Henrik Dam Kristensen (S), 2001-05-23:
Jeg vil gerne gentage sundhedsministerens ord: Siden regeringen tiltrådte i 1993, har det været et højt prioriteret mål at styrke indsatsen for mennesker med sindslidelser.
Sundhedsministren har redegjort for udviklingen inden for distriktspsykiatrien, og jeg vil redegøre for den seneste udvikling inden for socialpsykiatrien.
For mennesker med sindslidelser gælder det, ligesom for alle os andre, at man skal kunne leve en tilværelse efter eget valg med så få begrænsninger, som overhovedet muligt.
Socialpsykiatriens fornemste opgave er at støtte mennesker med sindslidelser til at få hverdagen til at fungere.
Det handler om, at mennesker med sindslidelser har et ordentligt sted at bo, at de har et meningsfyldt hverdagsliv, at deres sociale relationer er i orden, at kontakten mellem mennesker med sindslidelser og støttepersonale er i orden, og at den sindslidende også har noget at tage sig til, noget at stå op til osv.
Jeg mener, at regeringen har arbejdet og bør arbejde målrettet på at bedre de socialpsykiatriske tilbud, og jeg vil fremhæve nogle af de væsentligste indsatsområder.
Det skal i den forbindelse også fremhæves, at også kommunerne og amtskommunerne i godt samspil har givet et stort bidrag til denne udbygning af botilbudene.
Støtteaspektet strækker sig fra selvstændige boliger med meget lidt støtte over bofællesskab med varieret støtte til boformer, hvor der er støtte døgnet rundt.
Vi skal bestræbe os på, at der bliver produceret individuelle løsninger, så brugeren kan vælge en boform i overensstemmelse med sine ønsker og individuelle livsstil.
Psykiatriaftalen medfører et generelt løft også af andre socialtilbud end botilbudet.
I den første aftale, som dækkede årene 1997-1999, er det kommet til udtryk ved en udvidelse af døgninstitutionspladserne for psykisk skrøbelige børn og unge.
Der blev afsat 80 mio. kr. til opnormering af pladsantallet, og de seneste tal siger, at vi har fået 295 døgninstitutionspladser, 15 dagbehandlingspladser og 15 aflastningspladser.
I den seneste psykiatriaftale har vi afsat andre 50 mio. kr. primært til støtte til udvidelse af beskæftigelsesmulighederne, til væresteder, til aktiveringstilbud og aktivtilbud, til støtte til efteruddannelse af personale i socialpsykiatrien og til støtte til kvalitetsudvikling m.v.
Jeg synes, det er vigtigt at fremhæve, at der flere steder iværksættes særlige aktiviteter for de sværest stillede grupper: de unge, de ældre, personer med en dobbeltdiagnose samt for sindslidende med anden etnisk baggrund end dansk.
Et andet mål i aftalen er udviklingen af målsætninger
for kvalitet i hele socialpsykiatrien.
Videnscenter for socialpsykiatri har sidste år leveret
et værdifuldt arbejde med deres bog »Kvalitet i socialpsykiatrien 2000«, hvor de opstiller både mål for og konkrete anbefalinger til den socialpsykiatriske indsats.
Jeg kunne også nævne støtte- og kontaktpersonordningen for sindslidende, som startede tilbage i 1993 som en forsøgsordning, men som i 1996 blev indført ved lov og endelig i forbindelse med servicelovens indførelse forpligtede kommunen til at tilbyde støtte- og kontaktpersoner til de mest udsatte sociale og isolerede sindslidende, som har et stort udækket socialt behov.
I dag benyttes denne ordning faktisk af over 4.000 personer.
Ordningen er af opsøgende karakter, og der er mange andre opsøgende modeller, der bliver diskuteret ganske livligt for tiden.
Når jeg nævner det, så er det, fordi vi inden for de næste par måneder kommer med en ny vejledning, der præciserer og uddyber den eksisterende vejledning. En undersøgelse tilbage fra 1997 viser et stort behov for døgnåbne akuttilbud til sindslidende.
Der blev bevilget midler til i alt 24 nye projekter, som på forskellig måde skal være med til at mindske risikoen for forværring af tilstanden, akutindlæggelse og selvfølgelig være med til at forbedre hverdagen, dagligdagen for den enkelte.
Der skal i fremtiden ske en videreudvikling af de lokale akuttilbud.
Hjælpen skal selvfølgelig være der, når der er brug for den.
Kaotiske, angstfyldte og uforudsigelige situationer er en del af sindslidendes tilværelse.
Det handler selvfølgelig om at skabe tryghed og sikkerhed for, at der er nogle i omverdenen, som man kan kontakte, som kan yde støtte og omsorg eller en anden relevant indsats, når man har brug for den, også uanset hvad klokken er.
Der er ingen tvivl om, at den fælles indsats, som staten, amtskommunerne og kommunerne har leveret gennem 1990'erne,
har båret frugt.
Men dermed er der ikke sat punktum.
Jeg har allerede peget på, at der skal ske en opprioritering af indsatsen med hensyn til akuttilbud.
Men jeg vil også gerne fremhæve nogle andre områder, hvor jeg mener, at vi skal sætte ind.
Punkter som også statsministeren fremhævede for nylig i anledning for jubilæet for psykiatriens 25 år i amterne.
For det første skal vi have fortsat fokus på samarbejdsrelationerne imellem de forskellige sektorer, således at der er sammenhæng imellem tilbudene.
Det gælder selvfølgelig både på børne- og voksenområdet.
Det er ikke rimeligt, at det for et menneske med sindslidelse opleves, som om der er adskilte systemer med hver deres forskellige regler og normer.
Og et udvalg, som er nedsat i Sundhedsministeriet og Socialministeriet, har lige givet deres bud på, hvordan vi bedrer samarbejdsrelationerne på voksenområdet.
De peger bl.a. på, at vi skal udarbejde et fælles værdigrundlag for den samlede offentlige indsats med de mål at understøtte udviklingen af de gode sammenhængende forløb for den enkelte sindslidende.
En af de ting, jeg mener vi skal arbejde videre med, er en generel styrkelse af samarbejdskulturen på tværs af de to sektorer; det er ganske afgørende.
Vi skal for det andet prioritere inddragelsen af mennesker med sindslidelse og deres pårørende i den lokale tilrettelæggelse af tilbudene.
Mennesker skal tage ansvar for deres eget liv, men det forudsætter selvfølgelig, at de har mulighed herfor.
Det er vigtigt, at brugerne inddrages i deres egen sag og i at beslutte, hvad der er en den rigtige løsning netop i deres situation.
Et væsentligt succeskriterium for fremtidens psykiatri er også at udvikle en pårørendepolitik lokalt.
Familien er ofte en væsentlig del af de sindslidendes netværk, og familiemedlemmernes indstilling over for den sindslidende kan være af stor betydning for mulighederne for at leve et tilfredsstillende liv i lokalsamfundet.
Og så er netop familien måske det mest stabile element i en sindslidendes liv.
Vi skal for det tredje se på mulighederne for at iværksætte forsøg med recovery.
Recovery er et engelsk begreb og dækker over det at komme sig af sin sindslidelse - altså at blive helbredt - og er altså det modsatte af begrebet en kronisk sindslidelse.
Det er vigtigt til stadighed gennem forskning og evaluering m.v. at se på, hvilke tiltag og indsats der hjælper den enkelte fremad og eventuelt til at kunne blive helbredt for sin sindslidelse.
For det fjerde skal vi selvfølgelig sikre et veluddannet personale.
Som jeg kort har nævnt, var efteruddannelse af personale et af de prioriterede støtteområder ved udmøntning af aftalen 2000-2002.
Der blev i den forbindelse givet en bevilling på over 13 mio. kr. spændende lige fra centrale efteruddannelsesinitiativer i amtsrådsforeningsregi til efteruddannelse af kommunalt ansatte sygeplejersker og til mange andre lokale efteruddannelsesaktiviteter.
Jeg tror ikke, at vi hermed er færdige.
Hvordan og hvorledes den videre tilrettelæggelse skal spænde af, ja, det skal vi se på.
Jeg vil da gerne fremhæve, at efteruddannelse af personale i højere grad skal inddrages i pårørendeproblematikken.
Endelig anser jeg det som vigtigt, at vi arbejder på at opnå, at mennesker med sindslidelse har tilknytning til arbejdsmarkedet.
Forhandling