Karen Jespersen (S), 2001-04-25:
Som statsministeren netop var inde på, er det EF-traktaten, der fastsætter rammerne for den regelopbygning, der jo finder sted i EU-regi i øjeblikket på området for asyl og indvandring, og hjemmel for de bestemmelser, der skal fastsættes, findes i Traktatens afsnit 4, artikel 63, og Danmark har som bekendt et forbehold for samarbejdet i EU på det område.
Det er kun for at være helt klar over rammerne.
På asylområdet bestemmer artikel 63, at der skal etableres fælles minimumsstandarder for en række områder.
Det er for placering af ansvaret for behandlingen af en asylsag.
Det er for modtagerforhold for asylansøgere.
På indvandringsområdet skal der ifølge artikel 63 vedtages fælles regler for tredjelandes statsborgeres indrejse og ophold samt for EU-landenes udstedelse af langtidsvisa og opholdstilladelse bl.a. med henblik på familiesammenføringer.
Endvidere skal der vedtages regler for bekæmpelse af ulovlig indvandring og ulovligt ophold.
Der skal også gennemføres fælles regler for, hvordan og i hvilket omfang tredjelandes statsborgere med lovligt ophold i et medlemsland kan anvende retten til fri bevægelighed i EU.
Og det er altså i den emnekreds, man har besluttet at arbejde for fælles regler i EU-regi.
De tiltag, der er fastsat i artikel 63, skal være gennemført inden 5 år efter Amsterdamtraktatens ikrafttræden, dvs. senest den 30. april år 2004.
Det gælder dog ikke reglerne om ligelig fordeling af modtagelsesindsatsen, om betingelserne for indrejse og ophold for tredjelandes statsborgere samt for disses anvendelse af den fri bevægelighed i EU.
På de her områder er der ingen tidsfrist.
I dag næsten 2 år efter Amsterdamtraktatens ikrafttræden er situationen den, at arbejdet er i gang.
Af vigtige vedtagelser kan nævnes, at Rådet den 28. september sidste år vedtog en beslutning om oprettelse af Den Europæiske Flygtningefond, som er et led i bestræbelserne på at opnå en forbedret modtagelse af flygtninge og fordrevne; at Eurodac-forordningen, der vedrører fingertrykssammenligning, som skal forbedre anvendelsen af Dublinkonventionen, blev vedtaget den 11. december sidste år, og endelig for det tredje, at visumforordningen blev vedtaget på rådsmødet her den 15-16. marts år 2001, altså i år.
Af retsakter, der er under behandling, kan jeg nævne forslaget til direktiv om familiesammenføring, forslaget til direktiv om procedure for tildeling og fratagelse af flygtningestatus og forslag til direktiv om midlertidig beskyttelse.
Det kan inden for kort tid forventes, at Kommissionen kommer med yderligere forslag, bl.a. et forslag til direktiv om andre beskyttelsesformer end asyl efter Genèvekonventionen og et direktivforslag vedrørende tredjelandes statsborgere, indrejse og ophold med henblik på lønarbejde og selvstændig virksomhed.
Det er altså de direktivforslag, som enten er vedtaget, som er under behandling, eller som kan forventes.
Men der er også to andre vigtige kilder til forståelse
af, hvad arbejdet i EU på asyl- og indvandringsområdet kommer til at dreje sig om i tiden fremover, og det er Kommissionens meddelelser fra november sidste år om en indvandringspolitik i EU og om en fælles asylprocedure og ensartet asylstatus
Sådanne meddelelser fra Kommissionen er ikke retsakter, og der er ingen retslig virkning knyttet til meddelelserne.
Meddelelserne er udtryk for Kommissionens foreløbige tanker om, hvilken politik der skal gennemføres på bestemte områder.
Det første var altså Kommissionens anbefalinger i meddelelsen om indvandring, der lægger op til en aktiv indvandringspolitik fra EU-landenes side inklusive indvandring af arbejdskraft fra lande uden for EU.
Tilførslen af arbejdskraft bør ifølge meddelelsen ske til imødekommelse af arbejdsmarkedets krav og ikke som erstatningsindvandring til imødegåelse af et faldende befolkningstal.
Størrelsen af behovet for indvandring i EU skal efter Kommissionens opfattelse fastlægges gennem årlige rapporter fra medlemslandene, hvori der dels gøres rede for indvandringen i det forløbne år, dels foretages en vurdering af behovet for tilførsel af arbejdskraft i det kommende år.
På baggrund af rapporterne fra medlemslandene er det Kommissionens opfattelse, at Kommissionen skal udarbejde en samlet rapport, der skal forelægges Rådet med henblik på fastlæggelse af den strategi, som skal følges i de kommende år.
Kommissionen finder, at den påtænkte indvandring skal ledsages af omfattende integrationsprogrammer for at sikre, at positive elementer som høj beskæftigelsesgrad og social samhørighed med værtssamfundet fremmes mest muligt.
Samtidig forudsættes en resolut politisk vilje til at fremhæve fordelene ved indvandring og til bekæmpelse af racisme og fremmedhad.
Endelig skal indvandringen stadig ifølge Kommissionen ske i partnerskab med oprindelses- og transitlandet, sådan at de negative effekter af udvandringen for de lande afbødes mest muligt, og sådan at den ulovlige indvandring til EU, specielt i form af menneskehandel og menneskesmugling, om muligt nedbringes.
I den anden meddelelse, der drejer sig om asyl, forestiller Kommissionen sig den fremtidige udvikling i EU
som en proces i to faser.
Første fase, som er i gang i øjeblikket, skal munde ud i det i EU-traktaten og Tampere-konklusionen forudsete sæt minimumsstandarder på asylområdet.
I denne fase bevarer EU-landene deres nationale asylsystemer fuldt ud under forudsætning af, at de vedtagne standarder overholdes.
Den bærende tankegang bag ønsket om fælles regler på asylområdet er, at asylansøgerne skal have den samme behandling og den samme status, lige meget hvor i EU ansøgningen indgives.
Betragter man nu arbejdet i EU vedrørende asyl og indvandring i forhold til det danske forbehold, er det vigtigt, som statsministeren også nævnte, at huske på, at forbeholdet ikke betyder, at Danmark er imod fælles regler. Forbeholdet betyder, at Danmarks deltagelse i samarbejdet på dette område hviler på et mellemstatsligt grundlag.
Det er altså formen og ikke emnekredsen, der er en hindring. Som bekendt er der en betydelig fremdrift i skabelsen af en fælles EU-politik for asyl og indvandring netop nu, og de første retsakter ligger klar.
I en sådan situation er det naturligt at gøre sig klart, hvilke muligheder der er for, at Danmark kan blive tilknyttet de vedtagne retsakter, såfremt vi måtte ønske det.
Her er det væsentligt at holde sig for øje, at situationen i relation til det danske forbehold på dette område er forskellig, alt efter om der er tale om en videreudbygning af Schengenreglerne eller ikke.
Derved skabes en folkeretslig forpligtelse mellem de øvrige medlemslande og Danmark.
Det betyder, at Danmark ensidigt kan beslutte at tilslutte sig sådanne retsakter på mellemstatsligt grundlag.
Er der derimod ikke tale om en udbygning af Schengenreglerne, kan dansk tilslutning alene ske ved, at de øvrige EU-lande indvilger i at indgå en mellemstatslig aftale med Danmark.
Dette er ikke nogen selvfølge.
Der er for regeringen ingen tvivl om, at de beslutninger, der er truffet, og som vil blive truffet, i EU på asyl- og indvandringsområdet, er af stor betydning for hele EU.
Det er da også derfor, at regeringen med fuld respekt for det danske forbehold overvejer hver enkelt sag på dette område meget nøje for at tage stilling til en eventuel dansk vedtagelse.
Sådan er det med de retsakter, der allerede er vedtaget, og sådan vil det også være med dem, der eventuelt bliver vedtaget.
Men vi vil altså vente og se den enkelte vedtagelse og gå ind og så vurdere det konkrete resultat, inden vi tager stilling til, om vi mener, at Danmark skal tilsluttes eller ej.
Forhandling