Frank Dahlgaard (KF), 1998-01-14:
Hovedproblemet i det danske uddannelsessystem er ikke mangel på demokrati; hovedproblemet er mangel på kvalitet og alt for meget tidsspilde og tomgang og snak - nogle vil kalde det demokratisk snak; andre vil som jeg snarere blot kalde det snak - det er hovedproblemet. Hovedproblemet er, at vi i de senere år har været vidne til en katastrofal sænkning af kvalitetsniveauet i uddannelserne på stort set alle niveauer, og derfor skal det ikke lykkes at afspore denne debat fra hovedproblemet ved at begynde at tale om demokrati.
Demokrati er et positivt ladet ord også i Det
Konservative Folkeparti, men der er forskel på ægte demokrati og så pop- eller pseudodemokrati, og ægte demokrati både i lokalsamfundet, på institutionerne og arbejdspladserne og nationalt bygger på viden og indsigt, og viden og indsigt skal man hente i det danske uddannelsessystem.
Derfor er den bedste og største indsats til gavn for demokratiet i Danmark, at man i skolerne og på uddannelsesinstitutionerne tager fat på det faglige, på at lære eleverne og de studerende noget og skaffe dem nogle færdigheder, og ikke på allerede i de små klasser i folkeskolen at foretage afstemninger og arrangere diskussioner og lade, som om børnenes synspunkter er lige så meget værd som de voksnes og vi alle sammen er lige, for så tager man ikke børnene alvorligt.
Og det var jo lige præcis det, der var budskabet i den konference, som undervisningsministeren tog initiativet til, og som faktisk var meget god, og som fandt sted for, jeg tror et par år siden på Vingstedcentret ved Vejle, og hvor de unge sagde: Vi vil have, at I lytter til os, og vi vil tages alvorligt.
Det var jo de voksne unge på ungdomsuddannelserne, der dominerede, men de talte også på de aldersgruppers vegne, som lå under dem.
Og man tager altså ikke børn alvorligt, hvis man lader, som om det ene synspunkt og den ene mening er lige så god som den anden, når de nogle gange bygger på et solidt fundament af uvidenhed og misforståelser af kendsgerninger.
Sådan er dét.
Derfor har det danske uddannelsessystem med folkeskolen i spidsen bare at tage fat på at lære børnene en masse konkrete færdigheder og bibringe dem en masse viden om deres historie, deres lands historie og deres verdendels historie, sådan at de kender fortiden og kan forstå nutiden, og sådan at de kan bedømme en udtalelse og en situation på et fornuftigt grundlag baseret på viden og træffe en beslutning.
Det er det, der skal ske i skolesystemet og i uddannelsessystemet.
Det er det afgørende, og heri ligger den største indsats til fordel for demokratiet, hvad enten det foregår på lokal, regional eller national basis.
Kan man ikke læse ordentligt, kan man ikke skrive, kan man ikke regne og kender man ikke til geografi og historie,
Er det så ikke lidt tilfældigt, hvor man sætter sit kryds, hvad enten det er til et kommunalvalg, et amtsrådsvalg, et folketingsvalg eller en folkeafstemning?
Jo, det er det, og så bliver det et popdemokrati og pseudodemokrati, og det skal vi ikke have, og derfor skal vi, når der er uddannelsesdebatter, først og fremmest fokusere på fagligheden og kvaliteten.
Der er i redegørelsen nogle pæne bemærkninger om folkeskolen i det af de tre underpunkter under punkt 1, der hedder »Demokrati i den konkrete undervisningssituation«, nemlig nogle bemærkninger om, hvordan man fra første færd i uddannelsessystemet lægger op til medansvar for egen læring.
Før hed det endnu mere uansvarligt »ansvar for egen læring« - at små børn i de første klasser i folkeskolen skal have ansvar for deres egen læring!
Men man er efterhånden fra politisk side blevet klar over, hvor uansvarligt det er, så nu glider man i standpunkterne, så det hedder »medansvar for egen læring«, og det betyder, at de voksne, lærerne, trods alt har et medansvar.
Det er dybt uansvarligt og ikke udtryk for nogen demokratisk holdning eller tankegang at overlade ansvaret for, at børn i de første 9 år i skolesystemet, hvor der er undervisningspligt, lærer noget og får nogle færdigheder og noget viden, til dem selv alene.
Ansvaret, det endelige ansvar, ligger hos de voksne, hos forældrene, hos lærerne og hos os herinde i Folketinget og i regeringen, hvis man er voksen og vil påtage sig det ansvar, som voksne skal påtage sig.
Så vil jeg spørge, hvad det egentlig er i de 11 plus 5 forslag til grundregler for demokrati, som man munder ud med at stille til sidst i denne redegørelse, og hvor man ligesom vil lave nogle mere harmoniserede rammer for det hele, hvad det er i dem, der styrker kvaliteten i det danske uddannelsessystem.
For det er jo det afgørende.
Eller er det bare en masse pæne ord og floskler, som ligesom skal fylde det ud, som man lovede i forbindelse med regeringens ungdomspolitik: at nu skulle der komme en redegørelse om demokrati, som er så positivt ladet, at ingen tør være imod den? Det er jeg heller ikke, men både jeg og mit parti er imod pseudodemokrati og popdemokrati, som bygger på sniksnak om, at alle er lige, og at alle meninger er lige gode, uanset at nogle faktisk ved bedre end andre. For typisk er det jo sådan, og bør det være sådan, at at læreren i en skole og på en uddannelsesinstitution ved mere og har større erfaring end sine elever og sine studerende, og derfor er det selvfølgelig læreren, der skal bestemme, hvad der skal undervises i, både med hensyn til indholdet og formen.
For læreren er formentlig og forhåbentlig den, der er bedst til det pædagogiske, fordi han eller hun har sat sig ind i både formen og indholdet.
Men ud fra en demokratisk holdning tager man selvfølgelig eleverne og de studerende med på råd - og jo mere, jo ældre de er - og lytter til, hvad de har af synspunkter og kritik og positive bemærkninger.
Selvfølgelig gør man det, men man skal ikke lægge det endelige ansvar og beslutningsretten fra sig.
Så vil jeg på Det Konservative Folkepartis vegne spørge, om det her er udtryk for, at regeringen vil vende tilbage til det morads i uddannelsessystemet på de videregående uddannelser, som udviklede sig efter det såkaldte ungdomsoprør i slutningen af 1960'erne, og som kørte videre gennem 1970'erne, og hvor enhver form for lærer- og professorautoritet pr. automatik blev lagt for had.
Vi ønsker ikke, at der skal ske en genpolitisering af uddannelserne, hverken af de videregående uddannelser eller af ungdomsuddannelserne eller nogen andre steder.
Med disse ord vil jeg sige, at vi i udgangspunktet sådan set er positivt indstillede over for forslagene, men ud over at spørge, hvad de egentlig indebærer af kvalitetsforbedringer, vil jeg spørge, hvad disse forslag konkret indebærer med hensyn til de enkelte uddannelser.
For der er jo ikke nogen af forslagene, der er nye, så vidt vi har forstået.
De gælder i et eller andet omfang allerede for nogle af uddannelserne, og nu skal de åbenbart ind på alle uddannelserne.
Men det kunne være interessant og meget praktisk at få en oversigt over, hvad det konkret vil indebære for de forskellige uddannelsesinstitutioner og uddannelser.