Rune Lund (EL), 2005-11-02:
To ting.
For det første: Sådan som jeg har forstået forliget, er det sådan, at begge ægtefæller skal arbejde 300 timer inden for 2 år.
Det vil sige, at det ikke hjælper, at torturofferets kone arbejder 300 timer, hvis torturofferet selv ikke arbejder 300 timer i løbet af de 2 år.
For det andet: Er det sådan, at beskæftigelsesministeren mener, at det torturoffer, vi taler om, er fejlplaceret i matchgruppe 4, hvis det viser sig, at det er en person, som ikke kan arbejde de 300 timer i løbet af 2 år?
Og vil ministeren derfor komme med en garanti for, at den slags personer kan blive overflyttet til matchgruppe 5?
Matchgrupperne er jo et system, der er indført i kommunerne og gælder for alle kontanthjælpsmodtagere.
Hvad enten de er enlige eller gift, hvad enten de er unge eller ældre, skal sagsbehandlerne hele tiden vurdere, om det, der gøres, bringer dem nærmere til arbejdsmarkedet eller bringer dem fjernere fra arbejdsmarkedet.
Der foretages en vurdering af, om kontanthjælpsmodtagerne har en høj grad af arbejdsevne, så de kan gå lige over og tage et job, hvis de får navn og adresse på en virksomhed, hvor der er et ledigt job, eller om der er tale om mennesker, som ingen arbejdsevne har, og der derfor ikke kan stilles krav om beskæftigelse.
De skal måske i stedet i behandling.
Så er der nogle, der kun har en lille mulighed for at få ordinære job på 37 timer, og det er den gruppe, vi taler om her.
Hvis de skønnes at have en arbejdsevne, er der altså for ægtepar på kontanthjælp indført det kriterium, at hvis man ikke kan skaffe sig 300 timers arbejde, altså 12-13 timers arbejde om måneden, i en 2-årig periode,
mister den pågældende kontanthjælpen, men genoptjener retten til kontanthjælp efter 300 timer.
Jeg håber, at når man først har fået et job, giver det en nemmere adgang til at få 500, 700, 900 timers arbejde om året.
Vi tager endnu en gang et fuldstændig fiktivt eksempel med en gift person, som er i behandling for anoreksi, og den person er ikke i stand til at arbejde de 300 timer i løbet af 2 år.
Jeg vil gerne lige følge op på det, ministeren lige har sagt.
Jeg fik ikke bekræftet helt klart, at det var forkert, hvad ministeren sagde før: Den ene ægtefælle kan bare arbejde, og så går det godt for den anden.
Det er begge ægtefæller, som skal arbejde 300 timer inden for de 2 år, ellers bortfalder den enes kontanthjælp.
Er det ikke rigtigt, og vil det ikke også gælde for det menneske, som er i behandling for anoreksi?
Fidusen er – hvis jeg kan bruge den vending – at når man mister kontanthjælpen, er der et ret stort incitament til at komme i arbejde, og det er der også for den ægtefælle, der fortsat modtager kontanthjælpen, fordi man så kommer ud af det ægtefælleafhængighedsproblem, som vores system bygger på.
Derfor vil der være et incita ment til dem begge.
Den, der mister kontanthjælpen, vil så genoptjene retten efter 300 timers arbejde, men jeg håber, at den pågældende får en tættere tilknytning til arbejdsmarkedet.
Må jeg så sige om anoreksitilfældet, at jeg jo ikke kan stå her og tage stilling til, om en ung pige er i stand til at arbejde eller ikke er i stand til at arbejde.
Jeg ved, at når man lider af den sygdom, er man i nogle tilfælde ude af stand til at arbejde, og så er man i gruppe 5, fordi man ingen arbejdsevne har.
Hvordan den pågældende persons muligheder er, kan jeg jo ikke afgøre her, men jeg vil bare gerne gentage, at jeg ikke tror, at helbredelse og arbejde er hinandens modsætninger.
Derfor skal vi altså prøve at fremme systemer, hvor arbejde og helbredelse for en sygdom går hånd i hånd, men hr. Rune Lund må undskylde mig, at jeg ikke sådan bare kan sige, at det er det ene eller det andet.
Det, man skal gøre ude i kommunerne, er jo at foretage en helhedsvurdering af den persons situation og så vurdere, alt taget i betragtning: Er der så en arbejdsevne hos den pågældende, eller er der ikke?
Og der kan man jo i anoreksitilfælde sige, at det vil der nogle gange være og nogle gange ikke.