Helge Adam Møller (KF), 2003-01-23:
Som nogle af dem, der er til stede i salen, kan huske, var jeg for et par timer siden rigtig vred og gal i forbindelse med debatten - ikke fordi det ikke var en meget vigtig debat, vi havde om omskæring af piger, men fordi jeg syntes, at vi ikke debatterede, men skændtes.
Det kan godt ske, at jeg var med til at bidrage til det, men det bliver det jo ikke bedre af.
Derfor synes jeg, denne debat er fantastisk god, dels fordi vi lytter til hinanden - vi argumenterer med hinanden, og det tror jeg også vi vil fortsætte med i Retsudvalget - dels fordi jeg synes, de tre forslag, det drejer sig om, de to fra SF og det fra Kristeligt Folkeparti, er forslag, som indeholder mange af de holdninger og tanker, som vi Konservative og jeg selv deler, måske i et lidt større omfang Kristeligt Folkepartis.
Men generelt er der mange gode ting, og derfor tror jeg også, vi på et eller andet tidspunkt ændrer eller justerer den lov, der nu har eksisteret i 6-7 år, og får en lov, der er endnu bedre.
Jeg er også fuldstændig enig med fru Inge Dahl-Sørensen, der sagde, at uanset hvad vi gør, uanset hvor mange undersøgelser vi laver, og uanset hvor mange kloge jurister og andre vi sætter til arbejdet, kan vi ikke lave en lov, der sikrer, at der ikke også fortsat vil være børn eller voksne, der kommer i klemme.
Men jeg tror godt, at vi med de fornødne overvejelser og undersøgelser kan gøre forholdene endnu bedre.
Der var en af talerne - jeg tror, det var justitsministeren, men jeg er ikke helt sikker på det - der på et tidspunkt konstaterede, og det er i hvert fald rigtigt, at debatten om børns rettigheder ofte er meget følelsesladet, både i Folketinget og i offentligheden.
Jeg vil godt sige heldigvis, for hvis ikke en debat om det, som alle forældre og bedsteforældre og familie og venner synes er hjerteblodet, nemlig deres børn - det, man nogle gange kalder deres kød og blod, men det duer jo ikke, for adoptivforældre er jo lige så optaget af deres børn, som alle vi andre forældre er - var følelsesladet, ja, så var der jo noget galt med os, og det er der heldigvis ikke.
I hvert fald ikke på dette område.
Jeg var glad for, at justitsministeren også fortalte om de to store undersøgelser, som er iværksat af Socialforskningsinstituttet, hvor man kigger på reglerne, på praksis, på betydningen for børnene af de eksisterende regler og på de erfaringer, man har indhentet de sidste 6-7 år.
Jeg vil godt sige helt klart, at når resultaterne af alle de undersøgelser er kommet, og vi har læst dem og diskuteret dem, er vi i den konservative folketingsgruppe klar til at ændre for at forbedre.
Jeg kan ikke sige nøjagtigt, i hvor stort omfang og på hvilke områder det er nødvendigt, men jeg har svært ved at forestille mig andet, end at der kommer input, som gør, at vi og et stort flertal med os vil sige: Her er noget, vi godt vil være med til at ændre.
Jeg kan ikke gennemgå forslagene på alle punkter, for det tillader tiden ikke.
Men jeg vil godt gøre et par principielle betragtninger om, hvor svært det er, uanset hvor omhyggelige både SF og Kristeligt Folkeparti har været med at udforme deres forslag.
Kristeligt Folkeparti skriver i bemærkningerne: »Chikane fra bopælsforælderen ...« - det er altså den, der har barnet boende - »... er uomtvisteligt en uretfærdighed over for den anden samværsforælder, ...«, altså den, der har barnet »til låns« hver 14. dag.
Men selv i disse situationer bør forældrenes rettigheder og konflikter efter forslagsstillernes opfattelse vige til fordel for barnets bedste.
Det betyder på almindeligt dansk, sådan som jeg fortolker det, at hvis der er en far, som har forældreretten over barnet, og moderen typisk ser barnet hver 14. dag, og hvis faderen gør alt for at ødelægge forholdet ved at fortælle, hvor ond og grim og modbydelig moderen er - ja, så kan han godt påvirke sit barn ganske meget, og så kunne det jo risikere at ende med, at barnet siger: Nu vil jeg søreme ikke besøge mor mere!
Og så skulle hun ikke have lov til at få besøg.
Jeg er sådan set enig i, at det umiddelbart ville være bedst for barnet, at det blev hos den forælder, det var mest tryg ved, i dette tilfælde faderen, selv om det var ham, der var skyld i, at moderen blev miskrediteret.
Umiddelbart sagde
jeg ja, da jeg læste det, men så tænkte jeg et par spadestik dybere, og det er jeg også sikker på at hr. Jann Sjursen har gjort.
Lad os tage et eksempel:
Vi har et forældrepar, og de bliver skilt.
Begge forældrene, både faderen og moderen, er gode og sunde og fornuftige og venlige og kærlige mennesker, og de har en lille dreng på 3 år.
Faderen får forældreretten over knægten, og moderen flytter så et andet sted hen.
Nu er det så heldigt for moderen, at hun hurtigt finder sig en anden, en ny og kærlig mand.
Han har to børn, så de starter en ny lille familie, far og mor og to nye børn.
De får hurtigt en lille fælles baby, så det er jo næsten den rene lykke.
Vi har to små familier: faderen med sin 3-årige søn, som han fik forældreretten over, og den nye familie, skabt af den fraskilte hustru, der har giftet sig med den anden mand, og de har nu tre børn.
Men se, så sker der det, at den enlige far, der fik drengen på 3 år, pludselig bliver bitter og lidt jaloux på sin tidligere kone, som nu har fundet en mand og lever glad sammen med ham, mens han lever som enlig med sin søn.
Så begynder han at påvirke drengen - og nu fortæller jeg om situationer, som jeg tror, vi alle sammen kender og kommer ud for indimellem - så drengen i løbet af nogle måneder eller et halvt eller et helt år pludselig ikke vil besøge sin rigtige mor, sin biologiske mor, og det er faderens skyld.
Så skulle vi altså sige: O.k., af hensyn til drengen må vi acceptere, at selv om moderen har opført sig pænt og ordentligt på alle måder, er det hende, der ikke får lov til at se sønnen, fordi det er bedst for ham, at han nøjes med faderen.
Det tror jeg også rent umiddelbart er bedst for barnet, men hvad nu?
Kan man ikke risikere, at det medfører - og det vil det gøre i mange tilfælde, for en mor elsker jo sit barn, ligesom en far gør - at moderen bliver bitter, bliver frustreret og får problemer, fordi hun ikke længere må se sit eget barn, og at det går ud over hendes nye mand og de tre børn, de har?
Så har vi altså skabt en endnu større konflikt.
Det er bare for at illustrere, at jeg tror, det er umuligt at lovgive.
Vi kan godt lave nogle bedre retningslinjer, tror jeg, men direkte at lave nogle meget firkantede regler, hvor vi her umiddelbart ville sige, at det er bedst for sønnen, at han ikke ser sin mor - jamen hvis det går ud over tre andre børn, hvor langt er vi så nået?
Jeg siger det ikke, fordi jeg har svaret, for man kan nok høre, at det har jeg ikke, men jeg kan erkende problemet. Så har jeg ca. 3 minutter til de resterende problemer, kan jeg se.
Ministeren sagde et par gange i sit indlæg, og det var jeg meget glad for, at ministeren nøje ville følge udviklingen på forskellige områder og ville overveje, om der er behov for ændringer, også afhængig af undersøgelserne osv. Det synes jeg er godt, for som jeg startede med at sige, tror jeg og den konservative folketingsgruppe ikke, at vi har nået det bedst mulige resultat, selv om vi gjorde os store anstrengelser for 7 år siden.
Den ideelle løsning får vi aldrig, for jeg er enig med fru Inge Dahl-Sørensen i, at menneskelig tåbelighed eller indimellem menneskelig ondskab
er det svært at lovgive imod, og der er faktisk desværre enkelte forældre, selv om det er et klart mindretal, der misbruger deres egne børn i kampen mod hinanden.
Ministeren omtalte de to store undersøgelser fra Socialforskningsinstituttet, og når resultatet af dem kommer, er vi helt åbne og fordomsfri.
Jeg indrømmer blankt, at jeg ikke er lige så sikker som SF og Kristeligt Folkeparti på, at de midler, de har foreslået, virker.
Men ender det med, at de får ret, også på nogle områder, jeg i dag er tvivlende over for, kommer der ikke nogen surhed fra min side, for vi er jo alle sammen enige om målet: kan vi gøre det endnu bedre for de ulykkelige børn, der indimellem kommer i klemme mellem forældrene og systemet?
SF siger et sted i sit forslag, at et barn selv skal kunne anmode statsamtet om at træffe en afgørelse om ændring af en samværsordning. Vi har været inde på det et par gange, fru Anne Baastrup har været heroppe og kommentere det, og her må jeg sige, at det tror jeg ikke duer.
Ministeren var også inde på, at så kan barnet altså modsætte sig det, som begge forældrene er enige om. Hvis vi siger, at det må et skilsmissebarn godt, må det jo være naturligt at sige, at det må alle børn, der lever i et mere normalt familieforhold - der er trods alt lidt flere, der ikke er skilt, end der er skilt - også godt.
Nu er der så en 7-8-årig knægt, der siger: Jamen jeg gider ikke besøge bedstefar og bedstemor ovre i Holstebro, jeg vil hellere ud
og spille fodbold med knægtene her i weekenden
Hvis far og mor fastholder, at han skal med, skulle han så have lov til at ringe eller skrive eller gå hen på statsamtet og sige, at det må de altså lige kigge lidt på?
Trods alt har både far og mor forældremyndigheden, så det ville jeg synes var utrolig betænkeligt og i modstrid med intentionerne, så selv om det måske lyder meget godt, synes jeg, der er flere ulemper end fordele ved det.
SF foreslår også et sted, at i forældremyndigheds- og samværssager skal der kunne udpeges en uvildig person, der kan udtale sig på barnets vegne; men den hjemmel findes jo allerede, sådan som jeg kan læse loven.
Så siger man, og det siger Kristeligt Folkeparti også, at denne person, der eventuelt skal kunne udtale sig på barnets vegne, skal være en person, der må antages at have barnets tillid.
Jeg tror faktisk ikke, man kan udpege en sådan person, for hvem har barnets tillid?
, osv.
Men selv om de alle sammen har barnets tillid, kan de godt komme med vidt forskellige indstillinger om, hvad de tror er bedst for barnet, og det er faktisk ikke barnets tarv, det er deres egen, de taler ud fra.
Derfor tror jeg ikke, det kan lade sig gøre.