Holger K. Nielsen (SF), 2000-10-05:
Men det er her, jeg mener, at fru Lene Espersen bliver for unuanceret i denne her diskussion, for det er jo ikke sådan, at store lande har fælles interesser, bare fordi de er store lande.
Hvis vi tager et område som landbrugspolitik: Det er jo ikke sådan, at Tyskland og Spanien pludselig får fælles interesse dér, fordi der er tale om to store lande, og fordi de begge to er med i ØMU'en.
Der er stadig væk nogle interessemodsætninger på det punkt mellem de sydlige lande og de nordeuropæiske lande, og de forsvinder jo ikke, fordi man skaber ØMU'en, fordi de får et mere intenst samarbejde på visse områder.
Miljøpolitik er et andet område, hvor Tyskland, Holland og Danmark i mange år har haft et tæt samarbejde.
Det er jo ikke sådan, at Tyskland får fælles interesse med Spanien på dét punkt heller, fordi de kommer med i en kerne omkring ØMU'en. Det afgørende her er at få sagt, at på visse områder vil Danmark være i et lavere tempo, men på andre områder vil vi godt være i et højt tempo, og det drejer sig om at få skabt den fleksibilitet, hvor dette muliggøres.
Jeg siger ikke, det er nemt, men jeg synes, det er vigtigt at få sagt, at fleksibilitet ikke nødvendigvis er et spørgsmål om, at det bare er de store lande, der får skabt et kerneeuropa imod de små lande, for interessemodsætningerne går på kryds og på tværs, alliancemulighederne går på kryds og på tværs, koalitionerne går på kryds og på tværs, og det er de koalitionsmuligheder, de muligheder for forskellige alliancer, vi skal have udsøgt nærmere i den her diskussion, og som jeg tror giver mange flere muligheder end det, der blev sagt her fra talerstolen.
Automatreaktionen er altså så meget på, at det blokerer for enhver forståelse af noget som helst hos hr. Peter Duetoft i øjeblikket.
Jeg har jo hele tiden sagt, at der skal være minimumsregler, man skal leve op til.
Det skal ikke være sådan, at man bare kan svine lige så meget, som man vil.
Det er det, der er hele pointen i det.
Jeg synes bestemt, det kunne være en fordel, hvis alle lande kom med, men problemet er, at jo flere lande, der kommer med i et samarbejde, jo vanskeligere bliver det at få beslutninger truffet.
Det ved hr. Duetoft udmærket.
Og flertalsafgørelser er ingen garanti for, at der bliver truffet beslutninger.
Så siger jeg: Er det så ikke bedre, at vi åbner for en debat om fleksibilitet, som kan blive en vej ud af den blokering, der kan komme ud af det, ikke mindst fordi andre lande tager den op?
Debatten kommer op, så hvis det er en automatreaktion, kunne det være, man skulle vise lidt større åbenhed i forhold til en diskussion, som under alle omstændigheder kommer.
Omkring det konkrete citat vil jeg godt lige læse op, hvad der står i den udtalelse, som vi vedtog i aftes.
Der står, at det afgørende er, at fleksibiliteten ikke udelukkende får karakter af forstærket samarbejde.
Og det er for at markere, at den model, som er til diskussion nu, som jo er en fransk-tysk model, der til dels ligger i forlængelse af Amsterdamtraktaten, hvor man udelukkende giver lande mulighed for at gå videre i integrationsprocessen, at det ikke bare er den model, det drejer sig om.
Det drejer sig også om, at man kan få undtagelser, som Danmark har fået.
Det betyder omvendt, at de skal sige til os: Hvis vi går videre, vil vi heller ikke forhindre, at I kan få lov til at få undtagelser.
Det er den form for kompromis, vi skal have på europæisk plan.
Det ligger der ikke i øjeblikket, og derfor er det utrolig vigtigt, at man i den diskussion, der kommer op, måske på Nicetopmødet - det ved jeg ikke nu - at det så ikke bare bliver de fransk-tyske tanker, men at der også bliver mulighed for, hvis man ønsker det, at komme på et langsommere tog, for at sige det sådan, på visse områder, men at man så også udvider det til, at man også på andre områder måske kan få en anden form for samarbejdsstruktur.