Morten Østergaard (RV), 2005-05-17:
Det interessante er jo ikke, hvad ministeren har tænkt sig at afvise, men hvad ministeren har tænkt sig at imødekomme.
Der må vi sige, at der er meget langt mellem snapsene i de udmeldinger, der er kommet, uanset hvor præcist eller upræcist det har været formuleret.
Jeg vil gerne i det, ministeren tidligere sagde om brevet sendt til statsministeren, anholde, at det skulle være en klage.
Det er en konstatering af, at der på beskæftigelsesministerens område blev indgået en aftale, som ikke havde været forhandlet med oppositionen, som ingen bredde havde overhovedet, idet den blev indgået med Dansk Folkeparti uden nogen form for forudgående forhandlinger med hverken Socialdemokratiet eller Det Radikale Venstre, og derefter en opridsning af overordnede linjer med henvisning til de breve, der er sendt til de respektive fagministre, af, hvad det er Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre ønsker.
Vil ministeren ikke afslutningsvis bekræfte, at i det brev, som blev kaldt et klagebrev til statsministeren, står der ganske, som sandheden er, at på beskæftigelsesministerens område blev der uden nogen form for forhandling med oppositionen afsluttet en aftale med Dansk Folkeparti, som der i hvert fald ikke var mulighed for at få bredde i?
Det var jo derfor, der blev holdt en presseseance vel på fru Helle ThorningSchmidts kontor, hvor det her brev blev iklædt de rigtige bemærkninger, hvilket gjorde, at medierne efterfølgende havde det indtryk, at her var der en klageskrivelse fra oppositionen – en paradoksal timing i lyset af, at partiernes ordførere netop i samme splitsekund sad og gjorde en aftale færdig hos skatteministeren.
Må jeg ikke sige om beskæftigelsesområdet, at der jo ikke er indgået nogen ny aftale.
Der er en ny position.
Regeringen har en aftale indgået sidste år med Dansk Folkeparti, hvor man opererer med A-, B- og C-centre.
Dengang var der vel en forventning om, at vi ville lande med et kommunelandkort med måske 130-140 kommuner.
I lyset af, at vi lander med et meget mere robust kommunelandkort, indtager KL det synspunkt, at det er uhensigtsmæssigt fortsat at have A-centre.
Det synspunkt gør Dansk Folkeparti til sit.
Det bliver på et tidspunkt ført frem i offentligheden, og det reflekterer regeringen over og siger, at det er vi enige i.
Det betyder, at da det er kredsen af aftalepartier, der nu har indtaget det samme synspunkt, nemlig at vi kan afskaffe A-centrene og gøre det her meget enklere i lyset af, at der er kommet et robust kommunekort, så starter verden derfra.
Det er der sådan set ikke noget overraskende i.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Spm. nr. US 48
Jeg synes, det er en meget let omgang med historien, at ministeren hævder, at det ikke er regeringen, der har lagt op til, at der skal være skriftlighed i denne procedure, når vi gang på gang er blevet mødt med kravet om at præcisere vores krav og levere det på skrift, inden der kunne være forhandlinger.
På ministerens eget område har de her punkter, men ikke i den konkrete paragrafform, været fremlagt, for ministeren har tydeligvis ikke kunnet forstå, hvad der foregik efter førstebehandlingen, og også efterfølgende har det været præciseret ved forskellige lejligheder rundtomkring, men nu ligger det altså konkret og skriftligt.
Alligevel er der en mødefrekvens på, skal vi sige hver fjerde uge, eller hver tredje uge, når mødet på torsdag er holdt.
Er det virkelig sådan, at ministeren tror, at man kan tale sig til et forlig gennem medierne eller på andre måder uden at føre konkrete forhandlinger, uden at udforske, hvori uenigheden består, og hvilke broer der kan bygges?
Det, det har knebet med at få til at stå klart, er, hvor langt S og R er parat til at strække sig for at tage et medansvar her.
Det er jo den vej, pilen vender.
Regeringen har en aftale.
Regeringen har et flertal for sin aftale i Folketingssalen.
Regeringen har givet en stribe indrømmelser til S og R. Hver gang S og R har forladt lokalet, har vi ikke spolet filmen tilbage, men har stået ved de indrømmelser, der er givet.
Det er således et meget velkonsolideret projekt, der ligger foran os.
Oven på folketingsvalget bliver der sendt nye signaler, specielt fra Socialdemokratiet, hvor den nye formand jo meget klart siger, at hun har svært ved at forklare, hvorfor man i sin tid slet ikke er med i projektet, og at man nu gerne vil ind og tage et medansvar.
Sådan hænger verden jo ikke sammen.
Jeg synes, at der i det, der er sendt til mig på sundhedsområdet, da bestemt er elementer, der kan diskuteres.
Der er også elementer, der ikke kan diskuteres, og det ved hr. Morten Østergaard også udmærket godt, for de er allerede håndteret her i Folketingssalen, f.eks. ideen om, at den kommunale aktivitetsbestemte finansiering skulle være et aftalegrundlag region for region.
Det har jeg meget klart afvist i flere omgange her i Folketingssalen.
Nu har ministeren jo væsentlig mere erfaring med forhandlinger i Folketinget, end jeg har, men man kan undre sig lidt over den her meget skriftlige procedure.
Det, jeg vil tro kan være problemet for ministeren, er, at når man har fået tingene på skrift, så fanger bordet jo ligesom også.
Derfor kan ministeren jo ikke på sit eget område løbe fra, at i det brev, som indenrigs- og sundhedsministeren har modtaget af 12. maj 2005, står der, at Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet ønsker, at regionerne bør sikres egen ret til at udskrive skatter, men med afsæt i regeringens lovforslag ønsker at indgå konstruktivt i forhandlingerne, hvorefter der er forslag til § 79, § 120, § 209 og § 119.
Derfor kan ministeren jo ikke blive ved at hævde, at der ikke er præcise, konkrete forslag, som tager udgangspunkt i, at grundstrukturen ligger fast.
Kan ministeren ikke bekræfte, at det er indholdet af det brev, ministeren har modtaget?
Det er sådan set Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre selv, der syntes, at det har været nyttigt at sende en stor, lang klageskrivelse til statsministeren, og i øvrigt har tilrettelagt et forløb, hvor man først gav medierne indseende i det.
Paradoksalt nok fuldstændig samtidig med, at partiernes repræsentanter indgik en aftale i Skatteministeriet, sad de to ledere af de respektive partier og fortalte den danske verdenspresse, at der ikke er én minister, der gider snakke med oppositionen.
Altså, det forløb har man jo selv ansvaret for.
Jeg synes, det er rart, at der er kommet et brev til hver enkelt minister, hvor man område for område kan begynde at ane konturerne af, hvordan argumentationen skærpes.
Det er jo sådan set det, vi aftalte før Kristi himmelfart-ferien i øvrigt på mit forslag, for vi har brug for det for at komme videre, og jeg synes da bestemt, at der i det brev, jeg selv har modtaget om L 74, er elementer, som gør det relevant at diskutere videre.
Det er helt fint, og det er jo så også det, der er designet og processen, og som skal finde sted, jeg tror det er på torsdag.