Lene Espersen (KF), 2004-11-18:
Dette beslutningsforslag fra SF opfordrer regeringen til at fremsætte forslag om ændring af medieansvarsloven, så der sker en udvidelse af kredsen af medier omfattet af loven.
Hovedformålet med medieansvarsloven er at sikre de bedst mulige vilkår for ytrings- og informationsfriheden og dermed også for samfundsdebatten.
Derfor indeholder medieansvarsloven et særligt medieretligt ansvarssystem, der bl.a. indebærer, at kredsen af personer, som kan drages til ansvar er begrænset, og at der samtidig altid er mindst én person, der er ansvarlig for det pågældende medies indhold.
Det vil i langt de fleste tilfælde være redaktøren.
Det særlige redaktøransvar sikrer, at artikler m.v. kan offentliggøres uden navn og forblive unavngivne og anonyme.
Anonyme forfattere og kilder er således ansvarsfri.
I stedet er redaktøren ansvarlig for artiklerne på et objektivt grundlag.
Samtidig sikrer redaktøransvaret, at medarbejderne ved aviser m.v., som falder uden for ansvarskredsen, ikke kan blande sig i det redaktionelle indhold med henvisning til ansvarsrisikoen.
Medieansvarsloven omfatter direkte de traditionelle medier, dvs. de trykte aviser, radio og tv. Andre medier end de traditionelle medier, f.eks. netaviser, kan også være omfattet af medieansvarslovens særlige ansvarssystem, men det forudsætter dels en anmeldelse til Pressenævnet, dels at mediet opfylder nogle basale kriterier i medieansvarslovens § 1, nr. 3.
Efter lovens § 1, nr. 3, omfatter medieansvarsloven således tekster, billeder og lydprogrammer, der periodisk udbredes til offentligheden, hvis de har karakter af en nyhedsformidling, som kan ligestilles med formidling fra de traditionelle medier.
Det vil for det første sige, at stoffet skal udbredes til offentligheden, hvilket indebærer, at alle skal kunne få adgang til stoffet.
Dernæst skal der være tale om nyhedsformidling.
For at der kan være tale om nyhedsformidling, skal der være tale om en envejskommunikation, så modtagerne ikke kan påvirke produktet.
Debatfora og lignende på internettet vil således f.eks. ikke være nyhedsformidling.
Nyhedsformidling forudsætter også, at der er en selvstændig bearbejdning af det stof, der udsendes som nyhedsstof.
En ren videregivelse af nyhedsstof vil således ikke være omfattet.
Endelig er det et kriterium i lovens § 1, nr. 3, at der skal være tale om en periodisk udbredelse.
Medieansvarsloven bygger på et meget grundigt udvalgsarbejde i Medieansvarsudvalget.
Spørgsmålet om, hvorvidt medieansvarsloven skulle omfatte andre medier end de traditionelle medier og i givet fald under hvilke betingelser, blev overvejet meget grundigt af udvalget.
Udvalgets udgangspunkt var, at der skal foreligge særlige grunde for, at man vil lade andre massemedier end de periodiske skrifter, radio og tv være omfattet af det særlige medieretlige ansvarssystem.
Herved sikres det, at det medieretlige ansvar fastholdes som noget for så vidt enestående og specielt i forhold til den almindelige straf- og erstatningsansvarsordning og ikke bliver udvandet.
Udvalget er på den anden side enigt om, at man ikke kan nøjes med at lade en medieansvarslov omfatte den trykte presse, radio og fjernsyn.
Det er bl.a. nødvendigt at sikre, at det ikke i relation til spørgsmålet om det presseretlige ansvar bliver afgørende, hvordan produkterne distribueres.
Hvis f.eks. et dagblad vælger at distribuere det samme nyhedsstof både traditionelt via trykte aviser og via nettet som en netavis, må begge nyhedstjenester selvfølgelig være omfattet af de særlige ansvarsregler, ellers ville der kunne opstå den situation, at en unavngiven artikel i avisen pådrager bladets redaktør et ansvar, mens samme artikel formidlet elektronisk af dagbladet medfører ansvar efter lovgivningens almindelige ansvarsregler, således at forfatterens anonymitet ikke er beskyttet og redaktørens ansvar ikke er objektivt.
Udvalget fandt imidlertid ikke, at det var muligt at afgrænse de elektroniske nyhedsformidlinger, der ønskes omfattet af det særlige ansvarssystem, med et enkelt kriterium hverken af formel eller materiel karakter.
Det må i stedet afgøres ud fra en samlet vurdering af både formelle og materielle elementer, om medierne opfylder betingelserne for at komme ind under medieansvarsloven, herunder særligt om nyhedsformidling kan ligestilles med den formidling, der foretages af den trykte presse eller af radio og tv, og som begrunder reglerne om et særligt redaktøransvar.
Det var medvirkende til, at udvalget anbefalede, at de pågældende elektroniske medier, som ønsker at være omfattet af det særlige ansvarssystem, skal lade sig registrere hos Pressenævnet.
Med denne anmeldelsesordning sikres det også, at en krænket borger har nem adgang til at finde ud af, hvem et søgsmål kan rettes mod.
Anmeldelseskravet tjener samtidig det meget væsentlige formål, at eksempelvis en netavis herved tvinges til at oplyse, hvem der er ansvarlig redaktør.
Det er jo en forudsætning for, at der kan pålægges et ansvar efter det særlige system i medieansvarsloven.
Med beslutningsforslaget ønsker forslagsstillerne at udvide kredsen af medier omfattet af medieansvarsloven.
Forslagsstillerne foreslår derfor, at anmeldelseskravet ophæves, så elektroniske informationssystemer automatisk er omfattet af loven, hvis betingelserne i lovens § 1, stk. 3, er opfyldt.
Jeg må forstå denne del af beslutningsforslaget sådan, at forslagsstillerne ønsker, at flere medier end i dag skal være omfattet af medieansvarsloven.
Om dette i givet fald skal ske ved at fravige medieansvarslovens krav om, at stoffet periodisk skal udbredes til offentligheden, eller kravet om, at der skal være tale om nyhedsformidling, står dog ikke klart.
Efter regeringens opfattelse er forslaget ikke hensigtsmæssigt.
En udvidelse af kredsen af medier, der skal være omfattet af medieansvarslovens objektive redaktøransvar, til at omfatte medier, der ikke har en nyhedsformidlende opgave, vil for mig at se betyde en udvanding af det særlige medieretlige ansvarssystem.
Der er netop tale om et helt særligt og unikt ansvarssystem, og vi bør derfor ikke blot lade alle andre medier af vidt forskellig karakter være omfattet heraf.
Der findes elektroniske medier, som fuldstændig kan ligestilles med de traditionelle medier, og som derfor bør være omfattet af medieansvarslovens ansvarssystem af hensyn til pressefriheden og ytringsfriheden.
Der findes imidlertid også ganske mange elektroniske medier, som på ingen måde kan ligestilles med de traditionelle medier, og hvor det absolut ikke er hensigtsmæssigt at lade medieansvarsloven finde anvendelse.
Det gælder f.eks. de såkaldte debatfora på internettet, hvor det hverken vil være hensigtsmæssigt at begrænse kredsen af ansvarlige personer eller at indføre et objektivt ansvar for en såkaldt redaktør, som jo ikke har nogen mulighed for at bestemme indholdet.
Jeg mener heller ikke, at der på nuværende tidspunkt er grundlag for at revidere anmeldelseskravet i medieansvarslovens § 8.
Forslagsstillerne har som begrundelse for ønsket om at ophæve anmeldelseskravet i loven bl.a. henvist til, at man herved undgår, at nogle medier spekulerer i at undgå at blive omfattet af loven.
Jeg tror ikke, at nogen medier, der opfylder betingelserne for at være omfattet af det særlige medieansvar, kan have en reel interesse i ikke at være omfattet af medieansvarsloven.
Hvis et medie er omfattet af medieansvarsloven, begrænses kredsen af personer, der kan drages til ansvar.
Hvis mediet derimod ikke er omfattet af medieansvarsloven, kan principielt alle personer, der har medvirket til udbredelsen af f.eks. en artikel, blive ansvarlige.
Kredsen af personer, der risikerer at blive gjort ansvarlige for mediets indhold, er således langt større, hvis mediet ikke er omfattet af medieansvarsloven, og mediet vil derfor ikke kunne fastholde den redaktionelle uafhængighed ved at henvise til, at kun den ansvarshavende redaktør som udgangspunkt er ansvarlig.
Som sagt så tror jeg ikke, at det beror på tilfældigheder, om et medie, der kender lovgivningen, vælger at anmelde sig eller ej.
Det viser sig også i praksis, at der inden for de sidste par år kun er få klagesager, der er blevet afvist af Pressenævnet med den begrundelse, at det pågældende medie ikke var anmeldt.
En af disse få afvisningssager vedrørte en regional TV 2-stations hjemmeside, og jeg antager, at beslutningsforslaget bl.a. er affødt af denne sag.
Der er imidlertid foreløbig tale om et ret enkeltstående tilfælde, og jeg mener, at vi bør være forsigtige med på dette grundlag at lægge op til ændringer af en i øvrigt ganske velbegrundet og meget velfungerende ordning.
Som tidligere nævnt ligner mange elektroniske medier de traditionelle nyhedsmedier så meget, at de klart bør være omfattet af det særlige medieansvarssystem.
Det gælder f.eks. dagbladenes og radio- og tv-stationernes internetaviser.
Men som nævnt er der altså også mange elektroniske medier, som ikke ligner de traditionelle medier, og en skarp lovgivningsmæssig afgrænsning er vanskelig at gennemføre.
Jeg vil imidlertid understrege, at den nuværende anmeldelsesordning kun fungerer, hvis de relevante medier rent faktisk bruger ordningen både i egen og i borgernes interesse og sørger for at melde sig hos Pressenævnet.
For at sikre, at der er tilstrækkelig opmærksomhed om medieansvarslovens anmeldelsesordning og dermed muligheden for at blive omfattet af loven, sendte Justitsministeriet i maj måned et brev til en lang række medier med information om anmeldelsesordningen.
Der foregår imidlertid i disse år en rivende udvikling på medieområdet, og der dukker hele tiden nye medier op.
Hvis det sker, må der yderligere initiativer til, og i så fald ville jeg også være indstillet på at overveje eventuelle lovgivningsmæssige tiltag.
Sammenfattende er det regeringens opfattelse, at den nuværende ordning, hvor de elektroniske medier anmelder sig til Pressenævnet, fortsat er den mest hensigtsmæssige model.
Regeringen kan således ikke støtte beslutningsforslaget.
Men som sagt vil jeg være meget opmærksom på den fortsatte udvikling på området, og jeg vil være indstillet på at tage spørgsmålet om eventuelle lovændringer op, hvis udviklingen tilsiger det.