Frank Aaen (EL), 2006-09-07:
Vi har i dag haft en meget interessant diskussion om ulighed, som fik et meget godt afsæt i, at hr. Peter Christensen fra Venstre meget ærligt har udtalt til pressen, at det ikke gør noget, at der kommer større ulighed i samfundet.
Det var jo synspunktet og også svaret her fra talerstolen.
Samtidig med at han gjorde det, kunne man godt nok læse på internettet, at beskæftigelsesministeren, Claus Hjort Frederiksen, siger, at det var en dum udtalelse.
Regeringen ønsker større lighed i samfundet, siger ministeren, og jeg har også forstået, at statsministeren har givet hr. Peter Christensen en røffel på morgenens møde i Venstres gruppeværelse.
Det, vi altså ser her, er igen en ledende politiker fra Venstre, der bliver sat på plads, når vedkommende udtaler det, der er Venstres politik.
For det, Peter Christensen har sagt, svarer jo i virkeligheden til det, der foregår.
Uligheden stiger år efter år.
Det svarer til, hvad statsministeren selv har skrevet, og vi kender også udtalelsen fra socialminister Eva Kjer Hansen sidste år.
Hr. Peter Christensen er også fortsat som ordfører og her på talerstolen, og beskæftigelsesministeren har også lidt undskyldende sagt til TV 2: Det kan jo ske for selv den bedste, at man kommer til at sige noget, man ikke mener.
Der er altså mange ord, men ingen handling, og det er klart nok, for ulighed er jo noget, regeringen producerer og i praksis går ind for.
Da regeringen så i dag ville dokumentere, at de ville gøre noget i forhold til uligheden,
henviser de til satspuljen.
Det gjorde f.eks. hr. Jens Rohde i dag i Berlingeren, og hr. Peter Christiansen har gjort det her i dag fra talerstolen, men satspuljen er jo med til at øge uligheden, ikke det modsatte.
Hver gang man har regnet ud, hvad pensioner, dagpenge og efterløn skulle øges med for at følge udviklingen i samfundet, tager man et beløb ud.
Pensionerne er nu blevet udhulet med over 4.000 kr., arbejdsløse har mistet 6.000 kr. og førtidspensionister op til 7.000 kr.
Det er en ordning, som er med til at gøre folk fattige, og jeg må ærlig talt sige, at det er en hån fra Venstres side at henvise til en ordning, der gør folk fattigere og får dem til at sakke bagud og øger uligheden i samfundet, og så bruge den som argument for at ville øge ligheden.
Jeg vil også sige – jeg har været lidt inde på de i de korte bemærkninger – at jeg synes, det er flovt, at alle partier her i Folketinget fra Dansk Folkeparti over til SF står bag den ordning og alle sammen dækker sig ind under, at hvis ikke de var med, så ville de andre bare gøre det, i stedet for at slås åbent og stærkt mod så ulighedsskabende en ordning, som nu har fungeret i snart 20 år.
Det andet eksempel, man kan nævne, er velfærden.
Her siger man, at den jo bliver bedre og bedre, mens det går modsat ude i kommunerne, hvor man diskuterer, om den varme mad til ældre skal ændres til frostmad, om antallet af bade igen skal skæres ned, eller om alle dele skal ske.
Før var der lige en kort debat mellem Dansk Folkepartis ordfører, hr. Kristian Thulesen Dahl, og SF's ordfører, hr. Ole Sohn, om, hvad det er for nogle tal, man taler om med hensyn til de kommunale nedskæringer.
Det, der blev henvist til, er jeg helt enig i.
Jeg synes, det er en flot oversigt, SF har lavet, hvor de har fået tal ind fra halvdelen af landets kommuner – det har de ikke fra de øvrige – og der er der altså besparelser og nedskæringer for 3,4 mia. kr.
Det er det, vi taler om.
Kommunerne gør det jo ikke for sjov.
Der er ingen kommune i Danmark, der skærer ned, bare fordi de synes, det er interessant at skære ned.
De skærer ned, enten fordi de ikke må bruge de penge, de har, for det har finansministeren sagt, at de ikke må, eller fordi de ikke har nogen penge.
Og så kan man jo diskutere, om det er den ene eller anden form for nedskæring eller den ene eller anden form for vedtagelse i Folketinget, der er baggrunden for, at kommunerne må skære ned for så mange milliarder kroner
Og det vil også være sådan, når vi går dem igennem, at stort set ingen af dem ville kunne være blevet vedtaget, hvis ikke Dansk Folkeparti havde stemt for.
Jeg vil sige, at den diskussion vi har haft om velfærden, er et godt eksempel på, at regeringen siger et og i praksis gør noget andet.
Det er så fantastisk, at man ikke kan forstå, hvad der i virkeligheden foregår.
Altså, hvordan kan der være 76 mia. kr. i kassen i overskud bare i år, og så har man ikke råd til at sørge for, at ældre får det ordentligt, at skolerne ikke bliver ordnet?
Vi får måske forklaringen af finansministeren senere, med hvorfor er så stenrigt et samfund med så mange penge i statskassen ikke i stand til at sørge for, at vores skoler bliver istandsat, at vores uddannelser får et ordentligt løft, at vi bliver foregangsland, hvad angår vedvarende energi, at ældreområdet får et løft?
Der er ingen, vil jeg vove at påstå, når man er ude at diskutere i landet, der kan forstå, hvorfor kommunernes velfærd skal skrumpe, når det, folk gerne vil have, jo er mere velfærd, og de kan se, at der er råd til det.
En del af forklaringen er, at vi har at gøre med en regering og en finansminister, der er helt igennem ortodoks og fundamentalistisk i sin politiske, økonomiske tankegang.
Finansministeren siger det sådan, at hvis vi ansætter en person mere i det offentlige, så forsvinder der en arbejdsplads i det private.
Og så er det klart, at vi ikke kan ansætte nogle flere i det offentlige, men det er jo noget sludder.
Der forsvinder ikke en eneste smedearbejdsplads, når vi ansætter en mere til at passe børn.
Alligevel gentager han det igen og igen som et mantra, at der ikke er flere at ansætte for at forbedre velfærden.
Regeringen er nemlig så glad for mantraer, og det virker, som om man siger: Hvis jeg nu bare siger det ofte nok, hvis jeg messer det gang på gang, så kommer det nok til at virke, så kan vi nok fjerne os fra virkeligheden og få folk til at tro på, hvad vi siger.
Når virkeligheden fra kommunerne trækkes ind i debatten, så kører finansministeren på repeat: Kommunerne får mange flere penge, kommunerne får mange flere penge.
Han siger det igen og igen i en utrolig hastighed, selv om regeringspartiernes egne borgmestre fortæller om nedskæringer.
Og statsministeren er jo regeringens mester i at messe: Der er ikke blevet flere fattige, der er ikke blevet flere fattige.
Det hører vi gang på gang.
Når Rådet for Socialt Udsatte dokumenterer, at det er der faktisk, så messer statsministeren bare videre og siger: Der er ikke noget at komme efter, der er ikke noget at komme efter.
Det er måske den mest berømte af de her udtalelser fra regeringens side, at der ikke er noget at komme efter.
Og så kan vi stoppe der.
Selv ud fra teorier på handelsskolerne kan det betale sig at investere i den offentlige infrastruktur, og det er faktisk bindende nødvendigt for at sikre velstanden og sammenhængskraften i samfundet.
Vi har jo en konkurrenceevne, vil jeg sige til finansministeren, der er i top i verden på grund af velfærd og lighed.
Det er jo lige præcis den forudsætning for vores konkurrenceevne, som regeringen er i fuld gang med at bryde ned.
Den er så forblændet af sine liberalistiske mantraer, at den er parat til hvad som helst for ikke at afvige en millimeter fra sin fine læresætning om, at markedet skal fylde mere, og at det solidariske, velfærden, skal være en mindre del af vores samfund.
Det private forbrug, mængden af fladskærme, skal vokse og vokse, hvorimod omfanget og kvaliteten af velfærd er sat på standby eller på nedskæring.
Det er et ideologisk felttog, regeringen er i gang med, hvor der skal skæres i velfærden, så der kan blive mere til dem, der har mest.
Det er så udmærket i den her tid, hvor uventet mange penge vælter ind.
Jeg vil næsten tro, at finansministeren blev lidt ked af det den dag, de nye tal kom om, hvor mange penge der faktisk var i kassen.
For det gør det jo endnu vanskeligere at forstå, hvorfor der ikke er plads til at gøre noget mere for fællesskabet og velfærden.
Og det er selvfølgelig, fordi ideologien står i vejen for at bruge pengene og for at sikre en bedre velfærd og en bedre solidaritet.
Hvis vi kigger ud i verden, er det akkurat den samme ideologi, der er problemet.
Når vi så en udsendelse i fjernsynet, »Når tilbud dræber«, hvor indiske arbejdere gik i gift til knæene for at producere billige håndklæder til danskerne, er det jo den samme markedsfilosofi, nyliberalismen, der er problemet.
Det er den filosofi, der betyder, at handel skal være fri uden sikkerhed for, hvordan varer er produceret.
Det er jo sådan, at vi, hvis vi går ind i en butik og køber æg, kan se, om æggene er produceret af burhøns – for det står på pakken – eller om det er fritgående, økologiske høns, der har produceret æggene.
Det må vi gerne få at vide.
Men når vi køber et håndklæde, eller når vi køber en dvd, eller når vi køber alle mulige andre varer, så kan vi ikke se, hvor de er lavet henne, endsige hvordan de er lavet.
Det er derfor, vi har foreslået, at alle varer skal mærkes.
Vi skal have det ligesom med Max Havelaar-mærket eller noget i den retning i forbindelse med de forskellige produkter, så man kan se, at her har producenten fået ordentlig løn, og at her er der taget hensyn til miljøet, inden varen er kommet til os til forbrug.
Vi skal have et internationalt samarbejde om det, så vi på sigt kan nøjes med, at der kun er mærkevarer i butikkerne, og kan få forbudt det, vi så om i fjernsynet.
Vi synes, den offentlige sektor skal gå i spidsen og sige, at når vi køber granit til metroen i København, så vil vi være sikre på, at den granit ikke er produceret af arbejdere i Kina, som har fået stenlunger på grund af den produktion.
Vi har selvfølgelig i vores finanslov en lang række andre forslag end det her med globaliseringen, altså hvordan vi synes, globaliseringen skal være for mennesker og ikke for virksomhederne – ikke på bekostning af mennesker, men for mennesker.
De andre forslag, vi har, er bl.a. på arbejdsmarkedsområdet, hvor det jo er fantastisk, at man kan sige, at der er mangel på arbejdskraft, når vi samtidig har 120.000 arbejdsløse og i alt har mellem 800.000 og 900.000 i den arbejdsdygtige alder, der ikke er i arbejde.
Det viser jo lidt om, hvilket dumt arbejdsmarked vi har fået skruet sammen.
I stedet for at sige, at der nu ikke er plads til at ansætte flere, at der nu er flaskehalse overalt, så skulle man selvfølgelig gå ind og begynde at gøre noget for at afhjælpe urimelighederne på arbejdsmarkedet, dels ved at hjælpe dem, der kan, med hurtigst muligt at komme i arbejde ved at uddanne dem og give dem de kvalifikationer, der skal til, dels ved at stoppe den nedslidning og udslidning, der sker på arbejdsmarkedet.
Hvert eneste år er der titusinder, der udstødes fra vores arbejdsmarked, fordi vi har indrettet os sådan, at alt for mange mennesker får stress og bliver syge, mens andre bliver syge af ikke at have noget at lave.
Vi skal have forbedret arbejdsmiljøet, vi skal have delt arbejdet sådan, at mennesker kan holde ud at arbejde et helt liv og ikke kun, som det er for nogens vedkommende, til de er oppe i halvtredserne.
Vi er nødt til at indrette det anderledes, ellers er det et permanent problem og den største kilde til sociale problemer, vi har i vores land.
Det er der også både brug og mulighed for, fordi det stort set er gratis at flytte folk fra ledighed og til f.eks. at passe ældre eller børn.
Vi skal selvfølgelig sørge for, at de får den uddannelse, der skal til, så det sker på ordentlige vilkår.
Det er spareforslag, fordi vi i dag står over for at skulle bruge 550 mio. kr. for meget, hvis vi vælger dem, der har licenser, specielt Microsoft, i stedet for at vælge open source, som jo har den fordel, at alle kan være med til at udvikle den og gøre den bedre.
Så kan vi spare 550 mio. kr., og vi kan samtidig sikre et helt unikt udviklingsmiljø i Danmark for it-industri og for iværksættere, hvis vi sørger for, at man i højere grad får open source og den offentlige sektor at samarbejde med, i stedet for at man hele tiden støder ind i monopoler som Microsoft.
Vi ønsker at bruge masser af penge fra Nordsøen til vedvarende energi, så vi ikke bare bliver foregangsland her, men også får omlagt den danske energiproduktion i en bæredygtig retning.
Vi mener, at nogle fradrag for pensionsopsparing skal fjernes, men til gengæld skal pensionsopsparingen være skattefri, når den hæves.
Vi skal have flere penge fra Nordsøen, og vi skal også have flere penge fra de multinationale selskaber.
Der faldt jo et enkelt ord i debatten om, at venstrefløjen skulle være nogle, der er i stand til at bruge penge to gange.
Jeg vil bare sige, at jeg ikke tror, at nogen kan komme med nok udgiftsforslag til, at vi kan bruge alle de penge, vi er i stand til at skaffe, så det er nærmest det halve, vi snakker om, i stedet for det, som blev sagt før.