Kristian Thulesen Dahl (DF), 2006-05-09:
Der pågår netop nu forhandlinger om indretningen af vores velfærdssamfund, dels på baggrund af Velfærdskommissionens arbejde og dels på baggrund af det budskab, der er kommet fra regeringen.
Dansk Folkeparti indgår i de her drøftelser, og det gør vi selvfølgelig med henblik på at nå en aftale med regeringen og andre partier, en aftale, der er baseret på en god gang sund fornuft og en afbalanceret tilgang til, hvad der er nødvendigt.
Men nu må vi se.
Det er jo ikke her, vi kan forhandle de enkelte spørgsmål, det gør vi i forhandlingslokalet.
Jeg vil godt benytte den her anledning til lige at sige, at vores ambitionsniveau i forhold til den samlede øvelse nok ikke er helt så voldsomt, hvis man ser det i forhold til Velfærdskommissionens budskab og såmænd også i forhold til regeringens.
Det har noget at gøre med at se langsigtet på det og tro på, at man kan lave nogle justeringer eller nogle reformer, alt efter temperament, som sådan rækker mange år ud i fremtiden, og så er alt på plads.
Hvis vi nu kigger 30 år tilbage og siger, at vi i 1976 sad og vurderede – ja, måske ikke lige alle, der er til stede her, men nogle af os – hvordan situationen skulle være i 2006, og havde lagt en økonomisk køreplan og reformeret lidt og så tænkt, at nu er det på plads frem til 2006, så havde man jo taget gruelig fejl.
Det ville jo også, hvis man bare ser det på lidt kortere sigt – nu, hvor vi ved, hvad vi ved – være omsonst at sige, at det, man havde gjort, havde været udtryk for en meget langsigtet tænkning.
Må jeg bare minde om et par eksempler.
Det første eksempel er fra 1998, hvor man senest lavede om i reglerne for efterløn og folkepension.
Der gjorde man det jo med det udgangspunkt, at nu havde man lagt en langsigtet plan for, hvordan efterlønsreglerne og folkepensionsreglerne skulle være.
Det andet eksempel: I 2000 var der under SR-regeringen nogle partier, der lavede en 2010plan og sagde, at nu laver vi en langsigtet økonomisk plan for, hvordan vi udvikler bl.a. den offentlige økonomi frem til 2010 – bare for 10 år.
Vi var vel ikke halvvejs igennem det forløb, før de samme partier – i hvert fald et af dem – sagde, at nu skulle man lave om på spillereglerne, nu skulle man, i særdeleshed i det pågældende år, øge de offentlige udgifter ud over det, man selv havde lagt ind i sin plan fra år 2000.
Forudsætningerne ændrede sig, mener man.
I 2004 var vi i den situation, at vi havde stigende ledighed og faldende beskæftigelse.
Vi vurderede – nogle af os – at der var behov for at stimulere den indenlandske efterspørgsel; vi lavede en forårspakke med skattelettelser for knap 10 mia. kr., fordi der skulle mere gang i hjulene, for at vi kunne være sikre på, at vi ikke blev ramt af så stor en del af den internationale afmatning, som andre lande omkring os blev.
Det viser sig nu, at det jo var ganske fornuftigt at lave den satsning.
Men i 2006 står vi i en helt anden situation.
Der forhandler vi nu med det udgangspunkt, at der bliver mangel på arbejdskraft, at vi får problemer med at skaffe tilstrækkelige hænder, at vi får et gab mellem indtægter og udgifter, og at der må ske noget – altså 2 år efter.
Jeg vil bare lige plante det lille frø i forbindelse med de kommende ugers diskussioner, at det, vi i bund og grund har behov for, jo er, at vi er oppe på tæerne hele tiden i forhold til at justere kursen efter, hvad der er behov for, og at vi ikke skal tro, at det er muligt for os at lave en plan, der en gang for alle fastlægger, hvordan udviklingen kommer til at være i de næste 20-30 år.
Der kan vi jo heller ikke tro på, at vi i løbet af de kommende 14 dage eller lidt længere tid får skabt de regler, der simpelt hen bare sikrer, at nu kører det hele, som det skal.
Det er jo et vedvarende stykke arbejde, som vi må tage på os, at vi skal sikre bedre initiativer i forhold til forebyggelse, en bedre indsats i forhold til arbejdsmiljø.
Og det er jo en indsats, som Folketinget har sin del af ansvaret for, men det er så sandelig også en indsats, som alle andre har et ansvar for.
Hvis man kigger i Velfærdskommissionens rapport, som jo danner baggrund for SF's forespørgsel, vil man kunne se, at nogle af tingene om forebyggelse i meget høj grad handler om livsstilsorienterede sygdomme, som man peger på er et meget stort problem, og som hiver ressourcer ud af velfærdssamfundet.
Mange af de problemer kræver ikke blot Folketingets aktive ageren – det ved vi jo godt – men de kræver også, at vi som borgere i den grad tager ansvaret for vores eget liv og for, hvordan vi sikrer os et godt helbred også om 10-20-30 år og efterfølgende.