Tom Behnke (FP), 1998-06-17:
Vi synes i Fremskridtspartiet, at der er al mulig grund til at rose regeringen, og jeg vil da også gerne her fra Folketingets talerstol have lov til at rose regeringen for dens oplæg.
Der er selvfølgelig også en masse grunde til kritik, og det vil jeg selvfølgelig vende tilbage til med langt større vægt.
Jeg synes, at der er grund til at rose regeringen, for at regeringen har fremlagt sit oplæg til en børnepolitik, og set i forhold til løfterne under valgkampen, ja, så må vi sige, at regeringen fremstiller sig selv som værende fuldstændig utroværdig, og det skal regeringen da have ros for.
Vi kan i Fremskridtspartiet kun være tilfredse med, at regeringen helt egenhændigt fremstiller sig selv som utroværdig.
Al mulig ros for det.
Man kan sige, at Socialdemokratiet selvfølgelig ikke har levet op til de valgløfter, som Socialdemokratiet kom med under valgkampen.
Det har Socialdemokratiet sådan set aldrig nogen sinde gjort.
Det har jo altid været det store spil, at love vælgerne en masse, og når man så har fået stemmerne og fået regeringsmagten, så løber man fra sine valgløfter.
Sådan er det.
Sådan er dagligdagens Danmark.
Der var også dem, der troede, at hvis bare de sagde ja til Amsterdamtraktaten, så slap vi for at få en pinsepakke.
Det gjorde vi sådan set heller ikke, for pinsepakken kom uanset dette, og sådan må vælgerne efterhånden have forstået, at ligegyldigt, hvad man hører af løfter fra den side, så holder det ikke.
Derfor ros til regeringen, for at man holder linjen, at man holder stilen: det, man lover, det holder man ikke.
Så kan vi da forholde os til det.
Jeg vil så også sige, at der selvfølgelig er nogle mere konkrete positive ting i regeringens oplæg, som er langt mere seriøse.
Det ene er, at man på en række områder lægger op til, at der skal være større fleksibilitet i forhold til åbningstiderne i institutionerne, fleksibilitet i forhold til orlovsordningerne, arbejdstider, hjemmearbejdspladser, ferielovgivning osv.
Det synes jeg er positivt.
Det er helt objektivt positivt.
Noget andet, som jeg også har studset lidt over, er, at regeringen sender denne redegørelse til høring hos arbejdsmarkedes parter.
Jeg roste i sin tid regeringen for at gøre dette - oven i købet i en pressemeddelelse - for jeg synes, at det var godt, at man havde sendt det til høring hos arbejdsmarkedets parter.
Det synes jeg da var en glimrende idé.
Men jeg studser lidt over det, i betragtning af at Folketinget umiddelbart efter valget var nødt til at gribe ind, fordi arbejdsmarkedets parter ikke kunne finde ud af at forliges om tingene.
De kunne ikke finde ud af at tale sammen.
Nu sender man så det her ud til dem, som i forvejen ikke er i stand til at tale sammen.
Arbejdsgiversiden har allerede på nuværende tidspunkt sagt, at de ikke tror på lønmodtagersiden, og lønmodtagersiden siger, at de ikke tror på arbejdsgiversiden.
De er så mistænksomme over for hinanden, så det skal nok blive festligt, hvad de får ud af en sådan redegørelse, og hvordan de vil komme med en indstilling til regering.
Men lad os se på det; det bliver da spændende at se.
Men det, det hele handler om, er jo, at man ønsker at forbedre forholdene for børnefamilierne.
Og hvem ønsker ikke at gøre det?
Det gør vi jo alle sammen.
Børnefamilierne skal selvfølgelig have det bedre, om ikke andet så fordi der i en valgkamp er stemmer i at sige det.
Jeg tror nu også, at de fleste mener det.
Men dér, hvor vandene jo skiller i Folketinget,
er ved spørgsmålet om, hvorvidt man ønsker at forbedre børnefamiliernes vilkår ved at give dem
flere tilskud eller ved at give dem færre byrder?
Det, vi jo tydeligt kan se, er, at med pinsepakken er der ingen tvivl om, at regeringen i hvert fald med den ene hånd ønsker at læsse en helt masse nye byrder over på blandt andet børnefamilierne, og at den med den anden hånd prøver at fedte lidt rundt med nogle flere tilskud
, så den bitre pille nemmere kan glide ned.
Sådan er dén politik jo, og det er vi i Fremskridtspartiet helt uenig i.
Vi mener, at det er den stik forkerte vej at gå.
Børnene skal ikke være ved forældrene.
Nej, børnene skal være i de offentlige institutioner, så det offentlige har styr på, hvad der foregår med borgernes børn.
Det er jo det, der står.
Det er det, man ønsker. Det, der tidligere har været værdinormer, at børnene havde det godt i familiens skød, og at man vidste, at børn havde det godt der, er radikalt blevet ændret til, at i jo højere grad vi kan beskatte borgerne, så de er tvunget til at arbejde endnu mere på arbejdsmarkedet for at tjene penge nok til at betale skat, i desto højere grad har de behov for at få passet deres børn.
Og dér har man selvfølgelig indrettet samfundet fra Socialdemokratiets side af, fra regeringens side af, så det bedre kan betale sig at få passet sine børn i den offentlige sektor end i den private sektor, fordi der ganske enkelt er en konkurrenceulighed på det her område.
Det er lykkedes, og tillykke og ros til regeringen.
Socialdemokratiet og regeringen har fået pillet langt de fleste børn fra forældrene og sørget for, at de kommer ind i nogle store siloer, hvor man kan styre dem i en bestemt retning.
Og ikke nok med det: Som vi har hørt flere andre ordførere være inde på, sker der også det, at når man klemmer så mange børn sammen på et så lille areal, er der en større grad af sygelighed, børnene bliver mere syge, og det er selvfølgelig ikke så godt.
Men det er jo en af de ting, regeringen har lært at leve med.
Vi er i Fremskridspartiet som sagt helt uenige i den strategi og den filosofi.
Vi har i Fremskridtspartiet den opfattelse, at børnefamilierne skal have bedre forhold, ligesom alle andre grupper i samfundet burde have bedre forhold; men vi mener ikke, man skal klientgøre det at have fået børn.
Man er ikke blevet et socialt tilfælde, fordi man er blevet forælder, det ved jeg af egen erfaring.
Det er ikke sådan, at dagen efter, at man har fået børn, er man pludselig blevet et socialt tilfælde.
Det er man ikke.
Vi ved også, at langt, langt, langt de fleste forældre klarer jo fint det at have børn, og for dem er det en stor gave at have fået børn.
Men tilbage er der så en lille bitte, bitte, bitte gruppe, som ikke helt kan håndtere tingene.
Jeg synes, det er meget vigtigt, at man sætter meget mere ind over for den gruppe, end man gør i dag, og her er jeg både objektivt og også subjektivt helt enig med regeringens redegørelse.
Det er lige præcis et af de områder, hvor vi skal tage fat, vi skal øge koncentrationen om de familier, der har brug for hjælp.
Man skal tage konkret fat i dem, der har et konkret problem, og så skal det være hjælp til selvhjælp, til problemerne er løst.
Man skal altså fjerne årsagerne til problemerne og ikke, som man hidtil har gjort, bare give en pose penge mere og så håbe på, at det går.
Det gør det selvfølgelig ikke, og i øvrigt har vi jo i Fremskridtspartiet den opfattelse, at det slet ikke hjælper, at man bare deler penge ud til alt og alle.
Sagen er jo, at børnefamilierne gennem de sidste mange, mange, mange generationer har kunnet klare sig selv.
Man kan undre sig over, at det overhovedet har kunnet lade sig gøre, og jeg tror egentlig også, at der er børnefamilier i dag, der undrer sig over, hvordan deres forældre, bedsteforældre og oldeforældre klarede situationen, for i dag er det jo blevet sådan, at man pludselig slet ikke kan klare sig uden alle de tilskud fra det offentlige.
Alene en lille smule tale om, at man vil begynde at justere nogle af tilskuddene, vækker jo et ramaskrig i befolkningen.
Vi har i Fremskridtspartiet den opfattelse, at man skal slippe friheden løs.
Vi skal give forældrene valgmuligheder, og vi skal give forældrene ret til selv at disponere over deres eget liv, deres egen fremtid og deres egen familie.
Det skal ikke være sådan, at man kun kan være med i de sociale velfærdsgoder, hvis man passer præcis ind i nogle bestemte mønstre.
Men det er nu engang forældrenes ansvar, det skal være forældrenes ansvar, og derfor skal den eneste rolle, det offentlige skal have i den sammenhæng, være at give forældrene mulighed for at påtage sig det ansvar i stedet for at tage ansvaret fra forældrene. Sagen er jo, at forældrene gerne vil gøre meget mere for deres børn, men at de ikke kan det, bl.a. på grund af de mange love, skatter og regler og den ideologi, der hersker herinde.
Sagen er jo, at man ikke hjælper børnefamilierne ved at give flere tilskud og ved at give flere offentligt betalte ordninger, som der også lægges op til her, for hvad er det, man i virkeligheden gør?
Jo, det svarer fuldstændig til, at man på en kold vinterdag tisser i bukserne for at prøve at holde varmen.
Og hvor lander regningen for disse nye tilskud og nye offentligt betalte ordninger?
Den lander selvfølgelig hos skatteyderne, og hvad er det for en gruppe skatteydere, der typisk har det største potentiale til at aflevere nogle skattekroner?
Det er jo børnefamilierne.
Det er hos dem, man trækker pengene op af lommerne igen.
Det hele er bare ét stort cirkus, hvor man lader pengene køre rundt, og sagen er fuldstændig, som når man tisser i bukserne en kold vinterdag:
Det kan godt være, det bliver varmt et kort øjeblik, men det bliver meget værre bagefter.
Skive for skive eller, om man vil, skridt for skridt har man simpelt hen presset store grupper af befolkningen ud i tilskudsafhængighed, så man er sikker på, at man får de stemmer ved næste valg, for uden de tilskud tror mange ikke, de kan klare sig.
Vi ved, at børnefamilierne har problemer, så nu får de en masse nye gaver.
Og det gør man i stedet for at fortælle, hvad virkeligheden egentlig er.
Virkeligheden er, at årsagen til problemerne i børnefamilierne udelukkende er den politik, der bliver ført her i landet, bl.a. skattepolitikken.