Charlotte Antonsen (V), 1998-11-17:
Jamen så vil jeg da gerne kommentere det sidste fra hr. Dyrlund: Nu skal jeg selvfølgelig ikke være for morsom, så sent er det heller ikke, men jeg synes, debatten her bærer lidt præg af, at Socialdemokratiets filosofi er, at man i hvert fald ikke laver ulykker på en virksomhed, så længe man sidder og krydser felter af i skemaer og skriver lange epistler med teoretiske overvejelser om arbejdsmiljøet.
Det er jo lidt det, der er den røde tråd i det, der er blevet sagt fra regeringens side.
Men dér må jeg omvendt sige, at jeg er fuldstændig enig i indgangsreplikken fra hr. Mogens Nørgård Pedersen om, at vi også fra forslagsstillernes side mener, at det er vigtigt med en ordentlig indsats for arbejdsmiljøet.
Det er vi fuldstændig enige i, som også hr. Knud Erik Kirkegaard sagde: Det er midlerne, vi er uenige om; målet er vi fuldstændig enige om.
Vi har da ikke nogen interesse i, at folk kommer til skade på deres arbejde.
For hvis der er nogen, der er optaget af, at vi har en væsentlig produktion her i landet, og at de private virksomheder har det godt og kan producere, er det da partierne til højre i salen, så hvad skulle vores interesse være i, at folk kommer ud for ulykker?
Det er simpelt hen nonsens at påstå, at det skulle være tilfældet i vores forslag.
Det er jo ærgerligt at konstatere her, at selv om arbejdsministeren er ny, har han ikke øje for de argumenter, der ligger i det forslag, vi behandler nu.
For i dag har vi haft en diskussion om administrativt bøvl, hvor regeringen jo har støttet vores synspunkt.
Det er det nye, der er sket, ud over at vi har fået en ny minister: Der har i Folketingssalen i stigende grad været enighed om, at det kan være for surt at være minister - nej, at være virksomhed - når der er for mange bureaukratiske regler. Ja, det er da sikkert også en gang imellem surt at være minister, men ikke surt nok i dag. Men hvis man vil det administrative bøvl til livs, er man jo nødt til at tage fat et sted, og det er faktisk det, forslaget lægger op til.
For det, der er sket i de senere år på arbejdsmiljøområdet, er jo, at selv om vi har haft en socialdemokratisk regering, har der været en stigning i antallet af arbejdsskader og arbejdsulykker.
I de 5 år med en socialdemokratisk regering har der altså været en væsentlig stigning, og det er jo, fordi det ikke har noget at gøre med omfanget af regler og ikke har noget at gøre med, hvor mange Socialdemokrater der sidder i regeringen, om det går godt eller skidt på arbejdspladsen.
Dér, hvor man først og fremmest kan mærke problemerne, og dér, hvor man først og fremmest kan vurdere, hvad man skal gøre for at forhindre ulykker, er på den enkelte virksomhed og ikke herinde ved skrivebordene og heller ikke ved skrivebordene ovre i Arbejdsministeriet.
Og det er lige præcis det, der er udgangspunktet for vores forslag. Arbejdsministeren siger, at der er sat et udvalgsarbejde i gang om at lette problemerne med arbejdspladsvurderinger på de mindre virksomheder, og det er da udmærket, men hvorfor et udvalgsarbejde, hvorfor en syltekrukke, hvorfor ikke bare tage fat om nældens rod?
Man har jo erkendt, at der er et problem med at skabe arbejdspladser i dette land, især for de mindre virksomheder, og at der er et behov for at lette de administrative byrder.
Ministeren siger også, at BST, altså bedriftssundhedstjenesterne, er gode rådgivere, og det er vi ikke i tvivl om, så når vi ønsker at liberalisere bedriftssundhedstjenesterne, er det for at gøre dem endnu bedre.
Og vi er da sikre på, at virksomhederne fortsat vil efterspørge ydelser fra bedriftssundhedstjenesterne, for enhver virksomhed, som har en vis størrelse, har da behov
for, at der er nogle udefra, som man kan drøfte arbejdsmiljøet med.
Det, man gør fra regeringens side, er, at man forsøger at holde hånden over dem, fordi man åbenbart frygter, at de ikke kan stå på egne ben.
Så siger ministeren, at det er vigtigt, at man er oppe på dupperne på arbejdsmiljøområdet, og at man hele tiden er opmærksom på, at der kommer nye skader.
Men hvem opdager det først?
Er det ministeren, der først opdager, at der er museskader, eller er det mon den mand, der sidder ude ved skærmen?
Jeg tror, det er manden ude ved skærmen, der opdager det først, og det er jo derfor, der er opbygget et arbejdsmarkedssystem, der i den grad baserer sig på parternes indflydelse.
For vi er jo stadig væk - i hvert fald teoretisk - enige om, at det er parterne på de enkelte virksomheder, der ved, hvor skoen trykker, og det er derfor, udgangspunktet må tages dér.
Det halter bare med at tage konklusionen og støtte det her forslag.
Og ministeren slutter med at sige, at man fra regeringens side er tryg ved, at parterne selv kan klare det.
Men så kan jeg ikke forstå, hvorfor der i den arbejdsmiljøændring, vi fik for halvandet år siden, kom ind, at ministeren nu skal være en overherre, som godkender det, parterne har fundet ud af.
Hvorfor ikke bare lade parterne finde ud af det, der er deres opgave, og så holde fingrene langt væk?
Altså, hvis det er holdningen, at de godt kan selv, hvorfor skal ministeren så have den beføjelse?
For det, vi frygter, når en minister har beføjelse til at blande sig i, hvad parterne laver, er selvfølgelig, at ikke nødvendigvis denne minister, men måske den næste eller den næste igen pludselig får lyst til at blande sig i noget, som strengt taget ikke gavner sagen, altså at man fra centralt hold blander sig i, hvad virksomhederne gør for at løse disse problemer.
Man kan sige, at ministerens synspunkter blev gentaget, om end i forkortet form, af hr. Carsten Hansen, ordføreren for Socialdemokratiet. Men det med, at det er 25 år siden, ved jeg ikke hvor hr. Carsten Hansen har fra.
Det må være et forkert forslag, hr. Carsten Hansen har læst, for det, vi gør med forslaget her, er jo, at vi retter op på en skævhed, der skete i juni 1997, og det er altså ikke 25 år siden, det var juni 1997.
Men hr. Carsten Hansen har fuldstændig ret i, at vi ikke går arbejdsgivernes ærinde.
Det er vi jo ofte blevet beskyldt for i de her sager, men nu fremgår det da i hvert fald tydeligt på arbejdsmiljøområdet, at vi ikke går DA eller andre arbejdsgiveres ærinde, men faktisk forsøger at gå den enkelte arbejdstagers ærinde og forsøger at gå det ærinde, at man skal begrænse ulykkerne mest muligt og begrænse arbejdsmiljøproblemerne i det hele taget.
det er vel igen kendetegnende for Socialdemokratiet, at man tror, man kan løse problemerne ved at skrive nogle pæne ord om dem i stedet for at lade virksomhederne selv foretage en prioritering.
Også når vi her i huset skal prioritere, for der er jo meget stor forskel på omfanget af ulykker i forskellige brancher, og hvorfor så ikke lade det fremgå af lovgivningen? Hvorfor så ikke sige, at man skal træffe særlige foranstaltninger dér, hvor der er en særlig stor risiko, i stedet for at vande det hele ud og sige: Vi ser problemer alle vegne, så sæt jer ned ved skrivebordene alle mand?
Det løser jo ikke noget.
Vi er da nødt til at prioritere indsatsen, for det er jo et stort problem, og det er da at latterliggøre de arbejdsulykker, der sker, at vi siger, at alt det andet er lige så vigtigt.
Og jeg synes, det er et tegn på manglende politisk mod og manglende politisk lederskab, når man bare siger, at det hele skal være ens, og ikke erkender, at der er forskel på problemernes omfang.
Hr. Ole Sohn siger, at SF vil støtte en regelforenkling, hvis det giver et bedre arbejdsmiljø.
Men det vil man jo ikke alligevel, kunne jeg forstå på taleren, så det synes jeg ikke rigtig hænger sammen.
Hr. Mogens Andreasen er medforslagsstiller og nævner netop regelforenklingen som det centrale, og det er faktisk det, der er motivet i forslaget.
Med hensyn til fru Jette Gottlieb, er det vel velkendt, at fru Jette Gottlieb støtter regeringen i den slags sager, og det er jo også kendt, at Enhedslisten ønsker så mange regler som muligt.
Til sidst vil jeg nævne det, som hr. Thorkild B. Fransgaard var inde på: skaderne i fritiden, for det er også noget, som jeg er klar over at Socialdemokratiet ikke kan lide at høre, men det er jo en realitet.
For det er en notorisk sandhed, og det plejer man jo ikke at sætte spørgsmålstegn ved, at der sker flere skader i forbindelse med fritidsaktiviteter, end der gør på arbejdspladserne.
Og det sætter igen det hele lidt i perspektiv, for det er, som om ærindet er et andet end at begrænse arbejdsulykkerne, og at man har en interesse i, at der er så meget som muligt, som Bevægelsen skal bruge sin tid på, så det ser ud, som om Bevægelsen er meget vigtig, og at folk derfor er nødt til at tilslutte sig Bevægelsen.
Det er altså, som om motivet er et andet end det gode arbejdsmiljø.