Poul Nyrup Rasmussen (S), 1998-12-08:
Allerførst vil jeg gerne takke for debatten her i dag, som jeg tager som en startdebat til en meget spændende udvikling, og jeg vil i min besvarelse lægge vægt på den vision, som jeg ser folde sig ud, og de særlige forhold, som jeg synes man kan uddrage for Danmark på nuværende tidspunkt.
Må jeg starte med at sige, at det forekommer mig temmelig indlysende - det skal også være mit svar til hr. Kristian Thulesen Dahl, til fru Pernille Frahm, til hr. Keld Albrechtsen og til hr. Kim Behnke, et helt overordnet svar - at det at frigøre et samfund for spekulationspres er et selvstændigt formål, der bør kunne forene os.
Vi har i forvejen en dollarzone, som jo har sat dagsordenen gennem mange, mange år - faktisk siden verdenskrigen - og vi får skabt en eurozone, som vokser sig stærk i de kommende år; det er jeg faktisk ikke i tvivl om.
Alene den landegruppe, euroen kommer til at omfatte, repræsenterer vel knap 300 millioner indbyggere i første runde og er en meget, meget betydelig og stærk økonomisk enhed med et stort økonomisk potentiale, et højt BNP pr. indbygger og en meget stærk konkurrencekraft.
Der vil ikke være tvivl i mit sind om, at en række lande uden for euroområdet i årene, der kommer, vil knytte sig til euroen med forskellige aftaler på eksakt samme måde, som en række lande har knyttet sig til dollarområdet, som vi har set det efter krigen.
Det, der sker nu, får kolossal betydning
for den globale økonomiske udvikling.
Jeg synes, vi har god grund til at sige allerede nu, at erfaringen har vist, at de 11 eurolande ikke har været udsat for samme spekulationspres hver for sig, som enkeltlande som f.eks. Danmark har.
Der spekuleres ikke længere mod hvert enkelt af de 11 eurolande.
Må jeg sige til både SF, Enhedslisten, Dansk Folkeparti og Fremskridtspartiet, at vi har jo set som noget helt normalt, når der har været finansielle kriser efter krigen, at lande som f.eks. Portugal med sin escudo er blevet udsat for et hårdt spekulationspres.
Men hvis vi et øjeblik retter linsen mod den aktuelle finansielle krises pres på Europa, vil vi se, at det fløj forbi Portugal, og det gjorde det ikke, fordi Portugal - nu tager jeg Portugal som eksempel - har en massivt stærkere konkurrenceøkonomi end Danmark, tværtimod når vi skal gøre det objektivt op; jeg er ikke i tvivl om, at det skyldtes, at Portugal rent valutarisk er placeret netop dér, hvor man har besluttet sig for at placere sig.
Der danner sig et forholdsvis stabilt område nu, nemlig det, jeg har kaldt den stabile ø, den stabile region i verden, som mange, mange lande vil indrette sig i forhold til.
Jeg synes også, der tegner sig en euroregion, som vil få stor indflydelse på G7, som vil få stor indflydelse på Den Internationale Valutafond, og som dermed også vil få stor indflydelse på hele verdens økonomiske udvikling.
Så kommer jeg til, hvad jeg vil kalde det politisk visionære: For mig tegner det til at blive den eneste region i
verden, hvor landene går efter på én og samme tid at have en stærk valuta og at bygge på grundlæggende velfærdsprincipper for deres samfund.
Vi ser andre lande, andre regioner, meget store områder som f.eks. USA, der er en dollarregion, en fælles valutaregion, men det er sandelig også en anden samfundstype end den, vi kender herhjemme.
eurolandene, euro-11, har stor betydning som region ud fra en global betragtning, og de har enormt stor betydning, også for danmarks fremtid.
mest spændende er som sagt nok selve kombinationen af en helt ny, stærk valutazone og et område, der bekender sig til velfærdsprincipper.
der var et godt spørgsmål, som en af ordførerne - jeg tror, det var ordføreren for Kristeligt Folkeparti - var meget inde på i sit indlæg: Er der ikke nogle ulemper, der kan peges på?
Hr. Ole M. Nielsen spurgte mig om det nogle gange.
Jeg vil sige, at der er et par gode forløb, som bliver spændende at følge, og som måske kan føre os frem til nogle af de svar, hr. Ole M. Nielsen bad om.
Et af forholdene er, at nu skaber vi en stor, ny valutazone, som er speciel, også i den forstand, at der er meget stor forskel på landenes indbyrdes strukturer.
Tag f.eks. Portugal i den ene ende af valutaområdet og Tyskland i den anden ende: to lande, som både i størrelse og også i infrastruktur er meget forskellige.
Det gode spørgsmål er vel, hvilket krav det vil stille til de politiske beslutninger i f.eks. Portugal, Spanien og andre lande inden
for euroområdet.
Hvor hurtigt kan man forny sig, modernisere sig?
Hvor hurtigt kan man løfte beskæftigelsesgraden for især kvinder i nogle af de områder, vi her taler om, for ligesom at komme op i det samme tempo som de mest fremskredne lande?
Det bliver spændende at se, men jeg tror, man vil have den nødvendige beslutningskraft.
Det bliver også spændende at se en ny, stærk valutazone, som jeg tror på internationalt plan vil tale mere tydeligt og stærkere om at undgå social dumping, som jeg håber vil tale stærkere i ILO, som vil tale stærkere i Verdenshandelsorganisationen, WTO, som vil tale miljøsagen stærkere, og som vil tale stærkere om de sociale og menneskelige mindstekrav.
Det bliver en valutazone, der får
meget stor betydning i forhold til Rusland, i forhold til Latinamerika og i forhold til Sydøstasien. Vi har set noget, og vi har lært noget.
, og det vil jeg også sige til SF og til Enhedslisten: Vi har lært, at når den rå markedsudvikling brager løs for alvor uden tryghed, uden offentlig velfærd og uden reguleringer, så går det galt.
Vi har lært, at vi ikke alene kan bygge et samfund på forbrugertillid, hvis der ikke er nogen velfærdssektor
overhovedet
Tag f.eks. Japan.
Japan er et enormt konkurrencestærkt samfund - enormt stærkt - og burde egentlig have alle muligheder for at komme i gang igen; men årsagen til, at det ikke er sket endnu, er jo dybest set, at den japanske forbruger mangler tillid til fremtiden. Mit gæt vil være,
at hvis man i Sydøstasien og tilsvarende i nogle af de andre samfund, jeg taler om her, havde en stærkere velfærdssamfundssektor, havde man også fået hurtigere gang i økonomien igen.
Jeg tror, at fattigdom ikke alene er noget, vi af rent politiske grunde ønsker at holde væk fra os - det vil vi selvfølgelig også - men også fordi det at have en stor fattigdom i et samfund virker destabiliserende for hele den økonomiske og samfundsmæssige udvikling. Igen: Derfor er selve kombinationen af en stærk valutasektor, dvs. euroområdet, og velfærdsprincipperne fantastisk vigtig, og det er første gang, det sker - faktisk første gang efter krigen, faktisk første gang i vores historie.
Det er første gang, vi har en overordnet udvikling
i retning mod en velfærdssamfundsmodeltanke, der ikke ligger langt fra vor egen, og en fælles valutazone
Ulemper?
Ja, som jeg sagde før, vil der blive lagt et pres på visse medlemslande af euroen for strukturændringer, og det gode spørgsmål er selvfølgelig, om den politiske beslutningskraft til at forny sig og få hevet beskæftigelsesgraden op for både mænd og kvinder, få forøget erhvervsfrekvensen for både mænd og kvinder, få forøget uddannelsesindsatsen for både mænd og kvinder og få bredt det sociale ansvar tilstrækkelig hurtigt ud, er til stede.
Men vi har ikke tidligere i vores historie set så spændende muligheder, som vi ser lige nu med netop den kombination, jeg var inde på før.
Fru Pernille Frahm spurgte lidt om den økonomiske strategi, og fru Pernille Frahm talte om en anden økonomisk politik.
Jeg tror egentlig, hvis vi går ind til benet, at argumenter vil være sagen for at overbevise SF om, at en koordination af den økonomiske politik faktisk er en brandgod idé.
Hvis vi tager Europa som den økonomiske enhed, som vi jo har talt om i en del år, og som vi også udviklet gode analyser over, kan vi se, at der er enormt gode fordele ved at samarbejde og koordinere bedre end før.
Selve kombinationen og sammensætningen af vore offentlige budgetter kan faktisk være til gensidig fordel for os og for vore naboer, hvis vi gør det klogt og vi gør det rigtigt.
Det kan være meget betydningsfuldt for os, hvis vi samtidig fastholder Den Europæiske Centralbanks politiske uafhængighed, hvad der jo ikke er nogen der er uenig i.
Der er nogle, der indimellem har nogle meninger om det, og jeg har godt hørt referencen til Tysklands finansminister, men jeg har også hørt på det uformelle topmøde, jeg selv deltog i, at der er bred enighed om, at Den Europæiske Centralbank er og skal være uafhængig, ligesom vores egen Nationalbank skal være og er uafhængig.
Det er også den danske regerings klare opfattelse, og jeg mener, vi har en grundlæggende interesse heri.
Alt andet har vi dårlige erfaringer med, også tilbage i tiden.
Må jeg slutte den europæiske tilgang til det visionære med at nævne den vision, som jeg godt ved ikke bliver til virkelighed lige med det samme, men alligevel er en vision: kombinationen af seks store felter, som vi aldrig før har set mulighed for at blive til virkelighed samme sted.
Felt nr. 1: et stabilt valutaområde uden spekulationspres.
Felt nr. 2: et godt miljøområde, bedre end mange andre, men som også kan blive bedre endnu.
Felt nr. 3: en klog beskæftigelsespolitik og økonomisk strategi, som nyder godt af, at vi kan samarbejde frem for det modsatte.
Felt nr. 4: et område, hvor fattigdom bekæmpes, hvor respekt for mindretal og menneskerettigheder er til stede, og hvor der er en klar fælles holdning i antiracistisk retning.
Felt nr. 5: et område, hvor velfærdsideen, rammen og markedsøkonomien er til stede.
Og endelig til sidst felt nr. 6: et indre marked, der ikke alene bygger på at rive alle indirekte og direkte statstilskud væk - det skal vi jo, det er det, vi arbejder med - men også bygger på, at vi ikke skal konkurrere hinanden ud på social dumping.
Disse seks principper er gode hver for sig og uomtvistelige, i hvert fald set med regeringens øjne.
Men det unikke er, at vi kan kombinere de seks principper i samme region, hvis vi er dygtige nok til det, og det mener jeg faktisk regeringen og Danmark som helhed har en fantastisk central interesse i.
Endnu en gang til dem, der ligesom har taget et andet standpunkt og sagt, at i enhver henseende og i al fremtid vil de slet ikke have med eurosamarbejdet at gøre: Husk nu, at noget af det, der kan sætte et politisk arbejde for bedre vilkår for den brede befolkning i stå, er et enormt valutaspekulationspres på en regering, på et land.
Danmark ved det af smertelig erfaring, vi så det i 1993, da valutabeholdningen også i Danmark faldt og faldt og faldt.
Derfor er visionen om at finde seks principper, der er kombineret inden for den samme region i Europa, så stærk.
Det er en vision om, at det er os politikere, der træffer beslutninger over grænserne til gavn for hinandens befolkninger, at det ikke er markedet alene, der træffer beslutninger, som vi så passivt bagefter kan indrette os efter.
I det lys synes jeg man skal se den danske debat for eller imod.
For Danmarks vedkommende må jeg sige, at det er en god aftale, vi har fået om ERM II.
Jeg er derfor dybt uenig med Enhedslisten i forslaget om, at vi skulle opsige ERM II-aftalen.
Det ville være dybt tragisk for landet, og jeg forstår slet ikke, at Enhedslisten kan stille et sådant forslag.
Når vi så ser på den ERM-aftale, Danmark har fået, må vi jo også sige sandheden om, hvilke krav den stiller til vores egen økonomiske politik.
Det er jo ikke en aftale om plus-minus 2¼ pct., der bare pålægger de andre nogle forpligtelser.
Den pålægger selvfølgelig også os nogle forpligtelser.
Den aftale virker kun fuldt og helt, som den skal, hvis vi fører en ansvarlig økonomisk politik.
Man kan sige, at de krav, der stilles til den danske økonomiske politik, vil være lige så stærke, og på en række felter endda stærkere, end de krav, der stilles til eurolandene som sådan.
Hvis vi så skal se yderligere på fordele og ulemper, tror jeg, det er korrekt at sige, at renteomkostningerne ved at stå udenfor efter alt at dømme, efter alt, hvad vi ved, vil være højere end ved at være indenfor.
Hvor store meromkostningerne vil være, afhænger af to ting: Det afhænger for det første af styrken af euroen som valuta - det kan vi se, når den er etableret - og det afhænger for det andet af vor egen økonomiske politik. Der er noget andet, som også handler om virksomhedernes omkostninger.
Fru Lene Espersen var inde på det, fru Charlotte Antonsen var inde på det, flere var inde på det, også hr. Ole M. Nielsen og fru Elisabeth Arnold tror jeg strejfede det. Jeg er enig i den grundlæggende betragtning, som især fru Susanne Clemensen fremdrog, og det er, at et valutasamarbejde a la euroen for Danmarks vedkommende vil give en bedre situation for danske virksomheder.
Det at tilhøre et valutaområde som f.eks. euroen vil give os lavere vekselomkostninger sammenlignet med den nuværende situation, vil give os lavere valutaforsikringsomkostninger for virksomhederne sammenlignet med den nuværende situation og vil dermed også give os en konkurrenceforbedring sammenlignet
med den nuværende situation
Det er tre uomtvisteligheder, som man ikke behøver at anfægte, for sådan er det.
Som hr. Ole M. Nielsen siger: Vi skal bare være klar over, hvad prisen for vores politiske valg er.
Vi skylder selvfølgelig hinanden at sige, hvad der er bedst, og hvad er mindre godt.
Her kan det konstateres ligesom for rentens vedkommende, at der er åbenlys forskel på at være indenfor og udenfor.
Jeg kunne lægge til, at et folk som danskerne, der rejser meget, selvfølgelig også som privatpersoner kan se frem til mindre omkostninger ved at rejse end i den nuværende
situation
Så har et tema i debatten her været: Mister vi indflydelse ved at fraskrive os devalueringsmuligheden?
Det har også ligget i diskussionen.
Spørgsmålet er, om det er klogt overhovedet at fastholde det som en mulighed.
Vi har set de lande, der har benyttet sig af muligheden, og det er ikke gået dem så godt i de perioder, hvor de har gjort det.
Vi har set det i Sverige, og vi har set det i Holland.
Jeg nævnte eksplicit Holland i mit første indlæg.
Jeg synes, at Hollands erfaring ligesom Danmarks er, at det har været en klar fordel at gå over til fastkurspolitikken.
Afslutningsvis vil jeg sige, at vi godt kan klare os ved at stå udenfor og holde os til den aftale, vi har, men spørgsmålet er, hvad der er bedst for os: indenfor eller udenfor.
vores samfunds udvikling, og ikke tilfældige strømninger rundt om os?
Har vi ikke også en interesse i at placere os i forhold til en region af verden, der har så store muligheder for at fremme den retning, vi ønsker?
Det handler dybest set om tryghed i samfundet, tryghed i fremtiden, tryghed i vores placering og dermed større rum for politiske beslutninger i Danmark end ellers.
Beslutningen er vores og kun vores, vi har tid til at træffe den, vi har tid til at se, hvordan de andre udvikler deres samarbejde punkt for punkt, og jeg mener egentlig, at det ikke er så ringe en situation endda at være i. Regeringen har for sin part ikke truffet beslutning om, hvornår vi skal have en folkeafstemning.
Det vil ikke være klogt at træffe den nu.
Vi skal have tid, vi skal have en ordentlig debat, og jeg er for min part meget glad for at have deltaget i den i dag.
Jeg synes, at vi skal have det med jævne mellemrum, både når der foreligger en ny situation i Europa og i øvrigt for at erindre hinanden om argumenterne, genopfriske dem, spidse dem til, forny vores informationer, så befolkningen kan være helt tryg ved, at der her er et parlament, Folketinget, der gør sig umage for at sikre, at befolkningen får serveret argumenter for og imod - plusser og minusser - sådan som vi har forsøgt det for første gang i dag.