Helge Adam Møller (KF), 1999-10-27:
I forbindelse med det lovforslag, vi lige har behandlet, var der jo en ganske skarp meningsudveksling mellem justitsministeren og mig.
Det bliver der ikke med hensyn til det her lovforslag, for dér er vi ikke ret langt fra hinanden.
Det er sådan, at den konservative folketingsgruppe er positiv over for hovedideen i lovforslaget og over for de fleste af de meget konkrete ændringer, som foreslås.
Vedrørende den vigtigste del af forslaget, nemlig en begrænsning i anvendelsen og i varigheden af isolationsfængsling, er vi enige.
Det er jo en indgribende foranstaltning, og isolation skal derfor ikke anvendes mere end absolut nødvendigt.
Reglerne er jo lavet af hensyn til samfundet og samfundets mulighed for at få opklaret alvorlig kriminalitet og for at få domfældt de personer, som begår den alvorlige kriminalitet.
Havde man ikke muligheden for isolationsfængsling, er der for mig ingen tvivl om, at et antal kriminelle og specielt de meget alvorlige kriminelle ville gå fri for straf og dermed have mulighed for at fortsætte deres kriminelle aktiviteter til stor skade for resten af samfundet.
Men vi ved, at det ikke er behageligt at være i isolation, og at det for en del kan være en alvorlig psykisk belastning, selvfølgelig helt specielt i de ekstremt få tilfælde, hvor isolationsfængslingen viser sig at have omfattet en uskyldig person.
Dér vil jeg godt nævne - for at vise, hvor ekstremt sjældent det er, at en uskyldig bliver isolationsfængslet - at i 1996 var det mere end tusind gange,
man anvendte isolationsfængsling, og af de mere end tusind gange var der kun én, der blev frifundet - de resterende tusind fik straffe på mellem 7 måneders og 12 års fængsel
Jeg vil også godt af hensyn til tilhørerne og andre, som måske ikke umiddelbart ved, hvad isolationsfængsling betyder, fortælle, at det jo ikke drejer sig om, at man er totalt isoleret fra omverdenen, isoleret fra tv, aviser osv. osv. Tværtimod, man kan høre radio, man kan se tv, man kan læse aviser, og man kan modtage besøg fra familie osv., men besøget skal være overvåget.
Vi har ingen bemærkninger til den foreslåede 4-ugers-regel og heller ikke til 8-ugers-reglen, og som hovedprincip kan vi godt acceptere, at isolationsfængsling normalt ikke må overskride en fastlagt grænse på et antal måneder, men vi finder, at den grænse på 3 måneder, som lovforslaget fastsætter, er for kort af hensyn til den meget begrænsede dispensationsmulighed, som lovforslaget lægger op til.
Vi ønsker i stedet at følge det store flertal i Strafferetsplejeudvalget, som foreslår, at den normale overgrænse fastsættes til 4 måneder med en meget begrænset dispensationsmulighed.
Hvis man ønsker at fastholde en normal overgrænse på 3 måneder, bør adgangen til dispensation opnås i større omfang, end forslaget lægger op til.
I disse sager står vi over for to modstridende interesser.
Der er hensynet til at give de tiltalte en så human behandling som muligt og hensynet til at kunne gennemføre en efterforskning, der medfører, at grove kriminelle kan stilles til regnskab for de forbrydelser, de har begået.
Her er vores hovedsynspunkt, at hensynet til at få grove kriminelle dømt og straffet vejer tungt.
Derfor ønsker vi at følge det store flertal i Strafferetsplejeudvalget og vælger en grænse på 4 måneder.
Forslaget om at give ekstra kompensation for varetægtsfængsling i isolation kan vi ikke støtte.
Her lægges op til, at de, der har begået særlig grov kriminalitet, efterfølgende skal belønnes i form af en kortere straf.
Vi siger nej.
Begrebet varetægtsfængsling under domsforhandlingen vil vi godt drøfte under udvalgsbehandlingen.
Vi er også optaget af vidnebeskyttelse, ligesom regeringen og andre.
Vi kan derfor fuldt og helt støtte de positive tiltag, der er i forslaget.
Vi støtter alle relevante forslag til at gøre vidnebeskyttelsen bedre, og derfor vil vi også fortsat arbejde for, at der ved meget alvorlig kriminalitet bliver mulighed for at anvende de såkaldt anonyme vidner, selvfølgelig efter en dommerafgørelse.
Ligeledes kan vi støtte forslaget om, at retten kan bestemme, at en retssag i særlige tilfælde kan behandles uden for det sædvanlige tingsted eller den sædvanlige retskreds med det formål at sikre, at sagen bliver behandlet inden for en rimelig tid.
Og til slut kan jeg oplyse, at vi er enige i forslaget
om, at vidnereglerne for præster bør være ens for alle trossamfund