Ole M. Nielsen (KRF), 1999-12-02:
Det er jo ikke noget uprøvet noget, og vi kan ikke opfatte det udemokratisk, det vi foreslår.
Det er dog et velafprøvet system, som har været gældende i mange år.
I fru Jette Gottliebs indlæg, sådan i hendes stemmeføring omkring det her før 1997, der lød det, som om det var enevældens tid, men da havde vi også en slags demokrati i Danmark på det tidspunkt.
Men når vi fremsætter det her lovforslag, så er det først og fremmest, fordi vi mener, at arbejdskonflikter så vidt muligt skal undgås.
De hører ikke hjemme i et højt udviklet, integreret samfund, hvor vi alle er stærkt afhængige af, at tingene fungerer og altså afhængige af den menneskelige faktor.
Vi mener ikke, at vi helt skal fjerne konfliktretten, men vi skal indrette processerne, så konfliktretten kun kommer i brug i ganske ekstreme situationer.
Det er uacceptabelt, at konflikter opstår på grund af uhensigtsmæssige forhandlingsformer og afstemningsregler. Konflikten i 1998 fik vi kun, fordi afstemningsreglerne i mæglingsloven var blevet ændret.
Hvem havde noget ud af det, der betyder noget for den enkelte og samfundet? Konflikten var dyr, og den var ond.
Nu vil jeg gerne have, at fru Jette Gottlieb hører efter, for hun tror nemlig ikke, at jeg siger det, jeg siger her: Konflikten var dyr, og den var ond på den måde, at det ikke er sjovt for almindelige, sociale og omgængelige mennesker at blive sat i den ubehagelige situation at skulle konflikte imod hinanden og i øvrigt være i tvivl om brødet.
Den gamle regel med krav om 35 pct. nejstemmer for at forkaste et mæglingsforslag havde en lang årrække bag sig, og det er ikke alt nyt, der er godt.
Jeg spørger, om de organisationers medlemmer ønsker et demokrati, og tillader mig selv at svare nej.
Hvis de ønskede et demokrati, måtte der være flere, der mødte op til organisationernes generalforsamlinger.
De har overladt afgørelserne til det repræsentative demokrati, og de ønsker ikke engang at være med til at bestemme, hvem der skal repræsentere dem.
Når man har forladt sig på det repræsentative demokrati, må man også regne med, at det er repræsentanterne dér, der har bedst mulighed for sammen med modpartens repræsentanter og i den sidste ende med Forligsmandsinstitutionen at skønne, hvad der er rimeligt for parterne og det samfund, de agerer i.
Den eksisterende regel, hvor der kun kræves 25 pct. nejstemmer af de stemmeberettigede, giver for meget magt til de, skal vi kalde dem aggressive nejsigere, på de passive jasigeres bekostning.
Man kan argumentere for, at 35 pct.-reglen var for krævende, men hvis man ikke gider at bruge sin demokratiske rettighed, må det jo være, fordi det, der er sat til afstemning, slet ikke er så galt endda.
Det er nogle meget lave stemmeprocenter, man har kunnet mønstre i konfliktsituationer.
Under den gamle regel var det 30-40 pct. af de stemmeberettigede.
Argumentet for den nye regel var at få flere til at deltage.
Det har nu været prøvet, og man nåede kun til 47 pct., hvoraf de 26 pct. altså var nej.
Det var ikke imponerende, og det overbeviser ikke mig om berettigelsen af at lade samfundet bløde for at imødekomme nejsigerne. Man må vel formode, at en meget stor procentdel af nejsigerne har stemt.
Og så sagde den konservative ordfører, at det her det er parternes interne spilleregler.
Ja, o.k., men vel at mærke med samfundet som gidsel, og det synes jeg ikke er rimeligt.
Men hvad har vi så alle ud af det?
Et meget uhensigtsmæssigt resultat af et lovindgreb, som har været med til at skubbe inflationen i gang igen i vort samfund.
Jeg håber, at man kan forstå på Kristeligt Folkepartis hele ageren, altså ikke den her alene, men vores ageren i det hele taget, at vi ikke er imod, at lønmodtagere skal have rettigheder, og heller ikke imod, at de skal have mulighed for at forsvare disse.
Men jeg håber også, at de politiske partier kan indse, som organisationerne på arbejdsmarkedet har gjort det nu her for den kommende overenskomstforhandling, at vi ikke bliver rigere af at dele ud til hinanden.
Jeg går stærkt ind for et aktivt demokrati.
Jeg kan bare ikke forstå, hvorfor det i fagbevægelsen først skal blive aktivt, når man har samfundet som gidsel.
Jeg må indrømme, at jeg savner forståelse for, hvorfor man ikke kan udøve det aktive demokrati i sin forening, i sin organisation.
Og så tyder det jo ikke på, at den her ændring af stemmereglerne gav det helt store engagement, når stadig væk kun 47 pct. ved sidste konflikt mødte op og stemte.
Da havde nejsigerne jo fået muligheden for at få indflydelse. Alligevel kom der altså kun 26 pct. af de stemmeberettigede og stemte nej.
Og man må formode, at de faktisk kom alle sammen; det var der jo ligesom lagt op til.
Det synes jeg giver os en helt anden erfaring end den, vi har haft tidligere.
Så jeg må altså igen stille spørgsmålet: Hvorfor skal man ikke i fagbevægelsen udøve det demokrati på et tidligere tidspunkt?