Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-04-11:
Jeg vil sige tak for debatten og i forlængelse af det, økonomiministeren allerede har kommenteret, prøve at tage et par enkelte punkter op.
Først til hr. Holger K. Nielsen, som meget understregede, at der også er politiske perspektiver i medlemskab af den fælles valuta
: Det tror jeg er rigtigt, og som jeg ser det, tror jeg, det er rigtigt også at tilføje, at det er utrolig spændende politiske perspektiver.
Der er ikke tvivl om, at den fælles valuta kan komme til at spille en større rolle internationalt, globalt, i forhold til mange for Danmark meget vigtige emner, det være sig de kommende verdenshandelsorganisationsforhandlinger efter Seattle, hvor vi har brug for i den europæiske region, som vi er en del af, at kunne varetage vores interesser meget stærkt og også på en solidarisk måde i forhold til den tredje verden og i forhold til USA og Japan.
Det andet spændende er vel, at vi nu ser Europa definitivt gøre det klart, at det ikke er den amerikanske vej, man vælger, men en velfærdsstaternes vej.
Der kan være variationer inden for det, men der er truffet et klart valg, der efter Lissabon står isnende krystalklart.
Et andet synspunkt, jeg godt ville fremhæve, var balancen mellem den fælles valuta og udvidelsen.
Jeg havde lejlighed til her, mens jeg lyttede til debatten, lige at opdatere forhandlingsforløbet og stadiet for udvidelsesprocessen, og jeg må sige, at det forløber utrolig tilfredsstillende.
Gennem det seneste år har man gennemgået
et meget betydeligt antal kapitler i traktaten med de nye ansøgerlande, altså de første fem, og er nu i gang med de næste fem.
Så vidt jeg kan vurdere, er man mindst på omdrejningshøjde med det, man planlagde for godt og vel et års tid siden.
Jeg håber derfor også, at forhandlingerne under topmødet kan munde ud i traktattilpasninger her i december måned, som betyder, at vi gør vores arbejde færdigt, så vi er klar til at tage imod de første lande i år 2003 for vort vedkommende.
Det må ligge i den klare solidariske tilkendegivelse, vi har givet udtryk for.
Jeg har blot at henvise til økonomiministerens bemærkninger til hr. Holger K. Nielsen om, hvorvidt kickstarten i 1993 var mulig.
Vi har også i rapporten påvist, at det faktisk havde været muligt, selv om vi havde sagt ja til den fælles valuta eller forestillet os, at den var fuldt udbygget på det tidspunkt.
Jeg skal i øvrigt sige til hr. Holger K. Nielsen, som opholdt sig meget ved devalueringsinstrumentet: Altså mig forekommer det fuldstændig klart, at vi efter 17 år med den faste kronekurs har gjort det helt klart, at det er en blivende del af Danmarks økonomiske politik, og at det ville være utrolig uklogt at lægge an til, at det var noget, vi skulle forlade.
Vi kan komme i en risikabel tvangssituation, som økonomiministeren har været inde på, men det er noget andet.
Men det ville være utrolig uklogt at forlade den faste kronekurspolitik.
Der er noget andet, der ligger mig meget på sinde også at få sagt.
Hr. Holger K. Nielsen var inde på, at hvis nu Danmark er i - det blev lidt teknisk kaldt modfase, men jeg forstår godt, hvad hr. Holger K. Nielsen mener - en anden økonomisk udvikling, er i et andet konjunkturforløb end de andre lande, så afskriver vi os muligheden for at bruge devalueringsinstrumentet.
Der vil jeg sige: Man bruger ikke devalueringsinstrumentet, heller ikke i den økonomiske teori, hvis man har et konjunkturforløb, der er forskelligt fra de andres.
Man bruger finanspolitikken enten til at stramme eller til at slappe med afhængigt af, hvor man er henne i forhold til de andre.
Sådan står der i lærebøgerne, men vi er desværre, eller hvad man nu vil, under alle omstændigheder i en ny verden nu, hvor de taktiske eller strategiske devalueringers tid er forbi.
Ingen lande vil længere give hinanden - og heldigvis for det
- den mulighed at foretage strategiske devalueringer.
Og finansmarkederne i det moderne, barske, internationale klima vil aldrig heller tillade det. De vil forstærke en devaluering, de vil dramatisere en devaluering, og de vil lynende hurtigt skabe en realitet bag den kendsgerning, en tidligere økonomiminister ved navn Per Hækkerup engang sagde: Devalueringer hjælper lidt ligesom en anden kendt aktivitet - det varmer til at begynde med, men det bliver ret hurtigt ret koldt.
Og en høj inflation rammer det andet punkt, hr. Holger K. Nielsen var inde på, nemlig spørgsmålet om fordelingspolitik.
Vi har jo set det i 1970'erne, i 1974 og i 1979, i 1982 og i 1986, at når inflationen stiger i et samfund som det danske, så er dem, der bliver ramt, jo ikke dem, der har masser af fast ejendom eller stor formue, for de har gavn af det.
De, der virkelig bliver ramt af en høj inflation, er ganske almindelige danske arbejdere og funktionærer, der har deres udkomme ved almindeligt hårdt arbejde og indkomst og løn.
Det er jo dem, der bliver ramt.
Hr. Holger K. Nielsen skal huske, at i kølvandet på en høj inflation følger hver gang en mindre retfærdig, en mere uretfærdig fordeling.
Inflation og retfærdig fordelingspolitik har det med hinanden som ild og vand.
For det danske samfund - i virkeligheden også set fra Socialistisk Folkepartis synspunkt, hvis jeg skulle kæmpe hårdt for SF's grundlæggende holdning - gælder, at tiden må være kommet, hvor også SF erkender, at høj inflation heller ikke er i SF's interesse.
Det er slet ikke i det danske samfunds interesse.
Derfor har vi alle sammen, både vi i Danmark og de andre i Europa, en fælles interesse i at holde lav inflation, for det er sikringen for, at vi kan føre en beskæftigelsespolitik, der er langtidsholdbar, sådan så vi har sikret det.
Jeg ville så til fru Mimi Jakobsen, som jeg takker
Jamen det var jo alle os andre.
Og hvordan gjorde vi det?
Ja, vi sagde jo faktisk i forbindelse med den tyske genforening: Det er godt, at to tyske, adskilte befolkningsgrupper nu kan blive genforenet, men hvis det skal ske, så er det vigtigt, at Tyskland ikke bliver så dominerende en kraft i Europa, som der ellers ville være udsigt til.
Derfor måtte Tyskland jo også sige ja til den fælles valuta.
Tysklands ja til den fælles valuta var Tysklands ja til, at D-marken ikke vedblivende skulle dominere.
Det er jo også en historisk meget, meget vigtig udvikling, som tæller på plussiden af demokratiseringen af Europa.
Tyskland afskrev sig i virkeligheden med den fælles valuta tysk dominans til fordel for europæisering.
Og jeg mener derfor også, at det er en fantastisk fordel for Danmark at opleve nu, at vi på en måde ikke længere har en meget stor tysk dominans, som vi hele tiden passivt skal indrette os efter, men at vi har en mulighed for at gå ind i fællesskabet omkring den fælles valuta og deltage i et samarbejde.
Jeg påstår ikke, at vi har lige så stor indflydelse som Tyskland, vil jeg sige til hr. Holger K. Nielsen.
Jeg påstår bare, og jeg ved, det er rigtigt, at ved at gå ind i det fælles samarbejde har vi nogen indflydelse.
Udenfor kan vi indrette os passivt, og det synes jeg er noget trist noget.
Jeg ville slutte med at sige til hr. Keld Albrechtsen, og det er mere en politisk betragtning, at i alt, hvad der står i Lissabondokumentet - nåh, men o.k., hils deroppe, hr. Keld Albrechtsen - fremgår det jo til sidst, at det, vi gør i Lissabon, er, at vi sætter os en række fælles mål.
Og jeg synes, at det da også må være i Enhedslistens interesse at læse i dette dokument, at vi nu har ét fælles mål: den aktive velfærdsstat, som der står i det her.
Jeg mener, at hvis der nu havde stået, at nu har vi ét fælles mål, nemlig en amerikansk model, hvor enhver kan passe sig selv, så ville jeg have forstået Enhedslistens og SF's afgørende afstandtagen til en fælles valuta, men det er det modsatte, vi siger.
Vi siger: Nu samles vi om gode, fælles menneskelige mål, som mange, mange partier i det her Folketing jo kan vedkende sig og genkende.
Og det er da fantastisk.
Det er da det, jeg synes, at vi skal glæde os over.
Og der står til aller-, allersidst i Lissabondokumentet, at det er den åbne koordinations metode.
Det er netop ikke harmonisering.
Det er en ny, fælles målsætning, hvor vi sætter os nogle gode mål, men vi overlader det til hvert enkelt land at gå hjem og gøre det og nå det mål, vi er enige om ved hjælp af egne politikker og egne metoder.
Jeg har oplevet 1974.
Jeg har set dem - ikke dem alle, men mange af de mennesker, der blev arbejdsløse i 1974, og jeg har set de danske arbejdere, der blev arbejdsløse i 1979, da de to store, internationale kriser ramte os benhårdt som et lynnedslag.
Jeg har set, hvem der måtte betale, fordi vi ikke var gode nok til at samarbejde.
Det er det, vi nu har chancen for.