Mogens Lykketoft (S), 2006-05-02:
Jeg vil godt sige for mit eget vedkommende som en af dem, der har prøvet at holde mig kyndig med hensyn til, hvad der er sket i den nyere danmarkshistorie, og faktisk også har læst DIISrapporten i dens længde, at jeg synes, det er et ualmindeligt godt, fagligt velskrevet og nuanceret værk.
Men det er sådan set ikke så vigtigt, hvad jeg mener.
Det er nok så interessant, at også meget fremtrædende anerkendte forskere i udlandet er af den opfattelse.
Jeg står her med en anmeldelse fra en af de mest anerkendte norske forskere af de her problemstillinger, Knut Einar Eriksen, der i sin anmeldelse siger, at DIIS-forskerne har gennemført et stort, balanceret og på en del felter helt banebrydende arbejde med den rapport, der er lavet.
Det tror jeg faktisk er en opfattelse, der er meget udbredt blandt dem, der lader sig påvirke af kendsgerninger og ikke bare fastholder deres egne opfattelser fra fortiden.
Når det er sagt, vil jeg sige, at jeg egentlig synes, at det var skuffende at høre landets statsminister stå heroppe og repetere en ualmindelig enøjet, fundamentalistisk, frastødende og demagogisk tale om sine politiske modstanderes holdninger i fortiden.
Det var meget frastødende.
Der har jo ikke været tale om, og det er også det, DIIS-rapporten dokumenterer, at de politiske partier på venstrefløjen, specielt selvfølgelig Socialdemokratiet – det er det, der interesserer mig – har ladet vores holdninger føre af Sovjetunionen.
Der har været tale om, at der har været forskellige opfattelser både af magtbalancen og af, hvad der var den mest hensigtsmæssige måde at udøve Danmarks medlemskab af NATO på.
Det var der faktisk også uenighed om i 1950'erne, da amerikanerne ønskede at stationere atomvåben og udenlandske tropper på dansk jord, og hvor Danmark anført af socialdemokratiske ledere sagde nej, for det mente vi ikke var et nødvendigt eller hensigtsmæssigt bidrag til at holde spændingen nede.
Det, som vi kan se, når vi får analyseret den såkaldte fodnoteperiode, er jo, at det her i virkeligheden er en diskussion om, hvornår nok er nok, og en diskussion om, hvornår der er en sikkerhedspolitisk balance.
De af os, der i den periode sagde, at vi faktisk troede, at man overvurderede Sovjetunionens militære styrke, fik jo påfaldende meget ret i de efterfølgende vurderinger.
Når vi sagde det dengang, var det jo også, fordi vi kunne se, at et hvilket som helst sted i den tredje verden, hvor isenkrammet blev afprøvet, desværre med tragiske konsekvenser for den lokale befolkning, var den vestlige teknologiske overlegenhed på våbenområdet massiv.
Det grundlæggende i fodnoten var jo i virkeligheden, om det var nødvendigt med en ny oprustningsbølge i Vest for at balancere noget i Øst.
Efterfølgende vurdering vil sige, at det var det nok ikke set ud fra et ligevægtssynspunkt, og at den sidste bølge af oprustning i virkeligheden i en i forvejen eksisterende ubalance blev til en del af det, som man i rapporten kalder Reagans sejrs- og konfrontationsstrategi.
Så kan man selvfølgelig mene, som flere har været oppe at sige, at det bidrog til, at Vesten blev så massiv overlegen, at den kolde krig blev afsluttet på det tidspunkt og på den måde, som den blev.
Men jeg deler faktisk hr. Holger K. Nielsens vurdering af, at hvis man ikke læser historien bagfra, men oplever den forfra, må man sige, at den strategi, der blev ført fra amerikansk side i første halvdel af 1980'erne, rummede nogle enorme risici for, at det kom ud af kontrol.
Også det berøres jo i rapporten omkring øvelsesmønsteret i 1983, og hvordan det blev tolket af skræmte og formentlig ikke særlig velinformerede, men ikke desto mindre magtfulde ledere i det sovjetiske system.
Jeg synes, at hele denne diskussion i enestående høj grad har været præget af hævngerrighed, af en ondskabsfuld tone og af et dybt, dybt demagogisk angrebsspil fra den borgerlige lejr.
Jeg kan godt forstå, at man er blevet ophidset over læsningen af, at virkeligheden var anderledes end den, man har fremstillet de sidste 20 år.