runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-11-17:
Da Enhedslistens ordfører stadig væk ikke er til stede, skal jeg fremføre følgende: Enhedslisten ønsker selvfølgelig som udgangspunkt, at patienterne slet ikke skal have noget at klage over, fordi man i stedet for den nuværende situation faktisk var i en situation, hvor hospitalssektoren og hjemmeplejen og alle andre steder, hvor personalet nu løber for stærkt, var blevet stærkt forbedret.
Desværre er det ikke sådan nu.
Regeringen har sammen med Dansk Folkeparti ført en populistisk sundhedspolitik, som har medført den ene horrible sag efter den anden, f.eks. for de patienter, der på intensivafdelinger landet over bliver udsat for lange transporter til andre sygehuse, hvilket ene og alene skyldes pladsmangel.
Og transporten er farlig for så syge patienter.
Sådan må det jo gå, når alt handler om ventelister, og når skattestoppet er mere helligt end noget som helst andet.
De planlagte operationer varetages mere og mere af private udbydere, og det betyder, at de offentlige hospitaler bliver udsultet for personale og for økonomi.
Ministeren har så lovet at undersøge den her sag, men hvorfor skal det gå så galt, før regeringen er villig til at fokusere på det reelle indhold?
I stedet forsøger regeringen at nedbringe antallet af klager ved at fokusere på, hvem der betaler for sagsbehandlingen af klagerne.
Det er jo fuldstændig den forkerte vej rundt.
Regeringen har opfundet endnu et begreb, som de vel håber bliver sådan et nyt hurraord, noget, de kalder klageforebyggende initiativer.
Det ville jo være rigtig dejligt at høre nogle helt konkrete eksempler på den slags initiativer.
At fastsætte sådan en standardtakst på en hvilken som helst klagesag vil selvfølgelig medføre en forringelse af kvaliteten af sagsbehandlingen.
Man vil aldrig kunne fastsætte en standardtakst, som kan tilgodese sager, der ekspederes på 6 uger, og sager, det tager flere måneder at ekspedere.
Med vores kendskab til regeringens politik kommer det her til at betyde, at de ansatte skal løbe endnu stærkere, de skal nå mere på kortere tid, og argumentation vil være, at de tunge sager, der er dyre, skal opvejes af lette sager.
Men realiteten bliver, at kvaliteten af sagsbehandlingen på grund af tempoet bare forringes.
Det kan selvfølgelig godt være, at regeringen når sit mål, altså at nedbringe antallet af klager, men det vil ikke være, fordi kvaliteten af ydelserne er blevet bedre, men ganske simpelt, fordi den almindelige dansker fuldstændig opgiver at klage, fordi behandlingen bliver for ringe.
Forslaget går efter Enhedslistens mening den forkerte vej, og derfor kan vi ikke støtte det.
Anita Knakkergaard (DF), 2004-11-17:
L 83 drejer sig om takstfinansiering af Sundhedsvæsenets Patientklagenævn.
Finansieringen af Patientklagenævnet overgår fra staten til amterne, Hovedstadens Sygehusfællesskab, Bornholms Kommune samt Københavns og Frederiksberg Kommuner.
Denne finansiering skal foregå som en standardtakst pr. klage, som indbringes for Patientklagenævnet.
Med lovforslaget forventes et incitament til, at amterne forsøger at begrænse borgernes anledning til at klage ved at forebygge eventuelle fejl, hvor dette er muligt.
Takstfinansiering vil i første omgang omfatte ca. 90 pct. af indbragte klager, der vedrører sundhedspersonalet i amterne, H:S samt de tre tidligere omtalte kommuner og det privatpraktiserende sundhedspersonale.
De resterende 10 pct. afholdes af staten.
Amterne kompenseres for udgifterne i overensstemmelse med DUTprincippet.
Der nedsættes et kontaktudvalg, der skal følge takstfinansieringsordningen og afgive en indstilling til ministeren om fastsættelse af sagstaksterne.
Loven vil træde i kraft den 1. januar 2006.
Til slut vil jeg sige, at vi i Dansk Folkeparti er opmærksomme på, at det er amtet, patientkontorerne sorterer under.
Patientkontorerne vejleder patienter i, hvordan de skal klage.
Dansk Folkeparti gjorde allerede under behandlingen af L 223 opmærksom på, at klagekontoret skulle have fuldstændig tætte skotter.
Vi kan på baggrund af lovforslaget her eventuelt frygte, at patientkontorerne nu kan have en vis interesse i at få klienterne til at afstå fra at klage.
Dansk Folkeparti er dog positivt indstillet over for forslaget, da vi håber, at det på sigt kan være medvirkende til at begrænse den alt for lange sagsbehandlingstid i Patientklagenævnet.
Ester Larsen (V), 2004-11-17:
Lovforslaget her udspringer af forsommerens økonomiaftale mellem regering og amter.
Her fandt man det hensigtsmæssigt at lade betalingen for klagebehandlingen overgå fra staten til amterne.
Det betyder, at finansiering af Patientklagenævnet i princippet overgår til den driftsansvarlige myndighed.
Dog vil staten indtil videre betale for klager stammende fra Grønland og Færøerne og klager over kommunalt ansatte – det sidste drejer sig hovedsageligt om klager vedrørende plejehjem.
Betalingen påhviler fortsat det offentlige, men overgår altså fra en offentlig kasse til en anden.
Det er således fortsat gratis for patienterne at indbringe en klage for Patientklagenævnet.
Det skal ikke være ligegyldigt, om amter og kommuner gør en aktiv indsats for at øge retssikkerheden og kvaliteten i de leverede ydelser.
Og mange klagesituationer kan virkelig undgås ved skærpet opmærksomhed.
Hovedparten af klagerne angår selve behandlingen.
Selv om kun 13,4 pct. af disse udløser påtale, kan tallet med fordel reduceres.
Mange klager opstår, fordi parterne går fejl af hinanden.
Kommunikationen er ikke altid god nok til at udelukke misforståelser, til at forhindre opbygning af for store forventninger, eller til at patienten forstår, hvilke risici, bivirkninger eller komplikationer der kan knytte sig til behandlingen.
Sådanne klager vil kunne forebygges gennem fokusering på betydningen af bedre kommunikation.
Andre klager vil kunne forebygges gennem klare og sikre instruktioner og procedurebeskrivelser på sygehusafdelinger.
Kombinationen af indberetningspligt for alle utilsigtede hændelser og betalingspligt for alle klagesager skal udgøre et ekstra incitament til at tilrettelægge arbejdet så sikkert og hensigtsmæssigt som overhovedet muligt og dermed forebygge utilfredshed.
Venstre støtter forslaget.
Det samme gør Det Konservative Folkeparti.
Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-11-17:
Da Enhedslistens ordfører, fru Line Barfod, ikke kan være til stede, skal jeg fremføre følgende: Tidligere har regeringen og Dansk Folkeparti lavet en fuldstændig håbløs lov, hvor blod blev gjort til en vare.
Lige præcis der går skillelinjen mellem de af os, som betragter blod som en gave, der ikke må gøres til en vare, og så dem, der siger, at blod godt nok er en gave i forhold til det første led, hvor donorerne afgiver blodet, men senere må man gerne behandle det kommercielt og sælge det videre, og et privat firma må godt tjene penge på blodet.
I Enhedslisten mener vi, at det er vigtigt, at man ikke har noget privat firma, der kan tjene på blod, altså på blod, der er afgivet gratis.
Vi ønskede ikke dengang, og vi ønsker fortsat ikke, at vores blodproduktforsyning skal være afhængig af et privat firma, men at det fortsat skal varetages af det offentlige, altså af Statens Serum Institut.
Det virker nu, som om regeringen forsø ger at lappe på en fuldstændig uigennemtænkt og fejlslagen udlicitering, men helt præcis hvad det er, regeringen forsøger at lappe, er altså ikke tydeligt nok i det forslag, som foreligger her.
Derfor vil Enhedslisten endnu ikke melde ud, om vi er for eller imod forslaget, men venter med at beslutte os, til vi i udvalgsarbejdet forhåbentlig har fået svar på en række spørgsmål.
Naser Khader (RV), 2004-11-17:
Formålet med lovforslag nr. L 84 er dansk gennemførelse af to direktiver om kvalitet og sikkerhed ved humant blod og dele af blod til behandlingsformål.
Vi synes i Det Radikale Venstre, det er udmærket, at man har ensartede regler inden for EU.
Hensigten er at forbedre kvalitetsniveauet for transfusionsbehandling for blod som råvare til lægemiddelfremstilling og dermed mindske risiko for overførsel af sygdom fra donor til patient.
Forslaget ændrer ikke ved de grundlæggende principper i dansk blodforsyning om, at donation af blod fortsat skal være frivillig og uden betaling, samt at tapning kun må udføres af blodbanker tilknyttet det offentlige sygehusvæsen.
Det Radikale Venstre støttede også blodloven, da den blev behandlet sidste år, og alt i alt synes vi faktisk, det er et fornuftigt forslag, som vi støtter.
Lene Garsdal (SF), 2004-11-17:
SF støtter selvsagt et forbedret kvalitetsniveau for transfusionsbehandling og for blod som råvare til lægemiddelfremstilling, så risikoen for overførsel af smitte fra donor til patient mindskes.
Det er godt med ensartede regler i EU, så alle EU-borgere kan få samme kvalitet.
Det er også godt med forbedret undersøgelse af den enkelte donor ved hver tapning, flere kontrolbesøg af Lægemiddelstyrelsen i blodbankerne og pligten til at indberette bivirkninger og utilsigtede hændelser.
I bemærkningerne er det anført, at det forventes, at de samlede merudgifter på landsplan vil udgøre ca. 1 mio. kr., og at der ikke er taget stilling til, hvilke konkrete procedurer der skal indføres.
Bl.a. Amtsrådsforeningen anfører, at der er behov for flere personaleressourcer i forbindelse med informationsudvekslingen med donorerne.
Man skønner, at der er behov for 10 årsværk til dette formål.
Hvis NAT-metoden indføres i Danmark, vil omkostningerne ifølge ham blive i omegnen af 25 mio. kr.
Derfor vil jeg gerne spørge ministeren, som også andre har været inde på, om det er meningen, at vi her i Danmark skal have en testkvalitet på blod som den, vi har nu, eller om ministeren ikke mener, at det er et problem, at kvalitetstesten på det danske blod ikke er i top.
Vil vi ikke risikere, at vi alligevel ikke sikrer blodet optimalt i forhold til at frikende det for bl.a. hivsmitte til skade for de patienter, der modtager donationen?
Det er godt, at donation fortsat skal bygge på frivillighed og ubetalte donorer, og at blodgaven som hovedregel kun er til brug for patientbehandlingen i Danmark.
Men er det nu også sådan, det forholder sig?
Blodbanken på Rigshospitalet skriver, at Danmark nu leverer mere blod til international medicinfremstilling end tidligere.
Og bloddonorerne skriver, at de danske hospitaler de seneste 8-9 måneder har været henvist til at indkøbe plasmaprodukter af udenlandsk fabrikat, samtidig med at lageret af indsamlet dansk plasma fortsat er på ca. 70 t.
Men hvordan kan det hænge sammen?
Og hvorfor anvendes det danske lager af plasma ikke?
Men det kan jeg forstå, at det har Dansk Folkeparti også bemærket.
SF's modstand mod blodloven, som vi behandlede tidligere, gik bl.a. på, at Statens Serum Institut ikke mere skulle have eneret til at fremstille blodprodukter af det danske blod, og at blodet dermed blev gjort til en handelsvare.
Vi frygtede, at markedet ikke kunne sikre, at det danske blod blev anvendt til danske patienter.
Er det ikke netop det, der er sket?
Og har vi nogen sikkerhed for, at de plasmaprodukter, som købes af danske sygehuse, er fremstillet på baggrund af blod fra ubetalte donorer?
Jeg er klar over, at der har været nogle problemer med licitationen, men hvordan vil ministeren sikre, at blod tappet af danske donorer som hovedregel, som det også anføres i forslaget, anvendes til danske patienter?
Og så vil jeg slutte med at sige, at der har været meget kort tid til at arbejde med forslaget her, og inden SF vil tage endelig stilling til forslaget, skal bl.a. de spørgsmål, som jeg har rejst, og som også andre har rejst, afklares.
Ester Larsen (V), 2004-11-17:
Højere kvalitet og større sikkerhed er nøgleordene for de ændringer af blodforsyningsloven, som fremlægges i dette lovforslag.
I forhold til danske love og regler på området indfører direktiverne ikke meget nyt, men der er grund til at glæde sig over, at EU fastlægger kvalitet og sikkerhed på et højt niveau i alle fællesskabslandene, når det gælder indsamling og håndtering af blod og blodprodukter.
For det er vigtigt, at niveauet for transfusionsbehandlinger og for blod til lægemidler højnes, så risikoen for overførsel af sygdomme fra donor til patient mindskes.
I Danmark værner vi meget om den frivillige og ubetalte donation af blod.
Det er derfor af stor betydning, at myndigheder arbejder konstruktivt sammen med de frivillige bloddonorer.
Et udslag af dette samarbejde kan aflæses i lovforslagets § 4, stk. 4.
Her finder man en ny bestemmelse foreslået af Bloddonorerne i Danmark.
Det drejer sig om bestemmelsen om, at der kan gives tilladelse til levering af blod til forskningsformål til andre virksomheder end Statens Serum Institut efter særlig tilladelse.
Forskning er vigtig, og derfor bør alle gode forskningsmuligheder inddrages, så forslaget er fint.
Venstre kan støtte forslaget, og jeg skal på Det Konservative Folkepartis vegne tilkendegive, at de også støtter forslaget.
Lene Garsdal (SF), 2004-11-17:
Forslaget her har baggrund i aftalen om amternes økonomi for næste år, hvor det blev aftalt, at regeringen vil søge støtte til, at finansiering af Patientklagenævnet overgår til amterne.
SF var imod den aftale.
Den del af lovkomplekset støttede SF med glæde, fordi det er blevet muligt for sundhedspersoner at lære af deres fejl.
Men der blev netop ikke rørt ved det, at patienter naturligvis skal kunne klage over fejl begået af de samme sundhedspersoner, så indberetningssystemet ikke blev et frikort til at fejle.
Med det forslag her går vi efter SF's opfattelse den stik modsatte vej.
Men er det opfattelsen, at de ansatte ønsker, at der skal komme klager?
De ansatte er forpligtede til at udføre deres arbejde omhyggeligt og samvittighedsfuldt og gør det da også, men alligevel kan der ske fejl.
Det skal naturligvis påklages af patienterne til Patientklagenævnet.
Er det ikke en mistillid til de ansatte i sundhedsvæsenet at forestille sig, at de med vilje laver fejl, så patienterne skal klage?
Som vi ser det i SF, vil forslaget netop give de ansatte et incitament til at undlade at gøre opmærksom på klagemulighederne over for patienterne for netop at undgå, at deres arbejdsgiver skal betale klagetakst for de indsendte klager, også selv om takstbeløbet siden bliver kompenseret.
Vi så det i forbindelse med orienteringspligten og patienternes muligheder for frit valg til sygehusbehandling.
Her måtte den mulighed indskærpes ved en lov, fordi det netop ikke som udgangspunkt var et incitament til at oplyse om behandlingsmuligheder ved andre sygehuse.
Jeg frygter, at vi vil se noget tilsvarende, hvis forslaget her gennemføres, altså at der ikke vil være et ønske om at orientere patienterne om deres klagemuligheder.
I SF er vi af den opfattelse, at patienterne naturligvis skal klage, hvis der er anledning til det, og så må sagen prøves.
Vi finder det helt urimeligt, at der lægges en dæmper på det, som vi tror vil være konsekvensen af det her forslag.
Flere høringssvar diskuterer, om antallet af klagesager vil vokse, eller om bl.a. disse indrapporteringssystemer og andre tiltag vil give anledning til et fald i klagernes antal.
Det kan, så vidt SF ser det, gå begge veje, men alt i alt tror vi, at forslaget her i sig selv vil medføre færre klager, og det er ikke til gavn for patienterne.
Og så til slut undrer det mig, at forslaget her ikke har været hørt hos f.eks. patientforeninger eller Forbrugerrådet.
Hvad er grunden til den meget snævre høringskreds, som det her forslag har været igennem?
SF's indstilling er indtil videre, at vi er imod.
Kristian Jensen (V), 2004-11-17:
Man skal være meget varsom med at sammenligne gamle regler og det kommende system.
Det er klart, at der i det kommende system vil være behov for at lave nye regler og nye regelsæt.
Den er ikke blevet forelagt mig.
Men det er klart, at når vi lavet et nyt skattesystem, er der også behov for at gennemgå de regelsæt og de procedurer, man har.
Vi har rent faktisk også nedsat en arbejdsgruppe under fusionsstyregruppen, der skal kigge på de regler, der er i dag, for at se, hvilke regler der skal være fremover.
Det er klart, at spørgsmål som det, der blev rejst her, skal drøftes, og hvis der ligger et problem, så skal det løses, for jeg har klart den opfattelse, at hvis vi har medarbejdere, der geografisk er placeret mere spredt, skal vi naturligvis bruge det som en styrke og ikke sådan, at det bliver en hæmsko.
Jens Peter Vernersen (S), 2004-11-17:
Nu tror jeg ikke, fødevareministeren skal diskutere, hvem der har bragt skatten ned, og hvem der ikke har.
Jeg tror, at fødevareministeren, hvis han har læst de publikationer, der ligger fra finansministerens side, også vil vide, at skattetrykket blev holdt intakt under den socialdemokratisk ledet regering, og hvis man ser på, hvordan det er gået under den nuværende regering, så er der faktisk ikke sket nogen sænkning.
Jeg kan meddele fødevareministeren, at skattetrykket fra 1993 til 2004 steg med 0,1 procentpoint – bare for en ordens skyld.
Det ligger der faktisk dokumentation for.
Det korte af det lange er, at uanset hvordan ministeren forklarer det her frem og tilbage, så er sagen jo, at man erstatter en støtte med en reduktion af disse jordskatter.
Det er det billede, der tegner sig ude i befolkningen, og der kan det altså ikke nytte noget, at fødevareministeren begynder at tage spørgsmålet op om, hvorvidt vi vil ændre skattesystemet og bringe skatten ned.
Det problem har man i øvrigt rigeligt at gøre med i regeringen i øjeblikket, som jeg læser det i dagspressen.
Lad os nu holde os til det, der er fakta: Man giver en kompensation til vennerne i landbruget, fordi man ændrer på EU-støtten.
Det kan jo så være et spørgsmål, om den virkelig bliver ændret.
Det er jo sagen.
Og fødevareministeren må være nødt til at erkende, at sådan er sammenhængen.
Kristian Jensen (V), 2004-11-17:
Jeg må beklage, at vælgerne i Lemvig Kommune i 1989 ikke følte, jeg var værdig til at sidde i Lemvig byråd, derfor har jeg aldrig haft min gang der.
At jeg så siden har fået en lille politisk karriere, er jeg taknemlig for.
Når vi går ind og kigger på det her, er det klart, at vi kunne ønske os og havde håbet på, at skattemedarbejderne ville følge med over.
Jeg har tværtimod sagt, at det er klart, at når man laver en sådan omlægning, så vil der være nogle, der vil føle, at nu er tiden inde til at søge nye græsgange, søge nye udfordringer, eller måtte føle, at nu blev det for besværligt i forhold til deres hverdag.
Derfor er der naturligvis også en viden hos mig og i Skatteministeriet om, at ikke alle medarbejderne vil flytte med over.
Men jeg tror stadig væk på, at vi får så mange medarbejdere med over, at det vil være muligt at lave de skattecentre med den kvalitet, med den borgerorienterethed, som vi har efterspurgt, og som gør, at det nye skattesystem, det enstrengede, vil være langt stærkere end det nuværende.
Arne Toft (S), 2004-11-17:
Jeg er lidt uforstående over for skatteministerens argument om, at man egentlig havde regnet med, at alle medarbejderne flyttede med over.
Jeg mener, at hr. Kristian Jensen har siddet i et byråd – det har han ikke, får jeg så at vide – men vi, der har arbejdet inden for det kommunale, har jo bemærket, at når vores medarbejdere i skatteafdelingen har for langt at køre, så søger de andre steder hen.
Jeg kan ikke forstå, det er overraskende, at der er mange unge, der søger andre steder hen.
Det er netop dem, som revisionen gerne vil have.
Det kan godt være rigtigt, som ministeren siger, at man kan skaffe de medarbejdere, men har ministeren tænkt på, hvad det koster at uddanne medarbejdere?
En medarbejder, der får ca. 20.000 kr. om måneden i løn, koster det godt 1 mio. kr. at uddanne.
En medarbejder, der får 55.000 kr., koster det godt 4 mio. kr. at uddanne.
Har man taget hensyn til det?
Kristian Jensen (V), 2004-11-17:
Jeg er ikke enig i hr. Ole Stavads udlægning af, at der burde laves et sjette kriterium her.
Hvis man tager hr. Ole Stavads tal for gode varer – jeg har ikke grundlag for hverken at bekræfte eller afkræfte dem – så siger hr. Ole Stavad, at seks ud af syv borgerhenvendelser fremover vil kunne klares via telefon, internet eller borgerservicecenter.
Det synes jeg er ganske bemærkelsesværdigt.
Det er ganske bemærkelsesværdigt mange, der kan klares sådan.
Og når hr. Ole Stavad så fremdrager, at der nogle steder vil være kortere afstand mellem skattecentrene end andre steder, så må hr. Ole Stavad som tidligere skatteminister vide, at nogle skatteydersager er tungere og mere komplicerede end andre, at selskabsskattesager og hovedaktionærskattesager er mere tidskrævende end almindelige lønmodtagersager, og derfor er der god fornuft i, at man vurderer, hvorledes skattecentrene skal placeres, også efter hvilke sagstyper de skal behandle.
Ole Stavad (S), 2004-11-17:
Jamen jeg kendte godt de fem kriterier, for dem har skatteministeren været så venlig at forklare for os i Folketingets Skatteudvalg, inden vi startede diskussionen her.
Jeg er tilhænger af, at man bruger den nye teknologi med callcentre og internet osv. alt det, man overhovedet kan.
Men tilbage står, at af de ca. 7 millioner henvendelser, der er af personlig karakter, vil der være op imod en million, som ikke kan betjenes, uden at man skal i kontakt med sagkyndige folk, som skal bevæge sig meget, meget langt.
At han ikke kan se, at der er et problem ved, at herovre, hvor folk bor tæt, er der færre knyttet til det enkelte skattecenter end der, hvor der er langt mellem husene i det jyske.
Hvorfor vil skatteministeren ikke sætte sig ned og prøve på at få lavet en løsning på det her område, så borgerne også fremover kan betjenes på ordentlig vis?
Kristian Jensen (V), 2004-11-17:
Først og fremmest er der fuldstændig hold i de argumenter, jeg bruger.
Vi lægger op til et skattesystem, hvor der bl.a. bliver oprettet fire såkaldte callcentre eller servicetelefoner, hvor det er muligt for borgerne, også uden for skattemyndighedernes normale åbningstider, at få konkrete og klare svar på de konkrete og klare spørgsmål, de måtte have, og måske konkrete og klare svar på nogle af de ikke så konkrete spørgsmål, de måtte have, som så kan blive afklaret i løbet af en samtale med en medarbejder.
På grund af de systemomlægninger og den itmæssige opbygning vi har, får vi mulighed for at udbygge den service, man kan få, via vores internetløsninger.
Dermed giver vi mulighed for, at vi kan borgerbetjene i et længere tidsrum, end vi kan i dag.
Derfor giver vi på en lang række områder en bedre service til borgerne.
Så er det rigtigt, at der bliver en længere afstand for en række mennesker.
Vi har valgt at lægge os fast på, at der skal være 30 skattecentre ud fra en vurdering af, hvad det er, der underbygger de kriterier omkring en regional balance, en effektiv og rationel skatteligning, som vi ønsker.
Ole Stavad (S), 2004-11-17:
Altså at påstå at det, man er i gang med her, skulle give en mere borgernær og borgerorienteret service end det, vi har i dag, mener jeg faktisk er meget langt væk fra virkeligheden.
Jeg vil sige, at det giver et grundlag for en større faglighed osv.; det synes jeg også skal prioriteres højt.
Men hvis jeg må vende tilbage til den problemstilling, vi var inde på i den tidligere spørgerunde, som jo også hænger sammen med medarbejdersiden, når vi så får at vide helt konkret fra de deputationer, vi i dag i Folketingets Skatteudvalg har haft besøg af, at det helt konkret kan konstateres, at de yngste og mest veluddannede medarbejdere er på vej væk, så er der jo et problem.
Det hænger jo sammen med, at på samme måde som borgerne skal transportere sig 70, 80, 90, ja, næsten 100 km for at besøge et skattecenter, skal de pågældende medarbejdere, når de skal flyttes, hvad enten det er til Tønder eller Haderslev, også hver eneste dag transportere sig et eller andet sted imellem 70 og 100 km frem og tilbage til arbejde.
Hvorfor vil ministeren ikke være med til at lave et kriterium, der går på afstanden?