Søren Søndergaard (EL), 2003-05-15:
Efter Enhedslistens opfattelse er det en utrolig alvorlig beslutning, som vi skal træffe om lidt, måske en af de alvorligste beslutninger, som er truffet i det her Folketing i årtier.
Det er en besættelse, der foregår uden FN-mandat og uden international autoritet.
Vi har set fra regeringens side, efter at Udenrigsministeriets Folkeretskontor sådan set lavede en udmærket redegørelse om de juridiske aspekter, at der har været en del padlen frem og tilbage om, hvorvidt nu Danmark også i juridisk forstand var en besættelsesmagt.
Det har været meget interessant at følge den debat.
Den skal vel nærmest forstås på den måde, hvis man ser på de sidste konklusioner, at Danmark ikke rigtig er en besættelsesmagt.
England og USA er besættelsesmagten.
Danmark tager bare mod ordrerne.
Danmark gør bare det, som besættelsesmagten ønsker.
Vi har ingen indflydelse.
Men vi gør det, de andre ønsker.
Det er konklusionen på det, som nu ligger. Det er ikke særlig rar læsning.
Hvorfor skal jeg komme tilbage til om lidt.
Man skulle tro, at man, når man så besluttede, at Danmark skulle være besættelsesmagt, som vi har set andre besættelsesmagter i historien, de facto altså, stillede sig nogle helt fundamentale spørgsmål, f.eks. som det første: Hvor lang tid tror vi, at denne her besættelse vil vare?
Bare sådan for at få en idé om det.
I går i Folketingets spørgetid forsøgte jeg forgæves at få statsministeren til at dele sine overvejelser med Folketinget om, hvorvidt det her er et projekt, der vil vare 5, 10, 15, 20 - eller 25 år, som en trestjernet amerikansk general her for nylig har antaget, at det ville vare.
Det ville statsministeren ikke, og det var måske nok klogt, for realiteten er, at det kan blive en meget langvarig affære, som det danske Folketing begiver sig ind i her.
Det kan det også, selv om der bliver vedtaget en resolution i FN.
Jeg forstår godt, at Venstres ordfører ikke vil forholde sig til den resolution.
For det er jo et studium at se den resolution, der dels giver al reel magt til besættelsesmagterne, dvs. USA og England, og som samtidig er formuleret på en sådan måde i det næstsidste afsnit, hvis udenrigsministeren tjekker, at besættelsen kan fortsætte i al evighed, idet der står, at forudsætningen for at ændre det, der er, det, der ligger i resolutionen fra amerikanerne, er, at Sikkerhedsrådet beslutter noget andet.
Indtil da er den gældende, og det vil sige, at så længe USA vælger at nedlægge veto mod andre beslutninger - USA har jo som bekendt vetoret i Sikkerhedsrådet - så er man altså i en situation, hvor besættelsen kan fortsætte i evig tid.
Jeg kan godt forstå, at Venstres ordfører ikke ville forholde sig konkret til, om det er et dokument, som man synes er særlig smart formuleret.
Et andet fundamentalt spørgsmål, som man måske skulle stille sig, er: Hvad går besættelsen så ud på?
Hvorfor bliver besættelsen gennemført?
Hvad er formålet?
Der var jo engang, at det hed sig, at formålet med denne her krig var at få afvæbnet Irak med hensyn til masseødelæggelsesvåben.
Nu kan vi forstå, at det ikke længere er helt så vigtigt.
Senest har Straw, den engelske udenrigsminister,
udtalt, at det ikke er afgørende vigtigt.
Og vi har jo også set en række ledende amerikanere, der faktisk nedtoner det aspekt og siger: Nå, jamen det dér med masseødelæggelsesvåben var jo ikke det, det handlede om.
Det handlede jo om regimeforandring, at få et nyt regime.
Og det har man jo fået.
I hvert fald er det på plads på nuværende tidspunkt at gøre to ting klart: for det første at den argumentation, der blev brugt om, at Saddam Hussein var klar til at bruge masseødelæggelsesvåben, jo har vist sig at være forkert.
Masseødelæggelsesvåbnene blev ikke brugt.
Det kan være, at man et eller andet sted finder nogle busser eller nogle specielt indrettede biler.
Men de beviser, som blev fremlagt i Sikkerhedsrådet som begrundelse for krigen, har vist sig ikke at være korrekte.
Det er jo i det hele taget problemet, at de ting, der er blevet fremlagt, kan man ikke stole på.
Vi husker alle sammen den røde linje - alle fjernsynsseere kunne følge det - omkring Bagdad, som Republikanergarden gemte sig bag, og lige så snart koalitionens styrker trængte ind, så ville Saddam Husseins styrker udløse giftgasangreb.
Koalitionens styrker brød den røde linje, og hvad blev der af giftgasmodangrebene?
Ingenting.
Den røde linje var fup, præcis ligesom en række af de beviser, herunder beviser på, at Irak var i gang med at udvikle atomvåben, var konstruerede beviser, hvorom FN åbent har måttet sige, at der var tale om totale falsummer. Det vil sige, at der altså er andre årsager til det her.
De ting, der er blevet hævdet var årsagen, har vist sig ikke at være årsagen.
Hvad er så årsagen?
Ja, det er klart, at det ved vi ikke.
Vi har nogle formodninger.
Vi havde, før krigen startede, formodningen om, at det her handlede om at få fat i Iraks olie.
Naturligvis ikke på den fladpandede måde, at man vil tage ned og sætte en hane på Iraks olie og så transportere det i store supertankere over til USA og ikke give irakerne en krone.
Naturligvis laver man det da ikke på den måde.
Man laver det på den måde, at man siger: Iraks olie skal selvfølgelig komme Iraks folk til gode.
Irak kan få lov til at betale deres udgifter ved hjælp af indtægterne fra deres olie.
Så laver man et særligt firma, som amerikanerne har totalt kontrol med, som skal bestemme, hvad der skal købes, og til hvilken pris det skal købes.
Så kan man så på den måde selvfølgelig føre en række pengesummer over i amerikanske firmaer.
Og vi snakker jo ikke om småpenge, når vi snakker genopbygning af Irak; vi snakker om virkelig store penge.
Problemet er, at de, der undersøger det, f.eks. Poul Nielson, der er nede at se på det, siger, at det er det, det handler om.
Hvorimod de, som ikke undersøger det og ikke ser på det, affærdiger det som rent tankespind.
Hvad er der risiko for, at der kan ske nu?
Men når vi har set, hvordan retten til at skyde på ubevæbnede demonstranter er blevet anvendt og er blevet anvendt i de første dage af besættelsen, så kan man jo frygte, at det her kan blive brugt på en måde, som er fuldstændig uacceptabel.
Vi så jo, hvordan demonstrationer mod den amerikanske besættelse blev mødt af bevæbnede amerikanske soldater, som ved tre tilfælde dræbte et større antal demonstrerende.
Det er den slags ting, som vi finder fuldstændig uacceptable, og det er den slags ting, Danmark de facto bliver medansvarlig for.
Derfor må vi jo også stille os selv det spørgsmål, og alle folketingsmedlemmer må stille sig selv det spørgsmål: Hvis nogle af familiemedlemmerne til de civile demonstranter, der er blevet dræbt, siger til sig selv: Det her vil vi ikke acceptere.
Vi vil ikke acceptere, at vores land er besat af andre.
Vi indleder en væbnet kamp mod besættelsesmagten, og det f.eks. også går ud over danske soldater, hvad er så holdningen?
Er holdningen så at fordømme dem, som kæmper for deres land, kæmper for deres frihed?
Er det holdningen? Jeg synes, der er en række ting her, som overhovedet ikke er gennemtænkt, og hvor man i virkeligheden fra folketingsflertallets side sætter de danske soldater i en fantastisk udsat situation uden at have gennemtænkt tingene.
I virkeligheden synes jeg, at det er svig over for de danske soldater, der bliver sendt ud med en så uklar tekst, som der her er tale om.
Det er jo sådan, og det har Udenrigsministeriets Folkeretskontor jo også understreget, at der for den irakiske civilbefolkning ikke ligger nogen som helst forpligtelse til at adlyde besættelsesmagten.
Et besat folk har selvfølgelig retten til at gøre modstand mod det, som de opfatter som en besættelsesmagt.
Afslutningsvis vil jeg bare sige, at denne her dag altså bliver dagen, hvor det danske Folketing beslutter, at Danmark skal blive en besættelsesmagt i Irak.
Vi beklager det meget.
Vi mener, det er ugennemtænkt.
Vi mener, at der er risiko for, at det kan få alvorlige følger, og derfor vil Enhedslisten stemme imod denne beslutning.