runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Peter Skaarup (DF), 1999-04-16:
I Dansk Folkeparti støtter vi den indsats, der i øjeblikket ydes for at hjælpe og afhjælpe flygtningesituationen i Kosovo.
Derfor har vi også i Folketinget bakket op om de bevillinger, der skulle til for at afhjælpe situationen.
Vi har været med at stemme for bevillinger.
Der ligger nu over 200 mio. kr. til at afhjælpe den frygtelige situation, som vi ser.
Det er det eneste rigtige, at man søger at afhjælpe den situation.
En organisation som Dansk Røde Kors har allerede indsamlet en 16-17 mio. kr.
Det er positivt. Men der var en ting i fru Helle Degns indlæg, som vi har svært ved at forstå.
Fru Helle Degn sagde nemlig, at Danmark ikke er i krig.
Det må undre mange af dem, der overværer debatten i dag, og derfor kunne jeg godt tænke mig at spørge fru Helle Degn: Hvilken forskel er der på, at Danmark ikke skulle være i krig, men i øjeblikket deltager i en militær intervention?
Kunne det klargøres her fra talerstolen?
Søren Søndergaard (EL), 1999-04-16:
Fru Helle Degn advarede mod fjendebilleder, hvorefter hun udtalte, at forfølgelsen af kosovaalbanerne, hverken som Søren Søndergaard eller Milosevic påstår, er noget, som startede med NATO' bombardementer.
Det er jo et lidt fattigt udsagn.
Det er fattigt, fordi det ikke er særlig god stil at slå Milosevic i hartkorn med mig, og det er i hvert fald også fattigt, fordi det lige præcis er det modsatte af, hvad jeg sagde.
Jeg sagde faktisk, at undertrykkelsen af kosovaalbanerne ikke er af ny dato, og jeg sagde, at jeg var enig i, at det var nationalisterne i Serbien, og jeg nævnte oven i købet navne på dem, som bar hovedansvaret for kosovaalbanernes lidelser.
Men det, spørgsmålet rejser mere generelt, når man bliver nødt til at slå tingene sammen på den måde og påstår, at det er en fribillet, Enhedslisten kører på, er: Er der andre muligheder end krigsindsatsen, og hvis der ikke er andre muligheder, hvis det er den nødvendige politik, hvorfor har man så overhovedet anmeldt forespørgslen?
Det er der da ikke nogen grund til at diskutere.
Så er der jo kun den ene mulighed.
Eller er der måske alligevel andre muligheder, og var det ikke også dem, vi skulle prøve at diskutere?
Helle Degn (S), 1999-04-16:
Det, som hr. Keld Albrechtsen så efter vores opfattelse blander sammen, er, at når vi har sådan nogen, som jeg vil karakterisere som diktatorer, i den skuffe - sådan som vi her har med Saddam Hussein og Milosevic, som ikke skyer nogen midler for at undertrykke, som viser total mangel på respekt for egne borgeres liv, og som overtræder eller ikke ønsker at følge samtlige de anvisninger, som det internationale samfund giver de pågældende statsledere - ja, så må vi sige, at så er dialogen ikke længere mulig, tilliden er ikke længere til stede.
Og derfor finder vi os selv i en situation, hvor det kun er den rå magt og den militære magt, der er tilbage.
Det er det sidste kort, der kan spilles.
NATO's rolle ændrer sig jo, i og med at vi også får en udvidelse, og der vil vi se - og det vil vi senere få lejlighed til at diskutere - de nye samarbejdsrelationer, som NATO vil kunne og skulle deltage i med håndteringen af den type kriser og konflikter, som Europa ser foran sig i det næste århundrede.
Derfor må NATO's rolle ændre sig.
Til hr. Peter Skaarup vil jeg sige: Danmark er ikke i krig, men deltager i en militær intervention.
Naturligvis skal vi have en drøftelse, men ikke alene af det, som hr. Søren Søndergaard med sit forslag til vedtagelse lægger op til, nemlig hvad der kunne have været lavet anderledes, men vi skal mere rette vores drøftelse her i dag fremad og se på, på hvilken måde vi ser løsninger foran os.
Holger K. Nielsen (SF), 1999-04-16:
Det militære kort er det sidste, der skal spilles, siger fru Helle Degn.
Jeg må sige, at jeg undrede mig lidt over det ordbillede: Sådan at sammenligne det, vi oplever, med et kortspil, hvor man sådan kan sidde og trække forskellige kort op, når konsekvensen jo er de forfærdelige ting, vi har set, med en forværring af situationen for de kosovaalbanere, som
man skulle redde og forsvare, hvor der hver dag kastes bomber, der går ud over uskyldige civile, det måtte være i Serbien, det måtte være i Kosovo, hvor man ved en fejl kommer til at ramme flygtninge.
Det var en fejl naturligvis, men jeg kan garantere for, at det ikke er sidste gang, at der bliver fejlskudt i denne her krig.
Men det, der får mig op, er hele spørgsmålet omkring, om det også var det sidste kort.
Der er faktisk adskillige, der er i tvivl om, hvorvidt alle forhandlingsmuligheder i Rambouillet var udtømte.
Et af de punkter, der er dunkle her, er, om man fra Vestens side var tilstrækkelig fleksibel i forhold til spørgsmålet om sammensætning af den fredsbevarende styrke, der skulle ind.
Og det er stadig væk et helt afgørende spørgsmål i forhandlingerne.
NATO insisterede på den ene side på, at det skulle være en NATO-styrke, selv om man godt vidste, at dette var uacceptabelt for både russerne og for serberne.
Her vil jeg godt spørge fru Helle Degn, om hun ville uddybe, om der kunne have været videre forhandlingsmuligheder på det punkt, om hun mener, at Vesten i øjeblikket skal gå ind og forhandle reelt med henblik på at få en løsning på det spørgsmål, der i øjeblikket adskiller især i forhold til russerne, nemlig sammensætningen af den fredsbevarende styrke.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-04-16:
Fru Helle Degn mener, at når det drejer sig om diktatorer, så kan vi godt se bort fra den internationale retsorden, så kan NATO godt tage sig selv til rette og selv fastlægge de internationale spilleregler.
Det rejser unægtelig - synes jeg, vil jeg sige til fru Helle Degn - nogle spørgsmål.
For det første er der jo andre diktatorer og diktaturlignende stater, som man ikke griber ind over for.
For det andet er der f.eks. situationer, hvor det kan være en stat med et parlamentarisk demokrati som f.eks. Israel, der fordriver folk og gør dem til flygtninge, men som man ikke griber ind over for.
Så jeg synes ikke rigtigt, der er nogen indre sammenhæng i den retsorden, som fru Helle Degn her er ved at forsøge at bygge op.
Der er ingen konsekvens og logik i den i hvert fald.
Så vil jeg godt spørge fru Helle Degn: Betyder det, at man først tilsluttede sig USA's krig mod Irak uden FN-mandat, så tilsluttede man sig NATO's krig mod Serbien uden FN-mandat.
Hvor langt skal det få lov til at fortsætte?
Hvor længe kan FN's troværdighed som den organisation, der skal løse den slags problemer, holde til, at man farer frem på den måde uden retsgrundlag?
Det synes jeg unægtelig var et spørgsmål, Socialdemokratiet burde tænke meget over inden det kommende NATO-topmøde her om en halv snes dage.
Pernille Frahm (SF), 1999-04-16:
Jamen jeg blev også lidt i tvivl om, hvorvidt det militære kort var det sidste kort, der altid skal trækkes, eller om det altid var det sidste, der skulle trækkes.
Men det var egentlig ikke det, jeg kom herop for. Mener fru Helle Degn ikke, at det er krænkelse af en stats suverænitet, at fremmede magter overskrider grænsen og bombarderer? Med hensyn til presset på Milosevic får jeg lyst til at minde fru Helle Degn om, at for godt et år siden demonstrerede tusindvis af mennesker i Beograd mod Milosevic, og der var en bred international irritation over det, der foregik i forhold til befolkningen i Kosovo.
Hvor er det pres henne nu?
Hvor er det interne pres henne på Milosevic?
Hvad har det her betydet for Montenegros syn på Milosevic?
Hvad har det betydet for Montenegros syn på NATO?
Det pres, som Milosevic muligvis tidligere var udsat for, er i hvert fald helt og ganske borte nu.
Helle Degn (S), 1999-04-16:
Beklageligvis var man efter min opfattelse nået et skridt på vejen i forhandlingsprocessen, men samtidig udviklede der sig en humanitær katastrofe, som man ikke kunne lukke øjnene for, og derfor måtte man agere, samtidig med at man kunne sige, at man var nået et vist punkt i forhandlingerne, men der var ingen i det internationale samfund, der kunne holde til det. Og det undrer mig, at hr. Holger K. Nielsen kan holde til hver dag at sidde og se på, hvordan folk bliver tvangsfordrevet, uden at han kommer med et eneste forslag til en løsning.
Krænkelse af en national stat - ja, men spørgsmålet er, om det er menneskerettighederne og det enkelte menneskes ret, der står foran en diktators ret til at massakrere sin egen befolkning, til at tvangsdeportere sin egen befolkning.
Her vil jeg gerne have et svar fra fru Pernille Frahm.
Jeg synes, hun vender problemstillingen fuldstændig om.
Det har vi ikke på noget tidspunkt udtalt os om.
Vi mener, at hr. Keld Albrechtsens opfattelse, som jo gang på gang er blevet fremlagt her i Folketinget - det gør den ikke mere rigtig - underminerer FN's troværdighed.
Ved intet at sætte op for at forsvare de fælles henstillinger og resolutioner, som FN's Sikkerhedsråd gang på gang har truffet, ved ikke at respektere dem, underminerer hr. Keld Albrechtsen lige præcis FN's Sikkerhedsråds beslutninger.
Søren Søndergaard (EL), 1999-04-16:
Fru Helle Degn forsøger at skabe det indtryk, at Enhedslistens bud er bagudrettet, og at der ikke er noget fremadrettet.
Nu var det en af grundene til, at det forslag til vedtagelse, vi lavede, blev så langt, fordi der både var et afsnit, der handlede om fortiden, og et, der handlede om fremtiden.
Det kan fru Helle Degn se, når den bliver omdelt; så kan hun læse det.
Men jeg forstår godt, at Socialdemokratiet ikke vil diskutere fortiden, for havde man haft en anden holdning i fortiden fra det internationale samfunds side, var der jo mange af de her problemer, man kunne have undgået.
Fru Helle Degn forsøger også at fremstille det, som om vi optræder bagklogt, at vi efterfølgende finder på noget for ligesom at forklare, hvad der er sket.
Jeg vil godt lige læse op for fru Helle Degn, hvad jeg sagde her fra Folketingets talerstol den 8. oktober sidste år.
Det var jo inden bombardementerne, kan man sige.
Og når vi husker Srebrenica, når vi husker Goradze, når vi husker Sarajevo, så ved vi, at den reaktion, den bliver ikke munter.« Så jeg vil sige til fru Helle Degn: Det her handler ikke om bagklogskab; det handler om at se de ting og de problemer, der er foran og give en anden løsning end den, der fører til problemerne.
Peter Skaarup (DF), 1999-04-16:
Ja, fru Helle Degn har flere gange her fra talerstolen sagt, at Milosevic er en diktator, og ham skal vi have fjernet, eller ham skal vi komme omkring ved.
Det er Dansk Folkeparti fuldstændig enig i; han er en diktator, han er en bandit, og vi skal gøre alt for at komme af med ham.
Men derfra og så til at igangsætte en militær intervention eller krig, eller hvad vi nu kalder det - jeg foretrækker at kalde det krig; jeg tror, de fleste mennesker mener, det er en krig - er der altså meget langt, for der skal være et mål med det her. De mål, NATO havde fra starten af, var jo, at Milosevic skulle svækkes, og at vi skulle have styr på udrensningerne. Og der vil jeg godt spørge fru Helle Degn: Hvad er der egentlig sket her?
Der er jo sket lige det modsatte.
Milosevic står stærkere end nogen sinde.
Vi har fra en relativt overskuelig flygtningesituation nu fået en meget uoverskuelig flygtningesituation, og derfor er det altså, jeg spørger Socialdemokratiets ordfører: Hvad skal det her lede frem til?
Er det Socialdemokratiets opfattelse, at vi skal indlede en landkrig, der kan blive et nyt Vietnam i Europa, eller hvad er det, vi vil?
Man skal ligesom have et mål med at igangsætte det her, og der er de mål, man har haft hidtil, i hvert fald gjort til skamme.
Man har intet opnået af det, man gerne ville.
Udrensningerne er fortsat, og desværre har det altså også vist sig, at Milosevic står stærkere end nogen sinde.
Holger K. Nielsen (SF), 1999-04-16:
Fru Helle Degns svar før undrer mig virkelig dybt.
Hun siger, at man var nået til et vist punkt i forhandlingerne i Rambouillet, men på grund af en tiltagende humanitær situation var man nødt til at handle.
Det er altså en helt anden forklaring end den, vi tidligere har hørt. Hvis man tager fru Helle Degns udsagn for pålydende, må det betyde, at man stadig væk havde forhandlingsmuligheden i Rambouillet, men på grund af den humanitære situation var man nødt til at gribe ind.
Jeg vil godt have, om udenrigsministeren kan be- eller afkræfte, om der efter regeringens opfattelse var flere forhandlingsmuligheder i Rambouillet.
Hvis man bare var nået til et vist punkt i forhandlingerne, men at man så startede bombardementerne for at imødegå en humanitær katastrofe, så er det her jo yderligere fejlagtigt, fordi det, man så udelukkende opnåede, var at forværre den humanitære katastrofe, man ville undgå gennem bombardementerne.
Jeg vil godt høre endnu en gang: Mener fru Helle Degn, at man kun var nået til et vist punkt i forhandlingerne, eller mener fru Helle Degn, at alle forhandlingsmuligheder var afsluttet på det tidspunkt?
Niels Helveg Petersen (RV), 1999-04-16:
Der er en særlig side af sagen, som jeg på dette tidspunkt føler trang til at gå ind i, og det er spørgsmålet, som er rejst af flere, hr. Keld Albrechtsen og fru Pernille Frahm, om suverænitet.
FN's generalsekretær holdt en tale den 7. april i FN's Menneskerettighedskommission, en lang og interessant tale; jeg vil gerne henvise til den.
Der er et par sætninger, jeg gerne vil have lov at citere.
Kofi Annan siger: »Langsomt, men sikkert udvikler der sig en international norm imod voldelig undertrykkelse af mindretal. Denne norm må gå frem for bekymringer om suverænitet.
Ingen regering har ret til at gemme sig bag sin nationale suverænitet med henblik på at krænke menneskerettigheder eller fundamentale friheder hos dets folkeslag.«
Og videre siger Kofi Annan, FN's generalsekretær: »Denne internationale norm vil stille De Forenede Nationer over for store udfordringer, men hvis ikke vi kan leve op til disse udfordringer, hvis vi lader FN blive et tilflugtssted for disse udøvere af etnisk udrensning, vil vi forråde de idealer, som inspirerede til grundlæggelsen af De Forenede Nationer.«
Altså der udvikler sig en international norm mod voldelig undertrykkelse af mindretal, som må gå frem for bekymringer for suveræniteten.
Jeg synes, dette synspunkt af FN's generalsekretær fortjener at indgå i den meningsudveksling.
Helle Degn (S), 1999-04-16:
Hr. Peter Skaarup, om man når sine mål?
Hr. Peter Skaarup gør regnebrættet op lige nu.
Det gør vi andre ikke, tror jeg.
Jeg gør det ikke.
Socialdemokratiet gør det ikke.
Vi siger åbent, at vi er i en proces, og vi er oven i købet i en proces, som kan blive ganske langvarig.
Det er blevet understreget gang på gang, at det er parterne, der er involveret i dette her samarbejde.
Det er deres opfattelse, det er også Socialdemokratiets opfattelse.
Ikke på noget tidspunkt har Socialdemokratiet ønsket at medvirke til en landkrig.
Vi ser det ikke for os.
Det gør vi fortsat ikke.
Til hr. Holger K. Nielsen omkring Rambouillet.
På det tidspunkt, Rambouillet kørte, var alle forhandlingsmuligheder på det tidspunkt udtømt.
Der var ikke flere muligheder ved forhandlingsbordet, og derfor måtte man se sig om og se: Hvad sker der så derudover uden for forhandlingsbordet?
Derfor må man sige, at man gav frister: den ene frist, den anden frist, den tredje frist, og stadig var der ikke vilje til bevægelse og vilje til at slutte en aftale.
Så på det tidspunkt, hvor Rambouillet forhandledes, kunne man ikke med de muligheder, der dér lå, overhovedet nå videre.
Så udviklede situationen sig uden for vinduerne, og vi var vidne til massedeportationer, flygtningestrømme, fordrevne mennesker, og derfor følte vi i Socialdemokratiet sammen med andre, både partier og lande, at så måtte der også ageres.
Pernille Frahm (SF), 1999-04-16:
Jamen jeg er for så vidt meget enig i det, Kofi Annan har sagt, som citeret af udenrigsministeren her.
Det besvarer bare ikke det spørgsmål, der blev stillet.
Hvad er forskellen på den situation, vi er i nu, og så den situation, hvor man kan sige, at Danmark er i krig?
Og der var fru Helle Degns svar: Forskellen er, om vi krænker et andet lands suverænitet.
Det har vi nu konstateret at vi gør.
Jeg har i hvert fald ikke hørt det benægtet, at NATO krænker et andet lands suverænitet, og så må man konstatere ifølge fru Helle Degns definition, at så er Danmark i krig.
Med hensyn til flygtninge: Hvor var regeringen henne, da SF opfordrede til, at man åbnede Fort Europa, så nogle af flygtningene fra Kosova kunne slippe ud?
Hvor var regeringen henne?
Da var regeringen overbevist om, at den slags ikke var nødvendigt.
Hvor var regeringen henne, da SF's ordfører i debatten i oktober spurgte: Hvad nu, hvis man tager fejl?
Hvad nu, hvis konflikten eskalerer på baggrund af det her?
Hvad nu, hvis civilbefolkningen i endnu højere grad bliver taget som gidsler? Hvad nu, hvis flere drives på flugt, hvis svaret er endnu flere flygtninge, og hvis konflikten udvides til større dele af Balkan?
Hvad nu, hvis der skabes en endnu større humanitær katastrofe?
Svarene blafrer i vinden.
Det gør de stadig væk.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-04-16:
Udenrigsministerens kom med et meget flot og rigtigt citat af FN's generalsekretær.
Jeg tror ikke, nogen i virkeligheden kan være uenig i det, der dér blev sagt.
Men det spørgsmål, vi stillede til fru Helle Degn og i virkeligheden også til ministeren, var jo: Hvem har ret til at gå ind og foretage sådanne aktioner?
Er det noget, NATO bare selv kan beslutte og i stigende omfang bare selv kan beslutte uden at have et mandat fra FN?
Det var det, spørgsmålet gik på.
Og der bekymrer det mig, at fru Helle Degn så ikke tilkendegiver her fra talerstolen i det mindste, at dette her må være undtagelsen fra reglen; at dette her er en beklagelig situation, der skyldes, at man ikke kunne komme igennem i FN; at dette her viser, at FN må reformeres, således at store lande ikke kan sidde og misbruge vetoretten til at forhindre international aktivitet. Men fru Helle Degn sagde ikke: Det her må være undtagelsen. Fru Helle Degn lagde ikke op til, at folkeretten skal bringes i orden.
Det er det, der bekymrer mig.
Derfor må jeg gentage mit spørgsmål til Socialdemokratiet: Har man ikke en bekymring for, at dette fører til en underminering af den internationale retsorden?
Søren Søndergaard (EL), 1999-04-16:
Jeg synes, der er en underlig uforløst modsætning i Socialdemokratiets og fru Helle Degns store tilslutning til bombekampagner og samtidig kategorisk og massiv modstand mod landkrig.
Hvis bombekrigen udføres af humanitære årsager, så kan landkrigen vel også udføres af humanitære årsager?
Jeg forstår simpelt hen ikke, hvorfor det ene er principielt rigtigt, og det andet er principielt forkert, bortset fra måske, at det ene kan gøres uden så store tab som det andet.
Men om man er humanitær, afhænger vel ikke af det.
Og så vil jeg sige, at jeg er fuldstændig enig i Kofi Annans udmærkede udtalelser.
Og heldigvis fik vi jo også i vores oplæg nævnt en lang række ting, som krænker den nationale suverænitet.
F.eks. er det da klart, at det er en krænkelse af den nationale suverænitet, når man understøtter en oppositionsgruppe i et land, giver dem midler til at vælte den regering, som er valgt.
Det er da klart, at det er en krænkelse af den nationale suverænitet, og det vil vi godt være med til.
Og problemet er, at det, der bliver gjort i øjeblikket, gør det modsatte.
Peter Skaarup (DF), 1999-04-16:
Fru Helle Degn siger, at det her er en humanitær intervention eller et humanitært forhold.
Der vil jeg så bare sige, at jeg tror ikke, der er nogen parter i denne her konflikt, der kender forskel på en humanitær bombe og så en aggressiv bombe for så vidt.
Jeg tror, de opfattede det som en krigshandling.
Derfor skal regeringen være meget varsom med at bruge den slags udtryk.
Så sagde fru Helle Degn, at der fra Socialdemokratiets side ikke var noget ønske om, at dette her på noget tidspunkt - jeg tror, jeg citerer rigtigt - på noget tidspunkt skulle udvikle sig til en landkrig; og det mener Socialdemokratiet fortsat ikke.
Der er det jo så, jeg synes, at vi herinde som politikere bliver rundtossede af, hvad det er, Socialdemokratiet siger.
For landets statsminister, som er formand for Socialdemokratiet, har altså lige inden for de seneste dage sagt, at der er tale om, at han mener - og jeg går ud fra, at Socialdemokratiet så også mener - at det her kan udvikle sig til en landkrig, hvor også Danmark og NATO må sætte soldater ind.
Så er det altså, at vi forudser, at det kan udvikle sig til det meget værre, og det kan måske blive en situation, hvor der 20, 30, 40 år frem i tiden vil være soldater i området.
Og det er altså ikke vores mål.
Men det kan være, det er Socialdemokratiets, og derfor mener jeg, fru Helle Degn må tydeliggøre det.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-04-16:
Fru Helle Degn siger, at det militære kort skal være det sidste kort, der spilles.
Så vil jeg godt spørge, om det ikke bekymrer Socialdemokratiet, at på trods af dette så bliver det militære kort spillet oftere og oftere.
Vi så, hvordan man bombede Irak for få måneder siden uden FN-mandat.
Nu ser vi, hvordan man bomber i Kosova, i Serbien, uden FN-mandat, og vi ser, at vi står foran et NATO-topmøde, der vil føre til, at NATO i langt højere grad uden om FN tildeler sig selv en rolle som politibetjent her i verden.
Han mener simpelt hen, at NATO skal være verdens politibetjent.
Bekymrer det ikke Socialdemokratiet, at den internationale retsorden og respekten for FN på den måde efterhånden fuldstændig undergraves, og at man står tilbage i en situation, hvor det er den militære magt og NATO, der sætter den internationale retsorden?
Derfor stiller jeg det her spørgsmål til hende.
Arne Melchior (CD), 1999-04-16:
Hr. Peter Skaarup spørger, om landkrigen er uundgåelig.
Det er meget muligt, og det er endda sandsynligt, men jeg regner med og håber på, at det er nok at indsætte landtropper på et vist tidspunkt, uden at der behøver være tale om landkrig, for det tror jeg faktisk ikke Milosevics styrker vil være i stand til at føre på det tidspunkt, men det må vi tage stilling til til den tid.
Sådan er det nu engang, når man starter et eller andet med ideelle hensigter - det kan også være fredelige ting, man starter - så sker der ting undervejs, og dem må man så forholde sig til.
Og man må være rustet til og beredt på at kunne føre sin kamp igennem, ellers går man fallit eller lider nederlag, og det må ikke ske her.
Og det er ikke meningen med denne debat, at vi skal stå her og udregne alle mulige tænkbare scenarier for, hvad der kan ske eller ikke ske om så og så mange uger og måneder.
Så spurgte hr. Holger K. Nielsen, om der også skal sættes tilsvarende ind over for Tyrkiet og andre lande, deriblandt Kina.
Hr. Holger K. Nielsen tænkte måske, at vi skulle starte felttoget imod Kina lidt senere på året.
Mit svar er, at det skal vi ikke.
Men jeg er meget urolig og bedrøvet over den skæbne, der bliver kurderne til del, men det er usammenligneligt med det holocaust, der bliver kosovoalbanerne til del for tiden, usammenligneligt både i voldsomhed og i antal. Og vi ved fra mange rapporter, også fra den senere tid, at Tyrkiet er på en bedringsvej - Tyrkiet er for øvrigt medlem af NATO, skulle jeg hilse og sige, hvis nogen skulle have glemt det - så her er der en partner, man kan tale med, og hvor det nytter noget.
Jeg siger ikke, at det går hurtigt nok, og jeg siger ikke, at det er godt nok, men det er usammenligneligt.
Så spurgte hr. Holger K. Nielsen til sidst, om jeg mener, at vi skal have den totale krig imod Milosevic.
Se, den nuværende aktion har netop til formål at undgå at komme i en sådan situation, hvor det bliver nødvendigt.
Og det var jo lige det, fru Mimi Jakobsen i et venligt spørgsmål til mig påpegede: Vi har ikke i tide grebet ind, hvad vi skulle have gjort for længe siden.
Men nu er vi gudskelov ikke så langt henne og nede, som Europa kom i 1939, men skriver blot 1936, hvis jeg endelig skal sammenligne.
Altså ingen total krig, fordi vi har grebet ind nu, så den totale krig ikke bliver nødvendig.
Det er finessen i det.