Thor Pedersen (V), 2003-05-23:
Jeg vil starte med at sige tak til hr. Aage Frandsen som ordfører for forespørgerne, fordi vi får denne debat her i Folketinget.
Jeg synes, det er meget nyttigt, at vi får en lejlighed til at vende de kommunale opgaver og hele den situation, som kommunerne står i og har stået i.
Jeg vil da starte med at sige, at fra regeringens side lægger vi overordentlig stor vægt på det samspil, der er mellem det kommunale selvstyre og regeringen, dvs. staten, som jo er med til at sikre stabile økonomiske rammer og også de frihedsgrader, der gør, at folkestyret kan få lov at udfolde sig, så man lokalt er i stand til at løse de opgaver, som man prioriterer højest.
Vi har jo for at øge den almindelige viden udsendt en beskeden lille pjece, »Service i en omstillingstid«,
hvor regeringen har lagt de overordnede rammer, og de prioriteter og hovedmål, som regeringen har, er lagt åbent frem.
Her er det velkendt, at det udgangspunkt, vi har for de forhandlinger, som ikke bare er forestående, men for så vidt er i gang, er en vækstramme på 0,7 pct., streg under vækst, eller det, der svarer til, at man lægger 2,7 mia. kr. oveni til en vækst i det offentlige forbrug.
Det er jo så et beløb, der skal fordeles mellem stat, amt og kommune, hvor regeringen har tilkendegivet, at vi vil gøre, hvad vi overhovedet kan, for at kommuner og amter får den optimale del.
Jeg vil også gerne indledningsvis nævne det balanceregnestykke, der rent faktisk er en del af kommuneforhandlingerne, hvor der er en vis uvidenhed visse steder om, hvordan man egentlig tilrettelægger den kommunale økonomi og rammerne.
Nogle siger, at de her overførselsudgifter presser kommunerne, så der ikke er plads til vækst.
Men det, der sker under forhandlingerne, er jo, at man får et overblik over den samlede kommunale økonomi under givne forudsætninger, og det er jo så delt på indtægtssiden, altså hvilke indtægter det egentlig er, en kommune eller kommunerne kan regne med.
Her er der jo et i dag meget velgennemarbejdet arbejdsfelt, hvor staten direkte garanterer de kommunale indtægter, altså at det, man lægger ind i balanceregnestykket, holder.
Det gælder både provenuet for indkomstskat, det gælder ejendomsskat, det gælder udligning
Så her er altså en fuldstændig klar ramme for indtægtssiden, som staten garanterer.
På samme måde for udgiftssiden.
Der er også her tale om, at man kompenserer krone for krone, altså gør de forventede overførselsudgifter op: kontanthjælp, førtidspension, ledighedsydelse osv. Det, der måtte mangle i det balanceregnestykke, lægger vi ind som et statsligt tilskud.
Derfor er det forkert, når man f.eks. påstår, at kommunerne under ét stilles ringere, hvis udgifterne til førtidspension stiger.
Det er ikke rigtigt, det kan jeg vende tilbage til.
Der kan være forskel mellem kommunerne, men når man tager det under ét, så er det staten, der betaler regningen.
Jeg vil også godt sige, at jeg har ikke oplevet som ansvarlig i de forhandlinger, både nu under Finansministeriet og også i Inderigsministeriet, at der har været uenighed mellem de kommunale parter og staten om dette balanceregnestykke, altså hvad det egentlig er, man skal tilføre, for at der er balance.
Når hr. Ole Stavad tidligere i dag talte om, at regeringen jo lover, er det jo præcis det, som regeringen lover, nemlig at man tilfører ekstra over blokken for det udgiftspres, som ikke engang behøver at være lagt ind i en lovgivning.
Det er et udgiftspres, som kommunerne har, der ender i en samlet DUT-kompensation, som det hedder forkortet.
Der vil jeg bare sige, at her er der også tradition for, at der egentlig er enighed på embedsmandsplan om størrelsen af den kompensation, som ydes.
Der er altså her en fuldstændig afdækning af de kommunale indtægter og udgifter, og oven i det kommer så væksten.
Altså når man har beregnet forventede indtægter, forventede udgifter, og de er finansierede, så lægger man den forventede vækst oveni og sikrer, at den kan finansieres for kommunerne under ét.
Det betyder, at det, vi kan fokusere på i kommuneforhandlingerne, er, hvordan vi fordeler serviceudgifterne.
Det er jo klart, at der kan være problemer med at styre det, som staten betaler til kommunerne, når det gælder overførsler
: altså hvad kan man gøre omkring sygedagpenge, hvad kan man gøre omkring medicin på amternes område i øvrigt?
Der er altså elementer, man forhandler, men principielt kan man sige, at det, vi fokuserer på, er serviceudgifterne, det, der er tilbage til vækst, hvordan vi kan prioritere dem, hvor de egentlige hovedmål er.
Her vil jeg vende mig til det, vi så ved.
Hvordan er det gået i forhold til de dommedagsprofetier, som vi har hørt her?
Det, vi nu kender lidt til, ikke det hele, men i det væsentlige, er regnskaberne for 2002, hvor der jo har været en massiv opfattelse i den ene side af salen, men heldigvis i den mindste side i salen, af, at her er tale om drastiske nedskæringer og ikke vækst.
Den socialdemokratiske ordfører, fru Pernille Blach Hansen,
sagde i forbindelse med Folketingets åbning, at det, der er tale om her, jo er daglige historier om nedskæringer på skoler, på børn, på handicappede, på ældre, på psykisk syge osv. Man kan sige, at den eneste, der har overgået det, er hr. Villy Søvndal, som heldigvis også er i salen, for hr. Villy Søvndal sagde i sit mest positive, optimistiske øjeblik, som vi endnu har oplevet, at enhver i det her Folketing, der er i stand til at orientere sig, i virkeligheden ved, at man er i gang med de mest massive, sociale besparelser i 20 år.
Alle ved det!
Og, sagde hr. Villy Søvndal, det er da meningsløst at fastholde et billede, som alle ved ikke er et rigtigt billede.
Nu er det fremkaldt, nu er det kommet op her, hængt til tørre.
Hvordan ser det billede så ud, som ikke er det retoriske i Folketingssalen, men virkelighedens billede fra 2002?
Ja, det viser, at ikke alene har kommunerne brugt det beløb, der var aftalt med den tidligere regering, men de har brugt meget mere til vækst.
Den var aftalt til 1 pct.
Da den nuværende regering tog over i november 2001, var der en forhandling med Kommunernes Landsforening, fordi der var en bekymring for, at den overskridelse, man allerede kunne se på budgetterne på daværende tidspunkt, i forhold til hvad man havde aftalt med den tidligere socialdemokratiske regering, var et problem.
Derfor genåbnede man sine budgetter, ikke som et diktat, men af god vilje, fordi man vidste, at der ville være et problem, hvis man rent faktisk brugte de penge i 2002, som man havde lagt ind, for det niveau kunne ikke fortsætte over årene, den vækst kunne simpelt hen ikke finansieres.
Derfor reducerede man helt frivilligt budgetterne med 440 mio. kr. Det, der så nu er sket i det, vi kan se indtil videre, er, at godt nok reducerede man sine budgetter, man har bare overhovedet ikke fulgt dem.
Man har ikke alene brugt de 440 mio. kr., man havde pillet ud, man havde brugt næsten lige så meget yderligere, altså næsten 800 mio. kr. mere end det, der lå i aftalen med den tidligere regering.
Det var det, som hr. Ole Stavad sagde dengang »at overholde indgåede aftaler.«
Det svarer altså til, at der er ansat ca. 8.000 mere i kommunal beskæftigelse i egentlige lønstillinger i 2002 end det, vi havde forventet.
Det gælder også i folkeskolen.
Den tidligere regering havde en kommuneaftale om, at når nu elevtallet begynder at stige på folkeskoleområdet, så skulle man sikre sig, at der rent faktisk var tale om en mindre udgift pr. elev, fordi dengang elevtallet faldt, reducerede man ikke udgifterne i takt med, at elevtallet faldt, man øgede den faktiske udgift pr. elev i folkeskolen, således at Danmark fik førerstillingen globalt med udgifter pr. elev i en offentlig skole. Hvordan er det så gået, efter at den aftale er indgået af den tidligere regering om, at nu skulle realvæksten falde på folkeskoleområdet, når elevtallet steg?
Ja, der er ikke engang tale om, at den er faldet, den er heller ikke uændret, men noget tyder på, at den er steget med lige knap 2 pct. pr. elev på 1 år, altså det stik modsatte resultat.
Så når man går og taler om, at der er skåret ned på folkeskolen, så har det været en retorik bundet op på en aftale, man havde med KL, men fakta er, at man har brugt flere penge og har gjort det endnu dyrere pr. elev.
Opgaven at reducere den udgift, man havde som efterslæb efter elevtallets fald, er ikke lykkedes.
Må jeg også sige, at det, vi kan se om ældreområdet, det har jo også været nævnt, er, at i de skøn, der ligger, er der det løft på ældreområdet på ca. 0,5 mia. kr., som regeringen ønskede i de penge, vi tilførte, og hvor vi godt vidste, at i 2002 kan det godt være, at man skulle bruge penge på at ændre på det, man måske skulle have gjort i forvejen, nemlig at vi lavede kvalitet og sikkerhed omkring tildeling af hjemmehjælp.
Men for efterfølgende år ved vi, at det er vedvarende beløb, som er tilført det kommunale område.
Sundheden: Man kan ikke tale dårligt om de milliardtilførsler, der var, hvor vi jo yderligere tilførte 1,5 mia. kr., altså mere end det, man egentlig kunne bruge i 2002, og jeg går ud fra, at alle jubler og klapper over, at vi endelig har fået greb om ventelisterne således, at hvor der tidligere var en lind strøm af klager fra patienter, der ikke kunne blive behandlet, eller fra folk, der skulle være patienter, får vi stort set ikke nogen.
Nu er det folk, der selv vælger at vente på en behandling, selv om de egentlig kunne få tilbuddet; det ser
vi på store områder.
Men jeg går altså ud fra, at der er en fælles jubel over det, som regeringen i samarbejde med Dansk Folkeparti har fået gennemført.
Så jeg vil gerne sige, at det, der nu ligger forude, er altså stadig ikke nedskæringer, men det er en opgave, der er lidt vanskeligere, end vi har set tidligere, for vi har været vant til en metode, hvor vi - på trods af at vi i Danmark, måske i konkurrence med Sverige, tilhører den befolkning på Jorden, der tildeler sig selv flest offentlige ydelser, flest offentlige goder, vi ligger helt i top - på samme tid har vi haft den største vækstprocent overhovedet i det offentlige forbrug.
I lighed med, hvad den tidligere regering også har sagt, er vi nødt til at drosle ned på den vækst.
Vi gør det 2 år, før vi rammer den ramme, som den tidligere regering har lagt, nemlig 0,5 pct. vækst pr. år.
Det er selvfølgelig sværere at få en arbejdsform, hvor det, man aftaler, overholder man, altså at den ramme, der nu engang i rimelig grad samfundsøkonomisk-videnskabeligt er lagt, overholdes og altså ikke overskrides med det dobbelte, som man har været vant til.
Desuden ved vi godt, at opgaven er lidt sværere, til gengæld er vores udgangspunkt bedre end for stort set alle andre på kloden, og det er vi glade over, men det betyder også, at vi skal til at prioritere lidt bedre, altså at vi skal flytte fra områder, hvor vi mener, at vi er i stand til at løse opgaven bedre med færre penge eller de samme penge, for at flytte over på de højt prioriterede områder, som for regeringen jo er sundhedsområdet, der for så vidt også er ældreområdet, når vi angriber sundhedsfronten på begge sider: sundhed i hjemmet i alderdommen og så sundhed for alle andre i forbindelse med sundhedsbehandling.
Her er det ikke bare et spørgsmål om få flere penge, men om at bruge dem optimalt.
Det er klart, at det, der ligger i fremtiden for politikere, er hårdt arbejde, men meningen med vores valg er
vel også, at det er hårdt arbejde, så det vil vi for så vidt beklage os over, men det er hårdt arbejde at finde de bedste løsninger, og det burde man kunne enes om i Folketinget, og min forventning er, at det enes vi også med kommunerne og med amterne om.