Thor Pedersen (V), 1999-12-16:
Da regeringen fremsatte sit finanslovforslag for det første år i det nye årtusind, måtte vi desværre konstatere, at det var aldeles uden perspektiv og helt uden ambitioner, og at det kun skulle dække over ét projekt, nemlig regeringens forbliven ved magten.
Det har så også været dækkende for forløbet af forhandlingerne fra førstebehandlingen og til nu.
Bortset fra aftaler om politi, sundhed og førtidspension og enkelte andre forslag er der tale om højrøde forslag.
Vi står over for en regering, der ikke har mod til den nødvendige omlægning af dansk økonomi.
Vi ved udmærket godt, at regeringen er i lommen ikke alene på SF, men også på Enhedslisten, når det gælder beskatning af borgernes indkomster og af borgernes pensioner, eller når det gælder om at genere boligejere og bilejere.
Det er følger af pinsepakken.
Vi har så nu yderligere måttet konstatere, at regeringen er faldet tilbage til helt traditionelle socialdemokratiske dyder, nemlig at løse alle problemer gennem flere offentlige udgifter og tilsvarende nye byrder på private virksomheder.
Regeringen besidder en fundamentalt manglende forståelse
for, at finansieringen af et velfærdssamfund og de goder, vi bevilger hinanden, kun kan skabes ét sted, nemlig i private virksomheder.
Hvorfor tror regeringen, at man kun kan forbedre et velfærdssamfund ved at opkræve flere af borgernes penge i stedet for at sikre effektivitet, produktivitet og dynamiske bevillingssystemer?
Hvad skal regeringen med fine målsætninger, når der hverken er ønsker om eller politisk kraft i regeringen til at efterleve egne målsætninger og løfter?
Lad os nøjes med et par enkelte: F.eks. udsendte statsministeren en pressemeddelelse efter sidste valg i marts 1998, hvor han gav et løfte til den danske befolkning.
Statsministeren lovede, at i det regeringsgrundlag, der var under udarbejdelse, ville regeringen ikke øge arbejdsgivernes lønomkostninger i det kommende par år.
Derimod, sagde statsministeren, ville regeringen tilrettelægge en samlet økonomisk politik, så det danske samfund og dansk erhvervslivs konkurrenceevne samlet set forbedres.
Men hvad er det så for en økonomisk politik, regeringen har ført, og hvad er det for forslag, man har bygget ind i finansloven for 2000?
Nu svigter regeringen statsministerens løfter ved yderligere at forringe virksomhedernes konkurrenceevne ved at pålægge dem mere end 3 mia. kr. i nye skatter og afgifter næste år, og heraf er mere end 1 mia. kr. nye arbejdsgiveromkostninger for private arbejdsgivere.
På samme måde lovede regeringen i »Danmark år 2005«, som regeringen publicerede i 1997, at der kun ville blive ansat én i offentlig beskæftigelse, for hver gang der bliver ansat to i private job.
Men næste år forventer regeringen nu 8.000 flere offentligt ansatte og 0 flere i private virksomheder.
Heroverfor står yderligere, at vismændene forventer, at antallet af personer i privat beskæftigelse samlet vil falde med 33.000 personer i år 2000 og år 2001, og at den offentlige beskæftigelse i samme periode vil stige med 14.000, altså at der skal fyres to i private virksomheder, for hver gang der ansættes én i offentlig beskæftigelse.
Regeringen har da også allerede måttet ændre sine egne forudsætninger, idet regeringens mål, at det offentlige forbrug kun må stige med 1 pct., ikke holder.
Regeringen indrømmer nu i Økonomisk Oversigt fra 7. december i år, at væksten i det offentlige forbrug nok bliver på 1,2 pct., altså allerede en overskridelse af de centrale forudsætninger på 20 pct. Alt dette skal finansieres med nye skatter eller afgiftsforhøjelser oven i de 73, som regeringen har gennemført siden sin tiltrædelse i 1993.
Det er Socialdemokratiets yndlingsbeskæftigelse at bruge andre folks penge.
Det er derfor, vi i Venstre har sagt: Nu må det være nok.
Og det har vi sagt ganske klart.
Vi ønsker et skattestop.
Danskerne har verdensrekord i skattebyrder.
Det kan ikke passe, at skatterne skal blive ved med at stige.
Venstre ønsker en fortsat udvikling af velfærdssamfundet, men vi nægter at anerkende, at skatter og afgifter skal sættes op, hver gang en ny opgave skal finansieres.
Venstres krav om skattestop har affødt voldsomme angreb
fra regeringen.
Disse angreb har kun bekræftet, at det er afgørende nødvendigt at indføre et skattestop, for regeringens heftige kritik af kravet om et skattestop afslører jo, at regeringspartierne har til hensigt at sætte skatterne i vejret.
Det er her, vi har kernen i problemet:
Da vi i Venstre afgav løftet om skattestop, var der mange, der havde travlt med at fortælle, at det var da alt for svagt; at tænke sig, at vi ikke engang ville love skattelettelser.
Men også ved førstebehandlingen her i salen i september kunne jeg fastslå, at dette at sige stop for stigning i skatter og afgifter, samtidig med at man fastholder rammen for de offentlige udgifter, er den sikre vej til skattelettelser.
For vi vil bruge det økonomiske råderum til at nedbringe statens gæld og efterfølgende bruge de sparede renteudgifter, som i dag er på ca. 50 mia. kr., til at finansiere en løbende nedsættelse af brandskatningen af danskerne, en lempelse, der krone for krone er finansieret af besparelser som følge af faldende statsgæld.
Nu forstår jeg godt, at en sådan klar udmelding og et sådant klokkeklart løfte rammer Socialdemokraterne på deres ligtorne.
Jeg forstår derfor til fulde, at det må ryste Socialdemokraterne at opleve en partiformand og et parti, der har tænkt sig at stå ved deres løfter.
Jeg har noteret, at der er socialdemokrater og andre, der mener, at det er ensbetydende med velfærdssamfundets endeligt at holde skatter og afgifter i ro.
Det er nærmest en tilståelsessag, for herved erkender Socialdemokraterne jo ligeud, at de kun ser sig i stand til at bevare velfærdssamfundet, hvis skatterne sættes yderligere i vejret.
Det er stærkt foruroligende, men sådan set også befriende ærlig snak.
Jeg forstår sådan set også godt, at det kan ryste De Radikale, når man tænker på økonomiministeren, der jo selv har givet et klokkeklart løfte til danskerne.
Det har været nævnt tidligere i dag, og jeg vil gerne gentage det, at økonomiministeren i et indlæg i Berlingske Tidende den 30. maj 1993 udtalte: »Der indføres ikke bruttoskat, men arbejdsmarkedsbidrag. Bidragene følger ledigheden.
Når ledigheden begynder at falde, falder bidragene også.«
Selv samme økonomiminister forklarer nu, at vi har en kanonstærk dansk økonomi, og at ledigheden er faldet kraftigt.
Hvor Venstres formand har udsendt et klokkeklart løfte til efterlevelse, udsteder den radikale økonomiminister klokkeklare løfter, hvor meningen aldrig har været, at de skulle efterleves. Det er forskellen i en nøddeskal.
Jeg vil sige til økonomiministeren, at hvis Venstres formand er iført g-streng, så står økonomiministeren totalt afklædt. For hvad har Det Radikale Venstre fået i denne finanslov?
Jo, Det Radikale Venstre har fået mere hjemmeservice, som Det Radikale Venstre er imod, Det Radikale Venstre har fået flere offentlige servicejob, som økonomiministeren tidligere har talt imod, og Det Radikale Venstre har fået større udgifter for de mindre virksomheder.
Venstre ønsker en anden vej end regeringen.
Vi ønsker at sikre et samfund med frie borgere, hvor den enkelte har ret til den største grad af valgfrihed, også mellem offentlige og private ydelser; et samfund, hvor mange flere er i stand til at klare sig selv uden at være underlagt politikernes vilje til at yde tilskud, og hvor ressourcerne virkelig bruges til at hjælpe dem, der har hjælp behov; et samfund, der bygger på reel solidaritet og virkelig social forståelse; et velfærdssamfund, hvor man også bedre forstår, at jo bedre det går med dansk eksport, jo flere kan vi ansætte i private virksomheder, og jo mere regeringen og Folketinget undlader at overvælte nye byrder på virksomhederne, jo rigere bliver vi alle sammen, og jo bedre har vi råd til at hjælpe alle, der har hjælp behov, både i Danmark og i internationalt perspektiv.
Men det er altså ikke regeringens dagsorden.
Her bruger man ikke kreativitet på at gøre det bedre at drive virksomhed i Danmark, nej, man bruger kreativiteten til f.eks. endnu en gang at afprøve modellen med de 13 måneder, dog selvfølgelig således, at der er tale om 13 måneders indtægter og ikke 13 måneders udgifter, men kun 13 måneders indtægter over for 12 måneders udgifter.
For minsandten om ikke regeringen overgår sig selv og foreslår at ændre betalingsterminerne for moms, så man meget behændigt og næsten i stilhed kan overføre ekstra 2,3 mia. kr. af virksomhedernes kassebeholdning til statskassen i år 2000.
Penge, der først skulle være betalt i år 2001, opkræver man allerede næste år.
Det koster virksomhederne 700 mio. kr.
i rentetab, men reelt fjerner det altså 12,3 mia. kr. i likviditet, og det vil man opleve at der er virksomheder som ikke kan overleve.
Men efter den socialdemokratiske model behøver virksomhederne måske heller ikke at overleve, for man kan spørge: Er det overhovedet et problem, at der er ledige?
Kan man ikke løse problemet med ledige ved blot at ansætte dem i offentlige stillinger i kommuner og amter?
Og er det ikke en god idé, at hvis man blot er ledig længe nok og er blevet 48 år, så skal man ikke søge privat beskæftigelse, for man kan tage ansættelse i kommune eller amt med et løntilskud på 100.000 kr. som foreslået af regeringen?
Filosofien i regeringen er åbenbart den, at hvis man lader folk ansætte i amter og kommuner, altså i en offentlig stilling, så sparer samfundet penge, så længe de 100.000 kr., der følger med, blot er mindre end det, der ellers skulle betales.
Nej, regeringen bryder sig ikke om markedsøkonomi.
Men man siger jo også, at historien altid gentager sig.
Vi har set systemer, hvor man ikke brød sig om markedsøkonomi, og hvor en arbejder skulle bruge mere end 2 årslønninger for at købe en Trabant og i øvrigt vente i 7 år på at få den, mens en arbejder i et andet, et markedsorienteret, system, kun skulle bruge 1 årsløn på at købe en BMV og endda kunne få leveret den med det samme. Jo, regeringen har sandelig lært af historien!
Godt nok har finansministeren udgivet en smuk pjece eller flere pjecer om besparelsesmuligheder gennem udbud og finansieret flotte rapporter fra PLS Consult, der viser et besparingspotentiale på mellem 15 og 20 pct., men tør regeringen samle dette guld op fra gaden?
Men det, som flere og flere socialdemokratiske politikere og for den sags skyld også radikale har fundet ud af at turde uden for Christiansborg, ja, det tør regeringen på Christiansborg ikke tale om, men det tør vi godt i Venstre.
Det skyldes selvfølgelig også, at vi føler et ansvar for skatteborgernes penge.
Et er, hvordan vi bruger vores egne penge, men vi mener ikke, at det offentlige skal have en uindskrænket ret til ikke at bruge borgernes penge optimalt.
Når borgerne i deres dagligdag gør brug af udbud, det vil sige spørger til pris, før de køber, ja, så bør det samme selvfølgelig gælde for enhver offentlig myndighed eller folkevalgt, der har ansvaret for de penge, som den enkelte borger har tjent, men har overdraget til andre at forvalte.
Når vi i Venstre skuer ind i det nye årtusind, er vi egentlig ikke så bekymrede, for det, vi ser, er, at regeringens betonagtige standpunkter står for fald; men det, der er endnu bedre, er, at regeringen står for fald.