Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2006-03-31:
Det moderne samfunds meget stærke fokusering på individet som sin egen ulykkes smed synes svær at bære for mange unge, ikke mindst de unge kvinder.
For den moderne unge er der frit valg på alle hylder og udsigt til frit fald, hvis det går galt.
Unge føler sig ofte alene, selv om de lever i en almindelig god familie.
Det viser en undersøgelse, som Center for Selvmordsforskning har lavet.
Spørger man de unge, hvor de har det bedst, så svarer de oftest: på jobbet.
Fritidsjobbet giver en fast ramme med klare normer og forventninger; på jobbet føler man, at man kan gøre noget, der bliver honoreret.
Til gengæld kan det være svært at honorere alle de krav og forventninger, som den unge pålægger sig selv godt hjulpet på vej af f.eks. et stereotypt kvindebillede, der får enhver med et centimetermål på den forkerte side af 90-60-90 til at fremstå som en katastrofe.
Hertil kommer kravene fra politisk hold.
En dygtig ung springer 10. klasse over, og går man ikke direkte fra ungdomsuddannelse til videregående uddannelse, er det et udtryk for fjumreri.
Denne indledning er for at gøre opmærksom på, at ikke mindst piger og unge kvinder er udsat for et enormt psykisk pres, som gør, at stadig flere står af i form af f.eks. en spiseforstyrrelse eller et selvmordsforsøg.
Andre bliver cuttere for at dulme den psykiske smerte med en fysisk.
Det berører mig dybt, når jeg læser brevene fra de stakkels forældre, de stakkels mødre, som står med en datter, der har alderen til at træde i karakter som kvinde, men ligner et barn i en annonce fra en ulandsorganisation.
Over de sidste 10 år er antallet af unge kvinder, der forsøger at tage deres eget liv, firdoblet.
Meget tyder på, at pigerne ikke reelt ønsker at dø, de kan bare ikke se, hvordan de skal leve; selvmordsforsøget er et råb om hjælp.
Men hvorfor skal det komme så vidt, hvorfor skal unge kvinder så langt ud, inden vi når dem?
Hvad er årsagen til, at psykisk sygdom har meget lavere prioritet end fysiske sygdomme?
Hvis min mor får ondt i hoften, kan hun være sikker på at få tilbudt en ny inden for 2 måneder, om kort tid inden for kun 1 måned.
Hvis min datter bliver psykisk syg, kan hun risikere at skulle vente i mange måneder, før hun kommer i behandling.
Det er en urimelig forskelsbehandling, og det må ikke mindst være rædselsfuldt for de familier, som står med et barn eller et ungt menneske, der er ved at dø for øjnene af dem.
De familier har ret til hjælp, og derfor foreslår vi, at der indføres en ventelistegaranti for alle unge under 25 år, der lider af en potentielt dødelig psykisk sygdom. Vi, og det er i den her sammenhæng SF, Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet, foreslår ligeledes, at unge spiseforstyrrede, som ikke kan få et tilbud, der hjælper dem i offentligt regi, får ret til et nyt behandlingstilbud på en godkendt privat behandlingsinstitution.
I de vestfynske kommuner har man haft stor succes med at oprette kommunale medarbejderteam, som er specialuddannede i at tage sig af unge, der er selvmordstruede.
Når en ung, som har forsøgt selvmord, udskrives fra hospitalet, står der et team parat hjemme i kommunen til at hjælpe hende og hendes familie videre i tilværelsen, bl.a. ved at tage fat i de problemer, som i første omgang førte til, at hun forsøgte at tage sit eget liv.
Medarbejderne uddannes på Center for Selvmordsforebyggelse, som står for supervisionen af medarbejderne.
Den model kunne jeg godt tænke mig at vi fik udbredt til hele landet.
Lad os ligestille psykisk sygdom med fysisk sygdom.
Vi kunne eventuelt vente med at nedsætte ventelistegarantien fra 2 måneder til 1 måned på fysiske sygdomme, som ikke er dødelige, og så bruge de sparede midler til at indføre en ventelistegaranti på 1 måned til alle psykisk syge unge, som lider af en potentielt dødbringende psykisk sygdom.
Alternativt er vi parat til at finde pengene på finansloven.
Jeg siger det her, fordi jeg mener, at det kan blive en prioriteringsdiskussion.
For os er det lige så vigtigt at få gjort noget for de psykisk syge, ja, det er vigtigere end at få sat ventelistegarantien ned fra 2 måneder til 1 måned.
Der er nemlig brug for at gøre noget nu, og derfor er jeg glad for ministerens svar og den åbenhed, der også lå i svaret.
Jeg er helt enig med ministeren i, at ingen af os ved, hvad der er det rigtige at gøre.
Der er brug for en kvalitativ udvikling inden for området, ligesom der er brug for en kvantitativ.
og – at vente med at indføre en frit valg-garanti på 1 måned for fysiske sygdomme, der ikke er livstruende, og bruge de sparede ressourcer til at forbedre tilbuddene til de psykisk syge.
Alternativt afsættes de nødvendige midler på næste års finanslov.«
Er du blevet ligeglad med ligestilling? spurgte en god kollega forleden, og han hentydede til forespørgslen i dag, som kun handler om piger og kvinder.
Nej, i Det Radikale Venstre er vi ikke ligeglade med ligestilling, men vi har ment, at der var behov for at få et samlet overblik over den psykiske tilstand blandt pigerne og kvinderne.
Det har vi, fordi en række undersøgelse viser, at de unge kvinder har det rigtig skidt.
Jeg tillader mig at give nogle eksempler.
Antallet af unge kvinder, som forsøger selvmord, er firedoblet på 10 år.
Antallet af unge kvinder, som er selvskadere, altså skærer i sig selv, ligger på mellem 13 pct. og 17 pct. Mellem 0,2 pct. og 0,7 pct. af de unge kvinder lider af nervøs spisevægring.
2,5 pct. lider af bulimi, en sygdom, som består i, at man spiser og kaster op i et væk.
Endelig er der et stigende antal kvinder, som er overspisere.
De kan ikke holde op med at spise.
At spise er blevet en mani for dem.
Disse tal er alle udtryk for, at det står galt til med en del kvinders selvfølelse og identitet.
Mens de fleste drenge og mænd synes at handle sig ud af deres problemer, vender pigerne dem indefter med det resultat, at de går i stykker psykisk.
Der er tale om problemer, som selvfølgelig ikke bare kalder på politiske løsninger, men også kræver politiske løsninger.
Måske er det først og fremmest et udtryk for, at der ikke har været og ikke er den samme parathed til at tage psykiske problemer lige så alvorligt som fysiske problemer, på trods af at de psykiske problemer udgør et voksende menneskeligt problem.
Enhver, der har haft psykisk sygdom inden for døren, ved, at det er mindst lige så slemt som at fejle noget fysisk.
Ja, når man sidder der med sin 33 kg tunge datter og det er blevet til en kvart kiks på en time, så tager man sig selv i at ønske, at hun bare havde haft kræft, hørte jeg engang en mor til en spiseforstyrret datter sige.
Det er baggrunden for forespørgslen i dag.
Besvarelse
Derfor vil jeg også gerne bidrage til debatten ved i første række at prøve at ridse problemernes omfang op.
For antallet af selvmord er billedet ganske klart.
Fuldbyrdede selvmord er heldigvis sjældne blandt piger og unge kvinder.
I perioden 1990-2001 har der i gennemsnit været fire om året blandt de 15-19-årige, og et om året i aldersgruppen 20-29-årige.
Antallet har varieret fra år til år, uden at der tegner sig noget bestemt udviklingsmønster.
I de yngre aldersgrupper er der stort set ingen selvmord blandt piger.
For så vidt angår selvmordsforsøg og selvskade, er der derimod en stigning i antallet fra midt i 1990’erne og frem til i dag.
Her er tallene ikke så sikre, men på baggrund af oplysninger fra Landspatientregisteret skønnes det, at der fra 1995 til 2004 er sket en stigning i det årlige antal kontakter til somatiske skadestuer både blandt de 10-19-årige og de 20-29-årige.
Center for Selvmordsforskning har siden 1990 indsamlet oplysninger om det årlige antal selvmordsforsøg i Fyns Amt.
Tallene viser en stigende tendens i antallet af selvmordsforsøg både blandt de 15-19-årige og de 20-29-årige.
Meget tyder på, at antallet af spiseforstyrrede også er i stigning.
I de fleste opgørelser konkluderes det, at der har været en stigning i forekomsten i de vestlige lande de sidste 30-40 år, og Sundhedsstyrelsen anslår, at der i Danmark blandt kvinder mellem 15 og 45 år er ca. 3.000 med anoreksi, omkring 20.000 med bulimi og 30.000-35.000 overspisere.
Det er jo også derfor, vi i det danske sundhedsvæsen kan konstatere, at spiseforstyrrelserne lægger et øget beslag på flere og flere ressourcer i sundhedsvæsenet.
Antallet af ambulante forløb for spiseforstyrrede er således steget fra omkring 1.300 forløb for 10 år siden til omkring 2.400 i 2003, som er det sidste tal, jeg har.
Så der er en forøgelse af problemets omfang, men heldigvis også af samfundets indsats over for problemet.
Vores viden om, hvad der driver piger og unge kvinder ud i selvskadende adfærd, er desværre meget begrænset.
Årsagsmønstrene er meget komplekse og individuelle.
Der er enighed om, at en række forskellige forhold spiller ind: psykologiske, sociale, kulturelle og genetisk-biologiske forhold.
Situationer, der er forbundet med et stort følelsesmæssigt pres, præstationskrav eller usikkerhed, menes at kunne udløse f.eks. en spiseforstyrrelse.
Hvis børn og unge bliver stressede og pressede i hverdagen, kan vægten bruges som en måde at søge kontrol på.
Nogle gange tager det så magten fra dem.
En sund psykisk udvikling i barnealderen virker formentlig beskyttende.
En sund psykisk udvikling indebærer opbygningen af en stabil selvfølelse og en personlig sikkerhed og identitet.
Ved selvmordsforsøg ved man at psykisk sygdom, misbrug, tidligere selvmordsforsøg, nyligt tab af nærtstående, nydiagnostiseret alvorlig fysisk sygdom spiller en vigtig rolle for i hvert fald voksnes selvmord og selvmordsforsøg.
Regeringen finder det meget vigtigt, at der gøres en indsats for at forebygge og afhjælpe disse alvorlige tilstande, om end det altså også står os klart, at den her forebyggelsesindsats skal være meget, meget bredspektret – men det gør jo ikke behovet mindre.
Derfor har både forebyggelse af selvmordsforsøg og spiseforstyrrelser da også i høj grad vores og Folketingets partiers opmærksomhed.
Det er vigtigt, at vi løbende tilpasser behandlingstilbuddene, det er vigtigt, at vi gør brug af de faglige anbefalinger for korrekt behandling og mest hensigtsmæssig organisation.
Det var også baggrunden for, at regeringen sammen med satspuljepartierne ved satspuljeaftalen 2005-2008 afsatte midler til forebyggelse af selvmord og selvmordsforsøg og til styrkelse af indsatsen for patienter med spiseforstyrrelser.
Til at styrke indsatsen for forebyggelse af selvmord og selvmordsforsøg blev der afsat 40 mio. kr. til nye initiativer.
Midlerne administreres af Socialministeriet og er opdelt i henholdsvis en central pulje og en ansøgningspulje med vægten lagt på ansøgningspuljen.
I ansøgningspuljen er der særlig fokus på grupper, der har en højere selvmordsrisiko eller selvmordsforsøgsrisiko.
Det drejer sig om ældre mænd, mennesker med sindslidelser og unge piger, som jo altså er fokus for debatten her i dag.
Den rådgivende organisation Livslinien modtager hvert år 5 mio. kr. som støtte til driften.
Ca. 1 ud af 20, der ringer til Livslinien, er en ung pige i 10-19-års-alderen, 15 pct. af dem, der ringer, er unge kvinder i 20-29-års-alderen.
Tallene viser jo altså med stor tydelighed, at Livslinien har en opgave i forhold til piger og unge kvinder.
Center for Selvmordsforskning modtager hvert år et beløb på godt 3 mio. kr.
Centeret har i sit arbejde i høj grad fokus på de unge piger; det er således ved at påbegynde et forskningsprojekt om de unge kvinder.
Så også her er der fokus på problemstillingen.
Centeret har netop udsendt en pakke til kommunerne med vejledning om, hvordan kommunerne kan forebygge selvmordsadfærd hos børn og unge ved forebyggelse og tidlig opsporing.
Sundhedsstyrelsen udsendte for et par år siden en vejledning om vurdering og visitation af selvmordstruede.
Målet med vejledningen er bl.a. at opkvalificere sundhedspersonalets identifikation, vurdering og visitation af selvmordstruede, både ved selvmordsforsøg, ved fremsatte selvmordstanker og ved mistanke om selvmordsfare.
Det anbefales, at der udarbejdes lokale instrukser, og at der indgås samarbejdsaftaler mellem sygehuset og relevante parter i den primære sundheds- og socialsektor med henblik på opfølgning af selvmordstruede patienter.
En styrkelse af indsatsen for at hjælpe patienter med spiseforstyrrelser har også været prioriteret i stadig større omfang gennem en årrække.
Der er i flere omgange afsat midler, med henblik på at amterne og H:S kan udvikle og udbygge deres behandlingstilbud til denne gruppe patienter.
Regeringen afsatte i 2002 25 mio. kr. af meraktivitetspuljen til en øget indsats i børneog ungdomspsykiatrien.
I aftalen om amternes økonomi samme år indgik, at tilbuddene i børne- og ungdomspsykiatrien kunne udbygges med uddannelse af mere personale med en særlig prioritering af behandling af spiseforstyrrelser.
Det er en prioritering, som altså blev iværksat i 2002 og fastholdt senere.
Med psykiatriaftalen for 2003-2006, som jo er en aftale, vi i efteråret skal diskutere hvordan kan forlænges – og det er jo, kan man sige, vores første chance for at give området her øget prioritering – blev der afsat 1 mia. kr. til psykiatrien, heraf 600 mio. kr. til sundhedsområdet og 400 mio. kr. til det sociale område.
Og et særlig prioriteret område i psykiatriaftalen er netop behandling af patienter med ikkepsykotiske lidelser, herunder altså spiseforstyrrede.
Der er f.eks. bevilget støtte til otte projekter til forbedring af indsatsen for spiseforstyrrede; der er bl.a. bevilget støtte til etablering af ekstra sengepladser, til udvidelse af de ambulante tilbud, til nedbringelse af ventetider og til udvikling af specialtilbud målrettet spiseforstyrrede.
Regeringen har sammen med satspuljepartierne afsat 30 mio. kr. årligt – fra 2005 og frem – til en styrkelse af indsatsen på området i overensstemmelse med anbefalingerne fra Sundhedsstyrelsen, som i 2005 anbefalede, at hvert amt opretter et tværfagligt spiseforstyrrelsesteam,
som skal varetage central amtslig visitation, samle behandlingen i amtet og udføre konsulentopgaver.
Sundhedsstyrelsen har desuden anbefalet, at landsdelsfunktionerne styrkes med henblik på at varetage behovet for behandling af de alvorligste tilfælde af spiseforstyrrelser, og at de samtidig fungerer som ressourcecentre for de amtslige team.
Og endelig anbefalede Sundhedsstyrelsen, at spiseforstyrrelser primært behandles ambulant.
I perioden fra 2000 til 2006 blev der via satspuljen afsat i alt 41,1 mio. kr. til en social indsats mod spiseforstyrrelser, der skulle supplere den indsats, jeg her omtalte på sundhedsområdet.
Der er også givet etablerings- og driftsstøtte til det private sociale behandlingstilbud AIDA på godt 5 mio. kr. Så man kan jo sige, at regeringen sammen med satspuljepartierne – så det hviler altså på en bred politisk indsats og enighed i Folketinget – har gjort meget for at forebygge og afhjælpe selvmordsforsøg, selvmord og spiseforstyrrelser hos piger og unge kvinder.
Der er afsat mange midler, og det fremhæver jeg her for at tegne et billede af, at der er politisk opmærksomhed om feltet her, men jeg skal være den første til at indrømme, at det jo ikke får træerne til at vokse ind i himlen.
Der er bestemt fortsat rum for forbedring.
Derfor er regeringen også meget indstillet på at bidrage til at understøtte en fortsat positiv udvikling på området.
Nøgleordene er at udvikle indsatsen, og her er der to udfordringer: Der er både en kvalitativ udfordring – det er helt oplagt, at ikke mindst i spørgsmålet om behandling af spiseforstyrrelser mangler vi viden om, hvilke behandlingstilbud der er de mest effektfulde – og selvfølgelig også en kvantitativ udfordring.
Vi ved, at der er et pres på behandlingstilbuddene, og at de ikke altid står klar, når behandlingsbehovet er til stede.
Derfor er vi meget indstillede på at gå i dialog med de partier, der har taget et fælles ansvar for at lave en psykiatriplan, også når vi til efteråret skal diskutere forlængelsen af psykiatriplanen, og sikre, at vi fortsat prioriterer området.
Jeg er også meget indstillet på at diskutere, hvordan de midler fra den eksisterende satspuljeaftale, der pludselig er kommet i overskud – de 16,5 mio. kr., der er hjemtaget fra Københavns Amt – bedst bringes i spil på området her, sådan at vi ikke skal sidde og vente på efteråret, før vi gør en yderligere indsats, men kan gøre noget umiddelbart.
Jeg har i hvert fald noteret mig, at der er en privat behandlingskapacitet til stede, som ikke bruges fuldt ud.
Der synes at være en vis, jeg ved ikke, om man kan tillade sig at bruge ordet modvilje hos sygehusejerne mod at bruge de private behandlingstilbud.
Jeg tror, det kan være beroende på økonomien, men måske også beroende på en usikkerhed om kvaliteten i den private behandlingssektor.
Det kunne i hvert fald være interessant til diskussion at overveje, om ikke de midler, der nu kan tilvejebringes, kunne bruges på en måde, hvor vi på en og samme tid kunne sikre noget mere kapacitet i den private sektor og samtidig sikre os noget vidensopsamling, altså om, hvad der virker og ikke virker.
Det ville samtidig kunne bidrage til at give os et styrket vidensgrundlag, når vi senere på året skal diskutere en forlængelse af psykiatriaftalen, hvor det her område, de ikkepsykotiske patienter, selvfølgelig bør være et fokusområde.
Så kort opsummerende og konkluderende: Der er et problem, som på nogle felter, når vi snakker om spiseforstyrrelser, synes at være voksende.
Der har heldigvis også været en udvikling, hvor der er blevet sat mere og mere ind på det, men vi er bestemt ikke i mål, og jeg synes, at det her emne egner sig vældig godt til, at det meget brede politiske arbejde, der har været iværksat på feltet her igennem en årrække, nu forstærkes.
Tak for en opmuntrende tale.
Så vidt jeg kan se, har Venstre her prioriteret de spiseforstyrrede, og det har jeg det ikke skidt med på nogen måde.
Jeg kan bare ikke forstå, hvad årsagen er til, at Venstre ikke i det hele taget prioriterer det psykiske område, sådan at man sagde, at mennesker, der lider af en psykisk sygdom – og vi kan starte med de unge – som kan være dødbringende, altså skal have samme mulighed som et menneske, der f.eks. har et dårligt knæ eller en dårlig hofte.
Hvad er årsagen til, at Venstre stadig væk vil have den her forskelsbehandling af psykisk sygdom og fysisk sygdom?