Jette Gottlieb (EL), 1999-11-11:
Der er to grunde til, at det her forslag ikke bliver vedtaget umiddelbart, og ingen af dem er vanvittig sympatiske.
Og den anden er selvfølgelig pengene.
Men når det modsatte er tilfældet, så synes jeg, det klinger hult.
Det her forslag har selvfølgelig en historie.
Det er fremsat af Enhedslisten for længe siden - 5 år siden - og der blev det fremsat som et samlet forslag for såvel institutionsbørn som for skoleelever og for studerende.
Et samlet forslag om det, vi dengang kaldte arbejdsmiljø for børn. Dengang var hovedindvendingen, at det var dog latterligt, at man kunne tale om arbejdsmiljø, når der var tale om børn.
Det var dog latterligt, at man ville sammenligne de muligheder, som studerende ved en højere læreanstalt havde for at være medindflydende på deres eget arbejdsmiljø, med, hvad børnehavebørn kunne.
Vi tog konsekvensen af det og delte forslaget op, så vi på den ene side fremsatte forslag til en miljølov for elever og studerende og på den anden side fremsatte forslag til en miljølov for børn.
Det har ikke hjulpet på opbakningen.
Men selvfølgelig vil vi meget gerne sammen med såvel CD som Kristeligt Folkeparti som SF - og jeg vil gerne takke for den meget helhjertede støtte, vi har fået derfra - være med til at lave et samlet forslag igen.
For os er det dybest set
en meget fornuftig måde at gøre det på.
Det var udelukkende de indvendinger, vi mødte fra regeringens side, der gjorde, at vi forsøgte at dele det op, fordi vi dermed troede, at det ville blive lidt vanskeligere for regeringen at afvise forslaget.
Formålet med vores forslag er at sørge for, at alle børn i vuggestuer og børnehaver og fritidshjem og skolefritidsordninger sikres et sundt og sikkert fysisk miljø.
Og der er jo mange grunde til, at det er nødvendigt, at der med det samme og snarest tages initiativer på området.
Først og fremmest fordi situationen heller ikke her er statisk.
Den bliver værre og værre.
Der er overhovedet ikke tale om, at det bliver bedre og bedre.
Det bliver værre og værre.
Der er alvorlige sikkerheds- og sundhedsmæssige problemer i mange institutioner, og det gør behovet for et samlet regulerende regelsæt og et effektivt tilsyn meget akut.
Det hænger selvfølgelig sammen med det store pres, der i snart mange år har været på dagtilbudsområdet.
For at skaffe så mange pladser som muligt, så har kommunerne år efter år satset på at merindskrive børnene i institutionerne.
Mange steder er grænsen for forsvarlighed for længst nået, og endnu flere steder overskredet.
En undersøgelse i Ugeskrift for Læger i efteråret 1997 bekræftede det, som vi alle sammen godt vidste i forvejen, at børn, der stuves sammen, oftere bliver syge, end børn, der har mere plads. Det samme gælder også burhøns.
»84 pct. af personalet i de københavnske daginstitutioner oplever støj som et problem«, stod der i en artikel i FOA-bladet, nr. 5, i år.
En pædagog fortæller bl.a., at hun i sine forsøg på at overdøve børnene har fået ødelagt sin stemme.
Det er hun ikke ene om.
Der er 5 måneders ventetid på en konsultation hos en talepædagog i København.
Når mere end otte ud af ti voksne ansatte oplever støjen som et problem, hvordan tror man så det påvirker børnene?
De bliver hæse, de kan ikke gengive, hvad de hører.
I øvrigt er det sådan, at ved baggrundsstøj over 10 decibel stiger antallet af gengivelsesfejl fra 15 pct. til 56 pct. Støjen hæmmer deres opmærksomhed, hukommelse, indlæring.
Og de bliver stressede. Stuver man børn sammen på et lille areal, bliver de aggressive, og deres initiativlyst forsvinder.
Skolefritidsordningerne, hvor over 110.000 børn har deres daglige gang, har i særlig høj grad været præget af miljøproblemer, fordi der ikke findes noget regulerende regelsæt.
Et eksempel på, hvor slemt det kan være, er skolefritidsordningen »Ellebo« i Hadsten, der blev beskrevet i Politiken.
Her var 145 indskrevne børn i en institution beregnet til 60 børn, og der var ca. 1,4 m2 gulvplads, sådan ca. et gennemsnitligt sofabord, nogenlunde i den størrelsesorden pr. barn.
I modsætning til vuggestuer og børnehaver og fritidshjem hører skolefritidsordningen under skolevæsenet og dermed under Undervisningsministeriet.
For de børn, der tilbringer mange timer om ugen i en skolefritidsordning, er det altså svært at forstå, at de skal have dårligere forhold, endnu dårligere forhold, end kammeraterne, der var så heldige at få plads på fritidshjemmet.
Og derfor er der brug for ensartede minimumsregler for de to typer institutioner.
Beslutningsforslaget skitserer, på hvilke områder der er brug for regler og normer for det fysiske miljø i børneinstitutionerne.
Men det er jo ikke nok, at reglerne eksisterer, og det er også derfor, jeg synes, det er umådelig trættende, at det, vi får at høre fra regeringens side, er: Jamen der er regler. Jamen når alle ved, at reglerne ikke bliver overholdt, så må man dog komme med nogle andre forslag.
Det er vigtigt alene for overblikkets skyld, at reglerne vedrørende sikkerhed og sundhed samles i én lov, men især for at forældre, ansatte osv. kan overskue indholdet af de gældende regler.
Der hjælper en pjece altså ikke.
Der er også behov for opstramning af tilsynet med børneinstitutionerne, som i dag jo er lemfældigt eller ikkeeksisterende.
Eksempelvis er det kommunalbestyrelsen, der er tilsynsmyndighed for selvejende børneinstitutioner.
Tilsynsmyndigheden kan her let komme i en interessekonflikt mellem børnenes sikkerhed og sundhed på den ene side og økonomiske overvejelser på den anden side.
På den baggrund er der selvfølgelig brug for et anderledes virkningsfuldt uvildigt udefrakommende tilsyn.
I beslutningsforslaget henlægges tilsynet til embedslægeinstitutionen, der i den nuværende lovgivning alene har en rådgivende og indstillende rolle.
Nej, der er brug for et tilsyn.
Det er ikke nok med rådgivning og indstilling.
Embedslægen kan i dag alene anmode kommunalbestyrelse eller amtsråd om, at der udstedes påbud eller nedlægges forbud.
Når det gælder institutioner, der ikke er kommunalt ejede, har kommunalbestyrelsen kompetencen, og for de kommunalt ejede institutioner har amtsrådet denne kompetence.
Sådan en ansvarsfordeling er ikke tilfredsstillende af flere grunde.
For det første kan et nødvendigt påbud eller forbud forsinkes unødigt, og for det andet har kommunerne ofte indirekte interesse i ikke at give de selvejende institutioner udgiftskrævende pålæg.
Stadslægen i København udtalte for et par år siden, at hvis ethvert vuggestuebarn i København fik 1 m2 mere, så ville sygeligheden halveres.
Havde han haft mulighed for at give pålæg, så kunne situationen have set anderledes ud for børnene.
En opgradering af det fysiske miljø i vuggestuer, børnehaver, fritidshjem og skolefritidsordninger kræver betydelige investeringer, og det er jo egentlig her, skoen trykker.
Der er mange eksempler på, at økonomien forhindrer nødvendige forbedringer af forhold, der sætter børns helbred på spil.
Det gælder både generelle forhold som indendørsarealet pr. barn eller støjniveauet, og det gælder mere specifikke problemfelter.
Københavns Kommune f.eks. har et problem med sundhedsfarlige kreosolholdige jernbanesveller, som er brugt på legepladserne, bl.a. til sandkasser.
Jamen hvorfor skal det være så svært at få dem erstattet med noget andet?
Jeg tror ikke, det er bevidst ond vilje, der gør, at kommunerne ikke giver børnene sikre og sunde forhold i pasningsordningerne.
Det ville dog også være mærkeligt.
Men kommunerne er hårdt presset økonomisk, og derfor er der brug for et økonomisk incitament, så de bliver opmuntret til at rette op på de miljøproblemer, der findes i de pædagogiske tilbud.
Derfor foreslås det, at der oprettes en statslig pulje på 300 mio. kr., der kan gå ind i medfinansieringen af forbedringerne.
F.eks. et 50 pct. tilskud til konkrete projekter, sådan at kommunerne selvfølgelig derigennem kan udvise deres egen ansvarlighed også.
Og så vil jeg slutte med at sige, at jeg fuldt ud kan tilslutte mig den socialdemokratiske folketingskandidat i Ålborg Øst, Helle Christensen, som også er formand for DUI Leg og Virke - det burde jo ikke være i modstrid.
Helle Christensen udtalte den 31. oktober 1999: »Det er vigtigt, at vi kommer i gang med en forbedring af børns miljø.
Vi ved godt, at det ikke er noget, der kan ske fra den ene dag til den anden.
Men processen skal sættes i gang hurtigst muligt.
Regeringen kunne f.eks. udarbejde en handlingsplan, der på sigt resulterer i en miljølov for børn og unge.
Det ville være et flot signal at sende.«
Jeg forventer faktisk, at vi får en diskussion af det her forslag i udvalget.
For jeg har kunnet høre, at hvis regeringen reelt havde forholdt sig sådan, som de af hjertet gerne ville, så var der rent faktisk flertal for at gøre noget ved det her problem.
Jeg tror, det kan lade sig gøre, og jeg ser frem til, at vi kommer til det.