runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ove Hygum (S), 1999-12-07:
Jeg er jo ikke herre over, om hr. Frank Aaen opfatter det, jeg gav udtryk for, som et tilsagn, men jeg kan sige én ting: Sådan var det ikke ment. Jeg vil i øvrigt gerne udtrykke min forbløffelse over, at vi på det her punkt om genoptjeningen har haft en så intens debat, set i forhold til, at Enhedslisten faktisk har tilsluttet sig den aftale, der er indgået mellem en mindre kreds af partier.
Det tema havde jeg egentlig ikke villet tage op, hvis ikke hr. Frank Aaen havde givet mig anledning til det.
Til hr. Knud Erik Kirkegaard vil jeg sige, at det kan jo ikke skyldes hr. Knud Erik Kirkegaards manglende parlamentariske erfaring, at han har overset, at den aftale, vi lavede sidste år i forhold til 75 pct.s aktivering, gælder for personer, der bliver ledige efter 1. januar 1999.
Så derfor er der ikke noget forunderligt i, at de beregningsmæssige forudsætninger tager udgangspunkt i virkeligheden. Det har hr. Knud Erik Kirkegaard i så mange andre situationer jo understreget vigtigheden af.
Jeg har ikke noget bud på besparelserne i 17 år ud i fremtiden, som hr. Ole M. Nielsen sætter spørgsmålstegn ved.
Men efterhånden som jeg har lyttet til debatten, synes jeg, man skulle vælge sin indfaldsvinkel.
For i det ene øjeblik gives der udtryk for, at det her bliver der nok ikke ret mange der vil benytte sig af, og i det andet øjeblik er man bekymret for, om udgifterne vil svulme.
Jeg tror, man på et eller andet tidspunkt skal vælge, hvad det er, man er mest bekymret for.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-12-07:
Nu ved jeg ikke, hvornår det begynder at blive endeligt, men det kan altså løbe i 17 år i alt.
Men det har man da sikkert foretaget beregninger på.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-07:
Arbejdsministeren henviste, hvis der skulle svares på spørgsmål, til udvalgsbehandlingen.
Det skal nu ikke afholde mig fra at stille tre spørgsmål til arbejdsministeren her, som jeg føler er så centrale, at man også her i Folketingssalen bør have en afklaring af det.
De to af spørgsmålene drejer sig om vurderingen af provenueffekten, eller hvad man nu skal kalde det: mindreudgifter for staten netto, som jo er anslået til 400 mio. kr.
Så er der opstillet nogle beregningsmæssige forudsætninger.
Det er det, som hr. Ole Sohn kalder hvis og hvis og hvis.
Der er en forudsætning, der bygger på, at personer omfattet af ret og pligt til aktivering vil være aktiveret i 58 pct. af tiden.
Undskyld, jeg troede egentlig, vi havde besluttet, at man skulle være aktiveret i 75 pct. af tiden.
Hvad er forklaringen på det?
Jamen undskyld, kunne man virkelig forestille sig, at ingen af de pågældende ville være kommet i job.
Nu kan jeg se, at formanden er utilfreds med, at jeg ikke er gået ned fra talerstolen.
Det gør jeg så, men så har
jeg altså et spørgsmål mere herudover til arbejdsministeren.
Frank Aaen (EL), 1999-12-07:
Et af de emner, vi har diskuteret i debatten, er genoptjeningsret, altså om folk kan have dagpengeret, når de har arbejdet i f.eks. 5 år på lige fod med kollegaen.
Jeg opfattede det sidste fra arbejdsministeren som et tilsagn om, at det spørgsmål kan diskuteres under udvalgsarbejdet.
Ove Hygum (S), 1999-12-07:
Jeg vil takke for de udsagn, der er kommet fra partier, der vil støtte vedtagelsen af dette lovforslag.
Det er jo rigtigt set, som flere peger på, og som det også fremgår af den skriftlige fremsættelsestale, at det jo handler om, at vi forsøger at slå flere fluer med ét smæk. Alle undersøgelser viser, at kommunerne står over for alvorlige rekrutteringsproblemer i de kommende år, og derfor er denne ordning med servicejob en god måde at vende kommunernes og amternes og også statens opmærksomhed over på den arbejdsstyrke, der står til rådighed, som er lidt ældre.
Derudover giver det de mennesker, der har været ramt at
længerevarende ledighed, mulighed for også at anvende disse servicejob som en slags springbræt til andre former for beskæftigelse.
Thorkild B. Fransgaard (FRI), 1999-12-07:
Det er rigtigt, at det ikke lige er de toner, som jeg har givet udtryk for her, vi hører ude i kommunerne.
Ude i kommunerne mangler man arbejdskraft for hele tiden at kunne opfylde det ønske, der er om service.
Det giver jeg fru Anne-Marie Meldgaard fuldstændig ret i.
Men spørgsmålet er, hvor vi skal sætte grænsen for, hvor meget service der skal være.
Men det er jo ikke det, vi skal lovgive efter.
Det, vi skal lovgive efter, er, hvordan hele samfundet skal hænge sammen.
Anne-Marie Meldgaard (S), 1999-12-07:
Ja, det er ikke de signaler, jeg hører i hvert fald, når jeg taler med borgmestre rundtomkring i kommunerne.
Men jeg må så også indrømme, at medlemmerne af Frihed 2000 og vi i Socialdemokratiet må åbenbart komme nogle meget forskellige steder, for ude i forsamlingshusene er det altså ikke de toner, jeg hører fra de mennesker, som vi nu prøver at forsøge at skabe reelle job til.
De siger, at de vil ud af passiv aktivering, og at de ønsker at komme ud på arbejdsmarkedet, og de siger: Hvor er alle de job, som I påstår at de private arbejdsgivere ligesom har til rådighed for os?
Vi kan ikke få øje på dem.
Vi bliver end ikke indkaldt til samtaler.
Derfor synes vi, at vi har en fælles forpligtelse til at være med til at sørge for, at de kan få reelle og varige job i den offentlige sektor og samtidig løse en samfundsopgave på serviceområdet.
Thorkild B. Fransgaard (FRI), 1999-12-07:
Lovforslaget her om, at amter og kommuner kan få et tilskud på 100.000 kr. for hver langtidsledig, de ansætter, altså langtidsledige over 48 år, lyder jo vældig godt, men det er jo en frygtelig farlig vej at komme ind på.
Det vil medføre en eksplosion i antallet af offentligt ansatte, og det er ikke lige det, vi har brug for, tværtimod.
Intentionerne med lovforslaget kan jeg såmænd godt forstå, men konsekvenserne er farlige.
Når først der er skabt et behov inden for det offentlige, ligegyldigt hvor god meningen er, så er det behov umuligt at afskaffe igen.
Alle ønsker jo mere service i det danske samfund.
Det er der ikke noget at sige til, men vi har også ansvar for, hvordan vi skal kunne bære det - hvordan skal erhvervslivet skaffe penge nok til den service?
Derfor mener vi, at det er en fejl, selv om intentionerne som sagt er gode nok.
Men den går ikke.
Vi hører jo hele tiden diskussionen om, at erhvervslivet frasorterer personer over 48 år, når man skal ansætte nogle, eller når man skal afskedige nogle.
Det er der selvfølgelig eksempler på, men generelt er det ikke rigtigt.
Jeg vil sige, at det lovforslag her faktisk for mig at se er diskriminerende over for de mennesker, der er over 48 år.
Tænk at sende det signal ud fra Folketinget: I mennesker, der er 48 år, kan lige så godt forberede jer på, at I ikke mere kan udfylde en plads på arbejdsmarkedet!
Det mener jeg ikke vi kan være bekendt.
Vi i Frihed 2000 er overbeviste om, at man skulle gå den anden vej.
Hvis der måske er nogle over 48 år, der er blevet slidt op eller på anden måde er kommet i klemme, ja, så skal de hjælpes på en eller anden måde, så de kan blive ude på det private arbejdsmarked.
Det her lovforslag vil få nogle konsekvenser ude i fremtiden, som vores samfund ikke har råd til.
Selv om der er et højt ønske om en større service, jamen hvor skal pengene så komme fra til det?
Ja, det er kun ved, at der er så mange som muligt ansat ude i det private.
Jamen hvad gør vi så om 2 år?
Så er det behov jo skabt inden for det offentlige, og som jeg har sagt, det er næsten umuligt at afskaffe et behov, der er blevet skabt.
Vi kan ikke støtte det her lovforslag.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-12-07:
Jeg forstår hr. Ole Sohns spørgsmål sådan, at det står de private frit for at ansætte de mennesker her.
Det er privat, fordi man agerer på den måde, at man ansætter arbejdskraft, når man har brug for den og dermed altså også har råd til at betale den.
Regeringen påstår jo, at der bliver brug for arbejdskraften, og det håber jeg meget passer.
Så til fru Anne-Marie Meldgaard
: Jo, vi vil gerne have udført nogle af de her job i det offentlige, men vi er bare bange for, at det bliver en stabil, en stadig, en vedvarende udvidelse af beskæftigede i det offentlige med det til følge, at man ligesom vænner sig til, at nu er det altså det niveau af antal beskæftigede, man har, og så vil man i løbet af relativt få år igen have brug for flere folk.
Der er altså ikke den samme tilskyndelse til effektivitet i det offentlige system, som der er i det private.
Dér vil arbejdet ligesom udfylde den tid, der er til rådighed.
Det gør det mere i den offentlige sektor end i den private sektor, og det er derfor, jeg er bange for, at det her bliver sådan en langsigtet udvidelse af antal beskæftigede i den offentlige sektor.
Det er det, jeg frygter, så jeg mener faktisk, at forsøgsperioden er for lang.
Jeg mener, at den skulle være 2 år efter ansættelse i forsøgsordningen, altså 4 år i alt f.eks.
Det skulle man have muligheden for.
Desuden så jeg i øvrigt gerne, at man i perioden optjente dagpengeret.
Det er jeg helt enig med hr. Ole Sohn og Enhedslisten i.
Jeg så hellere, at der var en mulighed for fleksibilitet i udbudet på denne måde.
Ole Hækkerup (S), 1999-12-07:
Ja, i givet fald må jeg jo så glæde mig til ordførertalen.
For det første spurgte hr. Knud Erik Kirkegaard om det med notatet fra ministeren.
Så vidt jeg kunne se i notatet, blev ordningen justeret i 1987.
Lad nu det ligge.
Jeg vil da finde det stærkt anbefalelsesværdigt, og det skal jeg gerne medvirke til, at vi i udvalget får stillet et spørgsmål om den præcise historiske baggrund.
Det skal ikke skorte på velvilje fra vores side for at få løst den opgave. Så var der et andet spørgsmål, og det er, hvad der skaber velfærden.
Det, der skaber velfærden i min optik, værdiskabelsen, er, hvis det lykkes os at organisere samfundet sådan, at flest mulige mennesker er i gang med at skabe værdier.
Og jeg anser - og det er jo så igen en reel politisk uenighed - et, hvad skal man sige, socialdemokratisk samfund med en større offentlig sektor, et velfærdssamfund, som vi har i Danmark, som værende bedre i stand til at få flere mennesker i gang med værdiskabelse end en mere liberaliseret økonomi.
I min optik er flere mennesker engageret med at skabe værdier i et samfund som det danske, end hvis man tager et samfund, der er gået i en meget mere liberal retning, for
der er nødvendigvis nogle, der ryger af, som her bliver fanget op.
Det er det ene; der er en økonomisk side af det.
Så er der selvfølgelig også en social side.
Så var der det her med konkurrencen og selskabsskatten.
Jeg tror ikke, at der er nogen, der er i tvivl om, at som økonomien bliver mere og mere international, så vil strukturerne i det danske skattesystem ikke kunne afvige markant fra strukturerne i den verden, der omgiver os, og det bliver vi selvfølgelig nødt at leve med, og det bliver vi nødt til at tilpasse os.
Og vi skulle jo helst gøre det sådan, at meget af tilpasningen i øvrigt sker gennem internationale aftaler.
Der er det klart, at hvis der er en fundamental forskel i beskatningen mellem os og de lande, vi umiddelbart kan sammenligne os med, lad os nu bare sige Sverige f.eks. og Danmark, så giver det et konkurrenceforvridningsproblem.
Igen kan det være, at det er af samme rækkevidde som det historiske.
Også det vil jeg gerne medvirke til at få afdækket i udvalget.
Jeg skal ikke gøre mig klog på, hvor meget svenske arbejdsgivere bliver kompenseret for eventuelle pensionsordninger i deres system, men det er klart, det har hr. Ole M. Nielsen da fuldstændig ret i, at hvis der er en markant, afgørende forskel på den måde, systemet er på i Danmark, og den måde, systemet er på i Sverige, så må man da imødese nogle problemer, og dem bliver vi så nødt til at håndtere.
Og et eller andet sted vil det da også betyde, at vi skal tilpasse nogle af vores skatter og nogle af vores satser.
Det er måske en generel skattepolitisk kommentar, men det er sådan set den virkelighed, vi skal forholde os til.
Det skyldes ikke så meget politiske beslutninger.
Det skyldes, at økonomien bliver mere og mere international, og at konkurrencen åbner sig.
Ole Sohn (SF), 1999-12-07:
Lad os bare antage, at det private erhvervsliv kunne opsuge arbejdskraften blandt unge, der er kommet lidt op i årene og har rundet de 48, og at der så ikke var nogen i den gruppe, som det private erhvervsliv kunne tage fat i, kunne man så ikke opfordre erhvervslivet til at tage fat i de over 100.000, der er under 48, og sætte nogle af dem i arbejde?
Der er faktisk en alt for høj arbejdsløshed.
Det er jo derfor, vi har en arbejdsmarkedsreform, som har aktiveringstiltag.
Så vi står jo ikke over for ingen arbejdsløshed at have.
Så derfor er mit spørgsmål: Er det så ikke bedre, at man i stedet for som 48-årig at gå arbejdsløs i 1½ år så får tilbudt et ordinært arbejde inden for det offentlige, hvor der er behov for det, hvor der er uløste opgaver, frem for at gå i ledighed?
Det er jo det, der er alternativet.
Det er jo ikke, fordi de private arbejdsgivere står og mangler arbejdskraften.
Hvis de gør, står det dem frit for at ansætte folk.
Jens Vibjerg (V), 1999-12-07:
Ja, det er lidt utroligt, at man skal høre fra den socialdemokratiske ordfører, at bare vi henter penge i det private erhvervsliv og udbygger den offentlige sektor, så stiger velfærden i det her land.
Hvem skal finansiere den offentlige sektor?
Kan døde private virksomheder finansiere noget som helst?
Mogens Andreasen (DF), 1999-12-07:
Dansk Folkeparti har hverken lod eller del i forhandlingerne om finansloven, og det foreliggende forslag kan under ingen omstændigheder opnå støtte fra vor side.
Vi vil ikke være med til at påføre virksomhederne ekstra omkostninger på 350 mio. kr. og forringe den konkurrenceevne, der er så vigtig for virksomhedernes indtjening og overlevelse.
Vi har på det seneste set en række forslag fremsat i Folketinget, som pålægger virksomhederne stigende omkostninger, og jeg vil gerne sige, at vi ikke kan støtte nogen af dem.
Når vi ser på de forslag, der har været fremsat, som pålægger virksomhederne omkostninger, ja, så er der L 53, der pålægger virksomhederne ekstra udgifter på 270 mio. kr., der er det lovforslag, vi har her, på 350 mio. kr., og der er Lønmodtagernes Garantifond, som arbejdsgiverne også må betale til med 165 mio. kr. Så alt i alt er de udgifter, der er pålagt virksomhederne, på 785 mio. kr.
Aage Frandsen (SF), 1999-12-07:
Men jeg vil da godt sige, at det forslag, som vi har til behandling her, er jo et modforslag i forhold til det, som Venstre og De Konservative fik gennemført sidste år.
Der blev der jo en afløftning i forhold til arbejdsmarkedsbidraget, hvor man lempede arbejdsgivernes bidrag.
Jeg ved ikke rigtig, hvem der så skal beskattes.
De må slet ikke beskattes, man skal sætte alle skatter ned, man skal også sætte afgifterne ned, og man skal i øvrigt også bevare, tror jeg nok, velfærdsniveauet, som det har været hidtil.
Det er en form for økonomisk tyveri, hvor man i hvert fald, hvis man praktiserer den på universitet som 1. års studerende, naturligvis ville få at vide, at man skal finde sig et andet job.
Men når man er politiker, så kan man selvfølgelig sagtens fremføre den slags synspunkter.
Her der er heldigvis ikke kvalifikationskrav, for så var der altså nogle, der ikke ville komme igennem nåleøjet.
Vi støtter forslaget, og det gør vi ud fra, at vi mener, at de penge, som vi skaffer på den her måde, er vi med til at give ud på en fornuftig måde ved anden lejlighed.
Det er jo det, det drejer sig om: at der er enkelte forslag, som giver indtægter, og dem støtter vi, når vi kan se, hvilke udgifter indtægterne skal bruges til, eller at samfundsøkonomien har godt af, at der er en vis balance i statens regnskab, endda overskud - ja, så støtter vi forslagene.
Derfor kan vi støtte dette lovforslag.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-07:
Ja, det fremgår jo tydeligt af den socialdemokratiske ordfører, at det kun er et spørgsmål om tid, før vi har en borgerlig regering i Danmark.
Ellers ville der jo ikke være denne kolossale interesse for, hvad der ville komme til at stå i regeringsprogrammet fra en sådan borgerlig regering.
Jeg kan forsikre hr. Ole Hækkerup for, at et hovedpunkt i en borgerlig regerings politik vil være at give erhvervslivet gode økonomiske betingelser, så man får konkurrenceevne, så man er god til at klare sig på de internationale markeder, så vi kan få vækst, så vi kan få udvikling.
Det vil være et hovedpunkt i en sådan regerings politik.
Og i den sammenhæng vil det naturligvis også blive overvejet, hvorvidt det her forslag er det instrument, man skal skrue på, eller det er andre instrumenter.
Og med hensyn til oplysningen om de konkrete besparelser så kan jeg sige, at i samme øjeblik, som hr. Ole Hækkerup forsyner mig med det notat, som han viftede med for et øjeblik siden, og som han gav tilsagn om, at vi måtte få, skal jeg sørge for, at han får oversendt hele listen over konservative besparelsesforslag fra vores finanslovoplæg.
Ole Hækkerup (S), 1999-12-07:
Blot to konkrete spørgsmål: Hvis Det Konservative Folkeparti skulle være så heldig at få lov at deltage i en eventuel borgerlig regering på et tidspunkt, og kompensationen i overensstemmelse med det her lovforslag er blevet sat ned, vil Det Konservative Folkeparti så arbejde for, at kompensationen hæves igen?
Det er det ene.
Det andet er, at jeg selvfølgelig også vil spørge den konservative ordfører om de konkrete eksempler på besparelser.
Og så kunne man få en klar prioritering, et klart valg, og så kunne folk selv afgøre, alt efter hvad de selv syntes, hvem de mente der bedst repræsenterede dem.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-07:
Med dette lovforslag vil regeringen have Folketinget til at legalisere, at finansministeren lægger sin superklamme hånd på 350 mio. kr. af arbejdsgivernes penge ud over de 270 mio. kr., som allerede er foreslået i L 53, altså i alt 620 mio. kr.
Det er således ikke småpenge, vi taler om.
Og det er arbejdsgivernes penge.
Arbejdsgiverne har allerede betalt for kompensationen for ATP-bidraget én gang, nemlig i form af ambi'en, som senere blev afløst af tillægsmomsen.
Jeg er sikker på, at disse oplysninger fremgår af det sikkert udmærkede notat, som hr. Ole Hækkerup modtog fra arbejdsministeren, men som vi endnu ikke har fået lejlighed til at kigge i.
Det skete alt sammen i forbindelse med det store forlig
i 1987 mellem den daværende regering og Socialdemokratiet med tilslutning fra parterne på arbejdsmarkedet.
Denne optræden fra regeringens side - og jeg er fuldstændig klar over, at arbejdsministeren ikke er den hovedskyldige -
Økonomiministeren har i dag opfordret parterne til at begrænse lønstigningerne, men hver gang regeringen belaster virksomhedernes økonomi, gør man det tilsvarende vanskeligere at indgå overenskomst inden for en samfundsøkonomisk ansvarlig ramme.
Men den tid, den sorg, synes regeringen at tænke.
Det Konservative Folkepartis svar på forslaget er klart, præcist og kan siges med kun fem ord: Nej, nej og atter nej.
Jens Vibjerg (V), 1999-12-07:
Jeg skal ikke nøjes med at nævne et par enkelte besparelsesforslag fra Venstres side.
Jeg skal oversende hele vores oplæg til den socialdemokratiske ordfører, hr. Ole Hækkerup, så han kan få hele kataloget at studere og se, hvad Venstre vil.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Til hr. Jens Vibjerg: Hvordan har aktiekurserne det for tiden?
Hvordan har KFX-indekset det?
Hvad er det i øvrigt for meldinger, vi får fra alle de økonomiske eksperter, når vi taler om erhvervslivet?
Og så kan jeg høre på hr. Jens Vibjerg, at han ikke rigtig har læst på lektien, fordi det er jo rigtigt, at man i sin tid indførte ambi'en.
Det kan hr. Jens Vibjerg godt med rette kalde nogle afgifter, men sandheden er jo, at man i samme åndedrag indførte kompensation gennem ATP'en.
Efterfølgende er vi i den situation, at man har fjernet ambi'en, men de fik lov at beholde kompensationsbeløbet.
Ganske vist hævede man momsen fra 22 til 25 pct., men den er jo fradragsberettiget for erhvervslivet.
Sådan er sammenhængen.
Kom ikke her med den slags beklagelser.
Ole Hækkerup (S), 1999-12-07:
Det var det ene spørgsmål, jeg har.
Det andet spørgsmål, jeg gerne vil stille til hr. Jens Vibjerg, er: Hvis nu Venstre på sigt - der kan jo gå lang tid - hvis nu Venstre en dag skulle komme i regering, ville man så arbejde for at hæve denne her kompensation til det niveau, den har i dag?
Jens Vibjerg (V), 1999-12-07:
Regeringen har en underlig måde at føre afgiftspolitik på.
Først indfører man en lang række afgifter og skatter på erhvervslivet, så giver man lidt kompensation, så sænker man kompensationen, så kommer man med nye skatter og afgifter, så giver man lidt kompensation, så sænker man kompensationen lidt, og sådan bliver man ved.
Hvorfor ikke i stedet for holde skatter og afgifter i ro og spare virksomhederne for de voldsomme omkostninger, der ligger i det, og stimulere erhvervslivets udvikling, beskæftigelse, eksport?
Det ville klæde regeringen.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Ja, det var jo en rigtig valgtale, vi fik her fra hr. Jens Vibjergs side.
Der var ikke meget bund i den.
Det er der reelt heller ikke, når der er tale om de der besparelsesforslag fra Venstres side, som vi jo har oplevet i den periode, vi har været igennem.
Hvad var det, man kom og foreslog for at finansiere mere politi på gaden?
At de arbejdsløse skulle have fjernet deres rejsegodtgørelse, når de skulle på uddannelse.
Og så havde man et eller andet diffust forslag om, at man nok kunne spare 100 mio. kr. ved fejludbetalinger i a-kasserne.
Det var jo som ti fugle på taget.
Hr. Jens Vibjerg brugte her før ordene, »afgift på afgift på afgift«.
Der er da ikke tale om afgift.
Der er tale om et beløb, som arbejdsgiverne har aftalt med deres modpart, lønmodtagerne, som i dag svarer til ca. 1.800 gode, danske kroner, som arbejdsgiverne skal indbetale til ATP.
På et eller andet tidspunkt er der truffet en beslutning om, at staten vil kompensere dem for et eller andet beløb set i forhold til det, man her har aftalt, og de forpligtelser, man har påtaget sig over for sin modpart.
Det er det beløb, man nu nedsætter lidt, den kompensation.
Der er ikke tale om nogen ny afgift.
Ole Hækkerup (S), 1999-12-07:
Ja, jeg skal selvfølgelig beklage over for hr. Jens Vibjerg, men min erindring om det præcise indhold i Venstres finanslovudspil er blevet lidt rusten.
Derfor vil jeg bare høre, om hr. Jens Vibjerg kunne nævne et par eksempler på nogle initiativer, der på tilsvarende vis ville give 350 mio. kr. Det vil jo også gøre det reelt, så folk kunne se, hvad det var, de kunne vælge imellem.
Her tænker jeg ikke på
forslag, hvis primære indhold er at trække på reserverne, men nogle reelle forslag.
Bare et par enkelte, reelle forslag, der også ville give 350 mio. kr. i kassen.
Så skal jeg sige én ting til, når hr. Jens Vibjerg snakker om afgift på afgift og skat på skat - jeg tror, det var formuleringen. Jeg sad og tænkte på, mens hr. Vibjerg snakkede om det, at det mener han vel også har karakteriseret udviklingen og regeringens politik siden 1993.
Så er spørgsmålet bare: Hvis alt det er rigtigt, hr. Jens Vibjerg siger, og hvis man er kommet med afgift på afgift og skat på skat siden 1993, hvordan pokker kan det så være, det er gået så godt?
Jens Vibjerg (V), 1999-12-07:
Venstre har fremlagt et helt katalog af forslag til besparelser, der står i modsætning til det, regeringen kører med: afgift på afgift på afgift.
Det er det, der er kommet ud af den finanslov, vi har liggende til behandling i øjeblikket i Folketinget, afgift på afgift på afgift.
Der er ikke andet end afgifter, og derfor går det fra at blive finanspolitik til at blive arbejdsmarkedspolitik, for hver gang vi lægger nye afgifter ud på erhvervslivet, så taber vi konkurrenceevne, så får vi flere ledige, som vi så kan behandle i systemet. Så, ja, det er ufatteligt, at Socialdemokratiet ikke har forstået, hvordan en ordentlig arbejdsmarkedspolitik hænger sammen.
Med hensyn til ATP og arbejdsmarkedets parter: Det er jo igen et udtryk for, at regeringen gang på gang har lagt så mange byrder på erhvervslivet, at man har været ved at tvinge det i knæ.
I de situationer, hvor de borgerlige så har haft mulighed for at få lidt indflydelse, har vi kunnet kompensere lidt.
Vi venter selvfølgelig på den dag, som forhåbentlig oprinder snart, hvor vi får mulighed for fuldt ud at gennemføre vores politik, så erhvervslivet igen kan blomstre og beskæftigelsen blomstre.