Tom Behnke (FP), 1998-12-04:
Julen plejer jo normalt at være hjerternes tid.
Det ser ikke helt ud til at blive tilfældet i år - i hvert fald ikke for en del menneskers vedkommende.
Det kan godt være, at det ikke træder i kraft allerede nu, men så skal man jo skynde sig at nyde flæskestegen i år, fordi næste år er det jo ikke sikkert, at der bliver mulighed for det.
Jo, man kan da sige, at i L 111, hvor man jo går ind og siger, at arbejsgiverne skal stå for de første 2 uger, hvor de tidligere skulle stå for de første 3 ugers sygdom, hvorefter man kan komme ind og få sygedagpenge, er da et udmærket løft. Det har vi ikke noget imod, det støtter vi da gerne, og det stemmer vi gerne for.
Men så har man af en eller anden årsag lagt det sammen med et helt, helt andet element, der handler om førtidspension, altså ind i et og samme forslag.
Det undrer vi os lidt over, og derfor kunne det måske være hensigtsmæssigt, at man fik delt det her lovforslag, så der ligesom kan tales om tingene hver for sig.
Omkring førtidspensionen er vi i Fremskridtspartiet helt bevidste om, at antallet af førtidspensionister, i hvert fald i en periode, har været for stort, men det, vi skal passe på, er kommunernes incitament, for i det øjeblik, hvor man flytter procentssatsen, som ministeren forslår, så vil kommunerne have et meget stærkt incitament til at undlade at tilkende førtidspension. Det er måske berettiget i nogle sager, der har måske været tale om nogle sager, hvor man har været for hurtig til at tilkende førtidspension, men der er sandelig også et hav af tilfælde, hvor det ikke er tilfældet.
Hvis ministeren er i tvivl, så skal jeg gerne hente det ene ringbind efter det andet med henvendelser fra borgere, der er kommet i klemme i systemet, som ikke kan få førtidspension.
Selv om de er nødt til at indtage smertestillende medicin for overhovedet at bevæge sig ned for at deltage i et eller andet aktiveringsforløb, så nægter man at tilkende dem førtidspension.
Selv om folk har 4-5 speciallægeerklæringer om, at de er 100 pct. uarbejdsdygtige, så kan de ikke få lov til at få tilkendt førtidspension.
Det er utroligt.
Og med den ændring her, da vil de mennesker for alvor komme i klemme, og det må de ikke.
Hvis der skal ske en opstramning her - det kan godt ske, at der skal det på nogle områder - så forudsætter det i hvert fald nogle ændringer og nogle andre ting, som vi i Fremskridtspartien lægger vægt på.
For det første bør der skelnes meget, meget kraftigt mellem, om vi taler om en socialt betinget førtidspension, eller om vi taler om en helbredsbetinget førtidspension.
De to ting har man af uforståelige årsager klasket sammen, og lige siden er det gået galt.
Så kunne vi passende nedlægge amtsankenævnene på det her område og lade klagerne gå direkte til Ankestyrelsen, for
amtsankenævnene er ikke andet end en hån over for de mennesker, der søger.
Og i forhold til speciallægeerklæringerne er det Fremskridtspartiets opfattelse, at der simpelt hen skal være en forbud med at tilsidesætte speciallægeerklæringer, for hvis en eller anden lægekonsulent i en kommune kan sidde og tilsidesætte en speciallægeerklæring, så må det jo betyde, at den speciallæge ikke er værdig til at være speciallæge, og så burde man tage fat i det i stedet for; men at underkende dem her holder ikke.
Samtidig skal der selvfølgelig være langt større gennemsigtighed i tildelingen af førtidspension.
Det er et lukket land, og den, der søger, har ikke skyggen af chance for at se, hvad det foregår. Og så bør man selvfølgelig have aktindsigt i, hvad det er lægekonsulenterne sidder og laver. Selv om vi jo her i salen gennem spørgsmål efter spørgsmål til ministeren har fået at vide, at lægekonsulenterne ikke må komme med indstillinger, så kan jeg af samtlige de sager, jeg har haft mulighed for at kigge i, se, at lægekonsulenten er kommet med en indstilling, og derfor er vi altså nødt til at forholde os til den virkelighed, der er derude, og det må ministeren også gøre.
Når vi så kigger på forslaget om ændring af reglerne for kontanthjælp til unge, er vi ikke så skeptiske.
Som det er blevet fremført af flere, så har også personer i den aldersklasse, som har haft arbejde i den periode, der her er skitseret, muligheden for at melde sig ind i en a-kasse, så de overlever det nok. Men så har vi det næste forslag, L 113, og der er jo sådan set to elementer.
Det ene er, at man går ind og ligestiller ægtefæller og samlevende.
Det synes vi i Fremskridtspartiet er helt fint.
Det er helt fint, at der gælder de samme spilleregler, uanset om man er samlevende, eller om man har papir på, at man er samlevende.
Det er fint nok.
Men så vil vi gerne spørge: Gælder det også den anden vej?
Gælder det så også, at man kan blive regnet som reelt enlig, selv om man er gift?
Der er nogle, der tænker: Hvad betyder det nu?
Men for pensionister, der er gift, hvor den ene bliver visiteret og skal på plejehjem eller moderne plejehjem, som det hedder i vore dage, dér er forholdet jo, at de stadig væk bliver regnet som værende samlevende, og det vil vi have garanti for at de ikke gør.
Skal de, der reelt bor sammen, regnes som værende samboende, uanset om de er gift eller ej, så skal det også gælde den modsatte vej, så de, der reelt bor alene, også regnes som reelt aleneboende.
Det andet element, som jo er langt værre i det her lovforslag, handler om, at Folketinget på et tidspunkt så i øjnene, at skattetrykket her i landet og rundt i kommunerne er så højt, at der er nogle pensionister, der simpelt hen ikke er i stand til at overleve, og derfor var man nødt til at give dem et særligt tillæg.
Så har man pludselig opdaget, at der er
alt for mange kommuner, der er kommet op over den procentsats, man havde lagt sig fast på
Der er simpelt hen for mange pensionister, der er gået ind under ordningen og skal have ekstra tilskud, for ellers bliver de trukket så hårdt i skat, at der ikke er penge nok tilbage til at overleve for.
Så er der to muligheder: Enten sikrer man, at skattetrykket ikke bliver ved med at stige ude i kommunerne, eller også går man ind og siger: Nå, men vi forhøjer bare procenten, for så er der ikke så mange pensionister, der skal have et tillæg.
Regeringen har valgt det synspunkt, at skattetrykket bestemt ikke er for højt her i landet, det kan sagtens trække meget mere endnu, og derfor flytter den grænsen for, hvornår man som pensionist kan få lov til at få et tillæg til sin pension, fordi der sker en brandbeskatning i kommunen.
Hvis skattetrykket er så højt i en kommune, at man er nødt til at udbetale tilskud til borgerne, for at de kan overleve, så er det på tide, at skatteprocenten bliver sat ned, ikke bare flytte rundt på grænserne. Så er det forslaget om Den Sociale Pensionsfond, som jo har været diskuteret meget, specielt i de korte bemærkninger.
Der er jo ingen tvivl om, at da man i sin tid oprettede Den Sociale Pensionsfond, var det jo med henblik på og med løfte om, at pengene skulle bruges til et tillæg til pensionen.
Det kan man da godt være med til.
Man vil jo godt være med til at lægge lidt til side, hvis det så til gengæld betyder, at man får lidt mere den dag, hvor man skal modtage pensionen.
Men hvad er det så reelt, der er sket?
Ja, det, der er sket, er, at man har brugt pengene på alt muligt andet end det, der var meningen, og man har gjort det gennem nogle forskellige anmærkninger i finansloven.
Her er Rigsrevisionen pludselig kommet og sagt: Den går ikke.
Når man bruger så mange millioner af kroner, ja, der er vel nærmest tale om milliarder, på noget andet end det, der var meningen, så er det ikke nok med en anmærkning i finansloven.
Så skal der en egentlig lov til, en egentlig lovændring.
Det er forståeligt nok, at Rigsrevisionen gør det, men man kunne jo godt samle bolden op og sige: Jamen det kunne også godt være, at vi efterhånden er nået dertil, hvor vi bruger pengene på noget, som absolut intet har med det at gøre, der var meningen med Den Sociale Pensionsfond, og så lave om på det og sige, at pengene i Den Sociale Pensionsfond skal gå til det, der er meningen.
Det vil regeringen ikke, for den mangler penge, og derfor går den i stedet for ind og siger: Nå, men vi er sådan set ligeglade med, hvad man i sin tid har bestemt, at de penge skulle bruges til, vi er sådan set ligeglade med, hvad de penge i sin tid er indbetalt til, og vi er sådan set ligeglade med de løfter, der er givet til borgerne; nu bruger vi bare pengene på noget andet, æv bæv.
Det er vi i Fremskridtspartiet lodret uenige i. Man kan så opsummere lidt og prøve at kigge lidt bredere ud og sige: Jamen det, der var meningen med Den Sociale Pensionsfond, og løfterne, er sådan set forsvundet.
Da man indførte arbejdsmarkedsbidraget, altså bruttoskatten, var det også med et argument om, at det skulle bruges til at sænke ledigheden, og lige så snart ledigheden kom ned, ville man også sænke arbejdsmarkedsbidraget.
Men da ledigheden faldt, steg arbejdsmarkedsbidraget - altså det stik modsatte - og så tænkte man: Jamen hvor bliver løfterne af?
Igen et klart løftebrud.
Og kigger vi lidt på folkepensionen, har vi også hørt den ene statsminister efter den anden sige, at folkepensionens grundbeløb skal der ikke røres ved.
I 1994 kom der så en lovændring, så grundbeløbet reelt blev udhulet.
Og nu i disse dage taler vi så om efterlønnen, hvor vi jo har hørt en statsminister sige, at efterlønnen skal der
ikke røres ved.
I forbindelse med en valgkamp - men det er selvfølgelig noget andet, for her skal man jo ud og hente stemmer - lovede statsministeren borgerne, at så længe statsministeren sad ved magten, ville han uddele garantibeviser, og han stod personlig inde for sikkerheden for, at efterlønnen vil blive bevaret.
Og hvad er det så, vi ser i disse dage?
Jo, vi ser, at det hele smuldrer mellem hænderne.
Der er jo ikke noget at sige til, at der er nogle borgere her i samfundet, som begynder at vende regeringen og specielt Socialdemokratiet ryggen.
Løfte efter løfte til de svageste i vores samfund er regeringen og Socialdemokratiet løbet fra.