runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Karen J. Klint (S), 2001-05-23:
Til næste år bør vi måske gøre det i april.
Det psykiatriske område har nemlig heldigvis alle partiers store bevågenhed, så alle har bud på forbedringer.
Jeg vil derfor appellere til, at vi ikke konkurrerer om, hvem der har patent på de rigtige løsninger ud i mindste detalje,
de skal ikke findes her i Folketingssalen, de skal findes dér, hvor de sindslidende er, og hvor de skal modtage deres støtte, omsorg og behandling.
Vi skal derimod afstikke de overordnede rammer og værdisæt for indhold og kvalitet samt for muligheder, der giver de pårørende ret til involvering, såfremt dette ikke direkte frabedes af den voksne, et sundt og inspirerende arbejdsmiljø for det personale, der løfter en svær og tung samfundsopgave, hvor de personlig står model til mere end på mange andre arbejdspladser, muligheder, der fremmer de sindslidendes rettigheder til at være aktive i egen behandling og støtte, også i perioder, hvor lidelsen gør det svært for dem at samarbejde om behandling og støtte.
Det er også vigtigt at kvalificere samfundsdebatten om de psykisk syges og de psykisk svages vilkår, så de på linje med andre personer med funktionsnedsættelser får bedre adgang til at blive en del af samfundslivet, og at de møder forståelse, accept og respekt i samfundet.
Heldigvis sker der meget godt i psykiatrien, og det hører vi en del om i § 71-udvalget, hvor vi hører om optimisme og fornyelse i arbejdet, humanistisk og udviklingsorienteret behandling, som patienter, pårørende og personale roser.
Men vi ser desværre også forhold, der kalder den kritiske røst frem.
Vi har hørt om et 8-årigt barn, der indimellem passes i en del af en ellers lukket voksenpsykiatrisk afdeling.
Vi ser restriktioner, der synes unødvendige, vi møder borgere, der er indlagt for lang tid på grund af manglende bolig, vi møder andre, der er indlagt for kort tid på grund af overbelægning.
Så der er fortsat behov for landspolitisk bevågenhed.
Der er desuden behov for, at vi får afdækket, hvorfor mange børn og unge bukker under og reagerer med spiseforstyrrelser, eller hvorfor nogle reagerer med misbrug.
Der er brug for forskning i, hvilke medicinske, terapeutiske og socialt orienterede behandlingsformer der virker bedst.
Socialdemokraterne er enige i målene om mindsteindgreb, som blev nævnt af socialministeren.
Naturligvis skal psykisk syge børn have deres primære behandling i sundhedssektoren, men vi skal passe på ikke at starte en udstødningsspiral ved at fjerne børn og unge fra deres naturlige nærmiljøer. Det haster også som tidligere nævnt med at få øget muligheden for videreuddannelse og øget antallet af de medarbejdere, der skal være i børnebehandlingen, ikke mindst børnepsykiaterne er der stor mangel på, og der er lange ventetider.
Den socialdemokratiske gruppe ser med forhåbning på amters og kommuners opfølgning af de 34 anbefalinger, der nu er fra de to udvalg.
Det bliver spændende at se, hvor langt
de er nået, når Folketinget til næste forår atter sætter psykiatrien på dagsordenen.
Vi stemmer naturligvis for det fremsatte forslag til vedtagelse.
Anne Baastrup (SF), 2001-05-23:
Jeg takker for de to ministres redegørelse.
Ikke overraskende var det jo, og det var dejligt at høre, at det var i forlængelse af statsministerens oplæg til psykiatrikonferencen i anledning af 25-års dagen for psykiatriens overførsel til amterne
Der var blot et enkelt element, som sundhedsministeren ikke rigtig var inde på, og det var spørgsmålet om de medicinfri afdelinger, det kan vi måske diskutere senere.
Det, der er vigtigt for forespørgerne i dag, er, at vi kommer skridtet videre.
At vi kommer ned dér, hvor vi kommer i gang med tilbudene, hvor vi kommer til at få patienter til at opleve en værdig behandling.
At patienter, brugere af psykiatrisystemet oplever, at de bliver behandlet som mennesker, der har retten til selv at bestemme.
Vi ønsker med et forslag til vedtagelse at få de forskellige faggrupper til at samarbejde.
Vi ønsker, at i det omfang, hvor vi mangler psykiatere, skal man anvende andre faggrupper.
Andre faggrupper skal have mulighed for at få efter- og videreuddannelse, således at de i højere grad kan overtage nogle af arbejdsopgaverne.
Vi ved jo, at vi mangler børne- og ungdomspsykiatere.
Jeg skal derfor på forespørgernes vegne, dvs. Socialdemokratiet, Venstre, Det Konservative Folkeparti, Dansk Folkeparti, SF, CD, Det Radikale Venstre, Kristeligt Folkeparti og Enhedslisten, fremsætte følgende:
Anne Baastrup (SF), 2001-05-23:
For godt 6 år siden havde vi en forespørgsel her i Folketingssalen, hvor vi fik vedtaget en fremadrettet og, synes jeg selv, god dagsorden, som det hed dengang.
Det, der så er tanken her i dag, er dels at få opsummeret: Hvad er det, der er blevet gennemført, hvad er der stadig af problemer?
Vi kan, når vi er ude med § 71-tilsynet, se, at der enten er sket en lang række fysiske forbedringer på de forskellige afdelinger, eller også kan vi se, høre, at de er på tegnebrættet.
Men samtidig kan vi jo også se i tvangsprotokollerne, samtidig kan vi se i statistikkerne, at der stadig er alt, alt for meget tvang. Vi kan se, at der er overbelægninger på hospitalsafdelinger, vi kan se, at der er ventelister til boligerne.
Man kan oven i købet læse i en avis, at personalet begrunder det med, at det skyldes psykisk arbejdsmiljø.
Hvad er det for nogle faggrupper, der arbejder med dem?
Hvordan samarbejder faggrupperne?
Hvordan kan vi sikre, at vores tilbud til de psykiatriske patienter, til de sindslidende, er af en sådan art, at patienterne, brugerne oplever, at det er en værdig behandling, de får?
Jeg ser frem til ministrenes redegørelse her i dag og håber, at vi får en god debat.
Besvarelse
Det er fint, at sundhedsministeren nu vil sætte Sundhedsstyrelsen i gang med at finde ud af, om der er en forskel i indsatsen, når det drejer sig om psykoterapi.
Men det er en undersøgelse, som i og for sig er lidt ligegyldig, for der er ingen tvivl om, at der er alt for lidt psykoterapi. Vi fra § 71-tilsynet var for et stykke tid siden på besøg i Svendborg, hvor de har et psykoterapeutisk gruppeforløb.
Vi talte efterfølgende med brugerne, og der var megen begejstring for indsatsen.
De oplevede virkelig, at de kom et skridt videre i sygdomserkendelse og helbredelse osv. Vi fik også at vide, at der måske var to-tre andre steder i Danmark, hvor man havde det samme tilbud.
Jeg tror, det vil være et voldsomt fremskridt, hvis man går i gang med den type behandling, så jeg vil opfordre sundhedsministeren til at sende sine folk til Svendborg og tale med både læger og brugere. Med hensyn til behandlingsforskellene har man i Vordingborg simpelt hen opfattelsen af, at det udelukkende handler om, hvilket postnummer man bor under, hvis man skal have elektrochok eller have almindelig terapeutisk og medicinsk behandling, og det er jo en ganske interessant måde at opdele folk på.
Villy Søvndal (SF), 2001-05-23:
Nogle gange skal ministre have skældud, nogle gange skal de have ros, og da ministeren fik skældud før, skal han have ros nu for at have lyttet til det flertal i Folketinget, der fremsatte forslag om at give embedslægerne en uvildig tilsynsrolle.
Men det er jo ikke gjort alene med lægefagligt tilsyn; der lægges også op til et øget socialtilsyn.
Jeg vil gerne kvittere for det arbejde, der har været
med lovforslaget, og jeg tror, vi ender med at få vedtaget en rigtig god lov.
Tove Fergo (V), 2001-05-23:
Det er vedrørende »den gode psykiatriske behandling«, hvor jeg også var meget glad for at høre sundhedsministerens svar på spørgsmålet om medicin kontra ikke medicin osv.
Vi fik en rapport fra Sundhedsministeriet for et stykke tid siden i forbindelse med debatten om medicinfri afdelinger.
Forskellige psykiatriske behandlinger er omtalt, og det bliver bl.a. slået fast af det udvalg, som har udarbejdet rapporten, at »den gode psykiatriske behandling« med lidt medicin og socialpsykiatri og psykoterapi ikke findes i Danmark.
Jeg har senere besøgt Skovhuset i Nykøbing Sjælland, hvor de netop tilstræber »den gode psykiatriske behandling«, som har alle tre elementer i sig, og når sundhedsministeren er så positiv over for netop den type behandling, synes jeg egentlig, det var værd at se lidt på den rapport og begynde at overveje, om man ikke skulle indføre den behandling nogle flere steder i Danmark.
Så vil jeg også takke ministeren for ministerens tilkendegivelse af sympati og interesse for tanken om behandlingskontrakter.
Jeg har fået svar fra ministeren på et spørgsmål, og det er jo sådan, at der i en del europæiske lande er gang i debatten om behandlingskontrakter.
Nogle steder er de indført, f.eks. i England, og andre steder overvejer man at gøre det.
Keld Albrechtsen (EL), 2001-05-23:
»Skal udenrigsministerens udtalelser om, at en europæisk forbundsstat ikke kan gennemføres uden at anvende grundlovens § 20, forstås således, at regeringen nu har ændret holdning i forhold til den melding, som statsministeren kom med i spørgetiden den 9. maj 2001, hvor statsministeren ikke ville garantere, at der kommer en folkeafstemning om den nye unionstraktat, som bliver resultatet af regeringskonferencen i 2004?« Skriftlig begrundelse
Udenrigsministeren hævdede i debatten i Folketinget om lovforslag nr. L 179 - Nicetraktaten - den 17. maj 2001, at der ikke er nogen som helst udsigt til, at der kommer en europæisk forbundsstat, men her må det desværre nok betragtes som mere realistisk, hvad Tysklands udenrigsminister, Joschka Fischer, har sagt, nemlig at tingene bevæger sig i retning af »en føderation af nationalstater«, det vil sige en forbundsstat, hvor nationalstaterne har samme rolle som länderne i den tyske forbundsrepublik.
Spørgsmålet bliver derfor den afgørende krumtap i dansk europapolitik i dette årti.
Og regeringen bør i sin hvidbog forberede sig på, at der bør lægges planer for den meget realistiske mulighed, at den danske befolkning ikke ønsker at deltage i Joschka Fischers føderation, og at Danmark i løbet af dette årti derfor vil få muligheden for at forlade EU.
Men der er desværre også den mulighed, at befolkningen slet ikke bliver spurgt, fordi regeringen frygter svaret.
Og i Folketingets spørgetid den 9. maj 2001 fastslog statsministeren, at en folkeafstemning kommer, hvis grundloven kræver det.
Sagt rent ud betyder det, at kun såfremt regeringen efter sin egen tolkning af grundloven finder det nødvendigt, vil vi få en folkeafstemning.
Det er en tolkning, som åbner mulighed for vidtgående institutionelle reformer uden at spørge befolkningen.
Imidlertid rummer udenrigsministerens udtalelser den mulighed, at regeringen trods alt uanset sin egen grundlovstolkning, der har tømt suverænitetsbegrebet for reelt indhold, kan se, at kæden falder af, hvis en føderationstraktat gennemføres uden at spørge befolkningen.
Kristian Jensen (V), 2001-05-23:
Jeg konstaterer så, at statsministeren må være uenig med finansministeren, der siger i kapitel 5 i finansredegørelsen, at uligheden er steget.
Det, der egentlig er interessant, er, at statsministeren i starten af sin besvarelse i dag sagde, at man ville søge det bredest mulige flertal for velfærdsforbedringer.
Men det, der kom frem nu her, var, at man forpligtede sig til at lave dem sammen med Enhedslisten og derefter de partier, der så måtte komme frem til at tilslutte sig, hvad regeringen og Enhedslisten har lavet af aftaler.
Jeg tror, at vi alle deler det ønske, at vi i Danmark skal måles på, hvordan vi hjælper de allersvageste i samfundet, og vi skal sikre os, at vi ikke bare giver til dem, der råber højest, men også giver til dem, der ikke har kræfter til at råbe højt.
Men jeg tvivler på, at regeringen kan nå sit mål om det bredest mulige samarbejde, når den allerede nu forpligter sig til, at det hele skal laves sammen med Enhedslisten.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-05-23:
Jeg må jo sige til hr. Frank Aaen, at jeg synes, det er befriende, at hr. Frank Aaen også er til stede her i salen, for det gør jo, at vi kan komme til at diskutere det, som optager os.
Jeg er ligesom hr. Frank Aaen og hr. Frank Aaens parti, Enhedslisten, de to regeringspartier, SF og forhåbentlig også mange andre, jeg ved, det gælder også andre af midterpartierne, dybt optaget af, at dette samfund også i de kommende år bruger megen kraft på at løfte levevilkårene, også arbejdsvilkårene for de mennesker, der har det hårdest i vores samfund.
Derfor er det mig en velkommen lejlighed til at svare bekræftende på det spørgsmål, hr. Frank Aaen her stiller mig.
Jeg mener, at vi som velfærdssamfund har en pligt til at sørge for at arbejde for bedre vilkår for de mennesker, der er i bunden af det danske samfund, uanset om vi nu taler om psykisk syge mennesker, eller vi taler om mennesker, der har været henvist til i mange år at være på kontanthjælp, mennesker, der er hjemløse, eller mennesker, der på anden måde har været ramt af begivenheder i samfundet.
Deri ligger selvfølgelig også, at samarbejdet naturligt, idémæssigt, værdimæssigt for os også er et samarbejde, der omfatter hr. Frank Aaens parti, SF, en række midterpartier sammen med de to regeringspartier, men der er også gerne en invitation til andre, der vil være med i et så bredt samarbejde.
Så jeg kan helt bekræfte udlægningen.
Jeg synes, det er en udmærket beskrivelse.
Derimod kan jeg ikke bekræfte hr. Kristian Jensens og hr. Jens Rohdes udlægning.
Jeg synes, vi skal vedstå, at den reelle indsats på det her område her kræver en sammenhængende, velprioriteret velfærdspolitik.
Det er præcis det, vi har arbejdet med siden 1993, det er det, vi vil fortsætte med i de kommende år, og mere har jeg faktisk ikke at tilføje.
Frank Aaen (EL), 2001-05-23:
Der er mange udlægninger af, hvad der blev talt om i tirsdags, og jeg vil gerne bede statsministeren bekræfte, at selv om den økonomiske udvikling er bedre under denne her regering, end den var under Schlüter-regeringen, er der stadig væk ganske mange mennesker, som har meget lidt at leve for, og som ikke har den placering på arbejdsmarkedet, som de gerne ville have, og at det, regeringen og Enhedslisten blev enige om i tirsdags, var, at vi i fællesskab, regeringen, venstrefløjen og de partier, der i øvrigt ville medvirke, skulle sørge for, at der kom et løft for dem i samfundet, der har mindst at leve for.
Jens Rohde (V), 2001-05-23:
Det er jo så den respekt for parlamentarismen, som statsministeren har. Men vi kan jo prøve alligevel.
Jeg spørger endnu en gang: Hvis nu statsministeren ikke
mener, at ulighederne er steget, fint nok, så har vi fået det på plads.
Men hvordan fortolker statsministeren så dels Enhedslistens udsagn, dels den indrømmelse, som finansministeren gav Enhedslisten under debatten i tirsdags?
Det synes jeg vi må kræve et svar på, for det er jo lidt interessant af hensyn til, hvad det så er for en politik, der skal føres.
Det andet er jo igen, som hr. Kristian Jensen også var inde på: Føler regeringen sig forpligtet til, at al velfærdspolitik skal laves sammen med Enhedslisten og så andre partier, der efter forgodtbefindende måtte tilslutte sig?
Føler regeringen sig forpligtet til, at al velfærdspolitik fremover skal gennemføres i samarbejde med Enhedslisten?
Kristian Jensen (V), 2001-05-23:
Det vil sige, at statsministeren ikke er enig med finansministeren i det, der blev sagt sidste tirsdag.
Det vil sige, at statsministeren mener, at finansministeren tager fejl, når hun i Finansredegørelsen 2001 har et helt kapitel, hvor hun beskriver, hvorledes der efter hendes opfattelse er større skævhed.
Det vil sige, at det kapitel er bare til at rive ud af finansredegørelsen og lægge til side.
Jeg synes, det er interessant, hvis det er sådan, at statsministeren her underkender det, finansministeren skriver i redegørelsen.
Jeg synes, at statsministeren slap for nemt om ved den anden del af mit spørgsmål, nemlig om, hvorvidt velfærdspolitikken fremover skal føres med Enhedslisten.
Der blev bedt om fra Enhedslistens side at give en garanti for, at det var sagen, og finansministerens svar var: »Til hr. Frank Aaen vil jeg gøre det væsentligt kortere ved at sige: Svaret er ja«, nemlig til, at velfærdspolitikken skulle føres sammen med Enhedslisten.
Det er ikke, hvad jeg opfatter som det bredest mulige flertal.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-05-23:
Se, nu kommer vi jo til den anden del af spørgsmålet, nemlig perioden fra 1993 og frem til nu, og jeg beder virkelig om af hensyn til Venstres indre sjælefred, at man også husker det billede, jeg tegnede før af den reelle udvikling fra 1982 til 1993.
Det er vigtigt, for så har man nogle erfaringer, som er vigtige at blive klogere af.
Det blev vi i hvert fald, da vi dannede regering i 1993.
Sagt til hr. Kristian Jensen og hr. Rohde: Vi satte os ét mål, og det var, at arbejdsløsheden skulle ned, for vi har altid ment, at den største ulighedsårsag i dette samfund er en massiv, omfattende arbejdsløshed.
Derfor satte vi kampen mod arbejdsløsheden øverst, og den lykkedes.
Vi fik arbejdsløsheden ned i et samvirke med den brede danske befolkning, og derfor er den reelle ulighed i dette land, forstået som jeg her fortæller det, blevet mindre i perioden fra 1993 til nu, end den var i perioden fra 1982 til 1993. I øvrigt mindskedes antallet af konkurser.
Vi taler jo næsten ikke om konkurser i dag, og det er der naturligvis gode forklaringer på, nemlig at der er styr på økonomien.
I dag kender alle en, der er kommet i arbejde; i 1992 kendte alle en, der var blevet arbejdsløs.
Så kan vi igen gå ind i statistikken og se på det snævrere indkomstbegreb.
Der synes jeg, man skal huske, når man ser på indkomstfordelingen, at den påvirkes naturligvis af, at ejerboligernes værdier er steget i 1990'erne i modsætning til, hvad der skete de sidste år af 1980'erne.
Derfor påvirker den gode økonomi naturligvis boligpriserne, og det påvirker igen fordelingen. Det andet, jeg synes er vigtigt at huske, er, at hvis vi ser på arbejdsindkomsterne, altså indkomsterne for det, der knytter sig til det at have et stykke arbejde, så er uligheden i indkomsterne på arbejdsmarkedet ikke blevet større.
Ser vi endelig til slut på indkomstfordelingen i bunden af indkomstpyramiden, er der heller ikke tegn på, at skævhederne er blevet større.
Det er det samlede svar, og det er den samlede situation.
Når det gælder samarbejde i øvrigt, skal det være bredest muligt også om regeringens velfærdspolitik, men vi har gode samarbejdspartnere, som vi sætter stor pris på.
Jens Rohde (V), 2001-05-23:
Vi kan godt stå her og tage en talkrig, det ved vi jo at statsministeren ynder meget.
Hvis nu statsministeren benægter det med ulighederne, er det fint nok, men så vil jeg gerne vide, hvordan regeringen fortolker det udsagn, der kom fra Enhedslisten, som regeringen gav en meget markant indrømmelse i tirsdagens debat. Det svar synes jeg statsministeren skylder ikke bare os, men vel egentlig også Enhedslisten.
Kristian Jensen (V), 2001-05-23:
Jeg vil gerne indrømme, at jeg er så ung, at jeg ikke havde hus i 1980'erne.
Til gengæld er jeg ikke så gammel, at jeg har glemt debatten i tirsdags og dermed heller ikke den erklæring, som Enhedslisten bad om, nemlig en erklæring om, at regeringen anerkendte en stigende ulighed, hvilket finansministeren så gav Enhedslisten ret i, og hvilket finansministeren, som jeg læner mig op ad, har skrevet i Finansredegørelsen 2001.
Jeg ved ikke, om statsministeren er uenig i det, som finansministeren sagde i tirsdags, om statsministeren er uenig i det, som finansministeren skrev i sin redegørelse.
Det synes jeg i sig selv er en interessant debat.
Men det, som statsministeren ikke svarede på, var det politiske spørgsmål i min første omgang, nemlig hvorvidt regeringen nu føler sig forpligtet til at føre velfærdspolitikken sammen med Enhedslisten ifølge det løfte, som Enhedslisten aftvang finansministeren i tirsdags.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-05-23:
Jeg er ked at måtte sige fra starten, at hr. Kristian Jensen er faret noget vild i begreberne og statistikken, og det er i givet fald ikke første gang.
Men lad mig lige ganske kort sammenfatte, hvad situationen er: I perioden, som jo ikke var nogen nem periode for Danmark, fra starten af 1980'erne og frem til 1993 skete der noget, der ikke var godt i Danmark. Arbejdsløsheden steg og steg og steg, og flere og flere mennesker blev marginaliseret.
Stagnation i den offentlige service, og arbejdsløsheden steg og steg og steg.
Dengang kendte alle en, der var blevet arbejdsløs.
Jeg ved ikke, om hr. Kristian Jensen selv fornemmer, hvad det vil sige.
Det at blive arbejdsløs er noget meget fundamentalt for mennesker i Danmark, og derfor steg den reelle ulighed
, da Venstre og De Konservative havde det overordnede ansvar i 1980'erne.
Derfor steg den reelle ulighed.
Der var flere, der blev udstødt.
Der var flere, der blev arbejdsløse.
Vi fik en stagnerende offentlig sektor.
Derfor steg den reelle ulighed.
Så er der statistikken i snævrere forstand, og også dér er hr. Kristian Jensen løbet lidt galt i materien.
Hvis vi tager perioden fra 1982 til 1993, var der en meget svag samfundsøkonomi, som betød, at temmelig, temmelig mange parcelhusejere simpelt hen gik konkurs.
Hr. Kristian Jensen er så ung, at han måske ikke helt kan huske det, men antallet af konkurser i slutningen af 1980'erne var jo dramatisk stigende.
Tusindvis af familier gik konkurs på grund af en økonomisk politik og en samfundsudvikling, der ikke var god.
Det bidrog selvfølgelig statistisk set til en mindre ulighed, fordi værdier af husene faldt.
Derfor kan man godt sige, at på papiret blev der en lidt mindre ulighed, men tak skal vi ellers have, det skete på menneskers bekostning.
af mennesker, der var nødt til at gå på overførselsindkomster
Det fik selvfølgelig også, i og med at de havde en meget større indkomst før, da de var i arbejde, en dramatisk effekt på indkomstfordelingen.
Endelig skete der noget andet, som trods alt var udtryk
for en direkte fornuftig politik.
Det var forløbet fra 1982 til 1993, og så skal jeg i næste runde gerne komme til forløbet fra 1993 og frem til nu.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 2001-05-23:
Jeg vil gerne takke ministeren for et meget klart svar, som er klarere end det, vi fik på det møde, vi havde i Socialministeriet om, hvordan vi skulle fordele de ekstra penge.
Dér var det ikke helt klart, og jeg er stadig væk af den overbevisning, at det, vi gjorde med de penge, var at dække underskuddet på driften af eksisterende institutioner, fordi amterne havde trukket sig tilbage.
Men det er på plads nu, ministeren her har givet løfte om, at det er nye pladser, der er tale om, og det tror jeg på.
Så kan man sige, at år 2002 går meget nemt hen og bliver til år 2003, hvis der også skal foreligge et resultat af de vurderinger, der er foretaget.
Derfor vil jeg sige nej tak til at opholde mig i den ventesal sammen med Socialdemokratiet i så lang tid og fastholder det fremsatte forslag til vedtagelse.
Jeg vil også sige, at det, vi har set her i dag, er en minister med mange gode ideer, mange gode visioner, en progressiv minister, men desværre synes jeg et passivt Socialdemokrati, som ikke har formået at komme med nogen idé om, hvad der så skal ske i de 2 år.
Altså ud over, at vi har diskuteret det med pengene, har vi nogle virkelig reelle problemer med alkohol.
Vi bruger mellem 10 og 12 mia. kr. om året på alkoholrelaterede sygdomme, og det er kun 1 pct., vi bruger til behandling, så det er småpenge, vi står og taler om i dag.
Jeg kunne godt have tænkt mig, at vi havde fået løftet lidt af sløret for, hvordan en moderne socialdemokratisk fremadrettet indsats ser ud på det her område.
Men vi fastholder altså det forslag til vedtagelse, vi har fremsat, og kan ikke stemme for Socialdemokratiets.