Søren Krarup (DF), 2005-01-12:
Det er tankevækkende, at hver gang der tales om et nationalt kompromis her i landet, så sker det i forbindelse med en opgivelse af den nationale selvstændighed.
Vi oplevede det i 1993, hvor den danske befolkning året før havde sagt nej til Maastrichttraktaten og således understreget sin vilje til at leve i et Danmark, hvor ikke en overnational union, men danskerne selv skulle bestemme.
Så gik politikerne sammen om en aftale, der ophævede det danske folks nej til at afgive national selvstændighed, og sandelig om ikke denne antinationale aftale fik betegnelsen et nationalt kompromis.
Så fik vi en ny folkeafstemning, selv om den forriges tale var ganske klar og tydelig, og så lykkedes det at lokke danskerne til at sige et lunkent ja til dette såkaldte nationale kompromis.
Det er mig ubegribeligt, at man vil bestride det.
Hvad læser vi i den nye EU-forfatning?
At EU-retten har forrang for medlemsstaternes ret, artikel 10, stk. 1.
Der røg grundloven sig en tur.
Der røg Danmarks politiske handlefrihed sig en tur.
At Europa-Parlamentet udøver den lovgivende funktion og budgetfunktionen sammen med Ministerrådet, kapitel 19, stk. 1. Der røg Folketingets lovgivende suverænitet sig en tur.
På det ene område efter det andet ser vi samme mønster, nemlig et stadig mere overnationalt EU, der i stigende grad snører sine medlemmer ind i overstatslighed, samtidig med at danske EU-partier finder sammen i nationale kompromiser.
Viggo Hørup sagde i sin tid under forfatningskampen, at vi burde have et systemskifte alene af sproglige grunde, sådan at danske ord igen fik deres egentlige betydning tilbage.
Det samme må vi sige i dag.
Et nationalt kompromis består i en beslutning om at bevare og forsvare Danmarks nationale selvstændighed.
Det er, hvad der ligger i det danske sprog.
I stedet oplever vi en politisk aftale, der blev sluttet mellem EU-partierne og nu altså også med SF’s deltagelse, og at man bruger sproget til at skjule virkeligheden og under naM039S33213397subh.fm Page 3384 Monday, February 14, 2005 12:24 PM
tionale fanfarer at nedlægge Danmark som nation.
Hvis jeg anså det for umagen værd, ville jeg håne SF for denne ynkelige kapitulation.
Jeg husker de SF’ere, jeg i mange års EF-modstand arbejdede sammen med, Poul Dam og Jens Maigaard bl.a., og jeg har erindringen om en folkelig solidaritet, som de meningsmæssige forskelle ikke kunne udslette.
De ville aldrig have sagt om denne EU-forfatning, hvad SF underskriver i aftalen: »Det slås fast, at EU er et samarbejde mellem selvstændige nationalstater.«
Igen, hvilken opløsning af det danske sprog.
Nej, EU er jo ikke et samarbejde, men det er en sammenslutning, en union, som navnet også meddeler, og en union består ikke af selvstændige nationalstater, men af uselvstændige delstater.
SF skulle i det hele taget skamme sig godt og grundigt over denne faneflugt og denne opportunistiske ynkelighed.
Den eneste trøst er, at danskerne ikke er det samme som SF.
Jeg tror ikke, at EU-partierne skal glæde sig for tidligt over SF’s Canossagang.
I det danske folkestyre er det stadig væk folket, ikke de styrende, der har den sidste afgørelse, og folket lider ikke af samme sproglige og moralske tvetydighed som alt for mange politiske partier.
Her er følelse og holdning ikke til fals på samme måde som i det politiske spil.
Her er der endnu den vilje til frihed og selvstændighed, som ligger i ordet national, hvilket er det stik modsatte af et nationalt kompromis i Danmark.