Elisabeth Arnold (RV), 2000-11-21:
Nu må politikerne tage konsekvenserne af euronejet, har mange deltagere både i dag og også i den offentlige debat sagt, men hvad mener de egentlig?
Den første og umiddelbare konsekvens af nejet er, at Danmark ikke deltager i EU's fælles mønt.
Det er, som om de, der har vundet afstemningen, de, der fik ret, ikke er tilfredse med, at det er det første, åbenlyse og synlige resultat af afstemningen.
Det var det, afstemningen drejede sig om.
Hvis den havde handlet om noget andet, havde der stået noget andet på stemmesedlen. Men der er selvfølgelig også andre konsekvenser.
Den næste er, at der vil gå lang tid, før den næste EU-afstemning kommer.
Ingen bryder sig om at tabe, uanset hvor god en sportsmand eller sportskvinde man er, og derfor er der ikke nogen, der står i kø efter at udsættes sig selv for et nyt nederlag i forhold til befolkningen.
Ingen af de fire danske EU-forbehold kan ophæves uden en folkeafstemning, og ingen suverænitetsafgivelse i en ny EU-traktat kan gennemføres uden folkeafstemning.
Det er vilkårene ifølge de løfter, der er givet til befolkningen, og ifølge den danske grundlov.
Derfor skal det være en ualmindelig god sag, før der igen udskrives en folkeafstemning om EU. Det er faldet nogle for brystet, at vi umiddelbart efter afstemningen erklærede, at Det Radikale Venstre ville fortsætte sin EU-positive linje.
Her er jeg helt enig med fru Susanne Clemensen i, at det er et legitimt standpunkt.
Man sagde, det var mangel på respekt for afstemningsresultatet, men jeg forstår ikke kritikerne. Mener man virkelig, at synspunkter, man af hjertet brænder for, skal erklæres ikkegyldige, fordi en afstemning er gået en imod?
Skal man skifte mening om et vigtigt spørgsmål, fordi man er kommet i mindretal?
I så fald skulle alle nejsigere jo have skiftet til ja efter afstemningerne i 1972, 1986, 1993 og 1998, og det er som bekendt ikke sket.
Tiden er kommet til at diskutere, hvad Danmark vil i Europa.
Vi er glade for udtrykket brobygning, vi synes, det er et udmærket udtryk.
Det forudsætter selvfølgelig, at der er nogen, der vil passere den bro, der bliver bygget over den kløft, der er i befolkningen.
Jeg synes, at jeg i dag har kunnet konstatere, at der er nogle, der er mere villige til at passere den bro end andre.
Det Radikale Venstre er meget villige til at bevæge sig ud på den bro. For vores vedkommende består det i første omgang af at prøve at fastslå, hvilke forskellige holdninger der hersker i forhold til Europa, og finde ud af, om vi måske i virkeligheden har nogle af de samme mål, men blot ikke deler opfattelse af, hvordan vi når derhen.
Set gennem vores briller har samarbejdet
to grundlæggende formål: Først og fremmest har vi nu gennem samarbejdet sikret, at Europa ikke har været kastet ud i voldelige konflikter i mere end 50 år.
Dette formål lyder måske efterhånden lidt slidt, fordi vi faktisk har nået en situation, hvor konflikt mellem landene i EU nærmest er blevet en umulighed.
Men vi ved jo godt, at krige og konflikter stadig opstår i vores del af verden, og der vil altid være en risiko, når grundlæggende rettigheder bliver overtrådt, eller hvis den sociale ulighed bliver for stor. Derfor er udvidelsen i Europa så fantastisk vigtig.
Det er ikke blot interne sociale uligheder i det enkelte land, det er vigtigt at udjævne for opretholdelse af fred og sikkerhed.
Det er også uligheder landene imellem, som skal udjævnes.
Derfor er jeg meget ked af at høre de signaler, der har været fra Dansk Folkeparti på det seneste, om simpelt hen at nulstille udvidelsen, simpelt hen at droppe den.
Og jeg er glad for, at SF f.eks. lægger så stor vægt på, at udvidelsen bliver gennemført.
Det andet grundlæggende mål for EU-samarbejdet er at løse de opgaver, som de enkelte lande ikke kan løse alene.
Vi har afgivet suverænitet på en række områder, men vi er ikke dermed blevet mindre suveræne, for vi har fået indflydelse på områder, hvor vi før var nødt til at give op eller lade det være op til de store lande i Europa.
Vi kan bedre løse de problemer, der opstår i en foranderlig verden, hvor problemet ikke stopper ved de geografiske grænser.
Udvidelsen har som sagt hele tiden været et altafgørende tema for Det Radikale Venstre.
Vi mener fortsat ikke, at der findes et vigtigere tema for dagens debat.
Vi har i en række år med stolthed kunnet sige, at vi her i Danmark var enige om, at Europas samling var noget, alle delte som mål.
Vi har haft forskellige indgangsvinkler, men alle delte dette mål.
En fredelig folkelig opstand standsede 50 års diktatur, og på kort tid var antallet af demokratier i Europa næsten fordoblet.
Det må da kunne kaldes en succes.
Det er op til os nu at vise, at vi også er klar til at tage imod denne kærkomne forandring af vores samarbejde.
Det er nu, vi skal holde fast og vise befolkningerne, at oprøret nyttede.
På den anden side kan jeg godt mærke, at jo tættere vi
De synspunkter deler jeg ikke på nogen måde.
Udvidelsen skal gennemføres.
Det er en kæmpe udfordring for samarbejdet, men vi må finde de løsninger, der er nødvendige.
Det bliver i første omgang selvfølgelig bekosteligt for os, der ligger i den rige ende af selskabet, men det bør vi være villige til at betale.
Vi har peget på ændringer af stemmereglerne og Rådets stemmevægte; det kan komme på tale.
Vi er også klar over, at der er stærke kræfter blandt de øvrige lande, der presser på for ændringer af Kommissionens sammensætning, men vi er stadig grundlæggende af den opfattelse, at alle lande skal være repræsenteret i Kommissionen.
Jeg er sikker på, at regeringen på det forhandlingsoplæg, der ligger, vægter de løsninger, der gavner Danmark mest muligt, og sikrer, at udvidelsen bliver en realitet.
Det har været bragt frem fra flere sider
, at oprettelsen eller konstruktionen af et kompetencekatalog, hvor opgavefordelingen mellem det overstatslige niveau og enkeltmedlemsstaterne skulle blive specificeret, ville lette den folkelige forståelse for samarbejdet og mindske angsten
for den såkaldte glidebane, hvor alt blev blandet sammen. I Det Radikale Venstre er vi ikke fremmede over for diskussionen om et kompetencekatalog, men vi advarer mod at tro, at det vil kunne løse alle problemer, og at det med ét slag vil kunne gøre EU-samarbejdet spiseligt eller acceptabelt for den del af befolkningen, som har været indædte modstandere i 30 år.
Det tror vi ikke på, men det kan måske afhjælpe nogen skepsis, at vi siger, at vi har fastlagt nogle grænser sammen med de øvrige EU-lande.
Vi skal blot være klar over, at uanset hvordan vi i Danmark ser på det, må et kompetencekatalog blive fælles gods for alle EU-medlemslandene, ellers har det jo ikke nogen som helst betydning. Det andet, jeg også gerne vil nævne lidt, er charteret for de fundamentale rettigheder, som vi skal diskutere senere i dag.
Charteret er jo en måde at synliggøre på, at EU-samarbejdet ikke blot er et samarbejde om økonomiske forhold eller om handel, men også handler om nogle værdier.
Jeg synes, det er utrolig vigtigt, at vi fastholder, at der er nogle værdier, som er grundlaget for det europæiske samarbejde.
Oven i købet nogle værdier, som er fælles gods
for en lang række af landene i forvejen; de, der er medlem af Europarådet, har præcis det samme fælles grundlag. Og så er det oven i købet også et fælles grundlag, som adskiller os fra USA, som har vægtet solidariteten - eller broderskabet - langt lavere, end vi gør i Europa, hvor vi netop har frihed og lighed og solidaritet, som de bærende værdier for samarbejdet.
Der er en forskel på, hvordan vi opbygger vores velfærdssamfund i de fleste europæiske lande, og sådan, som det foregår på den anden side af Atlanten, hvor Fanden tager de sidste, og hvor man så i øvrigt ikke har nogen særlig solidaritet internt i samfundet.
Der har efter folkeafstemningen den 28. september 2000 været en heftig diskussion om fleksibiliteten i samarbejdet - specielt anført af Socialistisk Folkeparti.
Det er vores påstand, at samarbejdet faktisk er fleksibelt.
Danmark selv er jo et eksempel på, at det kan lade sig gøre.
Vi står uden for en del af samarbejdsområderne, og hvis vi tager vores gamle sommerhusregel med, så har vi endda fem undtagelser, kan man sige.
Amsterdamtraktaten giver endvidere muligheder for, at en række lande kan gå videre på områder, hvor ikke alle lande føler, at de kan deltage, og denne debat er nu blevet forstærket i forbindelse med den nuværende regeringskonference.
Jeg vil gerne sige, at Det Radikale Venstre hele tiden har ment, at denne udvikling mod større fleksibilitet var betænkelig.
Ikke desto mindre er det vanskeligt at være det land, der holder fast i ensartetheden, når vi ikke selv ønsker at deltage fuldt ud i samarbejdet.
Derfor har vi bevæget os og måttet acceptere, at vi skal gøre det lettere for lande at indgå i et forstærket samarbejde eller indgå i fleksibilitet, for vi kan ikke fastholde, at alle skal være lige så langsomme som os, hvis nogle gerne vil gå videre.
SF's opfattelse er - så vidt jeg kan forstå - at man skal kunne vælge samarbejdet i de rum, som man føler er relevante.
det indre marked
Men jeg vil gerne forstå den vision om fleksibiliteten, og jeg regner med, at jeg bliver klogere, når vi kommer længere frem i debatten.
Som regeringskonferencens resultater tegner sig, vil det fremover blive lettere at aftale forstærket samarbejde.
Det skal Danmark acceptere, selv om der er risikomomenter forbundet med det.
Det vil i hvert fald være vores råd.
Risikoen er netop, at der lurer et Europa i flere hastigheder og desværre også i flere retninger.