Frank Aaen (EL), 2001-05-10:
Det grundlæggende problem på det her område er, at vi har en meget vigtig del af vores sundhedssektor privatiseret, nemlig den del af sundhedssektoren som forsyner os med medicin.
Og man kan se verden over, at det er nogle af de mest griske firmaer, som overhovedet ikke på noget tidspunkt holder sig tilbage for at sikre maksimal profit til deres aktionærer.
Vi har set det illustreret godt i retssagen mod Sydafrika, hvor Novo og Lundbeck og 39 andre store medicinalfirmaer anlagde retssag for at forhindre, at sydafrikanerne kunne blive forsynet med en medicin, de er i stand til at betale.
Det drejer sig om for at sætte det på tal, om man skal kunne købe aidsmedicin til 3.000 kr. for 1 års behandling, eller om man skal betale det, som man betaler i Vesteuropa, nemlig 100.000 kr. for den samme medicin pr. år.
Det viser lidt om, hvor mange penge det er, de kan score de her medicinalfirmaer.
Det koster 3.000 kr. at lave, men udsalgsprisen her hos os er 100.000 kr. Fru Birthe Skaarup var før oppe og spurgte, om det var apoteket, der tjente for meget.
Det gør de sikkert.
Dem bør vi også nationalisere.
Jeg kan slet ikke forstå, at nogen skal tjene penge på at sælge medicin.
Men det kan slet ikke stå mål med, hvad medicinalfirmaet i forvejen har taget af avance.
Det er nemlig de 97.000 kr. ud af de 100.000 kr., når vi f.eks. snakker aidsmedicin.
Derfor er den eneste løsning på det her i virkeligheden, at man nationaliserede, at samfundet overtog medicinproduktionen.
Det er jo i forvejen det offentlige, der finansierer og udfører langt den væsentligste del af selve forskningen.
Man siger altid, at de skal tjene penge for at kunne forske.
Javel, de udbetaler hundredvis af millioner af kroner bare for danske medicinalvirksomheders vedkommende til aktionærerne hver eneste år.
Det går ikke til at forske, det går bare til overskud.
Og en meget, meget stor del af den forskning, de så står for, er offentligt finansieret eller foregår på offentlige hospitaler eller foregår på offentlige videnskabelige virksomheder.
Derfor er det mest logiske, at vi overtog det som samfund.
Ligesom vi har en meget stor del af den øvrige del af sundhedssektoren, burde vi også have den her del som en del af det offentlige.
Når det ikke er tilfældet, går vi ind for meget stram direkte priskontrol.
Det er nemt at gå ind og se, hvad sådan noget medicin i virkeligheden koster at producere og så sige, jamen det er det, prisen er, færdig, bom.
Og så gjorde vi det på den måde lovgivningsmæssigt.
Det vil vi anbefale.
Det her lovforslag, som nu er fremsat af regeringen, er bedre end den lov, vi måtte forkaste, fordi den var helt ustyrlig og gav en eksplosion i priserne.
Vedtagelsen af det her lovforslag er ikke nogen garanti mod en ny eksplosion i priserne.
Den kan komme allerede til sommer, den kan komme om 1 år.
Der vil jeg bare sige til regeringen, at når det når at eksplodere én gang mere - for det gør det - så kom til venstrefløjen og lav den egentlige priskontrol i stedet for det her juks, som under alle omstændigheder for det første betyder en større udgift for de offentlige kasser, fordi medicinalindustrien skal have flere penge, og for det andet betyder øget brugerbetaling for dem, der har brug for medicinen.
Begge ting er uantagelige, begge ting burde ikke blive fremlagt af en socialdemokratisk regering.
Det har man så gjort.
Man har så fået højrefløjens opbakning, det er vi kede af, men sådan er det.
Når nu det bryder sammen, så kom til dem, der er virkelig indstillet på solidarisk velfærd, og sørg for, at få de dér medicinalfirmaer taget under kontrol.
Det er den eneste ting, der virker.