Lene Espersen (KF), 2006-04-19:
Det forslag til lov om ændring af lov om undersøgelseskommissioner, som vi behandler her i dag, indeholder to elementer.
For det første foreslås det at ændre loven, så mindst to femtedele af Folketingets medlemmer kan kræve, at der nedsættes en undersøgelseskommission med den opgave at undersøge og redegøre for det faktiske begivenhedsforløb, og for det andet foreslås det at ophæve lovens revisionsbestemmelser.
Jeg vil i det følgende kon centrere mig om forslagets første element og blot til sidst knytte et par bemærkninger til spørgsmålet om ophævelse af revisionsbestemmelsen.
Det første element går som nævnt ud på at ændre lov om undersøgelseskommissioner, således at mindst to femtedele af Folketingets medlemmer kan bestemme, at der skal nedsættes en undersøgelseskommission.
Forslagsstillerne begrunder deres forslag med, at den hidtidige adgang for Folketingets flertal til at nedsætte en undersøgelseskommission indebærer, at en regering i en situation, hvor den sammen med sit parlamentariske grundlag har truffet beslutninger, der er genstand for ønsket om en undersøgelse, sammen med dette flertal i Folketinget vil kunne hindre en uvildig undersøgelse af forholdet.
Forslagsstillerne anfører i den forbindelse, at man i andre europæiske lande har givet større mindretal mulighed for at beslutte iværksættelse af en undersøgelse af et givet forhold af almenvigtig betydning.
Herudover er forslaget begrundet med, og her citerer jeg fra bemærkningerne: »... at adgangen til viden om de faktiske forhold i et sagsforløb svækkes med tiden og en værdifuld viden om den virkelighed, den pågældende sag udspilles i, risikerer at gå tabt.«
Forslaget om, at mindst to femtedele af Folketingets medlemmer skal kunne beslutte, at der nedsættes en undersøgelseskommission, vil indebære en principiel ændring af den gældende ordning for, hvem der kan bestemme, at en undersøgelseskommission skal nedsættes.
Før jeg kommenterer den foreslåede ændring nærmere, kan der derfor være grund til kort at omtale de gældende regler samt baggrunden for disse.
Det følger af § 1 i loven om undersøgelseskommissioner, at justitsministeren kan beslutte at nedsætte en undersøgelseskommission, og at ministeren skal nedsætte en kommission, hvis Folketinget vedtager en beslutning herom.
Den gældende ordning er således, at enten justitsministeren eller et flertal i Folketinget kan bestemme, at der skal nedsættes en undersøgelseskommission.
Lov om undersøgelseskommissioner bygger på grundige og principielle overvejelser under både forberedelsen af lovforslaget og Folketingets behandling af forslaget.
Loven bygger således på betænkning nr. 1315 fra 1996 om undersøgelsesorganer, der blev afgivet af et udvalg med tidligere ombudsmand Lars Nordskov Nielsen som formand.
Udvalget blev nedsat af regeringen i samarbejde med Folketingets Udvalg for Forretningsorden og havde til opgave at foretage en samlet gennemgang og vurdering af undersøgelsesorganer, der kan belyse og klarlægge forhold inden for den statslige forvaltning.
Ifølge det lovudkast, som udvalget fremlagde i betænkning nr. 1315, var det justitsministeren, der skulle have kompetencen til at beslutte, at en undersøgelseskommission skal nedsættes.
Folketingets indflydelse var efter udvalgets opfattelse sikret igennem de politiske kontrol- og ansvarsmekanismer.
I 1996 fremsatte Folketingets partier sammen et forslag til lov om undersøgelseskommissioner, der i overensstemmelse med Nordskovudvalgets udkast indebar, at det var justitsministeren, der fik kompetencen til at beslutte, at en undersøgelseskommission skulle nedsættes.
Under Folketingets behandling af forslaget fandt Udvalget for Forretningsordenen det imidlertidigt principielt rigtigt, at også Folketingets flertal skulle have kompetence til at vedtage en beslutning om at nedsætte en undersøgelseskommission.
Som begrundelse herfor anførte udvalget, at dette ville afspejle de politiske realiteter, idet disse med udvalgets ord er, at hovedinitiativet til nedsættelse af en undersøgelseskommission vel kan være regeringens, men også og formentlig oftest vil ligge i Folketinget.
Endvidere anførte udvalget, at der undertiden reelt vil være tale om et fælles initiativ.
I overensstemmelse med opfattelsen i Udvalget for Forretningsordenen blev lov om undersøgelseskommissioner herefter vedtaget af et enigt Folketing, således at justitsministeren kan beslutte at nedsætte en undersøgelseskommission og at justitsministeren skal nedsætte en undersøgelseskommission, hvis Folketinget vedtager en beslutning herom. Efter denne gennemgang af de gældende regler om, hvem der kan beslutte, at der skal nedsættes en undersøgelseskommission, vil jeg vende mig mod det foreliggende forslag.
Forslaget om, at mindst to femtedele af Folketingets medlemmer skal kunne beslutte, at der nedsættes en undersøgelseskommission, vil som tidligere nævnt indebære en principiel ændring af den gældende ordning i lov om undersøgel
seskommissioner
Den nuværende ordning bygger endvidere som omtalt på meget grundige overvejelser i Nordskovudvalget og efterfølgende i Folketinget, og det er på den baggrund regeringens opfattelse, at der kun bør gennemføres ændringer af den nuværende ordning, hvis der foreligger tungtvejende grunde.
Som jeg tidligere var inde på, begrunder forslagsstillerne deres forslag med, at den hidtidige adgang for Folketingets flertal til at nedsætte en undersøgelseskommission indebærer, at en regering i en situation, hvor den sammen med sit parlamentariske grundlag har truffet beslutninger, der er genstand for ønsket om en undersøgelse, sammen med dette flertal i Folketinget vil kunne hindre en uvildig undersøgelse af forholdet.
Dette er simpelt hen en konsekvens af den nuværende ordning, herunder af de omtalte principielle overvejelser i Nordskovudvalget og efterfølgende i Folketinget.
Den anden begrundelse for forslaget om, at et mindretal skal kunne pålægge justitsministeren at nedsætte en undersøgelseskommission, er – sådan som jeg forstår forslagets bemærkninger – at man uden en sådan mulighed risikerer, at værdifuld viden om en sag går tabt, fordi hukommelsen hos de involverede svækkes, efterhånden som tiden går.
Det er derfor samlet set regeringens opfattelse, at de begrundelser, som forslagsstillerne har fremført, ikke kan føre til, at den foreslåede principielle ændring af lov om undersøgelseskommissioner bør gennemføres.
Hertil kommer, at der efter regeringens opfattelse er meget vægtige grunde, der taler imod at indføre en adgang for et mindretal til at kræve en undersøgelseskommission nedsat.
Efter regeringens opfattelse er der således grund til at frygte, at en sådan mindretalskompetence vil betyde, at undersøgelseskommissioner vil blive gjort til brikker i et politisk spil på en måde, som aldrig har været meningen med loven, og som vil kunne være skadelig for effektiviteten og handlekraften i det parlamentariske system.
Der er jo som bekendt en lang og en god tradition for, at væsentlige politiske initiativer så vidt muligt gennemføres på grundlag af brede politiske flertal i Folketinget.
Men det er naturligvis samtidig et væsentligt element i vores folkestyre, at vigtige og undertiden kontroversielle beslutninger om nødvendigt skal kunne træffes på grundlag af mindre brede flertal i Folketinget, og en ordning, der indebærer, at et mindretal i Folketinget til enhver tid vil kunne reagere mod sådanne beslutninger med et pålæg om nedsættelse af en undersøgelseskommission, vil efter regeringens opfattelse være egnet til at hæmme og begrænse den politiske handlekraft, der som nævnt i nogle tilfælde er nødvendig.
Konsekvensen vil nemlig meget let kunne blive, at man i sådanne tilfælde jævnligt må forudse, at der over en ofte årelang periode skal bruges helt uforholdsmæssigt store ressourcer på at gennemtrawle forløb, der i bund og grund blot dækker over, at flertallet og mindretallet i Folketinget har forskellige politiske opfattelser af en bestemt sag, og dette er efter regeringens opfattelse et perspektiv, som vores folkestyre ikke vil være tjent med.
Det er sammenfattende regeringens opfattelse, at der foreligger meget vægtige hensyn, som taler imod at indføre en ordning som den foreslåede.
Jeg skal for en ordens skyld nævne, at jeg er opmærksom på, at en undersøgelseskommission, der nedsættes på baggrund af en mindretalsbeslutning, ifølge forslaget kun skal have til opgave at undersøge og redegøre for det faktiske begivenhedsforløb og altså ikke at foretage en nærmere vurdering af spørgsmål om enkeltpersoners retlige ansvar.
Efter regeringens opfattelse kan dette forhold imidlertid ikke føre til en anden vurdering af forslaget end den, jeg har givet udtryk for, og regeringen kan derfor ikke støtte denne del af det foreliggende lovforslag.
Mine bemærkninger til den del af lovforslaget, der går ud på at ophæve revisionsbestemmelsen, kan gøres meget korte.
Regeringen er enig med forslagsstillerne i, at der endnu ikke er grundlag for at bedømme behovet for at revidere loven, og det er også regeringens opfattelse, at spørgsmål om revision af loven ikke behøver at blive rejst i Folketinget, før der er et tilstrækkeligt grundlag til at vurdere, om der er behov for en sådan revision.
Regeringen kan derfor isoleret set støtte den del af lovforslaget, der lægger op til en ophævelse af revisionsbestemmelsen i lovens § 35.