Jytte Andersen (S), 1998-04-28:
Vi har jo flere gange ud over den debat, vi har haft de sidste par timer, her i Folketinget drøftet forholdene, herunder boligsituationen, for de socialt udstødte grupper: sindslidende, stofmisbrugere, hjemløse m.fl. Samtlige partier stod bag en dagsorden i forbindelse med en forespørgselsdebat helt tilbage i 1992.
Dagsordenen pålagde den daværende regering at udvikle sociale boformer og sikre åbne være- og omsorgssteder, midlertidige botilbud til hjemløse, aktivitetstilbud, ordninger med kontaktpersoner og opsøgende arbejde med henblik på at etablere varige løsninger for denne gruppe.
Regeringen har siden 1993 lagt meget stor vægt på at forbedre vilkårene for de svage grupper, ikke mindst på boligsiden.
Dagsordenen fra 1992 er fulgt op med mange forskellige initiativer fra regeringens side.
Det drejer sig både om sikring af flere og mere varierede boformer, støttepersonordninger og andre tilbud, som er af betydning
for de svageste grupper i dagligdagen
Socialministeriets række af puljeordninger har medvirket til at udvikle disse tilbud, og en række af de tilbud og initiativer inden for boliglovgivningen, jeg allerede fremhævede under forespørgselsdebatten for lidt siden, åbner faktisk en lang række muligheder, som også kan være anvendelige i forbindelse med nogle af de ønsker, der ligger i SF's beslutningsforslag.
Det første forslag, SF stiller, er en opfordring til at sikre, at eksisterende egnede boliger til disse grupper ikke forsvinder gennem nedlæggelse og sammenlægning, samt at der oprettes et konkret antal boliger til de vanskeligt stillede grupper.
Jeg er meget enig i SF's ønske om, at der skal sikres en bedre boligmæssig situation for de svage grupper, og regeringen har derfor også indført muligheden for at etablere bofællesskaber. Med de ændringer i lov om almene boliger, der trådte i kraft den 1. januar, er det blevet nemmere at etablere bofællesskaber for alle, der måtte ønske denne boform, herunder også de svageste grupper.
Bofællesskaber kan etableres som individuelle bofællesskaber - typisk med fælles opholdslokale, men sådan at hver beboer har sin egen selvstændige bolig med eget køkken - og de kan også etableres som kollektive bofællesskaber, hvor beboerne deles om et fælles køkken.
Bofællesskaber kan etableres i bebyggelser side om side med andre boligformer.
Et meget væsentligt element, som jeg synes bør trækkes frem i denne sammenhæng,
er sikring af beboerindflydelsen - også når det drejer sig om at skabe mulighed for de svageste grupper med hensyn til en mere mangfoldig boligsammensætning.
Under Folketingets behandling af lovforslaget om bofællesskaber tog Boligministeriet initiativ til at nedsætte
en arbejdsgruppe med deltagelse af Socialministeriet; denne gruppe skulle især se på mulighederne for at etablere bofællesskaber for særlig udsatte grupper, ikke mindst de hjemløse.
I arbejdsgruppens redegørelse, der blev sendt til Boligudvalget og Socialudvalget den 28. november sidste år, gennemgås mulige barrierer for etablering af bofællesskaber for de særlig udsatte grupper, og redegørelsen indeholder også en række forslag, der skal mindske de eksisterende barrierer.
Et af forslagene var at informere om de nye muligheder, og dette skete i januar 1998, hvor der blev udsendt et informationshæfte til alle kommuner og amtskommuner og alle, der i øvrigt beskæftiger sig med dette område.
Et andet af redegørelsens forslag var et forsøg med medfinansiering af den kommunale og amtskommunale grundkapital ved etablering af bofællesskaber for udstødte grupper, og ministeriet og jeg selv vil derfor se positivt på ansøgninger om forsøg, hvor f.eks. flere kommuner går sammen om betaling af den kommunale grundkapital.
Lovgivningen giver tillige kommunerne mulighed for betydelig indflydelse på anvisning af bolig i det almene boligbyggeri til løsning af påtrængende boligsociale opgaver, og som vi var inde på i den debat, vi netop har haft, er der også mulighed for forsøg i forbindelse med anvisning og udlejning og for at etablere deciderede udviklingsprojekter. Dette giver og sikrer faktisk endnu en mulighed, som jeg finder væsentlig, når det gælder om at skabe mangfoldighed i boligområderne, så det også kan være attraktivt at bo der for de svage grupper, og netværket i øvrigt er tilstrækkelig stærkt, så der også er et solidarisk fællesskab.
Kommunen har pligt til at løse sine boligsociale opgaver, og boliglovgivningen rummer mange muligheder for at sikre boliger til de svageste grupper.
Hertil kommer Byudvalgets mange initiativer, hvor jeg blot skal nævne og fremhæve beboerrådgivernes rolle.
De er jo en slags brobyggere, støttepersoner, der forebygger med hensyn til sociale problemer, både i selve boligområdet og over for andre beboere i lokalområdet.
Det er faktisk min opfattelse, at Byudvalgets arbejde har medvirket til at afdæmpe og løse nogle af de eksisterende sociale problemer i boligområderne
, og jeg er også ret overbevist om, at de boligsociale aktiviteter kan forebygges, så midlertidige problemer for enkelte beboere ikke vokser sig store og uoverskuelige. Når det så er sagt, må jeg medgive, at en generel boligsocial politik ikke automatisk kan løse alle de problemer, som de svageste grupper måtte stå over for.
Skal man virkelig hjælpe f.eks. de sindslidende og misbrugerne, kræver det helt særlige og målrettede indsatser, og i forbindelse med Byudvalgets arbejdsområde må man sige, at det er karakteriseret ved en mere tværgående indsats.
Når vi taler om at forbeholde et antal boliger for de svageste grupper, er det samtidig vigtigt at være opmærksom på, at beslutningen om, hvor mange og hvilke typer boliger der skal etableres, er lagt ud til den enkelte kommune og den enkelte amtskommune.
Decentraliseringen bygger jo netop på, at det er den enkelte kommune, der bedst kan vurdere størrelsen og sammensætningen af den kommunale boligmasse, og dette princip var SF i øvrigt også enig i i forbindelse med decentraliseringen af styringen af det støttede byggeri.
Jeg finder derfor, at de muligheder, der findes i boliglovgivningen, skal udnyttes lokalt på grundlag af de lokale behov, i stedet for at der fra centralt hold skal indføres regler om mærkning af boliger, som specielt er forbeholdt de svageste grupper.
Det andet forslag, SF kommer med, går ud på, at der skal foretages de fornødne skridt til at sikre, at overbelastning af forsorgshjem og herberger ophører ved at etablere
bedre behandlingstilbud til misbrugere og sindslidende.
Gennem lovinitiativer i 1995 og 1996 er nogle af erfaringerne fra puljeordningerne udmøntet i egentlige lovbestemmelser.
Det gælder f.eks. støtte i boligsituationen til personer, der har problemer med at opholde sig i egen bolig, og støtte- og kontaktpersoner for sindslidende.
Til de sindslidende er der via botilbudspuljen siden 1996 blevet oprettet mange botilbud i form at støttecentre, beskyttede pensionater og akutboliger, og flere er undervejs.
Faktisk forventes det, at der er ved at blive etableret 862 pladser mod forventet 639 pladser.
Her vil jeg bare indskrænke mig til at sige, at det jo er et amtskommunalt ansvarsområde, og at der er en meget god og positiv udvikling undervejs.
Men vi vil selvfølgelig gerne i regeringen prøve at kigge på, hvordan man kan forøge standarden de pågældende steder.
Endelig opfordrer man i det fjerde forslag regeringen til at sikre en bedre boligmæssig spredning, og dér vil jeg blot henvise til, at i den nye sociallovgivning og i den nye servicelov er der faktisk ganske mange præciseringer af kommunernes muligheder for at være med til at løfte den opgave, der skal sikre længerevarende botilbud efter bistandsloven. Så på den baggrund er der almindelig anerkendelse til forslagsstillerne for, at de har trykket på et ømt punkt.
Men det er jo også et punkt, som regeringen siden sin etablering i 1993 har arbejdet meget ihærdigt med, og hvor udviklingen faktisk går i den rigtige retning.
Og det gør den jo ikke mindst, fordi de partier, der er med i satspuljeforliget, faktisk også har prioriteret det område.