Frank Jensen (S), 1998-01-15:
Forespørgslen i dag er som bekendt rejst på baggrund af rapporten fra 1996, som er udarbejdet af Østersørådets menneskerettighedskommissær, og som omhandler kriterier og procedurer for erhvervelse af statsborgerskab i alle Østersøområdets og Østersørådets medlemsstater.
Rapporten afsluttes med en række anbefalinger af, hvordan sager om tildeling af statsborgerskab efter kommissærens opfattelse bør behandles.
Lad mig indlede med at slå fast, at mange af anbefalingerne i rapporten vedrører fastlæggelse af selve kriterierne for, hvem der kan få statsborgerskab.
Nu er det efter ordningen i grundlovens § 44 ikke regeringen, men Folketinget, der alene har kompetence til at beslutte, hvem der skal have dansk indfødsret.
Det er derfor også Folketinget, som fastsætter kriterierne herfor.
Det sker i praksis dels i forbindelse med behandling af konkrete sager i Folketingets Indfødsretsudvalg, dels på baggrund af politiske drøftelser og aftaler mellem de forskellige partier her i Folketinget.
Selv om regeringen som følge heraf normalt ikke selv er initiativtager til fastsættelse af nye regler på området, har justitsministeren i flere tilfælde forestået afholdelse af møder om naturalisationsbetingelserne.
Det gælder også for de forhandlinger om de fremtidige kriterier om opnåelse af dansk statsborgerskab, som netop i går er indledt mellem en række
af Folketingets partier
Jeg kan godt love, at regeringen også fremover vil være en aktiv part i de løbende forhandlinger, der foregår på indfødsretsområdet.
Men jeg må samtidig understrege, at ansvaret for indholdet af reglerne om dansk indfødsret, herunder reglernes overensstemmelse med Østersøkommissærens anbefalinger, ligger hos Folketinget i medfør af grundlovsbestemmelsen.
Men rapporten berører jo også flere andre emner.
Blandt andet peges der på, at visse retssikkerhedsgarantier for ansøgerne bør sikres, bl.a. således at ansøgerne får de fornødne oplysninger om sagen, en skriftlig begrundelse for et eventuelt afslag, mulighed for at udtale sig i sagen osv. For så vidt angår sager om naturalisation, må jeg igen fremhæve, at disse sager på afgørende måde adskiller sig fra andre sager inden for den offentlige administration, fordi det alene er Folketinget, der har kompetence til at træffe beslutning om tildeling af dansk indfødsret.
Justitsministeriet og justitsministeren optræder derfor i denne forbindelse nærmest som et slags sekretariat for Folketinget.
Det må derfor antages, at justitsministerens og Justitsministeriets behandling af naturalisationssager ikke direkte er omfattet af forvaltningslovens regler, men i praksis bliver disse regler og andre almindelige forvaltningsretlige principper dog naturligvis iagttaget ved behandling af naturalisationssager.
Selv om der ikke er fastsat mere formelle regler på området, føler jeg mig derfor overbevist om, at også de internationale retningslinjer og anbefalinger i vidt omfang følges med de forbehold, der naturligvis må følge af Justitsministeriets helt specielle stilling i forhold til Folketinget på dette område.
Jeg vil gerne tilføje, at jeg ikke er overbevist om, at det vil være rigtigt, sådan som kommissæren foreslår, at sådanne procedureregler fastsættes ved lov.
De afslag på naturalisation, som meddeles af Justitsministeriet, kan ikke indbringes for nogen anden administrativ myndighed.
Dette er baggrunden for, at der ikke er indlagt nogen egentlig klagegang for de ansøgere, der af Justitsministeriet får at vide, at de ikke opfylder betingelserne.
En ansøger kan dog altid benytte sig af den almindelige klageadgang til Folketingets Ombudsmand.
Ombudsmandens kompetence i sådanne sager er ganske vist noget begrænset, fordi området hører under Folketinget, men Ombudsmanden kan naturligvis og har naturligvis mulighed for at undersøge, om der er begået fejl i administrationen i sagsbehandlingen og i givet fald påtale dette.
Som regel vil en ansøger, der er utilfreds med et afslag, dog rette henvendelse til Justitsminiteriet.
Jeg kan i den forbindelse oplyse, at det erfaringsmæssigt især er selve indholdet af reglerne om statsborgerskab, som vækker utilfredshed. Der er i rapporten særlig peget på behovet for klageadgang, for så vidt angår vurdering af ansøgernes sprogkundskaber, og det er da også det eneste punkt, hvor der er tale om en mere subjektiv bedømmelse af, om ansøgeren opfylder Folketingets krav.
Efter de gældende regler er kravet med hensyn til sprogfærdigheder, at ansøgeren skal kunne deltage i en almindelig samtale på dansk.
Politiet afgiver herefter en udtalelse til Justitsministeriet om, hvorvidt sprogkravet anses for opfyldt.
Hvis politiets konklusion er uklar, eller hvis udtalelsen er af lidt ældre dato, når sagen kommer til behandling i Justitsministeriet, beder ministeriet politiet om at foretage en fornyet vurdering af sprogkundskaberne på baggrund af en ny samtale med ansøgeren.
Justitsministeriet kan også selv indkalde en ansøger til en samtale i ministeriet, hvis der foreligger særlige omstændigheder.
Endelig kan jeg nævne, at Justitsministeriet jævnligt forelægger sager for Indfødsretsudvalget med henblik på, at udvalget kan tage stilling til, om der eventuelt kan dispenseres fra sprogkravet.
Det gælder især, hvis der er tale om personer, som på grund af sygdom eller alder har problemer med at lære det danske sprog.
Jeg kan også oplyse, at ansøgninger fra personer, der i første omgang har fået afslag på baggrund af manglende sprogfærdigheder, altid bliver taget op til ny behandling
, hvis de pågældende anmoder om det og sandsynliggør, at sprogkundskaberne er forbedret f.eks. på grund af deltagelse i danskkurser. Selv om der ikke eksisterer nogen egentlig klageadgang for så vidt angår sprogbedømmelsen, er det derfor min opfattelse, at nettet er så finmasket, at der normalt ikke vil være ansøgere, der står tilbage med en urigtig vurdering af sprogkundskaberne og derfor ikke kan komme videre i systemet, men jeg er da bestemt indstillet på, at vi i forbindelse med de igangværende drøftelser overvejer, om der kan indføres en egentlig klageadgang med hensyn til sprogbedømmelsen.
Jeg kan i øvrigt oplyse, at Justitsministeriet for tiden er ved at planlægge kurser for de medarbejdere hos politiet, der beskæftiger sig med indfødsretssager.
Endelig er der udsendt en cirkulæreskrivelse til politiet vedrørende bedømmelse af ansøgernes sprogfærdigheder.
Det er i cirkulæreskrivelsen præciseret, at politiet skal gøre ansøgere, der ikke skønnes at opfylde sprogkravet, bekendt med dette i forbindelse med samtalen.
Politiet skal endvidere oplyse ansøgeren om, at det på grund af en meget lang sagsbehandlingstid i Justitsministeriets Indfødsretskontor vil vare et til to år, inden sagen kommer til behandling i ministeriet, og at ansøgeren derfor i den mellemliggende tid har mulighed for at forbedre sine sprogkundskaber.
Når så Justitsministeriet til sin tid behandler sagen, vil ansøgeren, hvis vedkommende opfylder de øvrige betingelser for at få indfødsret, få lejlighed til at demonstrere sine sprogkundskaber ved en ny samtale hos politiet.
På den måde udnyttes ventetiden på en positiv måde, og det har været altafgørende for mig.
Hermed er vi så fremme ved spørgsmålet om den meget lange sagsbehandlingstid for naturalisationssager, som også berøres i Østersøkommissærens rapport.
Det er jo et spørgsmål, der bl.a. har været drøftet i Folketingets Indfødsretsudvalg og som vel efterhånden må siges at være ganske grundigt belyst.
Jeg vil dog gerne benytte lejligheden til endnu en gang at redegøre for situationen.
Problematikken med den lange sagsbehandlingstid tager sit udgangspunkt i den meget kraftige stigning i sagstilgangen, som indledtes i slutningen af 1980'erne.
Der har gennem de senere år været udfoldet mange bestræbelser på at nedbringe sagsbehandlingstiden, og Folketingets Indfødsretsudvalg er løbende blevet orienteret om situationen.
Midlerne til at nedbringe sagsbehandlingstiden har dels været ressourcetilførsel, dels en mere rationel tilrettelæggelse af sagerne.
Justitsministeriet har endvidere besluttet at indføre nyt edb i Indfødsretskontoret for at kunne udnytte de teknologiske og personalemæssige ressourcer bedst muligt.
Denne modernisering er endnu ikke tilendebragt, men jeg forventer, at det nye system, som formentlig vil være fuldt funktionsdygtigt til efteråret, vil medføre en væsentlig effektivisering af arbejdet.
På den anden side må jeg også nævne, at der i de seneste år er sket en mærkbar forøgelse af sagstilgangen.
Jeg har netop fået tallene for 1997, og det fremgår heraf, at der i dette år var en stigning i sagstilgangen på ca. 900 sager i forhold til året før.
Det er en meget markant forøgelse, og den bringer antallet af nye ansøgere op på over 5.500 på årsbasis.
Det fremgår af tallene, at den kraftige stigning i antallet af ansøgninger navnlig er sket inden for de sidste tre måneder.
Hvis tendensen fortsætter, bliver behovet for at styrke indsatsen mod sagspuklen endnu mere udtalt.
Allerede om ganske få år kan der nemlig forventes en yderligere meget kraftig stigning i sagstilgangen, idet de ca. 18.000 flygtninge fra det tidligere Jugoslavien til den tid har opholdt sig tilstrækkelig længe her i landet til at kunne få dansk indfødsret.
For en måned siden tilkendegav jeg under samråd i Folketingets Indfødsretsudvalg, at jeg er meget positiv over for at opfylde udvalgets ønsker med hensyn til sagsbehandlingstidernes længde, under forudsætning af at Justitsministeriets Indfødsretskontor tilføres de nødvendige ressourcer.
Jeg er bekendt med, at Indfødsretsudvalget har drøftet, om udvalget kan anbefale, at Justitsministeriet får de fornødne bevillinger til en sådan ressourceforøgelse.
Spørgsmålet beror altså for tiden på Folketingets overvejelser, men jeg vil da gerne tilføje, at det er et stort ønske fra regeringens side, at der bliver skabt en realistisk mulighed for at få sagsbehandlingstiderne i Indfødsretskontoret ned på et acceptabelt niveau.
Et andet spørgsmål, der behandles i rapporten, er behovet for information om betingelser og procedurer for erhvervelse af statsborgerskab.
Jeg er enig med kommissæren i, at der er et stort behov for information på dette område.
Justitsministeriet er da også i samarbejde med Udlændingestyrelsen i gang med at udarbejde en pjece med information om, hvordan man får dansk statsborgerskab.
Pjecen indeholder endvidere mere generel information om reglerne om statsborgerskab.
Jeg regner med, at pjecen er klar til udsendelse i næste måned, i første omgang på dansk og herefter på engelsk og andre relevante sprog.
Allerede i dag er oplysninger om betingelser for naturalisation dog blevet betydelig mere tilgængelige, efter at de er samlet i et cirkulære, som er blevet udsendt i oktober måned.
Cirkulæret suppleres af en oversigt over de mange særregler vedrørende opholdsbetingelserne.
Oversigten udleveres af Justitsministeriet til alle, som ønsker nærmere oplysninger om disse regler.
Det, der er anført i rapporten om hemmelige og utilgængelige regler, gælder altså ikke mere.
Det, der er anført om det, gælder ikke længere her i landet.
Alle regler på området er nu offentligt tilgængelige, og med den nye pjece bliver informationsniveauet endnu højere.
Jeg nævnte, at Justitsministeriet vil udarbejde yderligere informationsmateriale om naturalisation, men også for de unge mennesker, som har boet her i landet siden barndommen, og som derfor i vidt omfang kan få dansk statsborgerskab ved at afgive erklæring, er der formentlig behov for bedre information.
Justitsministeriet overvejer derfor, hvordan der kan gives bedre information om erklæringsmuligheder for disse unge mennesker, f.eks. ved at sende en pjece ud til uddannelsesinstitutioner og lign.
I rapporten er i flere tilfælde henvist til Europarådskonventionen om statsborgerskab, som blev vedtaget sidste år.
Konventionen blev åbnet for undertegnelse i november måned, og sammen med de øvrige nordiske lande undertegnede den danske regering konventionen straks ved åbningen.
I alt har 15 lande på nuværende tidspunkt undertegnet konventionen, der dog først træder i kraft, efter at mindst tre lande har ratificeret den.
I øjeblikket er Justitsministeriet ved at undersøge, hvilke ændringer der må være nødvendige i den danske lovgivning, for at Danmark kan ratificere konventionen.
Vi er altså på mange måder langt i forhold til at opfylde Østersøområdets menneskerettighedskommissærs anbefalinger, og jeg vil i den videre debat vende tilbage også i forhold til det ønske, der er fra Folketingets partier, der i øjeblikket har indledt forhandlinger, og redegøre for yderligere spørgsmål.
Forhandling