Jens Hald Madsen (V), 2000-10-26:
Venstre har med stor interesse fulgt med i udviklingsministerens arbejde med en ny strategi for den danske udviklingsbistand.
Og lad mig med det samme sige, at Venstre kan støtte forslaget til vedtagelse, som Socialdemokratiet er kommet med.
Venstre mener, at Danmark som et demokratisk land i det internationale samfund har et medansvar, at vi skal kæmpe for det enkelte individs frihed og velfærd og værdighed.
Venstre mener, at der i højere grad skal sikres en stærk koordination mellem den danske bistandspolitik og udenrigspolitikken.
Venstre mener også, at den globalisering, som sker for øjeblikket, giver større og flere muligheder for lige vilkår for alle.
Og Venstre mener, at en af de vigtigste forudsætninger for bekæmpelse af fattigdom netop er fri adgang til de globale markeder.
I dag i Berlingske Tidende kunne vi se, at vi endnu en gang er blevet snydt for en post.
Spørgsmålet er, om vi med det, som vi giver i bidrag multilateralt, får tilstrækkeligt med positioner til at få den reelle politiske indflydelse.
Vi mener også, at den danske bistand ikke skal være en økonomisk sovepude for et land.
Det kan ikke nytte noget, at et modtagerland begynder at få en filosofi om, at det bidrag, man får f.eks. fra Danmark, blot er en fast del af deres budgettering.
Der skal vilje til, og vi skal også stille nogle krav.
Vi skal heller ikke være en kassekredit til militær oprustning.
Vi ønsker en præstationsafhængig styring af bistanden.
Resultatet, det nye strategioplæg »Partnerskab 2000«, er et flot og visionært oplæg, men det har én alvorlig mangel.
Udviklingsministeren har rigeligt med gode hensigter, men har desværre ikke sat så meget handling bag ordene.
Vi hæfter os ved det positive i, at udviklingsministeren tydeligt erkender, at udviklingsbistand i sig selv ikke er nok, men at der er behov for en mere aktiv og konsekvent bistandspolitik.
Men når udviklingsministeren ikke gør sig klart, hvordan sådan en politik skal føres, bliver resultatet det samme.
Og man kan jo godt stoppe op og også stille nogle spørgsmål til sig selv og den måde, man fører udviklingspolitikken på.
Man kunne spørge: Skal vi i al evighed have en nogenlunde lige fordeling mellem multilateral og bilateral bistand, eller skulle man være så fleksibel, så man kiggede på ord som indflydelse, bedst udnyttelse, bedst prioritering?
Man kunne vel også kigge på Danida f.eks. og spørge, om den stadig væk er den bedste og mest effektive organisation til at løse fremtidens udviklingsbistand, eller om den måske er blevet et lukket, klodset statsligt halvmonopol.
Derfor har Venstre kigget på, om man kunne lave en fastfrysning af bistanden, for at vi kunne kigge nærmere på den bistand, vi giver, og om vi kunne få mere bistand for skatteborgernes penge og dermed kunne hjælpe flere nødlidende mennesker rundt om i verden.
Venstre kan langt hen ad vejen tilslutte sig den reformulering af mål for udviklingsbistand, som udviklingsministeren lægger op til.
I »Partnerskab 2000« anerkendes det, at fattigdomsproblemerne kun kan løses ved en selvstændig økonomisk og politisk udvikling med basis i det enkelte udviklingslands egen befolkning.
Og derfor bifalder vi også, at man fremhæver etablering af markedsorienterede økonomier, sikring af den personlige frihed og en demokratisk styreform samt overholdelse af menneskerettigheder.
Men vi har brug for værktøjer, som kan ændre bistandspolitikken effektivt i fremtiden, men vigtigst af alt, at de værktøjer er neutrale, som respekterer såvel donor som modtager som selvstændig partner omkring den gensidigt forpligtende opgave, det er at føre et land frem i en positiv udvikling.
Vi bifalder også, at »Partnerskab 2000« sikrer en samklang mellem principperne om bilateral og multilateral bistand.
Men hvad er det så for et værktøj, vi taler om?
Det, vi gerne vil have,
Ikke noget med i forhold til en stærk/svag part.
Og her kommer vi så over til det, der stod i avisen i dag.
Vi mener, at man, når man giver 50 pct. til multilateral hjælp og 50 pct. til bilateral hjælp, næsten fifty-fifty, skal kigge på, hvor vi får mest for det i de forskellige situationer.
Hvis vi har et land, som har den politiske vilje, men måske ikke fuldt ud evnen, skal vi lave en udviklingskontrakt, men hvis vi har et land, der ikke har den politiske vilje, selv om det har evnen til det, skal vi overveje, om det ikke er bedre, at vi går sammen med andre lande i f.eks. FN om at stille et krav om, at viljen først skal være til stede.
Hvis vi har et land, som er i totalt kaos, nytter det jo ikke noget, at man bare siger, at nu skal der laves en skole.
Det, der skal sættes fokus på, er i samarbejde med andre lande i de internationale organisationer allerførst at sørge for at stabilisere landet; det kunne være f.eks. Somalia, det kunne f.eks. være Niger.
Med hensyn til den politiske vilje kunne det være f.eks. Zimbabwe, hvor man skulle sige: I har ikke viljen til at overholde de menneskerettigheder, som vi sætter så højt på vores dagsorden, og det får altså en konsekvens for vores bistandspolitik. Vi mener også, at man kan bruge det styringsredskab til at lave nogle kontrakter med ngo'er om folkelig forankring.
Ngo'erne gør et fremragende stykke arbejde, i hvert fald de fleste ngo'er, men der er nogle store ngo'er, som er alt, alt for meget statsligt afhængige.
og derfor må vi kigge på den folkelige forankring og egenfinansiering. Jeg skal også nævne her, at vi skal have det danske erhvervsliv mere ind, end tilfældet er i dag.
Vi er glade for, at det ligger i oplægget, at det danske erhvervsliv skal mere med, men det kan gøres endnu bedre ved at følge op på den stærke position, som Danmark har rundtomkring i verden.
Privatsektorprogrammet er et godt initiativ, men der kan gøres mere for at styrke det danske erhvervsliv, og på den måde kan den folkelighed, der kan være i det at skabe arbejdspladser, også ses og synliggøres bedre.
Men vores førsteprioritet er selvfølgelig, at det er modtagerlandets ønsker, der først og fremmest skal tages højde for, og det, som for os også er det vigtigste, når vi diskuterer med Socialdemokratiet, er, at det ikke er et spørgsmål om procenter af BNI, men et spørgsmål om kvaliteten og det gensidige samarbejde, der skal være mellem modtagerland og donorland.