Lise Hækkerup (S), 1999-02-11:
Ligestilling i forskerverdenen halter.
Det kan ingen betvivle, heller ikke selv om det ikke ser helt så grelt ud, som det gjorde for blot få år siden, som det også fremgik af ministerens tale.
Men det er et stort problem for kvinderne, for forskningen, for forskningsinstitutionerne og for samfundet.
Kvinder udgør som bekendt halvdelen af den voksne danske befolkning, og der er lige så mange kvinder som mænd, der gennemfører en universitetsuddannelse.
Alligevel udgør kvinder mindre end en femtedel af de videnskabelige medarbejdere ved landets universiteter.
Ser man på professorstillingerne, ser det endnu værre ud.
Kun 7 pct. af landets professorer er kvinder.
Den lave andel af kvinder i forskerstillinger medfører et tab af forskningsressourcer i en tid, hvor forskning er vigtigere end nogen sinde tidligere.
Samtidig står vi over for et generationsskifte, idet de fleste forskere ved de danske forskningsinstitutioner nærmer sig pensionsalderen. En generation er allerede tabt, og de kommende ungdomsårgange er meget små.
Det er mildt sagt meget uheldigt for dansk forskning og gør det særlig nødvendigt at inddrage den kvindelige intelligensreserve, som vi ved findes, men som vi ikke har formået at udnytte tidligere.
Der er intet som helst belæg for, at kvinder skulle være dårligere forskere end mænd, ligesom der heller ikke er noget, der tyder på, at kvinder skulle være mindre interesserede i at forske end mænd.
Den nylig afsluttede ansøgningsrunde til de såkaldte Freja-midler taler tydeligt herfor.
Kvinderne er der, interessen er der, og kvalifikationerne er der.
Der har været 327 ansøgninger til Freja-midlerne, som i alt som bekendt var på 78 mio. kr., og ifølge forskningsrådene, som har stået for fordelingen af midlerne, var det ikke nogen let opgave at løse.
Det skortede nemlig ikke på kvalificerede ansøgere.
Der er brug for kvinder i dansk forskning.
Kvinder kan bidrage med fornyelse, med nye forskningsområder og med nye vinkler på de mere traditionelle forskningsområder.
Påfaldende er det f.eks., at der overhovedet ingen kvindelige professorer er i filosofi.
Ærgerligt for samfundet, når der er så mange etiske diskussioner og spørgsmål at tage stilling til i dag. Men det handler ikke kun om at give forskningen et kvindeligt islæt.
Det handler i høj grad også om, at kvinder skal have de samme rettigheder, de samme muligheder og den samme behandling som mænd, ellers vil al snak om ligestillingsværdier være tom snak.
Samtidig er det vigtigt, at de kvindelige forskerspirer ikke kun har mandlige rollemodeller.
Flere kvindelige rollemodeller er en nødvendig forudsætning for at tiltrække flere kvinder.
Det siger jo nærmest sig selv.
Og så handler det ikke kun om denne generation af kvindeligt forskerpotentiale, men også om kommende generationer.
Flere undersøgelser - senest Ståhlerapporten - har ganske rigtigt vist, at når kvinder søger forskerstillinger, og hvis de vel at mærke bliver bedømt kvalificeret, er der næsten 50 pct. chance for, at de får jobbet.
Udfordringen er og må så være: Hvordan får vi flere kvinder til at søge, og hvordan gør vi det her?
Universiteterne og sektorforskningsinstitutionerne har på lige fod med andre statslige institutioner pligt til at udarbejde ligestillingshandlingsplaner.
Det besluttede Folketinget for år tilbage, nemlig i 1987; men da Ligestillingsrådet i 1994-1996 undersøgte, hvor mange af de videregående institutioner der faktisk havde udarbejdet sådanne handlingsplaner, var resultatet yderst skuffende.
Kun godt en tredjedel af institutionerne under Forskningsministeriet havde udarbejdet handlingsplaner.
Det vil i den forbindelse være oplagt at indarbejde ligestillingsmålsætningerne i de kommende udviklingskontrakter mellem universiteterne og Forskningsministeriet.
På den måde ville institutionerne selv kunne formulere mål og midler for øget ligestilling.
I det hele taget - og heri har ministeren ret - ligger en stor del af ansvaret for øget ligestilling hos institutionernes ledelser.
Ligestilling er i høj grad et ledelsesansvar.
I øvrigt et ansvar som det er i institutionernes egen interesse at leve op til.
Det er således et ledelsesansvar at nedbryde de interne barrierer for kvinders adgang til forskerverdenen, og det er ligeledes et ledelsesansvar at gøre såvel forskningsområd som selve forskningsmiljøet mere attraktivt for kvindelige forskere.
Hvis kvinder skal motiveres til at søge forskerstillinger, og hvis kvinder skal fastholdes i forskningsmiljøer, er det f. eks. nødvendigt, at institutionerne stræber efter at skabe arbejdsbetingelser, som gør det muligt at forene forskerkarriere med omsorgsforpligtelser.
Det er en naturlig del af Socialdemokratiets politiske profil, at der skal være ligestilling mellem kvinder og mænd på alle områder og på alle niveauer i samfundet.
Konkrete initiativer til fremme af ligestilling i forskerverdenen, f.eks. oprettelse af professorater øremærket til kvinder,
vil ikke slække på kvaliteten af forskningen, tværtimod. For det første er der masser af kvalificerede kvinder.
Så mange, at der vil blive hård konkurrence om de udbudte stillinger.
For det andet kan det kun styrke forskningen at få flere kvindelige forskere, herunder professorer.
For det tredje er det en illusion at tro, at forskerstillinger, herunder professorater, i dag besættes efter lige og fair konkurrence mellem kvalificerede ansøgere.
Der er eksempler på, at stillinger bliver besat uden overhovedet at være slået op, og eksempler på stillingsopslag, der er så snævre, at man kunne forledes til at tro, at de er målrettet en bestemt ansøger.
Som to medlemmer af ministeriets Ligestillingsudvalg udtrykte det: Der hersker en tyrkertro på, at forskerstillinger i dag besættes på baggrund af lige konkurrence på kvalifikationer. Derfor er vi glade for, at den nye ansættelsesbekendtgørelse lægger op til, at institutionerne stræber efter en mere afbalanceret sammensætning af mænd og kvinder.
Ministeren nævnte ikke i sin tale de 40 professorater, som Ligestillingsudvalget under Forskningsministeriet har foreslået oprettet til et underrepræsenteret køn.
Derimod fremgik det tydeligt af talen, at ministeren ønsker, at universiteterne og de øvrige institutioner under ministeriet selv så vidt muligt løser ligestillingsproblemerne.
Det er vigtigt, at regeringen følger op på allerede iværksatte initiativer til fremme af ligestilling for kvindernes skyld, for forskningens skyld og for samfundets skyld.