed til flertal - uden en folkeafstemning.
Og derfor bliver jeg altså nødt til at spørge regeringen og spørge statsministeren, om det er statsministerens agt at følge i Ersbøls fodspor, som det er gengivet i Børsen i dag,
og forsøge at presse ændringerne igennem uden en folkeafstemning, hvis man juridisk påstår, man kan forklare sig ud af det.
Det er jo det, der er tale om.
Eller kan vi få et løfte fra regeringen om, at selv om man føler, man juridisk kan argumentere for, at der ikke i en snæver forstand er tale om suverænitetsafgivelse, så er der alligevel tale om at flytte magt fra Danmark til EU, når man går fra enstemmighed til flertal, og derfor vil man selvfølgelig spørge den danske befolkning, som så kan få indflydelse på, om Danmark skal tiltræde det.
Jeg vil lige her til afslutning komme ind på eurospørgsmålet, som jo også er meget oppe i debatten, også primært fordi Socialdemokratiet har igangsat denne her eurokampagne, har jeg lagt mærke til.
Jeg har set, at man har påstået, at det gik ud på, at man objektivt skulle prøve at orientere om fordele og ulemper.
Men så har jeg alligevel set, at den måde, man gør det på, er, at man i opinionsundersøgelserne har set, at det særligt er de skeptiske kvinder, som man skal have fat i, og derfor har statsministeren indledt sådan en turné, hvor han tager rundt
til de arbejdspladser, hvor der særligt er skeptiske kvinder.
Altså hvis det var sådan, at man virkelig objektivt ville oplyse om fordele og ulemper, så kunne man vel også forestille sig, at man ville tage ud til nogle tilhængere, for det kan jo godt være, at der faktisk er nogle, der vil stemme ja til euroen af uvidenhed.
Vil man så ikke ud og oplyse dem?
Så hvorfor laver man ikke sådan en kampagne, hvis det virkelig var ud fra en objektiv tankegang, hvor man særligt kom ud til de områder, hvor man i opinionsundersøgelserne kunne se, at folk ville stemme ja til euroen?
Altså det siger jo bare sig selv, hvad det egentlig er, det handler om.
Derfor er det jo også sådan en mærkelig pseudodebat, man internt i Socialdemokratiet har proklameret, og det er måske også den, der i nogle meningsundersøgelser giver bagslag i form af, at det ser ud til, at flere socialdemokrater vil stemme ja til kronen og nej til euroen.
Det håber vi i hvert fald i Dansk Folkeparti, og det vil vi selvfølgelig kraftigt arbejde for, så ved den folkeafstemning, der givet kommer på et eller andet tidspunkt, vil mange socialdemokrater gå hånd i hånd med mange fra Dansk Folkeparti i kampen for at bevare kronen og sige nej til euroen.