runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Pia Christmas-Møller (KF), 2001-05-23:
Både den radikale ordfører og nu også hr. Frank Aaen berørte behovet for enestuer.
Jeg har selv i mit indlæg hæftet mig ved den meget groteske situation, vi særlig har haft med firemandsstuer osv., så der har virkelig været et behov for at øge antallet af værelser til enkeltpersoner.
Men jeg vil godt høre, om hr. Frank Aaen er enig med Det Konservative Folkeparti i, at amterne jo ikke nu skal oversætte vores signal herindefra sådan, at der udelukkende skal være enestuer.
Der skal faktisk være mulighed for, at man placere patienterne f.eks. to og to, fordi det kan have et behandlingsmæssigt formål.
Jeg synes, det er lidt vigtigt, at vi får sendt det signal herfra i dag, at det altså nu ikke handler om udelukkende at placere folk på enkeltmandsstuer.
Det ville være at gå i den modsatte grøft.
Anne Baastrup (SF), 2001-05-23:
Nu er sandsynligheden for, at SF og Enhedslisten skal lave en eller anden form for finanslovforlig jo til stede, og jeg vil derfor spørge, om hr. Frank Aaen vil være indstillet på at slås for, at vi får afsat nogle midler til grundforskning og forskning i øvrigt, der ikke baserer sig på medicinsk udvikling.
Det, vi jo kan se inden for psykiatrien, er, at der sker
utrolig megen forskning, men det er forskning, der koncentrerer sig om, hvad det er for typer af medicin, man kan anvende, hvorimod hvis det drejer sig om forskning, hvor det netop handler om at undgå medicin, er den stort set ikkeeksisterende.
Og det betyder jo, at vi grundlæggende skal have nogle penge til forskning, så der vil jeg høre: Hvor er Enhedslisten her?
Inger Marie Bruun-Vierø (RV), 2001-05-23:
Først til både hr. Peter Duetoft og fru Birthe Skaarup omkring sindslidende som svage grupper: Jeg er utrolig glad for, at den indvending kommer, for jeg er fuldstændig opmærksom på, at der også er mange ressourcer hos sindslidende. Når jeg sagde det, var det i den kontekst, der handler om at kæmpe for at forbedre vilkårene, altså det politiske valgtema, som vi også er enige om det er svært at få stemmer på.
I den sammenhæng er det, at jeg mener, at det er en svag gruppe, det har i hvert fald erfaringen vist,
men jeg skal nok lade være at tage det i min mund nogen sinde mere lige nøjagtig, når det handler om sindslidende, for det får
en forkert tone, så tak for påmindelsen.
Og til sidst til fru Tove Fergo: Ja, vi har jo haft fornøjelsen af at sidde i H:S' bestyrelse sammen og havde nogle ambitioner omkring enestuer i H:S.
Det er jo, fordi Københavns Kommune fattes penge, ellers var det jo sket, for det er jo et spørgsmål om ressourcer, når den plan ikke er nået så langt, som den burde.
Og jeg kan ikke lige i dag sige, om der er nogen vej frem, fordi det netop som sagt handler om ressourcer.
Birthe Skaarup (DF), 2001-05-23:
Jeg skal lige høre fru Inger Marie Bruun-Vierø: De skærmede afdelinger, tror den radikale ordfører ikke, at det er noget af det, som skal forblive i det her psykiatriske system?
De skærmede afdelinger viser sig jo at give større frihedsgrader til de indlagte.
Og så er jeg da enig med den tidligere ordfører, hr. Peter Duetoft, omkring det med svage grupper.
Det må man ikke kalde de psykisk syge.
De kan have nogle svage sider i en periode, men jeg er enig i, at de har nogle ressourcer, som faktisk i gåseøjne langt overstiger almindelige menneskers.
De kan lave rejsecafeer, de kan spille, de kan male og lave rejseklubber osv.
Så jeg synes, sagt til den radikale ordfører, at det nok er et af de udtryk, som vi skal ændre, når vi taler om psykisk syge.
Tove Fergo (V), 2001-05-23:
Ja, De Radikales ordfører - det er nok nemmere at sige, og tager ikke så lang tid - talte også om enestuer på de psykiatriske hospitaler.
Og nu har sundhedsministeren jo seks repræsentanter i H:S', Hovedstadens Sygehusfællesskabs, bestyrelse, og der ligger jo en vedtagelse, fra sygehusplanen blev til i 1996, om, at der skulle oprettes enestuer inden år 2002.
Det kan ikke nås.
Og jeg vil da godt høre, hvad den radikale ordfører har at sige til det, og hvad den radikale ordfører vil gøre ved det.
Den radikale ordfører stemte jo for den i sin tid, og regeringen har ansvaret, en del af ansvaret, så hvad vil der ske på det her område?
Peter Duetoft (CD), 2001-05-23:
Ja, jeg synes også, at det var en udmærket tale, og i virkeligheden er det måske lidt synd, at det er fru Inger Marie Bruun-Vierø, jeg spørger, men det er, fordi der flere gange i debatten har været brugt ét udtryk, som i hvert fald jeg har forsøgt at være med til nogle gange at bekæmpe, og fru Bruun-Vierø endte med det, nemlig at de sindslidende er en svag gruppe.
Kunne vi ikke blive fri for at høre ordene »svag gruppe«?
Sindslidende er enormt fyldt med ressourcer.
For at sige det lidt provokerende: Hvis man er professor i romerske vandmøller og er indlagt på en lukket afdeling 14 dage om året, hvorfor i himlens navn skulle man så ikke resten af året kunne være en god professor?
Det er det, at man sætter ordet svag på en gruppe.
De er en udsat gruppe, klart en udsat gruppe.
Men jeg synes, at vi skal passe på.
Nu står meget af debatten i dag jo netop med, at man skal prøve at give værdighed, og man skal prøve at give selvtro og selvtillid osv., og så skal man have et stempel på ryggen, der hedder, at man er svag.
Kunne vi ikke prøve at sige udsat i stedet for?
For det er de.
Det er jeg helt enig i.
Og det er såmænd ikke til fru Bruun-Vierø som sådan, for andre siger det også, og jeg har forsøgt at vænne mig fra det.
Jeg møder bare sindslidende.
I virkeligheden er nogle af de største kunstnere, vi har i denne verden, jo folk, der har været sindslidende.
Det skal vi også huske på.
Det er dem, der gør livet lidt skæggere.
Inger Marie Bruun-Vierø (RV), 2001-05-23:
Jeg vil starte med det sidste først til fru Anne Baastrup.
Jeg mener, at vi skal fastholde en bred vifte af muligheder, og jeg fremhævede også i min tale, den mangfoldighed af tilbud, der skal være, for de mennesker, der skal have tilbud, er en stor mangfoldighed.
Derfor kan man ikke sige, at det nu bare er det her, der er løsningen.
Der skal virkelig være en bred vifte, så man hver eneste gang kan tage udgangspunkt i: Hvad er det for et menneske, vi har foran os?
Hvad er det, der vil være det rigtige i denne her situation?
Så skærmede enheder er et alternativ, men jeg tror, at vi skal bruge dem i større omfang, end vi gør i dag i forhold til de lukkede afdelinger.
Så er der fru Tove Fergo.
Jeg er meget enig i, at samarbejde på tværs kræver entydig placering af ansvar, og alle erfaringer fra det sociale arbejde viser også, at grunden til, at det ikke lykkes, jo er, fordi der aldrig er nogen, der tager ansvar. Der er mange mennesker involveret, men man har aldrig fundet ud af det dér med at tage ansvar.
Jeg kan ikke yderligere nu tage stilling til det, men jeg vil i hvert fald altid forfølge den tanke, ligegyldigt om det kommer med i den vedtagelse, vi har i dag, eller ej, for det er ret væsentligt, og i princippet er det så lige meget, om det kommer med eller ej. Sindslidende skal leve en tilværelse så nær det normale som muligt, og der er det klart, at der betyder boligen meget.
Anne Baastrup (SF), 2001-05-23:
Den radikale ordfører nævnte spørgsmålet om de skærmede enheder og mente, at det skulle være det almindelige i stedet for lukkede afdelinger.
Vi har jo i tilsynet løbende diskuteret, om det er den rigtige vej frem kun at anvende skærmede enheder forstået på den måde, at man i stedet for at komme på en lukket afdeling, så er skærmet af mennesker.
For det, der er problemet, og de oplevelser, vi har, når vi er ude, er, at man siger, at nu skærmer man, men det vil sige, at man låser en dør, mens folk, der ikke er på den skærmede afdeling, har nøgle.
Måske laver man så derved en ny form for skjult tvang?
Derfor vil jeg godt bede den radikale ordfører om lige at uddybe, om det er den rette vej frem udelukkende at satse på skærmede enheder, eller om vi måske skal fastholde mangfoldigheden og så lige prøve at se tiden an, før man vælger den endelige løsning.
Tove Fergo (V), 2001-05-23:
Jeg synes, det var en meget fin tale, fru Inger Marie Bruun- Vierø holdt, og der er lige nogle ting, jeg godt vil have uddybet.
Jeg ville så gerne have haft, at det var blevet præciseret i det forslag til vedtagelse, som vi i fællesskab har fremsat, men det var der ikke rigtig opbakning til fra regeringspartiet Socialdemokratiet, men jeg synes, at det er fantastisk vigtigt, hvis det her skal hænge sammen.
Så jeg vil spørge, om fru Inger Marie Bruun-Vierø er parat til at få taget det med.
Tilværelsen skal leves så nær det normale som muligt, det er jeg også helt enig med fru Inger Marie Bruun-Vierø i. Og så vil jeg bare have en kommentar til, at der kun er blevet 250 boliger ud af de mange hundrede millioner, vi har bevilget.
Hvad er kommentaren til det?
Og hvad er kommentaren til de manglende enestuer i H:S?
Peter Duetoft (CD), 2001-05-23:
Der er to ting.
Der er ikke noget columbusæg i det, men der er en ting, der er væsentlig i den sammenhæng - jeg vil godt svare fru Anne Baastrup og fru Birthe Skaarup sammen - og det er jo: Hvad er holdningen i befolkningen?
Jeg er enig med fru Anne Baastrup i, at man kan tage den værdidiskussion og også få lavet en dialog mellem medarbejdere og sindslidende og pårørende osv. og få den frem.
Det er jeg enig i.
Men der er jo en anden holdningsdiskussion, der er lige så vigtig, og det er befolkningens holdning til det her.
Den kommer indirekte til udtryk ved, at så længe befolkningen er nogle, der ikke taler om det her - det er tabu osv., og det er det jo stadig væk - så kommer presset på lokalpolitikerne ikke.
Og når der ikke er pres på lokalpolitikerne, så er der et problem.
Jeg er overbevist om, at skal man vælges i Sindal til kommunalbestyrelsen, skal man ikke gå ind for et bofællesskab til de sindslidende, men så skal man gå ind for en ny gymnastiksal.
Jeg er overbevist om, at det er sådan, der prioriteres, og den holdning skal vi selvfølgelig have ændret.
Det var dybt deprimerende, at man efter et års oplysning og diskussion alligevel var i den situation, at befolkningen reagerede sådan.
Men når jeg siger det til fru Skaarup i denne her sammenhæng, er det, fordi jeg tror, at det, der er tabu, og det, man ikke taler om, kommer der ikke penge til på samme måde som til det somatiske.
Det er med til at nedgøre de stillinger og de job, der ligger i psykiatrien, og det er dér, prestigen så mangler.
Vi kan jo se det på Risskov, netop det, jeg nævnte med stigende bæltetvang her fra 1999 til 2000.
Argumentet for alle, og det er også fra systemet, er: Ja, men grunden var, at der var et dårligt arbejdsmiljø, der var stor udskiftning af medarbejdere.
Men hvorfor er der det?
Det er jo dels et ledelsesproblem.
Der mener jeg, at ledelsen langt tidligere burde være gået ind og have sagt: Nu er der et eller andet, der eksploderer.
Men det er jo også, fordi man er under pres, fordi man måske ikke har midlerne.
Man har måske ikke økonomi, man har ikke den bevågenhed, og man har ikke den prestige, der ligger andre steder.
Og det er en hård arbejdsplads, og jeg respekterer medarbejderne meget, meget højt, for de der job er utrolig svære, men til gengæld - og derfor - skal de jo også have den respekt.
Men den kommer ikke, så længe der i befolkningen ikke er respekt om det at være sindslidende.
Birthe Skaarup (DF), 2001-05-23:
Til hr. Peter Duetoft: Hvordan får vi ændret de her holdninger?
For jeg er ikke i tvivl om, at det ikke er særlig eftertragtet at være børnepsykiater.
Der er stillinger, der står ledige i lang tid.
Jeg kender et sted, hvor man simpelt hen ikke har haft en ledende børnepsykiater.
Hvad kunne hr. Duetoft tænke sig at gøre ved den sag?
Anne Baastrup (SF), 2001-05-23:
Noget af det, som jeg tror er det allervigtigste, er, at vi får ændret holdninger.
Derfor tror jeg, at den vigtigste pind, som vi nu vedtager her i dag, er pinden om fælles værdigrundlag, etik og mål.
Og der tror jeg i virkeligheden, at hvis hr. Peter Duetoft med samme engagement kan gå ud og få diskuteret med personalet og de sindslidende i fællesskab, hvad det er for et værdigrundlag, og herunder lægge megen vægt på, at det er den socialpsykiatriske tænkning, der skal ind over det hele, så ville vi kunne stå i en situation, hvor behovet for at få registreret skjult tvang bliver meget, meget lille, fordi man så derved får et andet menneskesyn.
Jeg tror, at det i virkeligheden er dét.
Det har været det traditionelle hierarkiske syn, der alt for meget har præget behandlingen af de sindslidende.
Hvis vi kan få vendt rundt på det, så tror jeg, at vi kan nå langt. Vi ved jo godt, at vi aldrig får flertal for at få registreret skjult tvang.
Peter Duetoft (CD), 2001-05-23:
Til fru Tove Fergo: Jeg har stor respekt for fru Tove Fergo
, for fru Tove Fergo var nemlig, så vidt jeg husker, en af de Venstrefolk, der stemte for et CD-forslag under psykiatriloven, hvor vi netop havde stillet forslag om, at man skulle registrere på samme måde, som man registrerer fikseringer.
Men jeg husker også, at der var en hel del af Venstres folketingsgruppe, der ikke stemte for det, men det kan fru Tove Fergo måske få lavet om på. Til fru Pia Christmas-Møller: Tak for samarbejdet i sin tid og de pæne ord.
Jeg kan huske, at fru Pia Christmas-Møller og jeg og resten af udvalget bl.a. var på Skt. Hans.
Og der så vi - bortset fra at vi bagefter fik
at vide af den administrerende overlæge, at vi var idioter, fordi det bare var politikere, der kom rendende der og troede, de vidste alting - de flotte værksteder.
Det eneste problem med de værksteder var, at der rent faktisk ikke var nogen patienter, for man havde nemlig ikke sygeplejersker nok til at følge patienterne ned i værkstederne.
Og jeg tror, at fru Pia Christmas-Møller og jeg i fællesskab foreslog, om man så ikke kunne tage bare en kerne af fagpersonalet og så f.eks. lade nogle håndværkere hjælpe med til resten, så man også kunne bruge værkstederne, og så flippede de jo fuldstændig ud dernede.
Altså vi var nærmest lige ved at blive indlagt.
Jeg er altså helt enig i det, det er et godt forslag, og jeg synes, at regeringen skal sætte sig sammen med de faglige organisationer.
Jeg synes da eksempelvis, det er frygteligt at se, at en psykiatergruppe åbenbart er så stærk, at de kan få viftet psykologerne ud.
Og vi ved jo, at medicin ikke må stå alene, men der skal være terapi.
Og det drejer sig selvfølgelig også om de andre faggrupper, terapeuter osv.
Og så med hensyn til amter og kommuner og strukturændringer osv.: Ja, men jeg mener faktisk, at det er det, vi mangler at få lavet, og det har vi også forslag til.
Jeg vil bare sige til fru Karen J. Klint, at der ingen fremtid er uden en fortid.
Nu er jeg jo historiker, så det kan jeg sige.
Det kan jo ikke hjælpe noget at stille sig op i dag og sige, at nu glemmer vi alt, hvad der er sket, og så går vi bare videre derfra.
Og når man kan dokumentere, at der er problemer i systemet, må man jo også tage udgangspunkt i, at der er et problem dér.
denne samfundsdebat.
Men jeg vil godt komme med en opfordring til fru Karen J. Klint, for jeg er enig i, at der er alletiders tilbud nu, for der er jo snart amts- og kommunevalg.
Tænk, hvis der kunne blive fokus på det ved amts- og kommunevalget.
Jeg vil godt opfordre alle de sindslidende, der er rundt om i Danmark, til at gøre oprør og drøne ud på hvert eneste valgmøde, de overhovedet kan komme i nærheden af, og afæske kandidaterne til amt og kommune, hvad de vil gøre for psykiatrien, så det rent faktisk bliver noget, der kommer i fokus.
Det kunne måske rykke en lille smule.
Karen J. Klint (S), 2001-05-23:
Jeg vil gerne sige tak til hr. Peter Duetoft for denne udstrakte service med at køre alle tingene ud.
Og det var derfor, jeg ville snakke ind i fremtiden.
Hvad er det, der skal til nu?
Det var faktisk også derfor, jeg i min ordførertale talte for øget medbestemmelse for de sindslidende, for deres pårørende, og at jeg faktisk også sagde noget om en samfundsdebat, for jeg tror faktisk, at samfundsdebatten skal
Det er først, når vi alle sammen som medmennesker virkelig ønsker forbedringer, at der bliver en større gennemslagskraft i det.
Tove Fergo (V), 2001-05-23:
Det, der fik mig til at markere, var hr. Peter Duetofts omtale af den skjulte tvang, for det er jo et stort problem på de psykiatriske hospitaler, og den bliver ikke registreret nogen steder.
Man får forbud mod at tale i telefon; man får forbud mod at ryge; man får forbud mod det ene og det andet.
Og det er beslutninger, der træffes, uden at det bliver noteret ned, uden at man har mulighed for at protestere. Vi har lige i Folketingets Sundhedsudvalg haft en lille deputation af nogle personer, som beskæftiger sig med spisevægring.
Og den beretning, den unge pige aflagde oppe hos os i udvalget om den skjulte tvang, der finder sted over for den patientkategori, er simpelt hen så rystende.
Så jeg vil spørge hr. Peter Duetoft, om CD er parat til, at vi tager et initiativ for at få registreret den skjulte tvang, sådan at der kommer retssikkerhed for den enkelte patient.
Til fru Anne Baastrup: Det er et mærkeligt spørgsmål med uddannelse af psykiatere.
Der skal jo ikke være psykiatere i behandlingsboligerne.
Og i øvrigt: Hvis vi dividerer psykiatere op i antallet af senge på psykiatriske afdelinger, så er det jo noget med, at der er 25 patienter til hver psykiater.
Så jeg synes, det er en fuldstændig afsporing og en blænding af, hvad der er de egentlige problemer.
Problemerne er da, at man ikke har hånd i hanke med det, man beslutter, og at man ikke følger det op, man har besluttet, så man sikrer, at de svageste og mest udsatte mennesker i dette land kan få en mulighed for at komme i en behandlingsbolig, hvis det er det, de har brug for.
Det skaber så overbelægning, det skaber for tidlige udskrivelser, det skaber forvirring, det gør, at man må bæltefiksere patienterne på gangene.
Så det har overhovedet ikke spor med Bertel Haarders uddannelsespolitik at gøre, det er den regerings ansvar, der har siddet i 8 år.
Det tager tid, og jeg synes da også, man skal inddrage brugerne af sådan nogle boliger så meget som overhovedet muligt.
Det tror jeg bare ikke sker, for i de samme rapporter står der jo et afsnit om visitationen, så man kan jo ikke engang visitere sig selv.
Man kan ikke engang få lov til selv at vælge, hvor man vil bo.
Det er et fait accompli.
Der er nogle boliger, og når man endelig kan få en af dem, må man tage den eller lade være.
Så det er en søgt undskyldning.
I 1996 blev disse penge bevilget.
Vi skriver 2001.
Det er 5 år siden.
Der er kommet 250 boliger ud af det.
Resten er støttecentre til mennesker, der i forvejen havde en bolig.
Karen J. Klint (S), 2001-05-23:
Jeg kan i en eller anden udstrækning godt følge fru Tove Fergo i savnet af og længslen efter boliger og også i, at det er lidt ærgerligt, at det nogle gange tager kortere tid at bevilge nogle penge til en bolig end at oprette en bolig.
Men vi lever jo i et land, hvor der skal være god tid til at planlægge.
Netop boliger, der skal have et behandlingsformål, skal ud i licitation, og det skal de måske en eller to eller tre gange, for at pengene slår til.
Så der går meget tid med forberedelsen og måske også for megen tid, fra at pengene er til stede, til de bliver omsat i boliger.
Modsat tror jeg egentlig også, det er vigtigt, at der går den fornødne tid, sådan at de handicappede selv, de sindslidende selv kan være med i indretningen af boligerne, så vi ikke bare bestiller et firma til at, havde jeg nær sagt, smaske nogle boliger op, som så ikke egner sig til det formål, de skal bruges til.
Anne Baastrup (SF), 2001-05-23:
Det, jeg også godt kunne tænke mig, fru Tove Fergo her fra talerstolen gjorde lidt ud af, er: Hvordan forventer fru Tove Fergo, at vi skal kunne få udviklet et fælles værdigrundlag med fælles etik og mål?
For ligesom jeg sagde til fru Karen J. Klint, er det jo helt, helt afgørende, at det ikke er hospitalsbehandlingsfilosofien, man bruger, men i højere grad er nogle nye udviklingsmetoder, at man i højere grad satser på den viden og den erfaring, man har inden for socialpsykiatrien, således at socialpsykiatrien får lige så stort et ord at skulle have sagt, når man skal udvikle fælles værdigrundlag.
Arne Rolighed (S), 2001-05-23:
Det er et vigtigt signal at sende, og det er et rigtigt skridt i den retning, vi skal gå, for at få danskerne til at ryge lidt mindre.
Til hr. Kim Behnke kan jeg sige, at jeg har stor forståelse for det tidspres, der kan være med at få de her ting bragt på plads.
Derfor er tidsfristen den 1. juli ikke et kardinalpunkt for regeringen, og vi kan også leve med en frist, det hedder 1. januar 2002, når forslaget kommer til afstemning.
Jeg er glad for den kompliment og ros, jeg fik fra hr. Jens Rohde om, at jeg er en fornuftig mand.
Jeg er også glad for at kunne sige med den snusfornuft, jeg har, at skulle hr. Jens Rohde have fået et askebæger i udlandet eller et andet sted, og han har det hjemme ved sin seng, på sit kakkelbord eller sin pejs, så kan det roligt blive stående.
Vi har ønsket med lovforslaget at sende et klart signal, der drejer sig om, at forbudet mod reklamer ikke skal kunne omgås, hvad enten det så er ved home parties, eller hvad det nu kan være, ved omorganiseringer eller tilrettelæggelse af markedsføring på snedig vis.
Det er et forsøg på at sende et klart signal.
Så hr. Jens Rohde kan trygt beholde sit askebæger derhjemme.
Gyda Kongsted (V), 2001-05-23:
Det er en kort kommentar til hr. Holger Graversen, der beklagede, at Venstre havde sagt nej til de forskellige forslag.
Venstre har sagt nej, fordi vi ikke går ind og ødelægger det kommunale selvstyre eller forældrebestyrelsen, der har fuld kompetence på skoleområdet.
Jens Rohde (V), 2001-05-23:
Jeg vil godt sige til hr. Holger Graversen, at jeg hører til dem, der mener, at hr. Kim Behnke altid har haft humoristisk sans, og det var også en fremragende tale, han holdt.
Jeg synes, vi vedtager mange mærkværdige lovforslag i dette Folketing, men det her er dog et af de værste.
Det er ikke, fordi det kommer bag på mig, at den politiske korrekthed får overtaget, så man nu skal til at fjerne alle de ting fra værtshusene og fjerne reklamerne rundtomkring.
Næh, det overrasker mig sådan set ikke, selv om jeg er inderligt imod det.
Hvad er det dog for noget?
Jeg kender adskillige, som har en lille bar nede i kælderen, og når man så sidder og får lidt snabelvand og hygger sig, kan man samtidig nyde og more sig over al den kitsch, som mange tager med sig hjem fra rejser rundtomkring i verden.
Noget af det står der Marlboro på, og noget af det står der Camel på osv., osv., men det skal nu også fjernes.
Jeg har selv et Prince-askebæger derhjemme.
Må jeg ikke have det stående på mit bord, hr. Arne Rolighed?
Og hvis der nu kommer en, som er sur på mig, og ser, at jeg har dette askebæger stående på mit bord, hvad så?
Skal denne mand så angive mig?
Er det ikke i virkeligheden angiveri, man lægger op til her?
Jeg synes, det her er så langt ude i tobakstågerne, at man næsten ikke forstår, at regeringen overhovedet kan få sig selv til at tro på, at en sådan lov på nogen måde kan håndhæves, og jeg synes, det er dybt, dybt, dybt betænkeligt, at man med det her lovforslag lægger op til angiveri mellem borgerne, sådan at hvis man tilfældigvis har noget reklamemateriale liggende derhjemme, ja, så kan en borger bare anmelde det.
Hr. Arne Rolighed, ministeren, er jo en fornuftig mand, ved jeg.
Kan ministeren dog ikke komme herop og forklare, hvordan i alverden det her skal praktiseres?
For mig hænger det ikke sammen nogen steder, og jeg synes faktisk, det er usmageligt.