Kristian Thulesen Dahl (DF), 2005-06-02:
Det var jo en ærgerlig bemærkning, lige før jeg skulle være ordfører, men det må man prøve at indordne sig under.
Jeg vil i forhold til forslaget sige, at vi meget gerne tager ejerskab til det, der er sket her, og til det, der sker, og også til det, der i virkeligheden er helt naturligt at forholde sig til specielt i forhold til lovforslaget, nemlig det faktum, at vi nu får nedlagt amterne.
Det har været Dansk Folkepartis politik, lige så længe Dansk Folkeparti har eksisteret.
Vi har altid syntes, at amterne var et overflødigt led, og at de opgaver, der lå i amterne, med stor ret kunne fordeles primært til kommunerne.
Vi har også haft den forståelse, at det selvfølgelig ville være nemmere at overføre opgaverne fra amterne til kommunerne, især hvis de mindste kommuner – vi har haft ganske mange kommuner med under 10.000 indbyggere – blev lidt større, så de fik bedre mulighed for fagligt at kunne løfte opgaverne.
Nu har der været mulighed for at lave en samlet kommunalreform, hvor man i ét hug nedlægger amterne, primært fordeler amternes opgaver til kommunerne, samtidig med at kommunerne bliver større, så de får bedre mulighed for at løse opgaverne.
Derfor lander det jo rigtig, rigtig flot.
Vi har også haft det udgangspunkt, at sygehusområdet – det har været diskuteret mange gange – kunne ligge på et statsligt niveau, men vi synes, det er fint, at vi har fået det her regionale led ind.
Der ligger så også i den tilgang, vi har haft til, at amterne reelt skulle nedlægges, at vi ikke genetablerer amterne i form af regioner.
Noget af den debat, der allerede har været her i dag,
giver udtryk for, synes jeg, at nogle har den opfattelse, at regionerne skulle være nye amter.
Så mener man selvfølgelig, at regionerne skulle have lov til at hvile på kommunalfuldmagten, ligesom amterne gør, og dermed selv bestemme, hvilke opgaver de vil varetage.
Vi har haft et andet afsæt til den diskussion, fordi vi reelt har ment, at det var rigtigt at nedlægge amterne.
Derfor har vi også valgt at være med til at oprette regionerne på et nyt grundlag, så de ikke hviler på kommunalfuldmagten, men hviler på en positiv afgrænsning i loven af, hvad regionerne skal tage sig af.
Nogle har forsøgt at sige, at det betyder, at regionerne så stort set ikke har noget at lave.
Det bliver sådan lidt, man kan næsten fornemme det, kedsommeligt at sidde og arbejde med det, der skal ligge i regionerne.
Det har man nærmest givet indtryk af og med skiftende kraft, for der er også nogle, der kæmper for, at de, der sidder i regionerne, skal lønnes højere.
Det kan virke lidt paradoksalt, samtidig med at de samme typisk har været ude at sige, at de ikke har noget at lave, hvis de sidder i regionerne.
Vi har et andet udgangspunkt for den debat.
Vi mener faktisk, at det lander rigtig flot, fordi det, man skal i regionerne, primært er at sikre et godt sundhedsvæsen, sygehusvæsen.
Det at drive sygehusene i Danmark er ikke nogen lille opgave.
Det er ikke sådan en lille nem opgave, som det har været skitseret.
Det er faktisk en opgave, der skal tages dybt, dybt alvorligt, dybt seriøst, også mere end jeg synes, at det kommer til udtryk i den kritik, der er kommet af, at det, hvis ikke regionerne samtidig får alle mulige andre opgaver, er sådan lidt halvkedeligt at sidde og blande sig i regionernes arbejde.
Den anden del af det, der har været meget diskuteret, er så finansieringen, altså hvordan det nu kan hænge sammen.
Der har det været meget væsentligt for Dansk Folkeparti, at vi nu får lavet en struktur, hvor der er langt, langt større sammenhæng mellem forebyggelse, behandling og genoptræning.
Vi synes rent faktisk, at vi i dag er utrolig ringe.
Vi yder en katastrofal service på mange områder.
Vi tror på, at man ved i højere grad at samtænke det her med forebyggelse, behandling og genoptræning og lave noget, der for det enkelte menneske, som bliver ramt på et eller andet område, får en langt større sammenhæng ind; at vi dér vinder meget.
Vi ved udmærket godt, at man, når man sidder som politiker, uanset hvor man sidder, også kigger på den pengekasse, man har at gøre med.
Vi ved også godt, at der, hvis en misbruger eller en anden har måttet bruge et tilbud, der f.eks. har været et amtsligt ansvarsanliggende indtil nu, har været en tendens til at sige, at så ligger behandlingen der.
Når personen så er færdig med behandlingen, har kommunen desværre ikke haft en direkte interesse i efterfølgende at få ydet borgeren den service, der gør, at man er sikker på, at borgeren får en god mulighed for at rejse sig efter den endte behandling.
Jeg har i hvert fald hørt malende beskrivelser – desværre – fra tidligere narkomaner og andre misbrugere, der har fortalt om, at de har været i et amtsligt behandlingstilbud, og at der ikke har været nogen til efterfølgende at samle dem op, med det resultat at mange af dem ryger tilbage i misbrug.
Se, det er jo hverken en måde at bruge vores ressourcer i den offentlige sektor på eller en værdig måde at behandle de mennesker på.
Derfor vil det være fantastisk at have som vision for hele det her at lave et system, der gør, at kommunerne har en direkte interesse i – ud over den åbenbare menneskelige interesse i, at vi behandler hinanden ordentligt – at undgå, at den her person falder tilbage i det misbrug eller på anden vis falder tilbage og skal behandles, fordi de ikke har været gode nok til at holde personen fast og give personen den service, vedkommende burde have for at kunne komme permanent ud af den håbløse situation, vedkommende måske var i.
Der tror vi altså på, at de incitamenter, vi lægger ind i den nye struktur, gør, at kommunerne, når en person kommer fra et tilbud – uanset om det ligger i kommunen eller er regionalbaseret, hvad en del jo vil være fremover på grund af de ændringer, der er skabt i det her forløb – helt anderledes vil have en interesse i at tage hånd om denne person: besøge vedkommende, hjælpe med til, at lejligheden måske bliver rengjort, måske tilbyde hjælp til at få søgt en gældssanering, hvis man er i en håbløs gældssituation, eller hvad det nu måtte være, der sikrer, at der bliver taget hånd om den enkelte person, så vi får en langt mere gennemtænkt sammenhæng i efterbehandlingen for den enkelte.
Det er sådan nogle elementer, der er vigtige for os.
Derfor tager vi også meget, meget gerne hele den diskussion om økonomi og sådan noget.
Vi ser altså ikke det her som et udtryk for, at alt er, som det er, og at det skal det i øvrigt vedblive med at være.
Derfor flytter vi rundt på opgaverne, og skaber det så ikke en masse utryghed?
Vi ser det her som en enestående mulighed for at gøre tingene bedre, altså for, at den offentlige sektor i langt højere grad kan yde en service over for de borgere, der bliver ramt på forskellig vis i forhold til det, vi gør i dag.
Vi tror på, at kommunalpolitikerne, når kommunerne får mange af de her opgaver, vil tage det ansvar på sig.
Det synes vi i øvrigt også, at hele processen er kendetegnet af.
Når de får ansvar på eksempelvis det sociale område, har det været rejst som et af spørgsmålene: Er det ikke et stort problem, at kommunerne nu i højere grad skal tage sig af det sociale område?
Nej, det er det da ikke.
Det er da ikke et problem, at de politikere, der sidder tættere på de mennesker, der af en eller anden grund kommer i uføre og har hjælp behov, i højere grad skal tage sig af de mennesker.
Tror man på, at synlighed om de her mennesker er et problem, eller tror man i virkeligheden på, at synlighed i forhold til de her mennesker er med til at skabe en større forståelse for, at vi skal yde de mennesker en ordentlig hjælp?
Vi tror det sidste.
Derfor tror vi også på, at det er fornuftigt, at kommunalpolitikere, og specielt når kommunerne bliver større, får et større ansvar for at hjælpe de mennesker, der kommer i nød af den ene eller anden årsag.
Hvis vi har et menneske i en familie, et barn, der kommer i problemer, kan man også helt anderledes i en kommune samtænke, hvordan man løser det i forhold til hele familien, i stedet for, som vi har det i dag, at have forskellige offentlige myndigheder til at sørge for, at tingene glider – man skal måske have et amtsligt tilbud, mens kommunen skal forestå de øvrige hensyn i forhold til familien.
Vi har nemlig i processen accepteret, at der er områder af de sociale institutioner, som vi lader blive i regionerne, fordi der har været en frygt for, at der stadig væk var kommuner, der ikke ville kunne magte det.
Vi har ikke delt den frygt, men vi har valgt at sige, at risikoen for det skal komme de borgere, man taler om, til gode.
Derfor har vi valgt at sige, at der er noget her, der kan være regionalt forankret til at starte med.
Kommunerne kan så senere overtage stille og roligt, i den takt kommunerne får bygget sig op, så vi i højere grad kan fuldende strukturen.
Med de her ord, som jeg håber man kan se i meget høj grad retter sig til det forslag, vi har at gøre med, har jeg samtidig forsøgt at give sådan en lidt bredere tilgang for at markere, hvorfor vi helt grundlæggende mener, at det er rigtigt at gå ind i den her nye struktur, som vi får med kommunalreformen.
Vi glæder os til at få det her foldet videre ud, glæder os over, at kommunerne har taget så stort ejerskab i den her proces, og tror også derfor, at det her kan ende med at blive rigtig godt i forhold til den service, den offentlige sektor kan yde de borgere, der virkelig har hjælp behov.