Jan Trøjborg (S), 2000-10-26:
Med formandens tilladelse vil jeg, hvis det er i overensstemmelse med forretningsordenen, gerne knytte en kommentar til først og fremmest hr. Per Stig Møller, som jeg forstår har uopsættelige grunde til at forlade debatten efter frokostpausen, men først lige en bemærkning til fru Margrete Auken: Jeg er umådelig glad for, at SF vil støtte regeringens projekter inden for infrastrukturområdet og støtte vejprojekter i udviklingslandene.
Fru Margrete Auken har jo ligesom vi andre prøvet at køre på ulandenes elendige veje og må erkende, at hvis man ikke får bygget nogle ordentlige veje, så kan man heller ikke forbedre trafiksikkerheden. Sådan som vi har lært det herhjemme, sådan også i udviklingslandene.
Så vil jeg mere seriøst sige, at de bemærkninger, der faldt omkring uddannelsesindsatsen, har jeg taget meget alvorligt.
Vi er faktisk lige p.t. i gang med en gennemgang hos alle vores programsamarbejdslande, hvor ambassaderne er i gang med nu at gennemgå, hvilken indsats vi yder på uddannelsesområdet.
Vi ser, om der er muligheder for forstærket samarbejde.
Vi undersøger, hvilke programmer der gennemføres i de pågældende lande.
Hvilke donorer er inde hvor?
Og er der ting, som vi bør være mere opmærksomme på?
Basisuddannelse er vigtigt, men vi skal ikke være i basisuddannelse, hvor andre donorer er til stede.
Vi skal også gøre en stor indsats i andre programmer, faglige uddannelser etc. og etc. Men til hr. Per Stig Møller vil jeg nu gerne knytte en enkelt kommentar: Jeg synes, det var en meget fin redegørelse om bruttonationalproduktet, og det kan der både være noget om, og på enkelte punkter er jeg ikke helt enig i redegørelsen.
Imidlertid er det jo ikke det, der er interessant, det er selvfølgelig det politiske.
Og hvad er det politiske?
Jo, det er, synes jeg
, at Det Konservative Folkeparti jo er vældig glade for sammenligninger omkring bruttonationalproduktet, når det gælder forsvarsbidrag. Jeg husker fra mine mange år som aktiv politiker, der beskæftigede sig med forsvarsspørgsmålene, at et kernepunkt i diskussionen mellem Socialdemokratiet og De Konservative var, at De Konservative påpegede, at Danmark ydede for lille et bidrag til NATO, og man sammenlignede her da helt fast og konsekvent i forhold til vores BNI-andel i forhold til andre lande.
Og jeg synes lidt, at det er en for nem undskyldning at sige: Jamen vi skal bare se på kvalitet, og det er også for restriktivt og rigoristisk alene at se på BNI - når vi nu ved, at hr. Per Stig Møllers partifæller er så glade for at bruge de besparelser, der måtte komme ud af det, til hr. Kaj Ikasts evindelige forslag om billig benzin og billige biler.
Det synes jeg er for dårligt i forhold til den mægtige opgave, vi står over for.
Skal det virkelig gå ud over de fattige, at hr. Kaj Ikast ikke kan få biler og billig benzin nok?
Men nu til spørgsmålene om overgangsbistand og hr. Per Stig Møllers bemærkninger om Indonesien/Cambodja: Jeg er meget interesseret i at deltage i debatten med hr. Per Stig Møller.
Jeg synes også, at det er vigtigt, at dansk udviklingsbistand, foruden at koncentrere bistanden på et antal lande, hvad jeg mener er vigtigt, også har den fleksibilitet indbygget, at vi kan spille en rolle sammen med andre i forhold til lande, som gør fremskridt fra despotisk styre til demokrati, og som er i en vanskelig overgangsperiode.
Jeg vil meget gerne se nærmere på mulighederne for, at vi kan lave noget fornuftigt, støtte menneskerettigheder og demokratiudvikling i Indonesien og Cambodja.
Jeg glæder mig til den debat.
Der vil jeg sige, at det ville jeg også gøre, hvis det var en generel betragtning. Det er det ikke.
Det er en betragtning, som hænger sammen med, at vi understreger, også i den nye strategi, betydningen af international koordination.
Jeg synes, at der er nået gode fremskridt internationalt, hvor man er blevet enig om, at vi skal og har vilje til øget donorkoordination.
, hvis vi er
tilstrækkelig mange, der har samme politik på området og følger op på den i forhold til den pågældende regering.
Det betyder, at vi kan lave en fair deal, nogle fornuftige aftaler, og kan følge op på det.
Koordination er vigtig.
Jeg skal blot give et enkelt tal
for vores egen indsats.
Sidste år havde vi 37 missioner til Uganda.
Det pålagde det pågældende land ressourcer, anvendelse af dygtige folk i deres centraladministration for at besvare det helt rimelige og rigtige krav fra dansk side om retmæssig anvendelse af midlerne, fattigdomsorientering og orientering mod sociale sektorer etc., etc.
De måtte stille med 5-6 mandeår.
Og det er klart, at hvis man adderer alle de bilaterale donorer, internationale donorer, der stiller samme krav, så er vi nødt til at se på den side af sagen: Hvordan gør vi udviklingslandene i stand til mere koncentreret og ved donorsamarbejde og ved anvendelse af færre ressourcer at svare på vores krav.
Budgetstøtte kan i visse tilfælde være muligheder især med hensyn til lande, der ikke har fået opbygget en tradition, lande, vi stadig væk er i.
Niger er et godt eksempel på, at vi gennemfører budgetstøtte, for at landet kan komme over en umiddelbar krise.
Så vil jeg gerne sige, at jeg er enig i betragtningen om, at vi ofte må gå på tværs af landenes egne prioriteter, men det er vigtigt for mig, at det sker i en dialog med det pågældende land.
Eksemplet om kasteløse i Indien er et godt eksempel.
Det er klart, at der i et partnerskab selvfølgelig er en grænse for, hvor langt vi vil bevæge os.
Og vi har også i partnerskabsaftaler specifikke krav.
Jeg synes, vi ganske stærkt understregede kravene.
Men konditionaliteter skal jo forstås på den rigtige måde.
Det er konditionaliteter, der betyder, at det pågældende land skal være indstillet på selv at gennemføre en politikudvikling baseret på de grundlæggende krav, som vi har skitseret i »Partnerskab 2000«.
Det betyder, at det i høj grad også bliver landenes egne prioriteter, men det er ikke noget, vi trækker ned over landene, men det kan være prioriteter, som ofte går på tværs af landenes oprindelige prioriteter, og det kan være noget, der udvikles i en dialog mellem os.
Det er jo også sådan mellem parter, at dér må der gives, og dér må der tages fra begge sider, og det betyder, at der skal findes de fornødne kompromiser.
Det har vi efterhånden fået ganske god erfaring med i de samarbejder, vi har gennemført.
Men ud fra en grundlæggende betragtning om udgangspunktet i forhold til de mål, vi gerne vil nå, er jeg enig i, at dér vil der ske - i forhold til landenes egne oprindelige indledende prioriteringer - støtte på tværs af landenes prioriteter.