runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Carsten Hansen (S), 2000-04-14:
For at vende tilbage til uddannelsesterminologien vil jeg sige, at det kunne være, at det var en kompetanceafklaring, hr. Jens Vibjerg trængte til for at kunne forklare os, hvad det er, han mener.
Men det, jeg vil vende tilbage til, er parternes ansvar.
Jeg mener ellers, jeg kan se i Venstrepublikationer og alle mulige andre steder, at Venstre går meget ind for, at parterne tager et ansvar.
Hvorfor må de ikke være med til at tage et ansvar her?
Så blev jeg sådan helt varm om hjertet, da hr. Jens Vibjerg talte for de kortuddannede.
Jeg tænkte: Jeg hører forkert.
Hvorfor vil hr. Jens Vibjerg og Venstre ikke være med til, at vi også prioriterer de kortuddannede?
Og i øvrigt forringer vi jo ikke mulighederne for dem i den anden ende.
Men - og det har i øvrigt ikke noget at gøre med finansieringen af FVU: Hvad er det, der gør, at man ikke vil være med til også at give de muligheder for den halvanden million danskere, der ikke kan læse eller stave, at opfylde de basale behov?
Aage Frandsen (SF), 2000-04-14:
Jeg forstod godt på hr. Jens Vibjergs tidligere svar, at det ikke var skatten, der skulle hæves.
Men nu forstår jeg også på hr. Jens Vibjergs svar, at der i Venstres model bliver tale om, at ikke kun arbejdsgiveren skal bidrage, men også den enkelte lønmodtager.
Det vil sige
, at hvis en ufaglært gerne vil have et kursus på et AMU-center, er der jo selvfølgelig nogle penge med fra statens side, men der bliver også noget egenbetaling både fra virksomhedsejerne og fra lønmodtagerne.
Er det korrekt forstået?
Jens Vibjerg (V), 2000-04-14:
Det lyder jo lidt flot, når det er arbejdsmarkedets parter, der skal indstille, men vi har jo fået bekræftet - det fremgår for så vidt også af papirerne, men vi har fået det klarere bekræftet her - at et mindretal eller en del af bestyrelsen kan indstille beløb, måske endda store beløb.
Men det kunne jo godt tænkes, at én bestemt part havde en intention om, at nu skulle der virkelig bruges penge på et område, som den pågældende part ikke selv skulle være med til at betale for, og så er det jo interessant - i hvert fald for den part, der skal betale gildet - at få en fornemmelse af, hvad SF vil være med til her, f.eks. i løbet af en 5-års-periode.
Er det en regning på 1 mia. kr., eller er det en regning på 5 mia. kr.?
Det er altså rart at vide lidt om, hvordan man skal disponere, når SF er med på vognen.
Aage Frandsen (SF), 2000-04-14:
Jeg vil godt tage udgangspunkt i hr. Dyrlunds spørgsmål.
Det er måske ikke rimeligt, for hr. Dyrlund var jo den person, der stillede det sidste spørgsmål, men jeg synes, det var et pædagogisk godt spørgsmål, som giver udgangspunkt for, at jeg også kan besvare de andre spørgsmål.
Forløbet er jo normalt, at man i efteruddannelsesudvalget, hvor parterne sidder, diskuterer sig frem til en række beslutninger.
Det vil være den normale procedure, og hvis de så beslutter, at nu vil de gerne have den og den og den uddannelse, er det forhåbentlig da rigtigt, at de selvfølgelig må have tænkt på, at det koster nogle penge, og de er forhåbentlig også bevidste om, at sådan som systemet er skruet sammen, må pengene komme fra arbejdsgiverne.
Sådan vil de tænke, og det vil være det helt normale.
Så kan det selvfølgelig godt være, at der dukker andre uddannelser op, som de måske fra andre synspunkter under alle omstændigheder kan gå ind for, og det er så til hr. Kirkegaard: Der er ikke noget nyt i det her.
Jeg sagde bare, at det er den normale procedure, hvor arbejdsgiverne er med i hele forløbet, men det ændrer ikke ved, at det ikke altid er sådan, og at arbejdsgiverne ikke kan blokere.
Det ændrer det her jo ikke ved.
Det kan de ikke, og sådan har det været hele tiden.
Det står i lovteksten, og jeg har sagt hele tiden, at det kan de ikke.
Så med hensyn til, hvem der kommer til at betale
: Når jeg siger, at arbejdsgiverne kommer til at betale, og hr. Jens Vibjerg synes, det er urimeligt, at arbejdsgiverne kan blive pålagt at betale, ved jeg i hvert fald godt - og det håber jeg også hr. Jens Vibjerg ved - at der jo ikke er noget med, at arbejdsgiverne så bliver ramt forfærdelig hårdt på pengepungen.
Hvad sker der i den virksomhed, som nu skal betale en afgift til en uddannelse, og hvad sker der i de kommende overenskomstforhandlinger på baggrund af det?
Jeg er da ikke så naiv, at jeg tror, at når jeg pålægger arbejdsgiverne en betaling, bliver det arbejdsgiverne, der alene kommer til at betale.
Det går da også ud over lønmodtagerne, men lønmodtagerne får jo også glæde af det, og indirekte går det ud over lønudviklingen.
Sådan vil det være.
Ole M. Nielsen (KRF), 2000-04-14:
Det sidste først: Der lægges ikke op til nedlæggelse, men der lægges jo op til sammenlægning eller rationalisering, fusionering, hvad vi nu kalder det, og det var også derfor, jeg nævnte eksemplet med, at det ikke er sikkert, at man skal have udlagt undervisningen.
Det kunne jo være, at man skulle centralisere selve undervisningen, men lade den centrale enhed med administrationen og ledelsen ligge i yderområdet i en mindre by og så lægge undervisningen ind i den store by.
Det er helt modsat af det, man normalt tænker, og netop derfor vil vi få et samfund med flere udviklings- og beskæftigelsesindkomstniveauer.
Det var bare den kæphest, jeg red, og den kan fint forenes med det, hr. Dyrlund siger.
Det andet er jeg heller ikke helt uenig i.
Jeg er ikke helt uenig med hr. Dyrlund i, at det er problematisk, at der er virksomheder, som aldrig tilbyder undervisning, men vi må bare konstatere, at der er stærke og svage virksomheder, at der også er stærke og svage virksomhedsledere, og at der er virksomheder, der måske har et svagt idégrundlag eller en svag overlevelsesevne, og som arbejder på et område, som ikke er højteknologisk, men trods alt er med til at holde vores samfund sammen, selv om de ligesom ikke har kræfterne og mulighederne.
Der er også virksomheder, som kun har tre, fire eller fem medarbejdere, og hvor det er utrolig svært at bruge uddannelsesmulighederne, og jeg synes ikke ...
Poul Erik Dyrlund (S), 2000-04-14:
Lad os nu prøve at tegne den tankegang, at der på et eller andet tidspunkt skulle ske det, at virksomhederne skulle slippe med 100 kr. pr. medarbejder.
Hvad med den virksomhed, som er svag, den virksomhed, som på grund af sin svaghed mere end nogen anden har behov for at have en velkvalificeret arbejdskraft, men simpelt hen ikke har råd til at ofre de nødvendige midler på den og derfor henter arbejdskraften andre steder fra - er det dog ikke billigt sluppet for den virksomhed at skulle betale en hund for at få fat i de mennesker? Så vil jeg godt stille et yderligere spørgsmål: Hvad er det for uddannelsespenge, som Socialdemokratiet i dag øser ud med rund hånd?
Jette Gottlieb (EL), 2000-04-14:
Jeg tror sådan set, hr. Ole M. Nielsen har ret i, at der både er stærke og svage virksomheder, men er det ikke rigtigt, at den rigtige måde at arbejde på for de svage virksomheder netop er at komme med tilskyndelser, at komme med nogle incitamenter til, at medarbejderne rent faktisk deltager i uddannelsen, og er det ikke netop en af de fremmeste måder at gøre det på at lave en kollektiv ordning, som de sådan set bare behøver at gribe for at kunne bruge?
Er det ikke det rigtigste at give alle mulighed for at tilbyde deres medarbejdere efteruddannelse, fordi det er en del af systemet,
frem for måske at vælge Venstres model og sige, at der er tale om en direkte brugerbetaling, hvor man betaler minut for minut for den efteruddannelse, man deltager i?
Ole M. Nielsen (KRF), 2000-04-14:
Jeg må indrømme, at jeg ikke helt kan huske, hvor jeg var kommet til, da jeg blev afbrudt før, så nu må jeg hellere svare på de seneste spørgsmål. Hr. Dyrlund
Nu er det jo ikke Socialdemokratiet, der disponerer over statskassen, det er regeringen, men den har Socialdemokratiet haft en vis indflydelse på i perioder, har jeg lagt mærke til, og har nu haft det i 7 år.
Nu er det da ikke negativt det hele
, selv om der kan være negative elementer imellem.
Men jo, jeg mener, der er drysset for mange penge ud, fordi man har været for fokuseret på og været for ukritisk over for hele uddannelsesområdet.
Fordi uddannelse ligesom er et mantra for Socialdemokratiet, er det, som om alt, hvad der bruges af penge på det område, er godt brugt, og derfor har man skruet bevillingerne op, og så sidder der altså kreative folk rundtomkring i systemerne, som er i stand til at tegne projekter og udforme projekter osv., som kan bruge de midler, de bevillinger, der er til rådighed.
Det er helt klart, og man ser specielt på AMU-systemet, at der er opbygget utrolig meget.
Til fru Jette Gottlieb: Ja, det er da udmærket at tilskynde, men i mange tilfælde beskæftiger de svage virksomheder med det svage idégrundlag jo de mennesker, som vil kunne få den gratis undervisning, altså de mennesker, som skal have grunduddannelsen, som slet ikke koster noget for virksomhederne.
Men det er da et spændende problem, vi diskuterer her, og jeg synes da sagtens, man kan diskutere det noget mere.
Der er endnu flere ting at sige om det.
Poul Erik Dyrlund (S), 2000-04-14:
Det, jeg godt vil spørge hr. Fransgaard om, og som jeg i øvrigt har været i debat med både hr. Vibjerg og hr. Knud Erik Kirkegaard om, er jo den udtalelse, hvor vi siger, at det ikke nødvendigvis for Socialdemokratiet er vigtigt, at det er en enig indstilling fra bestyrelsen, der kommer, hvis der skal kræves penge op.
Når vi nu kigger på lovforslaget, så skal bestyrelsen bestå af 16 medlemmer, 8 fra lønmodtagerside og 8 fra arbejdsgiverside.
Der er 5 fra Dansk Arbejdsgiverforening, 2 repræsentanter for de offentlige arbejdsgivere og 1 fra Sammenslutningen af Landbrugets Arbejdsgiverforeninger.
Disse arbejdsgiverrepræsentanter har da forskellige interesser.
Lad os nu tegne det billede, at der skal komme en indstilling om opkrævning af et eller andet beløb, ligegyldigt hvor stort eller lille, er det så rimeligt, at vi siger, at hele den fløj skal være enig om, at de penge skal kræves op?
Kan det ikke blive til noget, hvis man f.eks. siger, at lønmodtagersiden er enig, de 5 DA-medlemmer er enige, de 2 offentlige er enige, men repræsentanten for Landbrugets Arbejdsgiverforeninger siger nej?
Er det rimeligt, at det så ikke kan blive til noget? ?
Ikke efter min opfattelse, og det er derfor, udtalelsen falder, som den er kommet.
Thorkild B. Fransgaard (FRI), 2000-04-14:
Det er nu engang sådan, at der må skulle tages mest hensyn til dem, der skal betale.
Det er det, jeg mener.
Hvordan konstruktionen kan blive, skal jeg ikke kunne sige.
Poul Erik Dyrlund (S), 2000-04-14:
: Jeg har jo forstået, at Venstre er imod L 256.
Nu ved jeg ikke, om den ærede ordfører hører efter?
Det gør han nu, kan jeg se.
Man er imod L 256.
Og jeg kunne også forstå på hr. Jens Vibjerg, at det får den konsekvens, at man er imod, at folk skal have godtgørelse i henhold til L 257, for der er jo en risiko for, at arbejdsgiverne skal være med til at finansiere det.
Er det korrekt opfattet, at der så ikke skal udbetales godtgørelse efter L 257?
Sådan forstod jeg det.
Så vil jeg godt gøre hr. Jens Vibjerg opmærksom på, at set i forhold til det der med skolesammenlægninger, som hr. Vibjerg beskæftigede sig med, er det rent faktisk sådan, at det fremgår af lovforslaget, at det jo ikke nødvendigvis behøver at være to AMU-centre, der sammenlægges. Hvis det er en erhvervsskole og et AMU-center, der sammenlægges til et AMU-center, så kan der også gives tilskud.
Så der er altså flere mangfoldigheder end det, hr. Jens
Vibjerg umiddelbart bekymrede sig om.
Jens Vibjerg (V), 2000-04-14:
Jeg synes, mine bemærkninger om L 257 egentlig var rimelig positive, for det er selvfølgelig en fordel, at man nu får den der forenkling af godtgørelsessystemet.
Det er et af de områder, hvor reformen giver mere overskuelighed, og det er selvfølgelig tiltalende.
Ove Hygum (S), 2000-04-14:
Jeg vil blot til Venstres arbejdsmarkedspolitiske ordfører sige, at det forsøg på at få rædslen til at brede sig landet over med udtalelserne om, at nu bliver AMU-systemet centraliseret, og der bliver nedlagt centre osv., jo altså er en vurdering eller en bedømmelse, der nødvendigvis kalder på en kommentar fra min side, og den skal være ganske enkel: Vi beder om med det lovforslag at få en kompetence og en bemyndigelse til, hvis nogle frivilligt vælger en sammenlægning, at kunne understøtte det, mildne overgangen rent økonomisk, sådan at et grundtilskud kan udløses i samme omfang som tidligere, selv om to skoler måtte blive til en.
Vi beder også om bemyndigelse til at kunne gøre det samme, hvis en erhvervsskole vil sammenlægges med et AMU-center og videreføres som AMU-center.
Hvis det er fornuftigt, så kan man gøre det.
Der bliver ingen tvang fra vores side.
Med de udfordringer, man står over for, har kloge folk på området peget på, at centre med uddannelsesaktiviteter under 15.000 elevuger vil få svært ved at klare sig, og at det er bedre i god tid at lave nogle strategiske alliancer, fusionere, lægge sig sammen, alt efter hvad man nu synes der vil være hensigtsmæssigt i lokalområdet eller i regionen.
Det går vi netop ikke ind og blander os i, men vi siger, at hvis man gør det, så har vi en bemyndigelse til og en hjemmel til at understøtte den proces.
Men jeg vil godt understrege, at det er vigtigt, at uddannelsestilbudene udbydes overalt i landet, sådan at vi sikrer, at der ikke opstår hvide pletter på landkortet.
Poul Erik Dyrlund (S), 2000-04-14:
Jeg er ked af at skulle afsløre det, men det spørgsmål, der blev stillet her, afslører jo, at hr. Jens Vibjerg - og jeg vil næsten sige forhåbentlig ikke hele Venstres folketingsgruppe - ikke har fattet en pind af, hvad det her handler om. Hvordan i alverden skulle jeg kunne stå og give garantier for, hvor mange penge man ønsker at bruge blandt arbejdsmarkedets parter ud over dem, som regeringen putter ind i projektet.
Jeg kan da ikke stå her og give en garanti
for, at det kun kan blive 200 mio. kr. eller 100 mio. kr. eller for den sags skyld en milliard mere
Det afhænger da fuldstændig af den beslutningsproces, der nu kommer til at foregå i fremtiden i den bestyrelse, der siger: Hvor mange aktiviteter skal vi lave?
Hvis vi laver flere end dem, vi får penge til, så skal vi selv betale.
Det er der da ikke nogen mennesker her der kan give nogen som helst garanti for.
Jeg tror såmænd ikke engang, at hr. Jens Vibjerg er i stand til det.
Er det ikke sådan, at de, der ikke bruger ordningen, langsigtet nyder godt af dem, der bruger den?
Er det ikke det, der er virkelighedens verden uden for Christiansborgs tykke mure?
Er det ikke sådan, at den arbejdsgiver, som aldrig nogen sinde havde drømt om eller tænkt sig at ofre så meget som én uddannelseskrone på sine medarbejdere, sagtens kan få den kvalificerede arbejdskraft, han har behov for, ovre fra naboen, som har været med til at opkvalificere den, og at han endda kan tillade sig at give lidt mere i løn, fordi han ikke har brugt uddannelseskroner?
Så vil jeg også gerne kommentere spørgsmålet om regionalisering.
Der lægges jo ikke op til i lovforslaget, at der skal nedlægges noget nogen som helst steder.
Man kan af frivillighedens vej fusionere for at effektivisere administrationen osv., men Socialdemokratiet er ikke indstillet på ...
Anders Samuelsen (RV), 2000-04-14:
Jeg siger, at der er utrolig mange steder i det her samfund, hvor vi ikke har brugerbetaling i den definition, som hr. Jens Vibjerg lægger op til.
F.eks. er det jo ikke sådan, at på hver enkelt villavej er det kun dem, der benytter villavejen, der betaler for den; vi betaler i fællesskab.
Sådan er det altså også her, nemlig at de virksomheder, som potentielt har mulighed for at benytte den efteruddannelse, som der lægges op til, er med til at finansiere den.
Det er den mest simple måde, klart den enkleste måde, at løse det her problem på, samtidig med at det lægger et godt pres på de parter, som skal være med til at indstille eller ikke indstille, hvorvidt man skal bruge flere penge, om at udnytte midlerne så effektivt som muligt.
Vi har jo hørt fra Det Konservative Folkepartis side, at der er ufattelige ressourcer til rådighed, som ikke bliver udnyttet ordentligt i dag, og det er jo bare vidunderligt, hvis man kan sørge for at udnytte dem, så der aldrig nogen sinde bliver behov for at komme til Folketinget og bede om yderligere midler.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 2000-04-14:
Jeg har i al venskabelighed et lille spørgsmål til CD's ordfører.
Jeg vil godt bede CD's ordfører om at forholde sig til det udsagn, som hr. Poul Erik Dyrlund kom med under sit indlæg her tidligere på dagen, nemlig synspunktet om, at når der kommer en indstilling eller hvis der kommer en indstilling fra AUF til regeringen om, at der skal opkræves bidrag hos arbejdsgiverne, så tillagde hr. Dyrlund det ikke vægt, at der er tale om en enig indstilling fra AUF.
Jeg vil godt spørge fru Susanne Clemensen, om hun er af samme opfattelse og har den samme holdning til det: at det er
fuldt ud tilstrækkeligt, hvis bare lønmodtagerparten i bestyrelsen kommer og beder om at få opkrævet flere penge hos arbejdsgiverne.
Jens Vibjerg (V), 2000-04-14:
I forlængelse af hr. Knud Erik Kirkegaards spørgsmål vil jeg godt spørge: Hvad indebærer det forbehold, som CD har taget?
Har CD en vetoret, eller kan regeringen i den her bruttoskat opkræve, hvad den ønsker, uden at CD kan gøre en pind?
Altså: Har CD taget et forbehold, der ikke er noget som
helst værd, fordi man nu i den lovgivning, man siger ja til, reelt har deponeret beslutningskompetencen på det her felt hos arbejdsministeren både med hensyn til, hvor mange penge der skal kræves ind, og hvor højt beløbet skal være, uden at CD skal være med i den del?
Jette Gottlieb (EL), 2000-04-14:
Jeg vil bare spørge fru Susanne Clemensen, om hun ikke som jeg lægger meget stor vægt på, at indstillingen fra bestyrelsen er enig, men at der er en forskel på enighed og så betingelse, forstået på den måde, at der er forskel på, om man lægger vægt på, at der er enighed, eller om man opfatter det som en fuldstændig ufravigelig betingelse i en situation, hvor der eventuelt måtte være blokeret for enighed.
Med hensyn til det sidste vil jeg sige, at man kan forestille sig situationer, hvor parterne er så uenige, at det bliver umuligt at komme med en indstilling, medmindre der er den åbenhed.
Susanne Clemensen (CD), 2000-04-14:
Med hensyn til, om det er ønskeligt, at der er enighed i arbejdsmarkedsuddannelsesfinansieringens bestyrelse, når man indstiller til arbejdsministeren og undervisningsministeren, at der skal opkræves et bidrag, og om bidragets størrelse, er det da klart, at det naturligvis er ønskeligt, at parterne er enige om, hvor stort det her arbejdsgiverbidrag skal være, og om der i det hele taget skal opkræves et bidrag.
Men jeg mener ikke, at det er en nødvendig forudsætning, for jeg tror, at begge parter, der sidder i denne her bestyrelse, har lige stor interesse i at sikre, at bidraget, som skal opkræves hos virksomhederne, bliver så lille som muligt, for vi må jo også se i øjnene, at på en eller anden vis kommer de ansatte jo også til at betale denne her del af finansieringen, f.eks. senere på året, når der skal diskuteres løn- og overenskomstspørgsmål.
CD har naturligvis ikke deponeret sin handlefrihed hos regeringen.
Hvis vi havde det, så havde vi jo netop accepteret, at regeringen fik en bemyndigelsesbestemmelse, og så kunne den bare opkræve et arbejdsgiverbidrag, hvis det var det, den ville.
Vi tillader os at stå frit, og så må det jo være op til regeringen eventuelt at se, hvor den kan samle et flertal for et eventuelt arbejdsgiverbidrag, hvis og såfremt det på et tidspunkt bliver nødvendigt.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 2000-04-14:
Jamen jeg tror, at det svar, som fru Susanne Clemensen gav her, vil blive studeret med meget stor interesse hos arbejdsgiverne, men det må vi jo se efterfølgende.
Jeg vil så godt lige bore lidt i det forbehold, som CD har.
Jeg kan forstå, at forbeholdet betyder, at de andre aftaleparter i aftalen godt kan lave de ulykker, de vil, bare CD ikke får snavs på fingrene.
Det er sådan, det skal forstås.
Jens Vibjerg (V), 2000-04-14:
Jeg må altså konstatere, at CD ikke har et blokerende forbehold, og det vil sige, at det forbehold, CD har, med den konstellation, Folketinget har, og med de forligsparter, der ellers er bag aftalen, slet ingen ting er værd, altså ikke er det papir værd, som det er skrevet på.
Poul Erik Dyrlund (S), 2000-04-14:
Jeg har et spørgsmål til hr. Aage Frandsen, som jeg egentlig burde have stillet til hr. Jens Vibjerg, men af frygt for ikke at få et svar vælger jeg at stille det til hr. Aage Frandsen.
Der findes nogle efteruddannelsesudvalg, og lad os nu forestille os, at parterne i begyndelsen af året har disponeret samtlige de penge, som kommer fra staten.
Så når man hen midt på året, så er der en eller måske flere i efteruddannelsesudvalget, der beslutter, at der skal sættes nye uddannelsesaktiviteter i gang, og formulerer en ny uddannelse.
Den skal godkendes, først i efteruddannelsesudvalget og derefter i Uddannelsesrådet og i AUF-bestyrelsen, og parterne er enige om, at det gør man hele vejen igennem.
Mit spørgsmål til hr. Aage Frandsen er: Er det så ikke sådan, at så vil de arbejdsgivere, der sidder og er med til at godkende det og siger ja til det, også være fuldt bevidste om, at når man har brugt de penge, der er til rådighed, er der kun ét sted at hente pengene til finansiering af de nye aktiviteter, og det er ude hos arbejdsgiverne, fordi der ellers kommer et rødt tal på bundlinjen, hvis man sætter aktiviteten i gang?
Aage Frandsen (SF), 2000-04-14:
Jeg vil godt i forlængelse af hr. Kirkegaards udsagn om, at det var en usædvanlig aftale, spørge fru Susanne Clemensen, om det usædvanlige i denne her forbindelse ikke består i, at der er et parti, der er frit stillet i et spørgsmål, men i øvrigt har stor indflydelse på resten af aftalen.
Er det ikke det, der er det usædvanlige, mere, end at man er frit stillet?
Jens Vibjerg (V), 2000-04-14:
Jeg vil godt lige spørge fru Susanne Clemensen, hvis ellers fru Susanne Clemensen har tid til at høre efter, hvad det er for et forbehold, CD har, som f.eks. SF ikke har. Så omkring det sidste, omkring et forlig, så står der vel egentlig skrevet i stjernerne, at hvis CD havde holdt sammen med os andre, så var det blevet et andet forlig.
Susanne Clemensen (CD), 2000-04-14:
Altså jeg ved ikke, hvor mange gange jeg skal sige det, men det, som CD har taget forbehold for, er, at vi har taget forbehold for at stemme for et eventuelt arbejdsgiverbidrag, når og såfremt den tid måtte komme.
Det er det, vi har taget forbehold for.
Poul Erik Dyrlund (S), 2000-04-14:
, men jeg er nødt til at spørge fru Susanne Clemensen, om der ikke er tale om en grov, grov, grov fordrejning fra hr. Knud Erik Kirkegaards side, når han her fra Folketingets talerstol giver udtryk for, at jeg skulle have ytret tilfredshed med, at blot LO-siden i AUF-bestyrelsen indstillede til opkrævning af ekstra bidrag, så var vi i Socialdemokratiet tilfredse med det.
Er der ikke her tale om en grov, grov, grov fordrejning af de faktiske forhold?
Jens Vibjerg (V), 2000-04-14:
Jeg har lige to spørgsmål til den radikale ordfører, hr. Anders Samuelsen: Det ene spørgsmål går på, hvorfor denne her bruttoskat på virksomhederne har været en mærkesag for De Radikale.
Jeg synes, det skulle ligge lidt langt væk fra radikal politik at indføre en ny bruttoskat på virksomhederne.
Det andet spørgsmål er, om ikke den radikale ordfører mener, at det havde være mere hensigtsmæssigt at samarbejde på tværs af de forskellige erhvervsskoler inden for den samme by, altså at vi havde fået et enstrenget system, frem for at et par AMU-skoler i hver sin by nu samarbejder.