Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-06-24:
Det er jo ikke så meget positivt, man kan sige fra Dansk Folkepartis side under en debat som denne, og der er jo dem, der siger, at man kun skal sige noget, hvis man har noget positivt at sige, så det kunne jo være, jeg bare skulle sætte mig ned igen.
Men så let skal regeringen nu ikke slippe.
Jeg har selvfølgelig prøvet at kigge denne aftale igennem for at se, om jeg alligevel ikke kunne finde noget positivt at sige.
Jeg har gransket aftalen og selvfølgelig fundet den ene ting, som også mange uden for huset her har iagttaget, nemlig at med denne aftale har Nyrupregeringen føjet endnu et forlig til rækken af de forlig, der er indgået med den yderste venstrefløj, altså med sit parlamentariske grundlag.
Det er jo sådan, at det snarere er reglen end undtagelsen, at regeringen indgår forlig med den øvrige venstrefløj frem for med Venstre og De Konservative, som der ellers har været forhandlinger med.
Det interessante ved det er alene det faktum, som måske kan blive positivt på et senere tidspunkt, at det bliver kutyme og i orden at lave politik med sit parlamentariske grundlag.
Det synes vi faktisk ikke er negativt i sig selv, men vi synes, det er negativt, som det udmønter sig i øjeblikket med de forlig, den nuværende regering laver med sit parlamentariske grundlag.
Men det er klart, at det kan give muligheder i fremtiden og kan give nogle perspektiver for årene fremover, også selv om vi sandsynligvis må vente i hvert fald 3 år på det folketingsvalg, som kan skaffe os en ny regering. Til den tid, hvor vi forhåbentlig har fået en anden regering, vil vi selvfølgelig bruge alle de forlig, den nuværende regering laver med den øvrige venstrefløj, til at understrege, at det nu er legitimt at bruge sit parlamentariske grundlag til det praktiske politiske arbejde, og derfor håber vi også, at vi på et senere tidspunkt vil blive inddraget i forhandlinger, også om en pakke som denne her.
Dansk Folkeparti har jo ikke været inviteret til ét eneste møde, hvor vi har kunnet lufte vore synspunkter, og det vil sige, at vi alene har haft førstebehandlingen og nu andenbehandlingen, hvor vi kunne gøre rede for vore synspunkter vedrørende aftalen.
Derfor sagde jeg også allerede ved førstebehandlingen, at det siger sig selv, at når vi ser noget, der som udgangspunkt ikke er spiseligt for Dansk Folkeparti, og når vi overhovedet ikke har haft indflydelse på nogen af tingene i pakken, ender vi selvfølgelig med at stemme nej.
Men det er ikke en situation, Dansk Folkeparti har ønsket at bringe sig i.
Det er en situation, vi er blevet bragt i.
Vi har haft det ønske - og det sagde jeg klart og tydeligt ved førstebehandlingen - at blive inddraget i tingene og give vores input til de forhandlinger, der er pågået, og derfor har vi beklaget den situation, der er opstået.
Vi har ikke ønsket den situation, men det er som sagt ikke en situation, vi selv har bragt os i.
Det er en situation, som regeringen har bragt os i.
Den aftale, der er indgået, står i forhold til det, vi tog stilling til ved førstebehandlingen, til en ren dumpekarakter.
Det er traditionel venstrefløjspolitik, hvor man opererer med større skatter og afgifter for at finansiere det stigende offentlige forbrug, og det er traditionel venstrefløjspolitik i den forstand, at man slår ned på boligejerne, bilejerne og erhvervslivet for at hente penge ind til de offentlige kasser.
Men det er der for så vidt ikke noget mærkværdigt i, når man kender udspillet og ved, hvilke forligspartier der nu står bag aftalen.
Det er sagt, at forliget er udtryk for en særlig »Robin Hood-mentalitet«, hvor man tager fra de rige og giver til de fattige.
Jeg må sige, at efter at have gransket aftalen - og jeg er sikker på, at vi i stigende grad vil få ret, når nu aftalen bliver udmøntet - har jeg meget svært ved at se, hvor denne Robin Hood-effekt kommer ind.
O.k., på ét punkt er der måske virkelig en Robin Hood-effekt, nemlig dér, hvor man plyndrer og tager fra de rige og i øvrigt lige supplerer med også at tage fra alle andre.
Men det er meget svært at se den anden del af Robin Hood-effekten, nemlig at man dér, hvor der gives noget ud, kompenserer dem, der måtte lide tab, når der også tages noget fra den ganske almindelige, brede del af befolkningen, som der gøres med dette indgreb.
Det er blevet sagt, at alternativet til den aftale, som nu er indgået,
havde været, at man over de næste 3-4 år skulle spare 15 mia. kr. på de offentlige budgetter.
Jeg har set indlæg i dagspressen, som de socialdemokratiske folketingsmedlemmer helt givet er sat til at skrive for dog at prøve at få lidt folkelig sympati for denne aftale.
Den folkelige sympati er der jo stort set ikke, men for dog at få lidt forsøger man at fremmale et skræmmebillede af, at alternativet var at spare 15 mia. kr. over den nævnte periode.
Helt ærligt: Hvis regeringen ikke kan forestille sig at spare 15 mia. kr. på de offentlige budgetter over en 3-4-årig periode, synes jeg, vi har en meget, meget lidt ambitiøs regering.
Jeg synes også, det varsler meget ilde for det finanslovudspil, vi skal se senest ved udgangen af august, at regeringen er så fuldstændig blottet for tanker om at foretage offentlige besparelser.
Men egentlig er det ikke så overraskende.
Det falder jo fuldstændig i tråd med det, der i øvrigt også er en del af pakken, nemlig at man ikke har nogen fantasi til at forestille sig offentlige besparelser, og så må man selvfølgelig ud og hente pengene hos boligejerne, bilejerne og erhvervslivet.
For os i Dansk Folkeparti er det at spare måske 4 mia. kr. om året på de offentlige budgetter langt at foretrække frem for den aftale, der er indgået her, og vi har også mange forslag til, hvor der kunne spares noget
- det skal jeg allerede nu sige, hvis nogen kunne tænke sig at høre det.
Vi vil igen i år i forbindelse med finanslovforhandlingerne selvfølgelig konkretisere meget nøje, hvor vi vil foreslå offentlige besparelser, så ingen kan være i tvivl.
Vi lægger også på det punkt vores politik fuldstændig åbent og ærligt frem, for vi er enige i, at der skal gøres noget.
Vi er enig med regeringen i, at selvfølgelig skal man ikke bare, når betalingsbalancen sandsynligvis på nuværende tidspunkt viser et minus, læne sig tilbage og ingenting gøre. Selvfølgelig skal man foretage sig noget, men det er jo ikke ligegyldigt, hvad man foretager sig, og der er altså to muligheder: Enten skal man gribe ind over for det private forbrug, eller også skal man operere med offentlige besparelser, og vi foretrækker altså det sidste i stedet for dette meningsløse indgreb.
I forhold til regeringens første oplæg, som vi diskuterede ved førstebehandlingen, får erhvervslivet nu som følge af forliget tidslerne, kan man sige, men ingen nedsættelse af selskabsskatterne, og det mener vi selvfølgelig ikke er den rigtige vej at gå.
Netop når vi diskuterer problemerne med betalingsbalancen, er det jo vigtigt at sørge for, at den danske konkurrenceevne ikke forringes, men forbedres, og hvis man lægger yderligere omkostninger og bureaukrati på virksomhederne, forbedrer man altså ikke konkurrenceevnen - tværtimod.
Jeg sagde som indledning, at jeg havde prøvet at granske aftalen for nogle positive elementer, og jeg vil gerne trække en anden ting frem ud over det, at man nu kan bruge sit parlamentariske grundlag til at føre politik med, og at det forhåbentlig også sker om nogle år, når vi har fået en anden regering.
Det positive ligger i forbindelse med den tanke, at man vil lave en økonomisk omlægning, der i høj grad kommer de lavtlønnede til gavn.
Det er noget, man i høj grad opererer med i forliget, som det er udformet, og det er selvfølgelig en tankegang, vi er meget opmærksomme på, specielt fordi der er nogle lavtlønsgrupper på arbejdsmarkedet, for hvem det ikke kan betale sig at gå på arbejde.
Hvis man kigger på forskellen mellem det, de kan få på arbejdsmarkedet, og hvad de kan få i forskellige offentlige ordninger, er deres incitament til at gå på arbejde meget lille; men vi synes bare ikke, forliget i virkeligheden retter op på det problem. Der skal nogle helt andre, håndfaste ting til, muligvis indførelse af et beskæftigelsesfradrag for gruppen af lavtlønnede, som også vismændene har peget på, men den mulighed har man ikke for alvor ønsket at overveje. Med hensyn til debatten om rentefradraget vil jeg gerne sige, at det, man nu opererer med i ændringsforslagene, i virkeligheden er en skatteteknisk meget besværlig konstruktion, når de, der har renteudgifter på over 20 pct. af indkomsten, skal have en særlig overgangsordning osv.
Vi har sympati for tankegangen om, at hvis der er nogle, der kommer i klemme, skal man hjælpe dem, men helt ærligt: Det er altså en mærkværdig, en besynderlig måde, man får det snirklet sammen på.
Angående landdistrikterne, som vi jo også ofte har diskussioner om her i Folketinget, og som alle siger, de vil gøre noget for, oplever vi nu med denne pakke, at befolkningen for en stor dels vedkommende må leve med et lavere befordringsfradrag, og at folk bliver pålagt højere benzinafgifter.
Det er jo ikke just noget, der gør det nemmere at leve ude i landdistrikterne, og når man samtidig så siger, at alternativet er kollektiv trafik, må selv en socialdemokrat vel kunne fortælle sine vælgere, hvor de kan benytte den kollektive trafik.
Selv socialdemokrater bor ude i landdistrikterne, og de har svært ved at finde den bus, man skal kunne benytte som alternativ til bilen som befordringsmiddel.
Der er en række løftebrud i det, regeringen spillede ud med, og i forliget, som det ser ud nu, og lad mig nævne nogle få stykker.
Med hensyn til arbejdsmarkedsbidraget må al tale om, at det var et arbejdsmarkedsbidrag og ikke en bruttoskat, man indførte i sin tid, nu forstumme.
Samtidig sørger man som løftebrud nummer to for, at ATP-tvangsopsparingen ikke har nogen sammenhæng mellem, hvor meget man får udbetalt, og hvor meget man har indbetalt, og der kommer også en ekstra skat på 1 pct., som vi kan lægge ovenpå de 8 pct. bruttoskat, der er i forvejen.
Vi synes i virkeligheden, at de løftebrud er utrolig uforståelige og bør give anledning til en vælgerprotest.
De er så brutale, og de er kommet inden for så få år, at de bør give anledning til, at nogle overvejer, hvem i alverden man vil overlade ansvaret for at lede dette land.
Løftebrud nummer tre kommer, når vi ser på realrenteafgiften.
Da realrenteafgiften blev indført i starten af 1980'erne, var det klokkeklart, at den skulle afskaffe sig selv, og det er den også ved at gøre.
Realrenteafgiften er nedadgående, og hvad gør man så?
Jo, man omdanner realrenteafgiften til en fast skat, så man er sikker på at få provenuet i årene fremover, og samtidig lægger man ekstraskat på opsparing i form af aktieafkast, hvilket også betyder, at pensionsopsparerne får en ekstra beskatning.
Endelig vil jeg sige lidt vedrørende den diskussion, der har været om kapitalpension.
Jeg sagde allerede under førstebehandlingen, at vi i Dansk Folkeparti godt kunne se, at der var behov for at diskutere kapitalpensionen og fradragsreglerne for kapitalpension.
Vi kunne godt se, der var en skævvridning, fordi der er nogle lavtlønnede grupper i samfundet, for hvem det slet ikke længere kan betale sig at opspare på kapitalpension, så kapitalpensionsordningen i virkeligheden kun var blevet en pensionsordning for de mest velstillede.
Derfor er det også klart, at vi har sympati for noget af den tankegang, noget af den retorik, der lægges på bordet.
Men nu har vi et andet problem, som forligspartierne ikke tager stilling til, og det er, at nu er det en større del af befolkningen, for hvem det slet ikke bliver interessant at opspare på kapitalpension.
Når man går i felten mod dem, der har haft mest ud af kapitalpensionen, samtidig med at man ikke gør noget for dem, der indtil nu ikke har haft noget ud af at opspare på kapitalpension, ligner det, man laver i forliget, derfor i virkeligheden et felttog mod kapitalpensionen som idé.
Det kunne egentlig være interessant at høre skatteministerens holdning til kapitalpension i fremtiden.
Hvordan i al verden forestiller man sig egentlig, at kapitalpensionen skal kunne bestå?
Det, der ligger i forliget, ligner i virkeligheden et forsøg på at knægte ideen
bag kapitalpensionen
, og det er måske også det, forligspartierne i virkeligheden er enige om.
Men så kunne de jo sige det åbent og ærligt i stedet for at forsøge at pakke det ind i en diskussion om, at dem, der i forvejen har mest, også har haft mest ud af at opspare på kapitalpension, for det siger jo sig selv, at sådan har det været.
Det har vi markeret i betænkningen, og det gør vi, fordi vi ikke vil have ansvaret for de ændringer, der sker.
Vi er overbevist om, at når vi når frem til efteråret og starter den nye samling til oktober, kommer regeringen med 20 nye forslag til ændring af denne lovpakke, fordi der er en masse ting, man ikke har taget højde for og ikke har fået på plads - akkurat som vi så, dengang man vedtog de grønne afgifter, hvor vi jo sad i nøjagtig samme situation og hastebehandlede nogle forslag og en lang række ændringsforslag med det resultat, at vi sad med 22 nye lovforslag, tror jeg det var, et halvt års tid efter i den nye samling og skulle lave en masse om igen, fordi man simpelt hen ikke havde fået tænkt sig om.
Derfor stemmer vi, som vi gør, og vi afviser altså ved tredjebehandlingen regeringens forslag og forligspartiernes forslag til pinsepakken.