Elisabeth Arnold (RV), 2004-12-01:
Der er to elementer i det her lovforslag, som absolut ikke har noget som helst med hinanden at gøre.
Vi har desværre ofte det problem, når vi skal behandle lovforslag her, at man sætter ting sammen, som ikke har noget med hinanden at gøre.
Hvis man er for det ene, så skal man også tage det andet, og hvis man er imod det ene, så bliver man nødt til også at være imod det andet.
Det er lidt besværligt.
Vi har det på samme måde, som i hvert fald fru Anne Baastrup også havde det: Vi er helt forstående over for ændringerne om reglerne om forældelse, men vi er meget spørgende over for reglerne om strafferammen for fupafsonere.
I forbindelse med forældelse vil jeg sige, at det er velbegrundet at ændre reglerne for forældelse.
Der er afgivet betænkninger fra Straffelovrådet, som justitsministeren i det store og hele følger.
Men jeg vil godt benytte lejligheden til at sige, at der altså også er ulemper ved at forlænge forældelsesfristerne, for det betyder, at de selvfølgelig automatisk vil blive længere, fordi de retter sig efter strafferammen og ikke efter den konkret idømte straf.
Det betyder også, at man vil få længere efterforskningstider, fordi politiet selvfølgelig vil prioritere efter, hvilke retssager der senest forældes, og disse vil man så lægge til side.
Det er ikke nogen kritik, det er bare en forståelse for, at sådan må man gøre i dagligdagen på en politistation.
Der har jo været eksempler på politikredse, hvor en række alvorlige sager ikke er blevet afgjort, simpelt hen fordi politiet ikke har fået gjort tilstrækkeligt ved efterforskningen inden forældelsesfristens udløb.
Det er selvfølgelig tankevækkende, for det siger noget om, at den prioritering sker i praksis.
Man må også have større bevågenhed på politiets arbejde, bedre ressourcefordeling og også bedre efterforskningsudstyr.
Alene at forlænge forældelsesfristerne er ikke noget mirakelmiddel i sig selv.
Vi er sikre på, at det vil være godt i mange tilfælde for at skabe mere ro om efterforskningen, men det er altså heller ikke bare en magisk løsning, som betyder, at alt nu vil blive opklaret, i og med at forældelsesfristerne er blevet forlænget.
Det er blot den bemærkning, jeg gerne ville komme med her fra talerstolen.
Så kommer vi til fupafsonerne.
Der kan vi ikke være uenige i, at det selvfølgelig skal være strafbart at presse, hyre eller lokke en anden til at tage en afsoning for sig, men strafferammen er altså også i dag på 6 måneders fængsel, og der er afsagt meget, meget få domme i sådan nogle sager.
Der er nævnt tre domme i de medfølgende bemærkninger til loven, og kun de to af dem er fra nyere tid, altså fra efteråret 2000.
Der synes at være et grelt misforhold mellem forslagets strafferamme på 1 år, som altså er en fordobling, og de forhold, man har mødt i praksis indtil nu.
Der har været tale om falske afsonere på henholdsvis 6 og 14 dages hæftestraffe, som man har fået andre til at afsone for sig, og der er blevet afgivet tillægsstraffe på fængsel eller hæfte i 20 dage.
Så det er altså noget, man absolut må sige er i småtingsafdelingen.
Hvis man skulle forestille sig, at strafferammens loft skulle nås, måtte man forestille sig, at kriminalforsorgen var fuldstændig amatøragtig med hensyn til at fastslå indsattes identitet.
Så jeg mener ikke, man kan klare det ved at skræmme sig ud af det ved at sige, at vi nu forhøjer strafferammerne.
Man må da for søren sørge for, at kriminalforsorgen har mulighed for at fastslå den indsattes identitet, og det gør man selvfølgelig ved, at de har ordentlige vilkår i kriminalforsorgen og ordentlige midler til at fastslå folks identitet, dvs. forskellige test og registeroplysninger, som gør, at man ikke er i tvivl om, hvem det er, man har for sig.
Det er klart, at så længe forholdene i kriminalforsorgen er, som de er, hvor alle er pressede, og hvor ressourcerne er små og fængslerne overfyldte, har man ikke tid til at lave den slags ting.
Jeg synes faktisk, det har meget karakter af, at der har været vist nogle fjernsynsudsendelser, som har bragt folk i harnisk, og så har ministeren skullet sige til en eller anden journalist, at nu gjorde hun også noget ved det.
Det her tror jeg ikke flytter noget som helst i praksis.