Svend Auken (S), 1998-06-18:
Det er fra denne talerstol ofte blevet sagt, at den politiske forbruger er blevet en magtfaktor og ikke mindst inden for miljøområdet.
Et bevidst forbrugsvalg er en af de mest effektive måder at påvirke udbuddet af forbrugsgoder og serviceydelser i en mere miljøvenlig retning.
På mange områder er det de sidste 25 år lykkedes os at få kontrol over forureningen fra industrien, men med det fortsat voksende forbrug, både herhjemme og på verdensplan, så risikerer vi at sætte de gode resultater over styr.
Herhjemme har regeringen også bragt spørgsmålet op i flere sammenhænge.
Et andet element i den produktorienterede miljøstrategi er styrkelsen af den offentlige grønne indkøbspolitik.
Samlet set er den offentlige sektor jo den største forbruger herhjemme.
Det drejer sig rent faktisk om milliarder af kroner, og de skal efter regeringens opfattelse naturligvis også bidrage til at opfylde vores miljømålsætninger og anvendes miljømæssigt fornuftigt.
Det offentlige må have en pligt til at gå foran, og derfor fremlagde den daværende regering, som jeg også var medlem af, allerede for knap 4 år siden sin handlingsplan for en offentlig grøn indkøbspolitik. Som led i denne strategi fik alle statslige institutioner og statslige virksomheder i 1995 pålæg om at inddrage miljøforhold ved indkøb af produkter og tjenesteydelser på lige fod med andre hensyn som f.eks. hensyn til kvalitet og pris.
På hver enkelt institution skulle der udarbejdes en grøn indkøbspolitik, en handlingsplan til gennemførelse heraf og en forpligtelse til løbende dokumentation af de opnåede resultater.
Vi vil meget gerne fortsætte ad denne vej, og i regeringsgrundlaget efter det sidste folketingsvalg har vi tilkendegivet, at stat, amter og kommuner skal have pligt til at fremme offentlige grønne indkøb.
Det er på den baggrund naturligt for mig at hilse SF's beslutningsforslag velkommen.
Med beslutningsforslaget får vi som ønsket af regeringen taget hul på en drøftelse af, hvordan vi styrker den grønne indkøbspolitik i det offentlige, og jeg hilser også beslutningsforslaget velkommen, fordi en række af de initiativer, SF peger på, falder sammen med de initiativer, regeringen enten har taget eller agter at tage.
Inden jeg kommer nærmere ind på disse enkeltheder i forslaget, vil jeg kort ridse status for grøn indkøbspolitik i den offentlige sektor op.
For det første vedrørende staten: 3 år efter, at regeringens pålæg om miljø- og energibevidste indkøb er trådt i kraft, er langt hovedparten af statens institutioner omfattet af indkøbspolitikker og handlingsplaner.
Miljøstyrelsen er derfor gået i gang med at undersøge kvaliteten af disse planer og politikker, og - hvad der er nok så vigtigt - om de efterleves i praksis.
Fra starten har det været klart, at gennemførelsen af en grøn offentlig indkøbspolitik kræver, at de offentlige indkøbere har den nødvendige viden.
Indsatsen er derfor blevet understøttet af efteruddannelse, informationer og erfaringsudveksling i tæt samarbejde mellem Miljøstyrelsen, Statens og Kommunernes Indkøbsservice og Kommunernes Landsforening.
Der er udarbejdet værktøjer til de offentlige indkøbere i form af en håndbog om offentlige grønne indkøb som en række miljøvejledninger for konkrete produkter, og inden år 2000 forventer Miljøstyrelsen, at der vil foreligge 50 sådanne vejledninger til brug for de offentlige indkøbere.
Der er etableret efteruddannelseskurser, arrangeret konferencer og seminarer.
Mange steder er man gået til denne opgave med meget stor entusiasme, og med det nordiske miljømærke Svanen har de offentlige indkøbere fået et effektivt redskab stillet til rådighed.
Det er altså ikke kun blevet ved ordene.
Der er kommet en hel masse handlinger, og nu undersøger vi præcist, hvad der konkret er kommet ud af det.
Vi vil selvfølgelig vende tilbage til Folketinget, når vi har dannet os et overblik over, hvad der er kommet ud af de mange anstrengelser.
Kommunernes Landsforening lavede sidste efterår en undersøgelse af kommunernes grønne indkøb, der viser, at 37 kommuner har en grøn indkøbspolitik, 68 kommuner har aktuelle planer om at indføre en grøn indkøbspolitik, og 146 af de resterende kommuner giver udtryk for, at institutioner og forvaltninger i kommunen i stigende omfang inddrager miljøhensyn i deres indkøb.
Det er også mit indtryk, at overalt, hvor der er forældrebestyrelser osv. i daginstitutioner, er netop spørgsmålet om miljørigtige indkøb et hovedpunkt i forældrenes og brugernes indflydelse.
Der er altså en god, frivillig udvikling i gang i kommunerne, og jeg forventer, at den udvikling fortsætter.
Kommunernes Landsforening har netop anbefalet alle kommuner at udarbejde en grøn indkøbspolitik, der skal indeholde mål og kriterier for, hvordan miljøhensyn skal inddrages ved indkøb.
for, at økonomi- og miljøhensyn kan gå hånd i hånd i kommunernes indkøbspolitik, og 73 pct. erklærede sig villige til at skåne miljøet gennem indkøb, selv hvis det ikke er bedst og billigst.
Det er jo også for kommunalpolitikerne
en håndgribelig måde at vise deres miljømæssige engagement på, hvis de gør noget sådant.
Det må ikke glemmes, at der samtidig foregår en oprustning inden for den private sektor.
Det sker som led i arbejdet med miljøcertificeringssystemer og miljømærker, grønne regnskaber osv.
Der er således tale om en betydelig synergieffekt.
Regeringen vil gerne sikre, at hele det kommunale område ligesom det statslige område bliver omfattet af en offentlig grøn indkøbspolitik, og jeg kan sige, at så sent som i går havde vi en længere diskussion om grønne indkøb og miljømærker i EU's Ministerråd.
Et af de temaer, jeg og en lang række kolleger tog op her, var at tilpasse EU's regler, så det bliver lettere for både statslige og kommunale myndigheder at prioritere grønne indkøb. Miljøkommissæren lovede at tage kontakt til sine kolleger, ikke mindst inden for DGIII, og tale med dem om, hvordan man kunne ændre reglerne på samme måde, som vi har diskuteret, altså om reglerne for offentligt udbud ikke burde tilpasses de miljømæssige realiteter.
Om forhandlingerne med amter og kommuner skal jeg sige, at vi har startet drøftelserne om at lave en aftale
vedrørende grønne indkøb.
De drøftelser vil fortsætte efter sommerferien, hvor vi skal have de parallelle forhandlinger til de kommunalt-økonomiske, som vi har kaldt kommunalt-økologiske forhandlinger.
Her bliver netop grønne indkøb et hovedtema.
Jeg tror, vi kan nå frem til en sådan aftale, og derfor synes jeg, det er for tidligt, hvis vi her i Folketinget, som det er ønsket af Socialistisk Folkeparti, allerede nu tager stilling til lovgivningsinitiativer og indholdet heraf.
Det er klart, at lovgivningen kan understøtte det, jeg har talt om.
Udbudslovgivning er et eksempel herpå, og den økonomiske styring af kommunerne kan også tage hensyn til det. Der kan også blive tale om, at vi får vedtaget vores
»Agenda 21«-forslag, som jo, om jeg så må sige, blev ramt af folketingsvalget og derfor først kommer til realitetsbehandling i Folketinget til efteråret.
Her får vi igen en mulighed for at gøre grønne indkøb til et vigtigt tema i kommunernes tilbagerapporteringspligt, når det drejer sig om »Agenda 21«-forhandlinger.
Jeg synes derfor, at hvis vi kan få indført »pligten« ad frivillighedens vej, ad aftalevejen og ad oplysningsvejen, er det ikke så ringe endda.
Men jeg vil ikke afskære mig muligheden for at lovgive på et senere tidspunkt, hvis det enten viser sig, at vi ikke kan få en aftale, eller at den aftale er ineffektiv. Miljø- og Energiministeriet vil lægge vægten på udvikling af værktøjer, der kan hjælpe indkøberne.
Man må jo ikke glemme, at indkøberne ikke først og fremmest er miljøindkøbere.
De er indkøbere, og derfor må det være så let som muligt og så bekvemt som muligt for dem at tage miljøhensyn.
Det er meget, meget vigtigt, som SF understreger, at vi skal kunne dokumentere, at indsatsen virker, og derfor må vi sammen med metoderne udvikle mulighed for løbende afrapportering, så vi kan se, hvordan det her fungerer.
Jeg synes, det er lidt for tidligt at tage stilling til, hvordan et sådant rapporteringssystem skal se ud, og jeg vil gerne advare imod, at det udvikler sig til et stort papircirkus med overvågning og rapporteringssystemer osv.
Det afgørende er, at der sker noget, altså at man gør noget, og det er det sæt af initiativer, vi skal understøtte i praksis.
Så derfor: Selv om vi ikke kan støtte de dele af SF's forslag, jeg her har talt om,
er der jo ingen tvivl om, at vi mener det samme.
Faktisk tror jeg også, der er bred tværpolitisk enighed om de tanker, og jeg ser frem til, at vi får et godt samarbejde om disse spørgsmål med Folketingets partier.
Den gode diskussion om disse emner vil for alvor komme til efteråret, når vi har afsluttet forhandlingerne med kommunerne.