Mimi Jakobsen (CD), 2001-10-04:
Jeg tror, at der for en gangs skyld er mange af os, der vil dykke ned i det skrevne referat af dette møde, når det engang bliver overstået.
efter den 11. september.
Det er vanskeligt at være meget original, men man har vel alligevel lov at give sit bud, som statsministeren gjorde det til alles opbakning og tilfredshed i tirsdags.
Som jeg ser det og CD ser det, skete det dramatisk, at begrebet den globale landsby pludselig voksede op for øjnene af os.
Jeg tror, alle nu har lært at stave til globalisering.
Verden blev pludselig meget, meget lille.
Den blev også lille i den forstand, at mange på samme tid erkendte, at vi stod over for en fælles dagsorden, en fælles fjende, som verden måske har trængt til.
Efter et tiår, hvor der har været almindelig opløsning efter den kolde krig, efter Murens fald, fik vi en dagsorden, som man kunne forholde sig til, og hvor tingene blev klarere, end de har været.
Det stod mange flere klart, at den globale landsby blev alt for lille til fanatisk intolerance og til international lovløshed, og det måtte der reageres på.
Men den smækkede jo også tilbage med erkendelsen af, hvor sårbare vi er, selv den største spiller på holdet, og erkendelsen af, at bare én spiller på holdet bliver ramt, så har det en konsekvens for os alle sammen. Der var ironisk nok - kom jeg til at tænke på midt i hele ulykken - for et par år siden en melodi, som blev meget spillet, som hed »In a New York-minute everything can change«.
Den drejede sig faktisk om manden, der en dag gik på vej til Wall Street og aldrig kom tilbage.
Det var så, fordi han skippede sin livsform og forsvandt.
Men spørgsmålet drejer sig jo om balancen mellem at holde fast i en livsform, som vi ønsker at holde fast i, men samtidig erkendelsen af, at der er ting, mange ting, der har ændret sig også i vores verden.
Når jeg tidligere, til hr. Holger K. Nielsens store vrede - nu er han her heldigvis ikke, så tør jeg sige det igen -
nævnte ordet løfterigt, er der flere grunde til det.
Jeg tror, vi alle, der sad og fulgte disse rædsler - jeg var på grund af en sygemelding oven i købet i stand til at se det hele live og troede først, da mine børn kom ind og snakkede om det, at de igen snakkede om computerspil, og gav dem selvfølgelig en balle for det, nu gad jeg ikke høre mere på deres legerier, indtil jeg blev gjort opmærksom på, at jeg bare kunne åbne for fjernsynet - men oven på alt det dér, som jo blev et mareridt, et ubegribelige mareridt, tror jeg, vi alle har et behov for at finde et eller andet håb, finde en eller anden vision, finde en eller anden mening, en fremtid, nogle spor at køre ad oven på denne her oplevelse, som har rystet alt og alle.
Derfor brugte jeg ordet løfterigt, og det skal ikke på nogen måde fratrække noget af rædslen og noget af forfærdelsen og medlidenheden med de tusinder af familier, der er blevet ramt her.
Men vi ser spor for os nu gennem røgen fra ruinerne, som er løfterige, og som måske kan gøre, at man en dag må sige: Ja, de døde da i hvert fald ikke forgæves.
De åbnede et vindue til nogle nye udviklingsmuligheder i denne verden, som måske kan komme millioner til gavn. Vi ser mærkelige ting foregå, løfterige ting.
For det første - det har vi været inde på - et USA, der vender sig og rækker hænderne ud til en bred del af verden, ikke kun til NATO-allierede, men langt bredere, og inviterer til samarbejde.
Det er godt.
Vi ser også et USA, der tilbagebetaler en meget omdiskuteret gæld til FN.
Den globale landsby er blevet for lille.
Vi ser Putin, der godt nok må rette sig selv, da han får taget fejl af Prodi og Solana i farten, men i nye venners kreds.
Et utrolig spændende perspektiv.
Den engelske udenrigsminister er i Teheran.
Pakistan, udviklingen her.
Der er da masser af ting, der er forfærdelige, og chokket har ikke lagt sig endnu, det varer lang tid, men der er også spor i det her, som fører videre.
Jeg vil gerne understrege, at for CD er samtlige spor lige vigtige.
Danmark er jo ikke i krig, men Danmark er kommet i en ny situation.
Vi befinder os i en selvforsvarssituation.
Det giver en helt ny dagsorden og et nyt spor.
Der er det militære spor.
Det var en sen aften, jeg sad og hørte det her igen på CNN, og jeg vil gerne sige til statsministeren, at jeg blev stolt over at høre af en reporter udsendt af CNN i forbindelse med NATO-rådet, at der var visse lande, der havde skilt sig ud som de klareste allierede på det møde.
Det var Storbritannien, det var Danmark, og så var der et land til, som jeg ikke lige kan huske, hvem var.
Det var jeg glad for at høre, for det er i sådan nogle tilfælde, det tæller at være med.
Det betyder ikke - den diskussion har vi vist fået afsluttet her i dag - at man sætter sig bevidstløst tilbage og nikker.
Men det betyder, at man kan regnes med fra starten i det ordentlige selskab, og det er en glæde at se Danmark præsenteret på den måde, også i CNN.
Vi er i CD enige i, at et målrettet militært angreb kan blive nødvendigt.
Der kan gøres mange spekulationer over militære taktikker, det skal jeg overhovedet ikke blande mig i, det har jeg ikke spor forstand på, det er der andre, der kan rådgive om, men jeg mener ikke, at det er vanvittig svært at udpege fjenden i det her. Den amerikanske administration har fra starten gjort gældende, og NATO-landene har tilsluttet sig, at man ikke alene betragter bin Laden som fjenden her, men at man på lige fod betragter styrer, der huser, finansierer, gemmer terrorister, som fjenden, hvis de ikke samarbejder, og dermed har Talebanstyret bragt sig selv i fokus.
Jeg har med spænding fulgt alle de diplomatiske og politiske forsøg, der har været gjort på at få overtalt Talebanstyret til at være behjælpelige i denne sag.
Det er ikke lykkedes, og jeg mener ikke, der er tvivl om, at det styre nu har optjent enhvers tålmodighed og bevidst har placeret sig på den forkerte side i den nye verdensorden.
Derfor må jeg sige, at vi er enige hele vejen.
Det har en hjemlig vinkel, det har en international vinkel, som så meget af det her har, begge spor kan vi naturligvis give regeringen fuld opbakning til, og jeg vil gerne understrege også fuld opbakning, når det drejer sig om et øget samarbejde fremover mellem udlændingemyndighederne og efterretningstjenester.
Sådan må det være.
Man har brugt meget tid i dag på at finde ud af, hvem der kunne have gjort hvad, og hvem der skulle have placeret en vis general et andet sted.
Alt det kan der jo bruges uendelig meget tid på og spildes meget tid på.
Jeg vil bare konstatere med et lille vemodigt smil, at når jeg tænker på de kæmpe foranstaltninger, der er blevet udfoldet for at smide Uma ud af landet med sit barn til Sri Lanka, så står det nok ikke helt i forhold til, hvad man burde have gjort på andre områder.
Hun er jo nu kommet tilbage igen efter bureaukratiets regler og er glad for det.
Der vil blive foretaget tiltag omkring finansieringen af terrorismen, al mulig tilslutning til det.
Det er den ene del af dagsordenen, den direkte bekæmpelse, den direkte undergravning af terrorismen og dens muligheder, og selvsagt er CD enige her.
Der er andre dagsordener, spor, som jeg måske indtil det forrige indlæg her på talerstolen egentlig ikke troede var meget andet end banalt at fremhæve.
Præsident Bush har gjort meget ud af at tale om en fælles nation med fælles værdier, og det er jo noget, amerikanerne ved noget om.
Jeg troede ikke, det skulle være særlig nødvendigt at understrege tanken om også herhjemme at holde sammen, kald det et multietnisk samfund eller ej, det er overhovedet ikke afgørende.
Det afgørende er, at vi lever i ét samfund, at vi grundlæggende har fælles værdier, at religioner ikke er skillevejen, men mødestedet for mennesker, der tror på noget højere og på godhed og på retfærdighed.
Vi kan godt holde forskellige juleaftener eller forskellige julefrokoster forskellige steder.
Det er ikke det, det drejer sig om.
Det drejer sig om, at alle i det danske samfund bekender sig til disse værdier, og så er det ikke afgørende, om man går med slør eller ej.
Der er ting, det er blevet for småt at diskutere i Danmark.
Det sociale aspekt har også en international side og en national side.
Vi har set i disse dage, hvad det koster den globale landsby, når noget går helt galt.
Jeg påstår ikke, at ulandsbistand kan redde verden fra terrorismen, det har statsministeren heller ikke påstået, men det er en ingrediens, når man ved, at hvis børn ikke får uddannelse, hvis alt for mange vokser op på gaderne, hvis alt for mange ikke har noget håb eller nogen vision, så kan det altså være lige meget.
Så er man et meget villigt offer, måske ikke til selv at blive terrorist, men til at give terrorismen medvind, og til at regeringer huser terrorister, og derfor er der en sammenhæng. Derfor håber jeg, at man også i de borgerlige partier endnu en gang vil betænke synspunktet om, at den globale landsby er blevet for lille til, at naboen kan dø af sult.
Der er ikke tale om, at vi kan redde verden, men det værst tænkelige signal, verdens fjerderigeste land kan sende nu, er, at vi sparer på de fattigste, for at vi selv kan blive et hak rigere.
Vi klarer os nok uden de penge.
Det har også konsekvenser for det indenlandske.
Det er ikke de store brede grupper, men det er pensionister her, patienter her, psykisk syge her, mindre grupper, hvor vi stadig må sige, at det her ikke er godt nok.
Det vil være CD's prioritet i finanslovforhandlingerne; det vil ikke være brede velfærdsløft til store grupper, det kan jeg sige med det samme.
Vi ser gerne på længere sigt en forbedring af barselorloven, vi har vist oven i købet spillet ud med et af de dyreste forslag, tror jeg, men så lad os indfase det gradvis og få en god, fleksibel ordning.
Familierne er så forskellige, og de skal have forskellige muligheder.
Det er ikke billigt, men så må vi hellere udsætte det. Dér, hvor jeg tror at vi også her kan lære af situationen, er, at det, vi skal gå efter, er at rette op på de små områder, hvor der virkelig er plads til social indignation med rette, og man kan ikke kalde en 6 måneders barselorlov et grundlag for den store sociale indignation.
Vi kan gøre det bedre, men det er nok ikke lige nu, vi får gennemført det hele på én gang.
Endelig vil jeg sige om finansloven og i det hele taget om den indenrigspolitiske del af statsministerens tale og om hr. Jan Petersens tale i dag: Det forpligtende fællesskab, ja, det ligger vel i alt det, jeg har sagt, det er jeg enig i, men jeg tror, at regeringen med nogle af de ting, statsministeren fik sagt i åbningstalen, også er begyndt måske at bryde op.
Og der vil jeg i hvert fald håbe for regeringspartiet Socialdemokratiet, at man erkender, at forpligtende fællesskab ikke nødvendigvis betyder den store kollektive løsning for alle.
Jeg tror, at et af Socialdemokratiets hovedproblemer er - og det skal ikke lyde sådan nedladende eller noget - at man for sent er blevet opmærksom på, at danskerne har udviklet sig til individualister: »Vi vil gerne have lidt råderum«, »vi vil gerne have en lidt anden ordning hos os, det skal ikke lige være sådan«, og »kan man da ikke få lov at købe sig et glas rødvin på plejehjemmet?«, hvis man nu har været vant til det.
Vi kan ikke lide det dér med, at det hele skal være ens og småting og emsighed, og skal de nu også blande sig i det, og tror de ikke, vi kan tænke selv?
Der er for lidt tillid til, at den danske befolkning opfører sig nogenlunde fornuftigt.
Derfor tror jeg, det er et godt signal, når regeringen spiller ud med det med reglerne - nu var det et specifikt område, men der ligger altså regler, så man tager sig til hovedet, og folk må sige: Tror de, vi er fuldstændig dybt hjernedøde?
Tror de ikke, vi kan finde ud af at indrette os selv inden for ordentlige rammer?
Og jeg tror, at hovedopgaven bliver - og den er større end bare for et enkelt parti - at etablere rammer for det her samfund, der lader individualismen komme mere frem, men hindrer, at folk tager konsekvensen af for snævre rammer og bliver egoister, for der er nemlig forskel.
Der er stor forskel på at være individualist og til bare at sige: Jamen jeg møder kun modstand fra det her system, så er det også lige meget, så sørger jeg for mig selv.
Det er en kæmpe opgave, der ligger.
Jeg mener ikke, at danskerne er egoister, men jeg mener, man for sent har givet dette råderum til individualisterne, der godt lige kan finde en lidt anden måde at gøre tingene på.
Jeg håber, at det også kan blive en del, ikke bare af de kommende finanslovforhandlinger, men af det, vi uanset valg eller ej skal beskæftige os med i de kommende år, for jeg tror, det er utrolig vigtigt, at borgere i Danmark ikke opfatter systemet som en af hovedmodstanderne, men at de opfatter det som en fornuftig ramme, hvor vi kan være her.
Det sidste, jeg vil nævne, og det er ingen tilfældighed, er så folkeskolen: Jeg var ikke glad for, at folkeskolen fik tre ord fra statsministerens mund den dag.
Det siger jeg, igen ikke for at tale om store, brede velfærdsløft, men for at tale om vel den eneste investering, som vi i hvert fald i CD ser på lige fod med at nedtrappe udlandsgælden.
Vi er ganske enige i målsætningen om gæld, hvem er ikke det, det er vanskeligt at finde en modstander nu om dage. Vi må også sige, at er der ét sted, hvor det kan være fornuftigt at gå lidt ud på rammerne, så er det i folkeskolen.
Der mangler tid i folkeskolen, vil jeg sige til
statsministeren
Men der mangler undervisningstid.
Og det behov er ikke blevet mindre, heller ikke med de udfordringer, der ligger for de børn, der engang kommer ud i den verden, som vi andre forhåbentlig får gjort
bedre i løbet af de kommende år.