Kristian Thulesen Dahl (DF), 2005-03-15:
Jeg føler mig selvfølgelig lige foranlediget til at give hr. Ole Stavad et svar på det sidste, han var inde på.
Jeg forsøgte sådan set med hensyn til artiklen i Børsen i dag at henlede hr. Ole Stavads opmærksomhed på, at hvis man alene tog det, man sparede ved færre politikere ud, så svarede det nogenlunde til de udgifter, de selv opgør, at de har på samkøring af edb-systemer og it-investeringer.
Det har sådan set ikke noget med små skoler at gøre; det er en helt anden diskussion.
Jeg synes bare, at det sætter hele diskussionen om økonomien i det her projekt i et lidt andet lys end det, vi har hørt indtil nu, og det synes jeg såmænd er ganske, ganske godt.
Med hensyn til de lovforslag, vi behandler her, er vi jo enige om, at vi også tager en lidt mere generel tilgang til kommunalreformen i forbindelse med behandlingen af de her lovforslag, L 68 og L 69.
Vi må sige, at vi sådan ganske overordnet synes, at vi står med en ganske god aftale om en kommunalreform, en aftale, der blev indgået sidste sommer og nu udmøntes i lovforslag.
Der var meget snak i processen om, at vi skulle have en større folkelig inddragelse omkring det her projekt.
Det har vi også syntes var al kamp værd, og derfor har vi også gjort, hvad vi kunne, og gør også gerne, hvad vi kan, for at sikre, at denne her reform hviler på en god folkelig forankring og meget gerne en stor folkelig deltagelse, hvor man virkelig føler, at det gør en forskel at tage del i diskussionen.
Jeg gjorde selv det i den folketingsvalgkamp, vi jo netop har været igennem, at jeg stort set på hvert eneste vælgermøde, jeg var til, tog spørgsmålet om kommunalreformen op, fordi jeg syntes, det var væsentligt, at vi også fik det element med i folketingsvalgkampen.
Det var også sådan – det kan vi huske fra åbningsdebatten tilbage i oktober – at der var en del partier herinde i Folketinget, der direkte opfordrede til, at der skulle være folketingsvalg, inden vi gik i gang med lovbehandlingen her, lige præcis for at alle, der ønskede at diskutere denne her reform, kunne inddrages i diskussionen.
Desværre viste det sig jo, at det faktisk var svært at få den diskussion til for alvor at bide sig fast i folketingsvalgkampen; det kan vi meget beklage.
Men der var en ting, der gik igen i valgkampen, og som reformen her i hvert fald afkræfter, og det var det budskab, at vi er inde i en periode i dansk politik, hvor der er reformpause.
Det var noget, der gik igen i valgkampen, det var noget, man virkelig skulle forholde sig til, at der var reformpause i Danmark.
Når vi ser på den dyne af lovforslag, som vi behandler over de kommende uger her ved førstebehandlinger, må man jo om noget sige, at vi bestemt ikke er inde i en periode med reformpause.
Det er en meget, meget stor opgave, der ligger foran os, og jeg vil gerne understrege, at det, vi står med, er en del af en proces, som startede, da Strukturkommissionen kom med sin rapport i starten af 2004, og som gik igennem forhandlingerne i foråret, indtil vi fik aftalen i juni måned sidste sommer mellem regeringen og Dansk Folkeparti, en proces, der så i virkeligheden har været efterfulgt af en masse arbejde ude lokalt, primært selvfølgelig i forbindelse med at finde ud af, hvem man nu skal være sammen med, og måske en erkendelse af, at det med forpligtende samarbejde ikke var det, man ville, man ville hellere ind i en sammenlægningsproces, og hvem skal det så være med?
Mange steder synes vi også, det har været fint, at man har holdt lokale folkeafstemninger.
En masse omkring de her sammenlægningsplaner har nu afstedkommet, at vi har et bedre overblik dels i forhold til det kommunale landkort, dels i forhold til det lovgrundlag, som nu ligger på Folketingets bord til de førstebehandlinger, som finder sted i dag og senere.
Vi vil bestemt ikke på trods af, at vi har været alt det her igennem indtil nu, undervurdere omfanget af det arbejde, der også står foran os.
En meget, meget stor del af det arbejde, der er foregået indtil nu, er jo alene det forberedende arbejde.
En meget, meget stor del af arbejdsmængden i forbindelse med at få det her vellykket bragt i hus ligger jo foran os.
Folketingspolitikere kan gøre deres del, men en meget stor del af arbejdet ligger jo ude decentralt hos de mennesker, det her vedrører.
I forbindelse med den proces, der ligger foran os, synes vi, det er ganske, ganske glimrende, at der er mange med en sund skepsis.
Det er også fint, at det kommer til udtryk også under en behandling som den, vi har i dag, for det skærper alles opmærksomhed på, at vi skal gøre det her så godt, som vi overhovedet kan.
Når jeg bruger denne indledning til denne her debat, så er det jo selvfølgelig for at understrege, at når vi laver en kommunalreform, så gør vi det ikke for vores egen skyld.
Vi gør det ikke, fordi der er nogle politikere, der skal kunne sætte et fingeraftryk på en lovgivning og sige: Dér var jeg i den periode, hvor vi lavede en stor kommunalreform.
Vi skal alene være drevet af, at vi laver en reform for at kunne give en bedre offentlig service, for at give befolkningen en bedre service for de penge, de indbetaler til den offentlige sektor.
Specielt i forhold til de grupper i vort samfund, der har mest krav på hjælp fra det offentlige, altså de mest udsatte grupper, har vi et ansvar for at gøre tingene bedre, end vi gør i dag.
Det er på den baggrund, vi mener, at det er en nødvendig reform, vi har været med til at lave, altså at vi indfører en bedre service specielt for de grupper, der har allermest behov.
En drivende kraft for os med hensyn til at sikre det er, at vi opererer med færre gråzoner, færre blindgyder, som den enkelte kan blive viklet ind i, og som gør, at man ikke har tilstrækkelig fokus på, hvad det er, det enkelte menneske faktisk har brug for for at kunne komme videre med sit liv.
Der tror vi på, at den måde at knytte tingene sammen på, som ligger i denne her kommunalreform, i virkeligheden gør tingene bedre.
Det helt grundlæggende – og det er jo også der, vandene har måttet skilles i forhold til andre partier herinde – er, at vi har en grundlæggende tro på, at kommunerne ønsker at gøre det godt og også kan gøre det godt.
Vi tror faktisk på, at de kommunale repræsentanter, som er dem, der er de direkte første valgte for borgerne og er dem, der er tættest på borgerne, har en meget, meget stor interesse i at kunne vise borgerne i den kommune, de bor i, at de faktisk kan løfte opgaven.
Der er større synlighed om den enkeltes behov, når det foregår så lokalt som muligt.
Det er meget nemmere for naboer og venner og såmænd også lokalpresse at kunne se, at en person ikke får den hjælp, der er nødvendig, og gå til de lokale politikere, der så har et meget stort ansvar for at gøre noget ved det.
Men andre har haft den tro, at kommunerne ikke ville kunne klare opgaven.
Nogle har haft den tro, at kommunerne i fremtiden ville være for små til at kunne løse opgaverne.
Der synes jeg egentlig, at den proces, der har været det sidste godt halve år i kommunerne, jo må modbevise eller i hvert fald gøre nogle af de skeptikere til skamme, der har sagt, at kommunerne ville blive for små.
For der har været én grundlæggende ting, der er gået igen med hensyn til kommunernes arbejde med kommunalreformen, og det er, at de har gjort sig større, end vi nogen sinde havde drømt om at de ville.
Det har de gjort af egen drift, det har de gjort ud fra eget ønske, og så skal de selvfølgelig også have mulighed for at gøre det.
De er blevet større og stærkere, end vi havde troet, da vi lavede aftalen om en kommunalreform tilbage i sommeren 2004, og det er jo endnu mere med til at understrege sandsynligheden for, at kommunerne rent faktisk vil kunne løfte de opgaver, som de får tilført i forbindelse med reformen.
Man kan også omvendt sige, at hvis Folketinget så nu, efter at kommunerne har været igennem alt det arbejde, kom og sagde: Ja, ja, fint, at I har lagt jer sammen og også gjort jer så store, som I nu har, måske større end man i nogle områder synes er godt, og så tager vi i øvrigt nogle af de opgaver fra jer, som var baggrunden for, at I har gjort jer så stærke og så store, så tror jeg nok, at det ville skabe noget af en frustration i de kommunale rækker, som jeg ikke synes nogen kan være tjent med.
Der er politikere herinde, der stadig væk argumenterer og siger: Det er fint, nu har vi lavet forlig om inddelingen, og det er fint, at kommunerne har gjort sig så store, den del af det siger vi ja tak til, og så siger vi i øvrigt til de samme kommuner: Men nogle af de opgaver, I har fået, tager vi lige fra jer.
De politikere skulle måske lige tænke over, hvad det vil afstedkomme, mere end én gang.
Men det kan selvfølgelig også bygge på et håb om, at flertallet er intakt og afviser forslagene.
Så vil jeg lige beskæftige mig mere specifikt med de lovforslag, vi jo har til første behandling, først L 68 om de nye kommuner.
Jeg har været lidt inde på det, men noget af det, der jo er kendetegnende ved den måde, den kommunale inddeling nu er sket på, er, at den er vokset op nedefra.
Det har været meget vigtigt for Dansk Folkeparti, at kommunerne selv fik mulighed for at definere, hvordan de mente inddelingen skulle være.
Derfor er det også meget tilfredsstillende, som det også tidligere har været nævnt fra andre ordføreres side heroppefra, at det er ganske få steder, vi nu har siddet i den sidste fase og skullet vurdere, om protester fra lokalområder havde en vægt, der gjorde, at vi skulle intervenere i den proces, der er foregået.
Hovedsigtet, hovedbilledet, er jo, at det er fantastisk flot så mange kommuner, der har løst opgaven helt selv.
Der er nogle hjørneproblematikker, hvor vi får folkeafstemninger til afklaring af, hvad der skal ske, områder, hvor det jo er kendetegnende, at selv om man tager et sogn eller to ud, som får lov til at gå til en nabokommune, ødelægger det ikke noget for den kommune, de går fra.
Der synes vi faktisk, det er flot, og vil også gerne kvittere for, at der er flere partier bag de tanker.
Det er flot, at man der tillader, at de enkelte dele af sådan en lokalbefolkning får mulighed for selv at vælge også her i slutfasen.
Der er fire steder, hvor der har været hængepartier, fordi opgaven simpelt hen ikke er blevet løst.
Der har der været enighed om at få det løst på bestemte måder.
Det har tidligere været nævnt hvordan, så det vil jeg ikke gå nærmere ind i.
Der har så været nogle områder, hvor der har været lidt større knuder eller sagt på en anden måde: Hvis man skulle imødekomme nogle af de protester, der ligger, så vil det involvere flere kommuner i en løsning af det.
Der har vi ikke i den forligskreds, der er omkring det, følt os klædt på – hvis jeg skal tillade mig at tolke det – til at gå ind og trække nogle nye streger hen over hovedet på nogle lokalbefolkninger, og derfor har vi meget klogeligt, mener jeg, ladet være med det og udstyret en opmand, Thorkild Simonsen, med den mulighed at gå ud og stikke fingeren i jorden og finde ud af, om der overhovedet er mulighed for at gøre tingene på en anden måde, så det vækker større tilfredshed, end det, der ligger på bordet nu.
Han vender så tilbage, og så får vi en drøftelse af det på baggrund af hans bidrag.
Det glæder vi os meget til at se.
Men hovedbudskabet er selv med de her fire elementer taget i betragtning, at inddelingen er sket på baggrund af kommunernes egne ønsker på baggrund af den proces, der er foregået i den enkelte kommune.
Det er flot frem for en proces, hvor man kunne have forestillet sig, at Folketinget var kommet og havde dikteret flere løsninger rundtomkring, end tilfældet bliver nu.
Der er i lovforslag nr. L 68 også proceduren omkring sammenlægningsudvalg.
Jeg siger det bare i forhold til 2006 for at understrege, at vi forsøger med den måde, det er grebet an på, at lave så smidig en overgang som overhovedet muligt, for som jeg nævnte, ligger en meget stor del af arbejdsbyrden foran os og beror jo på et utroligt arbejde og engagement fra lokale ansattes side.
Derfor er det jo også vigtigt, at de har den tilstrækkelige tid til at arbejde med tingene.
Det var også en af de læresætninger, der stod tilbage fra bornholmssituationen, som vi jo var inde på tidligere, at bl.a. i forhold til edb og den slags skulle der være tilstrækkelig tid, fra man nogenlunde vidste, hvad det var for enheder man indgik i, til de skulle være endeligt funktionsdygtige.
Der skulle være tilstrækkeligt med tid.
Det var der ikke på Bornholm, og det gav en masse gener og problemer.
Der er der her mulighed for at gribe tingene helt anderledes offensivt an med den tidsplan, der ligger, og med det år, altså 2006, hvor de gamle kommuner kører videre, men hvor sammenlægningsudvalget er inde og kan tage beslutninger på vegne af den nye kommune.
Der er regler i forslaget om overflytning af aktiver og passiver.
Et meget væsentligt aktiv er jo personalet.
Det har været nævnt, at det er et problem, at der er for mange personaler.
Kan man frygte en masseafskedigelsesrunde fra den offentlige sektor?
Vi tror, problemet bliver det stik modsatte, nemlig at holde på medarbejderne.
Alle analyser viser jo, at på nogle af de væsentligste områder inden for den kommunale verden er det ikke sådan, at der bliver overflod af arbejdskraft, der bliver tværtimod det modsatte.
Vi har også kunnet mærke, når vi har diskuteret med kommunale repræsentanter, at de er meget opmærksomme på, hvordan man sikrer, at personalet føler, at de er en del af denne her proces, så man også kan holde på sit personale.
Det er vigtigt for os, at muligheden har været der, så man, hvis man som kommune ikke nødvendigvis var blevet så stor, som man nu er blevet, havde haft den her mulighed.
Den er så ikke blevet benyttet – det er to steder, vi står med – og det er jo bare en erkendelse, man har gjort sig lokalt, at det nu nok er bedre at gøre sig robust til selv at løse opgaverne i form af kommunesammenlægninger, og det har vi selvfølgelig fuld respekt for.
Vi mener stadig væk, at det er godt at have de regler, der fremgår af lovforslaget og specielt også med hensyn til økommuner, der jo har særlige muligheder i forbindelse med kommunalreformen og også bør have det.
Økommuner har en helt særskilt problemstilling og skal også have særlige vilkår og særlige rettigheder, og det får de med forslaget.
Jeg tror, hr. Thorkild Simonsen har rigeligt at se til, men jeg tror såmænd også, han kan løse opgaven og nå rundt om de steder, han er blevet tildelt at skulle rundt til.
Der ligger ikke med hensyn til Give Kommune noget specielt om, at jeg ønsker en bestemt løsning, eller at den kommune er blevet en del af det her, fordi jeg bor der.
Alternativet, hvis man bare lige leger lidt med tanken, ville jo i virkeligheden betyde, at den kommune, som fru Anne Baastrup nævner, ville være ringere stillet med hensyn til at få behandlet protester fra borgere i den kommune, fordi jeg er bosiddende i kommunen.
Det tror jeg ikke fru Anne Baastrup mener bør være tilfældet.
Det er simpelt hen et spørgsmål om, at der er kommet protester ind af et vist omfang, der gør, at man kigger på det, men om det afstedkommer forslag til nogen som helst former for ændringer i forbindelse med kommunens sammenhæng med det, der tegner til at blive den nye Vejle Kommune, er jo højst usikkert; det ligger der ikke noget som helst i kortene om.
Jeg ser overhovedet ikke nogen forskellige tilgange til det her.
Det er det, hr. Ole Stavad forsøger at illustrere der skulle være.
Der står også i det notat, vi har fået, som jeg nævnte før, at regeringen og KL er henset til at sikre den størst mulige klarhed og åbenhed over for det berørte personale, er enige om at tilstræbe en afklaring af den økonomiske regulering af disse sager snarest muligt.
Og når der jo her i foråret pågår forhandlinger mellem regeringen og KL i forhold til næste års kommunale økonomi, ville det være helt mærkværdigt, at man ikke senest i forbindelse med de diskussioner finder en forståelse omkring så stor en klump som det her.
Så har vi ydermere gjort det, at vi har skrevet ind i aftalen med regeringen fra i sommer, at hvis vi når frem til juni og ikke føler at have et tilstrækkeligt grundlag at færdigbehandle lovforslagene på, så er det vores indstilling, at Folketinget så bare fortsætter sit arbejde i resten af juni og juli og august – den tid, der måtte være nødvendig, for at vi behandler lovforslagene på en ordentlig måde med fuld og tilstrækkelig klarhed og alt det der.
Så hvis der i juni måned er nogen som helst grund til at sige, at man ikke gør det på et ordentligt grundlag, så fortsætter vi, indtil vi har det reelle og ordentlige grundlag.