Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-04-27:
Den 7. marts 2004 skød regeringen forbrugsfesten i gang for direktørerne, for LO-medarbejderne, for dem, som tjente mere end 220.000 kr. om året.
Det brugte man knap 10 mia. kr. på.
Den 8. marts, altså næste dag, lavede regeringen og Socialdemokraterne, SF'erne, Radikale, Dansk Folkeparti og Kristendemokraterne en aftale om SU.
En stor gruppe af de hjemmeboende studerende må bøde 400 kr. om måneden for denne her aftale.
Det blev hverken til forbrugsfest eller til forårspakke for den gruppe i samfundet.
Flere heroppe får det til at lyde sådan, at hvis man ikke havde osv., så ville de enlige forsørgere og forsørgerne ikke have fået en krone.
Nu ved jeg godt, at det er væsentligt for Socialdemokraterne, SF'erne og Radikale at få sagt alt muligt ondskabsfuldt om den her regering, men det er faktisk min opfattelse, at den her regering havde en dagsorden, der gik ud på at give de grupper nogle flere penge.
De ville have gennemført det her.
Det er ganske simpelt for nemt. Der er jo andre situationer herinde, hvor både Socialdemokraterne og SF'erne vælger at sige: Vi er imod finansieringen, og derfor kan vi ikke støtte forslaget.
Men på det her punkt vælger man at sige: Vi er ikke så glade for finansieringen, men vi støtter forslaget alligevel.
Det, jeg sådan set har forsøgt at fiske efter, er, om man i de to partier opererer med retningslinjer for, hvornår man er så meget imod finansieringen, at man ikke kan gå med i det samlede.
Jeg synes jo, det er dybt uklart, hvad det er, der foregår i de to partier.
I hvert fald er resultatet af det her forlig, at man er med til at øge uligheden i samfundet.
Det burde sådan set ikke være en målsætning for Socialdemokraterne og SF'erne, det tror jeg heller ikke det er.
Ikke desto mindre medvirker man til det, og selvfølgelig fordi man har et ønske om at forbedre situationen for de enlige forsørgere.
Det har vi også i Enhedslisten.
Jeg mener bare, at der havde været andre muligheder.
Jeg mener, at der var en anledning til at træde i karakter som socialt alternativ til denne regering, og jeg mener, man bokser med en befolkning, der har placeret 90 mandater til højre i salen.
Det synes jeg ikke er et udgangspunkt for forhandlinger.
Det kan være, det var det samme, der gjorde sig gældende for Socialdemokraterne, da man var med til at tage 1.000 kr. fra de fattigste familier i Danmark, nemlig dem hvor både mor og far er på bistandshjælp, i forbindelse med arbejdsmarkedsreformen.
Og vi hører Socialdemokraterne gentage, at det var, hvad der var muligt at opnå, hvorefter man stemmer for - jeg var lige ved at sige stort set hvad som helst, for det er vel, hvad man må karakterisere det som, når man både i forbindelse med SU-forlig og arbejdsmarkedsreform går ind og tager fra de allerfattigste.
I hvert fald kan jeg godt forstå, hvis store dele af befolkningen bliver en lillebitte smule forvirrede og ikke rigtig kan se, hvad forskellen er på den borgerlige regering og den socialdemokratiske, for med til det her regnestykke hører jo også, at uligheden steg under den socialdemokratiske regering. Jeg mener, at der er behov for, at der bliver skiftet politik.
Jeg mener ikke, at det er godt nok, når der under en socialdemokratisk ledet regering findes øget ulighed i det danske samfund.
Jeg mener ikke, det er godt nok, når selv samme finder sted i øget tempo under en borgerlig regering.
Jeg mener, at der er behov for, at de, der har mindst i vores samfund, får mere mellem hænderne, at vores rige samfund selvfølgelig skal tilbyde folk en anstændig hverdag, anstændig levevis, hvor man ikke skal vende hver femogtyveøre i slutningen af måneden.
Jeg mangler at få nogle klare udmeldinger specielt fra Socialdemokraterne, om det også er den vej, man vil, eller om man vil fortsætte i det spor, man gjorde op igennem 1990'erne, som man har gjort det med arbejdsmarkedsreformen, som man har gjort det med SU-forliget med den evige undskyldning, at det var, hvad der kunne lade sig gøre, eller at det er den nødvendige politik.
Jeg skal bare erindre Socialdemokraterne om, at i de 10 år, man havde regeringsmagten, var der et alternativt flertal, som lå til venstre for Socialdemokraterne.
Det var ikke den nødvendige politik at snakke med de borgerlige partier.