Mette Frederiksen (S), 2004-03-23:
Jeg kunne egentlig godt tænke mig at starte med at tegne et generationsbillede af den generation, jeg tilhører.
Det er et generationsbillede af en masse unge og yngre mænd, der gerne vil være fædre.
Det store flertal af fædre er i dag med hos jordemoderen.
De er med til skanning, de er med til fødslen, de interesserer sig lige så meget, og de er vigtigst af alt lige så gode.
I min generation er ligestilling en selvfølgelighed, der slet ikke sættes spørgsmålstegn ved, men det er et udgangspunkt, som det somme tider kan være svært at genkende i det samfund, der er omkring os.
Der er så mange eksempler på områder, hvor ligestilling ikke fungerer i det danske samfund, men da denne her debat handler om fædre og fædres ret til mulighed for at være fædre, så lad os koncentrere debatten om det - og i øvrigt tak til SF for overhovedet at have rejst debatten.
Vores udgangspunkt for debatten i dag er, at alle vinder ved ligestilling.
Det gør mænd, fordi den gamle eneforsørgerrolle kan blive parkeret, og fordi de får lettere og bedre adgang til deres børn.
Kvinder vinder - og det er nok den remse, som de fleste af os kan allerbedst - hvis vi kan deles mere om arbejdsopgaverne derhjemme, for så frigøres der også ressourcer, så vi kan få flere kvindelige forskere, flere kvindelige politikere, så vi kan få lidt mere i lønningsposen osv.
Den tredje part, der vinder ved ligestilling, er vores børn, for det er da alt andet lige sjovere at være barn i et samfund og i et hjem, hvor mor og far er ligeværdige, hvor den ene part ikke betyder mere end den anden, men hvor der er to voksne personer, som betyder lige meget. Endelig vinder ikke mindst samfundet eller sagt med andre ord: Øget ligestilling skaber et liv med flere muligheder.
Hvad er der så behov for, når vi kigger på fædrenes muligheder og ret til at være fædre?
Vi skal i hvert fald anerkende, at de to forældre er ligeværdige partnere.
I den offentlige debat i Danmark er der så meget fokus
på biologien, at man en gang imellem skulle tro, at vi ammer vores børn, indtil de er 18 år gamle.
Men ud over fødslen og amningen er der jo ikke forskel på at være mor og far, i hvert fald ikke i den forstand, at den ene er bedre end den anden.
Vi har behov for, at fædrene i højere grad bliver ligeværdige partnere i forbindelse med fødslen.
Her er Hvidovre Hospital et rigtig godt eksempel på et sygehus, hvor man for alvor har anerkendt værdien af, at både mor og far har brug for at være sammen med den nyfødte og i øvrigt også har brug for at være sammen med hinanden.
Samme anerkendelse er der altså behov for, når det gælder kvinders og mænds ret til at gå på barsel.
Lad mig vende tilbage til det, for inden da er det måske også en god idé, hvis der falder et par ord om det, der sker, når forældre ikke længere er et samlet hele, f.eks. i forbindelse med skilsmisse.
I de situationer daler behovet for at være en ligeværdig forælder jo altså ikke.
Mænd spiller i dag en langt større rolle i deres børns liv, og mange - i hvert fald mange flere end tidligere - ønsker at bevare den rolle også efter en skilsmisse.
Mange forældre vælger heldigvis fælles forældremyndighed, men der findes også de meget konfliktfyldte situationer, hvor forældrene ikke kan blive enige.
Som loven er i dag, kan domstolene ikke idømme forældrene fælles forældremyndighed, og mange børn oplever at miste kontakt med den ene forælder, ofte deres far.
Det er selvfølgelig et problem, ligesom det er et problem, når fædre kan fortælle os, at meddelelser fra daginstitutioner og skoler oftest går til mor og ikke til far eller til begge forældre.
Tilbage til spørgsmålet om barsel.
Dansk lovgivning halter gevaldigt bagefter, ikke mindst i forhold til vore nabolande.
Lad mig give et par eksempler.
I Norge er fædrene sikret 4 ugers barselorlov, i Sverige er de sikret 2 måneder og på Island er de sikret 3 måneder.
Hvordan ser det ud i Danmark?
Ja, her har fædrene 2 uger, og det er endda kortere tid, end man havde tidligere.
Hvad betyder rettighederne så for fædrenes brug af barsel?
Tallene taler meget for sig selv.
I Norge bruger næsten 90 pct., altså ni ud af ti, af fædrene den øremærkede barsel, og en voksende del bruger faktisk også den barsel, der ikke er øremærket.
I Sverige tager de svenske mænd nu i gennemsnit 1½ måneds barselorlov, og på Island stiger andelen af mænd, der benytter sig af barselorlov, også.
Næsten 90 pct. af de islandske fædre tager barselorlov i gennemsnit næsten 3 måneder.
Så er der Danmark.
Tallet her ser noget anderledes ud.
I gennemsnit afholder mænd i Danmark 2,6 ugers barselorlov.
Tallene taler jo for sig selv, vi er bagefter.
Det går ud over fædre, det går ud over mødre, og det går sådan set ud
over vore fælles børn.
I de lande, hvor man politisk har sikret fædrene de nødvendige rettigheder, tager mænd mere barsel, fordi rettigheden gør, at det bliver en individuel rettighed og ikke noget, man skal dele med mødrene, fordi man som mand undgår den forhandling, der ofte omgiver situationen i arbejdslivet, og så er det i øvrigt også et signal fra os politikere om, at vi anser mødre og fædre for ligeværdige.
Fædres brug af barsel er ikke noget, der kommer af sig selv; det er der i øvrigt ikke noget, der gør på ligestillingsområdet.
Den gældende danske lovgivning på de her områder er frygtelig gammeldags og slet ikke tidssvarende.
Derfor siger vi i dag: Flere rettigheder til fædrene, når det gælder barsel.
Lad os endelig også få gang i diskussionen på de øvrige områder.
Man kunne fristes til at slutte af med ordene: Nu er det fars tur.