Else Theill Sørensen (KF), 2003-05-13:
Det højeste ønske, en gravid kvinde og hendes partner og familie har, er, at hun føder et sundt og velskabt barn.
Det ønske får langt de fleste heldigvis opfyldt.
Men desværre fødes der børn, som har en medfødt meget alvorlig sygdom, eller som har alvorlige misdannelser.
I nogle tilfælde kan disse alvorlige ting afsløres tidligt i graviditeten, og moderen, forældrene kan vælge en abort frem for at føde barnet. Tanken om at vælge et lille liv fra er mig så inderligt imod, men jeg accepterer, at der er situationer, hvor det samlede hensyn taler for det.
for visse sygdomme i de tilfælde, hvor den gravide er over 35 år eller har en særlig stor risiko for at føde et barn med handicap eller alvorlig sygdom.
Der er et stærkt pres, føler jeg, for at udvide disse muligheder til, at alle gravide skal tilbydes screening for at vurdere deres risiko. Jeg tænkte egentlig, da Kristeligt Folkeparti rejste den her forespørgsel: Haster det nu så stærkt?
Men så gik jeg ind på www.sundhed.dk og så en artikel, da jeg søgte på Downs syndrom, hvor der som overskrift står: »Screening af alle gravide«, og det første afsnit lyder: »I fremtiden skal alle gravide tilbydes en screening for at vurdere deres risiko for at føde et barn med Downs syndrom«; så tilføjes ganske vist: »det foreslår en arbejdsgruppe under Sundhedsministeriet«.
Som andre også har været inde på, kan det være et tilbud, som mange vil have svært ved at sige nej til.
Det kan stille kvinder i særdeles ubehagelige situationer.
Det kan f.eks. være den situation, hvor en kvinde har sagt nej til undersøgelsen og så efterfølgende føder et handicappet eller sygt barn.
Vil hun bebrejde sig selv, at hun sagde nej, eller måske kaste sin vrede på dem, der rådgav hende, eller på systemet? Jeg vil godt tillade mig at læse et lille afsnit fra et brev, vi har fået fra Landsforeningen Evnesvages Vel og Landsforeningen Downs Syndrom.
De slutter med at skrive: Vi kan på sigt frygte, at gravide, der vælger fosterundersøgelser, bliver anset som ansvarlige forældre, og de, der vælger undersøgelsen fra, bliver anset for at være uansvarlige forældre.
Således slutter det brev, og jeg vil gerne sige, at hvis jeg kan medvirke til, at det aldrig bliver sådan, vil jeg gøre det.
Jeg vil også fremhæve den situation, som jeg tror fru Birthe Skaarup også nævnede, at en kvinde siger ja til at få undersøgelsen, og at det så resulterer i, at hun ufrivilligt aborterer, og at det så er et raskt barn.
Det sker faktisk i ca. 35 tilfælde om året.
I øjeblikket er det mest mongolisme, man undersøger for, men mere kan komme til, og det vil med stor sikkerhed komme til.
Jeg har det ikke godt med, at det at få et barn bevæger sig mere og mere væk fra det naturlige.
Det gælder både befrugtningen, graviditeten og fødslen.
Det ufødte barn tingsliggøres, og befrugtning, graviditet og fødsel bliver til en »produktion« af et barn, hvor moderens krop er et nødvendigt produktionsmiddel.
Den udvikling vil jeg kæmpe imod, så længe jeg kan. Den konservative folketingsgruppe kan stemme for det forslag til vedtagelse, som jeg selv har været med til at fremsætte, og jeg vil godt fremhæve de dele, som jeg lægger særlig meget vægt på:
Det er utrolig vigtigt at understrege, at formålet med fosterdiagnostikken ikke er at sortere noget liv fra og hindre, at børn med alvorlige sygdomme fødes.
En gravid kvinde skal gives et godt grundlag for at træffe sine egne valg og derefter understøttes i de beslutninger, hun træffer.
Det er også helt afgørende, at det ikke er lægevidenskabens tekniske muligheder for at finde sygdomme hos fostre, der skal sætte grænserne for anvendelsen af fosterdiagnostik.
Det skal altid være etiske overvejelser, der er udgangspunktet.
Endelig til sidst vil jeg håbe, at vi ikke indfører så mange screeninger og undersøgelser, at bekymring og angst fortrænger de vordende forældres glæde til og forventning om deres lille barn.
Den glæde er en vigtig brik i det lille barns ankomst til verden.