runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anders Samuelsen (RV), 1998-11-20:
I Det Radikale Venstre kan vi godt forstå baggrunden for dette forslag.
Vi vil også meget gerne af med ventelisterne til daginstitutionspladser.
Det er en vigtig målsætning for regeringen, at kommunerne lever op til pasningsgarantien.
Derfor har regeringen jo netop også prioriteret kommunernes økonomiske muligheder for at opfylde pasningsgarantien højt i statens aftaler med kommunerne.
Og der er da også sket fremskridt på den front; i mange kommuner har man i dag en pasningsgaranti i en eller anden form.
Men der er også mange steder, hvor man ikke har det.
Men man skal passe på ikke at blande forskellige formål sammen, og det er det, jeg mener Enhedslisten gør sig skyldig i i dette tilfælde.
Formålet med børnepasningsorloven er at give forældre mulighed for at få mere tid sammen med deres børn; det er ikke dens formål at nedbringe ventelisterne.
Samtidig er der grænser for, hvor stor vækst vi kan tillade os i de offentlige udgifter, og Det Radikale Venstre mener derfor ikke, at forslaget er realistisk.
Vi har simpelt hen ikke råd til at udbygge orlovsordninger i det omfang, der her foreslås.
På den baggrund skal jeg afvise forslaget.
Erik Larsen (V), 1998-11-20:
Ja, jeg burde have afsluttet mit indlæg med at meddele, at CD heller ikke kan støtte det fremsatte forslag.
Egil Møller (DF), 1998-11-20:
Da vores ordfører, fru Inge Refshauge, ikke har mulighed for at være til stede, skal jeg på fru Refshauges vegne udtale følgende: Beslutningsforslaget om at give småbørnsfamilier fuld kompensation for deres børnepasning, hvis kommunen ikke kan stille pasningstilbud til rådighed, lyder forjættende, men er nok ikke lige det, kommunerne ønsker sig.
I Dansk Folkeparti er vi dog af den mening, at børnepasningen er en sag mellem kommunerne og de forældre, der skal have passet deres børn.
Vi har tidligere i Dansk Folkeparti slået til lyd for en taxameterordning, hvor forældrene kun betaler for den tid, hvor børnene passes.
Det kunne give en del fleksibilitet i kommunernes pasningsordninger.
Kommunerne har i de senere år vist virkelig opadgående tal i pasningsordningerne, og der lægges nu op til en frit valg-ordning med hensyn til børnepasningen i kommunerne.
Børnefamilierne er i søgelyset i lovgivningen, og jeg mener da også, at der lægges op til ændringer til det bedre, f.eks. når disse familier har fået muligheden for at tage omsorgsdage, hvor de kan være mere sammen med deres børn. Desværre har denne ordning vist, at forældrene hellere vil have pengene end friheden sammen med deres børn, og det synes vi er skuffende.
Kommunerne kan ikke hente penge til en fuld dagpengesats, hvis der ikke lige er en pasningsplads her og nu.
Det må i hvert fald blive en sag, som kommunerne selv skal afgøre, og ikke noget, der skal pålægges dem.
Dansk Folkeparti kan heller ikke denne gang tilslutte sig forslaget.
Men vi så gerne, at der kom en debat om en taxameterordning i kommunerne, for den ordning ville måske give forældrene lyst til at tage deres børn ud af dagpasningen, hvis og når de har timer eller dage fri fra arbejde.
Vi har fuld forståelse for, at forældre efter en barselorlov skal have en dagplejeplads til deres barn, men vi mener stadig væk, at det er op til de enkelte kommuner selv at sørge for det.
Villy Søvndal (SF), 1998-11-20:
Det er jo ikke så længe siden, vi sidst behandlede dette forslag, og derfor vil jeg heller ikke holde den meget lange tale.
Jeg vil dog sige, at det er fint, vi får diskussionen igen, bl.a. fordi det er urimeligt, at folk skal leve af en indkomst, der hedder 6.800 kr. om måneden.
Jeg er igen lidt skuffet over Venstre, for jeg troede, at Venstre efter at have lagt linjen om, så de nu støtter den lille mand, også ville have støttet dette forslag.
Men det blev så tredje gang i løbet af en uge, at Venstre ikke bestod prøven.
Sagen er jo, at underdirektørfamilien i Gentofte godt kan klare sig.
De kan godt klare et halvt år på en lav sats, for de kan jo spare op.
Men lavtlønsfamilien, hvad enten den er på lav løn eller lav overførselsindkomst, har jo ikke den samme mulighed for at spare op til strenge tider.
Og derfor rammer det rent socialt fantastisk skævt, når man tvinger satsen så langt ned, som tilfældet er.
Den anden grund til, at vi godt vil støtte forslaget, er, at vi også ser det som et incitament til at få lavet en pasningsgaranti.
Forslaget vil nemlig koste kommunen penge i den situation, hvor den ikke har de fornødne pladser, så også derfor vil vi gerne støtte det.
Jeg skal også sige, at SF har et mere vidtgående forslag end Enhedslisten på det her punkt, nemlig at vi skal ændre bistandsloven sådan, at det slås fast i bistandsloven, at man har ret til en plads, hvis man efterspørger en.
Jens Heimburger (KF), 1998-11-20:
Det Konservative Folkeparti har heller ikke ændret sin holdning på det området - ikke at det aldrig nogen sinde vil kunne ske, men nok ikke lige i netop denne sag.
Vi forstår udmærket problemstillingen og ideen bag forslaget, og vi ved, at der reelt er nogle familier, som kan tvinges ud af arbejdsmarkedet, hvis ikke de har mulighed for børnepasning.
Kommunerne skal fokusere på, hvordan de får skabt et varieret udbud af børnepasningsmuligheder og ikke, som forslaget anbefaler, hvordan de kan få en øget tildeling af dagpengelignende ydelser.
Passive ydelser er jo ikke medvirkende til, at kommunerne fremskaffer pasningsmuligheder. Vi vil gerne afvente, hvilken effekt kommunerne opnår gennem udbyggelsen af frit valg-ordningen.
Der skal prøves andre veje, før kommunerne påføres forpligtelser til yderligere støtteordninger, og derfor afviser vi forslaget.
Erik Larsen (V), 1998-11-20:
Beslutningsforslaget er jo en genfremsættelse, og i den forbindelse skal jeg henvise til, hvad Venstres ordfører sagde ved den seneste behandling af forslaget; men jeg vil godt knytte en enkelt kommentar til forslaget.
Jeg synes, det er meget besnærende at sige: Jamen hvis kommunerne ikke kan leve op til pasningsgarantien, må vi give noget kompensation ad en anden vej, så man kan få et økonomisk grundlag for at gå hjemme og passe sine børn.
Det kunne jo i virkeligheden være meget sympatisk set ud fra Venstres synspunkt om, at pengene skal følge børnene
, men jeg tror næppe, at Enhedslisten vil være med til at gennemføre det synspunkt.
Venstre har det grundlæggende synspunkt, at pengene bør følge børnene, og at der gives reel valgfrihed til forældrene, så de kan vælge mellem offentlig pasning, selv at passe børnene eller tilrettelægge en børnepasningsordning alene eller sammen med andre.
Jeg tror, at et stort ønske hos mange forældre er fleksibilitet.
Fleksibilitet vil også i høj grad være med til at løse det kommunale problem, og det vil i hvert fald bidrage til at fremme en udvikling i retning af en egentlig pasningsgaranti.
Venstre kan som sagt ikke støtte det foreliggende forslag.
Karen Jespersen (V), 1998-11-20:
Jeg tror, det er tredje gang, vi behandler forslaget her fra Enhedslisten.
Forslaget drejer sig om, at de mennesker, der ikke kan få deres børn passet i en daginstitution og af den grund kan være nødt til at tage børnepasningsorlov, skal have orlovsydelsen suppleret op, så de får et beløb, der svarer til dagpengemaksimum.
Det er nemlig ikke acceptabelt, at der er nogen, der kan blive tvunget til at sige deres arbejde op for at få den kontanthjælp, de ellers ville have fået, hvis de ikke var på orlovsydelse.
Der er altså en gruppe, som vi kan se kan komme i klemme, og den gruppe er regeringen villig til at hjælpe.
Men ellers er det et anliggende mellem kommunen og borgerne, og det er selvfølgelig udtryk for, at der stadig mangler daginstitutionspladser, og at der stadig er brug for at bygge flere daginstitutionspladser.
Villy Søvndal (SF), 1998-11-20:
Jeg skal kvittere for socialministerens fredsommelige afslutning, og jeg mener i øvrigt, at det var en lang tale, der udelukkende påviste, hvorfor det er vigtigt at få lavet
en lavindkomstkommission.
Karen Jespersen (V), 1998-11-20:
Jeg går på talerstolen igen, fordi jeg lige skylder hr. Villy Søvndal en lille kommentar til de to undersøgelser.
Som jeg sagde, læser jeg CASA's undersøgelse sådan, at den siger, at der har været en uændret fordeling af de økonomiske goder, og hr. Villy Søvndal henviste selv til Aktuelts undersøgelse.
Jeg mener ikke, det skal være uimodsagt, at den skulle vise, at der er en uændret økonomisk forskel.
Undersøgelsen gik jo ud på, hvor stort et rådighedsbeløb folk havde tilbage, og her er det jo meget interessant at se, hvad man regner for faste udgifter, inden man når frem til rådighedsbeløbet.
Her mener jeg også, at der er sket en udvikling, og det er jo i øvrigt ret vilkårligt, hvad man regner med som faste udgifter.
Den ene ting, man skal se på, er, at når man regner ret høje telefonregninger og leje af det ene eller det andet som faste udgifter, er det jo i virkeligheden udtryk for en pæn levestandard.
Det andet, der er nok så vigtigt, er, at de eksempler, der blev trukket frem i Aktuelt, var først og fremmest enlige forsørgere på kontanthjælp.
Det karakteristiske for dem var faktisk, at de havde et rådighedsbeløb, der var lige så stort eller meget tæt på det, som de ville have, hvis de var i arbejde, og en af dem sagde direkte, at det ikke kunne betale sig for hende at arbejde.
Det mener jeg er noget, der er meget betænkeligt og i virkeligheden noget, vi burde diskutere.
Man placerer jo enlige forsørgere og andre i fattigdomsfælden, i en situation med faste udgifter, f.eks. en høj husleje, som de vil have svært ved at betale den dag,
de kommer i arbejde.
Så kan man sige, at lønnen er for lav, osv. osv., men det ændrer ikke det faktum, at nogle af dem, vi snakker om, har så høje overførselsindkomster, at det enten slet ikke eller kun dårligt kan betale sig for dem at arbejde.
Det er en af de ting, vi også skal diskutere, hvis vi skal løse det problem.
Hvis vi gik ud i den store verden og forklarede, at fattige mennesker i Danmark er nogle, der har så mange penge, at det ikke kan betale sig for dem at arbejde, tror jeg ikke, vi ville møde den helt store forståelse.
Jeg siger ikke, at de mennesker har det som blommen i et æg og har et godt liv, men jeg siger, at det er smaskforkert at stirre sig blind på størrelsen af det beløb, de får udbetalt.
Men lad være med alene at fokusere på de penge, de mennesker har til rådighed, for det er nogle helt andre problemer, som gør, at de ikke har det liv, som ville være optimalt.
Jørn Pedersen (S), 1998-11-20:
Sjældent har jeg hørt så meget vrøvl fra et enkelt folketingsmedlem som fra hr. Villy Søvndal før.
Det er uartigt, det er uanstændigt, at man forsøger at beklikke de socialpolitiske ordførere ud fra, at man siger nej til SF's løsning af problemet oven i købet ud fra saglige argumenter om, at det ikke løser et eneste problem.
Det er
under en ordførers værdighed at bringe debatten ned på det plan, og jeg vil da sige, at det havde klædt hr. Villy Søvndal at lade være.
Jeg forstår godt, hvis skuffelsen er stor her ved genfremsættelsen, for forslaget er jo rent genbrug.
Én ting er, at man ikke forholder sig til, hvad der er sket i samfundet i løbet af de sidste tre år, det kan man bære over med, det kan være manglende indsigt eller manglende vilje, det er sådan set ligegyldigt hvad, men det er frækt ud over alle grænser og fortjener ikke yderligere kommentarer. Derfor bliver det her min sidste kommentar, vil jeg gerne sige, for jeg ønsker ikke at diskutere på det niveau, hvor man mistænkeliggør og skoser folk, fordi de har taget stilling til et forslag, som SF har fremsat, og tillægger dem
Det er ikke en værdig måde at diskutere socialpolitik på.
Det plejer vi ikke at gøre, og det håber
jeg heller ikke, vi skal fremover.
Tom Behnke (FP), 1998-11-20:
Hvad bilder hr. Villy Søvndal sig egentlig ind at gå herop på Folketingets talerstol under denne debat og påstå, at Folketinget ikke vil og ikke ønsker at diskutere socialpolitik?
Det er fuldstændig uhørt, at hr. Villy Søvndal skal tage patent på det her område.
Hvis hr. Villy Søvndal vil have, at Folketinget skal diskutere socialpolitik, kunne SF jo have fremsat et forslag om socialpolitik, men det, som SF har gjort, er at fremsætte et forslag om, hvorvidt der skal nedsættes en kommission.
Og så må hr. Villy Søvndal da meget undskylde, at vi andre forholder os til den problemstilling og diskuterer, om der er behov for at nedsætte en kommission. Hvis hr. Villy Søvndal vil diskutere socialpolitik, kan han fremsætte et forslag om, hvordan vi løser problemerne konkret, og så kan vi diskutere socialpolitik, men hr. Villy Søvndal skal ikke komme og skose Folketingets partier og ordførere for, at de forholder sig konkret til det forslag, som SF fremsætter.
Flemming Kofod-Svendsen (KRF), 1998-11-20:
Mit parti kan varmt og helhjertet støtte dette forslag.
Vi synes, intentionen er helt rigtig.
Og der er jo flere, der har argumenteret kvalificeret og kompetent for dette forslag, så jeg ser ingen grund til at gentage de gode argumenter.
Jeg vil bare sige, at dem står jeg helt bag.
Svend Erik Hovmand (V), 1998-11-20:
Jeg vil allerførst sige tak for en, synes jeg, relativt positiv behandling.
I virkeligheden kan man jo sige, at der her har etableret sig en alliance strækkende sig fra Enhedslisten i den ene side af salen til Fremskridtspartiet i den anden side af salen.
Så er der nogle partier i regeringen, som ikke mener, at de vil give disse forslag positive ord med på vejen.
O.k., jeg tror nu, at der inderst inde er mange medlemmer af regeringspartierne, som faktisk gerne ville have været medforslagsstillere til forslagene, men for at holde gode miner til slet spil afviser man. Se, jeg er nødsaget til at sige - også til ministeren, som jeg går ud fra vil gøre en bemærkning om lidt - at jeg synes, det er beklageligt, at regeringen end ikke vil sætte tal på de administrative byrder, selv om det sagtens kan lade sig gøre på baggrund af de timeopgørelser, der er i den rapport, som regeringen selv har lavet.
Regeringen har før brugt en timepris på 250 kr., når de administrative byrder skulle opgøres.
Med den timepris kan de samlede administrative byrder som følge af de seneste års lovgivningsarbejde opgøres til 1,9 mia. kr. Men det bliver ikke ved de knap 2 mia. kr., for opgørelsen dækker kun over de administrative opgaver, som virksomhederne selv løser.
En lang række opgaver lægges ud til revisorer, lønservicebureauer og andre serviceleverandører.
En dugfrisk undersøgelse fra DTI Erhvervsanalyser, som er lavet for Erhvervs- og Selskabsstyrelsen,
viser, at virksomhederne bruger mindst lige så mange penge på ekstern bistand, som de selv bruger på at løse administrative opgaver.
Tager man for eksempel en entreprenør, bruger virksomheden 1,14 kr. på ekstern bistand for hver krone, den
Hvis man forsigtigt antager, at udgiften til ekstern bistand er af samme størrelsesorden som virksomhedernes interne omkostninger, betyder det, at den administration, der følger af de seneste års lovgivning, koster virksomhederne
3,8 mia. kr., altså to gange 1,9 mia. kr. Jeg har nævnt dette for at understrege, at vi her taler om et konkurrenceparameter.
I et internationalt samfund er det kolossalt vigtigt, at vi ikke lægger særlige byrder på danske virksomheder.
Antallet af bekendtgørelser, cirkulærer osv. stiger og stiger under denne regering.
Hver tredje lov fører til nye administrative byrder, og ser vi på det nøjagtige antal bekendtgørelser og cirkulærer, sådan som vi har talt dem op, er der tale om en stigning på 40 pct. I 1995 var antallet af bekendtgørelser 473.
I 1997 var det steget til 676.
Antallet af cirkulærer er i den samme periode steget fra 168 til 224.
Det vil sige, at det totale antal bekendtgørelser, cirkulærer osv. i den periode er steget fra 641 til 900.
Det er simpelt hen urimeligt, at i en tid, hvor regeringen taler og taler om at begrænse de administrative byrder, har vi altså en klar dokumentation for, at det går i den stik modsatte retning.
Vi kan simpelt hen ikke være bekendt, at dette fortsætter, og jeg er enig med dem, der har sagt, at det gælder alle befolkningsgrupper, både lønmodtagere, arbejdsløse og selvstændige erhvervsdrivende.
Hele vejen rundt
Frank Aaen (EL), 1998-11-20:
Det er lidt uvant for mig, men tak for ordene.
Jeg skal love, at der kommer et beslutningsforslag fra Enhedslisten, hvori vi tager fat i specielt det med lønmodtagerne og de arbejdsløse og de regler, der er på disse områder.
Så må vi se, om vi kan blive enige om forenklingsforslag dér.
Svend Erik Hovmand (V), 1998-11-20:
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at sige tak til den sidste ærede taler.
Jeg synes, det var overraskende positivt.
Selvfølgelig skulle hr. Frank Aaen aflevere den sædvanlige kvittering til Socialdemokratiet og SF som indledning, men da ordføreren så kom ned i sit indlæg, var det jo utrolig positivt. Jeg vil sige, at vi er parat til at gå ind i den drøftelse.
Jeg nævnte fra talerstolen ikke dagpengene, men jeg nævnte spørgsmålet om lønseddelen.
Jeg fortalte, at i den nuværende regerings tid er antallet af lønrelaterede poster steget fra 3 til 23, og jeg vil gerne sige til hr. Frank Aaen, at det ikke bare er dagpengesystemet, der er uforståeligt, det er også en ganske almindelig lønseddel, der er uforståelig. Derfor synes jeg, det er helt fint, og jeg synes i det hele taget, vi skal få det offentlige system, Told og Skat og andre, til at forstå, at deres opgave er at yde service for virksomheder og privatpersoner og ikke det modsatte.
Sonja Albrink (CD), 1998-11-20:
Vedrørende B 9 kan jeg sige, at i CD støtter vi tanken i dette forslag.
Vi er som sagt i CD meget optaget af at lette virksomhedernes administrative byrder.
Forslaget lægger jo op til, at der skal oprettes en dereguleringsfond under statsministeren.
Der er et gammelt ordsprog, der hedder, at man kan tvinge hesten til truget, men man kan ikke tvinge den til at drikke.
Jeg håber, at regeringen selv vil have viljen til at gøre noget ved at lette bøvlet og småligheden i samfundet, og så må vi jo så se, hvordan det ender.
Vedrørende forslaget om byrdebudgetter, som også er fremsat af V og K, kan vi i CD varmt anbefale den styrkede indsats for at mindske de administrative byrder.
Regeringen kunne jo snildt udgive endnu et bind i det digre værk, som hedder »Danmark som foregangsland«, og det bind kunne så fastlægge, hvad regeringen vil gøre for, at Danmark bliver det mindst bøvlede land i hele verden. I sidste uge debatterede vi regeringens bøvlredegørelse
her i Folketingssalen, og den kunne jo bruges som en skabelon til disse byrdebudgetter.
Når nu handlingen kræver planlægning, kunne regeringen bruge dette beslutningsforslag som en anledning til at gøre op, hvor store de administrative byrder må være. Om regelforenkling gennem obligatorisk brug af Erhvervsministeriets testpanel og fokuspaneler: Forslaget vil gøre det muligt at lade et uafhængigt testpanel gennemgå
al lovgivning for administrative byrder.
Testpanelet er jo som sagt sammensat af virksomheder og andre, der mærker, hvordan det virker på deres egen krop i hverdagen.
Lad os høre deres kommentarer, inden ministerierne fremsætter lovforslagene i Folketinget.
Det føler vi i hvert fald i CD er en god idé, og forhåbentlig er det så også med til at øge opmærksomheden omkring det, vi kalder bøvl.
Jeg håber så også, at man får bred tilslutning til forslaget her i Folketinget.
Jeg kan ikke lade være med at studse over, hvad den tidligere erhvervsminister hr. Jan Trøjborg sagde heroppe fra talerstolen forrige gang, dette forslag blev behandlet, og det er vel snart 2 år siden.
To gange bedyrede han, at han manglede konkrete initiativer, og det var blandt andet også fra CD.
En revolution og en lettelse af de administrative byrder for virksomhederne,
sagde han.
CD savner blot fortsat den revolution, som den daværende minister bebudede.
Lad mig opremse bare fire konkrete initiativer, hvoraf de tre i hvert fald er gode og virkelig betyder noget, og som regeringen er velkommen til at køre frem: Det er at afskaffe arbejdsgiverbetalte G-dage, afskaffe virksomhedernes lønindeholdelse og afskaffe arbejdsgiverbetalte arbejdsmarkedsbidrag, og så kunne man på et senere tidspunkt kigge på det, der hedder dækningsafgiften.
Det er det, der hedder erhvervslivets lejeværdi.
Her er også noget at tage fat på, og det er alt sammen noget, der batter.
Egil Møller (DF), 1998-11-20:
Dansk Folkeparti afviser normalt, at der oprettes flere overflødige offentlige kontorer.
Beslutningsforslag nr. B 9 er dog en undtagelse fra denne regel.
Forslagsstillerne er på erhvervslivets side, når det gælder frustrationerne med den megen bureaukrati i den eksisterende lovgivning.
Jeg har bemærket, at dereguleringsenheden skal rekrutteres fra det private erhvervsliv, ansættelsen skal være tidsbestemt, således at det sikres, at medarbejderne ikke bliver en del af systemet.
Inspirationen til beslutningsforslaget er vel nok kommet fra Storbritannien, hvor man har gode erfaringer i dereguleringsministeriet, som har virket i adskillige år.
I Dansk Folkeparti har vi den opfattelse, at jo bedre vilkår vi giver erhvervslivet til udfoldelse, jo større vil
gevinsten være for samfundet som helhed.
En udgift for staten ved oprettelsen af en sådan enhed ville blive tilbagebetalt til staten mange gange og ville give virksomhederne en større og bedre konkurrenceevne til gavn for alle danskere.
Beslutningsforslag nr. B 10 handler om indførelse af byrdebudget.
Hvordan den opgave kan løses, uden at det ender i et overflødigt bureaukrati, ved jeg ikke, men udvalgsarbejdet vil gøre os klogere på det.
Men jeg kan sige, at vi i Dansk Folkeparti støtter alle incitamenter i lovgivningsprocessen, som systematisk forebygger unødige administrative byrder.
I fortsættelse af de to foregående beslutningsforslag falder det naturligt at støtte beslutningsforslag nr. B 38.
Vil man i Folketinget vedtage love, som har relation til erhvervslivet, må det højne kvaliteten af lovene, såfremt praktikere får indflydelse på dem.
Dansk Folkeparti er umiddelbart positiv over for beslutningsforslaget.
Pernille Sams (KF), 1998-11-20:
Først blev jeg selvfølgelig lidt ked af det, da fru Christine Antorini så hårdt afviste vores forslag også om testpanelet.
Da jeg så fandt ud af, på hvilken baggrund det var, tænkte jeg, at så er der alligevel håb, fordi det viste sig, at det var fuldstændige misforståelser, der var baggrund for afvisningen.
Så jeg tror nu alligevel, når jeg får chancen for at svare på det her, at SF støtter vores forslag.
For det første - det er så helt faktuelt: Testpanelet er en indrømmelse til os.
I forbindelse med finanslovforliget i 1995 fik vi den indrømmelse blandt mange andre.
Det er så noget helt andet, vi fik afsat penge til det, men skidt med det. Vi kommer nu til de faktuelle ting, som gjorde, at SF afviste det.
For det første er det ikke al lovgivning, der skal ud til testpanelet eller fokuspaneler, sådan som fru Christine Antorini sagde.
Det gør en meget stor forskel.
Dernæst er det ikke i vores forslag forudsat, tværtimod, det er ikke forudsat, at al lovgivning skal ud til hele testpanelet.
For det første består testpanelet af 3 x 500, altså kun en af delene, men vi har udtrykkelig også skrevet »eller fokuspanel«, hvor det er relevant, så vi forudsætter bestemt ikke i det her forslag, at det er urimeligheder, der sendes ud til irrelevante virksomheder.
Svend Erik Hovmand (V), 1998-11-20:
Må jeg allerførst sige til SF's ordfører, fru Christine Antorini, at testpanelet faktisk var en frugt af det arbejde, der foregik i den politiske følgegruppe, som daværende erhvervsminister fru Mimi Jakobsen nedsatte i forlængelse af den finanslovaftale, der blev indgået mellem Venstre, De Konservative og regeringen i 1995.
Men vi havde ikke fantasi til at forestille os, at den idé, den gode idé, skulle misbruges på den måde, som tilfældet er, hvor enhver minister faktisk har sjakret med ideen.
Grovest, synes jeg, har det været med miljøministeren, som ikke har ønsket at være med og lade sine forslag teste i et testpanel.
Vi skal selvfølgelig ikke teste i alle detaljer.
Derfor har vi også bemærkningen om fokuspaneler med, altså hvor man fokuserer på et enkelt lille erhvervsområde.
Hvis cykelhandlerne har et lille problem, så er det jo ikke relevant at spørge alle mulige andre erhvervsgrupper.
Så fokuserer man på det enkelte lille problem og spørger selvfølgelig kun de relevante.