Pia Christmas-Møller (KF), 2003-03-21:
Der er spørgsmål, der kun kan besvares med enten et ja eller et nej.
Der findes situationer, hvor neutralitet er umulig, og der er øjeblikke, hvor passivitet fører til langt mere vidtrækkende og gruopvækkende konsekvenser end den aktive handling. Et sådant spørgsmål, en sådan situation, et sådant øjeblik har vi med at gøre i dag.
Vi står i dag med en opgave, der kræver af hver af os, at vi tager stilling.
En beslutning om dansk deltagelse i militær aktivitet er en af de alvorligste og vanskeligste beslutninger, man overhovedet kan stilles over for som folkevalgt.
For det handler om liv og død, og det gør det, uanset hvilken konklusion man når frem til.
Det er en beslutning, der derfor helt naturligt kalder på stærke følelser i hver eneste af os, følelser, der trækker i hver sin retning, for ingen anstændige fornuftsmennesker ønsker krig, ligesom ingen anstændige fornuftsmennesker ønsker at støtte terrorisme og morderiske diktatorer.
Det er nu engang ikke nok, hvis man vil fred, at man selv er fredelig.
Sådan sagde den radikale forsvarsordfører i 1998, da SR-regeringen anbefalede en militær afvæbning af Saddam Hussein.
Det er så sandt i dag her i år 2003, som det blev sagt i 1998 den dag, hvor Det Radikale Venstre sammen med Socialdemokratiet havde regeringsmagten og følte både ansvar og handlekraft.
I onsdags henviste venstrefløjen gentagne gange til, at der ikke er folkelig opbakning til at bidrage militært til afvæbning af Saddam Hussein.
Det har hverken regeringen eller vi i Det Konservative Folkeparti på noget tidspunkt benægtet.
Vi er fuldt ud klar over, at dette ikke er en sag, hvortil man tager stilling uden svære overvejelser.
Men der kommer tidspunkter, hvor man må se bort fra de nemme løsninger og svar, hvor man må påtage sig lederskabets ansvar og rolle.
I den situation nytter det ikke at lukke øjnene for kendsgerningerne.
Der nytter det ikke bare at repræsentere de vælgere, der har valgt én.
Der må man også påtage sig at lede vælgerne på grundlag af de holdninger, man er blevet valgt på.
Da vi i den konservative folketingsgruppe traf vores beslutning, søgte vi ikke det populære eller nemme standpunkt.
Vi søgte efter nøje overvejelser af de moralske, de juridiske og de politiske aspekter i dette spørgsmål at finde frem til det rigtige, det rigtige svar, det rigtige standpunkt.
Det har været en svær beslutning, men vi er ikke i tvivl om dens rigtighed, og vi ryster ikke på hånden, for skærer man ind til benet, består denne sag af et valg mellem på den ene side aktiv støtte til den frie og demokratiske verden og på den anden side passiv laden stå til, som kun er til fordel for diktaturets despoti og terrorisme.
Det Konservative Folkeparti ikke i tvivl om, på hvilken side vi vil kaste vores kræfter ind.
Det vil og må altid falde ud til fordel for den frie og demokratiske verden.
Listen over Saddam Husseins forbrydelser mod menneskeheden er længere, end jeg i dag har taletid til at remse op.
Han har foreløbig evnet at starte to krige mod nabolande med mere end 1 mio. døde til følge.
Han har anvendt kemiske våben
Det er et anerkendt faktum, at Saddam Hussein er en diktator af værste skuffe, og at han må og skal afvæbnes, sådan som det blev krævet i forbindelse med afslutningen af Golfkrigen i 1991.
Kemiske og bakteriologiske masseødelæggelsesvåben i hænderne på Saddam Hussein er en trussel for verdensfreden, en trussel, der må og skal afmonteres.
Dette er der enighed om i såvel det internationale samfund som - sådan hører jeg det i hvert fald - her i det danske Folketing.
I virkeligheden er der meget mere, der samler os, end der skiller i denne sag, altså hvis man hører efter ordene og tager dem for pålydende.
Hr. Frank Jensen sagde tidligere på dagen på Socialdemokratiets vegne: »Saddam Hussein er en tyran, der skal afvæbnes.
Det kan kun gå for langsomt.
Vi er parate til at gøre det, også med militære midler.
Bare ikke lige nu«, føjede han så til.
Målet er der altså ingen tvivl om.
Det er alene et spørgsmål om hvornår.
Enhver ved, at der ikke mindst i politik er øjeblikke for handling, øjeblikke, som aldrig kommer igen, hvis de forpasses, og alle ved også, at det er svært at holde sammen på en international koalition igennem meget lang tid.
Det ved Saddam Hussein naturligvis også, og det er præcis, hvad han spekulerer i ved at give våbeninspektørerne nøjagtig så lang snor, at de hele tiden kan sige, at de har bevægelsesfrihed til at gøre fremskridt, og samtidig akkurat så kort snor, at de ikke kan afvæbne Irak.
Saddam prøver skiftevis at give efter og trække sig tilbage i den hensigt, at det internationale samfunds handlingsøjeblik bliver forpasset, det såkaldte politiske momentum, hvor ord kan følges op og handling kan følges op
med konsekvens
Nu har Saddam Hussein i 12 år, ja, i mere end 12 år drevet gæk med verdenssamfundet.
Nu er det tid til at handle.
Kræfter, der både vil og kan, må påtage sig ansvaret for de nødvendige handlinger.
Vi er ikke i tvivl om, at det folkeretlige grundlag for en militær afvæbning af Saddam Hussein er i orden, at der er et FN-grundlag.
Det er vi ikke, fordi vi i Det Konservative Folkeparti er befolket med jurister eller folkeretseksperter, vi vil heller ikke prøve at kaste os op som sådanne.
Vi har faktisk tilladt os at tro på den ekspertise, som er til stede i Udenrigsministeriets Folkeretskontor, og her er der ikke tvivl om, at der er et FN-grundlag for en militær afvæbning af Saddam Hussein.
Men det er ikke afgørende for os.
Det er en vigtig ting, men det er ikke afgørende.
For os er det klart, at stillingtagen i denne sag ikke lader sig gøre blot ved henvisning til juridiske paragraffer.
Som folkevalgte skylder vi vore vælgere at tage politisk stilling i denne sag, stå ved det åbent og direkte og ikke skubbe andre, hverken jurister eller våbeninspektører, foran os.
I denne sag må man stille sig selv et klart, kort, men meget grundlæggende spørgsmål: Skal Danmark bidrage til en militær afvæbning af Saddam Hussein?
Eller skal vi gemme os bag alle mulige undskyldninger for at lade være, hvad enten disse undskyldninger består i at skubbe våbeninspektører og jurister foran os?
Alternativet til at sætte en stopper for Saddam Hussein er ubærligt at tænke på.
Det kan vi ikke acceptere.
Alle anerkender Saddams tyranni.
Alle anerkender, at det må bringes til ophør.
I virkeligheden er kernen i det, der splitter verdenssamfundet og også Folketinget, spørgsmålet om, hvornår nok er nok.
I november sidste år havde Saddam Hussein fået 12 år, siden man første gang i forbindelse med afslutningen af Golfkrigen krævede afvæbning.
Alligevel gav man ham
Man må spørge sig selv: Er 147 måneder eller 622 uger nok?
Eller skal vi blive ved med at honorere Saddam Husseins gemmelege og luskeri?
I Det Konservative Folkeparti er vi ikke tvivl om, at tiden er kommet.
Nu er nok nok.
Moralsk er vi ikke i tvivl.
Manden skal afvæbnes.
Manden er en trussel for det internationale samfunds fred og sikkerhed.
Juridisk er vi ikke i tvivl om, at der er et FN-grundlag, og politisk er vi heller ikke i tvivl.
Vi havde gerne set en ny beslutning i Sikkerhedsrådet.
Vi havde gerne set, at Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre havde levet op til det, de lovede amerikanerne efter den 11. september 2001: Vi er med jer hele vejen skulder ved skulder!
Desværre skulle det vise sig, at det løfte kun holdt til den dag, Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre kom i opposition.
Det er ærgerligt.
Det er disse partiers valg, men det skal ikke forhindre Det Konservative Folkeparti i at bruge det flertal, der er til stede i dag.
Lad mig citere billedkunstneren Flemming Brylle, der til Jyllands-Posten har formuleret situation meget præcist.
Han siger: Den nødvendige afvæbning af despoten Saddam Hussein udføres nu af de samme nationer, der hver eneste gang, verden har været i krise, har påtaget sig ansvaret.
Det er så sandt, som det er sagt.
Vi har i Det Konservative Folkeparti valgt side, og vi er ikke i tvivl om, at det er den rigtige.