Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2003-05-12:
At ophæve landbrugets særstatus i planloven synes vi er en vældig god idé.
Jeg må med det samme sige, at det var også noget, vi sagtens kunne have gennemført under den tidligere regering.
Men hvis det var sådan, at man nåede at gennemføre alt, mens man var i regering, så kan man sige, at så var der ikke nogen grund til at fortsætte som politiker.
Men under den tidligere regering var det sådan set også sådan, at når det drejede sig om udvidelse af en landbrugsejendom, så kunne det ske uden tilladelse.
Jeg medgiver Socialdemokratiet, at det vil være en god idé at lave det om.
Hvorfor skal landbruget have en særstatus på det område?
Så den del af forslaget støtter vi.
Det andet element, altså en miljøgodkendelse af hvert enkelt landbrug over en vis størrelse, er vi sådan mere uldne i vores holdning til.
På den ene side synes vi egentlig, det er en meget god idé, at vi begyndte at give hvert eneste landbrug en miljøgodkendelse.
På den anden side tror jeg altså også, at det ville blive utrolig bureaukratisk, hvis vi hvert 8. år skulle gå ind og gå en landbrugsejendom igennem.
Spørgsmålet er, om vi ville få tilstrækkeligt ud af det, om vi ikke kunne gøre det på en anden måde.
Men jeg anerkender, at intentionerne i det her forslag er helt rigtige og også på linje med nogle af de tanker, vi selv har gjort os, og som vi regner med at lægge frem i løbet af sommeren.
Det Radikale Venstre forestiller sig, at vi får hele Danmark delt op i en række vandindvindingsområder, kan man sige, eller vandoplande, Ringkøbing Fjord f.eks. og det tilhørende vandsystem vil være én vandregion, og for hver eneste vandregion tager man så stilling til: Hvor stor kvælstofbelastning, hvor stor fosforbelastning og hvor stor ammoniakbelastning kan vi tåle i den her region?
For hver region kunne man så forestille sig, at der blev nedsat et vandråd med repræsentanter for landbruget og alle andre, der er interesseret i naturen i den pågældende region, og vandrådet skulle så tage stilling til: Hvordan lever vi op til de forudsætninger, der er for en bæredygtig natur i vores område?
Jeg forestiller mig altså, at miljøministeren så at sige udsendte en bekendtgørelse for hver eneste vandregion, hvor der stod meget klart, at i det her område har vi et belastningsindeks - har jeg næsten lyst til at sige for at gentage et ord, miljøministeren har brugt meget, da han var i opposition, men ganske vist inden for et andet område - et indeks over, hvor meget kvælstof, hvor meget fosfor,
hvor meget ammoniak man kan tåle, der kommer ud i denne her region
Derefter skal vi så ned på bedriftsniveau.
Hver eneste bedrift må komme med et bud på, hvad den kan bidrage med af våde enge, skovrejsning osv., og samtidig må hvert landbrug selvfølgelig også sige, at det har brug for at kunne udlede så meget kvælstof, så meget fosfor osv.
Hvordan man præcist får koblet den regionale kvote med de enkelte landbrug, har jeg ikke et fuldstændig færdigt forslag til, men ideen er under alle omstændigheder, at vi opgiver reguleringen via dyreenheder, altså i stedet for at sige, at et landbrug kan have så og så mange dyreenheder, så synes jeg, det ville være bedre at sige, at hvert eneste landbrug tillades så og så stor en belastning med forskellige næringsstoffer.
Derefter skal vi via de grønne regnskaber holde øje med, at den kvote, som det enkelte landbrug har fået tildelt, også bliver overholdt.
Jeg tror, at vi i fremtiden skal opgive den her regulering med dyreenheder og så i meget højere grad tage udgangspunkt i naturens tålegrænse, den regionale tålegrænse, fordelt på de enkelte ejendomme inden for den enkelte vandregion.
Som man kan høre, er vi ikke færdige med de her tanker.
Det er desuden også noget, vi kommer til at diskutere i forbindelse med Vandmiljøplan III.
Men en mere smidig regulering så jeg meget gerne og en meget mere decentral regulering end den, vi har for øjeblikket, og det er jo også præcis det, der lægges op til i Socialdemokratiets forslag.
Endnu en gang: Vi støtter ikke sådan umiddelbart alle ideer i Socialdemokratiets forslag
, først og fremmest fordi vi er bange for, at det simpelt hen bliver for bureaukratisk, og at vi får for lidt ud af det i forhold til anstrengelserne.