Rune Lund (EL), 2006-05-23:
Da vi sidst mødtes her til en forespørgselsdebat om WTO, og det var den 8. november sidste år, i 2005, advarede vi fra Enhedslistens side imod den linje, som EU og Danmark førte i forhandlingerne; den linje var udviklingsfjendtlig, og hvis linjen blev fastholdt, ville forhandlingerne gå i hårdknude.
Den opfordrede f.eks. til reelle fremskridt på alle områder.
Oversat til almindeligt dansk betyder det, at hvis EU skal give noget på landbrug, så skal ulandene også til lommerne på andre områder, og det er også den linje, som vi har hørt blive gentaget i dag, f.eks. fra udenrigsministerens side.
Som vi advarede imod, har den linje, som Folketinget gav opbakning til, denne selviske og kræmmeragtige linje, været en af hovedårsagerne til den nuværende krise i forhandlingerne.
Ulandenes position i forhandlingerne er derimod både forståelig og retfærdig, for den aftale, der nu ligger i kortene, er ikke noget, som ulandene kan bruge til noget som helst.
Den aftale, som de rige lande forsøger at presse igennem, vil først og fremmest gavne os selv, vi, de rige lande i Vesten, og vil for mange ulande være et direkte tilbageskridt.
Lad os starte med at se på, hvad de rige lande er parate til at give.
Det store nummer i Hongkong var jo her den såkaldte udviklingspakke, denne pakke, der skulle få det til at se ud, som om der stadig var tale om en udviklingsrunde.
Men allerede i Hongkong stod det klart, at pakken var noget nær tom.
Den told- og kvotefri adgang for de mest fattige lande, LDC’erne, viste sig at undtage 3 pct. af produkterne, de såkaldte toldlinjer, hvilket betyder, at de vigtigste produkter kan undtages.
TRIPS-tillægget, som handler om medicin til tredjeverdenslande, altså om adgang til medicin bl.a. til bekæmpelse af aids, er bl.a. af Læger uden Grænser blevet forkastet som decideret ubrugeligt.
Så er der landbrugsstøtte og markedsadgang.
På et af de centrale områder for ulandene, nemlig landbrugsvarer, annoncerede USA og EU i november, at de var parate til voldsomme nedskæringer i landbrugsstøtten.
Undersøgelser viser imidlertid, at indrømmelserne er tomme.
Ifølge bistandsorganisationen Oxfam ville EU f.eks. stadig væk kunne hæve sin landbrugsstøtte med 13 mia. kr. i forhold til det nuværende niveau.
Det er den velkendte øvelse med at flytte støtten mellem de forskellige bokse, som det hedder, altså at flytte støtten over til andre kasser og dermed fuppe ulandene til at tro, at de har opnået reelle resultater.
Det værste er imidlertid ikke så meget de manglende indrømmelser.
Det værste er de krav, som EU og andre lande stiller som en betingelse for deres minimale indrømmelser.
Det er i sig selv pinligt, at de rige lande overhovedet stiller modkrav for at afskaffe handelsforvridende støtte, for ulandene blev lovet allerede i Uruguayrunden helt tilbage i 1990’erne, at de skulle afskaffes.
Men det bliver helt igennem katastrofalt, når man ser på de konkrete krav, som EU og vennerne stiller.
Det handler ganske enkelt om liv eller død for flertallet af verdens småbønder.
På industriområdet ser det heller ikke meget bedre ud.
Det forslag, som EU har fremlagt, vil betyde, at ulandene skal beskære op til 70 pct. af deres told på ikkelandbrugsvarer.
Desuden skal det være sådan, at det skal være på hvert enkelt produkt, frem for en gennemsnitlig beregning, sådan som forhandlingerne tidligere har været, og det vil gøre, at fleksibiliteten i forhold til, hvordan ulandene kan manøvrere for at beskytte deres produktion, vil blive drastisk formindsket, hvis EU får sin vilje.
Men EU presser nu voldsomt på og har flere gange gjort det klart, at indrømmelser på andre områder – vi snakker landbrug – er betinget af liberaliseringer på f.eks. serviceområdet.
EU afviser også ulandenes krav om deres ret til at regulere serviceydelserne til fordel for mennesker, miljø, og her, når vi snakker serviceydelser, snakker vi jo om f.eks. vand og uddannelse og mange andre ting, som er kerneområder for at bygge et velfungerende land op.
Som det tydeligt fremgår, er der ikke nogen som helst balance mellem de indrømmelser, som ilandene giver, og de krav, som de stiller til ulandene.
De små fordele, som ulandene kan høste, er krummer i forhold til, hvad de skal betale, og det er på nuværende tidspunkt faktisk fuldstændig til grin at tale om en udviklingsrunde.
Der er tale om en afviklingsrunde på den måde, forhandlingerne kører på i øjeblikket.
Hvis EU og de rige lande fortsætter den hidtidige linje, er der to mulige scenarier.
Det ene er, at det lykkes at få gennemtrumfet en dårlig aftale, der vil skade ulandene.
Det andet scenario er, at forhandlingerne bryder helt sammen.
Hvis der reelt skal blive tale om en udviklingsrunde, der kan hjælpe ulandene og reducere den globale ulighed, så skal kursen ændres markant.
Enhedslisten fremsætter et forslag til vedtagelse, der er udtryk for et sådant kursskifte.
Hvis dette kursskifte ikke sker, så siger vi som mange ngo’er, som ulandenes fagbevægelse og bondeorganisationer og mange af ulandenes ledere: Ingen aftale er bedre end en dårlig aftale.
Og så håber vi fra Enhedslistens side, at ulandene holder fast og afviser at blive tabere igen.
Jeg vil nu oplæse Enhedslistens: Forslag til vedtagelse
Hr. Kurt Kirkegaard læser op af forslaget til vedtagelse, hvor der står, at Folketinget bekræfter vedtagelsen af 8. november 2005.
Men lige præcis i den vedtagelse stod der jo, at der skulle ske fremskridt i forhandlingerne på alle områder.
Det vil sige, at man har en kræmmermentalitet, der siger, at hvis EU skal give noget på landbruget, skal ulandene også til lommerne med hensyn til at åbne deres markeder for industriprodukter, så store selskaber kan komme ind.
Det er lige præcis den kræmmeragtige tilgang, som betyder, at der nu er hårdknude i forhandlingerne.
Er det derfor ikke fuldstændig fejlagtigt og forkert og ikke klogt at gentage, at der skal ske forhandlinger på alle områder, når vi ved, at den tilgang fra de rige lande betyder, at forhandlingerne er gået i hårdknude i øjeblikket?