Mogens Nørgård Pedersen (KD), 2004-06-03:
Der er et fællesskab til forskel.
Hvis et træ står indeklemt i skygge og savner lys, bliver det svært forkrøblet og kraftløst, men jo mere plads og lys træet får, desto flottere og rankere står det, og desto mægtigere folder grenene og bladene sig ud.
Hvis det enkelte menneske står indeklemt i skygge og savner frihed, udfordringer og ansvar, bliver det mismodigt, viljeløst og initiativfattigt.
Jo mere frihed, udfordring og ansvar vi mennesker får, desto mere stoute og selvstændige bliver vi, og desto bedre kan vi udfolde og udnytte vore evner til gavn for hele fællesskabet.
Lad os udvikle dette rummelige fællesskab, hvor det enkelte menneske får lov at blomstre.
Dette sagde statsministeren i sin nytårstale for 2 år siden.
Men sandheden er jo, at når et enkelt træ får plads og lys, skyldes det, at andre træer er fældet eller har måttet vige for det ene, og sandheden er jo også, at regeringen ikke udvikler et rummeligt, gensidigt og ansvarligt fællesskab, men et samfund, hvor man skal være solidarisk med sig selv.
En af det forrige århundredes store Kristendemokrater, hr. Konrad Adenauer, sagde: Vi lever alle under samme himmel, men vi har ikke samme horisont.
Selv om vi Kristendemokrater nok må vedkende os at leve under samme himmel som regeringen, er vores horisont ikke en skov, hvor hvert træ kun har ansvar for sig selv, men en skov, hvor både blomster, buske og træer uanset størrelse og gørelse har medansvar for fællesskabet. Det vigtigste fællesskab og omdrejningspunkt i samfundet er i vores optik familien, og for Kristendemokraterne er det en skuffelse, at regeringen ikke har vist vilje til at sikre landets børn bedre vilkår.
Det har jo ikke skortet på strategiske markeringer i pressen, hvor der er blevet lovet guld og grønne skove til børnene, men de mange løfter er ikke omsat i praksis.
Socialministeren lancerede således i vinterferien en række forslag, der skulle lette børnenes hverdag, hvorefter statsministeren meddelte, at det ikke var regeringens forslag, og socialministeren efterfølgende meddelte, at forslagene egentlig blot var ment som ideer.
Danmarks børn har ikke brug for idékataloger og spindoktorernes pressemeddelelser.
Danmarks børn har brug for handling, Danmarks børn har brug for, at arbejdsmarkedspolitik ikke går forud for, men understøtter en fremadrettet familiepolitik.
Kristendemokraterne har i denne samling fremsat forslag om indførelse af en tidskonto - et forslag, der ville give forældre mulighed for at gå på orlov på fuldtid eller deltid i en periode eller for at holde fri i forbindelse med et barns sygdom; et forslag, der burde være støttet af en regering, der hylder det frie valg. Men frit valg-ideologien strækker sig åbenbart ikke langt nok til at omfatte de lavstammede træer i samfundsskoven, dvs. børnene.
Hvor er børnenes valgfrihed?
Hvor er børnenes mulighed for at gå ned i tid i daginstitutionerne?
Hvis vi ikke sikrer familierne og dermed børnene en lettere hverdag, udhules kernefællesskabet og det primære omdrejningspunkt i samfundet.
Det er ikke kun i de nære fællesskaber, at horisonten er for snæver.
I debatten om strukturreformen har regeringens horisont nærmest været skjult.
Kristendemokraterne har med udgangspunkt i Strukturkommissionens betænkning stillet sig åben over for en opdatering af den kommunale struktur med vægt på, at den både skal kunne løse opgaver på en effektiv og bæredygtig måde, sikre det lokale demokrati og fremme en balanceret udvikling af landet, også i udkantsområderne.
Men regeringen har tydeligvis haft en anden dagsorden - en dagsorden, hvor det centrale ikke bliver en opdatering, men en afvikling af det lokale demokrati; en dagsorden, hvor hensigten ikke er at sikre en velfungerende decentral og demokratisk struktur, men at sikre større valgfrihed. Som beskæftigelsesministeren udtalte til Jyllands-Posten i søndags, skal større enheder skabe større valgfrihed, og større enheder skal sikre, at virksomheder får større interesse i at overtage opgaverne.
Kristendemokraterne vil gerne diskutere, hvordan vi styrker valgfriheden, og hvilke opgaver der kan udliciteres og privatiseres, men vi må stille os dybt undrende over for, at regeringens sigte med strukturreformen henter mere inspiration i statsministerens minimalstatsbog end i anbefalinger fra Strukturkommissionen.
Det er absurd, at regeringen i sin iver for at forfølge ideologiske mål er villig til at skabe en mere centralistisk struktur, der gør vejen fra borgere til borgmestre endnu længere, og det frie valg består i at skulle køre børnene endnu længere for at komme i skole eller på skadestuen.
Nedtoningen af fællesskabet gør sig også gældende i debatten om skattestoppet, og her er det ikke kun regeringen, der melder sig på banen.
Socialdemokraterne og De Radikale taler om et intelligent skattestop, SF taler om et socialt skattestop, mens regeringen bare kalder det skattestop.
Skattestop er blevet et mantra i dansk politik, og Kristendemokraterne får i kølvandet på det lyst til at lancere en elsk din skat-kampagne - ikke fordi vi ønsker, at den skal stige eller for den sags skyld falde, men fordi den danske skattestopsdebat afspejler en klar tendens: Vi gider ikke det fælles.
Selvfølgelig er der i medierne og offentligheden
generelt en debat om, hvordan velfærdssamfundet skal indrettes bedst muligt.
Spørgsmålet er bare: Med hvilket fortegn?
Debatten cirkler i stigende grad om den enkeltes økonomiske muligheder og den enkelte som forbruger.
Man gider ikke for alvor beskæftige sig med de andre eller med det, vi har sammen i fællesskab.
I Kristendemokraterne har vi fået nok af al den snak om skattelettelser og skattestop, der forpester debatten om velfærdssamfundet og fællesskabets bedste.
Skat handler jo dybest set om solidaritet, om at ville det fælles og erkende, at den enkelte har brug for fælles goder i form af en ordentlig offentlig sektor, der har blik for både børnene, de ældre, de svageste og de udstødte; en offentlig sektor, der har ansvar for uddannelse, miljø, sundhed og en god infrastruktur.
For Kristendemokraterne er fællesskabets forpligtelse afgørende, hvis vi vil sikre, at Danmark også i fremtiden kan være stolt af et solidt velfærdssamfund. Også internationalt er der behov for at styrke det fællesskab, som vi ønsker at Danmark skal bidrage til i højere grad end i dag.
Regeringen har siden sin tiltrædelse forvandlet ulandsbistanden til en varm kartoffel i dansk politik.
Politiske visioner på området har måttet lade livet under regeringens sparekniv.
Regeringen har med nedskæringer slået nye toner an for dansk udviklingsbistand, og den har samtidig ændret kurs for forståelsen af, hvordan bistand skal ydes og til hvilke formål. Kristendemokraterne er ikke begejstrede for det skift, der er sket.
Udviklingsbistanden er i høj grad blevet forvandlet til et udenrigspolitisk instrument, og derfor har Kristendemokraterne bl.a. foreslået etablering af en ulandskommission i Danmark - ikke for at nedsætte en kommission, der kan forøge bunken af bureaukratisk papirnusseri, men fordi det er på tide, at vi kommer et spadestik dybere i debatten om, hvordan og med hvilke mål vi vil yde udviklingsbistand i fremtiden.
Vi finder det derfor beklageligt, at regeringen, som ellers arbejder ud fra mest for pengene-devisen, ikke støtter forslaget om ulandskommissionen, men overraskede blev vi nu ikke.
Statsministeren gav under Irakhøringen udtryk for, at de største sikkerhedstrusler er terror og spredning af masseødelæggelsesvåben.
For os at se
Hvis vi ønsker en horisont, der ikke er forblændet af en krig på falske vilkår,
må fokus rettes mod genetablering af det globale fællesskab og ikke blot et fællesskab mod terror, men et fællesskab for global lighed med FN som omdrejningspunkt og en genoprettet respekt for den internationale retsorden. Kristendemokraternes vigtigste budskab i dag er, at vi vil styrke det fælles.
Vi vil sende et klart signal om, at det ansvar, der binder os sammen, stadig gælder.
Danmark har brug for politikere, der tør stå fast på, at vi er forpligtede over for hinanden.
Den sandhed gælder både inden for landets grænser og i international sammenhæng.