Morten Østergaard (RV), 2006-05-04:
Det, som jeg sagde og står fast på, medmindre hr. Morten Messerschmidt nu vil trække det, han sagde, tilbage – men nu er lejligheden jo smuttet i den her omgang – er, at hr. Morten Messerschmidt sagde, at vi ikke bare skal følge dommerne.
Og det er så det, vi mener at vi sådan set skal.
Når dommerne har talt i en sag, skal vi følge dem.
Det er vores synspunkt, og jeg håber også, at Dansk Folkeparti er enig i, at det skal man.
Først og fremmest vil jeg gerne sige tak for redegørelsen, som ligesom sidste år er meget dækkende for den tilgang, som også Det Radikale Venstre har haft til Europarådet.
Der skal fokuseres på kerneområder som menneskerettigheder, demokrati og retssamfund.
Jeg har som talsmand for Europarådets valgobservatør i Albanien med egne øjne set, hvor stor en forskel den internationale indsats gør i de her lande.
Så Det Radikale Venstre ser en vigtig rolle for Europarådet i sikringen af et internationalt retssamfund, men det kræver effektivitet.
Det kræver en menneskerettighedsdomstol, som ikke har en ventetid på flere år, men både i organisering og ikke mindst finansiering afspejler behovet for, at europæere, høj som lav, kan få afprøvet deres sager ved en uafhængig domstolsinstans.
Uanset at vi i øvrigt kan konkludere, at Dansk Folkeparti ikke mener, at man så nødvendigvis skal følge dommene, for det sagde ordføreren herfra for et øjeblik siden.
Men det kræver også, at indsatsen for menneskerettigheder i forskellige institutioner sker koordineret og effektivt, og derfor må det Agentur for Grundlæggende Rettigheder, der planlægges i EU-regi, indtænkes i det samlede organisatoriske landskab på området.
Agenturet er født i forvaltningstraktatens ånd og kølvand, og traktatens videre skæbne siden gør, at agenturets virke må gentænkes, og duplikation må i den sammenhæng forhindres.
En anden forudsætning for, at det europæiske samarbejde på det område kan udvikle sig dynamisk, er udarbejdelsen af nye konventioner, protokoller osv., der dækker nye behov.
Af redegørelsen fremgår det, at der ved topmødet i maj sidste år blev åbnet for tre nye konventioner, to om terror og en om kampen mod menneskehandel.
Førstnævnte undertegnede Danmark på topmødet, mens menneskehandelskonventionen endnu udestår.
Jeg blev meget forbavset og flov på Danmarks vegne under debatten om kvindehandel under sidste session i Strasbourg, da det gik op for mig, at Danmark nøler i knæsættelsen af det internationale samarbejde på det her område.
Hvad venter vi på?
Justitsministeren oplyste her i salen forrige onsdag, at vi aldrig underskriver konventioner, uden at vi har undersøgt vores egen lovgivning til bunds først.
Alt kørte efter de faste normer og vaner.
Men jeg forstår nu, at det så ikke gælder på terrorområdet, hvor man godt kunne underskrive konventionen på topmødet.
Vi står foran et VM i fodbold, hvor der forventes handlet mellem 30.000 og 60.000 kvinder til at betjene de mange besøgende seksuelt.
Det er en skændsel og en skandale, og det er pokkers ærgerligt, at vi endnu ikke har kunnet formå regeringen at underskrive konvention 12 måneder efter, der blev åbnet herfor.
En tredje forudsætning for et stærkt mellemstatsligt samarbejde om menneskerettigheder og demokrati og retssamfund er, at landene respekterer overvågning, at kritikken tages alvorligt og fører til ændringer.
Det forventer vi af de lande, som monitoreres, fordi de ikke lever op til med lemsbetingelserne, og det kan vi rettelig forvente af de lande, som har været medlem længe, og som kritiseres for andre forhold.
For ellers svækker man kampen for menneskerettigheder, demokrati og retssamfund.
Også lande som Hviderusland, som ikke er medlem, men som er en skamplet på europakortet, får medvind i sejlene og får opbakning til, at de blot kan affeje kritikken.
Og her ser vi altså fortsat med beklagelse på Danmarks konsekvente afvisning af al international kritik.
Det fremgår jo af redegørelsen, at der er rettet forskellige kritikpunkter mod Danmark i de seneste år.
Vi har haft en menneskerettighedskommissær, som regeringen har behandlet personligt respektløst og politisk stærkt problematisk.
Vi ved også, at ECRI, som overvåger racisme og intolerance, har endnu en kritisk rapport på vej.
Går der virkelig så meget røg uden antydningen af en brand?
Vi må fastholde, at et internationalt samarbejde kræver, at også gamle lande med stolte traditioner lader sig underkaste kritik og ikke blot med upassende arrogance optræder fornærmet og fejer kritikken af bordet.
Hvordan skal vi ellers kunne presse en mand som Lukasjenko i Hviderusland, som jo med samme arrogance har afvist kritikken af præsidentvalget hos dem?
I den sammenhæng ser vi også CIA-sagen, hvor regeringens store tilbageholdenhed med at forklare sig og medvirke til opklaring har ladet meget tilbage at ønske.
Vi forstår ikke, hvorfor regeringen er fodslæbende, når vi har oplevet, at efterforskningen og optrevlingen af et terrornetværk i Italien blev afbrudt, fordi amerikanske agenter kidnappede en af de mistænkte på åben gade og førte ham ud af landet.
Vi kender andre eksempler fra baser i Europa, fra Sverige.
Det er ikke blot løse rygter, men konkrete episoder; der er al mulig grund til at have de undersøgelser, som nu pågår.
Derfor forstår vi ikke, hvorfor regeringen kun vil forsikre om fremtidige forhold, mens der danses om fortiden, som katten danser om den varme grød.
Hvad er det, der gør, at man kun vil sige, at det har man ikke kendskab til?
Dækker det over, at man har undersøgt det, forsøgt at skabe sig et kendskab til det, eller dækker det over, at det har man heldigvis ikke opdaget, og derfor er man fri for at blive bragt i en udenrigspolitisk og diplomatisk problematisk situation i forhold til ens gode venner i USA?
Det er pinligt, at Danmark ikke allerede nu er gået foran og har presset på, som andre lande har gjort i den her sag, for at få hver en sten vendt, og jeg håber, at udenrigsministeren senere i dag vil kunne give et svar på, om man rent faktisk har foretaget sig andet end at spørge i Udenrigsministeriet, om nogen har opdaget, at CIA har kigget forbi.
Vi er alt i alt positive over for Europarådets fortsatte rolle i et stærkt mellemstatsligt samarbejde om menneskerettigheder, demokrati og retssamfund.
Vi ser både internationalt og bestemt også nationalt rum for forbedring.
Vi skal feje for egen dør og derefter bidrage til udviklingen af Europarådet, for vi ser et stigende og ikke et dalende behov for internationalt samarbejde om menneskerettigheder, demokrati og retssamfund.