Holger K. Nielsen (SF), 2006-05-02:
Jeg skal sige tak for besvarelserne.
De var sådan set, som jeg havde forventet – det må jeg sige – nogle politiske taler, som afspejlede, hvad de borgerlige partier mente dengang og har sagt siden.
Men i virkeligheden hørte jeg ikke i indlæggene fra de to ministre nogen indvendinger imod selve DIIS-rapporten.
Der er nogle ting, man er uenige i, men der er da også vurderinger, som jeg ikke deler.
Sådan er det jo.
Når det bliver sagt, at det ikke er den endelige historieskrivning, er det selvfølgelig rigtigt.
Forskningen fortsætter jo, og debatten fortsætter jo, så det er de rene banaliteter.
Men når man tænker på højrefløjens reaktion, da rapporten kom frem – der var tale om en revolutionistisk historieskrivning, og der var tale om en underlægning under venstrefløjen – må jeg sige, at det er interessant, at sådan som jeg hørte de to ministre, var der ikke på afgørende punkter nogen indvendinger imod DIIS-rapportens kvalitet og heller ikke imod en række af de konklusioner, der drages i DIIS-rapporten.
Forskning handler jo meget om at aflive myter, og det må man jo sige i høj grad er sket i denne rapport, som afliver en række af de myter, højrefløjen gennem årene er fremkommet med, og som vi også hørte fra de to ministre, men som DIIS-rapporten på en nøgtern måde forholder sig til.
Det gælder f.eks. påstanden om, at der skulle være en indre fjende i Danmark.
Det var jo i høj grad den påstand, der var anledningen til, at kommissoriet blev udvidet.
Statsministeren sagde, at der var nogle, der havde udvist moralsk svigt, at der var nogle, der gik fjendens ærinde, og at man måtte få det indtryk, at fodnotepolitikken og fredsbevægelsen var en udløber af fjendtlig agentvirksomhed til Østblokkens fordel, hvorimod rapporten er ganske, ganske nøgtern.
Der var en del af fredsbevægelsen, som var tæt knyttet til sovjetiske interesser.
Der er ingen, der vil afvise at det var tilfældet, og at Danmarks Kommunistiske Parti havde tæt kontakt til sovjetiske interesser, vil heller ingen afvise.
Men pointen er jo, at DKP og de sovjetisk styrede fredsbevægelser stort set ingen indflydelse havde i den danske debat.
Jeg kan huske, at jeg selv var en del af fredsbevægelsen dengang, og det var da ikke på grund af Sovjetunionen, at der var tusindvis af mennesker på gaden.
Det var da, fordi man var oprigtigt bange for atomkrig, man var bange for den konfrontationskurs, Reagan startede, da han blev valgt som præsident i 1980, og man var angst for, at de vesteuropæiske mellemdistanceraketter ville medføre en yderligere optrapning, som kunne medføre, at udviklingen kom ud af kontrol og vi pludselig stod i et atomragnarok.
Det var ikke kommunister, som var de bærende i bevægelsen.
De var med, og de forsøgte at køre den – det er jeg med på – men det var pæne venstreorienterede, det var kirkelige kredse, det var brede kredse i hele Vesteuropa, som stod bag den, og det afdækker denne rapport ganske grundigt.
Den afdækker også, hvad det var, der styrede Socialdemokratiet.
Nu ved jeg, at hr. Mogens Lykketoft skal være ordfører, så det kan han selv redegøre for.
Han var også aktiv dengang, men der var jo ikke tale om sovjetisk infiltrationspolitik over for Socialdemokratiet.
Sagen er, at de vesteuropæiske socialdemokratier, bl.a. som en reaktion imod Reagans politik, blev mere kritiske over for den opstilling af nye raketter, som NATO ville i gang med.
Der var ganske rigtigt en diskussion mellem Vesteuropa og USA, men der var jo også en diskussion i USA.
Også i USA var der en kraftig modstand mod Reagans politik, så at sige, at nogle sovjetiske infiltratorer var kommet ind i de vesteuropæiske lande og også i det danske Socialdemokrati, er forkert.
Det afdækker denne rapport nøgternt, sobert og redeligt side efter side, og det synes jeg man skal sige forskerne tak for.
Rapporten beskæftiger sig bl.a. med fodnotepolitikken i 1980'erne og er også her ganske nøgtern.
Statsministeren siger, at fodnoterne ikke havde nogen betydning, fordi de allierede ikke tog notits af dem, men DIIS-rapporten siger faktisk, at de havde betydning.
Man kan så diskutere, hvor stor betydningen var på det tidspunkt, men efter vores mening var det rigtigt, at vi fra dansk side forsøgte at påvirke NATO ved at føre en anden politik.
Det bliver sagt, også af statsministeren, at vi stod over for en voldsom offensiv sovjetisk militærtrussel.
Det fremgår også af rapporten, det er beskrevet på side efter side, at der var offensive planer, men det, som er kommet frem, giver intet grundlag for at hævde, at der var intentioner om et uprovokeret angreb på Vesten, og det er ikke i forskernes fantasi, den analyse er foretaget.
De har gennemtrawlet FE-rapport på FErapport på FE–rapport, og det er på det grundlag, de er kommet frem til den konklusion.
De siger, at frem til midten af 1970'erne måtte man gå ud fra, at der var sovjetisk overlegenhed med hensyn til konventionelle våben, men fra sidst i 1970'erne og i 1980'erne skete der en så kraftig oprustning i NATO, at denne overlegenhed ikke længere var til stede.
I forlængelse af det spillede det en meget stor rolle ved vurderingen af fodnoterne, at den danske forsvarspolitik jo ikke blev ændret ved den lejlighed.
Vi kritiserede ofte Socialdemokratiet og sagde, at man måske burde drage nogle flere konsekvenser angående forsvarspolitikken, forstærkningsaftaler osv.
Det fremgår helt klart, at vi havde det sikkerhedspolitiske flertal med fodnoterne, men Danmark var solidt funderet i NATO-samarbejdet i hele denne periode, og det er det, som er det centrale.
Det var ikke Reagan og Uffe Ellemann-Jensen, som var årsag til, at den kolde krig sluttede.
De spillede måske en rolle – det siger forskerne i hvert fald – men efter vores mening var det langt mere, fordi Gorbatjov så, at den sovjetiske oprustning efterhånden var blevet et så stort åg på den sovjetiske økonomi, at man var nødt til at omprioritere ressourcerne i den sovjetiske økonomi.
Den tyske østpolitik politik spillede også en rolle.
Forskerne beskriver ganske nøje, at det, at Brandt gik i gang med sin østpolitik, fik som konsekvens, at alle tanker om tysk revanchisme forsvandt fra de sovjetiske lederes hoveder.
Det var den udveksling af informationer, som Danmark prioriterede højt i Helsingforsaftalens punkt 3, der fik stor betydning for, at den sovjetiske elite fra midten af 1980'erne begyndte at indse: Jamen vi kan ikke vinde den kolde krig, og det er dumt af os at prøve at gøre det; vi bør i langt højere grad omprioritere ressourcerne.
Det var også det, Gorbatjov gjorde.
Han gennemførte en kraftig omprioritering gennem perestrojka og glasnost, og det medførte alt det, vi har set siden hen.
Højrefløjens hysteri er pinligt, men hævnfølelsen er tilsyneladende så stor, at man er villig til at se stort på hvad som helst, også på den frie forskning, og derfor skal vi tilsyneladende have et Jesper Langballe-institut for klapjagt på røde lejesvende, som en vittig hund har kaldt det.