Ove Hygum (S), 2001-04-19:
Også jeg vil gerne takke for en god debat, der har bragt megen afklaring til stede, synes jeg.
I tale efter tale er der jo konstateret en vis forståelse for de problemer, der ligger til grund for forespørgslerne, men det er unægtelig rigtigt, som statsministeren var inde på det, det er også blevet meget tydeligt, at der er meget stor forskel på, hvor meget de enkelte partier vil følge op på den megen tale, den forstående tale i forhold til konkret handling.
Der er givet mange gode eksempler på i løbet af debatten, hvad der kan bringe os videre, gøre arbejdslivet
mere menneskeligt, gøre arbejdslivet mere udfordrende
- statsministeren var inde på det i sit indlæg med hensyn til en anden organisering af arbejdet - at sørge for, der er mere variation.
Hr. Ole M. Nielsen spurgte: Hvordan kan man gøre det i forhold til buschaufførerne?
Og hvis man stiller det op, som hr. Ole M. Nielsen gjorde, kan man jo selvfølgelig smile lidt over problemstillingen, men der er faktisk gode erfaringer med at give f.eks. en gruppe af buschauffører ansvaret for planlægning og styring af udvalgte ruter og på den måde få indflydelse på egen arbejdssituation. Og jeg tror, det i virkeligheden er en meget god idé at lade sig inspirere af, at der skal forskellige løsninger til i forhold til de forskellige gruppers særlige problemstillinger.
Jeg har noteret mig bred opbakning til en styrkelse af arbejdsmiljøforskningen, og ingen kan vel fortænke en arbejdsminister i at notere det med tilfredshed.
Og jeg ser frem til, at den positive vilje også vil være at genfinde, når vi på et senere tidspunkt skal tilbage til den diskussion.
Så vil jeg gerne sige til hr. Knud Erik Kirkegaard, at de synspunkter, der er bragt til torvs om, at partssamarbejdet eller partssystemet skulle være sat ud af kraft eller måske ligefrem endda smadret i forhold til arbejdsmiljøarbejdet, at der synes jeg der er grund til, at hr. Knud Erik Kirkegaard lader sig orientere lidt tættere om den aktuelle situation.
Det er jo nu efterhånden temmelig længe siden, at begge parter atter blev repræsenteret i partssamarbejdet omkring arbejdsmiljøproblemerne.
Den ene part havde en længere tænkepause, og jeg havde jo et håb om, at man så var kommet til så mange flere og nye kræfter, at det også gav en vitaminindsprøjtning til partssamarbejdet.
Det kan jeg af mange grunde ikke dokumentere har været tilfældet, men jeg tror, at man skal lade være med at forfalde til den konklusion, at det, at partnerne under den politiske fase ser væsentligt forskelligt på hensigtsmæssigheden i de lovforslag, regeringen lægger frem, er ensbetydende med, at partssystemet er sat ud af kraft.
Jeg vil også godt advare mod den opfattelse, som præger hr. Knud Erik Kirkegaards indlæg, nemlig at regeringen smadrer partssamarbejdet, hvis vi går videre, end der kan opnås fuldstændig enighed med begge parter om.
For situationen er jo den, at det er samfundet, der skal rydde op, hvis parternes frivillige fællesnævner får regler og bestemmelser på det her område, hvis det skal være udtryk for det niveau, der skal være gældende i Danmark. Samfundet har et større ansvar, og vi har et ansvar for at reparere og rydde op og samle op.
Derfor er det også meget naturligt, at samfundet kan have synspunkter, der rækker videre end den fællesnævner, de to parter kan nå frem til.
Og det mener jeg er foreneligt med, at vi også i fremtiden lader arbejdsmiljølovgivningen virke på den måde, at den i høj grad er afhængig af, at arbejdsmarkedets parter fylder rammer ud.
Det er der sandelig god brug for.
Jeg vil med det kendskab, jeg har til ordførerne for Kristeligt Folkeparti og CD, ikke lægge skjul på, at jeg nærer stærke forventninger om, at man, når det borgerlige forslag til vedtagelse ikke kan opnå et flertal, så kan gå med i den vedtagelse, som SF, Enhedslisten og regeringspartierne har lagt frem.
Jeg siger det bl.a. på grund af tonen i de indlæg, der
har været her i dag
Jeg har ved tidligere lejligheder efterlyst CD's tidligere tale om det rare samfund, hvor man tilfældigvis også fokuserede meget på de to nævnte grupper, buschauffører og rengøringsassistenter.
Og jeg synes, at de toner, der har været i indlægget i dag, gør, at min optimisme med hensyn til, at henholdsvis CD og Kristeligt Folkeparti vil tilslutte sig den vedtagelse, der er lagt frem fra bl.a. regeringspartiernes side, fra SF og Enhedslisten.
Jeg vil sluttelig sige til CD's ordfører, fru Susanne Clemensen, at spørgsmålet om, hvorvidt staten, amter og kommuner bør gå foran, er et særdeles interessant spørgsmål.
Og i dyb respekt, og, synes jeg, til forskel fra bl.a. Venstres ordfører i dag, vil jeg udvise en dyb respekt for det kommunale selvstyre og sige, at det er naturligvis i første omgang vores opgave at gå foran som statslig arbejdsgiver.
Finansministeren er optaget af, at vi med de muligheder, vi har for eksempelvis at skabe et mere afvekslende og udfordrende arbejdsliv, kunne kombinere løsningen af opgaver anderledes.
Det kunne være rengøringspersonale, der også skulle varetage andre servicefunktioner end traditionelle rengøringsopgaver.
Der er mange forskellige muligheder for at løse de her opgaver på en betydelig mere afvekslende og udfordrende måde.
Men der er én ting, som er meget central i den sammenhæng.
Og det er ikke et spørgsmål om, om man er for eller imod udlicitering, men for hver gang, man udliciterer en skive af den samlede mængde af opgaver, bliver der jo færre opgaver tilbage at lave en variation over.
Så derfor er der her en meget interessant sammenhæng, synes jeg.
Ja, vil jeg sige til fru Susanne Clemensen, regeringen bør som statslig arbejdsgiver naturligvis gå foran i forhold til det statslige personale.
Og jeg er sikker på, at vi kan få en meget god dialog med de amtskommunale og kommunale arbejdsgivere om en tilsvarende satsning på det kommunale område.