runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Thorkild B. Fransgaard (FP), 1999-03-02:
Lovforslaget om at forøge tilskuddene til nogle økommuner, i det her tilfælde er nævnt Ærø, Samsø og Læsø - ja, Samsø må jo klare sig med lidt mindre - er et lovforslag, som vi vil gå positivt ind for i Fremskridtspartiet.
Det passer jo fint med den debat, vi havde her i salen om at støtte yderområderne i vores samfund; derunder hører jo også ø-samfundene.
Jeg vil da under udvalgsarbejdet arbejde for, at vi skal udvide lovgivningen en del, sådan som det har været nævnt heroppefra.
Hvad med de andre ø-samfund?
Der er nogle ganske få områder her i Danmark, som har samme problemer som de øer, der er nævnt her i lovforslaget, f.eks. oppe ved Limfjorden.
Der er et par små kommuner, det er nemlig Farsø og Sundsøre, det er halvøer, der stikker ud midt i Limfjorden, og de har en færgeforbindelse, som de to forholdsvis fattige kommuner ikke rigtig har råd til at køre.
Hvis de derfor kunne komme ind under det her lovforslag på en eller anden måde, ville det være rigtigt.
Der er måske også andre steder, men nu er det nævnt, at det er ø-samfund, vi taler om, og dem skal vi selvfølgelig også tage hensyn til.
Men der findes altså nogle kommuner, som faktisk ligger på samme måde som de ø-samfund, men selvfølgelig ikke helt, som har samme problemer.
Kunne de ikke komme med, så de på en eller anden måde også kunne få et tilskud til deres færgedrift over bloktilskuddet, eller hvordan det kunne lade sig gøre?
Det ville være rigtigt, men det er noget, vi kan se på under udvalgsarbejdet, for
det er for indviklet at diskutere her. Selve lovforslaget om at støtte ø-samfund og andre kommuner i yderkredsen af vort samfund kan vi selvfølgelig støtte fuldt ud, men lad os nu se på, hvordan vi kan gøre det, inden lovforslaget er helt færdigt.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-03-02:
Jeg vil meget gerne benytte denne her lejlighed til at sige til ministeren, at det her område trænger til en opstramning.
Det har jeg sagt før, og det kan jeg simpelt hen ikke forstå at man kan lukke øjnene for at der gør.
Jeg kan derimod ikke støtte det forslag her på grund af bemærkningerne, på grund af indersiderne i forslaget.
Men det, der står på forsiden, kan jeg simpelt hen ikke forstå at der er nogen der kan have noget imod. Der foregår meget uprofessionelt arbejde af professionelle bestyrelsesmedlemmer.
De professionelle bestyrelser opstod i gamle dage som alternativet til tantebestyrelser, og det var vel, fordi man havde brug for at have nogle sparringspartnere i bestyrelsen, men i dag går det professionelle på, at man får penge for arbejdet, men at man ikke gør det i mange tilfælde.
Selvfølgelig findes der da masser af kvalificeret bestyrelsesarbejde, det gør der da helt klart, men der findes også meget ukvalificeret.
Det er umuligt at sidde i 20-30 bestyrelser og måske have formandsposter i 5-10 store selskabsbestyrelser.
Jeg har selv en lille smule erfaring med den slags arbejde, men der er andre kloge folk, som har meget stor erfaring med det, som siger, at man højst kan sidde i en 5-8 sådan lidt større selskabsbestyrelser og have formandspladser i en 2-3 stykker, hvis man skal have mulighed for overhovedet at have overblik over det.
Det er det, der findes alt for meget af, og det er ikke kvalificeret.
Men det duer ikke, sådan som Fremskridtspartiet gør, at bruge de her konkrete eksempler, for der er ikke to sager, der er ens.
Man kan ikke lave ordentlig lovgivning ud fra det.
Men der er brug for en opstramning, og derfor ville jeg gerne på et eller andet tidspunkt afgive den betænkning, at vi pålægger regeringen at arbejde med det her meget, meget komplicerede stof.
Det er meget, meget mere kompliceret, end det beskrives i bemærkningerne her.
Christian Jensen (FP), 1999-03-02:
I kølvandet på Nordisk Fjer-sagen rejste Fremskridtspartiet første gang i 1996 problemet vedrørende skærpelse af bestyrelsesmedlemmers ansvar, og det, der skete i Nordisk Fjer-sagen, er vel ikke noget, nogen her i salen vil anbefale til gentagelse.
Vi ved jo også, at man ved flere lejligheder ved stramninger i aktieselskabsloven har lagt op til et større ansvar for bestyrelsesmedlemmer, og vi vedstår også i Fremskridtspartiet, at selvfølgelig er ingen dømt for en overtrædelse af nogen lov ej heller af aktieselskabsloven, før retten har talt.
Fremskridtspartiet vil bare - uden at ændre på bevisbyrden overhovedet - have lettet bevisbyrden for anklagemyndigheden, så flere sager ville blive ført til tops.
Til trods for forskellige stramninger af lovene, der skulle forhindre sager lig med Nordisk Fjer-sagen, har vi nu igen en sag, der synes at overgå Nordisk Fjer-sagen mangefold, nemlig PFA-sagerne, hvis slutresultat vi dog ikke kender endnu.
Denne sag viser med al tydelighed, at stramningerne ikke har været skrappe nok.
Denne sag viser, at bestyrelsesmedlemmer i mange aktieselskabsbestyrelser i allerhøjeste grad afslører en meget afslappet holdning til deres bestyrelsesansvar.
Tilsyneladende har mange bestyrelsesmedlemmer et helt andet forhold til deres bestyrelseshonorar og antallet af bestyrelser, de kan nå at have sæde i.
Det er blot dette, vi i Fremskridtspartiet ønsker at få skærpet og få hold på, således at vi kan undgå disse sager i fremtiden.
Vi ønsker, at når et bestyrelsesmedlem ønsker at udtræde af en given bestyrelse, skal dette foregå på et bestyrelsesmøde i selskabet, hvor grunden til udtrædelsen af den pågældende bestyrelse føres til protokols, således at den efterfølgende bestyrelse kan få kendskab til, hvad grunden til udtrædelsen har været.
Dette vil jo også være til beskyttelse af det enkelte bestyrelsesmedlem i en eventuel efterfølgende sag.
Vi er af den opfattelse, at kun ved at tydeliggøre bestyrelsesmedlemmers ansvar vil vi få en ændret holdning til dette at tage en bestyrelsespost ikke blot for at sidde og få honoraret, men også for at leve op til det ansvar og den seriøsitet, man kan forvente i en retsstat som Danmark.
Christian H. Hansen (DF), 1999-03-02:
Dansk Folkeparti er en stor tilhænger af kernefamilien og mener, at når man indgår et ægteskab, har man også nogle forpligtelser over for hinanden, men der kan i et ægteskab opstå konflikter af den ene eller anden art.
I Danmark ser vi stadig et stort antal skilsmisser.
Det er, som om ansvarsbevidstheden omkring ægteskabet langsomt er ved at glide ud; man giver simpelt hen alt for let op.
Man sætter sig ikke ned i fællesskab og prøver at løse opgaverne.
Det værste er vel nok, at børnene mange gange bliver sorteper.
Uanset hvor godt børnene får det, når far og mor er blevet skilt, vil der altid være et tomrum i deres liv fremover.
Forslaget her om parrådgivning finder vi i Dansk Folkeparti er et godt forslag.
Hvis man kan konstatere, at man ikke kan komme videre med sine problemer, ikke få dem løst, føler, at det hele er gået i hårdknude, så kan det måske være en god idé at få en tredjepart med ind og være behjælpelig med at løse ens familiære problemer.
Det er så blevet nævnt heroppefra, at man eventuelt kunne snakke med naboen.
Men der tror jeg, at en helt uvildig, man ikke har noget kendskab til i forvejen, i mange tilfælde vil være den bedste til at gå ind og løse de her problemer.
Man har da også hørt eksempler på, at det måske netop lige var naboerne, der var skyld i, at der opstod ægteskabelige problemer.
Jeg tror ikke, der er mange, der kan sige sig fri for at have haft nogle samlivskriser, som har virket uløselige.
Nogle har heldigvis selv kunnet løse problemerne og fået deres kernefamilier til at fungere igen.
Jeg kender eksempler på præster, som har løst sådanne problemer, hvor det har betydet, at familien i dag fungerer optimalt som en god og solid kernefamilie.
Men overordnet handler det også for Dansk Folkeparti om ansvarsbevidsthed.
Der ligger et ansvar i at sige ja til et andet menneske.
Det er ikke kun fest og farver, man siger ja til.
Man lover faktisk at elske hinanden i med- og i modgang.
Når der så kommer modgang, er der mange, der giver hurtigt op, og det kan få følger langt ud i familierne.
Derfor kan vi fra Dansk Folkeparti støtte op omkring dette forslag fra Kristeligt Folkeparti om parrådgivning.
Det, som selvfølgelig er vigtigt, er, at denne rådgivning bliver frivillig, som der også er lagt op til i forslaget.
Vi må så under udvalgsarbejdet kigge lidt nærmere på både de administrative og de økonomiske konsekvenser, et sådant forslag vil få.
Anne Baastrup (SF), 1999-03-02:
Jeg skal undlade at svinge mig så højt op, som nogle af de foregående ordførere har gjort.
SF finder som udgangspunkt, at det er en god idé med tidlig rådgivning til par, der står i en krise, som kan ende i en skilsmisse, og vi er enige med justitsministeren i, at en sådan rådgivning på samme måde skal kunne ske over for registrerede partnere og papirløse ægteskaber.
Og vi er enige i, at det skal være en tidlig rådgivning, og det var også en af vores begrundelser for, at vi ikke umiddelbart syntes, den forhenværende justitsministers forslag fra 1994 var en specielt god idé.
SF har tidligere støttet Ægteskabs- & Skilsmissehjælpen i København og støttet udbygningen i Aalborg og finder, at de metoder, som denne rådgivning benytter sig af, tilsyneladende bærer frugt.
Imidlertid er vi tøvende over for den konstruktion, som De Kristeliges forslag lægger op til.
En af årsagerne til, at De Kristelige ikke går ind for Ægteskabs- & Skilsmissehjælpen, står jeg lidt uforstående over for, men en af grundene til, at statsamterne ikke anvendes, er bl.a. et eller andet med notatpligt.
Jeg har svært ved at se, hvorfor en amtskommune ikke skal have en eller anden notatpligt.
Det er jo, fordi konstruktionen har været sådan i det oprindelige forslag.
Så det halter lidt med den organisatoriske placering i det her forslag.
Samtidig må vi jo erkende, at erfaringerne fra de to statsamter viser, at der ikke er den voldsomt store søgning.
Spørgsmålet må derfor være, om bare et par rådgivningscentre i Jylland og et par på øerne ikke vil være tilstrækkeligt.
Skal det nødvendigvis være i hvert amt, man skal give en sådan rådgivning?
Ægteskabs- & Skilsmissehjælpen i København har jo også over for SF peget på muligheden for, at man kan tage et stykke længere væk fra sit hjem for at være helt sikker på, at der rent faktisk er en reelt anonym rådgivning. Som det forhåbentlig fremgår, vil SF ikke på forhånd afvise forslaget, men vi vil bruge udvalgsarbejdet til at få indsamlet informationer.
Som bekendt har Mødrehjælpen jo sammen med bl.a. Foreningen Far foreslået et projekt, hvor mediation skulle være omdrejningspunktet.
foreslår en vis egenbetaling, og Ægteskabs- & Skilsmissehjælpen har jo sin form for egenbetaling, og egenbetaling har ikke på forhånd nogen betydning for vores holdning til forslaget.
Vi synes, den måde, man har gjort det på i Ægteskabs- & Skilsmissehjælpen, umiddelbart har været en meget god metode til at sikre, at det er seriøse henvendelser, man får.
Og da hr. Søren Søndergaard fra Enhedslisten ikke kan være her, skal jeg hilse fra ham og sige, at Enhedslisten er relativt positiv over for forslaget og villig til at drøfte det i udvalget.
Jann Sjursen (KRF), 1999-03-02:
Økonomien kan vi altid forholde os til, og jeg skal da medgive, at det er et forslag, som koster penge.
Det fremgår også af beslutningsforslaget.
Men hvis vi endelig skal se på det økonomiske aspekt, og det kan vi godt - jeg synes, det menneskelige aspekt er det vigtigste, men hvis vi endelig skal se på det økonomiske aspekt - hvad koster så ikke de mange skilsmisser, der er?
Hvad betyder det f.eks. ikke for boligområdet, at så mange flere måske har brug for egne lejligheder osv. på grund af skilsmisse?
Det tager vi med; det vil vi også godt være med til at støtte fra Kristeligt Folkepartis side, men hvis vi skal gøre de økonomiske omkostninger op i cool facts, er jeg ikke i tvivl om, at hvis man bare kunne redde en brøkdel af de 12.000 ægteskaber, der hvert år bliver til skilsmisser, så var der måske i virkeligheden sparet mere, end det koster at oprette det tilbud, som vi her lægger op til fra Kristeligt Folkepartis side.
For det andet er det vigtigt for mig at understrege - for det lyder, som om vi vil tvinge folk til at blive sammen for enhver pris: Hvis folk vil skilles, så har de den mulighed, og så skal de gøre det.
Men hvis folk, inden de når så langt som til at tage skridt til at blive skilt, selv kan se, at det måske kunne være godt at få nogle til at hjælpe sig til at fortsætte samlivet, og er villige til det, hvorfor skulle vi så ikke sikre, at de får den mulighed?
Pernille Sams (KF), 1999-03-02:
Det Konservative Folkeparti er enigt i holdningen bag det her forslag.
Vi mener, at familien er en utrolig vigtig del af det enkelte menneskes fundament, et bærende element i vores hverdag og en meget vigtig del af børns tryghed i deres opvækst.
Men om denne holdning så skal føre til, at der oprettes en skatteyderbetalt rådgivning, som det her foreslås, er vi langt mere betænkelige ved.
Det er jo en form for genoplivning af statsamternes mægling, ganske vist i en anden form, men den var i hvert fald ikke nogen udpræget succes, og der var ikke mange, der savnede den, da den blev afskaffet.
Det anføres, at den rådgivning, som eksisterer i dag, er en succes, bl.a. fordi halvdelen af de par, som har været i rådgivning, har valgt at blive sammen.
Men det er vel nogenlunde det samme tal for de par, som ikke har været i rådgivning.
Her er andelen af ægtefolk, der bliver sammen, jo også højere, så det skyldes næppe, at de mennesker, der søger rådgivning, har større problemer.
Statistik er jo en mystisk sag, som man kan få meget ud af.
Alle ægteskaber har deres op- og nedture.
Og der er jo allerede adskillige muligheder for rådgivning.
Det skal man have in mente, når man diskuterer det her forslag.
Det er jo ikke et spørgsmål om at etablere rådgivning.
Man kan jo i dag få rådgivning alle mulige steder.
Et andet problem ved forslaget er dets manglende afgrænsning.
Hvor små må et ægtepars problemer være, før de har ret til at få skatteyderbetalt rådgivning med det usikre udfald, sådan noget altid vil have?
Og hvad med papirløse samlevere, hvad med kærester, og hvad med homoseksuelle?
Hvor går disse grænser?
Vi er enige i, at mange samlivskriser sikkert kan afhjælpes ved, at parterne snakker sammen.
Men det er naturligvis ikke et ubetinget gode.
Det er ikke i sig selv en succes, for der vil altid være ægteskaber, som fungerer så dårligt, at skilsmisse bliver den mindst ringe løsning, selv for børnene.
Det kan måske lyde hårdt, men sådan er virkeligheden af og til, og det kan hverken Folketingets gode vilje eller nok så professionel terapi ændre på.
Voksne mennesker skal have den mulighed, det er at træffe beslutning om at blive skilt
, hvis det er det mindst ringe i situationen.
Det er og bliver nu engang folks egen beslutning, om de vil lade sig skille eller ej, og vi opfatter ikke samlivsproblemer som en sygdom, der pr. automatik må påkalde sig samfundets omsorg.
Og man skal nok passe på med at tro, at man kan lovgive sig ud af alle problemerne, og hvor megen sympati vi end har for denne idé om at få folk til at gå i parterapi, mener vi ikke, at det er en statslig opgave at finansiere det.
Karen Rønde (V), 1999-03-02:
Nej, der er slet ikke tale om privatiseringsideologien her; der er tale om et menneskesyn, der går ud på, at man selv må tage ansvaret.
Når man indgår et ægteskab eller en anden form for samliv, må man selv tage ansvaret for og kæmpe for, at det fungerer.
Og med hensyn til, at man kan få brug for hjælp eller støtte, også som enlig, kan jeg måske stille spørgsmålet:
Hvor går grænsen for, hvem der skal have statslig støtte til hjælp?
Hvor går grænsen?
Og dér mener vi i Venstre, at man selv må tage ansvaret for et samliv eller et ægteskab, og har man brug for rådgivning på et eller andet tidspunkt i sit liv, må man selv opsøge den.
Jann Sjursen (KRF), 1999-03-02:
Jeg er da glad for, at fru Karen Rønde på Venstres vegne kan tilslutte sig intentionerne bag Kristeligt Folkepartis forslag
, men jeg synes alligevel, det er lidt utroligt, at man også her ligesom lader privatiseringsbølgen slå ind, når det gælder noget så fundamentalt som et forsøg på at bevare ægteskabet.
For uanset at man kan søge rådgivning i privat regi - og det er jo fornemt, og det har Folketinget faktisk også støttet, f.eks. via Ægteskabs- & Skilsmissehjælpen - må man dog sige, at det, at ægteskaber går i opløsning, og det, at forældre flytter hver til sit og mere eller mindre deler børnene, jo faktisk også får nogle samfundsmæssige konsekvenser.
Det får i virkeligheden også konsekvenser i økonomisk retning - hvis den term måske bedre forstås af fru Karen Rønde - og derfor kan man sige, at samfundet ikke kan være ligeglad med, hvor højt eller lavt skilsmissetallet er, ud over at vi rent faktisk gerne vil hjælpe mennesker til at komme på ret køl igen også i forhold til deres ægteskab.
Så derfor må jeg spørge, om det i virkeligheden ikke er privatiseringsideologien, havde jeg nær sagt, der tager overhånd her i forhold til Venstres holdning, når man siger, at det alene skal foregå i privat regi, og så kan vi fra det offentliges side sådan set bare lade det sejle afsted.
Karen Rønde (V), 1999-03-02:
Venstre kan tilslutte sig intentionerne bag beslutningsforslaget.
Venstre er enigt med Kristeligt Folkeparti i, at der desværre er for mange skilsmisser.
Ægteskabet og familien er et centralt led i det danske kulturmønster og i det danske samfund, og Venstre lægger stor vægt på, at der værnes om ægteskabet, og at der gøres mest muligt for at skabe nogle ydre rammer for familien, som betyder, at ægteskabet og familiesammenholdet kan bevares.
For kærlighed er ikke en forbrugsvare, og et samliv og et ægteskab er noget, man som partner skal værne om og gøre en aktiv indsats for at få til at fungere, og som man naturligvis skal kæmpe for.
Som fru Else Marie Mortensen var inde på i sin ordførertale, er antallet af skilsmisser heldigvis faldet med 10 pct. over en 10-årig periode, selv om antallet af vielser er steget med over 10 pct. Så det går heldigvis i den rigtige retning.
Og som de tidligere talere også har været inde på, må vi huske på, at en skilsmisse i visse tilfælde kan være den bedste udgang for både børn og forældre.
Og i Venstre lægger vi afstand til et behandlersamfund, hvorfor rådgivning som udgangspunkt bør tilbydes i privat regi.
Det kan ikke være statens opgave at påtage sig parrådgivning.
Et parforhold eller en mangel på samme må ikke opfattes som et socialt problem.
Der er jo tale om, at to voksne mennesker indgår en aftale om at formalisere deres samliv, når de indgår et ægteskab, og senere eventuelt om at ophæve det.
Så Venstre finder intentionerne bag beslutningsforslaget
særdeles sympatiske, men vi er skeptiske over for selve forslaget.
Jann Sjursen (KRF), 1999-03-02:
Jeg er helt enig med fru Else Marie Mortensen, når hun siger, at en lang snak med en nabo kan være bedre end et langvarigt, dybtgående terapeutisk forløb.
Det er det meget alvorlige problem ikke bare i forhold til skilsmissetallet, men i det hele taget i vores samfund, at vi går og hytter vores eget skind i stedet for at tale med hinanden, både ægtefæller og naboer og gode venner.
Hvis vi gjorde dét, kunne vi løse mange flere problemer.
Heri er jeg fuldstændig enig med fru Else Marie Mortensen. Når det gælder de gode skilsmisser, bryder jeg mig egentlig ikke så meget om det begreb, for jeg tror, at alle kommer ud af en skilsmisse med nogle følelsesmæssige ar, som det kan være meget svært at få lægt. Men vores forslag tager jo ikke sigte på, at man overhovedet ikke under nogen omstændigheder skal kunne få lov til at få skilsmisse.
Der er nogle, for hvem ægteskabet går definitivt i stykker, og hvor skilsmissen er den sidste udvej, om end den ikke synes at være den optimale udvej.
Det må vi bare erkende.
Men med de store menneskelige, men i og for sig også økonomiske omkostninger, der følger i kølvandet på skilsmisserne, må det da være vigtigt for os at sikre, at der sættes ind med en indsats, som dog gør, at antallet af de skilsmisser, der så bliver, minimeres.
Else Marie Mortensen (S), 1999-03-02:
Jeg er fuldstændig enig i, at de tal, vi ser, er voldsomme - det er mange - men det, som jeg synes vi skal have noget mere snak om, og det kan vi jo få i forbindelse med udvalgsarbejdet til det her beslutningsforslag, er den målgruppedefinition, der nu kommer ind, og her kunne den tidlige rådgivning af par, der er kommet i en eller anden mindre krise, være et meget godt afsæt at tage.
Men jeg mener også, at vi skal snakke om succeskriterier, for der findes rent faktisk gode skilsmisser.
Det er ikke alle skilsmisser, der er ulykkelige, og det er ikke Socialdemokratiets opfattelse, at man for enhver pris skal bevare enhver form for ægteskaber i dette land.
Er succeskriteriet gode skilsmisser, eller er det ægteskaber, der er bevaret for enhver pris, eller er det bare at få glade børn ud i den anden ende?
Sådan nogle ting mener vi er afgørende vigtige for overhovedet at gå ind i en snak om, hvilke løsninger der er på de her problemer.
Og jeg vil stadig væk foreslå, at der sættes ind med mere oplysning om, hvilke rådgivningsmuligheder der rent faktisk er i dag.
I øvrigt synes jeg, det er ganske tankevækkende, at der engang var en psykolog i et undervisningsforløb, som sagde til mig: Al rådgivning er i virkeligheden noget svært noget, og der er masser af undersøgelser, bl.a. amerikanske undersøgelser, som viser, at en god snak med en nabo kan have nøjagtig den samme gode effekt som et langvarigt dybdeterapeutisk forløb.
Jann Sjursen (KRF), 1999-03-02:
Jamen hvis man gennemfører det princip konsekvent og fuldt ud, som bliver nævnt her, betyder det jo, at masser af de tilbud om rådgivning, som der i dag er fra det offentliges side med hensyn til sygdomsforebyggende foranstaltninger - og for den sags skyld også over for folk, som er psykisk syge - godt kunne droppes, for så er det dybest set folks private sag, og de må selv tage ansvaret for deres liv.
Og dér synes jeg kæden hopper af hos Venstre, når det gælder spørgsmålet
om, hvorvidt vi som samfund har et ansvar for eller, vil jeg hellere sige, en interesse i, at så mange ægteskaber som overhovedet muligt bliver bevaret.
Vi ønsker ikke at tage ansvaret fra nogen, og vi ønsker ikke at pålægge nogen at tage imod rådgivning, vi ønsker bare, at tilbudet skal være der.
Så kan de, der vil bruge det, tage imod det, og vil de oven i købet betale noget for det, kan de gøre dét.
Det synes jeg som minimum vi skylder de folk i vores samfund, som har forpligtet sig over for hinanden og måske også over for nogle børn.
Pernille Frahm (SF), 1999-03-02:
Jeg synes bare på baggrund af de sidste to indlæg, at der var brug for, at nogen gik op og kippede lidt med flaget over, at 2.175 mennesker har opfyldt betingelserne for at søge om dansk indfødsret, og at de forhåbentlig får det.
Jeg ser det som en festdag.