Vibeke Peschardt (RV), 1999-01-27:
Jorden er et knapt og eftertragtet gode.
Sådan har det været lige så længe, vores historiebøger fortæller om det.
Og lige siden landboreformernes tid, har jorden som et knapt gode været reguleret.
Det var tilfældet i forrige århundrede, det har været tilfældet i hele det her århundrede, og der er heller ikke noget mærkeligt i, at vi her i dag står med et forslag til endnu en regulering af, hvordan og hvem der skal eje jord i Danmark.
Lovforslaget er udtryk for regeringspartiernes holdning til, hvordan man kan lægge en dæmper på en efter vores mening uheldig udvikling i dansk landbrug, bl.a. jordprisernes himmelflugt, der har gjort og stadig gør det svært for unge landbrugsuddannede danskere at spare op til en gård, få den betalt ned eller ud, før de går på pension.
For sådan er virkeligheden jo i erhvervet.
Hvis man ikke arver sin jord og sin gård, så kræver det en fantastisk stor personlig arbejdsindsats og snilde at blive selvejende landmand i Danmark i dag.
I kampen om jorden har det for det meste været de store, der gik af med sejren.
I mit parti mener vi, at der skal skabes lige gode muligheder for alle, der har lyst og initiativ til at gå ind i landbrugserhvervet.
Meningen er selvfølgelig, at når gården eller gårdene engang skal sælges til næste generation af landmænd, bliver det muligt at afhænde bedriften i hele gårde.
Lovforslaget gør det med udvidelsen af fortrinsstillingen fra 1 km til 2 km muligt for mange flere landmænd med bedrifter på under 70 ha - altså de mindre landbrug, og det er dem, der er flest af - at få mulighed for at give tilbud på jord.
Det er jo ikke en ret til at købe jorden; det er bare en mulighed for at byde i en handel.
Forslaget rummer incitamenter til frivillige aftaler mellem landmænd og det offentlige med henblik på etablering af våde enge, og det er et udmærket supplement til vandmiljøplanen fra sidste år.
Begrænsninger på det fremtidige jordeje, sammenlægningsgrænsen på de 300 ha, mener vi er en rigtig grænse.
Den langt overvejende del af dansk landbrug er jo under 70 ha, så der er rigelige udviklingsmuligheder i det
Der har da indtil nu heller ikke været den store modstand mod forslaget.
Når jeg tænker på debatten om vandmiljøplanen sidste år, der både var hidsig og langvarig, så har denne her sag jo slet ikke vakt nær samme opmærksomhed i landbrugskredse, i hvert fald ikke det, vi kan læse i landbrugets egen presse.
Vi ved også fra en undersøgelse, som landboforeningerne har fået lavet, at et stort flertal af bønder faktisk har ønsket grænser for vækst i de store landbrug, og det er det, vi nu lægger op til forhandling af. Endelig har forslaget nogle andre miljøvinkler.
Det er sådan, at man skal betragte nedsættelsen af grænsen for antal dyreenheder pr. bedrift til 750 som et miljøtiltag.
Vi ved godt, at de store svineproducenter ikke er tilfredse med det, men det er vi til gengæld. Vi ved godt, at svineproducenterne lige indtil sidste år var med til at skabe positive udsving på betalingsbalancen - det gør de ikke mere - men til gengæld har den intensive svineproduktion nogle omkostninger, som vi i mit parti tager meget alvorligt: miljøet, lugtgenerne for det omgivende samfund, jordprisernes himmelflugt, fordi de store svineproducenter skal have plads til at udbrede noget mere gylle, og forarmelsen af det danske bondeland, som kunne være udsigten, når vi om 10 år kun havde kæmpefarme tilbage.
Det har i hvert fald været skrækvisionen.
I Det Radikale Venstre er vi ikke uventet tilfredse med lovforslaget, som regeringen lægger frem her, og vi glæder os til at gå ind i konstruktive forhandlinger om det.
Til allersidst vil jeg sige, at det her forslag standser ikke strukturudviklingen.
Den vil fortsætte, fordi 80 pct. af brugene er under 70 ha, men det sætter en grænse for de allerstørste, og det er vi tilfredse med.