Karen Jespersen (V), 1999-02-11:
Forslaget fra Dansk Folkeparti indeholder to dele.
Jeg kan ikke støtte forslaget, bl.a. fordi det i virkeligheden er formuleret på en sådan måde, at det ikke vil løse problemerne.
Vi har at gøre med et meget svært område, fordi det handler om mennesker, der har en række forskellige og meget sammensatte problemer, og derfor har vi også at gøre med mennesker, som - selv hvis de har et sted at overnatte - ikke bruger det, fordi det ikke passer til lige præcis deres individuelle behov.
Da vi jo hverken kan eller vil kommandere folk til at benytte hverken akutte boligtilbud eller mere permanente boligtilbud, er vi lige vidt, hvis vi ikke får et ordentligt overblik over, hvad er det for mennesker, vi har med at gøre, hvad er det for konkrete problemer, de mennesker har, hvorfor de er hjemløse og selvfølgelig også omfanget af problemet.
Hvis ikke man har et bedre overblik over det, er man heller ikke i stand til at løse de menneskers boligproblemer, lige meget hvor mange gange man skriver garanti i et forslag.
Men jeg er enig i, at der skal gøres en ekstraordinær indsats. Man kan sige, at vi er færdige med det, man kunne kalde første halvleg i spillet om en løsning på de hjemløses problemet.
Det består i, at vi har lavet en lovændring, der blev vedtaget i 1995, og som bygger på meget tætte kontakter til hele hjemløseområdet.
Hele området er meget glad for den lovgivning og den vejledning, der er til stede, men vi mangler det, jeg kalder anden halvleg: at loven for alvor bliver omsat til handling ude omkring, ikke mindst i kommunerne, men også i amterne.
For at komme i gang med den fase, som drejer sig om at få omsat lovgivningen til handling, vil regeringen bede amterne og kommunerne om at komme med en så konkret redegørelse for behovene som muligt.
Det drejer sig om at inddrage forsorgshjem og herberger og få dem til sammen med de hjemløse selv at give en statusopgørelse: Hvor mange er der, hvilke typer problemer har de, hvor mange mangler konkret kun et sted at bo, hvor mange har problemer, som kan løses ved støtte i eget hjem sammen med en støtte- og kontaktperson, og hvor mange mangler et bofællesskab?
Bofællesskaber kan i øvrigt både være af mere utraditionel karakter som den skurvognsby, der er opført i Aalborg
, og være mere etablerede bofællesskaber.
Men den plan kan vi ikke lave fra centralt hold.
Den kan kun laves med hjælp fra de hjemløse selv, fra dem, der arbejder med problemet, og fra amterne og kommunerne.
Men regeringen er indstillet på at arbejde med på en sådan plan, og vi er også indstillet på at drøfte planen med henblik på den fornødne finansiering, altså at sørge for, at der følger penge med.
Det er i dag sådan, at det påhviler amterne at sørge for de midlertidige overnatningsmuligheder, og når man snakker med dem, der har med området at gøre, får man den melding, at der i det store hele ikke mangler pladser, når det gælder de akutte tilbud.
Det, der mangler, er først og fremmest permanente tilbud, der passer til de mennesker, vi taler om.
Ud over det, jeg her har nævnt, er by- og boligministeren allerede i gang med en indsats, og der er givet 130 mio. kr. til denne indsats.
Der er allerede aktiviteter i gang i kontakt med dem, der arbejder med de her mennesker.
Der er aftalt en konference, hvor de hjemløse og de, der arbejder på området, skal deltage for også at give det her bidrag til at finde ud af: Hvad er det for konkrete tilbud, der er brug for, og hvordan sørger vi for, at der kommer nok af dem?
Vi står med alle tiders udgangspunkt, for jeg tror, vi er et af de lande i verden, der er længst, når det gælder om at identificere præcis, hvad det er, der skal til.
Vi har også et godt udgangspunkt, fordi vi nok har færre hjemløse end de fleste andre lande, så opgaven burde ikke være uoverkommelig.
Vi ved, hvad der skal til, men det er klart, at det er en målsætning, som andre lande måske overhovedet ikke har turdet stille sig, at vi vil gøre, hvad vi overhovedet kan for at sige, at vi ikke længere har det problem i Danmark.