Johannes Martin Olsen (V), 1998-01-27:
Jeg er taknemmelig og glad for det, statsministeren sagde i sin tale her i dag, bl.a. om at han var begyndt at arbejde for bedre kommunikation til Færøerne.
Jeg er også taknemmelig og glad for de løfter, han kom med dagen efter, at rapporten var kommet, om at Færøerne skulle have en kompensation, og jeg glæder mig også sammen med statsministeren, hver gang han glæder sig over den fremgang, der har været på Færøerne, siden man fik økonomisk hjælp til at starte op igen.
Men jeg vil også her gøre opmærksom på - og det tror jeg nok statsministeren er enig med mig i - at den umådelige fiskemængde, vi har slæbt på land på Færøerne, begyndte at komme, samtidig med at vi fik hjælp til at starte op igen.
Lige siden har der faktisk været svimlende stimer af torsk og anden fisk omkring Færøerne, som vi har slæbt i land, og jeg har mange færinger bag mig, som har en anden adresse på den tak.
Jeg ved, at statsministeren ved, hvem den skal rettes til, for
så god har hjælpen ikke været, at den kan skabe fisk i havet.
Men det har været det bedste af det bedste, der kunne ske, at vi begyndte at kunne fange på den måde, for ellers går det ikke godt på Færøerne, uanset hvor mange penge vi får.
Lige siden Grønborgrapporten blev offentliggjort fredag
den 16. januar,
har der kørt en voldsom debat og presseomtale både i Danmark og på Færøerne.
Mange har benyttet lejligheden til at sammenblande banksagen og årsagerne til krisen på Færøerne, men efter min opfattelse sammenblander man her æbler og pærer.
Lad mig for at mane de forskellige misforståelser, som måske lever mest i befolkningen, i jorden, slå fast her i salen i dag: Færøernes økonomiske problemer er først og fremmest selvforskyldte.
Fra midten af 1970'erne blev der ført en uansvarlig økonomisk politik på Færøerne.
Uden hensyn til hverken økonomisk rentabilitet eller biologisk bæredygtighed blev der fra politisk side givet grønt lys for en storstilet udbygning af både fiskerflåden og forarbejdningsindustrien.
Men når det er sagt, vil jeg samtidig påpege, at synderne i 1980'erne ikke berettiger hverken Den Danske Bank, den danske regering eller Danmarks offentlige myndigheder til at bedrage det færøske landsstyre.
Det er som at træde på en liggende, sønderknust mand eller kvinde.
Mens debatten i Danmark her i valgåret 1998 stort set udelukkende har drejet sig om at placere ansvaret for Færøbanksagen, er det andre spørgsmål, der har optaget sindene på Færøerne.
Spørgsmålet om, hvem der skal have næser og af hvilken størrelse samt om ansvarsfordelingen mellem den danske regering og Den Danske Bank, overlader vi til den indenrigspolitiske debat i Danmark.
For os er sagens kerne en helt anden.
Vi har ventet længe på Grønborgrapporten uden at have særlig store forventninger til den, men nu, da den er her, er vi glade for den.
Den sætter tingene på plads og bekræfter det, vi hele tiden har troet og følt på Færøerne. Grønborgrapporten leverer os nemlig det endelige og uafviselige bevis på, at der blev begået en uret mod Færøerne, da Færøernes landsstyre blev presset af den danske regering til at overtage Føroya Banki.
Det er ikke, fordi det i sig selv var forkert at bede landsstyret om at overtage banken, men der blev øvet et voldsomt pres fra den danske regerings side.
Der blev givet oplysninger, som er urigtige.
Banken var insolvent, allerede da den blev overdraget til Færøerne, hvis de nødlidende kreditter var blevet opgjort korrekt.
For os på Færøerne er denne sag en sag mellem de to parter i rigsfællesskabet.
Derfor har det ikke den store betydning, om det var bankdirektør Peter Straarup eller en
af den danske regerings embedsmænd, der afgav det afgørende løfte om, at banken ikke havde behov for kapital.
Grønborgrapporten har tydeligt nok vist, at i al fald de embedsmænd, der var involveret i aftalens etablering, var vel vidende om, at Føroya Bankis situation var meget alvorlig, og at der på trods af denne viden ikke var sket en gennemgang af bankens udlån med henblik på at foretage hensættelser efter Finanstilsynets sædvanlige retningslinjer for banker i tilsvarende situationer.
Tværtimod havde Finanstilsynet, som det er blevet fremhævet, skyndt sig langsomt.
De eneste, der ikke var og ikke blev informeret om det, var Færøernes lagmand og landsstyre, til trods for at alle involverede parter vidste, at det var Færøerne, der som fremtidig ejer af Føroya Banki ville komme til at bære de meget betydelige tab, som de øvrige vidste ville komme.
Dette er for os på Færøerne det centrale i sagen.
Heri består den uret, som den danske regering har begået mod det færøske samfund.
Præcis hvor meget den danske statsminister og den danske finansminister personlig var vidende om, er ikke afgørende i forholdet mellem Færøerne og Danmark.
Regeringen må som regering være ansvarlig for sine embedsmænd, handlinger og viden, herunder også for fortiet viden.
Det burde være fremlagt for den færøske part i sagen.
Men helt frem til denne debat i Folketinget i dag har vi oplevet en regering, der ikke har villet påtage sig sit ansvar over for Færøerne, der er den svage og forurettede part i rigsfællesskabet i denne sag.
Tværtimod har
sagens forløb i de fem år, der nu er gået, været fuld af fortielser, bortforklaringer og manglende vilje til at påtage sig et ansvar. Ikke nok med, at vi blev påtvunget en bank, der viste sig at være insolvent, og som påførte Færøerne meget betydelige tab, men da tabene kom og det var åbenbart, at nogle, der deltog i overdragelsen, måtte have vidst, hvor galt det stod til, benægtede man det.
Og man nægtede længe at sætte den uvildige undersøgelse i gang.
Da man endelig vedtog at nedsætte undersøgelseskommissionen, der nu har leveret os Grønborgrapporten, ville man af danske indenrigspolitiske årsager ikke give Færøerne den type undersøgelse, som Færøerne som den forurettede part bad om.
Dette er ikke sagt som en kritik af undersøgelseskommissionen, der, som jeg allerede har fremhævet, har leveret et sobert stykke arbejde, som vi er godt tilfredse med på Færøerne, men det er sagt for at fremhæve, at der for fem år siden blev begået en stor uret mod det færøske samfund, og at uretten er forblevet en uret helt frem til i dag.
For at illustrere størrelsen af uretten kan jeg foretage et regnestykke.
Som bekendt var størrelsen af det tab i Føroya Banki, som det færøske landsstyre måtte dække ind kun et halvt år efter overdragelsen af banken, over 1 mia. dkr.
Hvis dette tab bliver ganget op med forskellen i størrelsen på den færøske og den danske økonomi, ville det i Danmark svare til et tab på godt 120 mia. kr.
Hvordan mon den danske befolkning ville reagere, hvis nogen kom og bevidst påførte det danske samfund et tab på 120 mia. kr. for så bagefter, når tabet var en realitet, at komme og sige: Det skal I ikke være så kede af; I kan da godt låne pengene af os; vi skal blot have dem tilbage om nogle år med rente og renters rente?
Er der nogen, der kan forstå, at det færøske folk og det færøske landsstyre føler sig ydmyget og uretfærdigt behandlet?
De følelsesmæssige bånd, der binder os sammen i rigsfællesskabet, er blevet slidt, så de er ved at briste.
Det er vi mange som håber og arbejder for ikke kommer til at ske.
Den uret, der er forvoldt, kan ikke gøres god igen i en håndevending.
Det vil tage år på ny at genoprette et tillidsfuldt forhold i rigsfællesskabet, men i dag har Folketinget ved konklusionen af denne debat mulighed for at tage de første skridt mod en forsoning og genopbygning af tilliden og det gode broderforhold.
Man kan erkende, at der er forvoldt en uret mod det færøske samfund og vise sin gode vilje ved at række hånden frem og tilbyde at gøre uretten god igen.
Som medlem af Folketinget valgt på Færøerne
Derfor vil jeg gerne tage det for et færøsk medlem usædvanlige skridt at fremsætte et forslag til vedtagelse, et forslag, der uden at forholde sig til de indenrigspolitiske danske aspekter i sagen alene tager sigte på at genoprette tilliden og troværdigheden i rigsfællesskabet på en måde, som også tager hensyn til det færøske folks følelser i denne sag.
Jeg ved godt, at jeg vil blive mødt med indvendinger fra regeringen om, at et sådant forslag til vedtagelse er unødvendigt, da regeringen allerede er indstillet på, at Færøerne skal have en økonomisk kompensation.
Her vil jeg imidlertid bede Folketinget erindre mine bemærkninger om rigsfællesskabet og det færøske folks følelser i denne sag.
Det er med megen stor forventning, at det færøske folk ser frem til at høre, hvad Folketinget har at sige i denne sag.
Derfor bør debattens konklusion også indeholde en fremstrakt hånd og undskyldning til det færøske folk.
Det har vi ventet på i fem år.
Jeg skal læse forslaget til vedtagelse, der lyder:
Forslag til vedtagelse »Idet Folketinget beklager den uret, der er begået mod, og de økonomiske tab, der er påført det færøske samfund ved redningen af de færøske banker, navnlig overdragelsen af Føroya Banki til Færøerne, pålægger Folketinget regeringen at sikre Færøerne en rimelig godtgørelse af de økonomiske tab.
Regeringen optager snarest forhandlinger med Færøernes landsstyre om den praktiske gennemførelse heraf.«
Jeg kan bare først sige til fru Kirsten Jacobsen, at jeg ikke har noget tal på, hvad det er for et beløb, vi snakker om.
Der er ikke sat noget tal på.
Til det, som hr. Ole Stavad var inde på, må jeg bare sige: Sig det, som det er, hr. Stavad - og det er det, som færingerne har fået opfattelse af - at det var finansministeren, der pressede lagmanden til den beslutning, som blev taget.
Sådan har man forstået det på Færøerne, og så kan man ryste på hovederne, som man vil, her i salen, men det er vores opfattelse af det.
Derfor er det, vi siger, at vi har fået en sten oven på byrden, som vi ikke behøvede at have fået med det vrag af en bank, vi købte, og med de penge, vi skulle låne til at pumpe ind i den her bank.
Til fru Pia Larsen vil jeg gerne sige, at jeg må bekræfte det, som hun sagde.
Men lad mig alligevel slutte med at sige en gang til - eller jeg kunne spørge - at jeg kender ikke noget til, at vi på Færøerne har den store gæld til den danske regering i øjeblikket; vi har lånt penge.
Den Danske Bank er kommet ud af Færøerne uden at miste så meget som én krone; vi har betalt 500 mio. kr. hvert eneste år i renter, og vi har betalt en højere rente, end hvis vi havde lånene f.eks. i et andet land.
Det er det, man beklager sig over på Færøerne.
Så hidtil har vi gjort det, og vi har til hensigt fortsat at betale den gæld, som vi har fået pådraget os selv, og som også regeringen har pådraget os, og sådan ser vi på det.
Man må forholde sig til det, sådan som det er, at det er statsministeren, der har ansvaret i den her sag over for færingerne.
Vi har ikke ansvaret for bankerne.
Vi havde aldrig overtaget noget på det område.
Der står heller ikke noget om det i hjemmestyreordningen.
Det har aldrig været på tale, da man lavede den hjemmestyreordning, at vi skulle overtage alt det dér.
Derfor ligger det stadig væk hernede.
Og når vi snakker banker, så snakker vi med statsministeren og ikke med banken i Danmark.