Poul Nielson (S), 1999-05-04:
Jeg vil allerførst også takke for den meget brede støtte, der er til sagen, og jeg vil føje til, at det ikke bare er værdifuldt i forbindelse med Danmarks ageren i internationale organisationer, hvor synspunkter om, hvad de og de burde gøre osv., er vigtige.
Det er også af betydning i vore mere praktiske forhandlinger med samarbejdslandene.
Man kan vende og dreje det her, alt efter hvordan man vil, men realiteten er, at der er et element af konditionalitet, der er et pres fra os på de fattige udviklingslande om at opprioritere deres opmærksomhed over for miljøet, når vi kommer med vores miljøbistand.
Vi kommer ikke kun med det som en gave til dem.
Realiteten er, at der også er tale om et vist pres.
Både i internationale diskussioner og i det praktiske arbejde med samarbejdslandene er det en kvalitet, at vi kan sige, at det her er altså noget, der er bred enighed om i Danmark.
Det er noget helt andet at diskutere tingene på den baggrund, end hvis det var noget, vi med et eller andet snævert flertal bag os gjorde rundtomkring i verden
Det giver en politisk holdbarhed, og set i forhold til, hvor megen tid det typisk tager, og hvor besværligt det kan være at få det gennemført i praksis rundtomkring, er det ganske værdifuldt.
Med hensyn til diskussionen om, hvor mange ministerier der er involveret i arbejdet,
er det lige før, jeg kunne fristes til at sige, at hvis det hele kun blev lavet i ét ministerium, blev der nok lavet alt for få fejl.
Men nu er det altså, som det er, og jeg vil pege på, at den måde, det nu er organiseret på, indebærer, at det også skaber klarhed for alle i debatten og i beslutningsprocesserne med hensyn til placeringen af ministeransvaret.
Vi har nogle klare retningslinjer med hensyn til, hvem der gør hvad i hvilke lande, og det betyder, at der i praksis ikke er så megen friktion, som hvis det ikke havde været tilfældet.
Det er altså en praktisk måde at få tingene organiseret på. Så har jeg en bemærkning til hr. Albrechtsen med hensyn til denne diskussion om økologi i udviklingslandene.
Der er altså en meget, meget direkte og oftest farlig sammenhæng mellem fattigdommen og miljøbelastningen, også med hensyn til erosion, og det hænger selvfølgelig sammen med befolkningstrykket og politiske problemer omkring jordreformer.
Der er magtpolitik i det, regulære økonomiske interesser.
Realiteten er, at tanken om økologisk landbrug altså ikke fremstår som en smutvej, som uden videre ville være løsningen på problemerne.
Jeg ser snarere økologisk landbrug i udviklingslandene som en interessant udfordring med hensyn til langsigtet bæredygtighed, som dér ligesom hos os bør gives større og større opmærksomhed, men altså ikke som en fiks måde til hurtigt at skabe andre og nye, meget bedre muligheder.
Sådan er billedet.
Hr. Ole M. Nielsen kom lige efter selv med en bemærkning om, at vi selvfølgelig ikke skal hindre dem i at gennemføre en industrialisering, og det er jo også rigtigt.
Men dermed har vi også fået en illustration af det dilemma, der reelt er tale om for de fattige lande.
Lad mig endnu en gang takke for den brede opbakning.
Det er inspirerende, og jeg synes, at der i de udvalg i Folketinget, som hele tiden følger dette arbejde, også er en god interessemæssig forankring.
Jeg glæder mig til det fortsatte samarbejde.