Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-11-21:
Det her er den første egentlige debat, vi har efter nejet den 28. september 2000.
Vi havde godt nok i forbindelse med åbningsdebatten nogle små krusninger, nogle små deldebatter i den store sammenhæng, men vi må vel sige, at det er første gang, hvor Folketinget tager sig tid til alene at diskutere, hvilke konsekvenser nejet den 28. september har.
Det er også derfor, der i den forespørgselsdebat, vi jo i fællesskab har anmeldt blandt partierne, direkte er en henvisning til den 28. septembers resultat.
Vi vidste umiddelbart efter afstemningsresultatet, at det stod klart, at regeringen og ja-partierne ikke ønskede at spille ud med noget konkret om, hvad konsekvenserne skulle være af nejet.
Man ønskede tid til at tænke sig om, og man manede til rolig og besindig tankegang i forhold til konsekvenserne.
Det kunne man så have sympati for eller det modsatte, men det var altså det, vi kunne tage ad notam.
Det, der så var afgørende, var selvfølgelig, at vi regnede med, at når vi nu havde sådan en stor forespørgselsdebat, hvor man nu har haft 7-8 uger til at tænke sig om, så var der anderledes kød på de ting, vi fik at vide, nemlig hvordan man ville tackle nejet.
I bund og grund kan man jo gå tilbage fra før afstemningen og sige, at hvis det, ja-partierne sagde ville ske med et nej, skulle stå til troende, så var der jo stort set slet ingen grund til, at vi havde debatten.
Så var vi sat ud på et sidespor nu, så havde vi ikke noget at skulle have sagt i europapolitikken.
Så var Danmark marginaliseret, ikke bare et måske B-medlem, men et C-medlem osv.
Men regeringen og ja-partierne har valgt en anden indgangsvinkel, nemlig at negligere nejet og sige: Ja, der blev da godt nok stemt nej, og det betyder formelt set, at vi ikke er med i euroen, men ellers fortsætter alting, som om intet er hændt.
Det er det, man må tage som udgangspunkt, når man hører de taler, vi har hørt både fra statsministeren og udenrigsministeren i dag.
Det er nærmest, som om regeringen blev lammet af, at katastrofen i den grad udeblev, så man ikke vil tage sine egne udsagn op til revision og vurdere dem.
Senest så vi økonomiministeren i tv forleden - jeg tror, det var i Søndagsmagasinet -
hvor hun skulle forklare, hvorfor alle de her dårligdomme, der ville ske med nejet, nu ikke var sket.
Og hun forsøgte - ja, efter bedste evne - at forklare: Jamen de sker da sandsynligvis, det er jo ikke efter 7 uger, at man kan vurdere sådan noget.
Man havde næsten fornemmelsen af, at der er ja-politikere, som siger til sig selv: Jamen sker der dog ikke snart noget; forstår finansmarkederne, virksomhederne m.fl. da ikke, hvor alvorlig situationen er?
De ting, der er kommet på banen, og som jeg synes er ganske pauvre, men som dog er sagt - jeg skal derfor også forholde mig til dem - er, at man bygger bro, som det har været sagt, ved at man en gang på sigt vil lave en hvidbog, og at man som punkt to vil have nogle folkehøringer.
Vi kender jo de her midler.
Hvidbogen bliver endda lanceret på den måde, at det skal være på regeringens ansvar, hvilket jeg tror, at statsministeren understregede.
Det skal ikke være en uafhængig instans, der laver den her hvidbog, det skal være regeringens materiale til debatten.
Med hensyn til folkehøringer, ja, dem kender vi.
Regeringen har jo lavet folkehøringer tidligere.
Vi har både i debatten frem til den 28. september og også efterfølgende gjort det klart, at vi føler, det er nødvendigt, at man laver et mere fleksibelt europæisk samarbejde.
Det er så i regeringskonferenceforhandlingerne blevet til ideen om forstærket samarbejde.
Vi har anbefalet regeringen, at man tog den diskussion fra en anden vinkel, ikke kun ud fra de primært store landes ønsker om at lave forstærket samarbejde inden for rammerne af EU, men også som et udtryk for, at lande, der i dag deltager i et samarbejde, skal kunne hoppe ud af noget af det samarbejde.
Vi har også tidligere diskuteret det her med EØS-samarbejdet, der var ordførere, som diskuterede EØS-samarbejdet i forbindelse med den islandske situation.
Vi kunne også tage den i forhold til den norske situation.
Og jeg vil bare i forhold til det sige, at det at være EØS-medlem gør jo altså, at der er en lang række samarbejdsområder i Unionens regi, som man ikke deltager i og heller ikke er forpligtet af. Der forsøges tit at gives indtryk af, at hvis man deltager i EØS-samarbejdet, altså det handelspolitiske samarbejde, så kopierer man bare Unionens regler i et og alt, og det er jo ikke sandheden.
I stadig større omfang baserer
Unionens samarbejde sig jo på andre områder end det handelspolitiske.
Den diskussion bør vi tage.
Jeg vil ud over det kommentere tre konkrete områder, som også har været inde i debatten i forbindelse med regeringskonferencen i Nice.
Det første område er i forhold til flertalsafgørelser.
Jeg har nævnt et par gange, at kvantitativt, hvilket jeg havde en ordveksling med hr. Holger K. Nielsen om, er det på 50 af 70 områder, hvor man i regeringskonferencen planlægger at gå over fra enstemmighed til flertal.
Der er nogle af de områder, der er mere ømme for Danmark end andre.
Det er klart, som det har været nævnt, at artikel 42 og artikel 139 er nogle af de artikler, hvor det specielt kan komme til at gøre ondt for Danmark, at der kommer flertalsafgørelser.
Vi er bekymrede for, om den skillelinje, man finder på det her område, er holdbar, også når Domstolen efterfølgende skal ind og fortolke konkrete tvister mellem mennesker fra forskellige medlemslande. Derfor har vi det udgangspunkt, at der slet ikke bør komme flertalsafgørelser på de områder.
Det var faktisk også, som vi læser det, regeringens standpunkt før folkeafstemningen, men et standpunkt, som regeringen jo desværre er gået fra. Det andet område, jeg lige vil nævne, er i forhold til artikel 7. Regeringen har også her tidligere gjort sig til talsmand for, at den ikke synes, man skulle gå ind for ændringer af artikel 7, men har også her ændret standpunkt på det seneste og går nu ind for, at man laver ændringer af artikel 7.
Det, der her er afgørende for os, og det, vi synes er meget, meget bekymrende i forhandlingerne, er, at man nu går ind for en definition, der betyder, at man kan reagere, hvis man mener, der er fare for overtrædelser af menneskerettighederne.
For os skal det stå
lysende klart, og vi kommer også mere tilbage til den diskussion senere, at man skal reagere, hvis der er overtrædelser af menneskerettighederne.
Sker det før det stadium, er vi inde i en politisk vurdering, og vi føler os bestemt ikke trygge ved, at der sidder en samling socialdemokratiske regeringer rundtomkring i det europæiske landskab, der skal sidde og vurdere, om der er en regering og politiske partier i et medlemsland, der giver fare for et eller andet.
Vi kan hurtigt erindre statsministerens udfald imod Dansk Folkeparti for noget tid siden og så vurdere, hvordan man måske kan få EU til at reagere i en given situation.
Vi synes ikke, at en sådan udvikling er ønskelig.
Vi synes i det hele taget ikke, det tilkommer EU at foretage en sådan vurdering, men EU skal selvfølgelig reagere, hvis der sker en konkret overtrædelse af menneskerettighederne.
Endelig vil jeg som det tredje punkt i forhold til forhandlingerne nævne Kommissionen.
Her var det tidligere regeringens standpunkt, at alle lande skulle have en kommissær.
Vi fik også at vide, at det nærmest ville være noget, man ville benævne som en garanti, at vi havde en kommissær, efter at regeringskonferencen var slut i Nice.
Vi ved nu, at Danmark har åbnet mulighed for, at vi ikke har en kommissær efter Nice, i hvert fald ikke som fast medlem, men at der kommer en rotationsordning, der gør, at vi i perioder vil står uden kommissær.
Så spørger vi jo, når Danmark på tre afgørende områder er gået fra den oprindelige position og har bevæget sig for at komme de andre lande i møde: Hvad har Danmark så fået til gengæld?
Vi har også stillet det spørgsmål i Folketingets Europaudvalg, og jeg må sige, at jeg har ikke hørt noget svar indtil nu.
Jeg håber, at ministrene i deres svarrunde her senere vil kunne fortælle os, hvad Danmark har fået ud af at give sig på tre områder, som regeringen selv tidligere har sagt var afgørende.
Vi mener nemlig under ingen omstændigheder, at det alene er en juridisk fortolkning, der skal være afgørende for, om Danmark holder folkeafstemning om en ny EU-traktat, men vi har jo set, at regeringen mener, at det alene er en juridisk fortolkning, og det betyder bl.a., at det, at man overgår til flertal og dermed jo reelt mister selvbestemmelse som land, ikke betyder, at danskerne ikke bliver spurgt.
Regeringen vil sammen med japartierne her i Folketinget forbeholde sig ret til at afgive selvbestemmelse for Danmark på helt afgørende områder uden at spørge den danske befolkning, og det synes vi selvfølgelig er utilfredsstillende.