Charlotte Antonsen (V), 2006-05-31:
Tænkepausen har ikke været så skidt, som nogle gerne har villet fremstille den.
Både organisationer og bevægelser i samarbejde, partier sammen eller hver for sig, folketingsmedlemmer og specialister har blandet sig i diskussionen.
Det har især været befriende, at vi ikke har ligget i skyttegravene og råbt ja eller nej til vores politiske modstandere.
Faktisk er vi kommet et spadestik dybere.
EU-debatterne rundtom i landet har været særdeles konstruktive og dermed også inspirerende for det danske EU-medlemskab.
Europaudvalgets formand, fru Elisabeth Arnold, har allerede gennemgået en stor del af resultaterne af den danske del af tænkepausen, og jeg kan tilslutte mig de mange rosende ord.
I Folketingets Europaudvalg føler vi os i dag bedre klædt på til at rådgive statsministeren og udenrigsministeren om EU's fremtid i forbindelse med regeringschefernes topmøde her i midten af juni i Bruxelles, og vi er opsat på at medvirke til at skabe så stor enighed som muligt i Europaudvalget i forbindelse med den beretning, som vi skal afgive inden for de kommende uger.
Med Europaudvalgets beretning om så vel tænkepausen som EU's fremtid er vi sikre på, at vores statsminister vil være velpåklædt til en konstruktiv debat på EU's topmøde.
Det, at vi har haft en god EU-debat i Danmark, har dog ikke løst alle EU's problemer.
Bl.a. er traktaten fortsat uafklaret.
EU's forfatningstraktat er god for Danmark, og vi ville gerne have medvirket til at stemme ja til den.
Men to lande har jo desværre stemt nej og dermed skabt usikkerhed om den nye traktats fremtid.
EU's regler kræver som bekendt, at alle 25 lande siger ja til en traktatændring, for ellers kan den ikke gennemføres, så selv om 16 lande har sagt ja, og endnu et land, det kommende formandskabsland Finland, er på vej til det, kan der altså ikke vedtages en ny forfatningstraktat på nuværende tidspunkt.
Nejerne har bragt så megen usikkerhed ind i gennemførelsesprocessen, at vi i Danmark og flere andre lande har måttet sætte ratifikationsprocessen i stå.
Denne pause ser ud til at skulle vare mindst et år endnu, og først efter nyvalg i Holland og Frankrig er der igen håb om fremdrift i de to lande.
EU's fremtid blev drøftet for et par dage siden på udenrigsministrenes møde i Wien.
Efter regeringsskiftet i Tyskland har vi mødt helt anderledes konstruktive Europatanker hos den nye tyske regeringschef Angela Merkel.
Tyskland pressede sammen med Spanien kraftigt på for at bringe EU-samarbejdet fremad, og forfatningstraktaten fik nyt politisk liv.
Desværre kan ikke alle medlemslandene støtte denne linje, og derfor må vi i EU overveje alternative løsninger.
Statsministeren opstillede allerede i sin tale på Københavns Universitet for en måneds tid siden tre mulige løsninger for EU's fremtidige traktatgrundlag: Enten går vi videre med forfatningstraktaten, eller også sker der ingenting, og EU kører videre med de nuværende traktater, og endelig er der en tredje løsningsmulighed, hvorefter de 25 lande ser sig om efter et nyt kompromisforslag.
Det er det, der er blevet døbt en såkaldt minitraktat.
I Venstre ser vi helst, at forfatningstraktaten snarest muligt kan ratificeres, for den leverer faktisk nogle af de løsninger, som borgerne har efterlyst i forbindelse med vores tænkepause.
Her tænker jeg på mulighed for et mere effektivt samarbejde om at bekæmpe terror, menneskehandel og international kriminalitet samt en skarpere udenrigspolitisk profil på verdensscenen.
Det vil være en god idé at forsøge at enes om såkaldt institutionelle ændringer, fordi der er behov for større beslutningsdygtighed, der er behov for mere demokrati og åbenhed, og der er behov for mere kontinuitet i samarbejdet i EU.
Det sidste kan gennemføres med længere valgperioder for EU's formand end de nuværende 6 måneder.
Institutionelle ændringer er nødvendige, selv om de sandt for dyden ikke er folkelige at diskutere.
Når ændringerne er nødvendige, er det, fordi der er i allerhøjeste grad er behov for at bringe EU tættere på borgerne.
Det aldeles ufolkelige begreb institutionelle ændringer drejer sig i virkeligheden om at gøre EU-samarbejdet mere åbent, mere demokratisk og mere effektivt.
Europæerne skal have bedre mulighed for at følge de politiske beslutninger i fællesskabet, og det skal gøres ved større åbenhed om beslutningerne i så vel det danske Folketing som EU.
Nok så vigtigt er det at gøre det lettere for så vel Ministerrådet som Europa-Parlamentet at gennemføre EU-lovgivningen.
Når det bliver hurtigere at gennemføre lovgivningen i EU, bliver det samtidig lettere for befolkningerne og deres formidlere, altså journalister, lobbyister, interesseorganisationer og politiske partier, at følge beslutningsprocessen.
I dag går der i gennemsnit et par år, fra et EU-lovforslag bliver fremlagt af EU-Kommissionen, til det er vedtaget i så vel Ministerrådet som Europa-Parlamentet.
Det er meget lang tid, ca. fire gange så lang tid, som når vi gennemfører ny lovgivning i Folketinget, og den meget langsommelige beslutningsproces betyder i praksis, at det mange gange er svært for borgerne at følge EU-lovforslagene fra start til det endelig kompromis.
I realiteten er det kun en lille del af EU's praktiske politik, der opnår en større opsætning i landets aviser og elektroniske medier, og derfor får vi aldrig et klart billede af, hvad EU klarer til daglig.
Megen af offentlighedens interesse samler sig til gengæld om problemsagerne og ofte om de små detaljer af de vedtagne EU-beslutninger, der strider mod en eller anden dansk regel.
Vi får med andre ord et ufuldstændigt billede af, hvad EU kan præstere.
Jeg vil komme med et enkelt eksempel.
Hvor mange mennesker er egentlig klar over, hvor meget der gøres i EU for at hjælpe de allerfattigste lande i verden?
EU har for længst gennemført en fælles udviklingsbistand, som giver de allerfattigste lande i verden mulighed for at sælge deres varer til os helt uden told, og vel at mærke samtidig med at de pågældende lande gerne må beskytte deres hjemlige produktion.
Ved folkehøringen i Odense nævnte omkring halvdelen af deltagerne, at EU skal spille en større rolle ved at øge bistanden til og fremme handel med ulande.
Det er allerede i fuld gang, men i Venstre er vi enige i, at der kan gøres mere.
Ulandspolitik er en grænseoverskridende opgave, som klares langt bedre i fællesskab end af de enkelte lande alene.
Nye institutionelle regler kan, uanset hvor kedeligt det lyder,
bidrage til at rette op på dette misforhold.
Hvis beslutningsprocessen bliver kraftigt kortet af ved mere effektive beslutningsregler, bliver det lettere for os alle at følge EUforslagene fra start til slut, især hvis dørene samtidig åbnes for de politiske debatter, og der kommer flere EU-politikere i front, som kan forklare og personificere EU's politik.
Institutionelle ændringer er med andre ord folkelige, men vi skal hverken tale om dem eller afholde folkeafstemninger om dem isoleret.
Vi skal blot gennemføre dem for at bringe EU tættere på.
Disse ændringer af institutionerne og andre traktatmæssige justeringer medfører ikke nødvendigvis, at Danmark formelt må afgive suverænitet, og dermed er det givet, at vi på baggrund af en minitraktat ikke nødvendigvis skal gennemføre en folkeafstemning i Danmark.
I Venstre er vi helt enige med udenrigsministeren i de udtalelser, han kom med i går.
Efter vores opfattelse skal der ikke være folkeafstemning for enhver pris.
Mindre traktatændringer vil kunne gennemføres af Folketinget, ligesom vi gennemførte den forrige Nicetraktat, og i virkeligheden er det vel også det, vi har ansvaret for som medlemmer af Folketinget.
EU behøver ikke gå i stå, fordi den traktatmæssige fremtid er uafklaret.
Vi må gå videre med at løse de opgaver, der presser sig på.
Ud over de forskellige politiske tiltag med budget, landbrug, terror osv. er der også brug for, at EU fortsætter sin hidtil største succes.
Vi må fortsat tilbyde Europas nye demokratier medlemskab af klubben, og vi håber fortsat at kunne byde Rumænien og Bulgarien velkommen den 1. januar 2007, når de sidste forberedelser til EUmedlemskabet er kommet på plads.
Vestbalkan presser sig også på.
Makedonien og Kroatien er på vej ind i EU, og senest har også det nye land Montenegro vist interesse for EU.
Jo flere der er med, jo større bliver trygheden for europæerne, og derfor er der behov for en forbedret naboskabspolitik i EU med den omfattende assistance, vi allerede i dag leverer til Ukraine i form af politisk, økonomisk og administrativt samarbejde, som forbillede.
Den politik skal udbredes til andre nabolande.
For Venstre er det vigtigt at understrege, at der er tale om en starthjælp for de europæiske demokratiske lande, der ikke er medlemmer af EU i dag.
Der er ikke tale om, at disse lande skal have et B-medlemskab af EU, så det, at man forbedrer naboskabspolitikken, er altså noget, som også vil give disse lande en tættere tilknytning til EU i den pause, der kommer, frem til de kan optages og vi kan optage dem i EU.
Det er klart, at nabopolitik også handler om de ikkeeuropæiske nabolande, for det er uhyre vigtigt, at vi også er på god fod med dem.
Til slut vil jeg gerne på vegne af Venstre, Socialdemokratiet, Det Konservative Folkeparti, Det Radikale Venstre og SF fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
»Folketinget finder fortsat, at forfatningstraktaten er et godt grundlag for det europæiske samarbejde, og bekræfter, at den politiske aftale af 2. november 2004 stadig udgør grundlaget for de fem partiers samarbejde.
Folketinget opfordrer regeringen til at arbejde aktivt for forfatningstraktatens gennemførelse, idet man tager hensyn til resultaterne af medlemslandenes ratifikationsprocesser.
Folketinget noterer, at tænkepausen har givet værdifuld inspiration til dansk europapolitik, og opfordrer regeringen til at fastholde muligheden for en bred EU-debat.
Folketinget opfordrer regeringen til parallelt hermed at arbejde for: – åbne ministerrådsmøder om alle lovgivningssager, – åbenhed og forenkling af EU's arbejdsgange, herunder offentlighed om lobbyisme, – tidlig orientering af de nationale parlamenter, – fuld aktindsigt for EU-borgere, – styrkelse af EU-samarbejdet om klima- og miljøproblemer, bekæmpelse af terrorisme og organiseret kriminalitet, herunder menneskehandel, samt fremme af forskning, udvikling og uddannelse, vækst og beskæftigelse samt en mere effektiv fælles udenrigspolitik, – øget hensyntagen til miljø-, sundheds- og forbrugerbeskyttelse ved gennemførelse af det indre marked.«