Ole M. Nielsen (KRF), 2001-04-19:
Jeg vil gerne kvittere for de to beslutningsforslag, der er fremsat her dels af hr. Frank Dahlgaard, dels af SF.
Det er godt at få emnet sat på dagsordenen. Vi synes, at SF's forslag er det mest realistiske, fordi der er tale om en gradvis indførelse.
Selv om jeg mener, at vi har råd til det, så er det klart, at vi skal passe på ikke at tage alt for store spring eller lave alt for store huller på én gang. Men vi har råd til at opprioritere børnefamilierne. Hvorfor skulle vi dog ikke bruge en del af den økonomiske velstand, en del af det forbrug, som vi har?
Hvorfor skulle vi ikke konvertere det til gavn for børnefamilierne, til gavn for fremtiden, når vi ved, det er så vigtigt?
I Danmark ligger vi dårligst i sammenligning med alle de lande, vi sådan kan være tjent med at sammenligne os med.
Det er vistnok rigtigt, at England ligger dårligere, men det engelske samfund er heller ikke et samfund, som jeg ønsker at sammenligne Danmark med. Vi har det på mange måder bedre.
Der blev sagt, at arbejdsmarkedet ikke kan bære det.
Vi regner også i Kristeligt Folkeparti i øjeblikket på, hvor hurtigt vi skal indfase det, hvor fleksibelt det skal være, og hvad det koster.
Og vi plejer jo ikke at komme med ufinansierede forslag.
Det er klart, at der skal skaffes finansiering, når vi kommer med forslagene, og det vil vi også gøre, men pengene kommer ind igen, så det er næsten at være for hård ved sig selv at sige det.
Så siger Socialdemokratiets ordfører, at familierne må prioritere.
Ja, selvfølgelig må de det.
Men for det første har vi gamle jo lært dem at leve over evne.
Det har vi jo været temmelig gode til i det samfund her.
Og for det andet
Sådan er det her samfund jo indrettet.
Og man håber, det er sådan, folk vil have det.
Når det er sådan, så er vores skatteniveau selvfølgelig så højt, som det er.
Det er helt klart.
Der er ikke noget med, at der er nogen, der går hjemme og gør det gratis, ligesom man gjorde i gamle dage.
Jamen når alt skal betales over skatterne, så er det utrolig svært for de få familier, som vil sætte sig uden for det system, at klare sig selv.
Derfor har børnefamilierne kun i begrænset omfang muligheden for at prioritere, hvis også de skal betale renter og afdrag på husene og så i øvrigt alt det andet, som vi mener, der hører med til et moderne og godt liv.
Så siger fru Pernille Blach Hansen også, at kun 20 pct. af mændene bruger deres orlov.
Ja, desværre, og det har jo noget at gøre med en af de sager, som vi arbejdede med tidligere på dagen, nemlig den manglende ligeløn, altså uligelønnen, for det har jo noget med familiens økonomi at gøre.
Det er jo sådan, at det i de allerfleste tilfælde er manden, der tjener mest. Så det er altså ikke kun et spørgsmål om, at man ikke kan amme, for, som vi var inde på, så kunne vi måske rette det i løbet af nogle år.
Men vi skal altså også have rettet det, så mænd og kvinder tjener lige meget, for ellers vil man vælge sådan, at den, der tjener mindst, går på barselorlov.
Og så tror jeg altså ikke, det er nemt at ændre det naturlige gen, der gør, at kvinder og børn har lidt nærmere kontakt til hinanden, end børn og mænd har.
Men det gen er nok på vej til at blive ændret løbende.
Det tror jeg faktisk, det er.
Men hvad koster utilpassede børn ikke samfundet?
Hvad koster opløste parforhold ikke samfundet?
Det er derfor, vi mener, at denne her sag er så vigtig, så vigtig, så vigtig, fordi det er en investering til fordel for mennesker, og hvorfor skulle vi ikke kanalisere noget af vores økonomiske, materielle vækst over i menneskelige værdier, som har lidt længere holdbarhed?
Derfor støtter vi de forslag her, som måtte kunne finde flertal.
Jeg mener, at SF's er det mest realistiske at arbejde videre på, og de ideer vil vi gerne arbejde videre på i det hele taget.