Knud Erik Hansen (SF), 2001-05-31:
Jeg vil sige lidt om boliger, som jo er en fundamental del af alles liv.
Det burde man egentlig ikke behøve at sige, men vi er kommet i en situation, hvor det er blevet svært for mange
at få en bolig, specielt i de store bysamfund.
Det rammer ikke kun de få.
Det rammer de unge, der har brug for en ungdomsbolig, det rammer de ældre, det rammer dem, der har brug for, at kommunerne hjælper dem med en bolig.
Vi ser, at unge, der vil købe en familiebolig, har svært ved det, fordi boligerne er for dyre.
De skal betale for de værdistigninger, den ældre generation har fået foræret.
Det er alvorligt.
Der er selvfølgelig brug for, at vi bygger flere boliger, i særdeleshed er der brug for flere almene boliger.
Vores vurdering er, at regeringens plan ikke er ambitiøs nok.
Jeg vil gerne opfordre regeringen til at øve sig lidt på de små tabeller.
Selv om det er de små tabeller, kan en faktor 3, 4, 5, 6 godt give nogle ganske store udslag.
Det er det, vi vurderer der er behov for i forhold til de 2.000 ekstra boliger, som regeringen foreslår.
Det er for lidt.
Det skal ganges med andre tal.
For os er der især to ting, der er vigtige, for at det skal lykkes.
Den ene er, at kommunernes udgifter til at bygge skal lettes, og der skal findes ordninger, så kommunerne ikke kan spekulere i ikke at bygge i håb om, at man kan eksportere sociale udgifter til nabokommunen.
Den anden ting er, at byggepriserne skal ned.
Vi har et byggeerhverv, der er alt for dyrt.
Nogle vurderer, at vi betaler 40 pct. for meget og andre, at det er 25 pct. Og selv 25 pct. er meget.
Det er mange tusinde kroner om året, en husstand kan spare, hvis de ikke skulle betale ekstra til et alt for dyrt byggeerhverv.
Det var det ene, jeg havde lyst til at sige om boliger.
Det andet, jeg har lyst til, er at gøre op med et dogme, som jeg synes præger hele debatten om boliger.
Og jeg synes i høj grad, at det gælder den borgerlige lejr.
For de borgerlige skal boligen være et marked.
Boligernes pris skal afspejle markedsprisen, hvad det så end er.
Som om boligen er en almindelig vare, man kan købe i en butik og så tage med sig!
Det kan man jo ikke.
Fører vi den tankegang til ende, ja, så kender vi godt resultatet.
Det bliver de stærke, der vinder, og de svage, der kommer til at tage til takke med de dårlige boliger og ofte til en pris, der langt vil overstige de dårlige boligers værdi.
Det svarer meget godt til den liberale tankegang om individets valgmuligheder.
Frihed uden solidaritet er nemlig ikke frihed, det er frihed for de stærke og manglende valgmuligheder for de svage.
Det er jo ikke rigtigt.
Den er faktisk det modsatte.
Det er dyrt at støtte det private byggeri - det er virkeligheden.
Tager vi de tørre tal, ja, så gav samfundet i 1997 19 mia. kr. i støtte til ejerboligen, mens de almene boliger fik 5 mia. kr. i støtte.
Og selv om vi udregner det pr. bolig, så er det en større støtte til den private bolig end til den almene bolig.
Hertil kommer så, at den private bolig får foræret en masse værdistigninger, som i sidste ende er værdistigninger, som samfundet har skabt.
Hvis vi så tager lejerboligerne, hedder det nu fra de borgerlige, at nu skal vi massivt til at støtte
pensionskassebyggeri.
den nette sum af 330.000 kr. pr. bolig, hvis man skal støtte et pensionskassebyggeri.
Det er næsten det samme, som det koster at støtte den almene bolig.
Det er lidt mindre, men det er ikke meget, der er ikke nogen væsentlig forskel.
Men der er en anden væsentlig forskel.
Det er, at støtten til pensionskassen er penge, vi ikke får igen, det er penge, der går til værdistigninger, det er penge, der går til pensionskassens medlemmer og i sidste ende til forbrug, hvorimod når lånene fra den støtte, vi giver til den almene bolig, er betalt tilbage, ja, så er der jo faktisk en stor del friværdi i den almene bolig, som ingen har lagt beslag på, og det er jo penge, man kan bruge til nye boliger, til at renovere og til at sætte huslejen ned, hvis man vil det.
Ja, man kan endda bede den almene boligsektor om at betale støtten tilbage.
I sidste ende er støtten til den almene bolig i virkeligheden gratis, det er penge, vi får tilbage.
Så kan man spørge: Er det så fornuftigt, at det offentlige skal betale 330.000 kr. til en pensionskassebolig, når man ikke får pengene igen, mens de 380.000 kr., man betaler til den almene bolig, er penge, man får igen? Er det ikke at ødsle med statens penge, når de borgerlige taler om en boligsektor, der skal fungere som et marked?
For os er det at smide pengene ud, det er ikke nogen god forretning.
Det er derimod en god forretning for det offentlige at investere i almene boliger, men ikke i private.
Og sidst, men ikke mindst er almene boliger det, som på lang sigt kan gøre, at vi kan sikre både gode og billige boliger til alle, både til den borger, som ellers skulle købe en ejerbolig, og i særdeleshed også til de økonomisk svage.
De vil få god mulighed for at få en bolig, de kan betale.
På sigt er det også langt den bedste mulighed for at sikre, at unge generationer ikke skal betale for de ældre generationers gevinster på ejerboligmarkedet.
Det her er sidst, men ikke mindst også et spørgsmål om velfærdssamfundet, om hvad det er for et velfærdssamfund, vi vil have.
Bliver det et ordentligt velfærdssamfund, hvis vi baserer så væsentlig en del af vores samfund som boligen på, at det er markedsprisen, man skal betale?
Jeg synes, at svaret er klart nej, det bliver klart et samfund med større uligheder.
Så hvis vi skal have et velfærdssamfund, der bygger på solidaritet og større lighed, ja, så er det den almene og spekulationsfri bolig, der skal have en helt anden placering, der skal være flere og til en husleje i det nye byggeri, der skal ned.
Den almene bolig skal være almen for de mange, og det er i virkeligheden også den bedste forudsætning for, at den kan bidrage til at løse de boligsociale opgaver.