runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jesper Langballe (DF), 2004-11-25:
Det er klart, at når man er ude på det frie marked, er der jo altid risiko for, at der kommer urentable foretagender og tiltag, der ikke duer til noget.
Men derfor vil det stadig væk være sådan, at uden private midler, uden en mulig liberalisering – jeg siger ikke uden en liberalisering, men uden en mulig liberalisering – vil det være fuldstændig håbløst at tænke sig, at man i mange, mange, mange år frem vil kunne lave en dækkende vandforsyning.
Danidas kræfter og også tilsvarende kræfter i de andre europæiske lande er altså små, og det er jo gribende at se et sted, hvor det virkelig er lykkedes.
Men det er altså én landsby, og så er der lidt flere, og så stopper det.
Jeg fatter ikke, hvad man kan have imod en liberalisering, som det land selv går ind for, så det kan få tilført nogle flere penge, så folk noget hurtigere kan få drikkevand.
Keld Albrechtsen (EL), 2004-11-25:
Jeg vil gerne takke hr. Jesper Langballe for beskrivelsen af det, vi så i Tamil Nadu, som jeg er fuldstændig enig i.
Det gode ved det projekt er jo også, at det nu spreder sig til de andre landsbyer.
Derfor synes jeg, at det ville være godt at få placeret tilsvarende projekter f.eks. ude i Afrika.
Og så er det ikke noget 100-års-projekt, fordi det netop er bæredygtigt og med overskuelige midler kan sættes i sving.
Men det, som jeg godt vil spørge hr. Jesper Langballe om, er, om han virkelig selv tror på det, han siger, med, at der ikke er nogen, der sættes under pres.
For én ting er, at et land af Indiens størrelse kan sige nej, og de lader sig ikke presse, for de er store nok, men der er mange andre lande.
Jeg ved ikke, om hr. Jesper Langballe er klar over det, men i Bolivia, Argentina og Filippinerne har man allerede forsøgt sig med den liberalisering, og det har haft meget dårlige konsekvenser for vandforsyningen.
Højere priser og dårligere vandkvalitet for befolkningen, fordi det er kommet i hænderne på nogle store selskaber
De lod sig lokke.
Jeg ved ikke, hvor hr. Jesper Langballe har det fra, at de ikke udsættes for pres.
Jesper Langballe (DF), 2004-11-25:
Jeg skal gøre det kort og begynde med at bekende, at jeg faktisk ikke forstår forslaget.
Jeg forstår ikke, hvor forslagsstillerne vil hen med det.
Det virker, som om det enten er baseret på en misforståelse eller også, som det er blevet sagt, er så ideologisk et forslag, at forslagsstillerne ligefrem letter fra jorden.
For det er vel ikke, fordi forslagsstillerne kan have noget imod liberaliseringen i sig selv, hvis det enkelte land, som har behov for vandforsyning, selv beslutter sig til at liberalisere.
Når nu det ligger fuldstændig fast, at der ikke bliver lagt noget som helst pres på de lande, men at de hver især kan bestemme, om de vil have offentlig eller privat vandforsyning, og når f.eks. Indien har foretrukket offentlig vandforsyning og det bliver respekteret, hvad er så problemet?
For Enhedslisten må vel også se en interesse i, at der er tilstrækkelige midler til at finansiere vandforsyningen.
Og hvordan skulle det kunne lade sig gøre i et rimeligt tempo, hvis private penge skal være holdt uden for foretagendet?
Jeg vil godt sige, at jeg jo ligesom hr. Keld Albrechtsen har stået nede i Tamil Nadu og med meget stor beundring set på det Danida-projekt dernede.
Det var en fantastisk oplevelse at se et projekt, der virkelig var lykkedes og vel at mærke lykkedes som bæredygtigt.
For det var altså halvandet år siden, at Danida har trukket sig ud, og det kørte bare.
Jeg kan da ikke rigtig lade være med at føje til, at vi jo havde den samme rørende oplevelse, nemlig at se landsbyens beboere stimle sammen om os og udtrykke deres dybe, dybe taknemlighed over den hjælp, de havde fået til at få vand, så de kunne komme til at leve et normalt landsbyliv.
Nu har vi trukket os ud, og pengene kan så omdirigeres til andre steder, og projektet kan måske brede sig.
Men jeg må da sige, som det også er blevet sagt, at hvis Danida skulle gentage det samme i alle landsbyer i hele Tamil Nadu eller måske hele Indien eller hele den tredje verden, så er der jo tale om et 100-års-projekt.
Per Stig Møller (KF), 2004-11-25:
Det var Enhedslistens beslutningsforslag.
Der følte jeg altså, at når Folketingets formand ikke ville regulere debatten, så den drejede sig om det, der var debattens tema, så må man sige: O.k., vi kan diskutere beslutningsforslaget.
Det her er ikke en generel forespørgselsdebat.
Så skal jeg derefter forholde mig til B 36.
Afvisningen af beslutningsforslaget har flere årsager.
Det må indledningsvis understreges, at EU's udspil i GATS-forhandlingerne med krav til en række lande om liberalisering af vandforsyningssektoren ikke er rettet mod naturressourcevand, men alene mod forsyningen heraf.
For god ordens skyld bemærkes, at alle tilbud og krav i forhandlingerne løbende er oversendt til Folketingets Europaudvalg, så der havde forslagsstilleren jo kunne læse det.
Der er sund fornuft bag formuleringen af EU's ønske.
Åbningen af visse landes markeder for vandforsyning kan medføre betydelige effektiviseringsfordele internt i de pågældende lande.
Endvidere kan EU's krav om markedsadgang ses i sammenhæng med FN's målsætning om halvering af andelen af mennesker i den fattige verden uden adgang til rent drikkevand i 2015.
Skal 2015-målsætningen indfries, vil det pålægge en række lande en så betydelig investeringsbyrde, at den kun kan klares ved at tilskynde til privatfinansiering.
Hertil kommer, at en markedsadgang i henhold til GATS-aftalen vil skabe muligheder for virksomheder fra alle WTO-lande til at få adgang til markederne i de lande, der beslutter at lukke op for udenlandske virksomheder.
Man kan således ikke kun lade virksomheder fra udvalgte lande få adgang.
Det giver nye muligheder også for danske virksomheder, der potentielt vil kunne benytte Danmarks position på bistandsområdet som adgangsplatform til en rolle som aktør inden for vandforsyningssektoren.
Jeg vil gerne understrege, at principperne i GATS-aftalen fastslår, at det er op til det enkelte land selv at bestemme, hvad der skal være offentlige ydelser, og hvad landet ønsker, at private skal udføre.
Det vil sige, at et medlemsland, herunder et udviklingsland, ikke gennem GATS-aftalen kan tvinges til at liberalisere f.eks. vandforsyningssektoren.
Dette princip er regeringen ganske enig i.
Landene kan frit vælge at afspejle og opretholde nationale udviklingspolitiske instrumenter som f.eks. public servicekrav, subsidier til forsyningsvirksomheder m.v. EU's krav om markedsadgang vil således ikke underminere de pågældende landes råderum.
Det vil fortsat være op til det enkelte land selv via det fleksible aftaleprincip i GATS at definere den markedsadgang, som man ønsker at give udenlandske virksomheder.
Men, og det er den afgørende pointe, som EU's krav afspejler, man kan ikke beslutte kun at lukke op for virksomheder fra udvalgte lande.
Åbner man, så er det fuld åbning.
Kravet går altså ud på, at hvis et land liberaliserer, så skal der være fuld markedsadgang for alle.
Men hvis ikke man ønsker at liberalisere, så er der ikke et krav om det.
Jeg vil derfor på regeringens vegne afvise beslutningsforslaget om tilbagetrækning af EU's krav til WTO-medlemslandene under GATS-forhandlingerne om liberalisering af vandforsyningssektoren.
Claus Larsen-Jensen (S), 2004-11-25:
Jeg har ingen familiemæssige relationer den anden vej over dér, og ledet mangler.
Vand betragter vi jo i vores del af verden som noget af det mest naturlige.
Man åbner bare for hanen, og så er det der, men det er jo ikke virkeligheden for mange mennesker rundtomkring på kloden.
Man kan jo få det indtryk, når man læser Enhedslistens beslutningsforslag, at det her handler om, at nu står vi over for, at en stribe store globale selskaber skal sætte sig på hele vandforsyningen rundtomkring i verden, og i øvrigt skal man have mast ned over hovedet på hovedparten af landene i WTO, at de skal privatisere og liberalisere deres vandforsyning.
Det kan jeg selvfølgelig godt forstå at man har visse reservationer over for; det har jeg også, og det har vi også i Socialdemokratiet.
Men det er jo bare ikke det, sagen drejer sig om.
Man skal lige holde fast i, at WTO ikke som led i GATS-forhandlingerne kan tvinge et land til at liberalisere et område, heller ikke vandforsyningen, hvis landets politiske ledelse – regering og parlament – ikke ønsker det.
Hvert land bestemmer selv, hvad der skal være en privat eller en offentlig ydelse.
WTO har i øvrigt ikke kompetence til at forhandle ud over den kompetence, EU har tildelt dem.
Ingen lande, heller ikke udviklingslandene, kan derfor presses til noget på det her område.
Det er helt afgørende i denne her sag, for det lægger jo nogle naturlige begrænsninger med hensyn til, hvad konsekvensen af et sådant forslag egentlig vil være.
Jeg synes, det er vigtigt at understrege det, som udenrigsministeren også sagde, at det her jo ikke handler om vandforsyningen, men drejer sig om, at hvor der er åbnet for private investeringer i distribution og spildevandsbehandling, er det målet, at der så også skal være en åbning, der i givet fald kan gavne europæiske selskaber.
Jeg synes også, man skal være opmærksom på, at hvis de målsætninger, der ligger fra FN's side om sikring af vandforsyning til et meget stort antal mennesker på den her jordklode, skal opnås, er man altså nødsaget til også at have en mulighed for, at der kan være private investeringer.
Private investeringer i denne sammenhæng er jo også investeringer, der i givet fald går hånd i hånd med offentlige investeringer i landene, som ikke nødvendigvis rækker til at kunne opfylde landenes mål om vandforsyning m.v., og i øvrigt også kan gå hånd i hånd med den udviklingsbistand, som en række rige lande yder nogle af udviklingslandene.
Der vil jeg sige, at jeg sådan set synes, at udgangspunktet er forkert, og derfor kan vi ikke støtte forslaget.
Charlotte Antonsen (V), 2004-11-25:
Hr. Keld Albrechtsen fastholder krampagtigt sin gamle kommunistiske ideologi på det her område.
Jeg må sige, at jeg altså tror, at den beslutning, man traf i Johannesburg om at forøge adgangen til rent drikkevand for en stor del af verdens befolkning inden år 2015, er mere interessant for de fattige lande.
Hvis Danida skal sikre rent vand til hele Afrika, så er det jo hundredvis af år ud i fremtiden, og derfor er det fuldstændig urealistisk, at man så krampagtigt holder fast i de fortidige dogmer.
Nu synes jeg, at det hverken er mig eller hr. Keld Albrechtsen i Danmark, der skal afgøre, hvad man gør hverken i Indien eller i Afrikas forskellige fattige lande.
Jeg synes, det må være op til de lande selv, og det er jo lige præcis det, der ligger i aftalen, det er det, der lægges op til i aftalen, at det naturligvis er op til landene selv, om de vil privatisere.
Det er op til landene selv, om de vil have public service på det her område.
Jeg har ikke været med i Sydindien, som hr. Keld Albrechtsen har været, men jeg var med i Egypten for nogle år siden med Danida, og der så jeg også et glimrende vandprojekt.
Og jeg har også været i Kina for nylig med Arbejdsmarkedsudvalget.
I Kina, kan jeg fortælle hr. Keld Albrechtsen, skriger de på udenlandske investeringer snart sagt inden for hvad som helst.
Realiteten i de allerfattigste lande er jo, at de simpelt hen har behov for kapital for at få sat gang bl.a. i at sikre rent vand, men selvfølgelig også i vareproduktionen i al almindelighed.
Og derfor er det altså desværre en dybt forældet tankegang, at det er en fordel for nogen som helst i denne verden, hvis man forhindrer private investeringer.
Keld Albrechtsen (EL), 2004-11-25:
Jo, men så vil jeg godt spørge netop også på baggrund af det besøg, vi i Udenrigsudvalget aflagde, hvor vi var i Sydindien, i Tamil Nadu og se et Danida-projekt, som tilvejebragte vandforsyning til en landsby
Det er kopieret i massevis af landsbyer.
Jeg tror endda, det er hundredtusindvis af mennesker, der kommer til at nyde gavn af det projekt, fordi det spreder sig og kan bygges op i de enkelte landsbyer for forholdsvis overskuelige midler.
Nu vil Indien så af storpolitiske grunde ikke modtage bistanden mere.
Men det giver jo mulighed for, at vi kan omdirigere bistand til andre lande, der så kan udvikle de samme projekter i stedet for at komme i lommen på store multinationale selskaber.
Synes fru Charlotte Antonsen ikke, at vi hellere skulle arbejde videre på de gode Danida-erfaringer fra Indien og så bruge dem f.eks. i Afrika i stedet for at overlade det til store multinationale vandfirmaer, der jo ikke ligefrem har de fattigste menneskers tarv som deres forretningsmålsætning.
Charlotte Antonsen (V), 2004-11-25:
Enhedslisten ønsker ikke, at EU skal bidrage til liberalisering af vandforsyningssektoren i de igangværende GATS-forhandlinger.
Det er en rigtig dårlig idé.
Enhedslistens forslag betyder i realiteten, at det bliver meget sværere for de allerfattigste mennesker i verden at skaffe sig rent vand.
Realiteten er nemlig, at investeringer i at sikre rent vand i ulandene er en bekostelig affære.
Derfor øges mulighederne for, at det sker, hvis der også kan blive investeret penge fra udlandet.
Jeg er bange for, at Enhedslisten i denne sag har hejst den ideologiske fane alt for højt.
Forslaget er således i direkte strid med FN's beslutning om en halvering af andelen af mennesker i den fattige verden uden adgang til rent vand inden 2015.
Per Stig Møller (KF), 2004-11-25:
Der findes jo fiaskoer alle vegne.
Jeg kan ikke den filippinske sag, men det er da meget muligt, at den har været en fiasko.
Men der er også fiaskoer i mange landes offentlige vandforsyninger, thi vandet kommer jo ikke frem, det kan man jo også kalde en fiasko.
Så vi skal da prøve at finde nogle løsninger, og det var altså også det, der lå i Johannesburgmødet, at man skulle prøve at få private ind, ikke for at man skal snyde nogen, men tværtimod for, at man kan skaffe midler til veje på anden vis end den normale offentlige forsyning.
Men de pågældende lande har jo suveræn ret til at sige: Vi ønsker ikke andet end offentlig forsyning.
Det vil sige, at man ikke bare kan sige, at vi åbner for private selskaber for land x og y, men lukker for resten.
Åbner man for x og y, skal man åbne konkurrencen for alle.
Det er til fordel for de fattigste, for så får man en priskonkurrence.
Det er det, der er pointen i EU's forslag, at man altså er suveræn.
Men har man åbnet, så gælder fair for frit, og det er for at få en konkurrence frem, som sænker vandpriserne.
Jeg respekterer til fulde alvoren, hvormed hr. Keld Albrechtsen ser på det her.
Det er et alvorligt emne, og jeg tror, vi skal bruge en forgrenet strategi.
Keld Albrechtsen (EL), 2004-11-25:
Jo, men det troede man så også i Filippinerne, hvor det europæiske selskab Suez gik ind.
Man håbede så, at de kunne etablere vandforsyning.
De gav en masse løfter, og så svigtede man i den grad, at regeringen nu har måttet opsige kontrakten med dette store europæiske vandfirma.
Der er en masse stridigheder ved domstolene, og det, der sker, er, at borgerne har fået dårligere vandkvalitet og højere priser.
Og det er jo det, inderne frygter.
Vi var med Udenrigsudvalget ude at se et Danida-vandprojekt i Sydindien, et fantastisk godt projekt.
Man ville jo fra indisk side risikere, at hvis firmaer kunne gå ind og opkøbe disse vandforsyninger, så blev det dyrere og dårligere for borgerne.
Det er derfor, Indien ikke vil have det, og det synes jeg vi skal have forståelse for.
Jeg vil godt høre ministeren efter disse meget dårlige filippinske dårlige erfaringer, om det er en god idé at rejse rundt i verden og forsøge på at overtale fattige ulande, der måske ikke har administrativ kapacitet til at overskue, hvad det her kan føre dem ud i, til at sige ja til sådan noget.
Per Stig Møller (KF), 2004-11-25:
Jeg tror, at det er 2 milliarder mennesker, som ikke har normal adgang til normal vandforsyning.
Og det er jo en meget stor del af verdens befolkning, så det er meget vigtigt.
Så det er altså ikke for at snyde nogen eller for at tage vand fra nogen.
Ressourcen vand er selvfølgelig ikke inde i det her, det er selve det at få ressourcen frem.
Og der talte vi jo så om 2 milliarder mennesker, som altså ikke har en normal vandforsyning.
De tal, jeg har set – nu står jeg jo heroppe og skal kunne det ud fra hukommelsen, så hvis mit tal er forkert, kan vi jo yderligere tage det i udvalget – husker jeg som noget i retning af 180 mia. dollar årligt, der skal til for at finansiere en vandforsyning, som er acceptabel i verden.
Så derfor skal hr. Keld Albrechtsen se det som EU's forsøg på at bryde igennem med en mere differentieret måde at løse finansieringsproblemet på, nemlig ved at private går ind og er med til at finansiere det.
Og der er det, hvis jeg så må sige det til sidst, faktisk også i overensstemmelse med Johannesburgkonklusionerne, som jo går ud på, at kun ved at de offentlige og private partnerskaber kommer ind i billedet, kan man løse mange af udviklingsproblemerne.
Keld Albrechtsen (EL), 2004-11-25:
Jamen det glæder mig, at ministeren understreger, at landene ikke skal påtvinges disse her liberaliseringer i vandforsyningssektoren, hvis landene ikke ønsker det.
Men man har altså ikke desto mindre fra EU's side, som ministeren også bekræfter, stillet krav om sådanne liberaliseringer over for 72 lande.
Nogle af dem har så sagt nej, Indien har sagt nej, og det har ministeren så tænkt sig at respektere, men man lægger altså stadig væk pres på en række lande, og det synes jeg er urimeligt også forstået på den måde, at de lande, man lægger presset på, jo er de lande, der har sværest ved at sige nej til Unionen, f.eks. fordi de i forvejen er knyttet til nogle af de ordninger, vi diskuterede under den sidste debat, og derfor er noget i lommen på Unionen.
Derfor er det absolut stadig væk et relevant problem, og derfor vil jeg godt spørge ministeren: Mener ministeren, at de erfaringer, man allerede har haft i Bolivia og Argentina og Filippinerne med private selskabers ankomst på vandforsyningsmarkedet, har været gode for befolkningen og er noget, der også er grundlag for at udbrede til andre dele af verden?
Per Stig Møller (KF), 2004-11-25:
Ja, ja, jeg skal da gerne svare på det.
Uanset hvordan hr. Jørn Jespersen tager støtteværdien op, så er der jo tale om, at det drejer sig om at opnå maksimalt fair og fri verdenshandel, og det vil sige, at EU jo så skal sørge for, at de lande, og jeg nævnte jo flere end USA, som har forskellige ordninger, som er forvridende, kommer med i spillet.
Det er det ene.
Det andet opfatter jeg som det rene sludder og vrøvl, og derfor synes jeg ærlig talt, at det var høfligt af mig ikke at svare på det.
EU sidder ikke og forhandler for at snyde de fattige lande.
Man har Loméaftalerne, man har Least Developed Countries-initiativerne, så det er jo simpelt hen ikke rigtigt.
Det, vi prøver på, er at sørge for, at de fattige lande kommer med, og jeg nævnte også – og derfor er det jo lidt trættende at skulle gentage sig selv hele tiden – det afrikanske initiativ, som vi har taget, og som de nordiske lande står for, for at sikre, at Afrika får det maksimale ud af Doharunden.
Jørn Jespersen (SF), 2004-11-25:
I nøjagtig den samme sammenhæng, for jeg har meget svært ved at forstå, hvis en diskussion omkring støtteværdien af eksportordninger ikke er relevant i et forslag, der handler om at sætte en slutdato for brug af eksportstøtteordninger.
Det turde dog være det helt centrale.
Det var også et centralt argument i udenrigsministerens tale, og jeg rejste mit spørgsmål allerede i min ordførertale, som udenrigsministeren ikke hørte efter, ligesom han stort set ikke hørte efter nogen af ordførertalerne under debatten, og derfor gentog jeg spørgsmålene og fik så bare et arrogant ikkesvar på det.
Det synes jeg ikke er klædeligt for udenrigsministeren.
Jesper Langballe (DF), 2004-11-25:
Det må fru Elisabeth Arnold gerne gøre sig lystig over.
Jeg har ikke forudsætninger for at besvare spørgsmålet om kalvepræmiering, men jeg kunne jo vende spørgsmålet om og spørge: Er fru Elisabeth Arnold uenig med mig i, at EU-subsidiesystemet er et drivhus for svindel og korruption?
Det er dog vist en ganske almindeligt kendt ting.
Hvis fru Elisabeth Arnold har en anden opfattelse af systemet, vil jeg da bede fru Elisabeth Arnold om at sige det.
Jesper Langballe (DF), 2004-11-25:
Jeg vil for det første sige, at der ganske vist er noget, der hedder at være vil-døv.
Per Stig Møller (KF), 2004-11-25:
Med hensyn til spørgsmålet om folkeafstemning har jeg svaret.
Jeg synes, det er billigt pointjageri at begynde at diskutere, hvorledes et Folketing vil reagere om 10, 15, 20 år.
Flertallet af os, der er her i Folketinget i dag, får ikke noget som helst med det at gøre.
Det Folketing, der sidder om 15-20 år vil være bedøvende ligeglad med, hvad nogle måtte have sagt her i Folketinget for 15-20 år siden.
Det vil slet ikke binde dem, så derfor mener jeg, det er billigt overhovedet at begynde at tage et kommende Folketing som gidsel for en diskussion her.
Det, fru Helle Sjelle sagde, var også, at ingen kan vide, hvad et kommende Folketing vil beslutte, og uanset om vi måtte beslutte det ene eller det andet i dag, er det kommende Folketing ikke bundet af det.
Derfor er der såmænd ingen grund til at bruge tid på det.
Det andet er meget vigtigere.
Det er klart, at forhandlingerne kan blive indstillet, hvis Tyrkiet ikke lever op til kriterierne.
Hvis Tyrkiet bevæger sig baglæns, hvis demokratiet bevæger sig baglæns, vil man med den øgede monitorering melde tilbage til Det Europæiske Råd, og så kan man beslutte at standse forhandlingerne.
Det er klart, at det hele forudsætter, at der kommer den proces, som hr. Buksti også var inde på, som ophæver alle Dansk Folkepartis betænkeligheder.
Til den tid vil Dansk Folkeparti så også stemme ja, forstår jeg.
Peter Skaarup (DF), 2004-11-25:
Jeg kan konstatere, at udenrigsministeren ikke vil give sin egen ordfører ret i, at man ikke kan udelukke en folkeafstemning – eller er jeg fejlinformeret? – om Tyrkiets medlemskab af EU.
Det er dog relevant nok at spørge til.
Det ene parti, nemlig De Konservative, sidder i regering, og udenrigsministeren er minister for regeringen på det her område, så der må være en klar holdning.
Enten vil man ikke udelukke en folkeafstemning, eller også vil man udelukke en folkeafstemning.
Det var det ene spørgsmål.
Det andet går på den situation, som opstår, hvis landene i EU siger ja til, at man kan indlede optagelsesforhandlinger.
Der kunne jeg godt tænke mig at få regeringens holdning til, i hvilke tilfælde optagelsesforhandlingerne eventuelt bør indstilles.
Hvis nu Tyrkiet ikke gør fremskridt i bekæmpelse af korruption, sikring af menneskerettigheder og etniske minoriteter som kristne f.eks., mener regeringen så, at man bør indstille de forhandlinger, der er sat i gang på det tidspunkt?
Per Stig Møller (KF), 2004-11-25:
Jeg synes ikke, jeg behøver at spilde Folketingets tid med for tredje gang at gentage, hvad vi besluttede i december 2002.
Men hvis hr. Jesper Langballe vil se 20 år frem i tiden og se på risici, så kan der også være en risiko ved ikke at gøre Tyrkiet til en del af Europa som et europæisk land, der opfylder alle vores demokratiske, politiske og økonomiske kriterier.
Hvis man endelig skal forestille sig fremtidige risici, vil jeg hellere se Tyrkiet indenfor end udenfor.
Jesper Langballe (DF), 2004-11-25:
Vi hørte den her argumentation, og vi forstår den i og for sig godt.
Vi forstår godt, hvad der menes, når man siger, at hvis man nægter Tyrkiet optagelse, kan man kaste dem i armene på en fundamentalisme, og at det kan være uhensigtsmæssigt.
Udmærket.
Men der ligger en risiko til den anden side, en risiko for, at Europas grænse bliver flyttet ned i stormens øje, og at Europa bliver islamiseret.
Begge risici er der, så lad mig spørge udenrigsministeren selv: Synes udenrigsministeren ikke, at det er lidt letsindigt fuldstændig at se bort fra den risiko, som statsministeren med så stor styrke gjorde gældende, før han blev statsminister?