Margrethe Vestager (RV), 2005-03-29:
Det handler om tilbuddene til de børn, hvis undervisning helt og fuldt er betinget af, at man kan få højt specialiseret og fagligt kompetent undervisning, som er ganske, ganske anderledes end det, man oftest ser i folkeskolen, og også ganske anderledes end det, de fleste forestiller sig ved den rummelige folkeskole.
Principielt synes vi fra radikal side, at det er en rigtig tanke at sørge for, at folkeskolen er så rummelig som overhovedet muligt, men det må aldrig være på bekostning af, at børnene kan få det relevante uddannelsestilbud.
Det gælder jo for så vidt både børn og voksne, men især for børnene kommer det til at være en stor omvæltning i forhold til tingenes tilstand, sådan som den er i dag.
Kommunerne får ifølge forslaget det fulde ansvar for visitation og finansiering og desuden drifts-, myndigheds- og finansieringsansvar for hele specialundervisningen, og det betyder, at kommunerne har et drifts-, myndigheds- og finansieringsansvar for hele folkeskolens virksomhed.
Den tillid, som vi i dag har hørt udtrykt fra regeringspartiernes ordførere, synes at stå i larmende kontrast til det fravær af tillid, man generelt har til folkeskolens virksomhed, som jo ellers i øvrigt synes at skulle omgærdes med regler og tilsyn og prøver og forpligtelser af en ganske anden karakter end det, vi ser i forslaget her i dag.
Det, der er det særlige og grundlæggende problem,
Regionerne får jo ansvaret for at drive og sikre forsyningssikkerheden samt forpligtelsen til fortsat at udvikle de tilbud, som regionerne har ansvaret for, som er højt specialiserede landsdels- og landsdækkende.
Her er det ikke nok at sige, at det må henvises til forhandlinger, for det er en central opgave at sørge for, at der en grundlæggende finansiering, som sørger for, at det er en realitet, at man kan forestille sig, hvordan det kommer til at se ud for de børn, som har brug for de her tilbud.
I øjeblikket hænger det fuldstændig som et spørgsmål i den tynde luft, hvordan det kommer til at se ud, når overgangen finder sted.
Hvis man ser på lovforslaget, så er der til administration i regionerne 2 mio. kr., til specialundervisning under hospitalsophold 30 mio. kr., i alt 32 mio. kr. tilbage i forhold til det budget på knap 2 mia. kr., som amterne havde før til at varetage opgaven.
Det siger noget om den kolossale volumen, der har været, i forhold til det man forestiller sig, og det siger noget om, at det her er et økonomisk eksperiment af dimensioner, som man nok ville betakke sig for, hvis man var forældre til et af de børn, som er involveret i det.
Hvis man ser på specialundervisning for voksne, så har man præcis den samme problemstilling.
Igen har regionerne ikke noget at have deres forpligtelser i.
Generelt må man sige, at det jo plejer at være sådan, at den, der har evnerne, også får pligten.
Her får regionerne pligten, men evnen, økonomien, organisering af administrationen har de ikke skyggen af.
Det er den alvorligste anke, og det er den dybe anke over det her.
Det andet er, at set fra borgerens synsvinkel er det jo selvfølgelig meget godt, at der er en dør, der går indad, men hvis det, man møder bag denne dør, ikke er en kvalificeret stillingtagen, en rådgivning og en vejledning i den situation, man står i, så tror jeg hellere, man havde kørt lidt længere for at finde den rigtige dør at gå ind ad.
Derfor vender vi tilbage til spørgsmålet om borgernes adgang til at få en anden vurdering, til at få en second opinion, som nogle vist kalder det, for det er jo bare ikke godt nok, at al rådgivning skal gå gennem den sagsbehandler, der også er den, der er økonomisk ansvarlig over for det enkelte barn.
Jeg forstår ikke helt, hvorfor det er særligt for specialundervisningsområdet, når man mener, at man kan give borgerne adgang til VISO, når det kommer til socialområdet.
For en lang række af de her børn vil der både være sociale og undervisningsmæssige problemstillinger, og jeg tror, det vil virke helt paradoksalt på forældrene, at hvis det er specialundervisning, så kan de ikke være i kontakt med VISO, men hvis det er et socialt spørgsmål, så kan de godt være i kontakt med VISO.
Med hensyn til organiseringen af VISO og finansieringen af det er det med stor undren, vi kan se, at staten kan køre VISO på specialundervisningsområdet for 15 mio. kr.
Jeg synes, det er fantastisk, at amterne har kunnet drive deres rådgivningsvirksomhed for 15 mio. kr., når man har fået bare et nogenlunde indtryk af det omfang, som rådgivningsvirksomheden har i dag.
Derfor er vi meget tvivlende over for, om den rådgivningsvirksomhed reelt er finansieret med 15 mio. kr., som er det beløb, staten ifølge forslaget skal have som almindelige driftsudgifter til VISO, for så vidt angår specialundervisningsopgaven.
Den vejledning er ikke bare lige vejledning.
Vi taler om forældre og om børn, der oplever sig i en meget udsat situation med hensyn til børnenes undervisning og uddannelse, og derfor er det ikke ligegyldigt, hvordan deres retssikkerhed er, ikke kun til at kunne klage, men også til at kunne få information om, hvilke tilbud der egentlig ville være de rigtige.
Vi har derudover svært ved at forestille os, hvordan kommunens, sagsbehandlerens indhentning af viden hos VISO skal matches med det udbud, som regionerne måtte have, men det er måske nogle af de ting, som vi kan få opklaret under udvalgsarbejdet.
I hvert fald ser vi meget frem til udvalgsarbejdet, for uanset, hvordan vi kommer til at stemme til forslaget til sidst, vil vi gerne have, at alle har et fuldstændig lysende klart billede af konsekvenserne af denne her lovgivning, hvis den bliver gennemført uden ændringer.
Det er, fordi vi tror, det er vigtigt, at borgerne ved, hvem det er, der har ansvaret, hvis det viser sig, at blot nogle af de bekymringer, som vi gør os i øjeblikket, faktisk bliver til virkelighed.