Line Barfod (EL), 2006-10-05:
Jeg vil gerne starte med at takke de mange hjemmehjælpere, stilladsarbejdere, pædagogmedhjælpere, borgmestre, havnearbejdere, skoleelever, pædagoger, erhvervsskoleelever, christianitter, forældre, gymnasieelever, bedsteforældre, byrødder og de mange, mange andre, der har strejket, blokeret, demonstreret, samlet underskrifter og på mangfoldige måder protesteret mod regeringens afvikling af velfærdssamfundet.
Når statsministeren og regeringen kalder jer for ballademagere, er det, fordi jeres protester har virket.
De er pressede, og så er smædekampagner altid den sidste udvej.
Vi kan se, at protesterne nytter.
Der er adskillige kommuner, der har valgt ikke at gennemføre nedskæringer, og regeringen og Dansk Folkeparti har måttet indrømme, at der sker nedskæringer ude i kommunerne.
De kalder det så for serviceharmoniseringer.
Først kom de med 424 mio. kr. mere til det sociale område, og senest har Dansk Folkeparti forsøgt at love 1 mia. kr. mere til kommunerne – godt nok kun, hvis regeringen gav dem lov.
Regeringen har så nu sagt nej.
Derfor må vi fortsætte protesterne, til vi får presset regeringen til at sende nogle af de mange penge, der fosser ind i statskassen, videre ud i kommunerne, eller til vi får presset Dansk Folkeparti til at leve op til sine løfter om, at der ikke skal skæres ned på ældreområdet.
Statsministeren siger, at det er økonomisk uansvarligt, hvis vi vil give penge til børnehaver, skoler og ældrepleje.
Jeg synes, det er mere økonomisk uansvarligt, at statsministeren har givet skattelettelser til de rigeste og ladet huspriserne løbe løbsk.
Det er jo et politisk valg, hvad vi vil bruge penge på.
Regeringens strateg, beskæftigelsesminister Claus Hjort Frederiksen, har sagt det klart i Børsen i februar 2004: Hvis stat, amter og kommuner ikke får flere penge, men økonomien fortsat vokser, vil den private sektor løbe fra den offentlige sektor.
Det tager tid, før effekten slår igennem, men efter 10 år vil den offentlige sektor kun være øget med 5 pct., mens den private er blevet 20 pct. større.
Så opstår et nyt Danmark.
Regeringen har en plan om at skabe et nyt Danmark.
Regeringen og Dansk Folkeparti har regnet med, at når forældrene oplevede, at børnehaverne ikke kunne tage på tur med børnene, så ville de vælge en privat profitbørnehave med en højere brugerbetaling.
Regeringen og Dansk Folkeparti har regnet med, at når de ældre ikke længere kunne få varm mad hver dag, så ville de vælge selv at betale ekstra for at købe mad andre steder.
Men regeringen og Dansk Folkeparti har taget fejl.
De fleste af os vil hellere have gode fælles løsninger.
Vi mener, det er et fælles ansvar, at der er gode vilkår for vores børn og ældre, gode skoler, gode uddannelser.
Når statsministeren hårdt presset er begyndt at tale om solidaritet, hører man tydeligt, at det ikke er et begreb, han er vant til at bruge.
Statsministeren forstår ikke, at solidaritet kan være at kæmpe sammen med andre for at forbedre forholdene for alle og ikke at sænke niveauet efter princippet om laveste fællesnævner.
Statsministeren forstår ikke, at unge kan være solidariske med ældre, at stilladsarbejdere kan være solidariske med pædagogmedhjælpere, at christianitter kan være solidariske med folkeskoleelever, at tusindvis af forældre kan være solidariske med børn, medarbejdere og forældre i andre institutioner, som bliver udsat for nedskæringer.
Solidariteten vokser af, at alle disse grupper i samfundet forstår, at de har noget tilfælles, nemlig ønsket om bedre og ikke dårligere offentlig velfærd.
Regeringens og Dansk Folkepartis plan om en gradvis udsultning af velfærden står i vejen for det ønske, så lad os fortsætte protesterne.
Det virker, regeringen er presset.
Socialministeren er ligesom beskæftigelsesministeren en minister, der godt kan komme med klar tale.
Nogle gange trækker hun det så tilbage, når statsministeren siger, hun skal tie stille.
Alle husker, at hun sagde, at ulighed giver dynamik, og jeg er helt enig med Niels Hausgaard, når han giver ministeren ret: Ulighed giver masser af dynamik.
Bare se på, hvad der skete i Paris sidste år med masser af afbrændte biler.
I Enhedslisten kan vi bare bedre lide den dynamik, der kommer af lighed, hvor langt flere mennesker kan bidrage til udviklingen af samfundet.
Socialministeren har også klart sagt, hvad regeringen ønsker på socialområdet, og det har hun ikke trukket tilbage, endnu i hvert fald.
Ministeren sagde på socialpolitisk årsmøde i 2005: »Jeg ser for mig, at vi i 2015 for længst har fået frit valg inden for alle kommunalt finansierede serviceydelser, uanset hvilken slags ydelser der er tale om, uanset om der er tale om hjemmepleje, børnehaver, plejeboliger, ledsageordninger, behandlingstilbud, institutioner m.v.
Mangfoldigheden hersker, og det er blevet helt normalt at bruge private leverandører til social service, akkurat lige så normalt, som det altid har været at bruge private tandlæger og privatpraktiserende læger.
« Det er da klar tale.
Om 9 år skal hele socialområdet være privatiseret – hele socialområdet.
Der er slet ingen områder, som socialministeren mener skal være et fælles ansvar.
På alle områder skal markedet styre, og borgerne skal gøres til forbrugere.
Handicappede skal betale for hjælp, ligesom man betaler for at gå til tandlæge.
Vi mener, at alternativet til regeringens drømme om mere ulighed, til jerngrebet om kommunerne og til privatisering og markedsstyring er frihed.
For os er frihed retten til selv at bestemme, hvornår man vil sove; retten til selv at bestemme, hvad man vil spise, og hvad man vil have på af tøj.
Og jeg tror ikke, at det kun er socialistiske ballademagere, der støtter den slags frihed.
Vi ønsker frihed til, at unge kan tage den uddannelse, der passer til dem.
Vores unge skal ikke piskes hurtigst muligt igennem en uddannelse, som de så bagefter ikke kan bruge.
Vi ønsker at stoppe nedslidningen af mennesker, så man kan holde til et helt arbejdsliv og stadig have kræfter til at løfte sit barnebarn, når man går på pension.
Vi mener, at det er dybt uansvarligt at have et samfund, hvor over 800.000 mennesker er udstødt fra arbejdsmarkedet, hvor det offentlige sætter en kedelig rekord i nedslidningen af ansatte.
Vi skal have flere hænder til at tage sig af vores børn og ældre, til at sikre gode skoler og uddannelser.
Og vi kan starte med at give de mange offentligt ansatte, der er tvunget på deltid, retten til at komme på fuldtid.
Vi kan få en langt bedre velfærd, hvis vi lader det offentlige forbrug stige lige så meget som det private forbrug, hvilket Enhedslisten har foreslået i flere år og Socialdemokraterne nu har tilsluttet sig.
Man skal glæde sig, når nogen begynder at interessere sig for miljøomkostningerne, uanset hvad årsagen er.
Regeringen og Dansk Folkeparti har skåret drastisk ned på miljøet, efter at de kom til magten, men nu er der kommet nye toner fra statsministeren.
I hvilket årtusind, vil jeg spørge statsministeren, er det, regeringen planlægger, at vi skal være uafhængige af olie?
Enhedslistens bud på den fremtidige energiforsyning er vind, sol, bølger og skov.
Det vil også kræve andre tiltag som en meget stor indsats på området for energibesparelser og en langt bedre udnyttelse af spildvarme.
Det kræver en stor indsats på transportområdet, som i øjeblikket opleves helt isoleret fra energiindsatsen.
Vi er nødt til at få en kollektiv trafik, som er langt mere avanceret end i dag; som ikke bare skal begynde at køre til tiden, men også køre langt flere steder end i dag.
Vi har alle fået en bog, som jeg gerne vil citere fra: Ingen vil indrømme det, men vores politik om at skabe fred i Irak ved hjælp af militærmagt har lidt nederlag, er en fiasko.
Et flertal i vores befolkning ved det, regeringen ved det, men håber til det sidste at redde æren.
Anders Fogh Rasmussens velkendte stædighed fornægter sig ikke.
Regeringens udtalelse om at gøre arbejdet færdigt er krigsmagerens moderne omskrivning af slagordene: Vi bliver til sidste mand.
En udtalelse, der altid falder, når nederlaget er uundgåeligt.
Kan man ikke undgå en fiasko, så gå i spidsen for den, siger ordsproget.
Det var fra "Dræbt i krig", side 59, skrevet af Johan Kirkmand, far til en soldat, der døde i Irak.
Hans ord beskriver meget godt, hvor langt ud i vanviddet statsministeren med Dansk Folkepartis sikre støtte er parat til at gå, før han vil indrømme den totale fiasko i Irak.
Det skyldes først og fremmest ledende vestlige regeringers, herunder også den danskes, strategi for bekæmpelse af terror.
Disse regeringer har valgt en strategi, hvor man går i krig for at bekæmpe terror, og Irak og Afghanistan er de berygtede eksempler på det.
Så hvad er det, der er gået galt med krigen?
Han har gentagne gange sagt, at terroristerne hader de såkaldt vestlige værdier: demokrati, ytringsfrihed osv.
Så er mit spørgsmål: Hvorfor bekæmper man ikke terroristerne med mere ytringsfrihed, mere demokrati, mere retssikkerhed?
Hvorfor bekæmper man dem i stedet med indskrænkninger af ytringsfriheden, indskrænkninger i demokratiet, som terrorlovgivningen jo er udtryk for?
Hvorfor giver man i realiteten efter for terroristerne?
Enhedslisten ønsker også at bekæmpe terrorisme, ikke med krig, men ved at udvide demokratiet, ved at støtte fredelig konfliktløsning og ved at bekæmpe verdens uligheder.
Ordet solidaritet er blevet nævnt mange gange i dag.
Vi arbejder for en international solidaritet, hvor vi sammen arbejder for bedre vilkår i både Danmark og resten af verden.
Det er ikke ved, at danske arbejdere skal have mindre i løn og dårligere arbejdsvilkår, men ved, at vi sammen arbejder for, at produktionen overalt i verden skal være bæredygtig i forhold til både miljø og mennesker.