Villy Søvndal (SF), 2004-04-29:
Jeg vil godt starte med en undskyldning over for ministeren
og ordførerne, nemlig at jeg ikke kunne være til stede fra starten, men jeg har fået refereret synspunkterne. Derefter først og fremmest tak for, synes jeg, en god debat på den måde, at der er nogen usikkerhed om, hvorvidt lige præcis det her forslag er det rigtige, men det er jo netop karakteriseret ved det åbne sind blandt de ordførere, jeg hørte, at man godt vil være med til at kigge på, om det er sådan noget som det her, der skal til.
Det er rigtigt, at vi har mange eksisterende ordninger,
men er de tæt nok på til at fange den gravide misbruger op, som har et forhold til det offentlige system, der nogle gange er fyldt af konflikt, eller har vi brug for at bygge et led ind, der bygger på det, vi i forslaget kalder med- og modspil fra en uafhængig støtteperson?
Dér tror jeg, at vi alle sammen under udvalgsarbejdet kan have fornøjelse af at kigge på nogle forløbsbeskrivelser og prøve at kigge på, hvor mange sager vi har, hvor vi synes, at hjælpen er for langt væk, selv dér, hvor den gravide misbruger har lyst til at få hjælp, men hvor det af den eller den anden eller syvende grund bare ikke fungerer, og hvordan sikrer vi, at det i alle de her tilfælde fungerer?
Når det er så afgørende vigtigt, er det, fordi Folketinget er optaget af at bryde den negative sociale arv.
Flere af ordførerne har været inde på, at vi jo må være optaget af, hvordan vi kommer dem til undsætning, der føder børn, der med sikkerhed har det sværere i starten af livet end gennemsnittet.
Derfor synes jeg, at vi netop har brug for at undersøge, om vi er tilstrækkelig tæt på, eller om netop et tilbud, som vi her foreslår, om støttepersoner, som er kendetegnet ved, at de har den gravide misbrugers tillid, er bedre.
Jeg hørte under de korte bemærkninger en diskussion om, hvilken person det lige præcis skal være.
Det synes jeg ikke man skal låse sig fast på.
Det afgørende her er tillidsforholdet plus evnen til at kunne indgå i det, vi i forslaget har kaldt et med- og et modspil.
Derfor også tak til fru Charlotte Dyremose for en tale, der, synes jeg, på den led var båret af, at det vil vi godt undersøge, det vil vi godt kigge på.
Lad os gøre det.
Derimod vil jeg godt sige lidt til dem, der er tilhængere af tvang.
Jeg vil sige, at jeg tror, man skal lade være med at læne sig op ad noget, som har været muligt, nemlig tvang af misbrugere - i 10 år i Danmark, 11 år, tror
Jeg deler helt den opfattelse, som fru Anne Baastrup gav udtryk for under de korte bemærkninger, at risikoen er, at vi placerer den, der skal have hjælp, endnu længere på afstand, fordi hun ved, at hun risikerer at blive undergivet en tvang, hun ikke ønsker, hvis hun henvender sig til det offentlige behandlingssystem.
Det ved vi også fra Norge.
Vi var deroppe med Folketingets Socialudvalg for 4-5 år siden, hvor vi spurgte, kan jeg huske, hvad der sker med dem, der ikke ønsker at blive undergivet tvang, om de ikke forsvinder.
Og svaret er i sagens natur: Jo.
Dermed risikerer vi at stå med et af de eksempler, hvor man ville ét, men kom til at fremme det stik modsatte.
Det synes jeg måske også vi under udvalgsarbejdet skulle kigge lidt nøjere på.
Tak til støtten fra fru Margrethe Vestager, som jeg synes, også med hensyn til nødvendigheden af at etablere en livlinje til en person, man har tillid til, fik sagt nogle meget rigtige ting.
Jeg ser også det her i meget klar forlængelse af det radikale forslag om udvidet fødselsforberedelse og ser frem til, at vi kan tage fat på det i satspuljesammenhæng.
Tak også til fru Line Barfod for støtten, hvor jeg synes, at der i fru Line Barfods bemærkninger også lå noget, der er vigtigt, nemlig at der er et hensyn både til moderen og den gravide.
Jeg synes, det bliver et råt menneskesyn, hvis vi ikke i denne her diskussion er optaget af begge, men kun betragter moderen som en, der skal føde og ikke som et menneske i sig selv.
Tak til fru Videbæk, som også godt ville overveje, om det her var den rigtige model, eller om der var andre modeller.
Det er for os ikke det afgørende.
Det afgørende er, at vi under udvalgsarbejdet prøver at lave den analyse, der afklarer, om støtteforløbene i f.eks. 50 tilfældigt udvalgte sager med gravide misbrugere er sådan, at vi synes, at den gravide misbruger reelt får hjælp.
Hvis det ikke er tilfældet, hvad er det så, vi har behov for at etablere, for at vedkommende reelt får hjælp?
Der tror jeg, at det her forslag om en støtteperson, der har de kendetegn, at vedkommende både hjælper i med- og modspil, hjælper med at rede det væld af vanskelige spørgsmål ud, man står med, både når man er misbruger og i endnu højere grad, når man er gravid misbruger, og at vedkommende prøver at hjælpe, sådan at også den gravide er sikker på, at her er en person, der ikke har andre hensigter end de hensigter, der hedder at hjælpe mig, vel vidende at det netop er både i et med- og modspil.
Så tak for debatten, jeg håber, at vi kan bruge udvalgsarbejdet til at besvare nogle af de spørgsmål, som jeg føler ikke var et forsøg på at komme uden om forslaget her, men en reel usikkerhed med hensyn til, hvordan vi bedst løser opgaven.