Jørn Jespersen (SF), 2002-02-19:
Jeg skal så takke for debatten, og jeg vil gerne starte med noget af det, som udenrigsministeren var inde på, nemlig samarbejdet i Folketinget omkring udviklingspolitikken osv.
Der bliver jeg altså nødt til at sige, at når man får en ny regering, som på basis af et relativt snævert flertal beslutter sig for bag lukkede døre og i en totalt lukket proces at ændre grundlæggende på kriterier og principper i den hidtidige førte udviklingspolitik, og som gør det i en proces, hvor alle partnere bliver holdt ude, hvor der ikke er dialog med Folketinget, hvor der ikke er dialog med erhvervslivet, hvor der ikke er dialog med grønne organisationer, og hvor der frem for alt ikke engang er dialog med vores samarbejdspartnere i Syd, så er det altså en lille smule bizart at komme efterfølgende og bede om, at Folketinget er parat til et åbent og tillidsfuldt samarbejde.
Det er mildest talt ikke det, regeringen har inviteret til.
Vi har jo ydermere under et samråd med udenrigsministerens spurgt: Hvad har man så tænkt sig for den videre proces?
Og svaret var, at det ville udenrigsministeren gerne tage en samtale med formanden for Udenrigsudvalget om.
Det var måske en lille bitte åbning, man bliver jo efterhånden taknemlig for meget lidt, men det var da trods alt ikke noget håndslag på en åben proces og en invitation til et bredt samarbejde. Så jeg bliver nødt til at sige til udenrigsministeren, at før der kommer andre toner fra regeringen, skal man altså ikke komme her og appellere om et bredt samarbejde og en ordentlig dialog.
Den har regeringen den største forpligtelse
Så talte udenrigsministeren om den toneangivende opposition - jeg forstod, han mente, at det var Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre og Kristeligt Folkeparti - som har fremsat en vedtagelse, og det vil jeg gerne medgive udenrigsministeren, der på mange punkter er ganske magen til regeringens. Ud af det kan man jo slutte, at det slet ikke er den toneangivende opposition, der her er tale om, men at det i virkeligheden er SF, udenrigsministeren skal vende sig til, hvis han vil have en toneangivende opposition.
Og vi er faktisk ikke enige i den måde, regeringen definerer Global Deal på.
Vi er enige i nogle overskrifter, men jeg tror, der er ganske stor forskelle, når vi kommer ned i substansen af det.
Til gengæld synes vi, det er rimeligt, at de fattige lande i en periode under bestemte aftalte vilkår kan beskytte sårbare områder, mens de bliver bygget op, på samme måde, som vi i de rige lande har gjort med vores produktioner.
Og det er altså en stor og afgørende forskel set fra de fattige landes side, om der er tale om ensartede vilkår, hvor vi på basis af mange års forspring kræver fuldstændig ligebehandling, eller om vi anerkender, at de har nogle specielle behov.
Så er der den private sektor: Vi er meget optaget af, at den private sektor bidrager til udviklingen.
Men vi vil godt gøre opmærksom på, at når det gælder de mindst udviklede lande, får de altså en ekstrem lille andel af de direkte investeringer, og derfor er der ikke meget, der tyder på, at det vil hjælpe særlig meget dér i første omgang.
Og hvis man kunne lave en evaluering af Global Compact, tror jeg, at den ville blive afskaffet af den nuværende regering på grund af mangel på effektivitet.
Så er der bistanden og den gode regeringsførelse: Det er vi meget enige i, men vi er ikke enige i den måde, regeringen administrerer det på, hvor det er noget, man skærer af med det samme, og det er jo heller ikke det, der oprindelig lå i »Partnerskab 2000«.
Så vil jeg gerne sige til de enkelte ordførere, at det selvfølgelig er glædeligt, at både Venstre og De Konservative forpligter sig på at arbejde for de 0,7 og også med bindende tidsplaner, men jeg må sige ligesom den radikale ordfører, hr. Morten Helveg Petersen, at når man så gør det modsatte herhjemme og skærer ned, kommer det altså til at klinge meget hult.
Det handler jo om, at når regeringen i Mexico og i Sydafrika skal svare på, hvad der er den danske regerings målsætning, så har regeringen ikke noget svar.
Regeringen kan ikke til vores partnere sige, hvad der er den danske målsætning.
Andre lande er nu gået op; Finland siger, at de nu forpligter sig til 0,7.
De kan da svare på, hvad deres målsætning er, og dermed også, hvad den vil være om 1 år, 2 år, 3 år; det kan den danske regering ikke.
Det vil sige, at formandskabet for EU må svare, at vi ikke har nogen særlig målsætning, det kan man ikke regne med, og det kan være, der bliver skåret ned næste gang.
Det er da en dårlig forhandlingsposition at have. Jeg synes også, det er værd at bemærke sig, som hr. Jeppe Kofod var inde på det: Hvad er det for nogle størrelsesordener, vi taler om her, når vi snakker udviklingsbistand?
Ja, vi taler om, at hvis vi skal kunne nå udviklingsmålene, skal vi fordoble, det vil sige skaffe ca. 50 mia. dollars i øget udviklingsbistand.
Det svarer til den forøgelse af USA's militærbudget, som fandt sted fra 2001 til 2002.
Det siger noget om proportionerne i debatten, at stigningen i USA's militærbudget svarer til den fornødne indsats, der er brug for for at leve op til udviklingsmålene.
Så alt i alt er der ganske store forskelle på den toneangivende opposition og regeringen, men vi skal vide at holde øje med, at regeringen får gennemført det, som den trods alt har forpligtet sig til, nemlig 0,7 og med bindende tidstabeller.
Hvis det ikke lykkes, er det jo klart udtryk for, at når man ødelægger sin egen forhandlingsposition, ligger man, som man selv har redt.