Kuupik Kleist (IA), 2006-06-01:
Under Folketingets åbningsdebat sidste år den 6. oktober indledte jeg min tale med at omtale en rapport fra Risø, som handlede om den radioaktive forurening ved Thule, en rapport, som var udsendt den samme morgen, altså den 6. oktober 2005.
Måske ved et sammenfald af tilfældigheder eller som følge af god timing har selv samme Risø i går udgivet sin endelige rapport om undersøgelserne ved lokalområdet Narssarssuk i Thule, som bekræfter de formodninger, som blev fremsat i den foreløbige rapport fra sidste år.
Knap 40 år efter ulykken i Thule konstateres der stadig forhøjet radioaktiv stråling fra plutoniumforureningen, og det er nu slået helt fast, at niveauet af radioaktiv stråling i området kan være skadeligt for mennesker.
Det kan man konkludere af de færdige og længe ventede undersøgelser foretaget og offentliggjort af Risø.
Risøs forskere peger på, at der er dobbelt så meget plutonium som først antaget i midtvejsrapporten, som blev udsendt af Miljøministeriet sidste år.
Selv om oplysningerne ikke kommer bag på mig, synes jeg, at de er meget foruroligende.
Vi har ventet i de knap 40 år, der er gået siden ulykken, og vi har ventet på, at den danske regering får taget sig sammen til at få ryddet helt op efter katastrofen og få foretaget de nødvendige miljømæssige og helbredsmæssige foranstaltninger imod plutoniumforureningen.
Det er 40 år for meget.
Jeg er sikker på, at hvis et bombefly med fire kernevåben var styrtet ned et eller andet sted i Danmark, ville man ikke være så lang tid om at få ryddet op og år efter år risikere, at danskerne blev udsat for radioaktiv stråling og blev syge af det.
Rapporten anbefaler flere undersøgelser af landområdet ved Narssarssuk, og det synes jeg at man skylder at få gennemført.
Under den kolde krig eksisterede der jo reelt set et rigsfællesskab uden hverken fællesskab eller solidaritet.
Grønland betalte prisen for Danmarks atompolitik dengang, og det gør Grønland den dag i dag.
I den nordatlantiske gruppe ønsker vi et ligeværdigt partnerskab mellem Danmark, Grønland og Færøerne, som man indgår med hinanden på frivillig basis og på lige vilkår.
Det må jo være målet for det nuværende og det fremtidige forhold mellem vores tre lande, og det er jeg sikker på at vi alle er enige om, og det kommer til udtryk, hver gang rigsfællesskabet bringes op til debat.
Kernen i rigsfællesskabet kan for de fleste danske politikeres vedkommende opsummeres som det stærke blodsbånd og det skæbnefællesskab, vi deles om.
Hvad vi i praksis har for tiden, er vel et rigsfællesskab uden særlig meget fællesskab.
Her på Christiansborg ynder de fleste at bruge den fælles historie som det vigtigste argument for, at rigsfællesskabet skal bevares, men den fælles historie gælder åbenbart ikke den kolde krig.
Under debatten om den kolde krig for nylig her i Tinget valgte samtlige partier at overse og ignorere den betydning, Grønlands og Færøernes territorier, baser og radarstationer havde for Danmarks medlemskab af NATO, for de danske besparelser i NATO og for det gode forhold til USA.
Det undrer mig, hvor viljen til at få analyseret vores fælles koldkrigshistorie blev af i forbindelse med DIIS-rapporten.
Det, vi længe har forsøgt at slå fast, er, at den politiske/økonomiske afhængighed mellem Danmark og de nordatlantiske besiddelser er gået begge veje.
I Danmark har man længe haft den vane, både på politisk plan og i befolkningen, at omtale Færøerne og Grønland som de rene udgiftsposter.
Når man har valgt at give bloktilskuddet til de to besiddelser igennem tiden, er det for mig ikke kun et udtryk for solidaritet.
Det er altså også et udtryk for, at Danmark har og altid har haft realpolitiske interesser, som skal beskyttes på samme måde, som andre stater har gjort det.
Det vidner hele Thulesagen og radioaktivitetsog atomaffaldsproblemerne i nutidens Grønland om.
Jeg ønsker, at regeringen vil vise behørig solidaritet med os, og konkret, at statsministeren, om end han ikke var enig i alle DIIS-rapportens konklusioner, kommer med en anerkendelse af de i rapporten offentliggjorte oplysninger og konklusioner om Færøernes og Grønlands rolle for Danmark og NATO i den kolde krig.
Jeg håber også, at regeringen vil medregne forskning om det nordatlantiske aspekt i de afsatte midler til det kommende arbejde under den nye koldkrigsinstitut på Forskningsakademiet, hvilket jeg også kunne forstå at udenrigsministeren fandt var en glimrende idé.
Om end det kommende institut allerede er kommet i modvind på venstrefløjen, kan det komme til at udgøre en for regeringen oplagt chance for at lære af tidligere tiders fejl og få en mere respektfuld og demokratisk historisk fortolkning af vores fælles historie.
DIIS-rapporten og debatten her i Folketinget om rapporten har båret præg af en negligering grænsende til fornægtelse af den fælles historie, forstået som det skæbnebånd, som Danmark, Grønland og Færøerne delte under den kolde krig.
For mig at se gjorde Grønland og Færøerne det groft sagt muligt for Danmark at få løst sit eget atomvåbendilemma.
Atomvåben var som bekendt ikke velkomne på dansk jord, men det forhindrede ikke Danmark i at eksportere problemet til Grønland og således tækkes NATO og USA.
Det danske dobbeltspil over for de nordatlantiske besiddelser kom først rigtig for dagen, da man ikke længere kunne skjule det, nemlig da et B-52-bombefly med kernevåben om bord styrtede ned i Grønland.
Regeringen proklamerer meget gerne, at Danmark skal være det bedste land i verden til alt muligt.
Derfor undrer det mig, at regeringen som forvalter af et af verdens polare områder ikke har sat sig som mål at være verdens førende på miljøområdet.
Regeringen er jo nærmest fraværende på miljøområdet, selv om klimaforandringerne – som forhenværende præsident Clinton har udtrykt det – er den eneste af de udfordringer, vi står over for i dag, der har kraften til at fjerne grundlaget for civiliserede samfund.
Det virker, som om regeringen er den sidste til at opdage, at indlandsisen i Grønland smelter og sammen med den livsgrundlaget for isbjørne og andre dyr, hvis eksistens afhænger af det kølige klima.
At afværge truslerne mod vores klima og begrænse udledningen af CO2 kræver dramatiske initiativer.
Et oplagt sted at starte ville have været at bevilge de ca. 100 mio. kr. til arktisk forskning i forbindelse med Det Internationale Polarår næste år, år 2008, som vi havde søgt om.
Hvor Canada eksempelvis har besluttet at bevilge ca. 800 mio. kr. til polaråret, har den danske regering besluttet at bevilge 8 mio. kr.
Der skal grøn tænkning, grøn handling, grøn teknologi og alternative og vedvarende energikilder til.
Jeg er i øvrigt glad for det gode samarbejde, vi har haft med miljøministeren, og støtter hendes bestræbelser i den her sag.
Det virker bare på mig, som om hun står ret alene i regeringen.
Det synes jeg er synd situationens alvor taget i betragtning.
Vi står også lidt alene i Grønland med en sag, og det er den seneste sag om sælfangst.
Justitsministeren har udtalt sig om, at canadisk sælfangst er forfærdelig og dyrplageri ud over alle grænser, og europaparlamentsmedlem fru Gitte Seeberg har opfordret til boykot af skind fra Canada, hvilket jeg frygter også kan skade fangererhvervet i Grønland og underminere en af de meget få muligheder, fangerne har for at skaffe sig en anstændig økonomi og en anstændig levestandard.
Både fru Lene Espersen og fru Gitte Seeberg har advaret Grønland mod at genåbne for køb af skind fra Canada, fordi man der dræber sælerne med køller i modsætning til i Grønland, hvor de bliver skudt med rifler.
Problemet er bare, at drab af sæler med køller ifølge flere eksperter og den nordatlantiske marineorganisation er en lige så, hvis ikke mere smertefri måde at slå dyrene ihjel på som at skyde dem.
Griber man ind med forbud og sønderlemmende kritik, bør man i det mindste at gøre sig den umage at undersøge den side af sagen inklusive de oplysninger, der kommer fra de canadiske myndigheder.
Canadiske myndigheder oplyser, at 98 pct. af Canadas sæler slagtes på en dyreetisk forsvarlig måde, det vil sige, at de ikke lider, og at de dør hurtigt.
De 2 pct., hvor det går galt, er selvfølgelig 2 pct. for meget, og det skal der gøres noget ved.
Men hvor er proportionerne henne?
Hvor er proportionerne, når man reagerer med totalforbud af canadisk sælskind til hele EU?
Og hvad er 2 pct. i forhold til det store antal hjorte og ænder, der hvert år skamskydes af fritidsjægere i Danmark?
Vi kunne tænke os en mere nuanceret debat om dyrevelfærd, og når jeg siger en nuanceret debat, mener jeg en debat, der for en gangs skyld ikke kun handler om den danske kritik af og harme over grønlændernes og færingernes fangst af sæler og hvaler.
Den skal selvfølgelig udvides til at omfatte dyrevelfærd i hele det danske rige og hele EU.
Vi har derfor på det seneste sat fokus på danske industridyrs trivsel eller mangel på samme, for det er jo den rene elendighed, der viser sig i de danske landbrug, hvor 19.000 grise hver dag aflives eller dør af sig selv på grund af vantrivsel og sygdom, før de når slagteriet, og hvor 180.000 køer og kalve årligt aflives og sendes til destruktionsanstalter, fordi de er syge eller stressede – for slet ikke at tale om de 60 pct. af alle høns i fjerkræindustrien, der fortsat er klemt inde i bure på størrelse med et A4-ark.
Her til sidst vil jeg ganske kort komme ind på den grønlandsk-danske fælles Kommission om øget grønlandsk selvstyre.
Vi var fælles om historien på godt og ondt, det er vi også om nutiden.
I vores fælles kommission for Grønlands selvstyre skal vi færdiggøre vores betænkning i løbet af et år, og jeg skal begrænse mig til at opfordre de af Folketingets partier, der deltager i kommissionen, til at være med til at finde fleksible, holdbare og fremtidsrettede løsninger.
Det er vigtigt for mig at understrege, at når jeg taler for selvstændighed, økonomisk, politisk og socialt, taler jeg ikke for et nationalt projekt forstået på den måde, at vi skal isolere os som samfund fra det danske samfund.
Jeg synes, der er mange positive elementer i det nuværende samarbejde mellem Grønland, Færøerne og Danmark.
Samarbejdet er jo i sig selv gavnligt.
På alle måder står vi i en situation, hvor vi sammen har en eklatant mulighed for at skabe et positivt fællesskab, hvis det er det, vi vil.