Marianne Jelved (RV), 1998-01-27:
Mange er formentlig blevet klogere af Undersøgelseskommissionens beretning, bl.a. jeg selv.
Forventningerne til grundlaget for aktiebyttet er ikke blevet indfriet.
Den Danske Bank har åbnet for en drøftelse af spørgsmålet om økonomisk kompensation.
Finanstilsynet har gjort erfaringer, der bidrager til, at man fremover vil være bedre til at håndtere sådanne situationer.
Også set i bakspejlet var samordning af de to banker den rigtige løsning.
Heldigvis da, det er jo det, der tæller i historiens lys.
Det er vigtigt at understrege, at tabene - og dermed gældsproblemerne - ville have været væsentlig større uden en samordnet løsning af bankproblemerne.
De færøske banker kunne ikke bare lukke.
De ville have trukket det færøske erhvervsliv med sig i afgrunden.
Beretningen gengiver citater side 816-820 fra rapporter fra Det Rådgivende Udvalg vedrørende Færøerne op gennem 1980'erne.
Citaterne tegner et billede af en økonomi, der kørte med fuld fart ud over afgrunden under fuld opmærksomhed vel at mærke.
Min hensigt er ikke at kritisere den tidligere regering for at lade stå til.
Tværtimod vil jeg rose den for at have lagt sporet til det, der blev genopretningen af den færøske økonomi.
Genopretningen baserer sig på den gældende arbejdsdeling inden for rigsfællesskabet.
Statsministeriet og Danmarks Nationalbank har ansvaret for pengevæsenet på Færøerne, medens Finanstilsynet varetager tilsynet af bankerne inden for den gældende færøske banklovgivning.
Færingerne har ansvaret for den økonomiske politik på Færøerne, herunder erhvervsøkonomien og eventuel offentlig støtte til virksomheder som f.eks. pengeinstitutter.
Principperne for den danske støtte blev fastlagt ved den første redning af Sjóvinnubanken i oktober 1992.
Statslån som hjælp til selvhjælp, en finansieringsfond til afpolitisering af bankdriften og økonomisk rådgivning fra Den Internationale Valutafond.
Der var ingen vej uden om offentlige midler.
Også her blev sporet lagt af den tidligere regering.
Det må Venstres formand også erkende, og jeg har heller ikke hørt ham anvise nogen anden løsning.
Det blev lagt til grund, at de offentlige midler i sidste instans måtte betales af Færøerne, da færingerne ikke betaler skat til Danmark.
Samtidig bør bankdrift ikke politiseres, og derfor var det en rigtig idé at lade Finansieringsfonden stå for ejerskabet.
Nogle vil mene, at færingerne var nærmest til at vide, hvordan det stod til med deres økonomi.
Beretningen viser imidlertid, at kommunikationen mellem regeringen og det færøske landsstyre ikke har været tilfredsstillende.
Samtidig fremgår det dog også, at man på Færøerne godt var klar over de grundlæggende problemer i banksektoren.
Således fremgår det side 377 i beretningen, at den daværende lagmand og finansminister i oktober 1992 blev orienteret om, at tabene i Sjóvinnubanken kunne løbe op til 1,5 mia. kr., hvad de siden gjorde.
Lad mig også citere fra siderne 713 og 714.
Her kan man finde sætninger med følgende indhold: »...er landsstyret især bekymret om den finansielle situation hos bankerne.«
Og videre: »Endvidere er landsstyret bekymret for, at de faldende indkomster og ejendomspriser kan forværre problemerne hos bankerne«.
Der er altså ingen tvivl om, at færingerne vidste, hvad vej det gik med bankerne, herunder Færøbanken, allerede inden aktiebyttet.
Jeg siger ikke dette for at fjerne opmærksomheden fra de fejl, der er begået, men for at understrege, at sagen er mere kompliceret, end mange løsrevne citater lader ane, og fordi det er vigtigt for at forstå forløbet omkring det afgørende problem i den færøske banksag, nemlig forholdet mellem bankerne, der som sagt tidligt var på bordet.
»Hvis den danske stat hjælper Sjóvinnubankin, vil man af konkurrencehensyn efterfølgende være moralsk forpligtet til at bistå Fóroya Banki, såfremt aktionærerne anmoder herom.«
Citatet er fra Færøgruppens første rapport, side 337 i beretningen, og beslutningsgrundlaget for VK-regeringens stillingtagen i den første bankredning i oktober 1992.
Jeg skal selvfølgelig heller ikke her kritisere den tidligere regering for at have tænkt over de mere langsigtede konsekvenser af dens beslutninger.
Her er bankberetningen en hjælp til at genopfriske den borgerlige oppositions erindring om sine egne analyser, der også her lagde det spor, vi senere fulgte.
Skulle vi have afvist Den Danske Banks henvendelse,
Kunne regeringen i lyset af de store negative konsekvenser af en hurtig neddrosling af Færøbanken have løbet risikoen og have testet Den Danske Banks vilje til at blive eller trække sig ud?
Endelig skal man ikke glemme, at begge banker kraftigt sanerede deres udlån.
Herved konkurrerede de priserne på realiserede aktiver ned, så det truede ellers sunde forretninger.
Den færøske økonomi er domineret af fiskeri, og her var saneringen af lån kraftigst og en samordnet strukturtilpasning derfor påkrævet. Disse forhold begrundede aktiebyttet, og det gør de stadig.
Men køberne af aktiemajoriteten i Færøbanken måtte forvente at få en bank, der opfyldte banklovens solvenskrav. Og i lyset af Den Danske Banks tilkendegivelse måtte der også forventes en hensættelsespolitik, der var på linje med Sjóvinnubankens.
Det var den ifølge beretningen ikke, og dermed var grundlaget for aktiebyttet ikke godt nok. Som det er normalt ved krisesituationer på det finansielle område har Finanstilsynet været inddraget i processen med at finde løsninger på bankkrisen på Færøerne.
I den konkrete sag
har Finanstilsynet ifølge beretningen ikke varetaget sin rolle, især vedrørende aktiebyttet, tilfredsstillende.
I beretningen peges bl.a. på, at Finanstilsynet på grund af en utilstrækkelig præcisering har kunnet opfattes som garant for, at forhandlingsresultatet kvalitativt svarede til sædvanlig standard for bankoverdragelser efter going concern-princippet i modsætning til overdragelse af et nødlidende pengeinstitut, og det er selvfølgelig beklageligt.
Samtidig vil jeg dog gerne slå fast, at beretningen ikke tegner et sort-hvidt billede af Finanstilsynets rolle i den samlede Færøbanksag.
Det fremgår således, at det var Finanstilsynet, som for alvor slog alarm over for den daværende regering på baggrund af krisen i de færøske banker.
Det er min opfattelse, at Finanstilsynet generelt har fungeret og fungerer godt.
Man må ikke glemme, at de første år i 1990'erne var meget hede for den finansielle sektor.
Beretningen kommer også ind på Finanstilsynets hensættelsespolitik i de to færøske banker, og det er vigtigt at slå fast, at det grundlæggende er ledelsen i det enkelte pengeinstituts ansvar, at der foretages tilstrækkelige hensættelser.
Det er Finanstilsynets opgave at føre tilsyn med, at det sker, og at tilsynsopgaven løses med påpasselighed.
Et spørgsmål, der i denne sammenhæng rejses i beretningen, vedrører overholdelse af bestemmelserne om tavshedspligt.
Det må vi selvfølgelig se nærmere på.
Udviklingen i de færøske banker er blevet fulgt tæt af Finanstilsynet siden 1992, bl.a. blev der fra 15. marts 1993 krævet særlige indberetninger fra Færøbanken, kvartalsregnskaber og daglige likviditetsoversigter.
Tilsynet med pengeinstitutter foregår dels ved inspektion af institutterne, dels ved overvågning af institutterne i perioderne mellem tilsynets inspektioner.
Det sidstnævnte baseres dels på de periodiske indberetninger fra institutterne, herunder årsregnskab og revisionsprotokoller, dels på lovgivningens krav om særindberetninger.
Tilsynets inspektionsprogram fastlægges for et år ad gangen med mulighed for efterfølgende revision.
Det fremgår af beretningen, at der allerede fra starten af 1993 var planlagt ekstraordinære undersøgelser både af Færøbanken og Sjóvinnubanken i eftersommeren 1993.
Begge banker var som bekendt blevet undersøgt i eftersommeren 1992. Der blev sidst i juni 1993 indkaldt materiale til brug for undersøgelserne, da planlagte undersøgelser kræver et længere forarbejde.
Undersøgelsen i Færøbanken fandt sted fra den 13. til 21. september 1993 og undersøgelsen i Sjóvinnubanken fra den 13. til 23. september 1993.
Finanstilsynet kan naturligvis ikke aftale sig ud af sin lovpligtige tilsynspligt.
Det, der var aftalt, jf. 26. maj-brevet fra Finanstilsynet til Finansministeriet, vedrørte ikke Finanstilsynets almindelige undersøgelsesvirksomhed, men alene forberedelsen af samtalerne den 28. maj med Færøerne.
Der er i øvrigt ikke nogen forbindelse mellem 26. maj-brevet og telefonsamtalen den 22. april mellem Finanstilsynets daværende direktør og finansministeren.
Når Nationalbanken stillede en likviditetsgaranti, var der efter Finanstilsynets opfattelse grundlag for at give dispensation for likviditetskravet, hvis dette skulle have vist sig at blive nødvendigt.
Jeg vil gerne fremhæve, at der gennem de senere år er gennemført en række foranstaltninger, som har bidraget til at gøre Finanstilsynets arbejdsgange og tilsynslovgivning bedre, og jeg har i mit talepapir til PØ-udvalget, der er sendt over, detaljeret redegjort for dette.
For det første er der vedrørende Finanstilsynets organisation gennemført forbedringer i ansvars- og kompetencefordelingen.
For det andet har Finanstilsynet fået tilført flere ressourcer, og der er via lovgivning gennemført en lang række moderniseringer af tilsynsredskaberne.
For det tredje er den tidligere færøske banklov fra 1930 blevet afløst af en mere tidssvarende lovgivning i juli 1993 på Færøerne.
For det fjerde er et lovforslag på trapperne, og det tilvejebringer et bedre beredskab til at håndtere pengeinstitutkrisen.
Det er min konklusion, at der siden 1992-93 såvel i Danmark som på Færøerne er gennemført vigtige forbedringer af tilsynsredskaberne.
Finanstilsynet har endvidere siden de mange bankkriser, der var dagens virkelighed i begyndelsen af 1990'erne, skærpet påpasseligheden i deres arbejde.
Der er således efter regeringens vurdering ikke behov for at foretage nye store omorganiseringer i Finanstilsynet.
Men jeg og Økonomiministeriet vil nøje overveje de forhold, som beretningen belyser, og tage de fornødne skridt.
Jeg har bl.a. i sinde at klargøre procedurerne for tilsynets involvering i situationer, der ligger uden for den sædvanlige tilsynsvirksomhed.
Den færøske banksag blev løst rigtigt, men der har været fodfejl undervejs.
Den rigtige løsning afspejler sig i, at den færøske økonomi nu er i god gænge, men man skal passe på ikke at skabe økonomisk ubalance igen.
Ingen forestiller sig dog, at det går lige så galt en gang til.
Færingerne har nok også lært af erfaringerne.