Helge Adam Møller (KF), 2001-12-14:
Med Folketingets accept vil jeg tillade mig at vende tilbage
til det, sagen drejer sig om
Forsvarsudvalget har jo behandlet sagen omhyggeligt.
Der er stillet 68 spørgsmål i går aftes, i nat, de sidste blev stillet kl. 4 i morges, og de sidste af de 68 svar fik vi kl. 7.50. Der er nogle, der så kunne tro, at det er en meget svær og en meget kompliceret stilling, Folketinget skal tage.
Det synes jeg i virkeligheden ikke det er, og lad mig kort ridse op, hvorfor det ikke er det.
Den 11. september for 3 måneder og 3 dage siden skete, som alle husker, verdens hidtil største terrorangreb.
Mange tusinde mennesker blev slået ihjel, og det land, de blev slået ihjel i, var et af vores 19 NATO-allierede.
Det var i USA.
Den 12. september, dagen efter, vedtog de 19 NATO-lande i fællesskab, at dette var at betragte som et angreb mod NATO-alliancen, og man aktiverede artikel 5.
Det er den, der på almindeligt dansk normalt kaldes musketereden, altså én for alle og alle for én, hvilket betyder, at er der et af de 19 lande, der bliver angrebet eller er i fare, så kommer de øvrige 18 til hjælp.
Danmarks daværende statsminister, han hed dengang hr. Poul Nyrup Rasmussen, stod i spidsen for denne vedtagelse.
Det var flot, og det var godt, og der var et kæmpeflertal i dette Folketing inklusive Socialistisk Folkeparti, som bakkede op om at aktivere artikel 5. Én for alle - det betyder netop, at vi skal hjælpe det land, der bliver angrebet.
Der har været en stor diskussion om, om det også betyder, at vi er forpligtet til det.
Ja, det betyder det klart.
Vi er forpligtet til at hjælpe dette land, men vi er forpligtet til selv at bestemme, på hvilken måde vi vil hjælpe.
Forpligtelsen ligger der, men hvordan vi hjælper, er op til os selv. Forleden bad USA, dem, vi havde lovet at hjælpe, så Danmark konkret om hjælp.
De bad om militære enheder i form af fire F-16-fly, et transportfly og patruljer fra jægerkorpset og frømandskorpset samt nogle stabsofficerer.
Det, de bad om, var altså militære enheder, som er uddannet, udrustet og trænet til at løse de opgaver, som amerikanerne sagde de havde brug for.
Derfor mener jeg kun, der kan være ét logisk svar for Danmark i forlængelse af den række af begivenheder startende med vores tilsagn ved den tidligere statsminister den 12. september til USA, og det er selvfølgelig svaret ja.
Og lad mig slutte med, hvorfor det efter konservativ opfattelse er så klingende klart, at man ikke kan svare andet end ja.
Selvfølgelig ville vi det.
Når man er medlem af en klub, når man har indgået nogle aftaler, når man har givet hinanden hånden på noget, og det gjorde vi i 1949, og vi fulgte det op den 12. september,
Tak, formand.
Jeg synes faktisk, at jeg har besvaret det så klart, som man kan.
Der er ikke tale om at lukke noget parti ind i forsvarsforliget, heller ikke SF eller Dansk Folkeparti.
Vi har et forlig, der løber 3 år og ½ måned endnu.
Det, vi har talt om, og det, spørgsmålet til mig gik ud på, var: Hvad skal der ske, når vi om 2 eller 2½ år begynder at forhandle et forlig?
Er der nogle partier, om hvem vi på forhånd siger, at de kan under ingen omstændigheder indgå i drøftelserne? Dér er min og den konservative krystalklare holdning, at partier, der overordnet har de synspunkter, som har præget forligskredsen gennem de senere år - det drejer sig jo selvfølgelig også om Kosovo og Afghanistan og andre nationer, NATO-solidaritet, det effektive og troværdige forsvar - som kommer og melder, at sådan et udgangspunkt har de, skal efter min opfattelse indbydes til forhandlingerne.
Så må forhandlingerne vise, i hvilket omfang man kan leve op til det. Men jeg mener stadig væk ikke, at man skal være dømt på holdninger, man måtte have haft i fortiden eller stadig væk har i en situation, som ligger langt ud i fremtiden.