Kristian Thulesen Dahl (DF), 2003-04-08:
Jeg vil godt sige tak til ministeren for den indledende redegørelse til debatten og også tak til ordførerne for debatten - ordførerne jo med meget stor forskel i stemmeføringen.
Nogle anerkender jo, at der er problemer, og at de skal løses.
Andre skøjter hen over det og siger, at det hele er fuldstændig ligegyldigt.
Det går nok.
Verden ser nok ud i morgen, som den gjorde i går, så det kan vi tage helt roligt.
Men der er simpelt hen også fra nogle ordføreres side klynkeri over det her, eller hvad skal man kalde det?
En eller anden form for mærkelig tilgang til det.
Flere ordførere har heroppefra sagt, at ja, der kommer forskelle i reglerne for de her nye ansøgerlandes borgere i forbindelse med adgangen til Danmark og så de nuværende EU-landes borgeres adgang, og samtidig står de samme ordførere heroppe og påstår, at de ikke vil acceptere nogen form for opdeling i A- og B-medlemmer i EU.
Man kan jo ikke på den ene side bare sige, at regeringen er på vej mod med en eller anden form for strammere kurs, end den, der har været udslagsgivende indtil nu - og det vil jeg komme tilbage til - og på den anden side sige: Men vi vil ikke acceptere Dansk Folkepartis forslag, for det vil opdele borgerne i EU i sådan nogle A- og B-medlemmer.
For det gør regeringen jo også.
Det gør de partier, der tilslutter sig regeringens forslag, jo også.
Det er graden af, hvor mange foranstaltninger vi føler, der er nødvendige, for at vi er på sikker grund, der afviger her, som jeg hører det, ministeren siger, og så det, vi siger med vores beslutningsforslag. Derfor synes jeg, der er meget - det er ikke sikkert, at klynkeri er ikke det rigtige ord, men sådan et eller andet i den retning hos nogle ordførere, der i virkeligheden både blæser og har mel i munden.
Ellers har den modtagelse, forslaget direkte har fået,
jo ikke været så overraskende, men man kan dog alligevel notere sig en vis bevægelse fra de debatter, vi har haft for måneder siden.
Jeg kan da huske, at da vi først rejste den her debat om risikoen ved østeuropæisk indvandring af arbejdskraft i forbindelse med udvidelsen 1. maj 2004, som nu ligger fast datomæssigt, var der en langt, langt større afvisning af alle initiativer i forbindelse med det her end det, vi ser nu.
I det halve år, hvor Danmark havde formandskabet, var det - med undtagelse af integrationsministeren, som vi tidligere har refereret her i salen - jo meget klart, at man overhovedet ikke ville røre det her.
Vi fik allernådigst nedsat en embedsmandsgruppe tilbage i oktober måned sidste år, som skulle se på sagerne, en embedsmandsgruppe, som så i øvrigt skulle være færdig med sit arbejde meget kort tid efter jul, altså i januar måned.
Så blev det i februar måned; så blev det i starten af marts måned; så blev det medio marts måned; nu skriver vi 8. april.
Undersøgelsen er ikke færdig.
Vi gisner i Dansk Folkeparti om, at det sikkert er, fordi regeringen jo også med den, kan man sige, ændring i retorikken, der er er sket på det her område i retning af et »ja, der er nogle problemer, vi skal løse«, fordi regeringen i virkeligheden i forbindelse med det her arbejde har fundet ud af, at der nok er større problemer, end man umiddelbart havde forudset. Socialdemokratiet er givetvis nået til den samme konklusion, men problemet for de to parter er jo så nu, at man har et selvskabt problem, som man har lavet tilbage i juni 2001, og som efterfølgende er blevet bakket op af de daværende oppositionspartier, Venstre og Konservative, som nu altså er regeringspartier, hvor man er kommet til at melde klart ud til omverdenen, at Danmark åbnede arbejdsmarkedet fra dag et.
jo altså også med den holdning, som hr. Jan Petersen giver udtryk for.
Jeg kan bare ikke lade være med lidt at have den frygt, som jeg også gav udtryk for under den debat, jeg havde med hr. Jan Petersen, at når rapporten ikke er kommet, er det, fordi man altså er begyndt at se, at der er større problemer.
Man vil så erkende, at man skal stramme lidt mere, end man havde regnet med, men man venter så på, at alibiet kommer fra Sverige, som man håber kan gøre det, og så kan Danmark lægge sig i slipstrømmen af det, så vi ikke får den store debat om, hvad man så konkret gør.
Det er ikke holdbart, for vi skal varetage Danmarks forhold, og vi skal gøre det her uafhængigt af, hvad man vælger at gøre i andre lande.
Vi har peget på, at Tyskland og Østrig vælger noget, der vel ikke kan gøre det helt odiøst
Men vi skal selvfølgelig gøre det ud fra en selvstændig vurdering af problemerne for Danmarks vedkommende.
Vi har også sagt - og det har vi også sagt i Europaudvalget, hvor vi også har debatteret det her med ratifikationsprocessen i forhold til udvidelsen generelt, altså de her vel 6.000 siders ratifikationstekst, vi skal igennem - at det er vigtigt for os, at der er en tidssammenhæng mellem Folketingets behandling af udvidelsesratifikationsteksten og en given aftale omkring arbejdskraft fra øst, så vi har sikkerhed for, at når Folketinget skal trykke på knapperne i forhold til muligheden for udvidelsen med op til 10 nye lande, har vi klarhed over, at det her er løst.
Jeg synes, det er meget, meget fornuftigt, hvis det er sådan, for så har vi et klart billede af, hvad vilkårene bliver, inden vi skal stemme om udvidelsen.
Der er nogle enkelte ting, jeg lige vil tage frem her i forbindelse med den her første behandling.
Så får vi jo et udvalgsarbejde og nogle flere behandlinger af det her forslag og kan komme tilbage til det også, når regeringen så endelig langt om længe på et tidspunkt er klar med sit udredningsarbejde.
Flere har nævnt det med hidtidige erfaringer - lidt færre end ved tidligere debatter, måske fordi man også har læst bemærkningerne til beslutningsforslaget godt igennem og dér set de faktuelle oplysninger, der viser, at erfaringer fra tidligere udvidelser jo selvfølgelig ikke er særlig relevante.
Og hvorfor ikke?
Nej, vi kan tage de tabeller, der er i forslaget, og som viser lidt om de her forskelle, der er.
Jeg skal først nævne, at løngennemsnittet er markant anderledes i forbindelse med den nye udvidelse i forhold til den tidligere udvidelse, f.eks. i 1980'erne med Grækenland, Portugal, Spanien.
Det er den generelle overgangsordning, alle havde dengang,
Men her opererer man med en overgangsordning, der hedder 2 + 3 + 2, som altså i virkeligheden er en anden form for overgangsordning, der åbner op for, at man skal tage en reel indholdsmæssig diskussion undervejs i processen af, om man så kan åbne mere op, end man havde forudset.
Så derfor er det jo i virkeligheden en lempeligere tilgang end den, man havde med den tidligere.
Så kan vi se - og det er også noget, vi lægger til grund
for, at der er grund til at være varsom med det, vi foretager os på det område - at når det drejer sig om sådan noget som arbejdsløshed, er den i ansøgerlandene under ét 13,6 pct. - det varierer meget: Polen er næsten oppe på 20 pct.s arbejdsløshed - mens EU-gennemsnittet er 7,4, i Danmark på det her tidspunkt 4-5 pct.
Den ligger desværre nu på 5-6 pct.
Jeg deler fuldt ud den ærgrelse, der ligger i det, som tidligere er kommet til udtryk fra flere ordførere.
Men sagen er vel bare, at bl.a. Polen, som altså er et land, der ligger meget nært til Danmark, har en arbejdsløshed, som er oppe imod 20 pct., og den arbejdsløshed vil jo ikke falde umiddelbart efter udvidelsen, den vil stige.
De rationaliseringer og effektiviseringer, som EU vil presse igennem, vil jo medføre, at arbejdsløsheden på kort sigt vil stige.
Det er jo også derfor, vi siger, at så er
risikoen for, at mange kunne føle sig foranlediget til at flytte af hensyn til arbejdet, selvfølgelig også større.
Det giver jo sig selv.
Man kan så spørge: Hvorfor skulle det så være anderledes efter i givet fald måske 7 år?
Jo, for så kan de se en økonomisk fremgang i deres eget land.
De kan se, at udviklingen begynder at vende, at arbejdsløsheden ikke er stigende, som den vil være på kort sigt, men forhåbentlig faldende.
Det skal jeg ikke trætte Folketinget med på det her sene tidspunkt, men bare henvise til det, så de, der ikke allerede har beskæftiget sig med det, kan gøre sig bekendt med det og se de utrolig store forskelle, der jo er mellem f.eks. Polen og Danmark.
egentlig heller ikke på.
Men selv om det i langt mindre omfang end det, der kommer til udtryk her, er gældende, vil det lægge et pres både på det danske arbejdsmarked og på de danske sociale ordninger. Vi er overbevist om, at det arbejde, der på et eller andet tidspunkt tilendebringes, også i højere grad vil vise, hvad det er for nogle danske ordninger, der kommer under pres, og det kan så løses på to måder. Enten kan man begynde at lave de danske velfærdsordninger om, og det gælder så både for EU-borgere og for danske borgere - det bryder vi os ikke særlig meget om - eller man kan lave en overgangsordning som den, vi har foreslået her.
Jeg har kun hørt de to muligheder, som
realistiske tilgange til det her.
Hvis man afviser vores vej at gå, altså at lave en overgangsordning,
henviser man i virkeligheden det her spørgsmål til regeringens måde at løse det på, og det er jo den vej, vi så må gå ind på, men det vil dog ikke være den bedste vej at gå.