Thor Pedersen (V), 2006-11-16:
Ja, milliarder, det er nemlig rigtigt.
Tallene er så store, at man slet ikke kan forstå, hvor mange penge man egentlig bruger.
Det er fuldstændig rigtigt, vil jeg sige til formanden.
Det er så formandens store erfaring her i Tinget, der gør, at han er i stand til at iagttage den voldsomme vækst; det takker jeg formanden for.
Det er rigtigt.
Det er jo altså, som der blev sagt, 8 mia. kr. til socialområdet – tallene er store – 8 mia. kr. til undervisning og 12 mia. kr. til sundhed, man har løftet med, hvis vi gennemfører det, der ligger.
Nu kan vi vente og se, om ikke det bliver standard, om ikke alle de penge rent faktisk også udmøntes næste år.
Så tales der om de tal, man ikke kender.
Jamen hvordan er tallene så, når man ser på regnskaberne?
Nu er der talt meget om, hvad man bruger der, hvor vi har skåret ned, f.eks. på dagplejen.
Hvad var dagplejeudgiften i faste priser i 2001 pr. barn?
Den var 86.139 kr., og den er nu 88.479 kr.
Jeg vil så medgive, at det er en personlig vurdering ud fra ens egen viden, hvorvidt de 88.479 kr., som det kostede i regnskabet i 2005, er mere end de 86.139 kr., som det kostede i 2001, målt med samme kroner og øre-målestok.
Min vurdering er, at det nok er mere.
Tager vi vuggestuerne, som også har været meget omtalt på det sidste, må jeg sige, at udgiften i 2001 var på 120.541 kr. pr. barn.
Det er regnskabet.
I 2005 er tallet pr. barn altså 122.947 kr., og det er efter, at vi har skåret ned ifølge det, der her er sagt af fru Line Barfod.
Det vil sige, at man altså skærer ned ved at bruge flere penge.
Jeg synes, det er en meget stor tillid, man i øvrigt viser alle offentligt ansatte i det kommunale system, for det må jo betyde, at når der gives flere penge, skærer man altså ned på servicen.
Man har altså ikke en formodning om, at hvis vi sikrer, at der inden for en ramme er flere penge til service, bliver der også flere servicegoder for borgerne.
Den tillid har jeg i øvrigt.
Når vi måler ressourcetrækket på enkelte serviceområder, er det sådan, at hvis der bruges flere kroner og øre i faste, sammenlignelige priser, er det nok også, fordi personalet har været i stand til at levere mere til borgerne end det, de kunne før for færre midler, for ellers er der noget galt.
Og så skulle vi have vendt det hele om og sagt: Vi skal reducere bevillingerne, for så får vi sikkert en bedre service.
Nu har vi gjort noget andet, og jeg påtager mig at modtage den daglige kritik over, at vi er så rundhåndede, at vi bruger mere end det, vi selv har forudsat, for det er nemlig rigtigt.
Så er der tallet for, hvor stor en andel af den samlede produktion, man bruger til offentlig service og til privat service.
Der kan man i virkeligheden tage de tal, som findes, til at beregne andelen i det offentlige forbrug.
Det er ikke noget, man skal have i hovedet, det er noget, man skal have på papir – selv om jeg stort set nok også har tallene i hovedet – for de skal være identificerbare siden hen, og der hjælper det jo ikke, hvad jeg har i hovedet, men at man er i stand til at oversende tallene på et papir.
Jeg håber sandelig, jeg har det med, men ellers kommer jeg til at få det senere.
Jeg vil i hvert fald bare sige, at det papir i givet fald skulle vise de egentlige tal, altså hvad det er for en andel af den samlede produktion, af BNP’et, man bruger i nominelle talstørrelser til serviceniveauer i kommuner og for så vidt også i amter.
Der er det sådan, at den andel af BNP er steget i forhold til 2001, den er ikke faldet.
Og måler man det kommunale forbrug i forhold til det private forbrug i nominelle priser, er det steget og ikke faldet.
Hvis vi havde kørt linjen igennem med de 0,5 pct., som lå i den tidligere regerings 2010-plan fra 2006 og frem, ville det alt andet lige betyde, at man ville have et svagt fald i den andel, man så lagde over til offentligt forbrug i forhold til det private forbrug – alt andet lige.
Men med den globaliseringsaftale, vi har indgået, hvor det ikke er 0,5 pct., men i virkeligheden 1 pct., vil det være sådan, at det, om jeg så må sige,
bliver en lidt større andel, der kommer til at gå til det offentlige forbrug i forhold til det private forbrug, når man måler det i nominelle priser af den samlede produktion.
Og det ved vi godt.
Det er jo, fordi vi bruger flere penge til forskning, som anses som konsum, og fordi vi bruger flere penge til uddannelse, som også anses som konsum, altså som forbrug.
Og endelig må jeg sige om selve opgørelsen af, hvor meget vi bruger i kroner og øre, når man taler om den offentlige sektor, at jeg ikke kan forestille mig, at der er nogen, der mener, at vi skal bruge mindre i den offentlige sektor i årene fremover end det, vi bruger nu, for alle ved, at der kommer 400.000 flere pensionister inden for de næste 20 år – i virkeligheden begyndende år 2017-2018 og så frem til 2025.
Og jeg kan ikke forestille mig, at nogen vil mene, at de 400.000 ekstra pensionister skal serviceres inden for den samme ramme i faste priser, som vi kender nu.
Det giver simpelt hen ingen mening, og jeg kan ikke forestille mig, at nogen kunne mene det.
Det vil være stigende, sådan er det.
Hvis der til gengæld kommer et tidspunkt, hvor andelen af pensionister falder i forhold til resten af befolkningen, ja, så vil man sikkert komme til at opleve, at den andel, som bruges i alt i det offentlige, alt andet lige vil være faldende.
Men det, vi ved i årene fremover, er, at der kommer en stigning.
Det er jo præcis der, kvalitetsreformarbejdet kommer ind i billedet, og hvor jeg håber, at det ikke bliver en kampplads for Folketingets partier, hvordan man kan sikre, at vi får maksimal nytte af de milliarder, vi bruger.
Jeg håber altså, at man flytter debatten fra, om det er 1 mia. kr., der lægges oven i de 30 mia. kr., man bruger i forvejen på et område, og i stedet diskuterer de 30 mia. kr.
Hvad er det, der gør, at der måske er så stor en variation med hensyn til, hvilken glæde man får af de midler i de forskellige kommuner?
Jeg takker for debatten og må sige, at der ikke er meget nyt under solen i de standpunkter, som forskellige ordførere giver udtryk for, og det er jo ikke overraskende.
Men jeg er enig med fru Margrethe Vestager i, at der er brug for oplysning.
Der er faktisk brug for oplysning, og jeg vil kalde det standardoplysning om, hvordan forholdene egentlig er indrettet i Danmark.
Gennem alle årene har grundlaget for det kommunale selvstyre i Danmark været, at der indgås rammeaftaler mellem regeringen og Kommunernes Landsforening, og uanset hvem der har haft formandssædet, har bønnen fra Kommunernes Landsforening altid været, at regeringen skal lade være at blande sig i, hvordan kommunerne vælger at bruge pengene, for det er kommunernes ansvar.
Sådan har det også været siden 2001.
Man har aftalt rammen, altså hvor meget der kan bruges i det efterfølgende budgetår, og så har regeringen sikret, at der er penge til det, så den samlede kommunaløkonomi set under et er fuldstændig uberørt af skattestoppet, fordi statskassen finansierer skattestoppet.
Det, alle landets kommuner set under et mangler på grund af uændret skat, uændret grundskyld og uændret dækningsafgift, leverer statskassen efterfølgende, så der er dækning for de udgifter, man har aftalt.
Sådan har det været hvert år, og sådan bliver det i princippet også i 2007.
Jeg er selvfølgelig interesseret i at høre mange synspunkter om, hvad der skal gælde for kommunerne, men jeg lægger mere vægt på, at de, vi indgår aftaler med, er enige i, at aftalen fra juni er god nok, og at den skal overholdes sammen med den erklæring, der følger med, om at aftalen sikrer, at det serviceniveau, vi kender i dag, kan kommunerne set under et også have næste år, også når der er korrigeret på grund af ændringer i demografien, altså på de områder, der vedrører folkeskolen og de ældre.
Jeg lytter meget til dem, vi har indgået aftalen med, og jeg vil gerne sige, at jeg gentagne gange har siddet over for en Venstremand og en Socialdemokrat, der i enighed har sagt: På de vilkår er det godt nok.
Vi har oplevet, hvad det egentlig koster at overtage sociale institutioner fra amterne.
Det var årsagen til, at en del af aftalen er, at når man overtager en institution, følger pengene med, og derfor var det ikke et brud på aftalen, at vi godkendte at udvide rammen med de 424 mio. kr., det blev anslået at koste mere end det, der var lagt ind i første omgang; det var en del af aftalen.
I sidste instans har vi også accepteret en overskridelse på yderligere 300 mio. kr. på serviceområdet, fordi der er et tilsvarende mindreforbrug på anlægsområdet, så det berører altså ikke aktivitetsniveauet i 2007.
Vi står nu med en aftale, hvor vores aftalepart siger: Det, der blev aftalt i juni, er også det, vi kan leve med nu.
Det er faktisk den forudsætning, der har ligget til grund, som også er ført til ende.
Så er det jo interessant at gå ind og diskutere noget, som ingen ved noget om, nemlig: Hvor mange penge vil kommunerne bruge i 2007 på de enkelte områder?
i det kommunale budgetsystem, som var blevet anerkendt som tiltrækkeligt med den kommunale frihedsgrad, man har, er der forskellige muligheder for at anvende sine konti, altså for, hvad man fordeler kontomæssigt til de enkelte institutioner, og hvad man holder i en central pulje, som man fordeler i løbet af året.
Det er bl.a. forklaringen på, at det er umuligt at sammenligne budgettal med regnskabstal.
Det kører fuldstændig skævt, det kører fuldstændig skævt,
de kommunale budgetter er ikke lagt sådan til rette, at de er så stramme i det, at man ikke kan flytte rundt på sine penge.
Men hvis det er kravet, ender det jo med, at man så virkelig kommer til at skærpe det kommunale budget- og regnskabssystem.
Det bliver jo sådan set svaret på det her, når der er et Socialdemokrati, der ønsker, at man skal kunne svare præcist, og når Det Radikale Venstre her både tilkendegiver, at der på den ene side skal være store grader af frihed, og at man altså på den anden side også lige skal kende tallene.
Men vi kunne jo gøre noget andet.
Vi har hørt debatten siden 2001 om, at vi har skåret ned og skåret ned og skåret ned, selv om det er evident og kan dokumenteres, at der bruges 23 mia. kr., når vi ser på regnskabstallene for niveauet efter 2001 til og med 2005.
Der bruges 5 mia. kr. mere til det sociale område, 6,5 mia. kr. mere til uddannelse, 8 mia. kr. mere til sundhed.
Det er de tal i regnskaberne, som revisorerne har godkendt, og det, som Folketinget også med rigsrevisors underskrift godkender at der er brugt.
Det er altså indiskutabelt, at det er et løft.
Det løft er større end det, den tidligere regering havde planlagt.
Det bliver vi skoset for.
Og jeg vil gerne sige, at det, der ligger frem til 2010, jo er endnu mere end det, den tidligere regering havde planlagt, som vi også bliver skoset for.
For tager vi budgetterne for 2007 og det, der ligger i finansloven, ja, så viser tallene jo, at vi kommer til at løfte det med 31 mia. kr. i forhold til 2001.
Vi løfter med 8 mio. kr. til uddannelse, 8 mio. kr. på det sociale område og med 12 mio. kr. til regionerne.