Lars-Emil Johansen (SIU), 2003-10-09:
Jeg har kaldt mit ordførerindlæg »Haves: Selvstyre.
Jeg vil gerne starte med at citere statsministerens åbningstale
med følgende citater: »Lad os give det enkelte menneske mere frihed og mere ansvar. Lad os udvikle et samfund, hvor der er plads til virkelyst og arbejdsglæde, hvor der er turbo på kreativiteten på bekostning af firkantede systemer.«
Og et andet citat: »Der skal være frihed til forskellighed, men ikke frihed til undertrykkelse.« Og endelig følgende citat: »Jeg vil give såvel det færøske som det grønlandske folk meget klar besked: I bestemmer selv jeres fremtid og jeres tilhørsforhold til Danmark.«
Når jeg indleder med disse tre citater fra statsministerens åbningstale i forgårs, så er det, fordi jeg til forskel fra de fleste andre her i salen, som ikke deltager i regeringsarbejdet eller kommer fra regeringspartierne, finder, at statsministeren med sin tale faktisk sendte nogle store og positive signaler til vores fælles fremtid. Jeg tror på, at den siddende regering og statsministeren mener det alvorligt, når de fastslår, at forskellighed er godt, og undertrykkelse er skidt.
Jeg tror også på, at regeringen og statsministeren mener det oprigtigt, når de udtrykker den forståelse, at et samfunds kreativitet og evne til at sætte turbo på udviklingen er afhængig af borgernes følelse af frihed og ansvar.
Jeg tror naturligvis, at statsministeren mener det alvorligt, når han siger, at han gerne vil overlade det til os i Grønland selv at bestemme vores tilhørsforhold til Danmark.
Signalet fra statsministerens åbningstale er derfor godt. Hvis blot virkeligheden var så enkel, at man kunne sige, at det danske forhold til Grønland var baseret på frihed til forskellighed, hvis man kunne sige, at det nuværende system skabte en følelse af frihed og ansvar hos Grønlands borgere, hvis man kunne sige, at man i Grønland kunne vælge sit tilhørsforhold til Danmark uden at frygte de økonomiske konsekvenser. Men sådan forholder det sig desværre ikke, for gennem de sidste mange år har Danmark og Grønland sammen opbygget en situation, der ikke alene medfører økonomisk afhængighed for Grønland, men også skaber en følelse af undertrykkelse under danske normer og en oplevelse af manglende frihed og ansvar for de grønlandske borgere.
Et system, der netop ikke har ført til nogen form for turbo på udviklingen i Grønland, men i stedet har medført en erhvervsmæssig og økonomisk stagnation og kulturel forvirring.
På de områder, som statsministeren fremhæver som positive, er tiden kommet til, at vi i fællesskab må se i øjnene, at den hjemmestyreordning, vi sammen skabte og sammen var stolte af for 25 år siden, ikke har fungeret efter hensigten.
Hjemmestyreordningen har skabt meget godt.
Men den er, uanset de tiltag, der nu iværksættes for at forsøge at modernisere den, ikke langtidsholdbar.
Det er og bliver en overgangsordning, og jeg tolker statsministerens tale derhen, at han har indset denne kendsgerning og forstået, at der også i denne sammenhæng må grundlæggende værdiændringer til.
Lad mig slå lynende klart fast, at hjemmestyre er selvstyre, og at selvstændighed er noget helt andet.
Selvstændighed er frihed.
Det er vigtigt, at begrebsforvirring ikke forplumrer den politiske diskussion.
Men allerede i 1972 fremstod det afgørende brud mellem de to lande klart, da Danmark valgte vejen ind i EF, og Grønland valgte vejen mod selvstændighed ved folkeafstemninger.
hver sin kurs, som før eller siden ville gøre et fortsat rigsfællesskab umuligt.
Efterfølgende blev det første formelle skridt mod selvstændighed taget, da Grønland fik selvstyre ved hjemmestyrets indførelse her i salen for næsten helt nøjagtig 25 år siden, for ved hjemmestyreordningen traf Grønland og Danmark et reelt valg, der førte de to lande i hver sin retning.
De kræfter, der dengang skilte os, er blevet stærkere i dag, for siden har Danmark taget en række skridt, der har gjort Danmark til en stadig mere integreret del af EU, mens Grønland konsekvent har arbejdet på at sikre sin egen ikkedanske og ikkeeuropæiske identitet.
Hjemmestyreordningen gav os den frihed til forskellighed, som statsministeren priser, men vi har ikke været dygtige nok, for selv om vi har haft hjemmestyre i 25 år, har vi endnu ikke formået at skabe et system på vores egne præmisser.
Vi har i alt for høj grad overtaget de firkantede danske systemer, som statsministeren også nævner, og gjort dem til målestok for vores egen forvaltning af samfundet.
Vi har ladet os undertrykke af vores egen angst for ikke at leve op til de normer og standarder, andre har introduceret i vort samfund, og samtidig har vi viklet os ind i et spindelvæv af økonomiske transaktioner med Danmark, der bremser både vores følelse af frihed og vores evne til at tage et reelt ansvar.
Men det ønske om selvstændighed, som folket reelt udtrykte i 1972 og slog fast ved folkeafstemningen om hjemmestyret,
er ikke svækket.
Den kurs, der blev sat dengang,
bløder lige usvækket i det grønlandske folks flertal.
Det er vejen og midlerne, vi diskuterer i Grønland, ikke endemålet.
Nu står Danmark så igen foran en beslutning, der vil vikle landet endnu længere ind i den europæiske sammenslutning.
Det vil ske, når og hvis det danske folk stemmer ja til den nye europæiske konvention, og det er netop på de områder, som ikke er overført til hjemmestyret, at den kommende europæiske integration sætter ind.
Dermed bliver kursforskellen mellem vore lande igen tydelig og absolut uafvendelig.
Hvis et fællesskab er nået til et punkt, hvor begge parter vil udvikle sig bedre, friere og gladere ved at opløse den form for fællesskab, de befinder sig i, og i stedet skabe et nyt dynamisk og værdigt samarbejde, så kan det blive til et godt og frugtbart resultat, hvis parterne vel at mærke er kloge nok til at gennemføre processen på den rigtige måde.
Den kommende grønlandske selvstændighed er ganske enkelt en nødvendig konsekvens af vore landes forskellige valg af fremtidsvisioner.
Jo før, vi sammen indser denne kendsgerning og begynder at handle derefter, des bedre.
Med den kommende EU-udvikling må man slå fast, at det nu er blevet bydende nødvendigt at tage fat i den store sidste opgave for rigsfællesskabet: at forberede Grønlands og Færøernes fremtid som selvstændige lande frigjort fra Danmark.
Statsminister Anker Jørgensen indskrev sig i historien, da han tog initiativ til udformning af Grønlands hjemmestyres grundpiller.
Statsminister Anders Fogh Rasmussen vil på samme måde kunne indskrive sig i historien, hvis han nu tager initiativ til at nedsætte en selvstændighedskommission med det klare formål at forberede Danmarks statsretlige skilsmisse fra Færøerne og Grønland på en for alle ordentlig og anstændig måde.
Lad mig igen understrege, at det, jeg taler om her, er langt større, end den justering af den allerede gældende selvstyreordning, som der eksempelvis er lagt op til i den betænkning, der udkom i forsommeren.
Meningsmålinger, som jeg ved, at der lægges vægt på her i denne sal - også fra regeringens side - både i Grønland og på Færøerne,
viser, at langt størsteparten af vore borgere gerne vil have selvstændighed.
Der er dog et par ganske væsentlige spørgsmål, som mange mennesker i vore lande stiller sig selv og stiller til deres politikere, nemlig: Hvordan skal et selvstændigt Grønland og et selvstændigt Færøerne klare sig økonomisk og sikkerhedspolitisk?
Mange er bange for deres levestandard og deres sikkerhed.
De er bange for de økonomiske og militære skræmmebilleder, der gennem årene er blevet tudet dem i ørene.
De er bange for kolde økonomiske tyrkere og varme amerikanske missiler.
Med den mangel på oplysning om alternative økonomiske og sikkerhedspolitiske muligheder, de i dag udsættes for, er det ikke underligt.
Men det er en uværdig situation, som vi må væk fra.
Ved statsministerens åbningstale har jeg et begrundet håb om, at den nuværende regering er enig i det, at regeringen ønsker et sammenhold med os baseret på lyst og ikke på nød, på kendsgerninger og ikke på uvidenhed, på vilje og ikke på angst.
Sådan hører jeg statsministerens ord om, at regeringen føler, at der er så stærke historiske, kulturelle og personlige bånd mellem Færøerne og Grønland og Danmark, at fortsat solidaritet mellem os er det naturlige.
Det er jeg enig med statsministeren i, og jeg er ikke et øjeblik i tvivl om, at i hvert fald Grønland vil vælge netop Danmark som sin nærmeste samarbejdspartner, også når landet er blevet selvstændigt.
Vi vil glæde os til at gøre det i et samarbejde, der - i modsætning til de nuværende forhold - bygger på frivillighed og ligeværdighed.
Derfor er min opfordring i dag: Lad os dog gå sammen om at forberede vejen til den grønlandske og færøske selvstændighed, som vi ved vil komme på en oplyst, moderne og værdig måde.
Lad os sammen vise verden, hvordan oplyste og liberale mennesker i dagens globale virkelighed løser den opgave at frigøre de folk, der så brændende ønsker det.
Lad os lave et verdenshistorisk eksempel over for de magter, der i vore tider vikler sig ind i mere og mere uløselige konflikter med folk, der ikke ønsker at være en del af deres riger.
Lad os tænde for et håb og en stolthed, der kan frigøre den positive energi, der vil give de grønlandske og færøske borgere ny virkelyst og arbejdsglæde.
Lad os give alle vore borgere et fælles mål, som vi sammen kan være stolte af at have som pejlemærke.
Lad os kortlægge alle de muligheder, der er for at frigøre Grønland og Færøerne, gerne med hjælp af al den internationale viden, der findes, på en stolt og bæredygtig måde.
Lad os være åbne og lad os inspirere og lad os være parate til at se tingene på en ny måde.
Vi må ud af den situation, hvor ukvalificerede meninger om det umulige ved selvstændighed for Grønland og Færøerne bliver lige så gangbare som kvalificeret viden om de faktiske muligheder.
Vi skal ud af den firkantede systemtænkning, der gang på gang søger at erklære, at det ene og det andet forslag til fornyelse ikke kan imødekommes på grund af Grønlands og Færøernes statsretlige status og den danske grundlovs rammer.
Det er mit personlige håb, at Danmark, Grønland og Færøerne ikke alene vil formå at arbejde om dette vigtige og historiske selvstændighedsmål sammen, men samtidig vil formå at udforme en fremtidig samarbejdsform, der giver vore lande og vore folk mulighed for at fortsætte og videreudvikle samhørigheden.
Det er mit personlige håb, at jeg får lov at se denne samhørighed udvikle sig, baseret på frihed i stedet for undertrykkelse, på respekt for forskelligheder i stedet for tilpasning til andres kultur, på virkelyst og arbejdsglæde i stedet for modløshed og svigtende ansvarsfølelse, på kærlighed i stedet for angst.
Jeg har en drøm fælles med statsministeren, en drøm om en virkelighed, hvor der er turbo på kreativiteten på bekostning af firkantede systemer.
En virkelighed, hvor vi udnytter de nye muligheder, som ny viden og ny teknologi giver os, hvor vi er åbne og lader os inspirere; hvor vi er parate til at se tingene på en ny måde; hvor der bliver plads til initiativer og til at udvikle et stærkt erhvervsliv, som kan sikre os velstand og velfærd i fremtiden; hvor vi har sagt farvel til systemtænkningen, farvel til den forstenede tankegang, farvel til den politiske korrektheds kvælertag.
Men for mig gælder drømmen: Vejen til et frit Grønland.