Svend Auken (S), 2003-12-11:
I Enhedslistens betænkningsbidrag står der, at der er meget kort tid til behandlingen, og at man burde udsætte det her spørgsmål.
Jeg vil gerne sige for de af os, der har deltaget i arbejdet med det, at vi har diskuteret det i ca. 1½ år.
Et af problemerne er, at for at en sådan ændring skal gennemføres, skal den have en meget bred tilslutning.
Det vil sige, at man kan opleve, at man er nødt til at argumentere i et betænkningsbidrag for at være enig med andre mod forslag, man selv har stillet og har sit hjerte med i.
For mit vedkommende gælder det i høj grad forslaget om at give en bedre behandling af finanslovforslaget.
Men det er altså den pris, man betaler for at gennemføre disse ændringer i bred enighed.
Det vil sige, at vi, der stemmer for forslaget til sidst, samlet set vurderer det her som en fordel, som et fremskridt.
Men vi er da klar over, at der er ting, man kunne gøre bedre set ud fra hvert partis synspunkt.
Og vi må selvfølgelig lytte til hinanden og navnlig lægge vægt på det, som fru Birthe Rønn Hornbech sagde, nemlig at denne ordning er en forsøgsordning.
Som alle andre forsøg vil vi følge det meget nøje, og viser det sig i næste folketingsår, at nogle af ændringerne har været uhensigtsmæssige, ja, så er der for mig ingen tvivl om, at et stort flertal i Folketinget vil kunne blive enige om at ændre det igen. Fru Line Barfod var inde på et enkelt aspekt, som jeg i hvert fald tror hun har ret i.
Det er, at vi nok i vores debat om vores regler om korte bemærkninger, som jeg mener er gode - den foreslåede ændring mener jeg er et klart fremskridt - nok især har tænkt på de store debatter og førstebehandlingerne i modsætning til anden- og tredjebehandlingerne, hvor det er meget mere vanskeligt at styre, hvem der egentlig stiller spørgsmål til hvem, navnlig fordi ordførere ofte gerne vil sige noget til en ordfører, der ikke har bedt om ordet.
Derfor tror jeg nok, at vi måske gør klogt i, når vi indfører det her til foråret, at lade de nye regler gælde for førstebehandlingerne og for de store debatter, hvorimod jeg
ved anden- og tredjebehandlingerne mere tror på det traditionelle system.
Jeg synes, at dagen i dag har belært os om, at det ikke er helt nemt at styre, heller ikke efter de nugældende regler.
Også de nugældende regler er meget vanskelige at anvende på anden- og tredjebehandling.
Men da alle jo ved det, og vi alle er optaget af, at der bliver givet fair og gode muligheder for diskussionen i Folketinget, så er det jo gået endda. Jeg er meget glad for, at dette forslag nu går igennem Folketinget.
Efter at jeg vendte tilbage til Folketinget efter i mange år at have været minister, noterede jeg med glæde, at der var kommet meget mere liv over debatterne, end jeg huskede tidligere, at mange flere medlemmer var engagerede, og at vi havde fået flere korte bemærkninger. Men samtidig var det i hvert fald min og mange andres vurdering, at vi kunne gøre debatterne endnu mere aktuelle og endnu mere livlige.
I det forslag, vi nu skal tage stilling til, er der en ny form for debat, der hedder aktuel debat, som jeg tror kan være et godt instrument.
Der er lagt vægt på åbne samråd; et mindretal kan kræve åbne samråd; vi kan have debat i de åbne samråd; vi kan konkludere i samråd.
Det vil sige, at hvis et flertal i Folketinget vil sætte sig igennem, behøver det ikke at vente, til en forespørgselsdebat har været, så er det nok at holde et samråd og så konkludere i en beretning.
Jeg tror, at debatten i Folketinget bliver bedre af de foreslåede ændringer.
Ved de store debatter vil det i fremtiden være sådan, at alle partiernes ordførere har haft ordet før de korte bemærkninger, og det betyder eksempelvis nu, at et parti som Enhedslisten får ordet,
havde jeg nær sagt, i de første timer i folketingsdebatten og ikke først en gang sidst på eftermiddagen eller først på aftenen.
Jeg tror, vi får en langt bedre diskussion på den måde.
Det, at der bliver talt fra salen, er selvfølgelig et eksperiment, men jo et af den type eksperimenter, som vi kan føre tilbage igen, hvis det ikke lige virker hensigtsmæssigt.
Jeg synes nu, det er godt, at taleren, når han eller hun har holdt sin tale, bliver konfronteret med spørgsmål og skal svare med det samme.
I dag er det jo sådan - det ved jeg da også selv, fra da jeg var minister - at når der er stillet tre spørgsmål, vælger man rimeligt frit imellem spørgsmålene med hensyn til, hvad man egentlig vil svare på, hvorimod det giver en bedre mulighed, hvis der kommer ét spørgsmål og ét svar.
Og det betyder også, vil jeg gerne sige, at meget store partier har mulighed for at engagere sig nok så aktivt i debatterne med mange medlemmer.
Jeg tror, det skaber en større grad af lighed.
Alt i alt synes vi, at der er tale om et fremskridt i det, der er lagt op til her.
Vi hilser da også velkommen, at der bliver en bedre planlægning af folketingsarbejdet.
De spørgsmål, der har været rejst omkring afstemningstider og tilrettelæggelse osv., giver os selvfølgelig hele tiden anledning til at overveje, om vi gør det tilstrækkelig godt i Folketinget.
Der er et spørgsmål, vi ikke har fået løst i denne forbindelse, og det er spørgsmålet om høringer.
Vi har på det sidste haft to pinagtige debatter i Folketinget om at holde høringer.
Vi har haft en meget pinagtig debat om grundlaget
for Danmarks deltagelse i Irakkrigen, hvor et flertal sagde nej til at holde en høring om grundlaget for Danmarks krigsdeltagelse
Det andet emne var nordsøolien, hvor et flertal i Folketinget sagde nej til at holde en høring om de økonomiske konsekvenser af nordsøaftalen.
Der er for mig to eksempler på, at der her bør indføres en mindretalsbeskyttelse i Folketinget, der gør det muligt, at et større mindretal som f.eks. det, vi nu har i åbne samråd, selvfølgelig kan begære, at der bliver afholdt en høring, hvor eksterne eksperter kan svare på folketingsmedlemmernes spørgsmål i fuld offentlighed.
Det er klart, at der skal være nogle grænser med hensyn til økonomi osv. for afholdelse af den slags høringer, men i princippet bør det være en ret for mindretallet at indkalde til høringer.
Vi har bedt om at få en oversigt fra andre lande
over, hvordan man gør det i disse lande. Jeg håber også, at vi, selv om vi ikke kom igennem med forslaget om en mere grundig behandling af finansloven, i fremtiden vil bruge de åbne samråd til i de enkelte udvalg virkelig at bore os ned i de enkelte kapitler eller paragraffer under finansloven, sådan at offentligheden på et tidligt tidspunkt får at vide, hvilke prioriteringer de enkelte fagministre har haft, hvilke prioriteringer de enkelte partier har.
Det kan selvfølgelig ikke helt erstatte en behandling her i selve Folketingssalen, men det kan være meget velegnet.
I dag er det jo sådan, at vi har en første behandling af finansloven, der handler om alt muligt.
Så går den jo, som det hedder, til de direkte forhandlinger i Finansministeriet, og så hører offentligheden først om det, når der er indgået en aftale vedrørende finansloven.
Jeg tror, det kunne være godt med et sådant led imellem, og der kan de åbne samråd spille en god rolle. Jeg tror, fru Birthe Rønn Hornbech har fuldstændig ret, når hun siger, at vi skal opprioritere lovarbejdet, herunder også modtagelse af deputationer.
Det har jo været en kilde til undren hos os i oppositionen, at regeringsbænken ofte er så sparsomt besat, som tilfældet er, når der kommer deputationer.
Det virker jo mærkeligt, når der kommer en deputation, der vil skælde ud over regeringen, at de eneste tilstedeværende medlemmer er medlemmer af oppositionen, som selvfølgelig sidder og nikker ivrigt, når der skældes ud på regeringen, som der er ikke nogen til stede fra.
Jeg tror, at fru Birthe Rønn Hornbech og andre gjorde sig selv og offentligheden en stor tjeneste ved, at man sørgede for, at regeringsrepræsentanterne var til stede og kunne tage dialogen med befolkningen, som kommer ind.
Det er jo ikke så meget oppositionen, de vil tale med.
Det er dem, der træffer afgørelsen, dem, der har flertallet, de gerne vil i diskussion med.
I det hele taget er folketingsarbejdet jo ikke kun arbejdet her i salen.
Det er arbejdet i udvalgene, og det er også de mange kontakter med andre kolleger, møder, uformelle og formelle møder i Folketinget og ude i landet, som trænger sig på.
Og der er det mit indtryk, at dem, der er flittige i salen, også er dem, der er flittige uden for salen.
Folketinget er vel formentlig den arbejdsplads i Danmark, hvor der både er den højeste og den laveste timeløn overhovedet.
Derfor tror jeg, at det er meget vanskeligt at generalisere om Folketinget.
Der er meget stor forskel på den arbejdsindsats, vi mener at vi skal lægge i folketingsarbejdet, men gennemgående er det er flittigt hus, og jeg synes, at det billede også meget gerne må stå tilbage, at det er et hus, der er glad for at diskutere, et flittigt hus.
Så vil jeg gerne slutte med at sige, at de undersøgelser, vi kender til, viser, at danskerne, selv om de kan være utilfredse med meget i deres parlament, er langt mere tilfredse med deres parlament, end de fleste borgere i andre lande, som vi normalt sammenligner os med, er med deres parlamenter.