Klaus Hækkerup (S), 2000-04-12:
I modsætning til hr. Ole M. Nielsen finder jeg faktisk, at det er en god regionalpolitisk redegørelse, Folketinget tager fat på at behandle.
Selve redegørelsen er kortfattet og overskuelig, 21 sider, og bilagene er klare og selvfølgelig af oversigtlig natur, men jeg føler også, det er nødvendigt, at vi, hvis vi skal bevare overblikket, netop sørger for at fastholde det og følge med i hele den regionalpolitiske udvikling i Danmark for at kunne vurdere, om der er områder, hvor der er behov for en særlig indsats.
Og så synes jeg, at det første billede, der slår én, når man læser den regionalpolitiske redegørelse, er, at udviklingen i Danmark sker i regioner, ikke afgrænset af amter, ikke afgrænset af kommuner.
I nogle regioner, som det fremgår af redegørelsen, har vi vækst og fremgang, i andre stagnation og faldende befolkningstal. Ser vi på udviklingen i de samlede skattepligtige indkomster i amterne fra 1983, som er det, redegørelsen tager udgangspunkt i, til 1998, så har den været mest gunstig i de jyske amter, mens Bornholms Amt og hovedstadsregionen har haft en udvikling, der ligger under landsgennemsnittet.
Hovedstadsregionen har så på det seneste oplevet en højere vækst, mens der tilsyneladende er regioner, der stadig ikke får den samme del af udviklingen som resten af landet.
Det drejer sig om en række områder, der er præget af udkantsforhold: Lolland, Bornholm, Langeland, enkelte egne af Jylland og så desværre en række af vores mellemstore og små øer.
Det, vi ønsker i Socialdemokratiet, er at sikre en mere ensartet økonomisk og beskæftigelsesmæssig udvikling i hele
Danmark
Ingen områder skal lades i stikken og sakke bagud
beskæftigelses- eller indkomstmæssigt, og det stiller krav om samarbejde over kommunegrænserne og over amtsgrænserne.
Og så skal staten selvfølgelig også ind som en aktiv medspiller, for det er en fælles opgave at modvirke en udvikling, hvor markedskræfterne trækker Danmark skævt.
Jeg synes også, at redegørelsen er en anelse uklar
, når vi snakker om, hvordan man skal måle den regionale udvikling i Danmark.
Det ene er udviklingen i indbyggertallet, det andet er antallet af arbejdspladser og udviklingen i antallet af arbejdspladser, og det tredje er de gennemsnitlige indkomster og udviklingen i dem. Ser vi på befolkningsudviklingen for den periode, redegørelsen omfatter, viser den tilbagegang i Københavns Kommune og Frederiksberg Kommune og i Storstrøms Amt og Bornholms Amt, og i de sidste 10 år er udviklingen vendt i nogle af områderne, sådan at det kun er Bornholms Amt, der har oplevet befolkningstilbagegang. Ser vi på antallet af arbejdspladser pr. 100 indbyggere, synes det at være sådan, at Vestjylland og hovedstadsområdet har en højere andel, og ser vi på væksten i beskæftigelsen pr. 100 indbyggere, ja, så kunne det godt se ud, som om det er Østjylland og hovedstadsområdet, der har fået den største andel.
Desværre, vil jeg sige, er tallene her ikke er opgjort på arbejdsmarkedsregioner, men på kommuner, så det er vanskeligt at få og bevare et overblik, et helt klart billede af udviklingen, da den jo normalt finder sted inden for arbejdsmarkedsregionerne, som netop er det, de er defineret ved.
Ser vi på udviklingen i indkomsterne, som var den tredje parameter, så tegner det et andet billede.
Ser vi på bruttonationalproduktet pr. indbygger - og det er der jo gjort på side 50, kort 16 - så er København og Frederiksberg topscorere med Ringkøbing og Ribe Amter på andenpladsen.
Og så vil jeg sige: Det skal man nu ikke lade sig snyde af.
For det første vil kommuner med overskud af arbejdspladser i forhold til antallet af erhvervsaktive naturligvis have en højere produktion pr. indbygger.
For det andet går en del af produktionsresultatet jo også til aflønning af kapitalen, og hvis kapitalen ejes af folk, der bor uden for området, ja, så flyttes indkomsterne jo, jeg er lige ved at sige automatisk fra området og ud til dér, hvor ejerne bor, og vil så blive registreret som indkomst i de områder.
Ser vi på de tre parametre, kan vi konstatere, at markedskræfterne somme tider trækker landet skævt, og det er selvfølgelig en del af Socialdemokratiets grundholdning, at vi skal gribe korrigerende ind over for markedskræfterne.
Det har vi altid ment, og det mener vi også på det her område.
Vi mener egentlig, der er to hovedområder, hvor vi her, når vi snakker om regional udvikling, bør gribe ind.
Det ene er, at vi bør bruge de offentlige midler og de offentlige kræfter, om jeg så må sige, til at stimulere skabelsen af nye, varige arbejdspladser.
Det andet er, at vi må gribe ind og kompensere de hårdest ramte områder, indtil de igen har nået et sådant udviklingsstadium, at de har et tilstrækkeligt antal arbejdspladser, der kan skabe grundlag for en bæredygtig økonomi.
Den hovedmåde, vi kompenserer områderne på, er jo ved de udligningsordninger, som dette Folketing har gennemført for kommunernes og amternes økonomi.
Der er altså tale om såvel initiativer til en ny udvikling som kompensation for manglende udvikling.
Afgørende for, at en sådan politik skal lykkes, hvis det er det, vi er enige om at vi vil, er, at de midler, der gives ud til støtte til udviklingen, også virker effektivt og frembringer synlige resultater, at befolkningsudviklingen vendes, at der skabes nye varige arbejdspladser, og
at indkomstudviklingen stimuleres.
Den regionalpolitiske redegørelse beskæftiger sig ikke med evalueringen af den allerede givne støtte.
Det skal den måske heller ikke, men jeg synes, det er et centralt spørgsmål, som vi kommer til at tage op i Kommunaludvalget, ja, vi er jo allerede begyndt lidt på det, men som vi kommer til at tage op og arbejde videre med i den kommende tid og søge nærmere belyst.
Den 30. november sidste år stillede jeg som medlem af Finansudvalget finansministeren et spørgsmål om, hvilke støtteordninger der er optaget på finansloven til fremme af udvikling i udkantsområder, landdistrikter, svagere regioner m.v.
Af svaret, som kom den 8. december sidste år på bilag 0755,
fremgår det af Finansministeriets opgørelse, at i alt syv ministerier er involveret, at der over finansloven anvendes godt 1,3 mia. kr., og at EU er medfinansierende for omkring 300 mio. kr. Og så må vi selvfølgelig spørge os selv, og det har jeg da også gjort: Er koordineringen mellem ministerierne god nok?
Er det sådan, at de tiltag, der gives støtte til, hænger sammen, så der kommer en samlet synergieffekt ud af det, eller er der alligevel lidt for stor spredning i, hvad det enkelte ministerium gør?
Er der her et område, hvor vi kan gøre det bedre, end vi gør i dag?
Vi kan se, at i perioden fra 1986-87 frem til 1993-94, hvor den borgerlige regering havde sendt Danmark på nedtur, tegner der sig ét billede, og i perioden fra 1993-94 og frem til i dag, hvor vi er i en vækstperiode, tegner der sig et andet billede.
Netop forskellene i regionernes udvikling under konjunkturfaserne kunne trænge til en nærmere analyse.
Hvilke regioner klarer sig dårligt i nedgangsperioden, hvilke klarer sig godt, og hvor har de vækst, når vi har en konjunkturopgang?
Ideen er selvfølgelig, at hver region skal finde netop sine egne svage og stærke sider og dermed klarlægge, hvor den har et vækstpotentiale, og så på baggrund heraf udnytte de vækstmuligheder, den ser foran sig. Ser vi i disse år ud over landets grænser, er det karakteristisk, at vores samhandel, vort samspil med omverdenen, bliver stadig mere intensivt.
Vi kan ikke fravælge globaliseringen; det skal vi heller ikke.
For Danmarks vedkommende skal vi bruge hovedstadsregionen som den internationale konkurrencedynamo i forhold til Hamburg, Berlin, Stockholm og Oslo.
Den er så stor og så stærk, at det er her, vi har en effektiv konkurrencemulighed.
Men også den voksende brug af telekommunikation giver os selvfølgelig mange muligheder for, at kommunale og lokale centre kan fastholde beskæftigelse, beboelse og indkomstudvikling.
Og jeg var da måske ligesom hr. Ole M. Nielsen lidt overrasket over, at det ikke har slået tilstrækkeligt igennem i hverdagen.
Globaliseringen indebærer, at udenlandske produkter og varer i stigende omfang kommer til Danmark, men den indebærer også muligheden for, at danske produkter og varer i stigende omfang kan afsættes overalt i verden på den globale markedsplads, og at de produkter lige så godt kunne produceres i en dansk udviklingsregion.
Og så skal jeg slutte af med at sige, at Socialdemokratiet kan støtte det af Kristeligt Folkeparti fremsatte forslag til vedtagelse.