Poul Nyrup Rasmussen (S), 2001-10-04:
Jeg vil gerne starte med et udsædvanligt indslag i debatten, som jeg tror hr. Helge Adam Møller tog fat på, og som indenrigsministeren og justitsministeren kommenterede på, og det vil jeg også gerne svare meget direkte på.
Indenrigsministeren og justitsministeren har redegjort for fakta, og jeg vil gerne for det første i forlængelse heraf sige følgende, som jeg vist også sagde i min tale forleden: at vi skal sørge for, at krigsforbrydere, der søger tilflugt i Danmark, effektivt strafforfølges.
Mennesker, der har forbrudt sig mod menneskeheden og menneskerettighederne,
skal stilles til ansvar og retsforfølges.
Jeg håber ligesom hr. Helge Adam Møller, at vi over tid - men der vil gå noget tid - får en international straffedomstol.
Der er forskellige forklaringer på, hvorfor det ikke er sket endnu, men i mellemtiden skal vi være parate til at løfte opgaven så effektivt, vi kan.
Derfor vil jeg også gerne sige, at de seneste forløb, vi har set, ikke er tilfredsstillende.
Det skal laves om så hurtigt, det overhovedet er politisk, juridisk og menneskeligt muligt og forsvarligt, og det vil det blive.
Det vil være sådan, at jeg finder, det er absolut nødvendigt,
at en sag mod krigsforbrydere eller mistænkte - jeg kan jo lige så lidt som hr. Helge Adam Møller træffe afgørelser i den sag, og det er vi jo enige om - skal domstolene afgøre.
Men uanset dette faktum tror jeg, det skal være sådan, at hvis et menneske kommer til Danmark med den baggrund, der er beskrevet under debatten her i dag, så bør ministeren have besked derom snarest muligt, og samtidig bør de to myndigheder, Udlændingestyrelsen, Justitsministeriet og anklagemyndighederne, politiet, have et meget tættere og meget mere effektivt samarbejde. Jeg siger det så tydeligt, jeg kan, for jeg vil meget gerne give udtryk for, at dette ikke skal blive en sædvanlig politisk sag imellem os.
Ikke fordi jeg ikke vedstår ansvaret, det er slet ikke det, men fordi jeg er fuldstændig overbevist om, at den her opgave kan vi løse og skal vi løse i fællesskab hurtigt og effektivt.
Jeg vil derfor ikke kaste mig ud i forskellige redegørelser for, hvordan det var i 1980'erne.
Det tror jeg hr. Helge Adam Møller også er klar over.
Tålt ophold har som begreb været hos os i mange, mange år.
Derfor vil jeg slet ikke gøre det til en kastebold, men jeg vil bare fastslå én afgørende ting.
Det her skal ikke forekomme igen, så godt det nu overhovedet er muligt, og vi skal have en fælles bestræbelse for, at når folk med den baggrund kommer til Danmark, får ministeren besked om det, og at de to myndigheder skal arbejde meget tættere sammen nu end før, og der skal være en hurtigere håndtering af sagen.
Så meget om denne side af sagen og dermed også som sagt
et tilsagn om at stramme afgørende op på disse procedurer og dermed også sagt til hr. Peter Skaarup, at det, jeg sagde i tirsdags, naturligvis holder og vil også blive fulgt op i praktisk handling i de kommende ugers og måneders arbejde. Så tilbage til dagsordenen, som i øvrigt var i debatten her i Folketinget.
Jeg må sige, at jeg er glad for den opbakning, der har været både fra højresiden og fra venstresiden i dag til hovedlinjen, som regeringen lagde op til.
Det betyder utrolig meget også som signal til omverdenen, at der er en meget bred opbakning til vores terrorbekæmpelse, til vores deltagelse i den internationale solidaritet og i den internationale indsats.
Mange har indimellem undret sig over, hvad det er for
stærke følelser, der sættes i sving også i det store land, USA
Jeg tror, det er klogt og sundt en gang imellem at sætte sig ind i den amerikanske tankegang og oplevelse af det chok, man fik den 11. september.
Det var ovre bag ved det store hav, man kunne finde sikkerhed og tryghed og et nyt liv - for nogle et værre liv end for andre - men det var en drøm, der ofte kunne blive en realitet.
Kom man derhen, passerede man Frihedsgudinden.
Og kom man til New York, uanset hvilken farve man havde, sagt til fru Pia Kjærsgaard, uanset om man var gul, rød, sort eller hvid, så kom man til et land, hvor der var fred, og hvor man blev taget imod. Jeg tror, at det chok, der følger efter terrorangrebet, som splitter den amerikanske fundamentale og smukkeste drøm fuldstændig ad, i virkeligheden er den centrale indre følelsesmæssige desperation i det amerikanske folk, som vi kan føle helt over på vores side af Atlanten, og som vi også selv føler. Midt i det hele er der selvfølgelig også det fantastiske, at man ganske kort tid efter, næsten ubærlig kort tid efter, på Yankee Stadion kan se de overlevende fra terrorangrebet samles og være enige om, at nu skal vi også se fremad. Jeg mener, at når man er i stand til at udstråle en så stor styrke i et så anspændt klima i USA, som man er, så må vi heller ikke ryste på hånden, så må vi også forstå, hvor vigtigt det er at bakke op og holde sammen.
Det fornemmer jeg at ganske mange partier her i Folketinget er enige i, og det er vigtigt, at vi har det for øje, når vi nu selv skal arbejde hurtigt og effektivt og ansvarligt.
Vi føler i hvert fald, og jeg føler mig på regeringens vegne meget, meget stærkt forpligtet til nu at følge op i praktisk handling på det, vi har sat os for som følge af den FN-solidaritet, der også er blevet skabt.
Og lad mig lige kort præcisere, hvad det er for et stykke arbejde, vi skal igennem de næste 60 dage.
Det betyder, at straffeloven skal ændres, så der tages højde for den internationale terrorismes netværk.
Det betyder, at der skal gennemføres en udvidet udgang til udlevering af terrorister.
Det betyder, vi skal lave en fælles definition af terrorismen i Europa i Den Europæiske Union, og vi skal også finde frem til at formulere fælles strafferetlige rammer.
Det har vi ikke kunnet før, og vi har måske heller ikke kunnet samles så meget før om de her opgaver.
Det kan vi nu.
Derfor appellerer jeg også til, at vi nu håndterer det her lige præcis, som vi skal, uden underbud og uden overbud, men lige præcis sådan, som vi skal det med humanismen i behold og konsekvensen i behold.
Det andet, vi skal, er i udlændingeloven at gennemføre en række ændringer, som er en direkte konsekvens af den europæiske proces og FN's Sikkerhedsråd.
Vi skal udvide samarbejdet, som vi strejfvis var inde på før, mellem PET og efterretningstjenesterne i udlandet.
Udlændingemyndighederne og PET skal arbejde meget tættere og mere hurtigt og konsekvent sammen end før for at sikre, at der nægtes opholdstilladelse til udlændinge, når det er påkrævet af hensyn til statens sikkerhed; at alle nødvendige foranstaltninger skal gennemføres for at undersøge og sikre, at asylansøgere ikke har deltaget i terrorhandlinger, hvis de skal have asyl her i landet; at asylstatus ikke bliver misbrugt af gerningsmænd eller støttepersoner til terrorisme; at terrorister eller aktive støtter til terrorister ikke skal have asyl i Danmark eller noget sted i verden for den sags skyld, de skal stilles til ansvar for deres gerninger.
Vi vil forstærke indsatsen mod menneskesmugling og hvidvaskning af penge.
Det indebærer også lovændringer, som jeg håber alle vil være med til at løfte. Nuvel, hvorfor nævner jeg det her i indledningen til min replik?
Det gør jeg, fordi det er utrolig vigtigt, at vi nu gør det, vi her har lagt op til, men at vi også gør det med en sådan stringens og konsekvens, at vi ikke blander det sammen med andre ting; at vi nu virkelig forstår kombinationen af signalet fra USA og den katastrofe den dag, den 11. september: at bevare det mest værdifulde i at tage sig af hinanden uanset hudfarve og baggrund og samtidig kæmpe den rigtige kamp mod terrorisme.
Det er begge dele, vi skal gøre.
For svigter vi humanismen og svigter vi den centrale værdi, som USA og Europa og vi har tilfælles, ved at blande terrorisme og udlændingelovgivning sammen, så er vi ikke nået så forfærdelig langt, i hvert fald ikke i Danmark.
Og det er derfor, jeg må sige i dag: Pas nu på, pas nu på ikke at blande terrorismekampen sammen med udlændingelovgivingsdiskussionen. Jeg har været meget glad for at mærke, at der hos hr. Jan Petersen, den socialdemokratiske ordfører, var en meget nuanceret tilgang til det her.
Det var der også hos hr. Holger K. Nielsen, som har erklæret sig parat til at se på terrorlovgivningen.
Naturligvis forlanger jeg ikke, det kan ingen gøre, at SF her kan give en blankocheck, men jeg fornemmer et stort ansvar, som jeg gør det hos fru Mimi Jakobsen, hos fru Elisabeth Arnold, hos hr. Keld Albrechtsen med samme forbehold som hr. Holger K. Nielsen.
Hr. Bendt Bendtsen og hr. Anders Fogh Rasmussen har også erklæret entydigt, at de er indforstået med, at vi nu virkelig beflitter os på at gennemføre terrorbekæmpelseslovgivningen. Når det så er sagt, har jeg et håb om, at man holder det adskilt fra udlændingelovgivningsdiskussionen.
Vi skal bekæmpe terrorismen ved hjælp af den danske lovgivning, og vi skal gøre det internationalt, som vi har talt om.
Men vi skal også bekæmpe grobunden for terrorismen, som en meget stor del af debatten i aften har været optaget af.
Jeg skal gøre ét sæt bemærkninger om det at bekæmpe grobunden for terrorismen, og det er den globale pagt, vi kommer til at få et hovedansvar for at få omsat i praksis til næste efterår.
Jeg er glad for, at hr. Anders Fogh Rasmussen kan tilslutte sig regeringens arbejde med den globale pagt. Jeg er glad for det, fordi de tanker, vi arbejder med, har miljøministeren og jeg og mange, mange andre jo arbejdet med, tror jeg, i et års tid, siden vi for alvor tog fat på det her arbejde.
Det er en af de allerallervigtigste opgaver.
Vi lancerede selv tanken om en global pagt om miljø, udvikling og bæredygtighed ved OECD's ministermøde i Paris i maj, og de elementer, som vi fremhævede, har vi fået opbakning til fra Venstre ved Venstres formand.
Det synes jeg er meget glædeligt.
Selv om det jo er rigtigt, at ulandsbistand og udligning af svælget mellem rig og fattig ikke forklarer alt, når det gælder det at fjerne grobunden for terrorisme, så er det, som jeg sagde i min tale i tirsdags, og som mange har været inde på i dag, jo alligevel en stærk, stærk, afgørende faktor.
Vi skal skabe en bedre økonomisk og social udvikling i den tredje verden.
Hr. Jeppe Kofod var inde på det i replikskiftet, men jeg tror, det er vigtigt at holde fast i, at selv om det ikke forklarer alt, er det en meget afgørende forudsætning for at fjerne grobunden for terrorismen, at vi udligner svælget mellem rig og fattig i denne verden.
Fru Mimi Jakobsen spurgte undervejs i debatten: Hvor lang tid tager det, inden man får en stat, der er et fuldt færdigt demokrati, og som til enhver tid og i enhver henseende lever op til alle menneskerettigheder, uanset hvor svagt et udgangspunkt staten eller landet har?
Det kan der jo af gode grunde ikke svares på, men én ting kan der svares.
Det er, at vi skal hjælpe til med, at det sker hurtigt og menneskeligt så ordentligt, det nu kan være.
Og derfor er det, vi siger, og det er virkelig ikke polemisk - det er det måske alligevel, begge dele, for der er jo en lille polemiker i os alle sammen: Den ulandsbistand er vi altså nødt til at holde fast i i den form, vi kender den i dag.
Det er vi nødt til.
Og jeg sagde jo i tirsdags i min tale: Prøv at kigge
lidt kritisk på egne forslag med lige så stor åbenhed og erkendelse af den ny situation, vi står i, som regeringen har gjort det på sine forslag.
Jeg har nævnt nogle eksempler på imødekommelse i tirsdags.
Jeg må appellere til Venstre og til De Konservative og til andre, der vil være med, om tilsvarende at kigge på egne tanker.
Det kan jo indimellem godt være, at det, man sagde før den 11. september, ikke behøver at være rigtigt efter den 11. september.
Overvej det grundigt.
Argumentet forekommer at være så stærkt, at selv de to partier bør have styrken til at sige: O.k., så lad os løfte den her opgave også.
Jeg må så sige, at den globale pagt vil samle sig om følgende overskrifter til næste års arbejde.
For det første: Vi skal åbne vores markeder,
og vi skal gøre det med den formel, som EU er begyndt at tage fat på, anything but arms, men vi skal også lægge til landbrugsproduktionen, som bliver smertelig for Europa, som bliver vanskelig, men som bliver absolut nødvendig. For det andet: Vi skal afkoble sammenhængen mellem den økonomiske vækst og energiforbruget.
For det tredje: Vi skal have en samlet bæredygtig udvikling mellem økonomi, den sociale udvikling og miljøet.
For det fjerde: Vi skal have en gældsafvikling.
For det femte: Vi skal fastholde og opbygge de andres ulandsbistand til FN's målsætning.
For det sjette: Vi skal samles om at give markedskræfterne et mere menneskeligt ansigt
globalt set, som jeg også sagde i min afslutningstale i maj måned i år.
Det gælder de finansielle markeder, og det gælder i virkeligheden også ILO's arbejde for at sikre, at indsatsen mod børnearbejde, retten til at danne fagforeninger og alle de fundamentale rettigheder, vi kender, ikke bliver svækket, men bliver styrket.
Vi skal gå sammen om at bekæmpe hiv og aids og deres frygtelige udbredelse i Afrika.
Vi skal sætte et særligt program ind i kampen mod analfabetismen.
Vi skal gå ind i en ny teknologioverførsel af langt større dimensioner end før.
Det er ambitionsniveauet.
At åbne markederne er fuldstændig fundamentalt, men det er ikke tilstrækkeligt.
Der skal mere til, lige så vel som der skulle mere til i Europa, da vi skulle begynde at skabe fundamentet for velfærdsstaten.
At der er noget, der løber fra os, at vi lige glemmer, at vi ikke alene er politikere, der kæmper ud fra hver vores basis og har tænkt os at vinde næste valg, vi er mere end det.
Der er visse spørgsmål, hvor vi har et ansvar, der er stærkere end bare at få nogle flere stemmer, og det er lige præcis det, den her debat handler om.
Vi må ikke sammenblande debatten om terrorisme med debatten om udlændinge, for hvis vi gør det, så overskrider vi nogle grænser, som er farlige
for det her land
Så begynder vi at tage de første skridt til, at konflikterne bliver ført ind i Danmarks gader.
Jeg har sagt det før, og jeg siger det igen: Den, der leger med frygten, leger med ilden i dansk politik.
Jeg mener, at vi har ret og derfor netop også pligt til uden at blive anderledes eller puste os op til mere, end vi er - vi er almindelige mennesker - at pålægge os selv et ganske særligt ansvar.
Den udlændingelov har vi jo haft som centrum i vores diskussion i mindst 10 år.
Og den udlændingelov er nu kommet op igen i samme øjeblik, som terrordiskussionen kommer op. Jeg kan ikke lade være med at spørge mig selv: Hvorfor gør den egentlig det, og hvorfor skal den egentlig det?
Hvorfor skal den udlændingelov pludselig stå i centrum midt i en optagethed af at løse terrorproblemerne, som er den største og mest omfattende opgave, vi har? Jamen skal vi da ikke kunne diskutere alting?
Jo, det gør vi også - eller gør vi?
Fyldte alle de velfærdsopgaver, vi alle sammen er optaget af, lige så meget som udlændingeloven i denne her debat i aften?
Folketingets medlemmer kender selv svaret.
Derfor bliver jeg bekymret.
Terror- og udlændingelovdiskussion er to forskellige ting, ja, og det bliver da også sagt med de rigtige ord af forskellige ordførere, også hos Venstre og De Konservative, men den måde, det bliver sagt på, den stemning, det bliver placeret i, det sprog, der bliver anvendt, gør alligevel, at det bliver koblet sammen i mange, mange menneskers hoveder.
Sproget er noget af det vigtigste, vi har.
Det kan bruges til at tale ned til folks fordomme, og det kan bruges til at tale op til folks forventninger.
Derfor siger jeg også: Ingen i det her Folketing er uenige om at tage afstand fra vold, fra voldtægt, fra massevoldtægt, fra asylfup eller tvangsægteskab.
Det er der ingen, der er uenige om.
Det er vi alle enige om skal standses, skal begrænses, skal væk.
Og det har vi alle sammen kæmpet for og imod, i jeg ved ikke hvor mange år, og det er det, der også er forklaringen på, at jeg står her med et notat, som er ganske kraftigt.
Det er beskrivelsen af samtlige de ændringer, vi har foretaget af udlændingelovgivningen siden 1993.
Hvert eneste år stort set uden undtagelse har vi foretaget tilpasninger af udlændingelovgivningen, fordi vi har været optændt af præcis de problemer, som Venstres formand også nævnte heroppefra talerstolen.
De er ikke nye, de er også blevet gradvist indkredset, og noget af den lovgivning, vi har gennemført, begynder faktisk nu at virke.
Hvis vi tager antallet af kriminelle asylansøgere, kan vi jo se i det sidste halve år, vi har målt det, at det faktisk falder dramatisk.
Jeg tror, hr. Jann Sjursen sagde det mest præcist: Lad nu være at bruge udlændingepolitikken som rambuk i en valgkamp.
Nej, sagde Stefan, for du er jo ikke ligesom de andre.
Du er jo ikke ligesom de andre.
Se, det er fuldstændig afgørende at medvirke og at modvirke fjendebillederne og forklare ikke mindst børnene, at begivenhederne den 11. september var en forbrydelse begået af terrorister og ikke af islam mod os.
Vi er sammen også med indvandrere og flygtninge om at bekæmpe terrorisme, og det er fuldstændig afgørende, at vi holder sammen.
Afstanden er så kort, hvis vi ikke virkelig besinder os på nuværende tidspunkt. Jeg må derfor sige, da jeg hørte hr. Peter Skaarup sige til Venstre: Velkommen i klubben, at hvis jeg var Venstres formand, kunne jeg have fornemmet en kuldegysning ned langs rygraden.
Jeg siger det virkelig ærligt og direkte: Fald nu ikke for fristelsen.
Det var en meget klog beslutning.
Jeg vil derfor appellere til Venstres formand om at besinde sig og træffe en tilsvarende beslutning.
Sandheden er jo også, at integrationslovgivningen, når vi ser på, hvordan vi får mennesker i arbejde, først for alvor så småt nu begynder at virke ude i kommunerne.
Det tager tid, dette her, og regeringen fører ikke en politik, der har til hensigt, at så få som muligt kommer i arbejde.
Regeringen har den samme ambition som alle her i Tinget, at så mange som muligt kommer i arbejde.
Sandheden er jo også, at vi netop nu kan fornemme, at ganske mange kommuner lige er begyndt at få det, vi har besluttet her i Folketinget for et stykke tid siden, så småt omsat i praksis.
Jeg er glad for, at direktøren for Dansk Industri, Hans Skov Christensen, har sat sig i spidsen for en holdning, der hedder, at vi skal bearbejde danske virksomheders holdninger, så det ikke kommer an på, hvad man hedder, men hvad man kan, for at komme i arbejde i danske virksomheder.
Jeg er glad for, at dansk fagbevægelse har bakket det op og sat sig i spidsen for det, og jeg håber derfor også meget, at vi tilsvarende vil se hele det danske Folketing, både til venstre og til højre, sammen med os at hjælpe til at presse på for, at den integrationsproces lykkes.
Vi har for ganske nylig
- i sommer -
fremlagt et nyt projekt eller et nyt fremstød for den lovgivningsbaggrund, vi kender, der hedder: Mennesker i Danmark skal i arbejde, uanset hvad de hedder.
Der blev sagt: Vi kan ikke lovgive os ud af det hele, vi må alle sammen medvirke.
Jeg kom til at tænke på en artikel, jeg læste i DJØF, danske jurister og økonomers blad,
De kan sprog, de lærer hurtigt dansk, de kan i hvert fald engelsk og fransk formentlig flydende, de kan bare ikke få arbejde i vores land.
Jeg tror derfor, det er meget, meget vigtigt, at vi ikke bruger de her tal, at kun 50 pct. er kommet i arbejde, og at det er, fordi vi fører en slatten og en blødsøden, og jeg ved ikke hvad, udlændingepolitik i Danmark.
Det er jo ikke det, der er problemet.
Det, der er problemet, er, at kommuner, arbejdsgivere, lønmodtagere, vi skal arbejde sammen for at få mennesker i Danmark i arbejde, og det kan vi.
Forleden var jeg på besøg i en kommune i Østjylland, Horsens, som jo viser, at det kan lade sig gøre.
Gode danske
slagteriarbejdere står ved siden af mennesker med en anden etnisk baggrund end de fleste her i landet.
De kommer i arbejde, det kan lade sig gøre, og I skal se, hvor det går, og hvor glade folk er.
Det kan lade sig gøre, men det kan ikke lade sig gøre, hvis signalet herinde fra Folketinget bliver en fjendtligt orienteret stemning om, at de ikke er velkomne, og at der kommer for mange, og at vi ikke vil have dem.
Så kan det ikke lade sig gøre, for så sender vi et forkert signal til det danske samfund.
Og i øvrigt er det nødvendigt, at det bliver en succes.
Som jeg sagde i min tale i tirsdags: Hverken finansministeren, økonomiministeren, regeringen eller nogen i dette Tings medlemskreds kan få samfundets regnestykke til at gå op, hvis ikke vi får vores flygtninge og indvandrere i arbejde.
Og faktisk, hvis vi ikke regner med, at der kommer nogle til os år for år, kan regnestykket heller ikke hænge sammen.
Så har vi ikke hænder nok til at sikre, at vores ældre medborgere får den service, som vi alle sammen ønsker, at vores medborgere skal have.
Man mener heller ikke, man kan skrive under på, at vi skulle være et tilflugtssted.
Det har man heller ikke informationer om.
Og så siger man: Men man kan ikke udelukke, at der er terrorsympatisører her i vores land, og det er der vel ingen af os der kan. Vi skal alle beflitte os på, at politiet er årvågent, gør deres arbejde, og det er jeg meget tryg ved at de gør.
Vi skal styrke Politiets Efterretningstjeneste, og det vil vi gøre.
Og vi vil styrke det både indadtil og udadtil med et internationalt og professionelt arbejde.
Må jeg så sige om ulandsdiskussionen i øvrigt: Jeg har her nogle papirer, som tiden ikke tillader, at jeg løber igennem i alle detaljer, men jeg synes dog, jeg har lov til at fastslå, at respekten for menneskerettigheder og demokratisering altid har været og er et meget fundamentalt princip i Danmarks udviklingsarbejde.
Samarbejdet med Danmark og alle samarbejdslandene indeholder konkrete projekter til fremme af demokratisering og respekt for menneskerettigheder.
Sandheden er faktisk også den, at hvis vi ser på OECD's gennemgang af dansk bistand i 1999, så konstaterer
DAC-formanden således, at i modsætning til de fleste øvrige donorer var det lykkedes for Danmark at koncentrere sin bistand, at vi indtager en pionerrolle ved overgangen til programstøtte, og at de projekter, vi deltager i, støtter demokratiets udvikling og støtter respekten for menneskerettigheder.
Nuvel, der er mange lande, hvor vi simpelt hen har sagt: De skal ikke have penge af os, de ligger for langt væk fra de grundprincipper, vi her hylder.
Der er også lande, til hvem vi har sagt: I får ikke længere penge fra os.
Men jeg er nødt til at komme tilbage til fru Mimi Jakobsens grundlæggende pointe: Hvis ulandsbistand skal have mening, så kan man ikke starte med de ideelle krav som forudsætning for, at man vil give bistand.
Så er der ingen, der kan få den.
Ulandsbistand er jo indrettet til at hjælpe de lande, vi ønsker at hjælpe, så de når op på det niveau, der svarer til vores standard.
Deri ligger den vanskelige, men nødvendige balance, som vi må se i øjnene.
Jeg må i øvrigt sige til hr. Bendt Bendtsen: Tak for signalet om finansloven.
Hr. Bendt Bendtsen sagde, at man er klar til at se på finansloven og klar til at forhandle.
Man var opmærksom på erhvervslivets vilkår.
Det er vi også.
Jeg hørte også i den tone, der prægede hr. Bendt Bendtsens indlæg på dette punkt, at man også var parat til at se på egne forslag med tilsvarende kritiske blik, som vi gør på vores.
Hvis det er rigtigt forstået, er jeg sikker på, at vi godt kan gøre nogle fremskridt her.
Må jeg slutte mine bemærkninger til hr. Bendt Bendtsen med et lille ræsonnement omkring dette med at få mennesker i arbejde i Danmark: Både Det Konservative Folkeparti og partiet Venstre har været inde på, at det, der er problemet,
er, at bistandshjælpen, kontanthjælpen, er for høj i forhold til startindkomsten og startlønnen på arbejdsmarkedet, og at vi derfor må reducere bistandshjælpen.
Forskellen skal i hvert fald være større, eller også skal der være et syvårigt eller otteårigt optjeningsprincip, men resultatet er dog det samme.
Jeg tror, det beror på et forkert ræsonnement.
Vi har jo altid diskuteret i Danmark og mellem de to sider af salen: Kan det nu betale sig at arbejde eller ej?
Jeg vil bare sige igen helt upolemisk: Det er jo egentlig forunderligt, at vi i det her land har verdens højeste beskæftigelsesfrekvens, erhvervsfrekvens for mænd og kvinder, samtidig med at vi har - formentlig - et af de bedste og højeste kontanthjælpsniveauer.
Der er altså ikke en modsætning mellem det at have en meget høj erhvervs- og beskæftigelsesfrekvens og det at have en social tryghed.
Vi har altid været overbevist om, at social tryghed og høj erhvervsevne og ønske om at få arbejde ikke er modsætninger til hinanden, men forudsætninger for hinanden.
Det hænger jo sammen med det enkle faktum, at kontanthjælpen i Danmark aldrig har været og aldrig skal være et tagselvbord, men et ret og pligt-sted.
Du gør din pligt, og du har din rettighed, og det vil vi meget gerne se på, hvis det kan stå tydeligere.
Det har vi faktisk taget fat på i det nye udspil til kommunerne.
De får et værktøj nu i forbindelse
med integrationslovgivningen, som kan anvendes i så henseende.
Jeg vil til hr. Holger K. Nielsen sige tak for et tænksomt indlæg, som bar præg af stor optagethed af kompleksiteten i den globale opgave, vi skal tage fat på.
Jeg er glad for klare holdninger på ulandsbistandsområdet og igen med de nuancer, jeg selv har prøvet at byde lidt på.
Jeg vil gerne give tilsagn om, at vi, så snart regeringen overhovedet kan blive færdig - jeg ved, at udenrigsministeren er dybt optaget af det og arbejder meget med det også sammen med et par stykker af os i regeringen, andre ministre, men vi skal igennem vores proces - skal have en debat her i Folketinget om den nye udenrigs- og sikkerhedspolitiske situation.
Jeg er ganske enig i, at i denne nye udenrigs- og sikkerhedspolitiske situation for Danmark skal også indgå andre dimensioner, skal indgå de sociale og økonomiske aspekter i verdens ulighed som afgørende faktorer for at få fjernet grobunden for terror.
Jeg glæder mig til at få den debat, og jeg mener, at det bliver en langvarig debat, men jeg mener også, at vi skal tage fat på den ret hurtigt her i oktober/november.
Jeg var glad for hr. Holger K. Nielsens understregning af, at islam og terror er to forskellige ting.
Han havde referencen til USA's præsident, George W. Bushs flotte bemærkninger, flotte gestus og understregning af, at fordi man er islamtroende, er man altså ikke terrorist.
Der er inden for islam utrolige variationer, og det store, brede muslimsk troende flertal er moderate mennesker, der lever her i landet.
De lever lige så godt med deres tro, som alle andre gør med deres tro, og det ville være en grundlæggende, grænseoverskridende fejltagelse af rystende dimensioner at påstå, at islam er lig med terrorisme.
Derfor endnu en gang
: De bemærkninger, der kom i dag, var grænseoverskridende.
Jeg håber, at de på en eller anden måde kan trækkes tilbage igen.
Må jeg sige til hr. Holger K. Nielsen, at jeg ikke har nogen overraskelser med i aften med hensyn til valgrygter og den slags.
Det skulle lige være, at jeg ikke har noget at sige om det i dag.
Men jeg har i hvert fald én ting med, og det er, at jeg synes, at vi skal fortsætte vores bestræbelser på at forhandle en fornuftig finanslov.
Det synes jeg.
Så kan det være, at det lykkes, og det kunne jo være dejligt.
Det tror jeg på vi kan.
Jeg tror på, det kan lade sig gøre, at vi kan få et bredt flertal til meget afgørende dele af den finanslov.
Det er vores ambition.
Jeg deler SF's optagethed af vores hjemmepleje og vores socialområde.
Jeg deler den optagethed.
Jeg var glad for at høre hr. Holger K. Nielsens positive bemærkninger om socialministerens kommende tanker og forslag vedrørende retsbeskyttelse af vores ældre.
Jeg skal komme lidt tilbage til fru Mimi Jakobsens tanker omkring regelrytteriet, men de to ting behøver jo ikke nødvendigvis at være i modstrid med hinanden.
Jeg tror også, vil jeg sige til hr. Holger K. Nielsen, at vi kan tilrettelægge vores samfundsudvikling, så der bliver flere valgmuligheder på en god måde, som indebærer ikke et skævere Danmark, men indebærer reelle valgmuligheder for vores mennesker. Jeg deler det grundsyn, at mangel på arbejdskraft i Danmark er lig med mangel på kvalifikationer, og det er derfor, vi er så optaget af, at de kvalifikationer, vores flygtninge/indvandrere har, skal kunne komme til nytte.
Og hvis de ikke rækker, skal vi have et system, som vi er ved at opbygge nu, der ret hurtigt kan give det tillæg, der er nødvendigt for at komme ind på arbejdsmarkedet. Jeg synes i øvrigt, at det er et flot slogan: »Ledige hænder til velfærd«.
Jeg skal nok lade være med at tage det.
Det er en meget god beskrivelse af situationen.
Fru Pia Kjærsgaard havde forskellige bemærkninger, og jeg ved faktisk ikke, hvad jeg skal sige.
Fru Pia Kjærsgaard citerede Niels Henrik Arendt, biskoppen i Sønderjylland, og jeg kan sige, at jeg blev så forbavset, så jeg bad en bekendt, en kollega i den socialdemokratiske folketingsgruppe, om at tjekke citatet.
Og jeg fik tilbage, hvad det egentlig var, biskoppen havde sagt.
Han sagde: Det at kræve en pause - og jeg citerer - det at sige stop svarer til at sige: Stop verden, jeg vil af.
Tværtimod, vi må stå sammen, vise fællesskabet med dem på arbejdspladsen, i familien.
Se, det var jo noget ganske andet og på en måde langt mere fundamentalt og humant.
Og det tror jeg egentlig jeg vil holde mig til.
Resten bliver alt for stærkt at tage op.
Men én ting vil jeg bare sige: Jeg er enig med dem, der i aften har sagt, at heroppe fra talerstolen blev der brugt nogle ord og nogle ræsonnementer om religionen, som var overskridende, og som vi ikke har hørt før.
Nu har jeg ganske vist ikke været her i Folketinget i så mange år, men kloge folk, gamle folk på egnen har været her længe, og de kan bekræfte det.
Jeg har sådan set kun ét håb i det her efterår, også til det kommende folketingsvalg, og det er, at fru Pia Kjærsgaards projekt ikke lykkes.
Det har egentlig ikke så meget at gøre med, jeg var lige ved at sige regeringsmagt og den slags.
Det har at gøre med, hvad det her land egentlig skal blive til.
Jeg synes, at fru Mimi Jakobsen holdt en meget flot tale som så ofte med præcis koncentration omkring, hvad det er, vi skal løfte nu. Fru Mimi Jakobsen er jo altid det menneske, som spørger sig selv: Hvad er det, der kan pege fremad i den desperate situation, vi er i?
Det har vi jo alle sammen behov for: en vision, et løft - hvor er det, vi skal bevæge os hen?
Jeg var glad for bemærkningerne, og jeg deler vurderingen af, at vi har med et USA at gøre, der igen har meldt sig på den globale scene.
Et USA, der i virkeligheden er kommet tættere på Europa end før. Derfor har vi handlet, som vi har handlet, og derfor skal vi fastholde vores linje.
Det er jeg ganske enig i.
Der var også engagementet i ulandsbistanden.
Og fru Mimi Jakobsen refererede til den globale landsby, der er blevet for lille til, at naboen kan ligge og sulte.
Det synes jeg sammenfatter den opgave, vi står med.
Der blev også peget på, at vi stadig har sorte pletter i socialpolitikken i Danmark.
Jeg vil sige til fru Mimi Jakobsen: Det vil jeg ikke snakke mig ud af, for det har vi.
Der er steder, hvor vi vil sige: Her skal vi gøre noget mere.
Og fru Mimi Jakobsen har ret i, at vi kan koncentrere vores indsats for at få det der til at se bedre ud.
Jeg tænker på de psykisk syge.
Jeg tænker på vores narkoprostituerede på Nørrebro og i andre kvarterer.
Jeg tænker på nogle af vores patienter.
Det skal selvfølgelig ikke ødelægge det generelle, overordnede billede.
Vi har et samfund, hvor vi bruger flere penge pr. ældre til hjemmehjælpsudgifter end noget andet land, ja.
Men netop fordi vi gør det, vi gør, skal vi have fat i de udsatte grupper. Så havde fru Mimi Jakobsen et indlæg om reglerne, og jeg vil gerne sige, at jeg tror, at vi her nærmer os en fælles opfattelse.
Jeg er af den opfattelse, at vi måske tydeligere og tydeligere skal se for os, at industrisamfundets regelsæt er det, vi i virkeligheden har i hovedparten i det moderne samfund, men industrisamfundet var jo et andet end det mobile samfund, vi har i dag.
I gamle dage blev man jo ikke skilt, man levede side om side for de flestes vedkommende, det er vi nogle stykker, der ikke kan leve op til længere.
Man boede det samme sted.
Når man blev arbejdsløs og fik arbejde igen, var det i det samme job eller i samme branche.
Sådan er det jo heller ikke mere.
Det mener jeg vi skal prøve at kigge på på en god og en fornuftig måde, og det vil vi gerne gøre.
Inden for hjemmehjælpsområdet tror jeg, at vi nu skal sige, at vi skal forene socialministerens arbejde med retssikkerheden, med at få en i højere grad værdibaseret ledelse i vores ældresektor.
Det tror jeg godt, vi kan nå på en god og på en rigtig måde.
Til fru Elisabeth Arnold: Tak for tænksomt ræsonnement, som kun overbeviser i sin stringens og også i sin følsomhed.
Også fru Elisabeth Arnolds omtale af frihedsrettighederne synes jeg var rigtig.
Fru Elisabeth Arnold sagde også en anden ting.
Hun sagde: Man må jo gøre sig fuldstændig klart, at presset omkring flygtninge/indvandrere, tilstrømningen til Europa kan man ikke fjerne ved lovgivning.
Det kan man fjerne ved et løft i de lande, flygtninge/indvandrere kommer fra.
Det kan man fjerne ved et globalt, europæisk og solidarisk samarbejde.
Det er jo sandt, og det er det, vi skal gøre.
Fru Elisabeth Arnold understregede også, at det ikke er første gang, vi hjælper i nærområderne.
Kosovo er det centrale eksempel.
Jeg var også glad for fru Elisabeth Arnolds i virkeligheden åbenhed over for at løse de kritiske punkter, som vi har set, at vi har i vores asyllovgivning i de senere uger og dage, at få bragt politi og asylmyndigheder tættere sammen, naturligvis med fuld respekt for de hensyn, der i øvrigt skal tages.
Hr. Keld Albrechtsen havde med vanlig varme og engagement et ganske klart og præcist svar til fru Pia Kjærsgaard, og jeg har absolut ikke noget at rette.
Hr. Frank Aaen havde en understregning af de kommende finanslovforhandlingers ambitionsniveau.
Hr. Jann Sjursen talte varmt og indtrængende om besindigheden og advarede mod udlændingelovgivningens retorik, understregede, at det, der reelt sker, er en tendens til at sammenkoble de to ting, som jeg også var inde på tidligere i mit indlæg her i aften, advarede imod, at der graves grøfter i befolkningen, opholdt sig meget ved vores værdigrundlag og talte meget om vores kristne værdigrundlag.
Jeg kom til at tænke på Dostojevskijs roman »Brødrene Karamazov«, hvor der jo føres ganske intense, nattelange samtaler mellem Djævelen og en af brødrene.
På et vist tidspunkt spørger, jeg tror, det var Ivanov -
efter at Djævelen havde glædet sig over alt det, der var lykkedes for ham igennem det 19. og i det 20. århundrede her på jorden - så Djævelen: Er du så tilfreds nu med alt det, du har opnået, alle de krige, du har set?
Og Djævelen svarede: Ja, næsten.
Jeg mangler sådan set kun én ting.
Og han bliver spurgt, hvad det er, og så siger Djævelen: Det er medfølelsen.
Hvis jeg får medfølelsen, så har jeg fået det hele. Der vil jeg bare sige: Det skal han aldrig få.
Jeg skal ikke blande religion ind i min tale lige nu, men billedlig talt er det i virkeligheden det, det handler om: den grundlæggende medfølelse, hvad enten vi nu placerer den i en religiøs ramme eller en humanistisk ramme eller begge dele.
Den grundlæggende medfølelse rammer vi på et vist tidspunkt også i vores politiske debatter, og jeg følte lidt, den var her i aften med både den side, der ikke ser den, og den side, der instinktivt holder fast i den.
Det gjorde hr. Jann Sjursen.
Det er jeg glad for.
Tak for opbakningen dertil.
Med hensyn til missilforsvaret, som både hr. Hans-Pavia Rosing og fru Ellen Kristensen var inde på, har jeg ikke meget at tilføje.
Jeg tror, vi vil se en øget aktivitet på feltet, en øget afklaringstempoopskruning.
Det mener jeg vi skal have for øje at deltage i.
Jeg ved, der kommer besøg, og der er besøg i gang i Grønland, og det mener jeg vi skal være en aktiv afklaringspartner i.
Jeg vil også give tilsagn om fortsat stærk optagethed af bæredygtighedsarbejdet i arktisk henseende og give håndslag på, at vi vil være synlige, og vi vil være til stede.
Jeg har ikke så meget at tilføje, bortset fra at vi jo også må gøre os klart, at det er et grønlandsk egetansvar, det er et grønlandsk hjemmestyreansvar.
Det ville være helt forkert at komme ud i en diskussion, der hed, at når det virkelig kostede, så var det ikke længere et hjemmestyreansvar.
Forstå mig ret: Vi vil gerne være hjælpsomme, men vi føler på en måde, når vi ser på processen, at det var sådan, man ville det. Så må vi se, hvordan vi kommer videre herfra, men jeg vil godt understrege, at det først og fremmest er et grønlandsk egetansvar.
Så rejste fru Ellen Kristensen et spørgsmål, som flere har rejst, også hr. Hans-Pavia Rosing, og det er spørgsmålet om grønlandsk mad til herboende grønlandske familier og især naturligvis til mennesker, som er i en særlig udsat situation, men også til herboende grønlandske familier i almindelighed.
Må jeg sige, at det er et utrolig kompliceret spørgsmål, og jeg tror, fru Ellen Kristensen er klar over det.
Det har
at gøre med Europa, Den Europæiske Union.
Det har at gøre med de forhandlinger, Fødevareministeriet fører.
Det er ikke nogen enkel sag, men jeg ved, at fødevareministeren er meget opmærksom derpå. Med hensyn til det andet spørgsmål, fru Ellen Kristensen havde, det var vedrørende ngo'erne, kan jeg sige, at jeg har talt med udviklingsministeren.
Hun vil hurtigt tage en drøftelse med fru Ellen Kristensen for at få afklaret de problemer, der måtte være i tilknytning til administrationen af projektmidlerne.
Det er ikke en sag, som vi kan klare her under åbningsdebatten, men der vil blive taget kontakt, og der vil blive søgt en løsning derpå.
Tak til hr. Jóannes Eidesgaard for talen og også for forståelsen af den fælles opgave, vi har i terrorbekæmpelsen.
Og vi vil også i forhold til Færøerne gerne bekræfte, at vi skal holde tæt kontakt nu - også på det her felt.
Jeg vil også bekræfte, at jeg tror, at den rigtige vej at gå, når det gælder overtagelse af retsvæsenet, er at tilrettelægge processen nøje.
Jeg tror, hr. Jóannes Eidesgaard har fuldstændig ret i, at her er der virkelig brug
for, at retssikkerheden er sikret, og at procestilrettelæggelsen dermed også er vel planlagt, sådan som justitsministeren klart har givet tilsagn om. Det er nu op til det færøske landsstyre at træffe beslutning om, hvorvidt man vil gå ind i den proces.
Den er ment ærligt og åbent, og det, der er sagt, står vi naturligvis ved.
Vi vil være indstillede på, at vi på sigt kan overdrage retsvæsenet, men det skal foregå ordentligt og velplanlagt.
Så blev jeg spurgt af hr. Jóannes Eidesgaard: Skal der lovgives?
Og svaret er: Ja, det skal der.
Der skal lovgives.
Og lovgivning indebærer jo i realiteten, at vi ændrer hjemmestyreloven.
Jeg tror, justitsministeren har været inde på det samme også.
Så vil jeg sige til hr. Óli Breckmann: Tak for en - som altid - stærkt følelsesbetonet tale.
Jeg skal ikke gå ind i regelsættet eller i besværgelserne på det religiøse område, men blot sige til hr. Óli Breckmann, som jeg sagde til hr. Jóannes Eidesgaard: Vi ser frem til fornuftige forhandlinger med det færøske landsstyre.
Må jeg for min part slutte her og udtrykke håbet om, at vi kan løfte de opgaver, der virkelig er de væsentligste, som jeg har prøvet at indkredse i min afslutningsreplik her i aften.
Jeg håber ikke, at det mønster, vi en overgang så tegne sig, om at vi skulle være delt på afgørende spørgsmål, holder, når eftertanken har sat sig.
Vi vil i hvert fald bestræbe os på et bredt samarbejde både om pengene og om de opgaver i lovgivningen, vi i øvrigt skal løse.