Villy Søvndal (SF), 2003-11-20:
Jeg takker udenrigsministeren for at gå ind på det her tidlige tidspunkt og sikre, at debatten holder sig på sporet.
Og jeg huskede, kan jeg høre, udenrigsministeren korrekt, nemlig at det ville have været politisk ønskeligt, men ikke juridisk nødvendigt at vedtage en ny resolution.
Det er klart, at det rejser det principielle spørgsmål: Hvem har fortolkningsretten, når FN's Sikkerhedsråd har vedtaget en resolution?
Er det så sådan, at ethvert land eller en gruppe af lande frit kan fortolke, at så agerer vi, eller er det FN's Sikkerhedsråd, der har den endelige fortolkningsret til sine resolutioner?
Det synes jeg egentlig udenrigsministeren skulle svare på.
Er det sådan, at et land, to lande, en gruppe af lande frit kan fortolke sikkerhedsresolutioner uden at vende tilbage til det organ, nemlig Sikkerhedsrådet, der har vedtaget en resolution?
For i så fald har vi jo ingen orden.
Det er jo det, der er problemet
efter, synes jeg, udenrigsministerens klare udmelding, som jeg endnu en gang takker for.
Jeg skal sige tak til statsministeren og udenrigsministeren for besvarelserne af forespørgslen, og sige som indledning, at der var en bemærkelsesværdig forskel mellem statsministerens og udenrigsministerens tilgang til diskussionen i dag.
Statsministeren viste næsten med håndkantslag, at det hele var helt fast og klart forankret i FN, altså ikke skygge af tvivl.
Udenrigsministerens tilgang synes jeg var noget mere nuanceret.
Udenrigsministeren sagde, at det havde været ønskeligt, at der havde foreligget et mandat fra FN's Sikkerhedsråd, og dermed medgiver udenrigsministeren jo den historiske selvfølgelighed, den historiske kendsgerning, at der ikke forelå noget mandat fra Sikkerhedsrådet til at gå i krig.
Alle, der husker begivenhedsforløbet, husker også meget tydeligt, at USA med alle midler som bestikkelse over for små lande osv. forsøgte at skaffe sig et flertal i Sikkerhedsrådet, men det lykkedes aldrig.
Det andet, udenrigsministeren sagde, synes jeg også var langt, langt mere nuanceret end statsministerens tilgang.
Udenrigsministeren sagde, at folkeretten jo ikke er nogen eksakt videnskab, og udenrigsministeren medgav, at der er forskellige fortolkninger.
Der er langt herfra til statsministerens melding om, at det var klart forankret i FN, og jeg er ikke i tvivl om, at udenrigsministeren er tættere på sandheden end statsministeren. Sandheden er, at der ikke var nogen forankring i FN.
Sandheden er, at FN's Sikkerhedsråd ville have stemt imod, hvis amerikanerne havde valgt at forelægge spørgsmålet i FN's Sikkerhedsråd, og derfor valgte amerikanerne at kortslutte processen på et tidspunkt, hvor Blix og andre våbeninspektører bad om mere tid, og at gå i gang med krigen.
Derfor er det simpelt hen voldtægt af FN at hævde, at beslutningen var forankret i FN, for det var den ikke.
Det var tværtimod et brud på de internationale regler, der er bygget op efter anden verdenskrig. Det andet jeg vil hæfte mig lidt ved, er statsministerens karakteristik af regimet: at det ikke var et hvilket som helst regime. Det er jeg enig i.
Jeg deler enhver vurdering af, at det var et ondt, et kynisk og et udemokratisk regime, vi havde med at gøre.
Jeg vil bare henlede opmærksomheden på, at TV 2 havde et glimrende billede i nyhederne klokken 22 i aftes, hvor man så den nuværende amerikanske forsvarsminister trykke hånd - jeg tror ikke, der var kindkys, men trykke hånd med Saddam Hussein.
Og hvorfor det?
Jo, fordi han på det tidspunkt var en helt tæt allieret med USA.
Ja, undskyld, men så er det da hyklerisk at komme med den historiske vurdering, at også på det tidspunkt var han ond og burde have været bekæmpet.
Nej, dengang var han helt tæt allieret med dem, der nu er regeringens tætte venner i USA.
Jeg synes, hykleriet fejrer triumfer i disse dage, og jeg synes, man også fra regeringens side skulle overveje, om man ikke skal være lidt mere omhyggelig, når man skal vælge, hvem man vil alliere sig med i givne situationer. Så hævdede statsministeren og til dels udenrigsministeren, at der lå klar dokumentation for de påstande, der førte til krigen.
Det er jo ikke rigtigt.
Hvis man læser beslutningsforslaget fra den tid, der sendte Danmark i krig, var et af hovedargumenterne masseødelæggelsesvåben.
De har nu været eftersøgt i et halvt år af 1.400 amerikansk udpegede våbeninspektører.
Man har ikke fundet noget,
og jeg kan love, at hvis der var fundet bare et milligram, var det blevet bekendtgjort, så det ikke var til at tage fejl af.
Sagen var, at det var en forkert oplysning, at der var masseødelæggelsesvåben.
Statsministeren sagde, at der var fundet terrorforbindelser.
Det er jo ikke rigtigt.
Det er rigtigt, at der i dag foregår omfattende terror, eller hvad man nu vil kalde det, i Irak.
Men det er jo netop på grund af krigen.
Det er noget, krigen har skabt.
Statsministerens vurdering af, at det her alene er snævre fundamentalistiske grupper, der er i oprør, er en fuldstændig fejl.
Det, der er tale om, er et bredt irakisk opgør mod de besættelsesstyrker, der efter irakernes opfattelse befinder sig i landet uden en tilstrækkelig international legitimitet.
Så nævnte udenrigsministeren, at våbenkonventioner skal overholdes, men det forudsætter, at alle overholder dem.
Jeg er helt enig.
Jeg vil bare spørge udenrigsministeren, når han skal tilbage i sin sidste besvarelse, hvordan amerikanerne har det med konventioner mod napalm, mod klyngebomber, mod antipersonelminer og forarmet uran osv.
Sagen er jo, at USA forhindrer vedtagelse af de her resolutioner, fordi de har en egeninteresse i at fortsætte.
Jeg skal runde af med følgende: Forslag til vedtagelse
»Idet Folketinget konstaterer, - at de begrundelser, regeringen benyttede for at sende Danmark i krig, efterfølgende har vist sig ikke at kunne dokumenteres, - at det efterfølgende begivenhedsforløb har vist svaghederne ved at gå enegang uden om FN, og - at den irakiske befolkning er truet af kaos og besættelsesmagtens manglende evne eller vilje til at beskytte civilbefolkningen, opfordrer Folketinget regeringen til: - at presse på for at sikre FN og den irakiske befolkning den bestemmende rolle i alle spørgsmål vedrørende Iraks fremtid, - at gøre det til en betingelse for dansk international deltagelse, at allierede ikke benytter våben, som Danmark via konventioner har forpligtet sig til ikke at anvende.«