Holger K. Nielsen (SF), 1998-10-08:
Det er klart, at den globale økonomiske krise også påvirker dansk økonomi, og det var også forudsigeligt, da erhvervsfolk og borgerlige politikere forleden brugte krisen som anledning til at kræve yderligere stramninger i den økonomiske politik.
Jeg vil sige, lad os nu lige vende skråen en gang, og jeg kan sige, at vi klart afviser nye asociale stramninger, men at vi til enhver tid vil medvirke til en økonomisk politik, som har en social balance, og som har en miljømæssig ansvarlighed.
Men det er vel også nok så vigtigt, at vi ser ud over vores egen næsetip og ser på, hvorfor det er gået så galt med den internationale økonomi.
Der er her tale om en kasinoøkonomi, hvor spekulanter hver dag flytter rundt med svimlende beløb udelukkende til skade for den økonomiske stabilitet.
Spekulanternes aktivitet er en konsekvens af en ustyret markedsøkonomi, hvor hurtige fortjenester står over alt andet.
Det er den rå kapitalisme, når den er værst.
Der må jeg nævne to ting: For det første bør man måske se på, om denne fuldstændige liberalisering af kapitalbevægelserne er så positiv, som mange gør det til.
Der er faktisk stadig flere, som erkender, at det kan blive nødvendigt med restriktioner i de internationale kapitalbevægelser, så lande, der trues med at blive væltet omkuld, i det mindste får et midlertidigt læhegn til at komme på fode igen; bl.a. den franske regering har forfægtet det standpunkt i debatterne i IMF.
Hvor står Danmark her?
om indførelse af en afgift på kapitalbevægelser
Det er det, der kaldes Tobinafgiften, hvor man lægger en lille afgift på alle kapitalbevægelser med det formål at stoppe de mest vanvittige og kortsigtede transaktioner.
Kløften mellem fattig og rig vil vokse.
Jeg savner i statsministerens åbningstale overvejelser
om, hvordan vi på det internationale plan bedre kan håndtere de her problemer
SF har fremsat et forslag om en høring om den globale krise og det eventuelle danske udspil.
Vi håber meget på, at reaktionen herpå bliver positiv. Skal velfærdssamfundet afvikles eller udvikles?
Det var hovedspørgsmålet under valgkampen i marts.
De borgerlige ville afvikle velfærdssamfundet, og derfor fik de ikke regeringsmagten.
Socialdemokratiet og venstrefløjen ville udvikle velfærdssamfundet, og derfor vandt vi valget.
Det var klogt, for det var årsagen til, at han kunne fortsætte som statsminister, for danskerne vil det solidariske samfund.
Et er imidlertid, hvad der siges i en valgkamp, noget helt andet er virkeligheden efterfølgende
, og her er skuffelsen enorm.
Børnefamiliernes vilkår spillede en stor rolle i valgkampen.
Siden har vi fået en såkaldt børnepolitisk redegørelse, som mildt sagt var en tynd kop te.
I statsministerens åbningstale var temaet stort set fraværende.
Der var intet om børnefamiliernes vilkår.
Der var intet om tid i stedet for ting.
Der var intet om behovet for omsorgsdage og mere fleksibel børneorlov.
Der var intet om den børnepasningsgaranti, statsministeren nu flere gange har lovet her fra talerstolen, og som endnu ikke er opfyldt.
Det er meget forståeligt, at forældre og pædagoger i en række byer nu protesterer og går på barrikaderne i protest mod forringelserne på børneområdet.
Og det nytter altså ikke, som statsministeren gjorde det i fjernsynet for nylig, bare at sende aben videre til kommunerne.
Den nye kommuneaftale er så stram, at den ikke giver mulighed for, at kommunerne kan leve op til den nødvendige udbygning af velfærden. Og ærlig talt, så tror jeg også, at de mange mennesker, der protesterer over det her, at de forældre, der ikke kan få deres børn passet ordentligt, de ældre, der ikke kan blive passet ordentligt, er hamrende ligeglade med, om det er kommunernes skyld, eller om det er statens skyld.
Den dér diskussion, hvor der står en politiker fra en kommunalbestyrelse og siger: det er statens skyld, æh, bæh, det er statens skyld, og hvor statsministeren står og siger i fjernsynet: æh, bæh, det er kommunernes skyld, er almindelige mennesker flintrende ligeglade med.
De vil have problemerne løst.
Jeg synes, vi her i Folketinget skulle tage det alvorligt og se bort fra det her bureaukratslagsmål mellem forskellige instanser og se på, at vi skal have løst det her.
Vi skal have den børnepasningsgaranti i orden, vi skal have tid i stedet for ting, vi skal have løst de nødvendige velfærdsopgaver.
Det forudsætter altså også, at kommunerne får økonomisk rum til at løse problemerne, og at de også forpligtes til at gøre det.
Det er et helt afgørende moment i SF's ændringsforslag til finansloven.
På trods af økonomisk fremgang er der fortsat fattigdom i det her land.
Dagbladet Aktuelt fremlagde for nylig beregninger, som viste, at andelen af egentlig fattige er den samme i dag som i 1986.
Den økonomiske fattigdom er på trods af opsvinget ikke gået ned. Og der er ikke kun tale om økonomisk fattigdom, der er også tale om den fattigdom, der giver sig udslag i isolation, social udstødning og manglende muligheder for at være en del af fællesskabet.
Når andre har fået det godt, har fået det bedre, hvorfor får jeg det så ikke bedre?
Så må det være min skyld, at jeg har fået det dårligere.
Reaktionen bliver afmagt.
SF vil være regeringens sociale samvittighed.
Hvis regeringen gennemfører en politik, hvor de svageste rammes økonomisk, hvor forholdene for de arbejdsløse forværres, hvor mulighederne for de udstødte forringes, så vil vi møde den i opposition, så vil vi kritisere den.
Vi vil gøre det højlydt, men vi vil også gøre det konstruktivt, for vi vil samtidig arbejde målbevidst på at komme ind og dreje politikken i en anden retning, hvor de sociale hensyn og den grønne ansvarlighed er i forgrunden.
Regeringen mener selv, at den tager højde for den sociale udstødning gennem den nye arbejdsmarkedsreform.
Vi har svært ved at se, hvordan den sociale arvelov brydes ved, at endnu flere smides ud af dagpengesystemet og på bistandshjælp.
Regeringen dækker sig ind under, at der er tale om en aftale mellem arbejdsmarkedets parter.
Ja, og det er også helt uforståeligt, at LO og fagbevægelsen har sagt ja til den aftale.
Hvornår er det blevet fagbevægelsens opgave at blåstemple forringelser for de arbejdsløse?
Det er også derfor, at dele af fagbevægelsen er ved at få kolde fødder.
Det kan jeg godt forstå.
Oprøret breder sig i fagbevægelsen blandt medlemmerne.
Det er forståeligt.
Man forstår i hvert fald de borgerlige partiers begejstring.
Nu bliver de fri for at kræve de stramninger for de arbejdsløse, som de ellers ville have krævet.
LO har gjort arbejdet for dem.
Men det fritager altså ikke hverken regeringen eller Socialdemokratiet for et ansvar, og vi forstår fuldt den vrede, der rejser sig blandt de menige medlemmer i fagbevægelsen.
For at sige det rent ud: Stramningerne er asociale, og de afhjælper ikke de problemer, der er på arbejdsmarkedet.
Udgangspunktet for regeringen er, at der er mangel på arbejdskraft.
Det er både rigtigt og forkert.
Det er forkert, fordi der faktisk stadig væk er ca. 180.000 arbejdsløse og endnu flere uden for arbejdsmarkedet på andre ordninger.
Men det er også rigtigt, fordi det i forhold til visse job, som kræver særlige kvalifikationer, er svært at finde folk.
Men man skaber da ikke bedre forudsætninger for at få besat de her job ved at forkorte dagpengeperioden og smide de 50-54-årige på bistandshjælp. Statsministeren var i tirsdags meget optaget, sympatisk, af at bekæmpe den sociale udstødning, men denne arbejdsmarkedsreform skaber yderligere udstødning.
Jamen der er jo positive ting i reformen, hævdes det, f.eks. den tidligere aktivering, og hvis den virker, så er det jo ligegyldigt, hvis man forkorter dagpengeperioden.
Hvis og hvis og hvis, min et eller andet.
Ja, hvis aktiveringen virkelig virker, er det ligegyldigt, men alle erfaringer viser jo, at det er vanskeligere end som så at få skabt de her job, at en ordentlig aktivering giver store muligheder.
Og for at gentage, og det er blevet bekræftet tidligere i dag: Der ligger ingen reelle forpligtelser for arbejdsgiverne i det her.
Der er ingen forpligtelser for arbejdsgiverne til at være med til at skabe de her job.
Det er muligt, de gør det - jeg tror det ikke - men der er ingen forpligtelser til det.
Og vi står med et enormt problem, hvis der nu sker en stigning igen i arbejdsløsheden.
Vi er fuldstændig enige i målsætningen om en tidlig indsats over for de arbejdsløse, men vi er helt uenige i den borgerlige tilgang, som ligger i det her, nemlig at de arbejdsløse skal i gang gennem flere pisk.
Der ligger i virkeligheden en grundlæggende forskel i menneskesyn.
Skal et samfund møde de svageste gennem mistillid, eller skal vi appellere til de positive sider, til den virkelyst, der er i alle mennesker, hvis de ellers får muligheden?
Denne forskel i menneskesyn er fundamental. Vi står på det sidstnævnte, de borgerlige på det førstnævnte.
Hvor står Socialdemokratiet?
Flaskehalsproblemerne i vort samfund løses ikke ved at sende flere på bistandshjælp.
De afhjælpes gennem en mere markant uddannelsesindsats.
Nøglen til velfærdssamfundets fremtid ligger i de menneskelige ressourcer.
Den ligger i, at vi uddanner os, at vi bliver dygtigere, at vi kan omstille os til fremtidens arbejdsmarked.
Men her er statsministerens tale jo blottet for visioner. Desværre tyder en del på, at Undervisningsministeriet er blevet overtaget af fantasiløse bogholdere fra Finansministeriet, at det er Finansministeriet, som i dag fører vores uddannelsespolitik.
Men kan De Radikale virkelig leve med det?
Kan Socialdemokratiet leve med, at regeringens udmelding om uddannelsesområdet primært handler om nedskæringer?
Vi kan det ikke, og vi vil slås for, at der sker en bred opprioritering af hele uddannelsespolitikken.
Regeringen skærer i boligstøtten.
Forslaget bliver solgt på en måde, så det kun er de allerrigeste, som skal rammes.
Men alt er relativt, og hvis vi ser på pensionisterne, så er det altså kun få pensionister, der kan kaldes virkelig rige.
Det ved vi, der taler med folk ude omkring.
Der er kun få pensionister, der kan kaldes virkelig rige.
Og hvis man skal spare så mange penge, som der lægges op til her, kan vi ikke se det på anden måde, end at man også er nødt til at ramme andre end de virkelig rige pensionister, der har råd til at betale noget mere.
Vi advarer meget imod denne besparelse.
Talen var lang, men den var også mangelfuld, og det var den ikke mindst på miljøområdet.
På de bonede gulve fører Danmark sig jo frem med en meget høj cigarføring.
Det er jo os, der presser på for at få forpligtende løsninger på de internationale klimaproblemer, men der er langt mellem de bonede gulve i Kyoto og så virkeligheden her i Danmark.
Realiteten er jo på trods af al retorikken, at regeringen reelt har opgivet at leve op til CO2-målsætningen.
Der var imidlertid intet i åbningstalen om, hvordan vi måske alligevel kan vende skuden i den danske miljøindsats.
Især trafikpolitikken er her synderen, men der var stort set intet om, hvordan vi på trafikområdet i højere grad kan bidrage til at leve op til en reduktion af CO2-udslippet.
SF er Danmarks grønne parti, og vi vil være regeringens grønne samvittighed.
Vi vil presse på over for regeringen, så den tager grøn ansvarlighed alvorligt, så den tager miljøproblemerne alvorligt, så den lægger op til, at vi er nødt til at leve på en anden måde, hvis vi ellers skal kunne tage miljøproblemerne alvorligt. Det gælder på trafikpolitik, hvor den kollektive trafik skal blive et bedre alternativ til privatbilismen.
Det gælder i energipolitikken, hvor regeringen jo har en bunden opgave i at liberalisere elsektoren.
For os er det afgørende, at den danske elpolitik kan styres ud fra forbrugerpolitiske og miljømæssige hensyn.
Vi er derfor enige i hovedlinjerne i de udspil, der er kommet fra energiministeren.
Vi har imidlertid forstået, at der internt i regeringen er uenighed om denne linje.
I samklang med Dansk Industri, Dansk Metal og elværkerne er der kræfter, som vil blæse på CO2-målsætningen for i stedet at gøre elproduktionen til kold business.
En sådan linje vil være dybt skadelig.
Danmark vil miste enhver international troværdighed.
SF vil fortsat have en høj profil på fødevareområdet.
Det er ikke mindst os, der har sat den politiske dagsorden, men også her forudsætter det konkret handling mere end pæne ord, og ikke mindst at vi griber ind over for de produktionsmetoder i landbruget, som til stadighed skaber nye problemer.
Vi har sagt det før, men vil godt sige det igen: Når man spiser sin mad, så skal man blive mæt, man skal ikke blive syg.
Det bør være en grundlæggende forudsætning for enhver fødevareproduktion, også her i Danmark.
Åbningstalen var i første række en invitation til de borgerlige.
Efter vores mening er det uklogt, og vi beklager det, fordi hvis regeringen vil, så er der afgjort muligheder i et samarbejde med SF.
Vi vil have en mere markant uddannelsesindsats.
Det gælder bredt i uddannelsessystemet, i folkeskolen, i ungdomsuddannelserne, i arbejdsmarkedsuddannelserne, i de videregående uddannelser.
Vi skal udvikle velfærdssamfundet, men det forudsætter, at der er økonomiske muligheder i kommunerne.
I modsat fald vil borgerne mærke markante nedskæringer på de centrale velfærdsområder.
I øjeblikket forhandler man i kommunerne om budgetter for næste år, og vi er nervøse for, at der vil være en massakre på mange af de solidariske ordninger på velfærdsområdet, som kommunerne står for.
Der har været meldinger om mange fyringer i kommunerne, og jeg er helt overbevist om, at hvis den linje fortsætter, så vil de demonstrationer, vi så i Esbjerg, Ringsted og andre byer her for nylig, ikke være de sidste.
Der vil blive mere protest imod de nedskæringer, og vi har også, jeg vil godt gentage det, et ansvar for det i det her Folketing.
Der er problemer i sundhedssektoren, og de kan altså ikke løses, uden at der samtidig afsættes ressourcer.
Vi er altså her helt uforstående over for, at regeringen uden videre vil sammenlægge sygehusvæsenet i Københavns Amt med Hovedstadens Sygehusfællesskab.
Vi forstår fuldt ud de protester, der er kommet fra Københavns Amt, fordi man har vendt det her forkert. Før man begynder at diskutere sygehussammenlægninger er man også nødt til at diskutere strukturen i hovedstadsområdet.
Vi er villige til at forhandle et lille storamt.
Vi vil godt hjælpe regeringen i denne proces, men vi synes, det er forkert, at man starter modsat, at man starter med sygehussammenlægninger i stedet for at have klarhed over, hvordan strukturen skal være i hovedstadsområdet.
Regeringen har budt højrefløjen op.
Det er regeringens eget valg.
Vi er uenige, og jeg er overbevist om, at det skaber frustration hos de mange vælgere, der i marts måned stemte på Socialdemokratiet for at holde partiet Venstre væk fra indflydelse.
De stemte på Socialdemokratiet, og Venstre får indflydelse.
Det betyder imidlertid ikke, at vi sætter os fornærmede hen i et hjørne.
Jeg kan godt sige til statsministeren, til regeringen: SF bliver man ikke fri for.