Agnete Laustsen (KF), 1997-10-30:
I den allerede meget omtalte bog af professor Martin Paldam, som ikke bare er en lærd forsker, men selv er en tidligere ulandshjælper, skriver han i forordet: »Der er mange fattige lande, og det er ikke let at hjælpe. Den gode vilje er ikke nok, der kræves også megen omtanke.«
Vi er fra dansk side parate til at hjælpe.
Det er der bred opbakning til i befolkningen, og det har vi fra konservativ side altid støttet, også fordi ulandshjælp er og bør være en del af vor udenrigspolitik.
Gennem ulandshjælp kan vi bidrage til økonomisk fremgang og bedre levevilkår i ulandene, hvilket igen vil sige færre krige og konflikter, og vi kan ved at stille betingelser i forbindelse med vores hjælp være med til at fremme og sikre demokrati og menneskerettigheder.
Men hvis vi skal fastholde befolkningens opbakning, er det afgørende, at omfanget af vores ulandsbistand tilpasses vor egen samfundsøkonomi.
Alt andet er politisk uansvarligt.
Alligevel betaler Danmark i en tid med pres på ikke mindst social- og sundhedsvæsenet verdens højeste bidrag til ulandene, nemlig ca. 11 mia. kr. årligt, svarende til 1,04 pct. af bruttonationalindkomsten.
Til denne bistand skal vi så yderligere lægge de såkaldte MIKA-midler på ca. 3 mia. kr., således at vi i alt når op på ca. 1,18 pct. af bruttonationalindkomsten.
Det er langt mere, end Danmark er forpligtet til i forhold til FN's målsætning vedrørende ulandsbistand, hvorefter rige lande bør yde 0,7 pct. af bruttonationalindkomsten i ulandsbistand.
Det Konservative Folkeparti vedkender sig fuldt ud det ansvar, der påhviler Danmark.
Men tiden er kommet til at se mere kritisk på såvel størrelsen som anvendelsen af vore bistandsmidler.
Vi må herunder spørge os selv: Hvor og hvordan gør pengene mest gavn?
Modtagerlandene har i vidt omfang ytret ønske om, at hjælpen skal være hjælp til selvhjælp, så de har mulighed for at ernære sig selv ved egen indsats og fair pris for deres produkter.
Det var jeg også glad for at fru Lotte Henriksen nævnede.
Det er også principper, der er centrale for vor udviklingspolitik, og det er derfor væsentligt, at vi ikke glemmer dette aspekt.
Ulandene har nemlig stadig begrænset adgang til de globale markeder, parallelt med at - mærkeligt nok - liberaliseringsbølgen åbner de nationale markeder.
Vi bør derfor sikre modtagerlandene samhandel med vore markeder til fælles bedste, således at vi alle får gavn af vores indsats.
Vi ønsker, at Danmark skal spille en aktiv rolle i forhold til den tredje verden, men vi har igennem mange år fra konservativ side foreslået, at vor ulandshjælp omlægges, så vi i højere grad selv bestemmer, hvor og hvordan vor hjælp skal ydes, kort sagt - som det vil være bekendt - at en højere grad af hjælpen går til vores bilaterale hjælp og ikke som for øjeblikket til den multilaterale gennem FN og FN's mange bureaukratiske organisationer.
Vi har også sammen med en sådan omlægning - senest i forbindelse med finanslovforslaget - foreslået, at vi nedskærer vor bistandsprocent til 0,8, og at vi over MIKA-midlerne i første række støtter udviklingen i de øst- og centraleuropæiske lande.
Dette er bare nævnt som en start til det, som Fremskridtspartiet har brugt som baggrund for deres forespørgsel, nemlig de fejlslagne danske projekter, som jeg er enig bl.a. med fru Ulla Tørnæs i at vi ikke skal ofre den store opmærksomhed her.
Jeg er enig med ministeren i, at alt ikke kan lykkes 100 pct. Men jeg ville dog alligevel tilråde ministeren at læse Paldams slutningsord i bogen
Han skriver: »Jeg håber meget, at denne bog vil medvirke til at øge realismen på dette store og vanskelige område. Og at dette vil føre til, at den store danske ulandshjælp kan bevares og drejes, sådan at den kommer til at hjælpe mere.«
Det er, og det kan ikke være tilfredsstillende
, ej heller for ministeren, at det i det store hele går ganske godt.
Vi skylder gavegiverne, de danske skatteydere, at deres midler bruges optimalt, og vi mener også, at ulandene selv må have en interesse i, at de er ansvarlige for, at midlerne også bruges i den ånd, de er givet.
Det er derfor, at vi også fra De Konservatives side kan stemme for det stillede forslag til vedtagelse.
Jeg vil da meget gerne imødekomme fru Lotte Henriksen, der også i sit første indlæg sagde, at man fra socialdemokratisk side gerne ville drøfte prioritering og strategi.
Jeg føler, at det er en indrømmelse til denne debat, at man ikke bare ser på de negative sider, men at man gerne kommer de ønsker, som vi har haft fra borgerlig side, i møde.
Det er ikke nok, at det går meget godt, vi vil gerne have, at det går meget godt.
Derfor vil vi gerne drøfte både prioritering og strategi.
Vi vil i denne også drøfte, hvad der jo indgår i den planlægning, som vi har frem til år 2000, at fattigdomsproblemet er en af de mange faktorer, vi fokuserer på.
Jeg vil ikke her fra konservativ side love, at det er det, vi fokuserer mest på.
Fru Lotte Henriksen ved også udmærket godt, at det er en af de mange faktorer.
Men det er klart, at det er også noget, vi må se på i forbindelse med spørgsmålet: Bruges vores ulandsmidler optimalt?
Det er ikke altid, at et fattigdomsprojekt er det, der giver de optimale resultater.
Men lad os tale om det.
Vi drøfter gerne både prioritering og strategi.