Aage Frandsen (SF), 1999-02-09:
Om det nu var, fordi det var mindre gennemskueligt eller hvad, ved jeg ikke, men i hvert fald kunne jeg lytte mig til en mere positiv holdning.
Jeg ved godt, at det ikke bare er noget, økonomiministeren gør, fordi det skal en minister gøre, men jeg forstod også, at det var en afvisning, og det vil jeg ikke prøve på at lade som om jeg ikke hørte.
Men økonomiministeren og dermed også regeringen udviser jo helt åbenbart interesse for området, og det, der skiller os, er selvfølgelig nok spørgsmålet om, hvor meget man skal gribe ind.
Men vi griber jo allerede ind i dag; der er lovgivning på området; reglen om de 50 pct. er jo lovfæstet.
Og her vil vi sådan set åbne op, give større frihed, mens vi på nogle andre punkter vil præcisere i forhold til det, der er gældende nu, f.eks. det med den højest mulige forrentning. Man kan godt lægge noget andet i det - det ved jeg godt, og jeg ved også, at man gør det, og jeg ved også, at tingene er i skred - men der er jo et signal i højest mulig forrentning, for
hvis man begynder med at lave for mange investeringer, som nogle så mener måske nok på længere sigt kan give noget, men ikke helt sikkert kan gøre det på kort sigt, er det måske i overensstemmelse med princippet om højest mulig forrentning.
Men problemet er, at ordene »højest mulig forrentning« i bedste fald er intetsigende - ingen ved, hvad det er - og i værste fald antyder det en kortsigtet økonomisk vækst.
Sådan forstår jeg det, når man bruger ordene, og så må jeg jo spørge: Hvorfor kan man så ikke ændre denne formulering, som vi både har i dette forslag og i de forslag, vi behandlede før, med henblik på at brede det mere ud, så man signalerer det, ministeren også siger, nemlig at det er i orden, at man tager både miljømæssige hensyn og etiske hensyn ind?
Hvorfor skulle man ikke kunne skrive sådan nogle ting?
Vi mener godt, man kan gøre det, ud fra at vi jo af hensyn til samfundet godt vil have, at man investerer på en bestemt måde.
Så er der igen spørgsmålet
: Hvor er det, vi vil have grænsen?
Her mener vi altså godt, at man fra samfundets side kunne præcisere nogle ting på dette felt, men der er ikke tale om, at vi synes, man skal lovgive i detaljer på området.
Det er derfor, dette forslag ser anderledes ud end de to tidligere forslag.
Hr. Ole Hækkerup spurgte, om vi slet ikke har betænkeligheder.
Nej, ikke ved forslaget her.
Det har vi ikke, vi har ikke betænkeligheder, når det drejer sig om at udvide demokratiet.
Vi har også stillet forslag i Folketinget om, at man skulle lave arbejdspladsdemokrati, også på private virksomheder, selv om det var et indgreb i den frie forhandlingsret.
Når det drejer sig om arbejdsmiljø, har vi heller ikke problemer med at gribe ind.
Det bruger man, når det passer én,
så er den danske model virkelig god; men jeg har somme tider tænkt på, om det er noget, man siger, når man ikke kan finde et bedre argument. Vi har det sådan, at i forbindelse med overenskomstindgreb henviser vi ikke til den danske model, fordi den er sådan et eller andet flot noget.
Det er det, vi ikke vil have, og det er derfor, vi er modstandere af, at man griber ind i overenskomsterne.
Det er konfliktretten, det er retten til at aktionere, som vi er imod at man griber ind i, men det er ikke noget med, at den danske model med arbejdsmarkedets parter er noget helt helligt.
Sådan har vi det ikke.
Det er også derfor, vi gerne vil se på en række områder, hvor der er glidende overgange med hensyn til, hvad der er lovgivning, og hvad der ikke er lovgivning.
På nogle områder er det ren lovgivning, og her har man ved lov fastlagt nogle ting, og bagefter udfylder arbejdsmarkedets parter rammerne inden for lovgivningen.
Det gælder f.eks. arbejdsmiljø, og her er vi sandelig ikke tilhængere af, at man skal lade mere gå ud til parterne.
Vi kan altså konstatere, at der ikke er tilslutning til forslaget; men jeg vil ikke undlade at sige igen, at jeg er da glad for, at regeringen er optaget af de problemer.
Jeg forstår det egentlig også sådan, at man lige så stille håber på noget og måske også synes, man er nødt til at presse på for, at tingene skal gå i en bestemt retning for pensionskassers vedkommende, både når det gælder åbenhed, og når det gælder de kriterier, de anvender, så det bliver i overensstemmelse med gældende praksis og den udvikling, at man flytter midlerne fra en snæver højest mulig forrentning til noget andet.