Jette Gottlieb (EL), 1999-12-09:
De forslag, vi her skal behandle, har mange elementer, og desværre kommer vi jo ikke til at behandle dem punkt for punkt, så den samlede stillingtagen - det kan jeg sige med det samme - er, at Enhedslisten kommer til at stemme imod, fordi slutresultatet er en meget væsentlig forøgelse af indkomsten for såvel ministre som folketingsmedlemmer.
Man forsvarer det med en livstidsbetragtning og siger, at man fjerner det af alle erkendt urimelige i f.eks. at have en ungdomspension for ministre og erstatter den med en alderspension.
Men forsvaret holder ikke.
En livstidsbetragtning holder simpelt hen ikke, medmindre man altså betragter opgaverne herinde som et livstidsprojekt med det formål at have det som levebrød. Forslagene har en lang historie.
Men til de enkelte elementer: At vederlaget fremover reguleres løbende er fint; men det store hop, man er nødt til at lave, før man begynder at regulere, er uantageligt.
I mine øjne er det sådan, at arbejdet bærer værdigheden i sig selv.
Jeg er i øvrigt enig med hr. Jørgen Estrup i, at selve det at sidde og bedømme værdien af sin egen arbejdskraft ikke er nogen enkel ting.
Jeg kan tydeligt se, at den slags kunne føre til lange diskussioner, og det er også den slags skruen uden ende-diskussioner, jeg hører i kølvandet på det her
: Jamen vi vil ikke have mindre end dit eller dat, fordi det svækker vores værdighed.
Vi vil ikke have mindre end dit eller dat, for så kunne man tro, at vi ikke var så meget værd.
Arbejdet bærer værdigheden i sig selv, og det er også mit argument for, at jeg går imod, at Folketingets formand skal have en indtægt, der svarer til statsministerens.
Så kan man komme med alle de lighedsbetragtinger, men der er en tendens til i arbejdsmarkeds- og socialpolitikken, at ligestilling og justering altid sker i nedadgående retning, og når man snakker om sine egne lønninger, er det altid i opadgående retning.
At ministerpensionen bliver omlagt til en alderspension, er helt fint, og det er vel egentlig den største gevinst i forslagene, fordi den gældende ordning er en oplagt urimelighed.
Den har været debatteret i Folketinget år efter år, og der har aldrig rigtig været noget godt forsvar for den.
Eftervederlaget for folketingsmedlemmer og ministre, hvor indtægt modregnes, er helt fint.
Jeg glæder mig over, at det rent faktisk er kommet ind i denne sene fase af forhandlingerne - bortset fra det enkelte punkt, at det er fuldstændig ulogisk at vente 1 år med at modregne.
Der kommer et ændringsforslag fra os til det punkt.
Jeg ved selvfølgelig godt, hvordan det vil gå med det ændringsforslag, men det skal dog stilles.
Omkostningstillægget er et kapitel for sig selv.
Det ville i hvert fald være klædeligt efter min mening, og alt i alt grundlæggende synes jeg, at jo mere gennemsnitlige forhold vi kan byde os selv sammenlignet med, hvad befolkningen bydes, desto bedre.
Jo mindre grundlag for usmagelige diskussioner ville der være.
Det problem kan ikke løses, så længe man har de ordninger.
Den dobbelte husførelse giver anledning til problemer, men tilskuddet til den dobbelte husførelse bør i det mindste behandles som alle andre steder på arbejdsmarkedet, hvor tilsvarende ordninger findes.
Og igen: Det drejer sig jo om beskatning.
Det hele er lagt sammen i én stor pille, der er mulig at sluge for både ministre og for dem, der gerne vil være det,