Lene Espersen (KF), 2002-04-30:
Jeg kan imidlertid som alle andre konstatere, at vi, uanset hvor vi i øvrigt færdes, i de senere tiår i stadig flere sammenhænge og i stigende omfang ser seksuelt prægede billeder.
Denne udvikling er sket i sammenhæng med den almindelige udvikling i samfundet, herunder ikke mindst den teknologiske udvikling.
Vi møder i øget omfang det, som jeg vil kalde seksuelle skildringer, altså ikke alene pornografiske billeder, i vores dagligdag, eksempelvis i ugeblade, tv-udsendelser og på internettet.
En række bestemmelser i normalpolitivedtægten og straffeloven udgør et strafferetligt værn mod, at vi uden at ønske det bliver konfronteret med egentlige pornografiske billeder.
Ifølge normalpolitivedtægtens § 10, stk. 3, er det således forbudt i huse at aflevere skrifter og billeder af anstødeligt indhold til andre end beboere, der har afgivet udtrykkelig bestilling herpå.
Der er altså en beskyttelse mod at modtage sådanne billeder og skrifter i sit hjem, hvis man ikke selv har bedt om det.
Og efter politivedtægtens § 12, stk. 1, må ombæring, udstilling, forhandling og uddeling af anstødelige skrifter og billeder endvidere ikke finde sted på eller ud til veje eller andre steder, hvortil der er almindelig adgang. Bestemmelsen har formentlig med tiden tabt noget af sin betydning, men må dog fortsat antages at give beskyttelse mod at blive konfronteret med billeder og skrifter af den værste karakter uden for hjemmet.
Efter omstændighederne vil udbredelsen af pornografisk materiale i grovere tilfælde endvidere kunne udløse et ansvar
efter straffelovens § 232, der omhandler den, som ved uterligt forhold krænker blufærdigheden eller giver anledning til offentlig forargelse. Bestemmelsen har i praksis bl.a. været anvendt, hvor en person fremviste pornoblade og pornofilm for en 8-årig pige.
Straffelovens § 234, stk. 1, indeholder herudover et udtrykkeligt forbud mod salg af utugtige billeder eller genstande til personer under 16 år.
Denne bestemmelse blev indsat tilbage i 1969, da man frigav billedpornografien, ud fra et ønske om at opretholde en særlig beskyttelsesregel i forhold til børn og unge. § 234 finder også anvendelse ved salg over internettet.
På den anden side vil bestemmelsen i almindelighed ikke kunne anvendes, når unge under 16 år selv skaffer sig adgang til internetadresser med pornografisk materiale.
Og i det hele
må man vist konstatere, at internettet sætter grænser for, hvor langt vi på grundlag af strafferetlige regler kan komme med at hindre, at børn og unge får adgang til pornografisk materiale.
Fælles for de bestemmelser, jeg har omtalt, er, at de alle baserer sig på en vurdering af, om billederne eller skrifterne kan karakteriseres som værende anstødelige, utugtige eller uterlige, sådan som det er beskrevet i de enkelte bestemmelser. Der er tale om begreber, såkaldt retlige standarder, hvis nærmere indhold fastlægges af domstolene gennem retspraksis, og som kan ændre indhold, i takt med at samfundets almindelige normer flytter sig.
Dette er dog ikke ensbetydende med, at bestemmelserne ikke bruges i dag.
Eksempelvis er § 10 i politivedtægten anvendt i en sag fra 2000, hvor en virksomhedsleder var ansvarlig for, at et postordrekatalog, som indeholdt stærkt erotiske billeder og beskrivelser, blev husstandsomdelt.
at omdelingen af katalogerne var straffri.
Vi har altså således bestemmelser, der kan bringes i anvendelse, når vi uden at have ønsket det bliver konfronteret med pornografiske billeder.
På Justitsministeriets anmodning gennemgik Rigsadvokaten i 1999 anvendelsesområdet for nogle af de bestemmelser, som
jeg her har omtalt.
Rigsadvokaten fandt på baggrund af sin gennemgang ikke, at der var behov for en ændring af de gældende regler.
Som udgangspunkt kan jeg tilslutte mig
Rigsadvokatens vurdering af, at vi med de gældende regler i straffeloven og normalpolitivedtægten har et regelsæt, der beskytter os mod at blive konfronteret med pornografisk materiale.
Som jeg vil komme ind på lidt senere, må vi i den forbindelse også være opmærksom på, at vi her har at gøre med et spørgsmål, der ikke alene skal vurderes ud fra, hvordan vi gennem lovgivning kan yde beskyttelse på det område.
Det er således også et spørgsmål om, at bl.a. forældrene påtager sig et ansvar, når det gælder vore børns beskyttelse mod at blive konfronteret med stærke pornografiske billeder.
Samtidig er det dog min opfattelse, at der kan være grund til at overveje, om politivedtægtens regler om f.eks. udstilling af billedpornografi i fuldt tilstrækkeligt omfang yder en strafferetlig beskyttelse, som svarer til samfundets almindelige normer.
Politivedtægtens bestemmelser herom rummer en beskyttelse i forhold til f.eks. billeder af egentlig sadistisk eller pervers karakter.
På den anden side falder det, man kan kalde for et almindeligt nøgenbillede, uden for bestemmelsen.
Herimellem er der en gråzone, hvor jeg nu i første omgang vil drøfte med politi og anklagemyndighed, hvorvidt og i givet fald på hvilken måde der kan være anledning til at få præciseret grænserne for, hvad politivedtægten beskytter.
Det vil altså sige, at jeg vil drøfte med politi og anklagemyndighed, om der kan være grund til at søge præciseret, hvad der ligger i udtrykket anstødeligt, som anvendes i politivedtægten.
Jeg vil i øvrigt nævne, at regulering i straffeloven og politivedtægten om udbredelsen af pornografisk materiale er suppleret af anden lovgivning.
På kulturministerens område er der således regler, som vil sikre, at tv-programmer, f.eks. udsendelser med pornografisk indhold, der kan skade mindreårige, sendes sådan, at børn normalt ikke vil kunne se udsendelserne.
I øvrigt må tv-stationerne slet ikke sende programmer, der i alvorlig grad kan skade mindreåriges fysiske, mentale eller moralske udvikling.
På økonomi- og erhvervsministerens område er markedsføringsloven et vigtigt instrument, for så vidt angår reklamer m.v.
Det fremgår eksempelvis af lovens § 6 a, at erhvervsdrivende ikke må sende e-mail med kommercielt indhold, medmindre modtageren har givet tilladelse til fremsendelsen.
Heller ikke kommercielle e-mail med pornografisk indhold må således sendes uanmodet.
Er der tale om e-mail til børn og unge, skal der foreligge et samtykke til fremsendelsen fra forældrene.
Herudover har Forbrugerombudsmanden henstillet til de relevante erhvervsorganisationer, at blade og videofilm med pornografisk indhold ikke udstilles i børnehøjde i forretninger m.v. Økonomi- og erhvervsministeren har i sin besvarelse af spørgsmål S 1493 den 9. april 2002 oplyst, at Forbrugerombudsmanden ikke har modtaget klager fra borgerne over, at henstillingen ikke følges, og det er Forbrugerombudsmandens generelle indtryk, at de erhvervsdrivende har taget henstillingen til efterretning. For at fastholde fokus på området har ministeren bedt sine embedsmænd om at tage kontakt til branchen for at få oplyst, hvilke skridt man i branchen har taget for at tilskynde virksomhederne til at leve op til retningslinjerne på området.
For så vidt angår videnskabsministerens område er der ikke tale om en egentlig lovregulering, men om, at man støtter udviklingen af tekniske filtreringsværktøjer, der gør det muligt for den enkelte bruger eller brugerens forældre, hvis brugeren er et barn, individuelt at frasortere uønsket indhold på internettet.
Som jeg fremhævede for lidt siden, er spørgsmålet om at undgå at blive konfronteret med pornografiske billeder i det offentlige rum ikke alene et spørgsmål om en strafferetlig beskyttelse eller anden lovgivning i øvrigt.
Der er for mig at se ingen tvivl om, at vi alle må tage et ansvar, hvis vi i videst muligt omfang skal undgå, at ikke mindst vores børn bliver konfronteret med pornografi.
Her tænker jeg i første omgang naturligvis på forældrene.
Forældre har således et selvstændigt ansvar, når det handler om at hindre, at børn og unge konfronteres med pornografiske billeder af forskellig art.
Ansvaret gælder imidlertid også virksomheder og forretninger.
Det gælder tv-stationerne i forbindelse med deres programlægning, og det gælder forskellige brancheforeninger.
Jeg hilser også med stor tilfredshed, at vi f.eks. har set it-brancheforeningen tage initiativ til en kampagne under overskriften »God adfærd for børn på internettet«, hvor man vil forsøge at lære børn om internettets muligheder og ikke mindst farer.
Med et sådant initiativ demonstreres netop den ansvarlighed, som jeg finder er så afgørende for, at vi kan færdes i vores dagligdag uden at blive bombarderet med pornografisk materiale.
Det ansvar må vi alle tage del i, og det skal udvises i samspil med den lovgivning, som giver den naturlige ramme på det her område.
Vi skal selvfølgelig være opmærksomme på og parate til at præcisere disse rammer, hvis der viser sig et behov herfor, og det er regeringen naturligvis også klar til.