Holger K. Nielsen (SF), 1999-04-16:
For 3 uger siden gik NATO i krig.
Hvad der for 50 år siden var en ren forsvarsalliance, da man dannede NATO,
er i dag blevet en militæralliance, som er gået i krig imod et andet europæisk land uden et FN-mandat og kun med det mandat, at NATO selv mener, at det er nødvendigt med en militær indsats.
Vi kender alle baggrunden.
Efter afslutningen af krigen i Bosnien er undertrykkelsen taget til med overgreb, etniske udrensninger, fordrevne mennesker, og hvad vi ellers kender af djævelskab i hele Balkantragedien.
Som en konsekvens af den serbiske undertrykkelse er der sket en tiltagende radikalisering af den albanske befolkning, hvor moderate albanere som Rugova har tabt indflydelse til mere yderliggående kræfter i UCK.
Det er indlysende, at denne radikalisering yderligere har skærpet konflikten.
NATO startede bombardementerne efter sammenbruddet i Rambouilletforhandlingerne.
Den albanske delegation havde skrevet under, men da den serbiske ikke ville acceptere den militære del, blev NATO fanget af sin egen retorik.
Truslen om bombardementer havde hængt over hovedet på serberne siden sidste efterår.
Nu måtte den realiseres - af hensyn til NATO's troværdighed, som det blev fremført.
Retorikken blev gradbøjet: Det er ikke nogen krig, men kun en operation i en humanitær indsats.
At den humanitære situation ville blive forværret, burde have stået klart dengang.
I dag, 3 uger senere, ved vi bedre. Der er fortsat en del mystik omkring Rambouilletforhandlingerne.
Et af de dunkle punkter er, om der fra Vestens side blev vist tilstrækkelig fleksibilitet med hensyn til den fredsbevarende styrke.
Det må stå klart, at det under alle omstændigheder ville være svært for serberne og russerne at acceptere en ren NATO-styrke på deres territorium.
Når det så siden er kommet frem, at NATO ville få vidtstrakt kompetence til at manøvrere i hele Serbien,
Hvis Vesten mener, at det vil give for stor ustabilitet i hele regionen at give selvstændighed til kosovoalbanerne, så må man sige det.
Det sætter alle mulige negative reflekser i gang, ikke bare hos serbere, men også hos makedonere, hos andre i hele regionen, når den uklarhed ligger der.
Og det giver nogle forventninger hos UCK, som måske på kort sigt kunne sikre deres støtte, men som under alle omstændigheder ville give problemer på længere sigt.
Mere og mere tyder på, at stærke kræfter i NATO ville starte disse bombardementer af hensyn til NATO's troværdighed.
Vi har hele tiden advaret.
Allerede dengang påpegede vi, at bombardementerne ville gå ud over de flygtninge, man ville hjælpe.
Det tør siges, at vi har fået ret i denne forudsigelse.
Alle vestlige journalister blev udvist.
Der blev fri plads for de serbiske mordere til at gå i gang med den største etniske udrensning, vi har set siden Anden Verdenskrig.
Vi har set billederne af de fortvivlede mennesker.
Vi har set den umulige situation for de hundredtusindvis af flygtninge, som er fordrevet til nabolandene, og vi ved, at der findes en endnu værre situation for de internt fordrevne flygtninge.
Vi siger ikke, at det er NATO, der er årsag til denne humanitære katastrofe.
Vi siger, at der gennem bombardementerne er givet fri mulighed for, at de mest bestialske kræfter i Serbien er kommet til udfoldelse.
Dertil kommer, at det serbiske styre med Milosevic er blevet styrket gennem NATO-angrebet.
Der findes bogstavelig talt ikke længere nogen opposition i Serbien.
Der er blevet en national samling, ikke mod Milosevic, men imod Vesten.
Hvis man skal svække eller vælte Milosevic, er det i sidste ende kun den serbiske befolkning, der kan gøre det.
Og jeg er helt enig med dem, der siger, at vi i så fald burde have støttet den serbiske opposition på et meget tidligere tidspunkt.
Vi burde have været meget mere opmærksom på de muligheder, der kunne ligge i at styrke den opposition, der trods alt var til Milosevic, men som efter alt at dømme ikke længere er der.
Vi står altså i en situation, hvor bomberne ikke har tvunget Milosevic til at acceptere fredsaftalen, hvor han i stedet for har fået rum til at gennemføre den mest omfattende etniske udrensning siden Anden Verdenskrig, hvor han er blevet styrket internt i Serbien, hvor russerne i stadig større omfang er kørt ud på et sidespor, ud af den konstruktive rolle, de faktisk spillede i Paris, og hvor Vestens manglende evne til at håndtere flygtningesituationen giver risiko for en humanitær katastrofe og samtidig giver ustabilitet i nabolandene.
Hele NATO's strategi er bygget på en forudsætning om, at Milosevic ville give sig efter de første bomber.
Man har fejlkalkuleret.
Men det kan udvikle sig til en katastrofe, hvis man yderligere fejler ved at starte en landkrig.
Det er lidt uklart, hvad der egentlig menes, når man diskuterer landkrig. Stort set alle, også her i Folketinget, er vel
enige om, at man er nødt til at sætte en fredsbevarende styrke ind til sin tid - forhåbentlig inden så længe, men i hvert fald til sin tid.
Noget andet er de andre meldinger, som bl.a. statsministeren var ude med tidligere på ugen, hvor der er en teori om, at man kan svække serberne militært gennem bombardementerne og så i allersidste fase, hvor serberne er svækket, lave en forholdsvis begrænset landoperation.
Jeg tror i og for sig, der er mange, der tænker sådan.
Hvis man forestiller sig et bombardement, der varer måneder, for at svække serberne militært, så vil situationen for kosovoalbanerne blive helt, helt håbløs, mere håbløs, end den er i øjeblikket.
Dertil kommer, at det er naivt at forestille sig en begrænset landkrig.
Serberne kender det her terræn.
De har kæmpet tidligere imod tyskerne.
Der er traditioner for at kæmpe imod en stor overmagt.
Hvis man tror, det kan gøres ublodigt, uden store tab, som en lille begrænset operation, så er man naiv. Derfor er der ingen vej uden om en diplomatisk løsning.
Det er svært.
Det kan forekomme umuligt, men det militære alternativ er endnu mere umuligt.
Der er politiske initiativer i gang.
Det er positivt.
Tyskland har fremlagt et fredsudspil; der var et EU-møde tidligere på ugen; FN's generalsekretær er i aktion
og vigtigst: Noget tyder på, at russerne igen er kommet med i et positivt medspil.
Men et af de vanskelige punkter i forhold til russerne er, som jeg tidligere har været inde på under debatten her, sammensætningen af den fredsbevarende styrke.
Jeg vil godt sige det så klart, som det kan siges: En sådan fredsbevarende styrke skal selvfølgelig kunne fungere, men det er helt, helt håbløst at forestille sig, at det er NATO, der skal stå for det.
Alene af den grund ville det være umuligt at forestille sig, at der kan skabes tillid til, at NATO kan spille rollen som fredsbevarende styrke.
Når dertil kommer, at det er anstødsstenen i forhold til russerne - og formentlig også til serberne, men i hvert fald til russerne, som er nøgleaktørerne i det her, så bliver man nødt til at være fleksibel dér.
Dér bliver vi nødt til at være fleksible.
Dér bliver vi nødt til at sige, at en politisk aftale er vigtig.
Der skal være en fredsbevarende styrke, men det kan ikke være en NATO-styrke.
Men o.k., de politiske initiativer er vigtige.
Vi støtter dem, og derfor håber vi på, at der kan komme en diplomatisk løsning på det her.
Jeg vil godt fremsætte følgende forslag til vedtagelse her i Folketinget:
I en politisk løsning skal der i særlig grad lægges vægt
på, at - der skal etableres en øjeblikkelig våbenhvile, hvor Serbien trækker alle militære og paramilitære styrker ud af Kosovo, hvor NATO standser bombardementerne, og hvor UCK stopper alle militære aktiviteter, - der indledes straks en humanitær indsats i forhold til de internt fordrevne flygninge i Kosovo, - det skal i en fredsaftale sikres, at alle fordrevne kosovoalbanere kan vende tilbage i fuld tryghed, - i forlængelse heraf indsættes en egentlig fredsbevarende styrke sammensat med bred accept, - i forhandlingerne om Kosovos fremtidige status etableres en udbygget selvstyreordning inden for den jugoslaviske føderations rammer, og - der forberedes en langsigtet plan for den økonomiske udvikling og politiske stabilitet i Sydøsteuropa.«