Kim Behnke (FP), 1997-10-22:
Hver gang Folketinget vedtager nye love og regler, hvor ordet midlertidig optræder sammen med skatter og afgifter, kan vi ikke lade være med at rynke øjenbrynene i Fremskridtspartiet.
Vi synes, at den politiske historie i Danmark har alt for mange eksempler på, at begrebet midlertidig er gået hen og blevet permanent.
Jeg kan i flæng nævne, at dengang man indførte realrenteafgiften, var det også én, der kun skulle eksistere i et enkelt år.
Nu er det en afgift, som bibringer statskassen f.eks. op til 25 mia. kr. om året.
Derfor kan vi i Fremskridtspartiet godt være bekymrede for, om denne midlertidige særskat, som der er tale om skal opkræves i 1998 som 1 pct. af folks løn, er en særskat, som vil få lov til at vokse og få lov til at eksistere, for når nu de politiske partier sidder samlet ved et finansministerbord i efteråret 1998 og skal få en finanslov for 1999 til at hænge sammen, er fristelsen jo stor til at lade dette system fortsætte og på den måde blive ved med at opkræve denne særskat hos befolkningen. Når det specielt fra Venstres og De Konservatives side er blevet godtgjort, at dette ikke længere er en særskat, men en regulær pensionsordning, er dertil at sige, at den forklaring køber vi ikke i Fremskridtspartiet.
Sagen er jo den, at pensionsordninger normalt er kendetegnet ved, at man selv afgør, om man ønsker at deltage eller ej, og dette frivillighedsprincip gør sig ikke gældende for denne opkrævning af 1 pct. af éns løn til ATP-Fonden. Derfor er det et bidrag med et klart skatteelement. Når Fremskridtspartiet synes, at denne løsning er dårlig, skyldes det bl.a. det fuldstændig korrekte argument, som SF's ordfører, hr. Aage Frandsen, netop har fremført, nemlig at der faktisk findes folk her i landet, for hvem 1 pct. af lønnen ikke er penge, de har råd til at aflevere.
Der findes familier, der ikke har deltaget i nogen forbrugsfest, som ikke har købt nye, store biler, som ikke har optaget ekstra lån i deres huse osv., men som bor i små lejligheder og har en økonomi, der kun lige akkurat kan hænge sammen.
De mennesker har ikke nogen som helst glæde af at få at vide, at når de engang bliver 67 år, hvis de bliver 67 år, kan de få pengene udbetalt igen.
De har brug for pengene i dag og i morgen, når deres børn skal have mad, når de selv skal have varme i stuerne og tøj på kroppen.
Derfor kan det ikke nytte noget, at man laver en ordning, som folk uanset økonomiske forhold bliver tvunget til at bidrage til.
Der er også andre i dette samfund, for hvem denne procent ikke betyder noget som helst.
De laver lidt ommøbleringer på de konti, de har i deres pengeinstitut, og så frigør de pengene fra andre opsparingsordninger og har på den måde akkurat lige så meget til forbrug, til nye biler og til nyt luksusforbrug, som de har haft hidtil.
Derfor burde man have løst problemet ved, at man havde stimuleret til øget privat opsparing, og den udvikling, der i disse år er inden for kapitalpensioner, andre ratepensioner og pensionsordninger i forsikringsselskaber, vidner om, at befolkningen har en stor vilje til selv at spare ekstra penge op. Havde man lavet en simpel forhøjelse af beløbsgrænsen for f.eks. kapitalpensionsordningerne, er vi sikre på, at man havde opnået den forbrugsbegrænsning, som man så gerne vil opnå, og efter vores vurdering havde det også været en bedre og en sundere metode, for så ville det være penge, der har stået atomiseret rundt i forsikringsselskaber og individuelle pengeinstitutter.
Nu kommer pengene til at stå i ATP-Fonden og kommer til at udgøre en konstant fristelse for enhver finansminister, der pludselig står og har brug for penge, på nøjagtig samme måde som de penge, der i sin tid blev indsat i Den Sociale Pensionsfond og også med løfter om, at de skulle komme pensionisterne til gode.
Senere har man finanslov for finanslov gjort indhug i pengene, de sidste par år oven i købet i Den Sociale Pensionsfonds hovedstol, og pengene bliver overført til finansloven og bliver udbetalt til alle hånde andre formål end kun til gavn for pensionisterne.
Vi frygter, at en sulten finansminister en dag får disse penge til at indgå i statskassen på en eller anden måde, og vi frygter, at det er en ordning, der kommer til at fungere i langt flere år end i 1998.
Derfor siger vi nej, og vi anbefaler Folketinget at forkaste lovforslaget.