Holger K. Nielsen (SF), 2000-09-06:
Når vi om nogle timer trykker på knapperne her i Folketinget, så vil det være en meget vidtgående beslutning, vi skal stemme om.
De, der stemmer ja, vil stemme ja til en meget vidtgående politisk integration, som Danmark vil blive trukket ind i.
De vil også stemme for, at de danske undtagelser ophæves.
Realiteten er jo den, at man vil ophæve det nationale kompromis, som jo blev grundlaget for dansk EU-politik efter folkeafstemningen i 1992.
Det nationale kompromis var til dels et forsøg på at finde en løsning efter det danske nej i 1992, men det var jo også et forsøg på at få et bredere grundlag for den danske Europapolitik.
Siden 1972 har der været en temmelig ufrugtbar skyttegravskrig mellem jasiden og nejsiden, og derfor var der en god mulighed for at at få skabt et egentligt kompromis, hvor begge parter gav og tog, hvor nejsiden accepterede, at Maastrichttraktaten kunne ratificeres med de danske undtagelser, og hvor jasiden accepterede, at undtagelserne skulle være en del af en langsigtet dansk Europapolitik.
Det er så den aftale, som jasiden nu vil have ophævet.
Det skal ikke længere være en del af dansk EU-politik, at vi skal stå uden for de områder, som fører frem til en union, som fører frem mod et Europas Forenede Stater, og det betyder jo, at man på mange måder er på vej tilbage til den gamle situation.
Jeg synes, at jasiden påtager sig et meget stort ansvar og løber en meget stor risiko ved det, den er i gang med her.
Tror man virkelig på, at man i længden kan lokke/true den danske befolkning ind i en mere vidtgående politisk integration med cirka halvdelen af befolkningen imod sig?
Har man overhovedet overvejet, hvad det betyder i forhold til befolkningens tillid til EU, i forhold til at få en folkelig diskussion og at have en folkelig tillid til det europæiske projekt, at man på den måde trækker det af sted?
Men det vil
man, og jeg synes som sagt, at man påtager sig et meget stort ansvar ved det her. ØMU'en vil give en mere vidtgående politisk integration.
Det er for os at se en rimelig enkel sammenhæng, at når man har en fælles mønt, bliver man også nødt til at have en større grad af politisk integration, en politisk union.
Det er en sammenhæng, som de fleste mennesker uden for det her hus udmærket kan se.
De fleste gymnasieelever, som deltager i mange af de møder, vi har i øjeblikket, kan se den enkle sammenhæng, at med en fælles mønt må der også være et fælles økonomisk område, og det betyder naturligvis, at den økonomisk-politiske udvikling i de forskellige lande påvirker hinanden.
I lande uden for Danmark er man også helt, helt klar over den sammenhæng.
De fleste uden for Danmark er helt, helt klar over, at den fælles mønt er et instrument til at skabe en stærkere politisk integration.
Så sent som i dag har jeg fået et telegram fra Reuters -
det er fra kl. 11.52 - om, at det italienske medlem af Den Europæiske Centralbanks styrelsesråd, Tommasso Padao-Schioppa, har skrevet en artikel i La Stampa, hvor han siger, at hvis det her skal kunne fungere, så er man nødt til at have en politisk modmagt til Den Europæiske Centralbank.
Det har man ikke i øjeblikket, og hvis man skal have det,
Og han siger til sidst, at hvis det kommer til en opbremsning i den europæiske integrationsproces, så vil det svække troværdigheden og styrken af den europæiske euro på de internationale markeder.
Her er vi ved noget meget fundamentalt, som meget sjældent fremdrages i den danske diskussion: at der jo er en ambition om, at euroen skal være en international reservevaluta.
Hvis der skal være tillid til den på det internationale finansmarked, så forudsætter det, at der enten er en regering bag den pågældende valuta, eller at der er en meget, meget kraftig harmonisering af den økonomiske politik.
Det er jo også derfor, man i Frankrig taler om en økonomisk regering, der skal få det her sat i gang.
Det er derfor, man fuldt ud er klar over, at én af årsagerne, ikke hele årsagen, men én af årsagerne til faldet i euroen i den seneste tid er en manglende politisk styring af det her.
Og derfor vil der komme et tiltagende pres fra det internationale kapitalmarked, fra spekulanterne, for at vi skal have en stærkere politisk integration. Hvis en så stor valuta som euroen skal fungere, så skal den i bedste fald have en regering; i mindre positivt fald skal den have en stærkere politisk integration.
Det er man enig om de fleste andre steder, men ikke her i Danmark, og derfor kører vi stadig væk rundt som katten om den varme grød omkring det her. Vi mener, det er dårligt for vores demokrati.
Vi mener naturligvis, at det er naivt at forestille sig, at det ikke vil påvirke vores velfærdssamfund. Jasiden har meget travlt med at bruge som argument, at vi ryger uden for indflydelse, hvis vi siger nej, og der er mange særprægede argumenter for det, hvor man enten taler udenom eller taler om noget helt, helt forkert.
F.eks. i denne her statspjece, der skulle være information, siger fødevareministeren følgende: »De unge, jeg kender, er mest for. De vil samarbejde.
De vil sikre miljø og sunde fødevarer på tværs af grænserne.
Sig mig engang, hvad har det at gøre med ØMU'en?
Jeg citerer det en gang til: »De unge, jeg kender, er mest for.
De vil sikre miljø og sunde fødevarer på tværs af grænserne.«
Hvad har det at gøre med ØMU'en?
Kan vi ikke få et svar på det?
Kan den kongelige danske regering ikke forklare den danske befolkning, hvad det har at gøre med ØMU'en, at man gerne vil arbejde sammen om miljøet?
Jeg venter spændt på et svar.
I Jyllands-Posten den 27. august spurgte man en række
jasigere, hvad de ville bruge deres indflydelse til, deriblandt Venstres politiske ordfører, fru Ulla Tørnæs
Der bliver spurgt om, hvad det er, Venstre vil, hvis Danmark får en plads i klubben af eurolande.
Så svarer fru Ulla Tørnæs: »Jeg synes, at det er en mærkelig måde at spørge på.
Det afhænger af, hvad der er på dagsordenen.
Vi vil komme med tilkendegivelser og fremføre vores politik«.
Så kommer et nyt spørgsmål
: »Er der nogle ting i det nuværende samarbejde, som du kunne tænke dig at lave om på?«
»Nej, jeg er enig i både den overordnede ØMU-konstruktion og den løbende politik, som eurolandene fører, men man kan aldrig vide, om Danmark vil blive uenig med de andre lande senere.
Så gælder det om at være med.
Man kan ikke bare melde sig ud, siger Ulla Tørnæs.«
Fru Ulla Tørnæs forklarer, at Venstre vil arbejde for lav inflation, stabilitet og økonomisk vækst.
Det er præcis de euromål, som i forvejen er opstillet i EU's traktater.
Så siger fru Ulla Tørnæs: »Det er lidt underligt at spørge en politiker, hvad han vil med indflydelse.
Det er jo det, politik handler om.
Herhjemme kæmper man om regeringsmagten, og internationalt skal man sørge for at sidde med dér, hvor beslutningerne træffes«.
Det er fuldstændig indholdstomt.
Der er ikke skyggen af et bud på, hvad man vil med den her indflydelse.
Det er bare, at vi skal sidde med, at vi kæmper om magten, og at det er en mærkelig måde at spørge på, for selvfølgelig vil vi have indflydelse. Kan vi ikke få et svar på, hvad jasiden vil med den her indflydelse på ØMU'en?
Vi har ikke fået noget svar endnu, hverken når det gælder rentepolitik eller andre ting. Vi mangler stadig væk et tilfredsstillende svar på, hvad jasiden vil med denne her ØMU, når man har så travlt med, at vi skal være med, bortset fra at vi skal være med bare for at være med.
Det kan jo ikke være nok.
Kan det være tilfredsstillende for befolkningen at skulle have så indholdsløse svar, som vi har fået her, ikke mindst - og lad mig gentage det ved denne her tredjebehandling - når der ikke er krav udefra om, at vi skal være med?
Der er ingen andre lande, der stiller krav om det.
Der er intet i dansk økonomi, der stiller krav om det, Det er udelukkende den danske regering, der tilsyneladende har et stort ønske om, at vi skal være med.
Man siger, at vi vil miste indflydelse ved at stå udenfor, men har endnu ikke påvist, hvor det er.
Man må indrømme, at vi stadig væk er med i det almindelige samarbejde, vi er med på rådsmøder om energipolitik, miljøpolitik, landbrugspolitik, teknologipolitik, erhvervspolitik, forskningspolitik, og i udvidelsesforhandlingerne
; på alle de forskellige områder er vi jo stadig væk med.
Der er intet i det, der vil være forandret.
Derfor skal vi også sige, at en vigtig pointe i det her er, at det er nejet, der betyder en fortsættelse af den nuværende situation.
Det ser vi ingen grund til.
Vi synes, vi har en god position udenfor, en position, hvor vi også kan påvirke den europæiske udvikling.
Det er også en kamp, som David Owen har sagt, for at være en god europæer at sige nej til ØMU'en, og en mulighed for at få skabt et samarbejde i Europa, hvor de lande, de befolkninger, der ikke ønsker den meget vidtgående integration, også kan være med i det gode selskab.
Derfor er der perspektiver både nationalt og europæisk i det danske nej.