Kim Behnke (FP), 1998-06-24:
Lad mig starte med at sige, at efter Fremskridtspartiets opfattelse er den måde, pinsepakken bliver behandlet på, ikke tilfredsstillende.
Den traditionelle anden behandling af et lovforslag går ud på, at man kommenterer det udvalgsarbejde, der har fundet sted.
Vi synes, debatten i dag indtil videre mest har båret præg af at være en ideologisk debat, som vel reelt hører hjemme under afslutningsdebatten i morgen.
Vi er i Fremskridtspartiet i den situation, at samtlige de lovforslag, vi i denne pulje har til behandling, indstiller vi til forkastelse.
Med hensyn til stillingtagen til de konkrete ændringsforslag skal jeg henvise til de skriftlige betænkninger.
Den pinsepakke, som disse lovforslag er en del af, blev i sin tid fremsat med det argument, at danskernes privatforbrug var stigende.
Regeringen var bekymret og ønskede at gribe ind.
Under EU-valgkampen udtalte økonomiministeren, at man fra regeringens side i begyndelsen af juni måned ville se på behovet for opstramninger i økonomien.
Vi ved i dag, at på det tidspunkt havde man haft de konkrete forslag i skrivemaskinen i adskillige uger, og derfor var facitlisten skrevet fra regeringen: den ønskede et økonomisk indgreb.
Det har også i dag været diskuteret, hvorvidt man skal stole på den ene eller den anden økonomiske udlægning af pinsepakken og de konkrete forslag.
Vi ved jo alle sammen, at økonomi ikke er en eksakt videnskab, men det tætteste, vi kommer på at gøre økonomi til en eksakt videnskab, må vel være de afrapporteringer, vi får fra Danmarks Statistik.
Danmarks Statistik har i dag kl. 9.58 udtalt til Ritzaus Bureau, at »danskernes privatforbrug faldt med næsten 1 pct. i årets første 3 måneder«, og det lyder videre: »til gengæld stiger det offentlige forbrug, men dog i et lidt langsommere tempo.«
Det er altså afrapporteringen af kendsgerningerne.
Den viser, at det skrækscenario, som regeringen havde indgydt befolkningen, så hele den danske befolkning - alle 5,2 millioner danskere - skulle føle sig skyldige i, at samfundsøkonomien var kørt af sporet, viser de faktiske tal ikke passer; tværtimod har danskerne vist mådehold, og det private forbrug var faldende i første kvartal af 1998. Til gengæld er det præcis sådan, som Fremskridtspartiet sagde under førstebehandlingerne, at problemet består i, at det offentlige forbrug stiger alt, alt for meget.
Regeringen har derfor et forklaringsproblem: Hvorfor skal vi alligevel gennemføre disse lovforslag?
Se, efter Fremskridtspartiets mening skal en regering ikke have skældud, når den fremsætter forslag til ændringer på skatteområdet, for der er brug for ændringer, men de ændringer må have tre væsentlige forudsætninger.
For det første at resultatet bliver lavere skat, for det andet at det bliver nemmere at være skatteyder, altså at skattelovgivningen bliver mere enkel og mere gennemskuelig, og for det tredje at vores skattesystem bliver mere retfærdigt.
Lad os tage de tre emner.
Det er efter Fremskridtspartiets opfattelse urimeligt, at den danske befolkning betaler verdens højeste skatter.
Den seneste opgørelse fra OECD viser, at en almindelig dansk familie i gennemsnit betaler 63 pct. af den samlede indkomst i skatter og afgifter.
Det er verdens højeste skat; der findes ingen andre steder i verden, hvor man betaler så meget i skat.
Spørgsmålet er så, om man får verdens bedste service for de penge.
Spørger man de mennesker, der er på venteliste til sygehus, eller som ikke kan få et sted at bo, eller som ikke kan få hjemmehjælp, er svaret selvfølgelig, at det ikke er verdens bedste service, vi får for verdens højeste skatter.
Så ud over at skattelovgivningen vækker begejstring blandt revisorer og skatteadvokater, vækker den bekymring hos befolkningen og sætter grå hår i hovedet på den.
At skattesystemet skal være mere retfærdigt, skyldes jo bl.a., at den, der har mange penge, ikke bare har mange penge til sig selv, men også har råd til at søge vejledning for at slippe billigere i skat, for jo flere regler, jo mere kompliceret skattelovgivningen er, desto nemmere er det for folk at finde huller og muligheder for at omgå skattereglerne.
Enkle, præcise formuleringer er det, vi kræver.
Regeringen har med personskattestigningerne hævdet, at der slet ikke er tale om personskattestigninger, men at der er tale om omlægninger, og det er jo en retorik, vi er vant til.
Forud for skattereformen fra 1993 fik vi at vide, at der ville blive tale om skattelettelser.
Da de konkrete lovforslag kom til vedtagelse, hævdede regeringen, at der bare ikke var nogen, der ville blive udsat for stigninger, men da vi så oplevede særlig kommunerne tage godt for sig af retterne, fik vi altså skattestigninger som resultat. De aftaler, man denne gang har indgået med kommunerne og amterne om ikke at lade indkomstskatterne stige, er lige så usikre som tidligere.
Det vil sige, at nogle kommuner vil lade skatterne vokse, andre steder vil man måske holde dem lidt i ro, men konklusionen bliver, at den skatteomlægning på personskatteområdet, som vi her oplever, betyder, at de fleste kommer til at betale mere i skatter og afgifter end tidligere.
Derfor er det fuldstændig korrekt, når Rockwool Fondens direktør klart og utvetydigt udtaler, at pinsepakken kommer til at give anledning til mere sort arbejde.
Folk vil finde nye metoder til at slippe billigere i skat, ikke fordi danskerne er kriminelle af sind, men fordi det er den eneste måde, de kan overleve på.
Ydermere gør der sig så det gældende, at de få borgere, der vil opleve en lille skattelempelse - det er primært folk med lavere indkomster, og den del af det skal regeringen da bestemt have ros for - vil opleve, at den skattelempelse bliver spist op af stigende afgifter på benzin, biler, vand, varme og på alt muligt andet.
Det skal vi komme tilbage til under de konkrete forslag, men konklusionen vil blive, at folk får stigende skatter ud af det her.
Umiddelbart efter at pinsepakken var blevet fremlagt, var finansministeren i en direkte tv-udsendelse på DR 1
og blev konfronteret med en række regneeksempler. Finansministeren var på det tidspunkt dybt forurettet over de forskellige regneeksempler og erklærede, at den pinsepakke, der forelå, var gennemtænkt, at alt var gennemregnet, og at påstande om det modsatte var ondsindede ting fra særlig oppositionen.
Det viser sig endnu en gang, at de regneeksempler, der blev optrykt i dagspressen og blevet fremlagt af relevante organisationer osv., var korrekte, og at det var regeringens påstande, der ikke holdt vand.
Et andet argument for, at man var nødsaget til at gennemføre pinsepakken, var problemerne omkring vores betalingsbalance.
Økonomiministeren gik kort tid efter regeringsskiftet i 1993 ud med det absurde argument, at vi nu skulle bruge lidt af betalingsbalancen til at hæve beskæftigelsen, og man kan da være helt sikker på, at det løfte er blevet opfyldt.
Man har spist over 30 mia. kr. op.
Det løfte bliver ikke indfriet.
Tværtimod frygter vi, at bruttoskatten, som nu kaldes ATP-bidrag for en dels vedkommende, allerede til efteråret vil blive forhøjet yderligere for at indfri de krav, der er om yderligere finansiering af arbejdsmarkedsfondene.
Der har været diskuteret meget i dag om omfordelingen i disse forslag.
Dertil er jeg nødt til at sige, at uanset politisk farve må man erkende, at man ikke gør den fattige rig ved at gøre den rige fattig.
Vi skal i Danmark glæde os over, at der er nogle, der tjener mange penge.
Vi skal glæde os over, at der faktisk er virksomheder, som har overskud og ikke underskud.
Antallet af virksomheder og regioner her i landet, der tigger og beder om offentlige tilskud, er stort, så når der endelig er nogle steder, hvor det går godt, skal vi glæde os over det og ikke gøre det til genstand for yderligere beskatning. Det sidste, jeg vil sige, er, at skatteministeren tidligere i denne samling har brugt argumentationen, at på grund af problemerne med computernes måske manglende evne til at klare år 2000, var man nødt til at udskyde nogle ting.
For den del, der drejer sig om boligbeskatningen, overlader jeg ordet til Fremskridtspartiets ordfører på det område, fru Kirsten Jacobsen.
Vores opfattelse er, at hvis der er syge, gamle, handicappede i det danske samfund, som har brug for hjælp, skal de have hjælp. De skal ikke puttes ind i den store socialdemokratiske betonmaskine og skrive ansøgninger, formularer, klager osv. De skal hjælpes.
Hvis der derimod kommer nogle og banker på vores dør fra udlandet, som har rejst tusinder af kilometer hertil og beder om asyl, skal de ikke have hjælp, men Socialdemokratiet prioriterer dem højere end de danske statsborgere, som har hjælp behov.
Men kom ikke og sig, at Fremskridtspartiets politik ikke hænger sammen økonomisk.
Det er simpelt hen for dumt af hr. Vernersen at indlade sig på den diskussion.
Endelig er jeg også nødt til at sige, at Fremskridtspartiets ting bliver fremlagt på en sådan måde, at de går til afstemning her i salen punkt for punkt.
Det vil altså sige, at hr. Vernersen jo har haft mulighed for at støtte bl.a. fjernelse af ventelister til sygehusene, bedre hjemmehjælp for pensionister osv.
De gange, det har været til afstemning,
har hr. Vernersen trykket rødt, og det er, fordi hr. Vernersen har et menneskesyn, der er forskelligt fra vores.
Hr. Vernersen vil kunne kontakte Arbejderbevægelsens Erhvervsråd.
Begge steder ligger der komplette kørsler på Fremskridtspartiets finanslovsændringsforslag.
Konklusionen både hos Arbejderbevægelsens Erhvervsråd, som jo ikke kan siges at være borgerligt orienteret, og hos Finansministeriets embedsværk er, at Fremskridtspartiets finanslovsændringsforslag hænger økonomisk sammen, men at man ikke kan støtte det menneskesyn, der ligger til grund, underforstået at man synes, at staten skal give ulandsbistand og mange penge til flygtninge og udlændinge.
Det er jo en helt anden sag, men økonomisk hænger det sammen hver eneste gang, vores forslag bliver stillet, og vi er det eneste parti i Folketinget, der nu igennem 25 år hvert år har fremlagt en samlet økonomisk politik.
Så lige præcis på det punkt må jeg sige til hr. Vernersen, er det dumt at gå i krig med Fremskridtspartiet.