Margrete Auken (SF), 1998-01-21:
Selv om de synspunkter, jeg kommer med nu, i og for sig har været sagt i løbet af debatten, taler jeg jo ikke bare på egne vegne, men på vegne af et meget stort mindretal i SF's folketingsgruppe, og derfor mener jeg, at jeg fair bør sige de ting, der skal siges fra denne gruppes side.
Diskussionen om lesbiskes og enliges ret til kunstig befrugtning har især kredset om to problemer.
For det første: Er det diskriminerende over for de enlige og lesbiske at nægte dem kunstig befrugtning?
For det andet: Er det skadeligt for et barn at have to mødre?
Til det sidste: De undersøgelser, der findes, viser mig bekendt ikke, at det er specielt negativt for børn at vokse op i et lesbisk parforhold.
Hvordan mennesker indretter sig må i øvrigt være deres egen sag, og hvis de har børn, må det også være deres eget ansvar, medmindre barnet bliver direkte forsømt, og det er i givet fald en helt anden sag.
De lesbiske indretter sig temmelig forskelligt med deres børn, sådan som andre også gør.
Noget af det kan man være meget betænkelig ved, men som lovgivere kan vi ikke blande os; vi kan højst som mennesker have meninger.
Derudover må disse kvinder selv stå til regnskab over for deres børn for deres handlinger og beslutninger.
Personligt kender jeg også adskillige lesbiske, der har været omhyggelige med at inddrage barnets far i dets liv, og sådan mener jeg jo, man i givet fald bør gøre, men også det hører hjemme i den medmenneskelige drøftelse og er ikke et lovgivningsanliggende. Debatten bør tages grundigt.
Det kan vi alle blive klogere af, også os som lovgivere, men vi kan stadig væk ikke gribe ind.
Gør vi det derimod samfundsacceptabelt at eliminere faderen helt eller altså reducere ham til den dér leverandør af et biologisk materiale - for atter at citere
vores sundhedsminister - griber vi altså ind, for så aflaster vi moderen for ansvaret for, at barnet ikke har mulighed for at finde frem til sin far.
Har vi, samfundet, ret til det?
Det er ikke en sygdom at være enlig eller lesbisk, men man får altså ikke børn uden at få fat i en mand so oder so, og det er ikke diskriminerende at fastholde det.
Det er barnet, der har rettigheder, ikke de voksne.
Det er barnet, man kan tage noget fra, og barnet, man kan gøre uret.
Og barnet har ret til at være blevet til af en kvinde og en mand. Det respekterer mange lesbiske også og indretter sig efter det.
De må selvfølgelig være meget omhyggelige med, hvem de beder være far til deres barn, som vi alle må, og hvis de søger faderen i bøssemiljøerne, skal de selvsagt også være ekstra på vagt over for aids, uden at man har ret til at kalde disse miljøer for et gråt marked; men det er også muligt at være omhyggelig og ikke for meget forlangt.
Selve metoden, de benytter ved inseminationen, er til gengæld mindre risikabel, og det er tendentiøst her at tale om køkkenbordsmetoder. Hvis samfundet skal acceptere at inseminere kvinder, uden at der er en mand med, bør et minimumskrav være, at sæddonoren er indforstået med engang at kunne blive opsøgt af sit barn.
I disse situationer er donoranonymiteten altså helt uacceptabel.
Fra adoptivbørn ved vi, hvor vigtigt det er at kunne finde frem til sit ophav, og den viden bør selvsagt også komme børn af enlige og lesbiske til gode.
I FN's børneorganisationer og i en række andre internationale organisationer kan jeg nu høre på det, hr. Baadsgaard læste op af før fra regeringens børneudvalg, at der altså er kritik af, at Danmark tillader anonym sæddonation, og i hvert fald ved jeg, at man i FN har kritiseret os for ikke at have fulgt Sveriges vej og gjort det muligt for et barn undfanget ved insemination senere at kunne finde frem til sin far, idet faderen dog i disse tilfælde ikke kan pålægges forpligtelser af nogen art, og det er jo vigtigt at huske.
Vi har diskuteret spørgsmålet indgående i SF's gruppe, og flere af os er usikre på, om det er en god idé under alle omstændigheder at ophæve anonymiteten.
Jeg er personlig meget i tvivl om, hvad der er bedst for barnet, hvis der vel at mærke er en mand, der vil påtage sig at være far.
Men hvis der ingen mand er, er jeg ikke i tvivl om, at det er et overgreb mod barnet at nægte det adgang til den viden.
Man kan jo ikke skjule for det, at der har været en mand med i spillet, heller ikke selv om den ene af kvinderne måske kalder sig far.
Børn har, og det kan ikke siges for tit, ret til en far, og det gælder altså ikke kun, når der er skilsmisse i farvandet.
Ellers kunne man få den mistanke, at det slet ikke var barnets rettigheder, der var i centrum, men derimod de voksnes, og det kan da vist ikke være vores mening.
Det ville altså være dejligt, hvis fru Vibeke Peschardt hørte efter.
Alt dette med at beskylde så mange af os for diskrimination er groft.
Vi har på stribe været heroppe og sige, at vi ikke har indvendinger mod hverken den lesbiske livsform eller for mit eget vedkommende heller ikke mod lesbiske som forældre.
Det har jeg i hvert fald ikke, og det er for så vidt også det, jeg har hørt fra flere andre.
Men det, der er meget afgørende i denne sammenhæng, er, at det ikke kommer til at flyde frit.
Vi har med lidt forskellig vægtlægning snakket om barnets ret til på en eller anden måde at kende en mand og om de metoder, de lesbiske bruger i dag, hvor jeg stadig synes, det er grove løjer at påstå, at det er uforsvarligt, og at det er køkkenbordsmetoder, samtidig med at man nævner både bager og slagter.
Jeg kender en docent, som har lagt sæd til adskillige børn, jeg kender godt, under meget, meget, meget betænkelige vilkår, og det er da utroligt, man skal bruge sådan nogle udtryk, så der bliver givet indtryk af, at der er noget galt i det, de lesbiske gør.
Det er der ikke, og mange af dem opfører sig utrolig ansvarligt, lige så ansvarligt - ja, måske endda mere - end de fleste af os har gjort.