Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 1998-02-06:
Jeg vil være helt sikker på, at jeg har forstået Venstres budskab.
Mener Venstre, at vi skal til at have statsansatte, altså offentligt finansierede, forældre, eller er det sådan, at velfærdsstaten med andre ord skal til at omfatte forældreskabet og måske også bedsteforældreskabet?
Hvad er et lykkeligt liv?
Det er et af de spørgsmål, som vi sjældent stiller som politikere.
Vi er nok også lidt bange for at begynde at beskæftige os med lykken, for spørgsmålet kan ikke besvares med et generelt svar.
Lykken er individuel.
Når det drejer sig om børns lykke, er der dog ingen tvivl om, at der kan opstilles en række elementer, som de fleste børn vil medtage, når de skal forklare, hvad et godt liv er.
Jonas på ni år fortæller eksempelvis: Jeg synes, at min mor arbejder for meget.
Min søster og jeg er i børnehave og skole ti timer hver dag, og når vi kommer hjem, skal mor lave mad, vaske op og bade os.
Hun har ikke meget tid til os.
Børn har ikke meget, når de kun har en mor, der arbejder.
Men også børn, som er så heldige at bo sammen med begge forældre, fremhæver mere tid sammen med de voksne som afgørende for at få et bedre liv.
Det er værd at holde sig for øje, når vi skal prioritere, hvad vi vil bruge rigdommen til.
Aldrig har Danmark været rigere, aldrig har den enkelte borger haft flere penge mellem hænderne, og alligevel må vi konstatere, at væksten og vores opfattelse af velfærd har haft sin pris for børnene.
I takt med at arbejdsmarkedet har taget de voksnes tid, er børnene blevet manøvreret ind i deres egne reservater med deres helt egen voksne til at passe på dem og lære dem noget.
Den udvikling har på den ene side betydet, at mange børn, som tidligere gik for lud og koldt vand, har fået tryggere rammer.
På den anden side tilbringer størstedelen af børnene i dag så meget tid i reservatet, at det er blevet svært for dem at finde ud af, hvad det er for et liv, hvad det er for et samfund, de er en del af og skal føre videre.
Det er problemer, som er forårsaget af den måde, som vi har valgt at organisere arbejdslivet, familielivet og velfærdsstaten på, eller sagt på en anden måde: Løsningerne er blevet til nye problemer, som i dag danner en stærk kontrast til velfærdssamfundets mange succeser: Den store velfærd, velstand, den høje beskæftigelse, det stigende uddannelsesniveau og vores teknologiske formåen.
Den vigtigste ressource af alle, vores fremtid, børnene, har nok fået del i velstanden, men ikke i velfærden.
De har nemlig mistet tid, tid sammen med stabile voksne.
Hertil kommer de mere kendte og veldefinerede sociale problemer blandt børnene, som ikke er løst.
Jeg tænker f.eks. på gruppen af sent udviklede børn og unge.
Der er med andre ord god grund til at spørge, således som forespørgerne også lægger op til: Hvordan får børnene del i velfærden?
Eller formuleret på en anden måde: Hvordan sikrer vi for det første alle børn mere tid sammen med deres nærmeste og andre voksne, som kan lære dem op til livet og fællesskabet?
For det andet: Hvordan får vi organiseret det offentliges indsats, så den i højere grad kommer de socialt dårligt stillede til del?
For det første skal vi have et mere rummeligt arbejdsmarked.
Jeg synes, at Det Konservative Folkepartis forslag med en tidsbank i den sammenhæng er interessant. For det andet er der brug for en nytænkning af børneorloven, så der bliver bedre mulighed for at dele den op i bidder.
Vi vil foreslå en klippekortsmodel, hvor barnet har et vist antal klip, som forældre eller bedsteforældre kan benytte sig af.
Det ville betyde, at den enlige mor, som ikke har mulighed for at gå ned i tid eller føler sig for usikker i jobbet til at bede om orlov, kan overlade orloven til en bedstefar eller en bedstemor.
Det må endvidere overvejes at lade den statslige pulje til børneorloven indgå i en fond, som arbejdsmarkedets parter kan bidrage til, og som parterne også er med til at administrere.
For det tredje skal vi have en mere fleksibel børnepasning, hvor forældrene kan betale for de timer, som barnet rent faktisk er i institution.
Dermed ville der være et økonomisk incitament til enten at forsøge at hente dem tidligt eller gå ned i tid.
Det Radikale Venstre tilslutter sig for det fjerde vedtagelsens forslag om, at regeringen opstiller en handlingsplan for børnenes velfærd.
I den forbindelse mener vi, at det bør overvejes at give børnene deres eget testpanel, så politikker og lovforslag kan vurderes i forhold til målet: mere velfærd til børnene.
Lad mig med ovenstående understrege Det Radikale Venstres position i forhold til højre og venstre side af salen:
Vi tager stærkt afstand fra forespørgernes tiltro til, at vi løser børnenes problemer med de traditionelle midler, dvs. flere penge, flere institutioner og mere pasning.
Mange børn har nemlig mere brug for deres forældres og andre voksnes tid, og den får de kun ved, at deres forældre og nærmeste prioriterer tid frem for f.eks. karriere, større bil - you name it. Vi lægger samtidig lige så stor afstand til Venstres forslag om statsansatte forældre.
Venstre og SF er i virkeligheden enige om én ting: Der er ikke grænser for forsørgersamfundet.