Bruno Jerup (EL), 1997-11-06:
Jeg vil da gerne takke for den forholdsvis korte debat, som jo i nogen udstrækning er en gentagelse af tidligere debatter, i hvert fald for nogle af synspunkternes vedkommende.
For Enhedslisten og for andre, som det også blev nævnt af bl.a. hr. Arne Melchior, er det ikke et spørgsmål om, hvorvidt man betaler mere eller mindre.
Det er en æressag, det er en æresgæld, som det danske samfund har til en gruppe ældre mennesker.
Selvfølgelig kan man godt sige, at vi kan ikke betale det, de gjorde, med et bestemt beløb; men det, vi har påpeget igen og igen, er lige præcis den halvering, som er sket af beløbet.
Det er et uheldigt tegn, et uheldigt signal, som vi vil gøre vores til at prøve at imødegå, og vi synes, det ville være vigtigt, hvis Folketingets partier i fællesskab var i stand til sammen at sende et signal om, at der ikke findes noget, der hedder halveret hæder - der findes kun den fulde ære, den fulde hæder for det, man gjorde i sin tid.
Man kunne også formulere det sådan, at det i virkeligheden handler om, at vi formulerer en anstændighedspræmis - at den hæder, vi lægger i det, er en anstændighedens pris, om man vil.
Det synes jeg også man kan lægge i det, og derfor undrer det mig, at regeringen ikke benytter lejligheden til at slå til.
Jeg vil gerne henholde mig til det, som blev sagt sidste gang, og som også har været nævnt af hr. Arne Melchior - faktisk kunne jeg have lyst til at gøre hr. Melchiors tale til min, for jeg mener, jeg er enig i det, han sagde - det blev formuleret ganske præcist formuleret fra konservativ side, at man sådan set godt ville være med til at forhøje den, og hr. Erik Larsen sagde det samme: Man ville sådan set godt være med til det, hvis det var sådan, at forslaget kom fra regeringen.
Det må altså undre, at man har en så slap politisk holdning til det spørgsmål, at ens stemme, ens holdning er afhængig af, at den siddende regering, som man i øvrigt bekæmper på alle andre punkter, skal komme med udspillet.
Det undrer sådan set en lille smule.
Man kan sige, at sidste gang var resultatet af vores bestræbelser trods alt - det har været oppe et par gange før, og jeg indrømmer gerne, at nogle måske synes, det er træls, at vi gentager det - at regeringen forsøgte at købe sig aflad ved at forhøje beløbet en lille smule.
Desværre må vi sige, at det er altså ikke det, der skal til.
Man er nødt til at gå
Hvis vi ser på de enkelte ordføreres indlæg, henviste mange af dem til det, de har sagt tidligere, og det har jo været en afvisning.
Men jeg vil benytte lejligheden til i hvert fald at takke både medforslagsstillerne og de ordførere, som har støttet forslaget: fra SF hr. Tommy Dinesen, fra CD hr. Arne Melchior, som altid har været en varm støtte og medspiller i dette spørgsmål, og hr. Poul Nødgaard fra Dansk Folkeparti. Jeg håber stadig, at der i løbet af efteråret kan komme lidt fornuft ind i både regeringen, De Konservative og Venstre, for jeg kan ikke se, de har nogen særlig interesse i at blokere for, at vi laver den ændring.
Den eneste interesse, man kunne have i det, er - som jeg kan huske fra en tidligere debat - at forslaget oprindelig er fremsat af Enhedslisten.
Det er heller ikke et spørgsmål om, hvorvidt jeg er ordfører, hvis der er nogen, der skulle få den tanke, overhovedet ikke.
For os er det et æresspørgsmål, som vi mener, Folketinget burde stå sammen om at klare
; det sagde vi også i forbindelse med 50-året for befrielsen, og vi har sagt det ved adskillige andre lejligheder. Derfor vil jeg gerne benytte lejligheden til over for Det Konservative Folkeparti, Venstre og Socialdemokratiet at sige: O.k., I får et tilbud.
Hvis det er sådan, at I ønsker at være med på et fælles forslag, så er hånden fremme nu, så vi kan få løst det problem.
Det er jo ikke beløbet, det handler om, det ved vi alle sammen; det handler om, hvordan vi skal fortolke den æresgæld, som samfundet og Folketinget og vi alle står i til den gruppe mennesker.