Peter Duetoft (CD), 1998-06-25:
Statsministeren har jo ret i, at det var et voldsomt år.
Først kommunevalget, så finansloven, så Færøsagen, så folketingsvalget, så indgrebet omkring konflikten, så EU-afstemningen og nu pinsepakken.
Jo, jeg tør godt sige, at timelønnen ikke er så høj, som den måske har været andre år.
Det er jo ikke lige godt alt sammen, men ingen skal i hvert fald komme og sige, at Folketinget ikke har gjort sit arbejde i den forløbne samling.
Jeg skal her prøve at koncentrere mig nogenlunde om det indenrigspolitiske, for på det udenrigspolitiske område er vi sådan set meget godt tilfredse med den linje, som regeringen har kørt.
Vi er enige med statsministeren i, at det er godt, at NATO-udvidelsen er kommet på plads.
Vi er glade for, at Danmark stadig væk spiller aktivt med, hvad enten det er ved at have sine folk i Bosnien eller ved vores solidaritetsmedvirken i forbindelse med Kosovo for nylig, hvor danske fly deltog i øvelsen nede i Makedonien og Albanien.
Det er godt, at regeringen stadig væk prioriterer en aktiv dansk udenrigspolitisk deltagelse så højt, som den gør.
Så derfor ikke flere ord om det.
Folketingsvalget, ja - selvfølgelig også her til lykke til regeringen.
Det har jeg sagt tidligere, selv om vi ikke var på samme hold, men til lykke med, at regeringen genvandt magten.
CD var egoistisk glade for valget, dels fordi vi fik fremgang, det er jo altid godt at have nye og dygtige gruppemedlemmer, dels fordi det faktisk lykkedes for et borgerligt parti at føre en valgkamp, der har ført til fremgang, selv om man snakkede om balance i samfundet, selv om man snakkede om social velfærd, og selv om man snakkede om, at man skulle behandle de fremmede ordentligt.
Vi tog det for så vidt som en cadeau til det borgerlige Danmark, at der var så mange borgerlige vælgere, der rent faktisk syntes, der skulle føres en rimelig politik på de områder.
Så man kan sige, at det var da et sundhedstegn.
Vi glædede os over det midtsøgende i statsminister Nyrup Rasmussens regeringstid, i hvert fald i den tid, hvor vi var medlem af regeringen, og i den tid, hvor vi havde nogle faste aftaler.
Vi glædede os over, statsministeren i valgkampen understregede, at det var det brede samarbejde, der skulle bære, og i åbningstalen den 25. marts da var vi også specielt glade, da statsministeren sagde: »Vi er overbevist om, at netop bredden i samarbejdet sikrer langtidsholdbarheden i vores lovgivning.« Statsministeren tilføjede endda lidt senere i sin åbningstale, at regeringens arbejdsmetode er samarbejdets metode dels her i Folketinget og dels med grupper i det danske samfund.
Jo, vi troede egentlig også, at det var en erkendelse af, at Socialdemokratiets styrke kom
, fordi Socialdemokratiet var midtsøgende.
Det har jo altid vist sig, at når Socialdemokratiet gik til venstre for midten, så gik
det galt, og det troede vi at statsministeren havde indset, og det var jo dejligt nok. Valget var jo set fra et midterstandpunkt ganske godt. Fløjene blev mindre og midten stærkere.
Vi fik et Folketing, hvor blokkene faktisk ikke havde flertal, i alt fald så længe vi var så heldige, at Færøerne ikke var på plads.
Vi tog det som et udtryk for, at det var ønsket om et samarbejdssamfund og ikke et modsætningssamfund, at man skulle finde så brede løsninger, at en stor del af den danske befolkning ville være tilfreds med det, vi gjorde her i Folketinget.
Så er jeg nødt til at sige til statsministeren, at oven på alle disse pragtfulde forhåbninger, oven på alle disse citater fra statsministeren, oven på den drøm, som vi havde, og som vi mente gik igennem under valget, så meget desto mere skuffende er det så i dag at måtte sige, at regeringen åbenbart har svigtet den brede flertalslinje.
Det er vores opfattelse, at pinsepakken er et brud med den linje, som statsministeren har ført siden 1993, og som vi selvfølgelig har haft indflydelse på, men som vi troede også kunne fortsætte uden os, men det kunne den åbenbart ikke.
Pinsepakken er et angreb på boligejerne, på bilejerne og på pensionsopsparerne, et angreb, som i virkeligheden ligner det, som en statsministerforgænger foretog i 1973, dengang det parti, som jeg kommer fra, blev stiftet.
Vi fatter ikke, at statsministeren vil gennemføre en 4-års-plan med venstrefløjen, der skaber usikkerhed, fordi ingen tør planlægge og ingen tør tage en risiko.
Sandheden er jo, at forudsætningen for, at vi kan få velfærdsstaten og velfærdssamfundet til at overleve, er, at der er nogle, der tør tage en risiko, at der er nogle, der tør tjene penge hjem til Danmark, og tør man ikke det, er det i virkeligheden negativt for det velfærdssamfund, som både statsministeren og CD står som garant for.
Vi mener, at regeringen faktisk har opnået at få en skattereform, som alle ved ikke vil overleve et flertalsskifte her i Folketinget.
Havde man nu i stedet for lavet en skattereform med et bredt flertal, hvor V, K, CD og Kristeligt Folkeparti f.eks. var indblandet, så ville man vide, at hovedlinjen i den skattereform også ville holde efter et valg, selv om der skulle komme et regeringsskifte.
Nu er man ret sikker på, at dele af denne pakke vil falde, så snart der overhovedet kommer et flertal her i Folketinget, som kan sørge for det, og det synes vi er en høj politisk pris at betale.
Jeg må også i dag konstatere, hvad jeg allerede har gjort i en kort bemærkning tidligere, at der var jo ingen vilje i regeringen til at forhandle.
CD dukkede da op til et par møder, og vi blev da også behandlet pænt og fik kaffe, og finansministeren er jo altid en venlig mand, i hvert fald over for os, så vi har ikke noget at klage over, men da vi ønskede en ny dagsorden, da vi ønskede andre ingredienser bygget ind, så var meldingen meget, meget klokkeklar.
Det var den reaktion, der var fra regeringen, og derfor må vi jo konstatere, at CD meget tidligt i forløbet måtte melde, at hvis ikke dagsordenen kunne ændres, så havde vi ikke noget at gøre dér, og der var ikke en vilje til at ændre dagsordenen. Vi kan altså ikke forstå, at det er godt at ødelægge arbejdsmarkedets mobilitet dels ved at stavnsbinde folk og dels ved at gøre deres transport dyrere.
Vi forstår ikke, at købere, der i god tro har handlet, skal rammes.
Vi forstår ikke, at der skal skabes mistillid til at spare op til sin alderdom.
Vi forstår ikke, at et indgreb ikke skulle have mere balance.
Vi ville gerne have et indgreb, der havde balance, og en skattereform, der havde mere rimelighed, og vi pegede på, at en nedtrapning af rentefradraget skulle modvirkes af en nedtrapning af lejeværdien, således at de nuværende boligejere med de udgifter, de har, ikke ville være blevet ramt, men at der ville være sket nogle ændringer for nye ejere.
Vi venter så også på den nye kommunale ejendomsværdiskat, og vi antydede jo, at ét af vores problemer her - bortset fra, at den skat har nøjagtig de samme sociale skævheder som lejeværdien - er, at hvis man først gennemfører sådan en skat, så bliver det enormt besværligt at få den væk igen, fordi man skal tage slagsmålet med alle kommunerne.
Jeg løfter vel ikke sløret for en stor hemmelighed ved at sige, at den melding, vi fik, var, at det også er meningen, for regeringen ønsker aldrig at slippe af med sådan en skat.
Dér var der i hvert fald heller ingen vilje til at gå videre.
Vi pegede også på, at man kunne komme med en række opsparingsfremmende forslag, vi pegede på erhvervsfremme, og vi pegede på, at vi ønskede en positiv spiral i stedet for en negativ, men svaret var igen og igen: Nej tak, vi har ikke brug for jer, for vi ønsker den dagsorden gennemført, som vi har fremlagt.
Derfor vil jeg opfordre regeringen til i sommerens løb at overveje det, der nu er sket på dette meget store område. Man kan sagtens komme slæbende med det grønne forlig fra sidste år og sige, at dér lavede man jo det samme, og alligevel skete der en masse gode ting i efteråret, et bredt flertal bag finansloven, og hvad ved jeg, men der er altså forskel på at lave det, man lavede sidste år, og så at lave en flerårig skatteændring, som man gør nu.
Jeg er ikke en af dem, der anfægter, at det er tilladeligt at føre politik på et nordatlantisk mandat; det vil jeg gerne sige til statsministeren.
Det var en diskussion, som man havde i gamle dage med Moses Olsen, og alt det dér.
Og i CD påstår vi ikke, at der er nogen, der er købt, vil jeg gerne sige.
Men derfor kan man jo godt spørge sig selv, om det er specielt klogt at gøre det set i forhold til de politiske gevinster ved at være i en bredere sammenhæng.
Fordi man har ret til noget, og fordi man har mulighed for noget, behøver det ikke være klogt at gøre det.
Der er i dag blevet stillet det spørgsmål til de borgerlige partier: Hvis I havde 1 mandats flertal, ville I så ikke gennemføre en politik?
Jo, det ville vi, hvis den socialdemokratiske opposition var fuldstændig umulig at snakke med.
Men hvis den bød sig til og sagde, at den gerne ville lave et forlig, så er der mange af os, der mener, at der i givet fald skulle laves forlig hen over midten.
Sådan synes vi også regeringen skulle tænke.
EU-afstemningen gik jo godt.
Nu har jeg jo været lidt skrap ved statsministeren - i hvert fald skrappere, end jeg har haft mulighed for i de sidste 5-6 år - men nu vil jeg godt direkte sige til lykke til statsministeren.
Det er min opfattelse, at det ja, der kom hjem med de 55 pct., i meget høj grad er statsministerens ja, i meget høj grad er hans personlige ja ved den aktivitet og den meget skarpe profilering, som statsministeren foretog i forbindelse med den folkeafstemning.
Det synes jeg skal siges herfra.
Og jeg kan da sige, at så sent som i de afsluttende debatrunder var det helt klart den markering, der var med til at slæbe jaet hjem.
Det skal statsministeren bestemt have tak for.
At et flertal af danskere opfatter Danmark som en del af Europa og påtager sig en del af ansvaret for vort kontinent, er jo også glædeligt.
Det var jo opgøret med en række nejsigerpartier, der stort set havde synspunktet om, at enten skulle vi lukke døre og vinduer, så vi kunne holde alle mulige ude, eller også skulle vi drømme romantiske drømme om alle mulige ting, som ingen rigtig kunne forklare, hvad var.
Men det var det realistiske, det var det nuværende, det var det, man kendte, og det var det, som der var sikkerhed for ville fungere, der vandt, og det var vi meget tilfredse med.
Derfor opfatter vi også jaet som et opgør med egoismen, et opgør med snæversynet og et opgør med tankegangen om, at vi i Danmark såmænd er os selv nok.
Europas skæbne er altså også vores skæbne, og det er det, vi tror jaet også var et udtryk for at et flertal af den danske befolkning havde indtryk af, og det er vi bestemt glade for.
Og der er ingen kritik i dét, for det er lettere at give løfter, end det er at leve op til dem.
Vi kan da godt forstå, at der måske var nogen skuffelse over børnepakken, og vi kan godt forstå, at hjemmehjælpsdiskussionerne og diskussionerne om, at skolerne er i dårlig stand osv., er ubehagelige, men vi må jo så sige, at det kunne jo være, fordi man har sat forventningerne for højt, og fordi det måske er lykkedes også for folketingspolitikere og for ministre at love for meget. Derfor er der vel grund til at sige, at alle, der i det her Folketing lover skattelettelser af generel karakter, må stå til ansvar for de løfter, men de må også vide, at det koster noget, der vil bringe skuffelse ude i de små hjem, for besparelser vil ramme hårdt.
Vi kan selvfølgelig også gøre andet end bare lave omlægninger.
Det er CD's opfattelse, at der må noget mere effektivitet i den offentlige styring.
Vi har i Finansudvalget adskillige gange på det seneste været ude for ikke mindst byggesager, hvor der har været væsentlige overskridelser af byggebudgetterne, når vi nåede frem.
Her har hr. Estrup fra Det Radikale Venstre og jeg været med til at rejse spørgsmålet i Finansudvalget, om vi ikke kan få en kulegravning af de her ting, og for CD's vedkommende i hvert fald vil jeg da godt sige, at det kunne være, at man skulle overveje at udlicitere byggestyring, så man har nogen at hænge det op på, når disse overskridelser faktisk kommer.
Det kan ikke være rigtigt, at vi poster penge ud til projekter for bagefter at finde ud af, at de blev meget dyrere, og at vi så hænger på den.
Jeg synes, at regeringen skulle tage sig lidt af de sager, og vi vil i hvert fald i Finansudvalget vende tilbage til det.
Strukturændringer i det offentlige er jo også nødvendige.
Vi ser stadig væk for mange eksempler på kassetænkning mellem amter og kommuner.
Nu skal jeg ikke trætte med de sindslidende endnu en gang, selv om det er et vigtigt emne, der bestemt gerne må nævnes, men vi ser altså stadig væk den kassetænkning rundt omkring, en kassetænkning, som jo også er med til, at offentlige midler ikke bliver brugt ordentligt.
Det er stadig væk grotesk, at man f.eks. på de sindslidendes område bruger dyre hospitalspladser, fordi der mangler »økonomisk billigere« bomuligheder osv. rundt omkring.
Den kassetænkning findes adskillige steder og også i andre sektorer, og det bør man selvfølgelig gøre noget ved.
Vi må vel også på et eller andet tidspunkt være voksne nok til at tage diskussionen om, om decentraliseringen ikke er gået for langt. Min påstand er, at vi i dag er i en situation, hvor man har decentraliseret så meget i det danske samfund, at vi i virkeligheden har ganske udsatte grupper,
Jeg ved da godt, at det er ligesom et pendul: Nu var der en centralisering for år tilbage, og nu skal man prøve det modsatte, og så decentraliserer man. Men et pendul har det jo med at gå fra yderpunkt til yderpunkt, og det kunne godt være, at der skulle bremses en lille smule op på noget af det her. Så er der endelig det sidste, som jeg godt vil sige lidt om: Det er CD's opfattelse, at Folketinget jo ikke kun er et administrationsorgan, og at ministrene og statsministeren heller ikke kun er et administrationsorgan.
Her vil jeg gerne slutte med at sige, at jeg en gang imellem savner, at både ministre og folketingsmedlemmer, men jo specielt ministre, går langt, langt stærkere ind i de holdningsmæssige debatter i dette land.
Det er, som om man fra ministrenes side ofte tænker: Bare vi udskriver en check, bare vi lover nogle penge, bare vi gør et eller andet i den sag, er det såmænd i orden alt
sammen
Men der er mange holdningsdiskussioner, hvor jeg tror, at mange mennesker i det danske samfund ville glæde sig over, at politikere og ministre ville gå i spidsen i en diskussion om, hvordan vi sørger for, at det danske samfund ikke bliver et fremtidssamfund, der er koldt, der er isoleret, der er indelukket, der er sterilt.
Jeg tror på, at politikere har en opgave.
Jeg tror, politikere har en opgave, når vi rejser spørgsmålet: Hvorfor har vi skabt et samfund, hvor ældre nærmest skal skaffes af vejen, fordi de er så besværlige.
Hvis man kan anbringe dem i ældreghettoer og kun besøge dem juleaftensdag, er det jo godt.
Men det er jo et sygt samfund.
Det er jo et samfund, som vi ikke kan være bekendt.
Vi har jo alle sammen herinde oplevet at komme på et plejehjem og opleve mennesker, der aldrig ser deres børn, aldrig ser deres venner, aldrig ser deres nabo.
Vi møder dem jo.
Hvorfor er det gået sådan i det danske samfund?
Giver vi plads i lokalsamfundet?
Men når diskussionen så kommer, ender det i: Ja, vi skal have bofællesskaber, men det skal ikke lige være på min vej.
Eller vi hører: Mine børn skal ikke se sådan noget.
Eller: De er nok farlige.
Eller hvad ved jeg.
Eller de unge mennesker, som i al fald til en vis grad bliver jaget over i mere eller mindre underlige organisationer, hvad enten det er hos nynazisterne eller hos de autonome, eller hvad det for nogle organisationer, fordi de aldrig har følt fællesskabet andre steder, men så pludselig får fællesskabet forærende i en organisation, som bestemt ikke tror på de ting, som vi tror på i et demokratisk samfund som det danske.
Det kan de altså i New York, og det kan de altså i andre lande, men i Danmark vil vi så gerne gøre dem til førtidspensionister alle sammen, for så kan vi jo nøjes med at udbetale en check, og så kan de sidde dér og rådne op.
Vil man undervise hende?
Eller hvis man nu går ind i en butik og skal købe 10 m stof og der er en, der har tørklæde på dér?
Uha, vi er så bange for det, der er anderledes, og det, der er fremmed, at vi ikke vil handle dér.
Det er faktisk ting, som man hører i hverdagen.
Dér vil jeg godt opfordre regeringen til, at det ikke bliver en - undskyld udtrykket, hr. statsminister - ayatollah Nyrup-regering, der er den åndelige leder af det danske samfund.
Det er ikke det, jeg lægger op til.
Jeg lægger op til, at politikere også har et ansvar for at melde ud, hvad der efter deres opfattelse er rigtigt, og hvad der er forkert, og lægger op til holdningsdebatten.
Vi synes, at regeringen i stedet for at strø om sig med løfter om penge, og hvad ved jeg, kunne vinde meget imod de kræfter, jeg tror vi er fælles om ikke at kunne lide i det danske samfund, hvis den gik ind i den debat.
Her vil jeg gerne nævne et enkelt emne, som jeg er lidt skuffet over at regeringen faktisk afviste at tage op.
Nogle i salen kan måske føle, at det er et lille emne, og at det er ligegyldigt, men jeg tror, at det bliver et emne, vi kommer til at høre meget til: I Danmark har vi i dag en stigende gruppe af mennesker, der benægter, at holocaust nogen sinde har eksisteret.
De samme mennesker trådte for et stykke tid siden frem i Sverige.
Man lavede her bl.a. en undersøgelse, der viste, at 75 pct. af de svenske gymnasiaster enten mente, at holocaust aldrig havde eksisteret, eller ikke rigtig vidste, hvad det var.
Hvad gjorde den svenske regering?
Jo, den svenske regering gik i spidsen for en oplysningskampagne og en diskussion for at få slået fast, at holocaust er beviset for, at der kan ske folkemord i verden.
Og skal vi undgå det igen, er man nødt til at tage stilling til det spørgsmål, og dér tog statsministeren i Sverige altså teten.
Jeg skal slet ikke sige, hvad det er for en vurdering af det svenske folk, der øjensynlig ligger bag.
Jeg skal bare sige, at det er en skuffelse, at man ikke holdningsmæssigt fra regeringens side ville gå ind i den diskussion.
Man kan sige, at det er et lille eksempel, men jeg tror, at vi alle sammen i løbet af et stykke tid kommer til at erkende, at hvis den diskussion får lov til at brede sig, så kan det give nogle ganske ubehagelige følelsesmæssige reaktioner i Danmark, og at den i al fald på lidt længere sigt, når den almindelige historiske uvidenhed har bredt sig i vores samfund, nok skal give nogle problemer.
Så derfor: En regering er ikke blot en økonomisk administrator; den er også en holdningsmæssig dynamo.
Så derfor, hr. statsminister, pas på, hvad der loves, men inspirer til en ny adfærd, nye holdninger og et rimeligt syn på de udsatte!
Dét er også en kamp for velfærdssamfundet, og her står vi gerne sammen med regeringen.