Morten Messerschmidt (DF), 2005-06-02:
Når de andre er billigere, skal vi være bedre.
Sådan lød valgkampens nok mest gentagne mantra, nemlig statsministerens forsikring til de danske vælgere om, at vi ikke behøver at frygte truslen fra udefrakommende arbejdstagere.
Når de andre er billigere, skal vi være bedre.
Det lyder jo både smukt og rigtigt.
Men hvor meget bedre kan vi egentlig være?
Er de andre lande virkelig så dårlige, bare fordi de har lavere lønninger, og er det tilfældet inden for alle samfundets sektorer?
Er polske buschauffører markant dårligere til at køre bus end danske chauffører?
Er litauiske frugtplukkere markant ringere til at plukke frugt end danske frugtplukkere?
Eller er tjekkiske slagteriarbejdere dårligere til at slagte svin end danske slagteriarbejdere?
Næppe.
Men er de billigere?
Der er svaret ubetinget: Ja, det er de.
Lønningerne i det udvidede EU er markant forskellige.
I forhold til de høje lønninger, som kendetegner det gamle Europa, ligger Østeuropa markant lavere.
I Tjekkiet er det 31 kr., i Ungarn 29,50 kr., i Polen 27 kr. og i Letland 17 kr.
Nu må Tjekkiet og Letland og alle de andre lande selvfølgelig fuldstændig selv afgøre, hvordan de ønsker at indrette sig.
Det kunne vi i Dansk Folkeparti aldrig nogen sinde drømme om at blande os i.
Men samme uvilje til at blande sig har man dog ikke i EU.
For EU er målet fuldstændig klart: Vi skal have et fælles marked, et fælles arbejdsmarked og en fælles velfærdssamfundsmodel.
Det er baggrunden for EU's servicedirektiv med oprindelseslandsprincippet, som godt nok er puttet i skuffen, indtil de værste folkeafstemninger vist er overstået, og det er det, som Dansk Folkepartis beslutningsforslag siger klart nej til.
Vi vil ikke have et fælles arbejdsmarked, for vi ved, at landene har indrettet sig på vidt forskellige måder, og fordi vi ved, at tingene hænger sammen.
Har man sagt A, må man også sige B.
Vi kan naturligvis ikke opretholde det danske velfærdssamfund, hvis vi får et fælles arbejdsmarked i Europa.
Naturligvis kan vi ikke holde fast i de danske løn- og arbejdsmiljøregler, når EU giver østarbejdere adgang til Danmark og til at arbejde på østeuropæiske landes vilkår i Danmark.
Tingene hænger sammen.
Og når lettiske håndværkere, landbrugsmedarbejdere, chauffører, skraldemænd osv. skal have lov til at arbejde i Danmark til under 20 kr. i timen, vil det naturligvis presse danskerne ud af deres gode stillinger, men også presse de danske lønninger nedad.
Og når danskerne mister arbejde, gavner det naturligvis dem, der får danskernes arbejde.
Hvad glæde har vi i Danmark af et fælles arbejdsmarked, hvis det i virkeligheden viser sig at være et arbejdsløshedsmarked?
I EU er man ligeglad.
Her nærer man ingen varme følelser for de danske eller andre truede arbejdstagere, for som kommissionsformand Barroso siger meget klart: De 15 gamle lande må acceptere tab af arbejdspladser, hvis det samlet set med østfremgang gavner Unionens vækst og konkurrenceevne.
Klarere kan det nok ikke siges.
Det er Unionens økonomi, der er det vigtige.
Det er den samlede Union, der skal tages hensyn til, ligesom det er den samlede vækst, den samlede arbejdsløshed og den samlede økonomi, der er vigtig.
Med den indstilling ender Barroso med at stå som kejseren i H.C. Andersens eventyr.
Han har jo ingenting på, vil folk indvende.
De har ingenting at have det i, vil en rasende befolkning i Vesteuropa udbryde, hvis EU's servicedirektiv med oprindelseslandsprincip vedtages.
Når man ville mindske arbejdsløsheden, var det den samlede arbejdsløshed, man talte om, og i det var den lille danske økonomi fuldstændig uden betydning.
Det vil vi ikke være med til.
Det skal EU ikke blande sig i.
EU skal slet ikke underminere de løn- og arbejdsvilkår, som danske arbejdere, danske arbejdsorganisationer og i hvert fald en del af de partier, der er repræsenteret i det her Folketing, har arbejdet for i århundreder.
Vi er faktisk glade for det danske velfærdssamfund, og det vil vi ikke satse på et diffust og ideologisk tankespind som EU.