Svend Auken (S), 1997-11-20:
Grundlaget for den danske politik på CO2-området blev allerede fastlagt i forbindelse med Folketingets behandling af »Energi 2000« i maj 1990, hvor vi som bekendt havde en konservativt ledet regering.
Målsætningen var en 20 pct.s reduktion af CO2-emissionerne i Danmark i 2005 i forhold til niveauet i 1988, og midlerne var selvfølgelig dels en dansk indsats, dels det samarbejde, vi havde i EU.
Dengang støttede et stort flertal denne målsætning, og den er senere blevet bekræftet ved flere lejligheder.
Den danske CO2-målsætning hvilede dengang og hviler i dag på en stærk dansk vilje til at gå foran og gennemføre en CO2-reduktion, også før vi har fået internationale juridisk bindende aftaler.
Det er der tre grunde til.
For det første, fordi vi ligger i top med hensyn til CO2-udledning, for det anden fordi den danske CO2-politik giver os et troværdigt grundlag for at presse på for internationale aftaler, og det får vi også god lejlighed til at drøfte i forbindelse med Tingets forespørgsel i næste uge, og for det tredje fordi en dansk foregangssituation styrker en dynamisk teknologi- og erhvervsudvikling og dermed giver langsigtede fordele for dansk økonomi og beskæftigelse.
Jeg må minde om, at vi allerede har taget en lang række skridt, og at Danmark alligevel klarer sig godt økonomisk, hævder sig flot både internationalt og i forhold til de lande, vi normalt sammenligner os med, og ligger helt i top inden for f.eks. EU. Der kan ikke være tvivl om, at alle sektorer skal bidrage til, at denne forpligtelse kan blive opfyldt.
Det gælder husholdningerne, det gælder elværkerne, det gælder den offentlige sektor, det gælder transportsektoren, det gælder handel og service, og det gælder naturligvis også industrien.
Derfor blev erhvervslivet også omfattet af CO2-afgiften. CO2-afgiften tilskynder dermed til, at erhvervslivet investerer i CO2-reduktioner.
Den grønne afgiftspakke blev samtidig udformet, så den i mindst mulig udstrækning giver konkurrenceforvridning og i størst mulig udstrækning giver en tilskyndelse til virksomhederne til selv at gennemføre de fornødne investeringer.
Vi mener, at det svækker den troværdighed, der gerne skulle herske omkring den danske indsats på området.
Vi har mulighederne for at gennemføre de reduktioner, som man i sin tid aftalte som målsætning for Danmarks vedkommende, vi kan gennemføre dem uden tab af velfærd og velstand i det danske samfund, og regeringen er fast besluttet på, at Danmark lever op til disse forudsætninger.
Hvis Venstres, De Konservatives, Fremskridtspartiets og Dansk Folkepartis, de såkaldte VKZO-partier, forslag her skal tages som udtryk for, at man er løbet fra den politik, man oprindelig havde om reduktion af de danske nationale emissioner, er det selvfølgelig dybt beklageligt.
Heri ligger naturligvis ikke, at vi ikke er med til at arbejde med begrebet om fælles gennemførelse.
Det er et internationalt omstridt punkt.
Danmark deltager konstruktivt i drøftelserne om at fastlægge kriterierne for anvendelsen af det, men dette arbejde, som vi altså deltager aktivt og konstruktivt i, skal vi ikke bruge til ikke at gøre det, der er nødvendigt i Danmark.
Hvis jeg skal sammenfatte regeringens synspunkt, er det, at vi har en CO2-målsætning, som hidtil er blevet støttet af et bredt flertal i Folketinget, at der er behov for en national indsats, hvor alle sektorer yder deres del af forpligtelsen, at der endnu ikke er et godkendt internationalt regelværk for anvendelse af joint implementation som et virkemiddel i klimapolitikken, at joint implementation ikke reelt er et alternativ til en CO2-afgift, men højst et supplement til den nødvendige indsats i industrien, at set i lyset af resultatet i Kyoto er regeringen naturligvis parat til at belyse mulighederne for at anvende joint implementation i fremtiden, at vi fortsat internationalt fra regeringens side arbejder på enighed om en CO2-afgift først og fremmest i EU, og endelig at regeringen i forbindelse med evalueringen af de grønne afgifter, der som bekendt skal finde sted i 1998, naturligvis også vil deltage i diskussionen om, hvordan afgiftssystemet kan forenkles.
Når det er blevet så rimeligt kompliceret, som det er, er det, fordi man netop har prøvet at tage hensyn til en lang række virksomheders og branchers specifikke problemer.
Jeg er derfor nødt til at sige, at jeg er skuffet over det her forslag fra Venstre, De Konservative, Fremskridtspartiet og Dansk Folkeparti, VKZO-partierne, på det her område, og jeg håber, at Venstre og De Konservative vedgår arv og gæld og kommer tilbage til samarbejdet med os om, hvad der er nødvendigt for at opfylde det mål, de i sin tid selv fastlagde.
Ellers pådrager de to partier sig jo den alvorlige anklage, at de godt vil målet, men at alle de midler, der kan føre til målet, hvad enten det er på det her område, eller det er spørgsmålet om decentral kraftvarme, eller det er spørgsmål om vedvarende energi, eller det er spørgsmål om energibesparelser i husholdningerne og virksomhederne, har de sagt nej til.
Så jeg er nødt til at sige, at naturligvis er vi parat til at drøfte joint implementation og også dansk industris muligheder i så henseende.
Det har jeg aldrig nægtet, men vi er nødt til at fastholde de virkemidler, der eksisterer i Danmark for at nå det mål, som Schlüterregeringen i sin tid med vores tilslutning fastlagde.