Morten Homann (SF), 2003-05-09:
Det er blevet populært at slå på De Konservative, og det synes jeg egentlig er synd og skam, for når det drejer sig om sådan noget som skattepolitikken, har De Konservative, som jeg allerede har sagt én gang, fordelen af at være et meget ærligt parti, som siger tingene ligeud: det drejer sig om at lave skattelettelser og først og fremmest i toppen.
Det oplæg, der ligger, kan vi så diskutere indholdet af, og det er vel næppe nogen overraskelse, at SF er fundamentalt uenig i det sigte, der ligger i oplægget.
For det første er det et ekstremt skævt oplæg: Direktøren får over 5.000 kr. i skattelettelser, kassedamen får 1.500 kr. i skattelettelser, og den studerende eller pensionisten får ikke en rød reje.
Det er en soleklar fordelingsprofil, og jeg forstår sådan set godt, at De Konservative tør stå ved den og lægge navn til den.
Jeg synes også, det meget godt afslører, at de øvrige partier bag forliget, Venstres og Dansk Folkepartis, snak om at ville tage hånd om de dårligst stillede klinger temmelig hult.
Den skal finansieres med offentlige besparelser og med de glansbilleder og gode, luftige drømme, man har om, at der kan skabes de forudsætninger, der skal skabes for 2010-planen.
Men der kommer en velfærdsregning ud af det.
Der kommer en velfærdsregning på rundt regnet 2.000 kr. pr. dansker, så en familie med forældre og to børn kan altså se frem til at skulle betale 8.000 kr. betale på velfærdskontoen for at finansiere skattelettelserne.
Hvis man holder det op mod billedet fra før, er der jo ikke nogen tvivl om, at de, som kommer ud af det med et nettooverskud, helt klart er direktørfamilierne, der i forvejen har to biler, som de ikke skal betale til, bare fordi priserne i den kollektive trafik stiger.
De, der kommer til at betale regningen, er kassedamen, pensionisten og studerende, som er afhængige af, at der er rimelige priser på daginstitutionerne, og som er afhængige af, at priserne på den kollektive trafik bliver holdt i ro
Velfærdsregningen bliver altså sendt det stik modsatte sted hen end skattelettelserne.
Det er dem i bunden, der betaler, og det er den i toppen, som får.
Det er en omvendt Robin Hood-politik.
Så er der et alvorligt problem, som vi også har vendt i debatten.
Selv hvis man sagde, at det kunne holde - at hvis 2010-planen holdt, ville tingene hænge sammen - mangler man stadig at svare på det vigtige spørgsmål: Hvad nu, hvis det ikke lykkes at føre 2010-planens intentioner ud i livet?
Til det vil jeg godt sige, at lige i øjeblikket er der altså ikke noget som helst, der tyder på det.
Der er ikke noget som helst, som tyder på, at man kan holde de offentlige udgifter til f.eks. overførselsindkomster i ro i en tid, hvor arbejdsløsheden stiger, og der er ikke noget, der tyder på, at man kan leve op til beskæftigelsesmålene i en tid, hvor beskæftigelsen falder.
Vi mangler et svar på, hvad der skal ske, hvis det går galt.
Man kan sige, at skatten skal hæves - men jeg tvivler på, at det er det middel, regeringen vil gribe til, og så er der kun ét middel tilbage, nemlig at skære i de offentlige udgifter, sørge for at huspriserne ikke stiger endnu mere, sørge for at overførselsindkomsterne bliver beskåret, og sørge for, at uddannelserne bliver forringet.
Det er den plan B, der må tages i brug, hvis man forholder sig realistisk til tingene.
Skatten er svær at finde ud af i forvejen.
Det er svært at beregne sin egen skat, og det er jo selvfølgelig en af grundene til, at skatterevisorerne i Danmark har så kronede dage, som de har.
Men det bliver jo ikke bedre af, at man indfører et helt nyt begreb i skattepolitikken og lader det være op til folk at forholde sig til ikke alene den almindelige indkomstskat med alle de problemer, der er i den, men også til beskæftigelsesfradraget.
Man får et mere indviklet skattesystem, og man får et mere skævt skattesystem, der sender en velfærdsregning på 2.000 kr. pr. dansker videre.
Det vil vi godt sige nej tak til i SF.