Ole M. Nielsen (KRF), 1999-03-05:
Hr. Anders Samuelsen siger, at Det Radikale Venstre gerne vil være med til at give familierne mere tid sammen med deres børn og vil gøre det ved at gøre børnepasningsorloven mere fleksibel.
Jeg må indrømme, at jeg har lidt svært ved at finde ud af, hvor grænsen så er mellem en mere fleksibel børnepasningsorlov og det her.
Så siger hr. Anders Samuelsen, at det skal ordnes inden for de givne økonomiske rammer.
Jeg har svært ved at finde ud af, hvad forskellen egentlig er på det, måske rent bortset fra at det er et ikkeregeringsparti, der fremsætter forslaget.
Ja, man skal jo sige pænt tak, men jeg må nok indrømme, at jeg er lidt skuffet over den manglende opbakning til forslaget her.
Det er jo et forslag, som kun har berettigelse for dem, der vil erkende, at de højeste mål i livet ikke er arbejde, produktion og forbrug, og jeg var så enfoldig at tro, at vi var flere af dem.
Jeg var ligefrem en overgang ved at tro, at statsministeren også tilhørte den flok, for han sagde faktisk i forbindelse med debatten om den børnepolitiske redegørelse, at vi har andre værdier end det, der kan måles i penge, og det er det, vi skal skabe bedre rammer for.
Det er netop det, vi vil give statsministeren og hans parti mulighed for at medvirke til.
Nu er det selvfølgelig ikke sikkert, at statsministeren har sat sig ind i vores forslag, men det kan vi så opfordre den tilstedeværende minister til at sørge for, at han gør.
Men jeg tænker nu nok, at det, ministeren har sagt, dækker regeringens synspunkter.
Der er igen tale om et forslag, der hænger sammen med Kristeligt Folkepartis forslag om en værdidebat, og man kan komme med en masse praktiske indvendinger mod ret til deltid.
Det vil ofte være forbundet med vanskeligheder for arbejdsgiveren, siger man, og vi har ikke tradition for at lovgive om sådanne forhold på arbejdsmarkedsområdet, siger man også.
Til det første - om vanskelighederne for arbejdsgiveren - kan det da være rigtigt på kort sigt, men på lang sigt vil arbejdsgiveren ofte være tjent med flere deltidsansatte.
Hvis ellers man gensidigt vil, kan der blive tale om ganske stor fleksibilitet, og det vil også ofte være en fordel at fastholde en medarbejder, der allerede kender virksomheden og har opnået erfaring, og som fungerer i sit familieliv med et deltidsjob, i modsætning til at medarbejderen forlader virksomheden.
Det er jo rigtigt, at vi ikke plejer at lovgive om den slags, men hvad skal vi gøre
Det er der vel i og for sig ikke noget mærkeligt i, for arbejdsgiverne har jo til opgave at optimere virksomhedernes overskud, og det er jo legalt nok, mens arbejdstagernes forhandlere har til opgave at skaffe flest mulige kroner hjem til medlemmerne.
I den situation kommer de bløde værdier langt tilbage i rækken, og solidariteten mellem grupperne på arbejdsmarkedet - her altså børnefamilier og de andre - har jo aldrig været imponerende.
Det er vi politikere, der må sætte målene for, hvordan vi vil indrette samfundet, og hvad det er for nogle værdier, der skal have høj prioritet, når nu arbejdsmarkedets parter ikke kan finde ud af det - heller ikke efter udmærkede tilkendegivelser i regeringens børnepolitiske redegørelse, som jeg lige har citeret.
I den redegørelse er der jo flere gode hensigtserklæringer, og jeg har vist nævnt dem tidligere i debatten her i dag.
Der skal bl.a. føres dialog med arbejdsmarkedets parter om at skabe fleksible og familievenlige rammer på arbejdspladserne, men kan vi se noget som helst resultat i den retning?
Jeg spurgte faktisk den socialdemokratiske ordfører om det tidligere i debatten, men jeg kan ikke se noget, der fylder noget overhovedet.
Jeg kan derimod se, at de børneomsorgsdage, man fik klumret ind sidste år, og som kom på banen temmelig sent i overenskomstforhandlingerne, er blevet til ganske almindelige feriedage, så der er taget hul
på den sjette ferieuge for alle.
Vi prioriterer altså mere til os alle sammen i stedet for lidt mere til dem, der har mest brug for det, og det bliver samfundet ikke bedre af.
Hvorfor skulle vi i øvrigt ikke kunne lovgive til fordel
for børnefamilierne, når vi i øvrigt stort set alle med lidt forskellig styrke siger, at vi vil forbedre deres situation?
Vi vil jo gerne lovgive om ligestilling mellem kønnene på arbejdsmarkedet.
Det kunne arbejdsmarkedets parter jo lige så godt ordne, men nej, det er en stor sag, den er vigtig, så dér lovgiver vi gerne.
Jeg vil lige kort gennemgå forslaget.
Der er tale om, at forældre med børn, som er op til 8 år eller har afsluttet 1. klasse, skal have nedsat deres arbejdstid i mindst 26 uger.
Det er ikke noget, man bare kan flekse ind og ud af, så arbejdsgiveren ikke kan tilrettelægge det, og arbejdstiden skal mindst udgøre 15 timer om ugen.
Vi foreslår, at man først kan forlange den ordning af sin arbejdsgiver, når man har været beskæftiget i 52 uger i virksomheden, og lønmodtageren skal give 8 ugers varsel.
Der er faktisk taget mange hensyn til, at arbejdsgiveren skal kunne tilrettelægge arbejdet, og arbejdsgiveren skal oven i købet kunne udsætte en varslet arbejdstidsnedsættelse 26 uger, hvis den ikke passer med arbejdsgiverens planer.
Placeringen af arbejdstidsnedsættelsen skal aftales mellem parterne, og der er den beskyttelse i forslaget, at en arbejdsgiver ikke må afskedige en lønmodtager.
Det var de enkelte punkter i beslutningsforslaget.
Den radikale ordfører mente, at det vil være lettere at gennemføre det her, når vi får fuld beskæftigelse, men det rimer jo ikke særlig godt med, at man advarer imod forslaget, fordi vi er på vej til at få flaskehalse.
Jeg synes, det flagrer lidt i luften.
SF's ordfører er desværre gået nu - i øvrigt af børnepolitiske hensyn, så det er helt fint - men derfor kan jeg jo godt sige til hr. Søvndal, at der ikke er kompensation i forslaget her, men at det hænger sammen med de to beslutningsforslag, vi behandlede før.
De skal ses som en helhed.
Jeg må desværre beklage og konstatere, at vi ikke får flertal for dette beslutningsforslag og sandsynligvis heller ikke for de to andre; men jeg må indrømme, at jeg alligevel har tillid til fremtiden, for nogen socialdemokrater er klogere, og det er jo ikke så ringe.
Jeg vil gerne citere fra »Café au Lait«, der udkom som en reaktion på de manglende initiativer fra regeringens side efter den børnepolitiske redegørelse.
Her skriver de unge socialdemokrater, at vi skal væk fra at betragte familiepolitikken som en del af arbejdsmarkedspolitikken, og at vi skal betragte familiepolitikken som en del af den politik, der skal give vore børn bedre velfærd i et samfund, hvor der er brug for både mors og fars arbejdskraft.
Når de unge kommer til, bliver det bedre, og det glæder jeg mig til.