Søren Søndergaard (EL), 1998-02-03:
Det er ikke nok at være rystet over tragedien i Algeriet.
Det afgørende er, om man også kan pege på et handlingsperspektiv, som kan bidrage til at bringe tragedien til afslutning.
Sådan et perspektiv opstår først, når man har et præcist billede over voldens anatomi.
Vi skal ikke bare begræde massakrerne, heller ikke bare fordømme dem.
Vi skal også forstå dem for at gøre noget ved dem.
En bevægelse som den islamiske bevægelse i Algeriet opstår ikke i et lufttomt rum.
Den er formet af sin modspiller.
Hvorfor var det en islamisk bevægelse, der opstod i kølvandet på det gamle regimes kollaps?
Som også i Tyrkiet var det gamle regime bange for både venstrefløjen og fagbevægelsen, og et af de mest effektive redskaber, man fandt til at drive dem tilbage, var en statsdirigeret islamisering af samfundet. Det har givet sig udtryk på flere områder.
Regimet indførte i 1984 en familielovgivning, som rummer alle de elementer af kvindeundertrykkelse, som normalt tilskrives islamister.
I en tid, hvor regeringen fulgte samme økonomiske kurs som så mange andre steder med økonomiske liberaliseringer og følgelig også en afvikling af statslig socialpolitik og beskæftigelsespolitik, kunne islamisterne fylde et politisk tomrum for store dele af den fattige befolkning, som lod sig tiltrække af deres populistiske snak om pligten til at tage sig af de fattige.
Men hvor begyndte volden så, den omfattende vold, som fortjener betegnelsen borgerkrig?
Den begyndte for alvor som en direkte udløber af aflysningen af anden runde af parlamentsvalget i januar 1992.
Antidemokratiske islamister havde vundet første runde af valget i 1991, og for at sikre sig sin egen magt satte militæret ind og aflyste
anden valgrunde.
En stor del af det officielle Europa så igennem fingre med militærkuppet.
De skulle ikke nyde noget af et islamisk styre ved porten til Europa.
Sådan et ville sende flygtningestrømme nordpå og skabe usikkerhed for europæiske investorer.
Milliarder af kroner eller franc ville gå tabt.
Desuden var der jo også i EU-kredsen den gamle kolonimagt Frankrig, som siden militærkuppet i Algeriet tilbage i 1965 har været tæt forbundet med det algeriske militær.
Men det var næppe det Algeriet, vi ser, som det officielle Europa havde håbet på.
Men ret beset
må man have kalkuleret med muligheden for en skarp konfrontation, før det blev besluttet at forholde sig tavs til militærkuppet. Der er ikke tvivl om, hvem der står bag hovedparten af de massakrer, som skulle bade Algeriet i blod i de efterfølgende år.
Det er den mest ekstreme islamistiske sammenslutning, GIA.
Men der er berettiget tvivl, om de står bag alle massakrerne.
Indicierne for, at militæret selv står bag nogle massakrer eller i hvert fald lader dem foregå uhindret, er så mange og så stærke, at det er uansvarligt at sidde dem overhørig.
For os følger det af denne tvivl nærmest logisk, at det første skridt i en aktiv politik for at få bragt terrorismen i Algeriet til livs og få gjort noget ved de tragiske tilstande er, at der bliver igangsat en uvildig international undersøgelse.
En sådan uvildig international undersøgelse handler jo ikke bare om retten til at vide.
Den er et uomgængeligt politisk værktøj, hvis vi skal ud af den politiske lammelse og frem mod en målrettet politisk indsats for at få vendt tragedien i Algeriet.