Kristian Thulesen Dahl (DF), 2002-12-09:
I dag har vi så debatten om hovedforslaget, om man så må sige.
I fredags var det om ændringsforslagene, og så kan de, der har været udholdende og har hørt både debatten i fredags og debatten i dag, diskutere, hvor mange lighedspunkter og hvor mange forskelle der har været mellem de to debatter.
Venstres ordfører, hr. Kristian Jensen, sagde i sit indlæg, at der ikke føres blokpolitik her i landet.
Der føres politik med alle de partier, der vil være med, og der er i forbindelse med finanslovforhandlingerne indgået forlig til alverdens sider.
Han fik vist også sagt på et tidspunkt, at der derfor kun er indgået tre aftaler med kun tre partier, og de tre aftaler er dem, der alene er indgået sammen med Dansk Folkeparti.
Selv om man på en måde kan sige, at regeringen selvfølgelig fortjener en vis ros for at have udvist manøvrefrihed, må vi vist alligevel konstatere efter at have hørt debatten indtil nu, at de tre områder, hvor der er indgået forlig med Dansk Folkeparti alene, alligevel nok er de områder, der har været allermest debatteret indtil nu, herunder naturligvis ting på det sociale område, som vi har været med til, og som vi er meget glade for.
Vi har det godt med den finanslov, der nu ligger på bordet foran os.
Vi har det selvfølgelig specielt godt med de ting, vi selv har del i, men vi synes også samlet set, at det, at regeringen med finansloven for 2003 holder udviklingen på sporet, både med hensyn til »Danmark år 2010« og skattestoppet, er meget vigtigt.
Vi har bekendt os til skattestoppet og mener, det er helt afgørende, at vi med finansloven kan holde det løfte, vi har været med til at give den danske befolkning om, at skatter og afgifter ikke stiger.
Der er en række ting, som er blevet rakket ned, specielt af Socialdemokratiet, som især har valgt at være allermest giftige i argumentationen over for det, der er lavet med bl.a. Dansk Folkeparti; men alligevel ender man altså med at stemme for.
Vi har haft diskussionen om afgiftslettelser på spiritus, cigaretter og sodavand, hvor man puster sig op og fortæller, hvor fuldstændig uholdbart det, vi andre har lavet, er; men man ender med at stemme for.
Vi har haft hele diskussionen om ældreydelsen, hvor vi først fik at vide, at der er et problem med formue i fast ejendom, og at der ikke er lavet nye kriterier for beregning af, hvornår en pensionist er formuende eller har behov for hjælp, osv. osv. Så stiller man ændringsforslag, der overhovedet ikke går på det, men på noget helt andet; men så vælger man i øvrigt, sådan som vi har forstået det, hovedsageligt at stemme for det, vi andre har lavet, selv om man har argumenteret kraftigt imod det.
Vi har også set det tidligere med sygehuspuljen.
Det er jo et ret væsentligt område med de 1,5 mia. kr., som for samlet set 1,1 mia. kr.s vedkommende føres videre til næste år.
Man pustede sig op og sagde, at det var noget helt uholdbart og helt forfærdeligt, vi havde været med til at lave fra Dansk Folkepartis side; men da man kom til tredjebehandlingen, stemte man alligevel for.
Jamen det er da forunderligt! Vi har set det samme på mange andre områder, og jeg kan i flæng nævne ældreydelsen, hvor hr. Jan Petersen, Socialdemokraternes socialordfører, tidligere har sagt, at man burde have lavet analysearbejdet først og derefter vedtaget ydelsen i stedet for at fokusere på, at der faktisk er nogle, der har et så stort behov, at de nok er glade for, at vi både gennemfører noget og samtidig laver et analysearbejde og så finder ud af, hvad vi i øvrigt kan lave permanent efterfølgende.
Hr. Ole Vagn Christensen, som lige nu er af de få tilstedeværende Socialdemokrater i salen, har sagt om overførslen af feriepengene, at det er rent tyveri.
Jeg måtte altså lige slå efter en enkelt gang for at konstatere, at det gjorde Socialdemokratiet sig altså også skyldig i tidligere, da man overførte midler fra feriepengene.
Det sejler derudad, og det kan man fornemme af den måde, finansloven er blevet behandlet på. Jeg forstår til fulde, at folk har et problem med at finde ud af, hvad det er, det førhen så store og magtfulde Socialdemokrati har villet på alle disse områder, og det er selvfølgelig på baggrund af, at vælgerne har oplevet, at man netop har skåret ned den ene gang efter den anden over for de ældre.
I dag kan man læse i B.T., at fru Karen Jespersen gør sig til talsmand for, at det, vi andre nu endelig har lavet med en ældrecheck, langtfra er tilstrækkeligt til at rette op på de fuldstændig skandaløse forhold, landets ældre har - jamen hvis det er rigtigt, er det jo bare udtryk for, at i det bo, vi andre har overtaget, er der et skel mellem de reelle forhold for pensionister og de anstændige forhold, pensionister bør have.
Nu har vi dog leveret et bidrag til at løse problemet, men det skal vi kun have utak for - undtagen selvfølgelig når vi når til frem til afstemningerne, for så stemmer man for, vistnok bortset fra tre-fire stykker, som vi så det i fredags.
Der er en lang række udfordringer, som jeg vil nævne her, fordi jeg mener, det er vigtigt at forholde sig til dem i den kommende tid, og først og fremmest vil jeg nævne sygehusene og ventelisterne.
Det billede, vi har fået indtil nu af effekten af det arbejde, der er lavet, har været lidt
tvetydigt.
Vi har hørt meget bulder om, at det nok ikke battede noget, at det ikke var den rigtige facon, osv., og at amterne selvfølgelig meget hellere bare ville have pengene udbetalt og selv finde ud af, hvor langt de kunne nå.
Vi føler derimod i Dansk Folkeparti, at det har været nødvendigt at lave en særlig motivationsfaktor for sygehusafdelingerne, så pengene kommer helt ud dér, hvor folk kan mærke, de bliver belønnet, hvis de gør en ekstra indsats.
Vi har sagt, at det er et vigtigt instrument, og at der skal lidt flere penge til, og vi fik afsat 125 mio. kr. ekstra i finanslovaftalen med regeringen.
Det betyder, at mange løber lidt stærkere, og det er godt, men vi skal endnu videre ad det spor og fastholde motivationen.
Socialdemokraten
Hansen
fra Amtsrådsforeningen
er selvfølgelig kritisk, og han mener, at pengene vil være brugt op allerede omkring 1. august næste år, hvis der ikke tilføres endnu flere penge.
Ikke desto mindre er det glædeligt, når han kan sige til Berlingske Tidende her den 4. november, at problemet med ventelistesituationen stille og roligt vil vende tilbage til niveauet fra før det tidspunkt, da sygehusene fik tilført de 1,5 mia. kr.
, hvis vi ikke bevilger endnu flere penge.
Det, at han giver udtryk for, at noget vil vende tilbage til den tilstand, det havde tidligere, må jo være udtryk for, at der rent faktisk er sket noget, og det er da positivt, at vi dermed har lavet en konstruktion, der rent faktisk virker og er med til at bringe ventelisterne ned.
I forbindelse med sygehusområdet er det i øvrigt meget interessant at se, hvad Strukturkommissionen er kommet frem til, når den har afsluttet sit arbejde i slutningen af næste år.
Vi venter spændt på resultatet, og der skal ikke være
nogen som helst tvivl om, at vi ønsker en ny struktur gennemført som politisk opfølgning på arbejdet.
Vi har mange gange i debatten slået til lyd for, at amterne bør afskaffes, og at der kun bør administreres på to niveauer frem for på tre.
En anden stor udfordring, jeg vil vende mig mod, er selvfølgelig de ældres forhold.
Vi mener, at en lang række pensionister har elendige forhold, at de simpelt hen ikke har fair og anstændige vilkår.
Vi har så lavet ældrechecken, vi har lavet det analysearbejde, jeg har været inde på, og jeg skal i denne forbindelse understrege, som jeg også gjorde
tidligere i debatten, at vi ikke opfatter denne ydelse som en engangsforeteelse.
Vi mener selvfølgelig, at det, at man hjælper de økonomisk rigtig dårligt stillede pensionister, ikke er noget, man kun gør ét år, men selvfølgelig noget, man gør varigt.
Det, vi har aftalt med finansloven, giver mulighed for at diskutere den endelige model og finde ud af, om den model, vi har fundet frem til i de forhandlingere, nødvendigvis også skal være lige præcis modellen fremover.
Det arbejde vil vi selvfølgelig gerne deltage aktivt i, også med de øvrige af Folketingets partier, som har lyst til at gå med i det.
Så har der været en diskussion om de 500 mio. kr. til de ældre, som bliver givet til kommunerne både i år og i de kommende år.
Jeg skal blankt indrømme, at vores argumentation for at flytte de 500 mio. kr. fra statens til kommunernes vækstpulje var, at initiativerne i kommunerne over for de ældre, altså den egentlige hjælp til de ældre, skulle øges.
Vi vil også bruge det i diskussionen om, hvorvidt kommunerne bare skal have en pose penge til et bestemt formål, eller om vi i højere grad skal forpligte kommunerne til at bruge pengene præcis dér, hvor vi ønsker det, når vi flytter en pose penge ud til kommunerne.
Vi har løbende en grundlæggende diskussion om kommunal kompetence og kommunal frihed over for statslig styring, og det er klart, at når vi vil forfølge ét formål med en bestemt pengepulje, er det måske også mere nødvendigt, end tilfældet har været med puljen på 500 mio. kr., at øremærke pengene til dette bestemte formål frem for at give kommunal selvbestemmelse om, hvordan pengene bruges.
Det afgørende for os har nemlig været, at pengene gik til de ældre.
Det leder mig frem til den næste udfordring, jeg vil sige et par ord om, nemlig kommunernes situation, som også har været rejst i debatten.
Der er efter Dansk Folkepartis opfattelse en klar skævvridning i de kommunale muligheder.
Der er ingen tvivl, det er en notorisk kendsgerning, og jeg tror også, alle Folketingets partier erkender, at der er en skævvridning, som selvfølgelig må rettes op.
Det er også derfor, vi i tidligere debatter har sagt, at der er behov for en udligningsreform for kommunerne.
Vi presser på, for at den kan blive så omfattende som overhovedet muligt allerede fra 1. januar 2004, men vi anerkender dog samtidig, at der med Strukturkommissionens arbejde sættes en diskussion i gang om, hvad der skal udlignes, og at der derfor kan være fornuft i, at man tager en så stor bid som overhovedet muligt fra 1. januar 2004 og så har nogle hængepartier efterfølgende.
Men det skal i hvert fald ikke skorte på opfordring fra vores side til, at arbejdet gøres så hurtigt som overhovedet muligt, for der er kommuner, der har meget ringe muligheder for at løfte servicen, hvorimod andre kommuner har langt bedre mulighed for det.
I kommuneaftalen fra i sommer er der afsat en særskilt pulje, som jo er blevet noget større, med den hensigt at hjælpe de kommuner, der har det ringest.
Det er selvfølgelig en måde at afhjælpe problemet lidt på rent midlertidigt, men det ændrer ikke ved, at den udligningsordning, der tidligere har været lavet, har været til gunst for de store og til ugunst for de små kommuner, og vi har behov for at vende skuden. Et andet indsatsområde og en stor udfordring, jeg vil nævne,
er skatte- og afgiftspolitikken.
Jeg nævnte tidligere, at vi med finansloven for 2003 fastholder skatte- og afgiftsniveauet; det bliver ikke hævet, vi fastholder skattestoppet og altså også fastfrysningen på afgiftsområdet.
Det er helt afgørende for os, at man fastholder den linje i den valgperiode, vi er inde i nu.
Vi mener, at det vil være et løftebrud, som Folketingets flertal, der har bekendt sig til skattestoppet, selvfølgelig ikke må foretage ved at svigte skattestoppet.
Derfor kan man selvfølgelig godt arbejde videre med en egentlig skattelettelse fra 2004, som muligvis kan tænkes indarbejdet i en skattereform, der kan komme til at virke i den kommende valgperiode.
Men det er regeringen, der har initiativretten på området
, når pengene til skattelettelser skal findes.
Vi spår ikke, at det bliver nogen nem omgang, men vi fastholder, at skattestoppet selvfølgelig som minimum skal fastholdes i indeværende valgperiode.
Finansloven for næste år afspejler et faldende udgiftsniveau på udlændingeområdet i Danmark, og det er vi meget tilfredse med.
Vi har skrevet ind i tidligere aftaler, at midlerne skal bruges på velfærdsforbedringer, og vi mener, at de skaber råderum til ekstra initiativer på velfærdsområdet.
Vi ser med glæde, at der kommer færre til landet, og at anerkendelsesprocenten indtil september har været 26 pct., dvs. at 74 pct. afvises.
Det næste skridt bliver nu at få langt flere sendt hjem til de områder, de kommer fra, og her er der penge at hente, skulle jeg hilse og sige.
Der har tidligere været talt om besparelsesmuligheder på måske 800-900 mio. kr., hvis man f.eks. hjælper 5.000 afghanere i Afghanistan frem for her i landet, og det viser lidt om perspektiverne i at få tallet ned, og i at hjælpe de mennesker, der er her, så de kan vende tilbage, hjem så hurtigt som overhovedet muligt.
Vi forhandler med regeringen om det, og vi skubber på alt det, vi overhovedet kan for at få hjemsendelserne på plads.
Den har allerede været diskuteret, og det er jo også rigtigt, at der desværre er en stigende ledighed, faldende beskæftigelse, fordi Danmark nu i højere grad er blevet ramt af de internationale konjunkturer, end vi tidligere har været.
Vi er glade for, at Danmark ikke har været ramt hårdere, men det er noget, vi selvfølgelig må forholde os aktivt til.
Vi har været med til at lave arbejdsmarkedsreformen som et beskedent forsøg på at gøre et stykke arbejde på området, men det er klart, at det skal diskuteres, hvordan vi kommer videre.
Må jeg i den forbindelse slå fast, at al den tale, der har været om, at det var nødvendigt for Danmark at få indvandring for at klare beskæftigelsesudfordringen, nu må høre op.
Al den snak om, at vi har flaskehalse, at vi begynder at have stigende problemer med at finde egnet beskæftigelse, og at vi af den grund skal øge indvandringen, må simpelt hen høre op.
Vi havde tidligere på dagen en diskussion
med fru Pia Gjellerup på grund af det socialdemokratiske udspil, der er kommet i dag, og som stadig opererer med, at asylansøgere skal kunne tage arbejde i kommunerne - arbejde, der i meget høj grad bliver taget fra danskere, der allerede har og nu vil få endnu mere svært ved at finde arbejde.
Specielt de udsatte grupper i Danmark har jo problemer med at finde et arbejde i det danske samfund, selv i en situation hvor det gennem flere år er gået fremad, så i en situation, hvor det nu tegner til, at udviklingen kan vende på grund af de internationale konjunkturer, skal vi ikke gøre problemerne endnu større ved at invitere arbejdskraft udefra til at tage det arbejde, danskere ellers kan bestride.
Jeg må nok sige, at det sætter en ekstra tyk streg under problemet, når man slår op i det vel nok LO-finansierede Ugebrevet A4 fra i dag, den 9. december,
så det kan jo overhovedet ikke være mere aktuelt.
Det første argument om, at vi har behov for arbejdskraften, må være manet i jorden med den udvikling, vi desværre ser nu med stigende ledighed.
Det andet argument om, at der nok ikke vil komme så mange, er jo lige præcis det, LO-bladet tager fat i ved en meningsmåling. Man spørger indbyggerne i Polen og Estland, om de overvejer at flytte til Danmark og tage arbejde her, og skræmmende tal viser sig. Undersøgelsen dokumenterer nemlig, at 150.000 polakker inden for de kommende 5 år kan finde på at tage til Danmark, har konkrete overvejelser om at tage til Danmark, og det vurderes, at i alt 220.000 personer fra Polen og Estland overvejer at rejse til Danmark for at arbejde inden for de næste 5 år.
Bladet har så stillet det spørgsmål, om det også er realistisk, altså om det bare er en løs overvejelse, eller om det er noget, man reelt forholder sig til som en klar mulighed.
Det er det sidste, der gør sig gældende, og det viser lidt om, hvad det er for en udfordring, Danmark står over for, hvis man fortsætter den politik, der er lagt på området.
Derfor vil vi med de nye tal for beskæftigelse og ledighed mane til meget stor forsigtighed med, hvad man gør på området, og vi opfordrer kraftigt Folketingets partier og regeringen til at tage problemet mere alvorligt, end man har gjort indtil nu, og sikre Danmark en overgangsperiode for arbejdskraftens frie bevægelighed på de 7 år, som indtil nu Tyskland og Østrig fornuftigvis har tilsluttet sig.
På den måde vil Danmark være bedre rustet til at klare udfordringerne, og udfordringerne består jo ikke kun i at øge beskæftigelsen, men også i at sikre, at de ledige hænder, vi har på det danske arbejdsmarked, får arbejde og dermed bidrager til indtægtssiden frem for desværre at måtte trække på udgiftssiden.