Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-01-27:
Men jeg vil alligevel gerne starte mit ordførerindlæg med at kommentere nogle af de sidste ting, vi har været inde på, for det er selvfølgelig et vigtigt spørgsmål for Dansk Folkeparti:
Og når vi mener at have belæg for den utryghed, som jeg her giver udtryk for, er det naturligvis blandt andet - ikke alene, men blandt andet - fordi vi kan læse ud af undersøgelseskommissionens beretning vedrørende den færøske banksag, at man i den periode, hvor banksagen florerer, specielt i foråret 1993, gentagne gange advarer imod at lave en løsningsmodel, træffe en beslutning og orientere Folketinget eller Folketingets Finansudvalg, fordi man er bange for, at det - som det skrives flere steder - vil skabe »støj« forud for folkeafstemningen den 18. maj 1993.
Jeg må sige, at jeg har selv haft svært ved at finde koblingen mellem den færøske banksag og EU-folkeafstemningen, men jeg kan bare konstatere, at der i foråret 1993 altså er en regering, som af hensyn til folkeafstemningen spekulerer i at undgå en offentlig debat om enkelte dele af denne sag.
Det er der nogle der ikke vil se, men dem, der vil se det, kan jeg henvise til mange steder i rapporten, f.eks. side 980, hvor der refereres til en telefonsamtale mellem Peter Sylvest Larsen, Jørgen Ovi og Kjeld Røhl den 6. april 1993, og hvor der står: »Det var nu regeringens opfattelse, at myndighederne måtte finde en løsning, men således at der ikke opstår "støj" før den 18. maj.
Problemerne skulle derfor trækkes til mødet
i slutningen af maj.«
Og jeg vil også gerne citere fra et andet sted i referatet af telefonsamtalen af 22. april 1993 mellem finansministeren og Eigil Mølgaard, end jeg gjorde før, for lidt længere nede på side 1008 end det, som jeg for et øjeblik siden citerede for hr. Peter Duetoft, står der: »Finansministeren har drøftet Føroya Bankis situation med direktør Erik Hoffmeyer, Danmarks Nationalbank.
Og så kommer det: »Dette er finansministeren villig til at give, men på grund af problemerne med at gå i Finansudvalget vil garantien kun blive mundtlig.«
Og man kan tage talrige andre steder i rapporten, men det skal jeg ikke trætte medlemmerne med, for de fleste har jo ganske givet selv været den igennem.
Men alle, der blot har skimmet denne beretning, vil jo vide, at det, som jeg står her og siger, er rigtigt, nemlig at man har spekuleret i, hvornår man skulle orientere Folketingets Finansudvalg, Folketinget i øvrigt og offentligheden om dele af disse ting.
Ikke så meget af hensyn til at undgå panik på Færøerne - for det var da en legitim årsag at angive, at man ville undgå yderligere kapitalflugt fra Færøerne - næh, begrundet i, som der står talrige gange, at man skulle undgå en debat om disse spørgsmål inden den 18. maj, at man simpelt hen skulle undgå, som der står, »støj« inden den 18. maj 1993.
Så gad vide, hvad der for tiden foregår i ministerierne og i regeringens kontorer, som Folketingets Finansudvalg
og Folketinget og offentligheden i øvrigt ikke hører noget som helst om, fordi der er en folkeafstemning den 28. maj i år
Jeg frygter det værste.
Og det kan være, at vi om nogle år har fået kastet bedre lys over det moment.
Ellers vil jeg sige, at den danske befolkning jo må undre sig over den debat, der er herinde: Alt imens den er dybt bekymret over store dele af den førte politik, bl.a. på udlændingeområdet, har vi i Folketinget travlt med at diskutere, hvem der sagde hvad og hvorfor tilbage i 1992-93. Og på baggrund af en 2.500 sider lang rapport forsøger man fra alle sider at skyde skylden og ansvaret for det, der er sket, over på andre.
I bund og grund tror vi egentlig i Dansk Folkeparti, at befolkningen er mere optaget af, at politikerne koncentrerer sig om at løse de problemer, vort land har, frem for at bruge så utrolig meget tid på at diskutere, hvad der er sket for år tilbage.
Men desværre er tendensen omsiggribende; det står jo klart.
Og måske grunden til det er, at langt størstedelen af Folketinget jo er enigt om stort set alt politisk, både rent indenrigspolitisk, i forhold til EU og i forhold til den resterende omverden, og derfor skal man selvfølgelig finde nogle andre ting at være uenig om og appellere til vælgerne på baggrund af, og her er synder i fortiden naturligvis en god mulighed, og det er nok også derfor, spørgsmålet om moral er blevet så fremherskende.
For da den nuværende regering i starten af 1993 tiltrådte, var det jo netop på baggrund af forløbet i tamilsagen, som satte fokus på spørgsmålet om den tidligere regerings moral, og som gjorde, at den nuværende regering kom til.
Og det er da heller ingen tilfældighed, at den første Nyrupregering tiltrådte med en programerklæring om at ville skabe »moralens årti«.
Og nu sidder vi så med en Færøsag, der i den grad er moralsk belastende for den nuværende regering, og hvad er det så, vi ser?
Jo, vi ser en regering, som med al magt forsøger at skyde skylden for det, der er sket, over på dels den tidligere regering, dels Den Danske Bank og dels nogle embedsmænd placeret forskellige steder.
Det er efter Dansk Folkepartis opfattelse
en forargelig måde, regeringen griber tingene an på.
Spørgsmålet er nu: Bør Færøsagen vurderes på baggrund af, at der naturligvis også i politik skal være plads til fejl og uheldige håndteringer, eller skal Færøsagen vurderes på baggrund af det moralgrundlag, som den nuværende statsminister og hans regeringer selv har lagt grunden til ved deres tiltrædelse?
Hvis det sidste er tilfældet - og det må vel egentlig være det rigtige i forhold til den nuværende regering - så er der faktisk ingen tvivl om, at regeringen er særdeles belastet af Færøsagen.
Der er faktisk ingen tvivl om, at regeringen er så belastet i forhold til sin egen tidligere vurdering af, hvilken moral der er nødvendig i dansk politik, at regeringen burde tage konsekvensen eller - for at tale i nutid - bør tage konsekvensen og udskrive et folketingsvalg, hvor befolkningen kan få anledning til at vurdere, om Færøsagen skal have konsekvenser for den nuværende regerings fremtid. Det ville være et modigt skridt af statsministeren at tage.
Men se om statsministeren tør!
Et faktum er det, at såvel statsministeren som finansministeren ifølge beretningen har svigtet på afgørende punkter såvel over for færingerne som over for Folketinget.
Samtidig står det klart, at Finanstilsynet ikke har spillet den rolle, som Finanstilsynet skal i forhold til sit lovgrundlag, og at dette bl.a. skyldes politisk pres dels fra embedsmænd i Finansministeriet og dels - efter vores overbevisning - også fra finansministeren selv.
Det bør naturligvis få konsekvenser både for finansministeren og for Finanstilsynet.
Finansieringsfonden, som jo var Den Danske Banks modpart vedrørende aktiehandel, har efter Dansk Folkepartis opfattelse heller ikke fungeret tilfredsstillende.
Alt tyder på, at Finansieringsfonden i højere grad har været en medspiller i Den Danske Banks forsøg på at slippe af med sin moderselskabsforpligtelse end den modpart, som egentlig burde stille fornuftige betingelser over for Den Danske Bank.
Derfor mener vi faktisk heller ikke, at Finansieringsfonden kan slippe for et ansvar. Den Danske Bank er naturligvis heller ikke pletfri, men omvendt tager de kritikere af Den Danske Bank fejl, som mener, at det er Den Danske Banks hovedforpligtelse at tage samfundsmæssige hensyn.
I Dansk Folkeparti mener vi, at der ikke er noget synderlig forkert i, at Den Danske Bank primært har forsøgt at tjene sine aktionærers interesser.
Det er jo faktisk det, en privat virksomhed skal. Samfundsmæssige hensyn skal varetages gennem lovgivning og tilsyn og ikke i denne sammenhæng af Den Danske Bank.
Derfor er der heller ingen grund til at klandre Den Danske Bank for selve det forsøg, Den Danske Bank foretog for at slippe ud af sin moderselskabsforpligtelse på Færøerne.
Men vi anerkender naturligvis undersøgelseskommissionens beretnings godtgørelse af, at Den Danske Bank har givet udtryk for, at der ikke skulle overføres yderligere kapital til Føroya Banki, og det er efter vores opfattelse også baggrunden for en berettiget kritik af Den Danske Bank.
Endelig, når det drejer sig om statsministeren selv, er der for os ingen tvivl om, at statsministeren burde have sørget for en langt bedre kommunikation til færingerne, end tilfældet var. Det springende punkt her er naturligvis statsministerens møde med Marita Petersen under Nordisk Råds møde i Oslo mandag den 1. marts 1993, og her står det med undersøgelseskommissionens beretning klart, at statsministeren helt bevidst prioriterede emnerne således, at der netop ikke blev tid til at drøfte bankernes situation.
Og i betragtning af den viden, statsministeren havde på det tidspunkt, er det efter vores opfattelse helt forkert, at statsministeren bevidst valgte at prioritere således, og derfor giver sagen naturligvis anledning til tømmermænd også hos statsministeren.
Det bør den i hvert fald.
Samlet er det vores hovedindtryk, at sagen bør ende med, at regeringen påtager sig det fulde politiske ansvar i sagen.
Det virker ikke troværdigt, at den løsning, som blev fundet, og som i den grad var samfundsmæssigt orienteret og netop ikke kommercielt orienteret, kunne være embedsmændenes værk alene.
Det må være foregået i forståelse med de politisk ansvarlige, hvorfor det handlemønster falder tilbage på regeringen, som sidder med ansvaret.
Det er derfor, vi i Dansk Folkeparti mener, at Folketinget bør drage konsekvensen af dette og bede regeringen om at udskrive folketingsvalg nu.
Endelig vil jeg sige med hensyn til det forslag til vedtagelse, som er fremsat, at det med de ord, jeg har sagt her, efter vores opfattelse langtfra er tilstrækkeligt i forhold til det begivenhedsforløb, der har været.
Vi mener, at det er et forsøg på at kaste ansvaret lidt til højre og lidt til venstre og et forsøg på at unddrage sig det ansvar, som regeringen bør påtage sig.
Vi synes også, det er komisk, at man har ladet regeringen forhandle om størrelsen af sin egen næse - en næse, hvis størrelse jo helt givet, som vi kan se, er afstemt efter, at regeringen netop ikke skal gå af, og ikke alene afstemt efter sagens karakter og indhold.
Derfor bryder vi os ikke om det fremsatte forslag til vedtagelse - som i øvrigt er på 251 ord, selv om det i Folketinget, så vidt jeg ved, anbefales, at det højst bør være på 150, men nok om det - og derfor kan vi selvfølgelig ikke støtte det.