runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jørn Pedersen (S), 1999-04-22:
Vi kunne forleden dag her fra Folketingets talerstol høre, at jura ikke er nogen eksakt videnskab.
Jeg kan nu høre, at det er historie heller ikke.
Det er noget meget tvivlsomt
, når hr. Frank Aaen kan sige, at nogle valgte Enhedslisten fra. Det er direkte forkert.
Enhedslisten sagde: Det her kan vi ikke være med til - efter at have tænkt sig længe om og vel efter selv at have haft svære kvaler med, hvordan de skulle forsvare ude i det åbne land, at de stemte imod mærkbare forbedringer på det sociale område.
Det er en debat og en overvejelse, jeg trygt overlader til Enhedslisten, men lad være at sige herfra - især herfra - at Enhedslisten blev skubbet ud.
Nej, det gjorde de ikke.
Det er direkte usandt.
Så var spørgsmålet: Hvad med de nuværende og hvad med de kommende pensionister?
Jamen det er jo noget af det, vi diskuterer.
Hvorfor kan hr. Frank Aaen og hans parti ikke støtte sådan et forslag?
Hvorfor kan man ikke det?
Er man kommet så langt ud i teorien, at ideologien overgår virkelighedens verden?
Det er dog interessant, men spørgsmålet er jo, hvor gavnligt det er.
Nu skal jeg ikke afgøre, hvad ministeren vil, det svarer ministeren selv på, men når man laver større ting, er det afgørende dog, at man kan sige, hvor meget man vil dække.
Og er det hverdagen, den praktiske verden, der afgør dét, eller er det ideologien?
Det synes jeg hr. Frank Aaen skal svare på, hvis han har mulighed for det, for ellers vil jeg altså sige, at Enhedslisten selv har valgt det gode selskab fra.
Jeg forstod, at de andre var det gode selskab, og at Enhedslisten var noget andet, men Enhedslisten har altså selv valgt det fra.
Men nu kan man jo måske kvalificere sig til at være med ved at være konstruktiv.
Det ville da være en god kvalifikation i hvert tilfælde.
Jeg tror, jeg på vegne af alle partierne i studiekredsen kan sige, at det eneste, vi har forsøgt at gøre indtil nu, er at opliste nogle af de problemer, der er.
Vi er ikke engang begyndt at diskutere, hvordan man kan løse dem, men har oplistet dem for at finde ud af, hvor problemfelterne er.
Det synes jeg er en nyttig måde at arbejde på, og derfor vil jeg sige til hr. Frank Aaen, at alle disse særdeles konkrete spørgsmål - som det jo er - må jo afhænge af, hvad et politisk flertal her i dette Ting kan finde ud af. Det, der har været helt afgørende for os - og det tror jeg gælder alle de partier, der deltager - er at sikre, at der ikke skal være nogen mennesker, der nu går rundt i en længere periode, hvor vi diskuterer frem og tilbage, og hvor gode ideer flyver igennem luften, og er usikre på, hvordan deres situation er. Så det er egentlig den bedste garanti overhovedet, som man kan give brugerne, at man kan sige til dem: Du bliver i hvert fald ikke ringere stillet, end du er i dag.
Det er svaret.
Og hvad det så måtte ende med, afhænger jo af, hvad de partier, der nu er med - vi må jo se, hvor mange der er med, i løbet af forløbet - bliver enige om.
Men udgangspunktet er, at når man laver ændringer, så gælder de for nytilkomne, og så må vi tage den anden diskussion på et senere tidspunkt, når den er mere relevant.
Det er den ikke på nuværende tidspunkt.
Erik Larsen (V), 1999-04-22:
På den baggrund har vi kaldt på forslag fra regeringen, og vi er utrolig tilfredse med, at socialministeren nu har taget et initiativ.
Ordet studiekreds bryder jeg mig ikke så meget om.
Det har lidt klang af, at man diskuterer og diskuterer og diskuterer og så drager nogle konklusioner, som man så lader andre om at tage stilling til.
Men vi er meget tilfredse med, at vi har forstået ministeren sådan, at det her arbejde, de drøftelser, der er sat i gang med partierne, har det formål, at man gerne skulle nå nå frem til et reformforslag. Med hensyn til dette forslag fra Enhedslisten vil jeg sige, at der er mange af de ting, som Enhedslisten her liner op, som vi er meget enige i.
Det gælder funktionsevnekriteriet, det gælder en præcisering af lægekonsulenternes rolle i forhold til speciallæger, og det gælder spørgsmålet om en ordentlig og seriøs sagsbehandling.
Så er spørgsmålet fra min side, om Enhedslisten mener, at den liste, man her har, er tilstrækkelig.
Det mener vi ikke i Venstre; vi mener, at der er mange andre spørgsmål, som trænger sig på, bl.a. alle de barrierer, der er i systemet omkring at få tilrettelagt tingene sådan, at selv om man har en førtidspension, skal det kunne betale sig at tage et job ved siden af, hvilket det ikke kan i dag,
altså alle de barrierer og samspilsproblemer, der er på det her område.
Vi har i de sociale love taget en lang række initiativer
vedrørende arbejdspladsfastholdelse, vi har styrket den forebyggende indsats, revalideringsindsatsen, og vi har prøvet at styrke indsatsen for en hurtig opfølgning af sygedagpengene, men vi mangler at få cirklen omkring området sluttet med en egentlig førtidspensionsreform.
I Venstre er vi af den opfattelse, at udgangspunktet for os nok er et tostrenget ydelsessystem, og det er det, vi lægger vægt på bliver undersøgt og analyseret.
Og vi tror, at vejen er, at vi gør det muligt for den gruppe, som har en erhvervsevne i behold, at supplere forsørgelsesgrundlaget og forbedre tilværelsen med en arbejdsindtægt, og at vi også giver den gruppe, som ikke har en arbejdsevne i behold, mere rum i økonomien til en prioritering, i stedet for at den i dag er henvist til at søge forskellige støttemuligheder i forskellige lovparagraffer.
Men alt i alt er vi tilfredse med, at ministeren har taget det her initiativ. Vi mener, at sagen har et omfang og en karakter, som gør det til et regeringsanliggende at fremsætte et forslag, og vi bidrager gerne til drøftelserne i den kommende tid og har det helt klare mål med drøftelserne, at der skal komme en reform.
John Vinther (KF), 1999-04-22:
Hvis formålet med dette beslutningsforslag fra Enhedslisten og det beslutningsforslag fra SF, vi om lidt skal behandle, var at genoplive en proces, der ellers var gået død, burde forslagsstillerne jo glæde sig over, at det er lykkedes - ikke alene på grund af disse forslag, men også ved medvirken af disse forslag - den proces er startet igen.
Socialministeren ynder at kalde det en studiekreds, og hr. Frank Aaen har kaldt det den fine og den mindre fine studiekreds.
Jeg er ikke sikker på, at nogen af betegnelserne er særlig dækkende; jeg synes, det ville være mest betegnende at kalde det sonderinger og drøftelser, og jeg synes i øvrigt også, det har været hensigtsmæssigt, at de i første omgang har taget deres udgangspunkt i den kreds af partier, der var med til at bære ændringen af bistandsloven igennem.
Den proces, der nu er startet op igen, handler i første omgang om at tilvejebringe og afsondre de problemer og de uhensigtsmæssigheder, der er i den eksisterende lovgivning.
Det synes vi er et uhyre vigtigt arbejde, og vi synes, det ville være forkert i en eller anden form for politisk drilleri at fremskynde den proces mere, end godt er.
Jeg tror, det er bedst for sagen, bedst for førtidspensionisterne, både de nuværende og de kommende, at vi tager os den tid, der skal til for at få afklaret og afdækket, hvad det er for nogle problemer, vi mener der er, og derefter tager det næste skridt og finder ud af, hvad vi så kan gøre ved de problemer.
Med de korte bemærkninger skal jeg afvise Enhedslistens forslag.
Anne Baastrup (SF), 1999-04-22:
Jeg takker for ministerens tilsagn om, at der skal nedsættes et udvalg, men nu er sagen den, at vi for nogle år siden, i begyndelsen af 1990'erne, også fik nedsat et udvalg, og det udvalg fik som kommissorium, at man skulle sikre, at forureneren skulle betale.
Det, det jo endte med, var en meget, meget tyk betænkning, hvor der intet stod, der overhovedet havde noget som helst at gøre med det kommissorium, som man fra Folketingets side havde lagt op til.
Tværtimod, vil jeg nærmest påstå.
Derfor er det meget vigtigt for mig at få ministerens tilkendegivelse her fra talerstolen eller eventuelt via en beretning, som vi afgiver i Folketingets Socialudvalg, om ministeren er enig i, at de afgørelser, som vi har haft på området gennem de sidste 3-4 år - dér tror jeg nok, at Arbejdsskadestyrelsen begyndte at ændre praksis - at de afgørelser, for så vidt angår ulykkesforsikringsbegrebet, er alt, alt for snævre.
Hvis man kan forvente, at der sker en ulykke på en arbejdsplads, hvis et barn løber ud foran en bil - et barn, som er uregerligt, og som er psykisk ustabilt - løber ud foran en bil, så kan man forvente det.
Får man en arbejdsskade som følge af det, så er det ingen arbejdsskade.
Man får ikke nogen erstatning.
Er ministeren enig i, at vi under alle omstændigheder skal have gjort op med den hidtidige, nye fortolkning af ulykkesbegrebet?
Frank Aaen (EL), 1999-04-22:
Jeg spurgte ikke, om der er givet tilsagn om, at dagens førtidspensionister ikke skal være bange for forringelser.
Jeg spurgte, om dagens førtidspensionister også kan være sikre på, at de får andel i de forbedringer, der måtte blive i den nye førtidspensionsordning.
Det synes jeg er et meget vigtigt spørgsmål.
Er de, der er på laveste førtidspension, dømt til dét til evig tid, eller kan de forvente en forbedring, når vi i øvrigt - forhåbentlig - gør ordningen bedre.
Og så om det med det gode og det dårlige selskab: Det har jeg ikke et sekund hylet over, for vi valgte selv, at vi ikke ønskede at være med til bistandsreformen.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-04-22:
Jeg synes, det lyder som en udmærket og spændende dialog, der foregår her.
Jeg er desværre ikke kvalificeret til at deltage
i den, idet jeg lige kommer ind og skal fremføre, hvad vores ordfører, fru Tove Videbæk, som ikke kan være til stede, ville have sagt - eller noget af det, for jeg har streget noget, fordi jeg kan se, at som sagen har udviklet sig, er det måske overflødigt. Jeg kan begynde med at sige, at vi er glade for og tilfredse med, at ministeren har tilkendegivet, at hun vil nedsætte et udvalg, der skal se på problemerne på området.
Det er jo et ganske spændende og godt område, som SF har taget op og fremsat beslutningsforslag om her.
Vi har selvfølgelig sympati for forslaget, men kan ikke give det vores tilslutning, fordi vi synes, det er for detaljeret.
Så vores fulde sympati, men vi kan desværre ikke tilkendegive den som tilslutning til forslaget.
Frank Aaen (EL), 1999-04-22:
Jeg bliver spurgt, om det, der står i vores forslag, er dækkende for, hvad vi mener en reform skal indeholde.
Det, der var vores hovedærinde med at fremsætte forslaget, var at forhindre, at reformen igen blev puttet i en syltekrukke, for det er det, vi er bange for.
Indtil marts måned i år var vi sikre på, at regeringen ville komme med et udspil, men det udspil er blevet aflyst, og det er derfor, vi har fremsat et beslutningsforslag. Og jeg synes i virkeligheden, at alle de partier, der synes, det er utrygt, at regeringen bare udsætter sit eget udspil - for det er klart, at det her skal starte med et udspil fra regeringen - burde kunne støtte det forslag, og derfor synes jeg også, Venstre burde kunne støtte det.
Anne Baastrup (SF), 1999-04-22:
Så vil jeg godt tage udgangspunkt i hr. Tom Behnkes eget liv.
Den 19. maj 1992 godkendte Erhvervssygdomsudvalget en politimands psykiske lidelse, fordi han over en længere årrække havde været udsat for værtshusslagsmål og flasker i hovedet og en brandbombe på den politistation, han sad og passede på, alle de dér små og store ting, som en politibetjent bliver udsat for gennem sit liv. På et tidspunkt kunne han ikke klare det længere, og det endte med, at han måtte forlade tjenesten.
Mener hr. Tom Behnke, at den pågældende politibetjent ikke skulle have haft erstatning?
Ja eller nej?
Til orientering skal jeg så i øvrigt oplyse, at det her var i 1992, og jeg er 110 pct. sikker på, at hvis den sag var blevet forelagt i dag i Erhvervssygdomsudvalget, havde det været en blank afvisning, for som hr. Tom Behnke siger, kunne han jo have forventet det.
Men mener hr. Tom Behnke, at den her længere tids psykiske påvirkning af en politibetjent ikke skal kunne give en arbejdsskadeserstatning, når man mister sin arbejdsevne?
Tom Behnke (FP), 1999-04-22:
Når vi nu skal inddrage undertegnede i behandlingen af forslaget, skal jeg fortælle forslagsstillerne, at jeg i sin tid startede med at tage en uddannelse som skovarbejder.
Dengang var jeg 16 år gammel, og jeg kunne godt se, at med det hårde fysiske arbejde, det er at være skovarbejder, ville jeg ikke kunne være i den branche i 44 år, til jeg kunne gå på efterløn.
Derfor valgte jeg en anden uddannelse.
Jeg er så i mellemtiden hoppet lidt tilbage og er begyndt at lave lidt af det arbejde igen, men det, der er væsentligt, er, at man gør op med sig selv, om det er noget, man kan holde til.
Med hensyn til f.eks. politiet og det psykiske arbejdsmiljø og de psykiske arbejdsskader må man sige - hvis
en politiassistent har det dårligt med at skulle stoppe folk og se deres kørekort eller at skulle sigte folk, fordi det kan være ubehageligt - at det er en naturlig del af arbejdet som politiassistent, og hvis man ikke kan holde til det, så skulle man have ladet være med at tage den uddannelse.
Så skulle man lade være med at blive ansat dér.
Men for politifolk såvel som for alle andre kan der pludselig opstå noget, og i løbet af en hel karriere er der en statistisk mulighed for, at der sker en voldsom hændelse, som kan påvirke en.
Men det er ikke alle, der kommer ud for det, og der er nogle, der bliver mere belastet end andre.
Dér bør man også gå ind.
Det var også det, jeg sagde i forhold
til forventelighedsbegrebet
Sygeplejersken skal gribe patienten, der falder, selv om det ikke er det arbejde, man er uddannet til, men i virkeligheden noget andet.
Politifolk skal også ud at løse voldsomme opgaver, som man bliver meget påvirket af, og hvis det er nogle voldsomme hændelser, der måske er kommet for tæt på hinanden, der har gjort, at man er blevet så påvirket, at man ikke kan administrere sit arbejde længere, så mener jeg også, der er tale om en arbejdsskade.
Men det er mere den dér almindelige, brede definition af det arbejde, man laver.
Hvis man over en årrække synes, at det er for hårdt at rende rundt og sigte folk eller anholde folk, så skal man lade være med at tage den uddannelse, og så skal man finde sig et andet arbejde.
Det er der også nogle der gør.
De erkender på et tidspunkt, at det er for træls at skulle rende rundt og have med de kriminelle at gøre hver eneste dag, og så springer de fra og vælger en anden uddannelse.
Inger Bierbaum (S), 1999-04-22:
Jeg vil gerne sige til fru Anne Baastrup, at jeg ikke håber, at vi skal tage hul på, hvad vi senere skal til at diskutere. Jeg tror, det er godt med ministerens forslag om at nedsætte et udvalg.
Men ellers vil jeg sige, at SF's forslag om at nedsætte et udvalg, der skal se nærmere på arbejdsskadeområdet, indeholder flere sympatiske elementer.
Forslaget er jo en følge af den senere kritik af arbejdsskadeområdet og især afgræsningen af ulykkesbegrebet.
Det er den forsikringsretlige tolkning af begrebet, der har været kritiseret, en tolkning, som jo i øvrigt er tiltrådt af Højesteret. Men i Socialdemokratiet har det naturligvis været bemærket, og vi har diskuteret denne kritik, og vi mener på den baggrund, at det er en god idé, at der igen kigges nærmere på området.
Området blev jo sidst udsat for en større ændring efter et omfattende udvalgsarbejde, der afsluttedes med en betænkning i 1994.
I den omgang fik vi som bekendt bl.a. begrebet om de pludselige løfteskader med i lovgivningen.
Vi deler således SF's ønske om et nyt udvalgsarbejde.
Imidlertid mener vi ikke, at SF's forslag er egnet som grundlag for et udvalgskommissorium.
Som forslaget er udformet, vil udvalget nemlig få for snævre rammer at arbejde inden for, hvor konklusionerne stort set er fastlagt på forhånd.
Det eksempel, jeg vil trække frem, er erstatningsområdet, som der for øjeblikket arbejdes på i en arbejdsgruppe vedrørende revision af erstatningsansvarsloven under Justitsministeriet.
Denne gruppe ser jo også bl.a. på erstatningsniveauerne inden for EU og øvrige lande.
Derimod vil vi fuldt ud støtte ministerens forslag om at nedsætte et udvalg, der skal se på den nuværende afgrænsning af skadebegrebet med udgangspunkt i ulykkesbegrebet.
Et sådant bredere kommissorium til det kommende udvalg mener vi vil give et bedre beslutningsgrundlag for Folketinget.
Samtidig vil det give arbejdsmarkedets parter
samt andre interessenter på arbejdsmarkedsområdet mulighed for at bidrage med forslag og viden uden for snærende bånd på arbejdet.
Det tror jeg vi er bedst tjent med.
Men vi ser frem til, at ministeren snarest igangsætter et udvalgsarbejde på det her væsentlige område.
Den konkrete sag, som fru Anne Baastrup rejser, skal jeg ikke tage stilling til.
Jeg har i oktober deltaget i en høring om sager omkring arbejdsskader og hørte dér en del ulykkelige sager, konkrete sager, blive belyst.
Jeg synes, at vi på nuværende tidspunkt skal lade udvalget arbejde med det, og jeg håber på - det vil jeg gerne sige - at man kan få dette ulykkesbegreb nærmere defineret eller afgrænset i forhold til andre ting, som er kommet ind i praksis.
Det er mit håb, at udvalget kommer frem til sådanne konklusioner.
Erik Larsen (V), 1999-04-22:
Arbejdsskadeområdet er jo et kompliceret område.
Vi har i Venstre den opfattelse, at der er brug for et udvalgsarbejde.
Vi har også tidligere signaleret, at vi var af den opfattelse, at der burde være et udvalgsarbejde omkring spørgsmålet.
Derfor er det jo glædeligt i dag at kunne konstatere, at ministeren har givet et løfte her i Folketinget om at sætte et udvalgsarbejde i gang; et udvalgsarbejde, som jeg har forstået på ministeren skal have et bredere kommissorium uden facit på, hvad udvalgsarbejdet skal munde ud i.
Og så er jeg præcis fremme ved min anke i forhold til SF's forslag her: Jeg finder, at der er draget mange konklusioner.
Jeg synes, der er brug for et bredt udvalgsarbejde med et bredt kommissorium.
Anne Baastrup (SF), 1999-04-22:
Er hr. Erik Larsen enig i, at det ikke er nok bare at nedsætte et udvalg?
Vi bliver nødt til fra Folketingets side at sige: Hvad er det, vi forventer af det udvalgsarbejde?
Hvis vi forventer, at udvalget bare skal bekræfte det, Arbejdsskadestyrelsen har gjort hidtil, er det ikke så godt. Hvis man er dagplejemor, skal man ikke regne med at få arbejdsskadeerstatning.
Hvis man er så uheldig at være social- og sundhedsassistent på et plejehjem, skal man ikke regne med at få arbejdsskadeerstatning, eller vil hr. Erik Larsen også pålægge udvalget at se på det ulykkesbegreb, man opererer efter nu, og rent faktisk give mulighed for at få erstatning?
Vil hr. Erik Larsen pålægge udvalget at se på den praksisændring, der er sket, og så ændre praksisændringen som en konsekvens af det her udvalgsarbejde?
Er det dét, hr. Erik Larsen vil have, eller vil han bare have, at der er 35 mennesker, der skal sidde og snakke et års tid?
Erik Larsen (V), 1999-04-22:
Jeg ved ikke, om det gavner min politiske fremtid, men jeg har faktisk temmelig stor tillid til, at socialministeren fastsætter et kommissorium for det udvalgsarbejde, som tager alle de hensyn, der skal tages omkring det her spørgsmål.
John Vinther (KF), 1999-04-22:
Det Konservative Folkeparti vil ikke på forhånd afvise, at det kan være nødvendigt og også ønskeligt i en vis udstrækning at ændre på arbejdsskadebegrebet, men det er også vores opfattelse, at hvis det skal ske, skal det ske på grundlag af et noget mere fast, noget mere fyldestgørende grundlag end det, som SF lægger op til i dette beslutningsforslag.
Derfor vil jeg gerne kvittere for ministerens tilsagn om at igangsætte et udvalgsarbejde med et bredt kommissorium, således at vi kan se, om der er et behov for, om der er en nødvendighed af at gå ind og ændre på arbejdsskadebegrebet. Dermed har jeg også sagt, at Det Konservative Folkeparti ikke kan støtte SF's beslutningsforslag.
Det bygger efter vores opfattelse i vid udstrækning på forkerte forudsætninger, og det bryder afgørende med de principper, der ligger til grund for arbejdsskadeforsikringsordningen.
Det grundlæggende princip er jo det, at der påhviler arbejdsgiveren et ubetinget og et objektivt ansvar for arbejdsskader.
Det er, når man sammenligner det med øvrige erstatningsansvarsregler, et strengt grundlag.
Det er også rimeligt, og det er rigtigt, men det afbødes jo af, at man så på den anden side af den vægtstang har det princip, der hedder, at det så også skal være påvist eller i meget høj grad sandsynliggjort, at den skade, der er tale om, så også er forårsaget af arbejdet. SF ønsker her at ændre på det ene af disse principper.
SF ønsker at slække på bevisbyrden for det, man kalder årsagssammenhængen, og det vil i virkelighedens verden kunne komme til at betyde, at virksomheder vil blive erstatningsansvarlige for skader, der ikke kommer fra arbejdet eller kun i meget begrænset omfang har deres baggrund i arbejdet.
Og det at bryde det grundlæggende princip i arbejdsskadeforsikringsordningen synes vi ikke er hensigtsmæssigt; ikke på så løst et grundlag, som vi her har, og derfor kan vi ikke støtte forslaget.
Anne Baastrup (SF), 1999-04-22:
Må jeg forstå hr. John Vinther således, at hr. John Vinther er fuldstændig enig i den afgørelse, Højesteret kom med, hvor en sygehjælper skal behandle en ældre dame, som så flytter sig anderledes, end hun plejer at gøre?
Den pågældende sygehjælper får et knæk i ryggen.
Den pågældende sygehjælper er nu uden for arbejdsmarkedet og har ikke fået arbejdsskadeserstatning, fordi han kunne forvente, at selv om hun plejer at være medhjælpende, når hun skal vaske sig, så gjorde hun det ikke denne ene gang.
Det kunne han bare forvente, og han kunne have ladet være med at vaske hende, eller hvad er det, hr. John Vinther forventer af fremtidens arbejdspladser?
Skal man så som lønmodtager - hvis man er ude på en arbejdsplads, hvor ting kan ske - bare sige: O.k., jeg tager sygedagpengene med i tasken, og så må jeg håbe på, at jeg ikke bliver invalid af mit arbejde, når jeg ikke kan få en arbejdsskadeserstatning?
Eller vil hr. John Vinther være indstillet på, at det her udvalg skal komme med en anden definition af arbejdsskadebegrebet, således at denne her sygehjælper også kan få erstatning?
Jeg vil godt høre, om fru Inger Bierbaum er enig i, at en af de ting, som udvalget skal arbejde med, er en ændring af følgende: I 1993 fik en dagplejemor erstatning, fordi hun løftede et 2½-årigt barn op, som så vred hovedet tilbage, og hun fik så én over ryggen.
I 1995 er en dagplejemor ved at lægge et 1½-års barn i en barnevogn, og barnet bliver stift; dagplejemoderen får et hold i ryggen og får afvist sagen, fordi hun kunne have forventet det.
Er fru Inger Bierbaum enig i, at det er uholdbart at have en sådan forståelse af ulykkesbegrebet?
Er fru Inger Bierbaum enig i, at udvalget skal arbejde på, at vi skal have gjort op med det her ulykkesbegreb?
Inge Refshauge (DF), 1999-04-22:
I Dansk Folkeparti kunne vi da godt ønske os nogle enkelte justeringer omkring arbejdsskadeforsikringerne, men i det store og hele mener vi dog, at vi har et rimeligt godt forsikringssystem her i landet.
Vi skal også passe på, at vi ikke får amerikanske tilstande på forsikringsområdet, hvor arbejdspladser og arbejdsgivere snart sagt kan blive draget til ansvar for alt, hvad der sker, og blive dømt til at betale skyhøje erstatninger.
Vi kan i Dansk Folkeparti gå med til, at erstatninger, som udbetales til den skadelidte, skal stå i et rimeligt forhold til, hvad der er sket, og skal give dækning af eventuelle tab.
Vi har her i landet en arbejdsskadelovgivning, der sammen med arbejdsmiljølovgivningen tilskynder til forebyggelse på arbejdsmarkedet.
Vi har hermed ikke sagt, at der ikke kan ske forbedringer i arbejdsskadelovgivningen.
Det vil der altid kunne.
Her går den offentlige sektor slet ikke ram forbi.
Men der bliver gjort en stor indsats for at undgå løfteskader samt skader i bevægeapparatet.
Her kunne indsatsen måske styrkes en del.
Forebyggelse er som bekendt bedre end at helbrede.
Vi kan godt lide punkt to i forslaget omkring arbejdsskadebegrebet.
Her må ske en ændring, og det vil vi gerne være med til.
Arbejdsskadesøgende skal ikke kunne afvises med, at den skete hændelse med skade til følge har været forventelig, ligesom vi mener, at pludselig opståede løfteskader skal anerkendes langt mere ensartet, end det er tilfældet lige nu. Vi ser hen til ministerens udvalgsarbejde.