Jette Gottlieb (EL), 1999-10-28:
Det bliver ofte glemt i debatten om de ældres forhold, at ældre er lige så forskellige som resten af befolkningen.
Bare fordi man bliver gammel, bliver man jo ikke nødvendigvis hjælpeløs, men sådan som den offentlige debat har været i lang tid, får man nemt det indtryk, at Danmarks ældre er en trussel mod vores fremtidige eksistens.
Udtryk som »ældrebyrden« eller »ældrebomben« er blevet en del af sproget her sidst i 1990'erne.
Hvis man ikke kender til lovgivningen, eller hvis man ikke er så heldig at have ældre i sin omgangskreds, kan man komme til at sidde tilbage med et billede af krævende borgere, der, lige så snart de når folkepensionsalderen, forventer at blive vartet op i alle ender og kanter.
I Finansministeriets egen redegørelse ses det, at der ikke bliver flere ældre de næste 20 år, end der var fra 1960 og frem til 1980.
Vi har altså ikke noget at frygte.
Tværtimod skulle vi hellere tage at glæde os over alle de dejlige bedstemødre og oldeforældre, der vil berige ikke mindst vore børns dagligdag, og vi håber vel også alle sammen på at blive ældre, uden at vi samtidig skal føle os skyldige.
Al den snak om den grå trussel startede med et par unge DSU'ere med rundsave på ærmerne.
Den bredte sig så langt ind
i regeringspartierne og endte foreløbig som et tema på LO's kongres.
Det er rent faktisk åbenbart lykkedes at vildlede en stor del af dem, der plejer at kæmpe for vores fælles velfærd og solidaritet.
Det er lige præcis det, der skaber usikkerhed om, hvad det er, der er basalt ved vort velfærdssamfund, det er det, der skaber usikkerhed om regeringens hensigter, og det er derfor, det vil være så vigtigt at få slået fast, at der ikke er flertal i Folketinget for brugerbetaling på hjemmehjælpen.
Derfor er det nødvendigt med et forslag til vedtagelse som det, der er fremsat. Sidste år blev et rædselsår for de borgere, der ikke længere selv kan klare de praktiske gøremål i deres husholdning.
Den praktiske hjemmehjælp blev i mange kommuner skåret helt væk.
Aften efter aften kunne man i fjernsynet se indslag med gamle mennesker med rollator og andre hjælpemidler, der havde fået frataget deres hjælp, og mange borgere blev rystede.
Vi kunne alle sammen identificere os med situationen.
Vi ved godt, at det ikke er i alle kommuner, det foregår, men de steder, hvor det foregik, gav det genlyd.
Nogle forsikringsselskaber vejrede morgenluft.
Skrækken for at ende i sit eget skidt og møg skulle bruges til at sælge plejeforsikringer.
Men bestemmelserne i lov om social service i afsnittet om praktisk og personlig bistand er jo meget klart.
Det er klart, at man skal have hjælp til det, man ikke selv kan, at hjælpen skal gives som hjælp til selvhjælp, og at den derfor skal være så rigelig, at hjemmehjælperne har tid til at inddrage klienten i løsningen af opgaverne.
Men reglerne kan jo meget nemt blive som elastik i metermål, og det er det, der sker i øjeblikket.
Så stort et spillerum mener vi ikke at det kommunale selvstyre skal have på hjemmehjælpsområdet, for så bliver det jo en direkte trussel mod den retssikkerhed, som vi mener er så vigtig.
Derfor har Enhedslisten ved flere lejligheder også foreslået, at det individuelle skøn minimeres til fordel for større retssikkerhed.
Vi synes, der er behov for en definition af de basale ydelser, som skal være standardsortiment i hver eneste
kommunes hjemmepleje
; de ydelser, man skal have ret til, hvis man ikke selv eller ens ægtefælle kan udføre opgaverne.
Det er tilsyneladende nødvendigt at kæmpe for det, sådan som det er foregået i det sidste år, hvor selv ministeren har følt sig kaldet til at lave hyrdebreve for at få kommunerne til at overholde loven.
Men det er jo ikke et ambitionsniveau, der er højt nok, og hvis man ser på f.eks. boligsituationen, er der oplagte begrundelser for forbedringer.
Det har længe været et kodeord, at man skulle være
længst muligt i eget hjem, og den oprindelige intention var formodentlig helt i orden
Man skulle udvikle den kommunale hjemmepleje således, at den kunne tage hånd om borgernes behov døgnet rundt.
Ingen skulle tvinges til at flytte fra de vante omgivelser til plejehjem.
Hvis det skulle udføres på en ordentlig måde, skulle det jo være sådan, at det var den ældre, der visiterede sig selv til en plejebolig.
Hvis den ældre selv definerer et ønske om og behov for at bo under den tryghed, en plejebolig kan være, så er der garanteret god grund til det, uanset om den ældre ønsker en plejebolig af helbredsmæssige årsager, eller fordi vedkommende føler sig ensom og utryg.
Visitationsregler er i den forbindelse fuldstændig overflødige.
Det er garanteret ikke sådan, at de ældre vil stå i kø for at få en plejebolig, hvis man giver dem frit valg, for de fleste vil helst blive i vante omgivelser.
Men her er et oplagt område, hvor der er behov for store forbedringer.
Det, der har været i centrum i den debat, der er foregået indtil nu, er imidlertid de fuldstændig basale ting.
Det er retssikkerheden i systemet, og det er spørgsmålet om egenbetaling, og derfor har det været så vigtigt for os her i denne debat at slå fast, at der i dette Folketing ikke er flertal for egenbetaling på hjemmehjælpsområdet.