Kim Behnke (FP), 1998-10-28:
Hr. Tom Behnke sidder til andet møde i øjeblikket, og derfor får jeg fornøjelsen af ganske kort at sige lidt om, hvad Fremskridtspartiet mener.
Vores opfattelse er den, at uanset om vi ser os om her i Folketinget eller i samfundet omkring os, er det meget sjældent, at man møder en bevidst modvilje mod at hjælpe handicappede så godt som overhovedet muligt.
Men der er en tendens til, at hvis man har glemt at tage de handicappede med, bliver der peget fingre, og så skal man helst være meget brødebetynget over, at man ikke har husket det.
Når der i forbindelse med redegørelsen her tales om, at man skal styrke de handicappedes adgang til information, er vi fuldstændig enige.
Ikke desto mindre havde Fremskridtspartiet eksisteret i tyve år, før vi pænt blev gjort opmærksom på, at vores udmærkede partiprogram jo ikke fandtes for syns- og læsehandicappede.
Straks, vi fik det oplyst, valgte vi selvfølgelig at få det indspillet, og i dag er det tilgængeligt for alle på den måde.
Men det var altså ikke manglende vilje eller manglende respekt for de handicappede, der gjorde, at vi gennem tyve år ikke havde husket på det.
Vi skulle bare mindes om det.
Og sådan er det, når det gælder de handicappedes vilkår.
Vi skal alle sammen mindes om det, fordi vi er meget hurtige til at glemme, hvordan det er, når man selv lever en såkaldt normaltilværelse.
Vi synes, der er grund til, når man ser på sådan en redegørelse, dels selvfølgelig at glæde sig over alt det gode, der er sket, og de mange fremskridt, der jo reelt er sket rundt omkring, dels også at kigge fremad og se: Hvad er det så, vi har foran os?
Og en af de glædelige ting, vi kan konstatere, er jo, at i takt med, at ledigheden er faldet, er mulighederne for at finde rigtig beskæftigelse til handicappede blevet større.
Hvis en arbejdsgiver er trængt, hvis en virksomhed står over for afskedigelser, fyringer, ja, så kan det være svært at få forståelse hos resten af medarbejdergruppen for, at man samtidig nyansætter folk, der er handicappede, og at virksomheden ofrer ressourcer på det.
Hvis derimod virksomheden er i fremgang og man nyansætter folk, ja, så er det nemmere at få forståelse og opbakning også hos resten af personalet.
Derfor skal vi selvfølgelig udnytte den situation, at ledigheden er faldende.
Kigger vi lidt ud i den store verden, ser vi, at et af de steder, hvor der er decideret mangel på arbejdskraft, f.eks. er i staten Florida i USA.
De har - om nogen - nydt godt af det kæmpestore boom, der har været i jobskabelse i USA, og derovre ser man så, når der ligefrem er mangel på arbejdskraft, at man ikke alene fra det offentlige, men ikke mindst fra private virksomheders side er villig til at gå
endog meget langt for at sikre sig at få fat i de handicappede og få dem ind og blive en del af den medarbejderstab, man har.
Rent faktisk er det sådan, at det at være handicappet næsten er blevet en fordel. Det er nogle, der bliver givet ekstra gode vilkår for at sikre, at de også kommer ind i virksomhederne.
Det kunne vi godt drømme om også blev tilfældet i Danmark.
Men kigger vi så på de overvejelser, ministeren gør sig omkring skånejob og forskellige former for andre beskæftigelser, ja, så mener vi, at vi har nogle praktiske problemer.
Virksomheden henvender sig til kommunen, men får at vide, at den også skal have fat i amtet, osv. osv.
Og for en virksomhed med en travl hverdag kan det ikke nytte noget, at man ikke er i stand til at få et kvalificeret svar med det samme. Derfor mangler vi, at der rundt omkring hos sagsbehandlere og andre medarbejdere i det offentlige er en større viden og et større overblik over, hvad der konkret skal gøres for den virksomhed, så det kan lade sig gøre at få skabt denne fleks- eller skånejobsituation.
Der bliver i redegørelsen også gjort lidt ud af at fortælle om status for informationsteknologien
Ganske mange handicappede har via computere og anden ny teknologi fået nogle muligheder, de ikke havde før, for at beklæde forskellige job.
Men der er et område, der ikke bliver skrevet i hvert fald så meget om, og det er mulighederne for, at handicappede kan få andel i de - nogle kalder det telearbejdspladser, andre kalder det distancearbejdspladser.
Men det, det handler om, er, at man fra sit eget hjem kan udføre et job.
I øjeblikket er der i Danmark omkring 15.000 til 20.000 mennesker, der hver dag udfører deres arbejde fra hjemmet.
Det er så kun periodisk, de overhovedet er på arbejdspladsen.
Vurderingen er imidlertid, at der i et land som det danske er plads til mellem 250.000 og 300.000 af disse telejob eller distancearbejdspladser.
Og dér er der en stor mulighed for, at de handicappede - specielt de bevægelseshandicappede - kan komme i betragtning.
Derfor vil vi godt opfordre ministeren til, at man i samarbejde med forskningsministeren ser på de forskellige projekter, der er netop omkring distancearbejde, at man tager med i billedet, at handicappede her har en ekstra mulighed for at finde sig det, man kan kalde rigtig beskæftigelse.
For dér er der nemlig ikke tale om job med tilskud af nogen art.
Der er ikke tale om job, hvor de handicappede kan føle, at det mere er af medlidenhed, at de får arbejdet, end fordi der reelt er brug for dem.
Ved disse arbejdspladser er der tale
om, at det er arbejde, som ellers ville være blevet udført af en uden nogen former for handicap. Til sidst skal jeg sige, at Fremskridtspartiets grundholdning på det handicappolitiske område er, at alt, hvad der kan gøres, det skal gøres, og derfor vil ministeren opleve, at de forslag, der måtte komme om forbedringer på handicapområdet, hver gang vil blive modtaget positivt og med tilslutning fra Fremskridtspartiet.