Jette Gottlieb (EL), 1999-02-12:
Jeg tror, det er en nyskabelse i lovbehandlingen, at man sambehandler lovforslag, der ikke har noget med hinanden at gøre, bare fordi de ud fra en forligslogik hænger sammen.
Men det er så den måde, vi gør det på i dag.
Det betyder selvfølgelig, at de enkelte lovforslag ikke får så grundig en behandling, men det må så komme i udvalgsarbejdet.
I hovedsagen er det her en efterlønsdebat.
Den nye efterløn gør det til et privat projekt, om man vil sikre sig eller ej, og det er den afgørende katastrofe i hele det her forslag.
Regeringen har desuden valgt at sætte sig imellem to stole, fordi man på den ene side afskaffer den kollektive, solidariske ordning, men på den anden side ikke vil give folk de rettigheder, der normalt ville følge med en almindelig privat forsikring.
Nu kan vi så selv vælge, om vi vil spare op til efterlønnen eller ej.
Rundt omkring i de små hjem
bliver der kalkuleret på lommeregneren, om det nu kan betale sig, hvis man da ikke vælger at fortrænge alle tanker om en fremtid, som man alligevel ikke kan overskue. Regeringen kalder sit forslag for adfærdsregulering.
Det er sådan set et dejligt begreb, fordi det gør det skide svært at placere et ansvar.
Vælg selv.
Spar selv op.
Pas dig selv.
Eller også er det ingens ansvar.
For hvor er det fælles ansvar for fremtidens samfund?
Hvad har regeringen f.eks. tænkt sig, der skal ske med de nedslidte 60-årige om 20 år, hvis halvdelen ikke har sparet op til efterløn?
Ja, de skal åbenbart tvangsaktiveres, men med hvilket arbejdsmarkedspolitisk perspektiv? Man kunne jo tænke sig mange grunde til, at folk ikke ville eller kunne betale efterlønskontingentet.
Det er nærliggende at sige, at man ikke har råd.
300 kr. er ikke et ligegyldigt beløb for en lav indkomst.
Man kunne også forestille sig, at der var tale om folk på børnepasningsorlov, hvor man på 60 pct. af dagpengene altså skal finansiere det her ekstra kontingent.
Jeg er ikke helt sikker på, at man har gjort sig de ligestillingsmæssige konsekvenser af det klart. Der var også den mulighed, at man på grund af den meget stramme positivliste i uddannelserne er kommet i en periode, hvor man er på uddannelse på SU, men hvor man forsøger at bevare sin dagpengeret for en sikkerheds skyld - ikke nogen usædvanlig situation for mange.
Jamen hvis den uddannelse er en højere uddannelse, så har man stor sandsynlighed for at være ude af arbejdsmarkedet i 5 år.
Og har man råd til på SU at betale efterlønskontingentet, når man også skal betale sit a-kassekontingent?
Det er spørgsmålet.
Så er der hele problemet med dem, der falder ud af dagpengesystemet.
Hvad med dem, som i perioder er ude af dagpengesystemet, som det lykkes at genoptjene de timer, de skal bruge for at komme ind igen, som måske falder ud igen
, fordi de har et arbejde, som ikke har karakter af en fast funktionærlignende ansættelse? Der skal ikke meget til, før det er meget svært for dem at opretholde de 25 års medlemskab, der skal til.
Der er også det med arbejde i udlandet, som ikke er særlig klargjort endnu.
Det er jo kun fremtiden, der kan vise, hvor mange der på det her grundlag falder fra, hvor mange 60-årige det drejer sig om, der om nogle år ikke har efterlønsret.
Ideen med efterlønnen var oprindelig at sikre den stadig større gruppe nedslidte danskere en mulighed for at trække sig tilbage fra arbejdsmarkedet på en skrabet indkomst, men det var også at parkere de mange, som blev afskediget som følge af rationaliseringer og ny teknologi og almindelig spareiver.
Det er korrekt, at andre grupper også har gjort brug af efterlønnen.
Spørgsmålet er: Hvem tvinges på efterløn, og hvem har et frit valg?
Det skyldes stigende klasseforskelle.
På den ene side siger statistikken, at ufaglærte arbejdere har 25 pct. flere hjertetilfælde end andre danskere.
Mange kvinder inden for hjemmehjælp og industri er nedslidte allerede i 50-års-alderen, og de må døje med helbredsproblemer og begrænsninger i deres livskvalitet i resten af deres levetid.
De har stadig mulighed for at arbejde ved siden af, ja, de kan ligefrem ikke lade være med at engagere sig.
Den lovgivning, som regeringen har fremsat, har valgt at favorisere de privilegerede med belønninger for sen tilbagetrækning i stedet for at finde ændringer, som kunne tilgodese de nedslidte.
De skal have en check i hånden oven i alle de andre privilegier, det giver at have et aktivt liv, et godt helbred og ikke skulle nøjes med en overførselsindkomst. Jeg vil godt gøre regeringen opmærksom på adskillige faggrupper, og det er især inden for FTF, hvor det i overenskomsterne er indbygget, at de modtager afskedigelse på deres 60-års dag.
Der er mange, der har været inde på det før.
Det gælder jo også piloter og stewardesser.
Man mener ikke, at det er sikkerhedsmæssigt forsvarligt at bestride den slags job efter de 60 år.
Har de ud fra et sagligt grundlag noget andet valg end efterløn?
Og vil regeringen tænke over, om staten som arbejdsgiver skal gå ind i overenskomstforhandlingerne og være med til at løse problemer af den karakter?
Man har oven i købet uden at rødme påstået, at det stadig er en solidarisk ordning.
Fremtidens typiske efterlønner, hjemmehjælperen, murerarbejdsmanden, buschaufføren, som ikke har andet valg end at gå på efterløn som 60-årig, fordi ryggen eller benene eller psyken ikke kan holde til mere, han eller hun mister 130.000 kr.
De arbejdsløse mister kun 65.000 kr.
De får først en gevinst, fordi satsen hæves fra de 62 pct. til de 91 pct., men så taber de resten, når de skal på folkepension 2 år tidligere.
Chefredaktøren, psykologen, præsten og overlægen kan til gengæld glæde sig til at få en pengegave ind ad døren på op til 103.000 kr., når de bliver 65.
En sænkning af pensionsalderen på de vilkår får en asocial funktion, selv om
det er klart, der er nogle grupper, som får stor glæde af den forandring.
Jeg bliver også helt rørt, når jeg ser alle de lovændringsforslag, der kommer i kølvandet på sænkningen fra 67 år til 65 år.
Det er glædeligt at se, at en ældre ikke længere behøver fisketegn for at fiske.
Så må vi håbe, at sygehjælperen med den ødelagte hofte lægger mærke til det og bliver glad for det.
Nu kan man altså slippe for sit fisketegn allerede fra sit 65. år.
Regeringen har sagt, at en nedsættelse af den generelle pensionsalder med 2 år bør betragtes som et fremskridt.
Der er jo ikke tale om tvang, siger de.
Desuden har de valgt at ændre loven, sådan at den chefredaktør, psykolog og advokat, som ønsker at arbejde, til han eller hun er 60 år, ikke længere skal modregnes så hårdt i folkepensionen.
Ifølge den nugældende lov trækkes der 60 pct. af en folkepensionists arbejdsindtægt, når den overstiger 135.000 kr. årlig.
Fremover bliver der kun taget
30 pct. Også en udmærket ordning i hvert fald for de vellønnede, men det er jo ikke noget, der kommer de lavtlønnede til gode.
Er det ikke lidt modsætningsfuldt, når man tænker på hele debatten i går om, at handicappede og svage ældre måske i fremtiden ikke længere skal have gratis hjemmehjælp?
Er det ikke lidt modsætningsfuldt?
Eller er det måske et bevidst valg fra regeringens side at bevæge sig hen imod den amerikanske samfundsmodel med megen brugerbetaling og lave skatter, og hvor arbejderklassen og de udstødte så må sejle deres egen sø?
Jeg vil slutte med at minde regeringen om, at de med den her lovgivning om nedsættelse af pensionsalderen har ramt en helt anden gruppe, nemlig de handicappede og andre på førtidspension, som med ét slag mister alle de særlige tillæg tidligere end ellers.
Socialministeren har tilkendegivet, at hun vil se på problemet.
I bemærkningerne til lovforslag nr. L 175 står der blot: Det vil nærmere blive overvejet, hvorledes fremtidens førtidspensionister kan kompenseres.
Hvis det er, hvad der er tilbage af løftet om en førtidspensionsreform, så er jeg meget spændt på, hvad der sker. Og jeg vil i lighed med de andre ordførere, der har bedt meget om det, høre, om vi ikke snart kan få en køreplan for den førtidspensionsreform.
Det er ikke nok at skrive, at man har en hensigt om, at der skal kigges på det.
Det er ikke en betryggende formulering, og det giver slet ikke de handicappede garantier for noget som helst.
Hvornår kommer regeringen med noget konkret?
Det vil vi gerne vide.
Regeringen jasker en omfattende ændring af en grundlæggende reform igennem uden en ordentlig samfundsdebat.
Det fortæller noget om, at især Socialdemokratiet har et problem med at stå ved sit ideologiske skift over for en befolkning, der ved sidste valg rent faktisk valgte solidariteten frem for liberalismen.
Til hr. Poul Erik Dyrlund: Jo, vi forholder os i høj grad til samfundsudviklingen og bl.a. til det faktum, at nedslidningen og udstødningen fra arbejdsmarkedet er mangedoblet i forhold til, hvad de var for 20 år siden.
Derfor er brugen af efterlønsordningen jo vokset så kolossalt; derfor er der ganske rigtigt det problem, at efterlønsudgifterne vokser.
Men det er ikke vores dagsorden, at det automatisk betyder, at den skal skæres eller laves om.
Det er vi villige til at gøre, og det har vi også været i alle de forhandlinger, vi har indgået i.
Til hr. Jørn Pedersen vil jeg sige, at den måde, vi behandler de her ting på, gør jo, at det er meget vanskeligt at gå ned i de enkelte detaljer.
Og jeg er heller ikke sikker på, at vi får chancen for at stemme for de gode ting, der er her og der, f.eks. sikringen af, at man bevarer de muligheder for førtidspensionister.
Det kommer an på, om vi får mulighed for at få lovforslaget delt op, eller hvad vi gør.
Men under alle omstændigheder: Hvis vi får muligheden, er det en af de ting, vi gerne vil stemme for, intet problem dér.