Søren Krarup (DF), 2004-05-26:
Da vores normale ordfører, hr. Jesper Langballe, er forhindret i at være her, har jeg lovet at læse hans tale.
Alle taler om innovation, tidens modeord i forskningspolitikken, og til venstre i Folketinget tales der især for såkaldte isbryderordninger, som skal skaffe arbejdsløse akademikere ud i de små og mellemstore erhvervsvirksomheder, hvis ledere er så indskrænkede, at hvis bare de får en arbejdsløs akademiker tilknyttet, som kan tænke nyt - og det er jo, hvad innovation betyder - så vil de blomstre, hvor de før skrantede.
Desværre er erhvervslivets folk ligefrem så indskrænkede, at de ikke engang kan forstå, at netop det er, hvad deres virksomhed sukker efter.
Derfor skal de belønnes af staten for at ansætte arbejdsløse akademikere.
Normalt ville man ræsonnere, at hvis det var så fordelagtigt for virksomhederne, ville de selv finde ud af at ansætte de nævnte akademikere, og disse ville fra deres side have den tilfredsstillede bevidsthed, at de tjente deres løn, fordi der var brug for dem, og ikke, fordi staten har sat penge i deres beskæftigelse.
Man kan ikke løse alverdens problemer ad den vej.
Man kan nu spørge, hvorfor det netop er akademikere, forslaget gælder.
Hvorfor ikke murere og tømrere?
Det skulle vel ikke være, fordi SF er et akademikerparti, hvor der er langt mellem murerne og tømrerne?
Forslaget er også et rigtig akademikerprojekt i den forstand, at det vil det hele. Det vil bringe Danmark på omgangshøjde med Barcelonamålene, altså EU-landenes aftale om, at forskningsinvesteringen i 2010 skal være oppe på 3 pct. at bruttonationalproduktet, heraf 1 pct. fra det offentlige.
Der mangler kun kønsligestillingen og sulten i Afrika.
Jeg kan i parentes bemærket
godt forstå, at folk, der tænker sådan,
ikke kan lide Bjørn Lomborgs »Copenhagen Consensus«, hvor ideen er, at man må løse et problem ad gangen og derfor må prioritere under skyldig hensyntagen til økonomien.
SF har en tilbøjelighed til at tro, at når man gør noget godt og idealistisk et sted, er det ikke bare omkostningsfrit, men det fremmer også det gode i alle andre sammenhænge og tjener sig rigeligt ind, modsat regeringens akademikerpakke, som mest koncentrerer sig praktisk om at få nogle få akademikere i arbejde.
Jeg mener at vide, at akademikerpakken behandles i dag i Finansudvalget med enig opbakning fra alle partier, også SF.
Så må man vel forstå dette forslag som en ekstra skovlfuld kul i den ovn, der skal lune partiets vælgere.
SF fastslår det rigtige, at et stort generationsskifte er undervejs i gymnasierne, hvor mange lærere skal pensioneres inden for overskuelig tid, mens mange unge er på vej.
Dette generationsskifte vil SF nu have fremrykket, så de ældre lærere kan komme hurtigere ud af vagten - måske, jeg ved det ikke, fordi gymnasiasterne skønnes at blive mere inspirerede af unge lærere end af ældre erfarne.
De ældre skal imidlertid ikke bare på senioraftrædelsesordning, men de skal supplerende flyttes over i kooperative akademikerjobhuse, hvor de skal stå til rådighed for små og mellemstore virksomheder, der hermed som sagt vil trives og blomstre.
Med sådan noget dyrt, bureaukratisk statsherseri vil alle blive lykkelige.
Må jeg af et kærligt hjerte lykønske SF'erne med, at de ikke bor i det land.