Birte Weiss (S), 1998-01-23:
Jeg vil godt meget oprigtigt sige tak for den positive modtagelse, som forslaget har fået.
Det er klart, at der kan være enkeltformuleringer og detaljer, som det under alle omstændigheder er en god idé at diskutere videre i udvalget, men den grundlæggende positive holdning er jeg sagt lige ud rigtig meget glad for.
Det er jeg, fordi jeg har den opfattelse, at lovgivning af denne her karakter gerne skal have en meget stor bredde bag sig.
Jeg tror, det er vigtigt, at lige præcis denne type lovgivning ikke bliver politisk kastebold, og derfor synes jeg også, at udvalget skal give sig god tid til at diskutere de nuanceforskelle, der er i opfattelsen, meget grundigt igennem. Jeg synes ikke, at der er grund til at holde sig tilbage med spørgsmål, for det, vi taler om her, er jo for første gang en egentlig grundlov for patienterne.
Jeg vil godt samtidig sige, at det er ikke et spørgsmål om patientrettigheder; det er patienters retsstilling, det handler om.
Når der er flere, der efterlyser, hvorfor der så ikke står noget om ventetidsgaranti og den slags, er det jo netop, fordi vi gerne har villet gøre det til en så ren lov som muligt - sådan som jeg tror det var fru Vibeke Peschardt, der understregede det meget stærkt - dvs. at der ikke i denne her sammenhæng bliver taget stilling til ventelistegarantier og den slags.
Jeg skal nok vende tilbage til den problemstilling
bagefter.
Det, som det først og fremmest handler om, er at få understreget, at lægen og patienten er hinandens ligeværdige part.
Ikke fordi patienten nødvendigvis har voldsom meget forstand på det medicinske og det kirurgiske og alt det dér, det har patienten naturligvis ikke, men i behandlingen er man ligeværdige parter.
Det, som lægen har forstand på, er det videnskabelige og det praktiske.
er sig selv.
Derfor betragter jeg denne lov først og fremmest billedligt sagt som noget med, at patienten og lægen for alvor kommer i øjenhøjde med hinanden.
Det betyder også, at der samtidig kommer en øget respekt
for menneskers forskellige valg, og der vil uden tvivl være situationer, hvor lægen mener, at der er noget, som er meget bedre for patienten, end det, som patienten selv mener.
Og dér er patienten så den stærkeste part.
Derfor tror jeg, at vi vil komme til at opleve det her som en respekt for forskelligheden, for det frie valg, og dermed også for noget så vigtigt som den enkeltes integritet.
Det vil også i nogle tilfælde være nogle svære spørgsmål både for den enkelte og måske også for lægen at affinde sig med, at patienten vil noget andet, end lægen egentlig helst ville. Men det er det, der kan være konsekvensen af nogle af de valg, som den enkelte situation afføder.
Det er netop på baggrund af det, at jeg lægger så stor vægt på, at der vil være stor bredde bag lovforslagets vedtagelse, og det synes jeg
Men det er jo ikke nok at skrive de her ting ned.
Det er også vigtigt, at det kommer til at fungere i praksis, og derfor ligger der også som en naturlig videre konsekvens, at læger bliver bedre til at tale med deres patienter.
Det er ikke alle læger, der er gode til det, specielt ikke i en fortravlet hverdag.
Derfor glæder jeg mig over, at Lægeforeningen er i gang med at opprioritere videreuddannelsen i forhold til den direkte kommunikation og også i forhold til den viderebearbejdning af følsomhedstærsklen - tror jeg godt, jeg vil kalde det -
som en læge skal have i forhold til både det sagte og det måske kun signalerede, dvs. det usagte.
Det at være læge - den lægelige part - i det her, i denne her kontakt, kræver stor faglighed, det kræver psykologisk kyndighed, det kræver samtalekunst, og det kræver pli.
Det kræver også - det kan godt være, at det lyder lidt højtideligt, hvis jeg siger åndelig rummelighed, men det er sådan set det, jeg mener, nemlig den form for åndelig rummelighed, at man godt kan acceptere, at der er nogen, der mener noget andet, end jeg - lægen - der har den store ekspertise.
Og det synes jeg er en meget spændende problemstilling, og jeg ser frem til, at man fra lægeside så også leverer den større samtalekunst eller mere ciselerede samtalekunst, som der er brug for.
Så vil jeg godt kommentere et par af de særlige problemstillinger, der er blevet rejst.
Hr. Jens Vibjerg spurgte, om det var sådan, at der til begrebet fyldestgørende information også hørte oplysninger om, om det så også var en forsvarlig behandling, man fik på det pågældende sygehus.
Til det er svaret ganske enkelt: Man bliver ikke indlagt som patient på et sygehus, hvor man ikke kan få en forsvarlig behandling.
Så bliver man ganske enkelt henvist til et andet sygehus.
Vi har jo allerede ved lov fastlagt, at der skal gives oplysning om ventetider.
Hvis man kan komme hurtigere til på et andet sygehus, så skal man have det at vide, og det synes
jeg er et fremskridt.
Jeg tror, at det rider alle, der er optaget af sundhedsvæsenets positive udvikling, som en mare, at der er for lange ventelister.
Og hvorfor vil vi ikke det?
Ja, det er jo, fordi man hele tiden bliver dygtigere og dygtigere til at behandle ting medicinsk, som man f.eks. tidligere skulle behandle kirurgisk, og man får hele tiden nye teknikker, som man kan tage i brug, som f.eks. gør, at operationer, der tidligere var meget farlige og derfor kun blev tildelt de få, som turde tage dem, pludselig bliver hver mands eje. Netop hjerteområdet er jo egentlig et meget godt eksempel på det.
I dag er en hjerteoperation ikke noget særlig sensationelt, men det var det for i virkeligheden ikke særlig mange år siden.
Derfor er det naturligvis sådan, at i jo højere grad, vi er i stand til at sænke tærskelen for henvisning til operation eller anden sygehusbehandling, vil der på særlige områder komme nogle længere ventelister.
Derfor er det naturligvis vigtigt, at vi får det realistiske forhold til ventelister, at vi også kan se det som en positiv effekt af, at i samme øjeblik, man f.eks. gør en ny opfindelse - det kan være en ny teknik f.eks. - og i samme øjeblik, man er klar til at tage den brug, så har man også født en ny venteliste på det område, hvor der ikke tidligere var behandling mulig.
Det går også bedre med det generelt, og det går langt bedre med det på nogle særligt udvalgte områder.
Dér kan jeg f.eks. nævne hjerterne.
Men tilbage står helt at udrydde dem, og det synes jeg ikke vi skal bilde hinanden ind at vi kan. Så er der flere, der har været optaget af de 15-18-årige og deres selvbestemmelsesret.
Det er en misforståelse, at de sociale myndigheder ikke kan komme ind i billedet.
Det kan de godt, når det drejer sig om det usikre unge menneske, som faktisk ikke rigtig kan overskue, hvad det handler om, f.eks. i forbindelse med modtagelse af blod.
Så var der flere, der var inde på, hvad det betyder i forhold til samtykke, hvad det helt konkret betyder, at man skal give sit samtykke, og spørgsmålet gik på de tre begreber: det informerede samtykke enten skriftligt, mundtligt eller stiltiende.
Til det er der kun at sige, at i praksis vil det jo være sådan, at en patient på et hvilket som helst tidspunkt kan sige fra, hvis vedkommende ikke ønsker en behandling fortsat.
Og det synes jeg er en god præcisering, vi har fået ind i loven her.
Samtidig sker der jo også med loven en afbureaukratisering.
Det har selvfølgelig været for kringlet, at man hver gang skulle afgive nye erklæringer om en hvilken som helst videregivelse af information af noget, som patienten selv opfattede som et helt og samlet forløb.
Derfor tror jeg, at vi med dette lovforslag faktisk har fundet balancegangen mellem afbureaukratisering på den ene side og samtidig har fået en øget respekt for den enkelte patient.
Så til det, der blev nævnt om sultestrejker: Det er jo lykkeligvis noget, der er forholdsvis sjældent.
En lang række af de sultestrejker, der indledes, bliver jo indledt for at påkalde opmærksomheden om et eller andet, som en gruppe af mennesker - som det jo typisk er - finder er forkert, horribelt eller uansvarligt; kald det, hvad man vil.
Det kan f.eks. være asylansøgere, som gerne vil påberåbe sig opmærksomhed i forbindelse med forholdene i specielt deres land. Men der findes altså også tilfælde, hvor gamle mennesker simpelt hen beslutter sig til, måske fordi de er mæt af dage, at nu vil de ikke leve længere, og eftersom de har en fysik, som sådan set berettigede til det at leve, så indleder de en sultestrejke.
Det var for så vidt ikke tragisk overhovedet, for det var vedkommendes egen personlige, meget velgennemtænkte beslutning.
Så vil jeg omkring det, der blev efterlyst med de forskellige typer ventetider, som der er til behandling af særlige sygdomme, blot minde om, at jeg har bedt Sundhedsstyrelsen om at gennemgå hele området og bid for bid, sygdomstype for sygdomstype, give en tilkendegivelse af, hvad der ud fra en sundhedsfaglig synsvinkel er den længst acceptable ventetid.
Og det siger jeg som et svar til CD's ordfører, for jeg tror, at denne meget faglige og individuelle indfaldsvinkel til det, alt efter sygdommens art, er langt mere værd end en eller anden gennemsnitsbetragtning, som man kunne lave i forhold til, hvad man ville acceptere i det danske samfund.
Det betyder nogle meget kortere ventetider på nogle områder.