Kristian Thulesen Dahl (DF), 2003-01-08:
Først til fru Elisabeth Arnold: Jeg nævnte landbruget som et eksempel på et område, hvor der jo mangler hjælpere, hvor mange landmænd, der går alene på gården, jo også gerne vil kunne holde lidt fri en gang imellem.
Det er et område, hvor vi jo ser i dag, at der også er ganske mange fra f.eks. de baltiske lande.
Der er også mange problemer i landbruget, men så sandelig også inden for byggeriet med folk, der er her illegalt fra de lande - også fra Polen.
En undersøgelse, byggeriet lavede, viste, at der efter deres vurdering i hvert fald er 6.000-7.000 illegalt her i landet netop fra lande, hvor det jo nu bliver legalt at være her fra fra 1. maj 2004.
Man kan jo ikke sige andet, end at hvis der kommer 10.000 mennesker, som alle er i arbejde,
så kan det jo godt være, at det også er inden for andre sektorer end landbruget, hvor man ikke mangler, og hvor der ville have været 10.000 danskere, der så havde været i arbejde.
Når vi snakker om finansieringen af det fremtidige velfærdssystem, så er en af udfordringerne jo også at få de danskere, der ikke er på arbejdsmarkedet, ind på arbejdsmarkedet, så de får en chance, og så de betaler skat i stedet for at skulle hæve forskellige former for overførselsindkomster.
Så til fru Charlotte Antonsen omkring overgangsordningen: Jeg synes da, det er fornemt, hvis man laver en overgangsordning, og man så i løbet af den periode finder ud af, at der måske ikke er behov for så lang en overgangsperiode.
Så kan man jo bare forkorte den.
Så kan man gøre det den vej.
Men det er da bedre at gå den vej end at først se problemerne opstå og så skulle til at gribe ind.
Det, regeringen indtil nu har budt ind med, er et forslag til en overvågningsmekanisme, hvor man kan gribe ind, når noget er gået galt, efter 2 år og endda under Kommissionens godkendelse.
Det er ellers fristende bare at lægge sig i sporet på den debat, der netop har været, men jeg vil dog tage mit ordførerindlæg, og så håber jeg, vi kan vende tilbage til en yderst interessant debat om Socialdemokratiets nye EU-politik.
Og vi har fra Dansk Folkepartis side også ved tidligere lejligheder sagt, at vi synes, at regeringen og det apparat, der servicerer regeringen, har gjort en professionel indsats, har håndteret det og haft sin tilrettelæggelse af det på en meget værdig og ordentlig vis.
Det skaber naturligvis respekt, og det har også gjort, at manges skepsis er blevet gjort til skamme i forhold til, at det var en ny regering, der overtog magten og skulle stå i spidsen for formandskabet af EU.
Folketinget og partierne i Folketinget har vist fleksibilitet og hensyn til regeringen i forbindelse med vores mødeplanlægning, og det har også været en vigtig ting.
Vi har også fra Dansk Folkepartis side gjort, hvad vi kunne,
for at de praktiske ting kunne håndteres af regeringen i en tid, hvor der naturligvis var mange møder og mange ting at gøre.
Nu er der så en ny tid, også for Folketingets arbejde og for regeringen.
Det kommer til udtryk på mange måder.
En af de mere spøjse er, at ministrene har skiftet slipsene ud, så de nu fremtræder med lidt forskellige kulører og ikke altid på samme vis.
Rent politisk er det jo også tid til dels at gøre status og dels at se fremad og se, hvad der sker på EU-plan.
Hvis vi først kigger tilbage rent politisk, er det klart, som det også har været fremhævet af ministrene, at det væsentligste har været diskussionerne omkring udvidelsesspørgsmålet.
Det har været regeringens klare førsteprioritet for arbejdet, og man må jo også sige med topmødets resultater i Bella Center, at det, regeringen havde sat sig som mål på det her område, kom i hus.
Jeg skal dog alligevel med det samme sige, at noget af den retorik, regeringen har brugt i forbindelse med forhandlingerne og diskussionerne, efter vores vurdering har været overdramatiseret.
Al den snak om krig og fred og endelig blev Anden Verdenskrig afsluttet osv. har somme tider haft karakter af noget, der gik for vidt.
Der synes jeg nok, at man gik for vidt i retorikken i forhold til, hvad det handlede om.
Vi synes fra Dansk Folkepartis side, at tiden nu er kommet til, at udvidelsen i højere grad ses fra vores side, fra Folketingets side i en dansk sammenhæng.
Vi ser nogle klare problemer, som må løses, for at udvidelsen også for den enkelte dansker kan blive en succes, herunder specielt spørgsmålet om arbejdskraftens fri bevægelighed, hvor det jo er, som det nu er blevet bestemt, 1. maj 2004, der er omdrejningspunktet.
Regeringen har fastholdt den tidligere regerings beslutning om, at arbejdskraftens fri bevægelighed kommer til at gælde for de nye EU-lande fra dag 1 - i modsætning til, hvad der jo kommer til at gælde for Tyskland og Østrig.
Tyskland er naturligvis det mest interessante, for alle målinger i de eventuelle nye EU-lande viser jo, at der, hvor deres befolkninger kunne tænke sig at vandre hen med henblik på at søge arbejde, primært er Tyskland. Når de ikke kan det de første 7 år, ja så retter de naturligvis blikket andre steder hen.
En undersøgelse i Ugebrevet A4, fagbevægelsens blad, viste, at det faktisk er i hundredetusindvis af arbejdere bl.a. fra Polen, som har meget konkrete planer om at flytte sig for at finde arbejde, herunder altså at flytte sig til Danmark.
Det vil kunne skabe pres på det danske arbejdsmarked.
Det vil kunne gøre, at de mest udsatte på det danske arbejdsmarked får problemer med at fastholde tilknytningen.
Det vil gøre, at de flygtninge/indvandrere, der ikke er kommet i arbejde inden maj 2004, sandsynligvis aldrig nogen sinde kommer i arbejde på dansk grund.
Herunder er det også vores vurdering, at det vil skabe et stort pres på de danske velfærdsordninger.
Det er jo sådan i EU, at man har reguleret sociale rettigheder også i forhold til vandrende arbejdstagere.
Regeringen har før jul nedsat et såkaldt hurtigtarbejdende udvalg, der nu skal belyse alle de her ting.
Ellers er det, der står for os, naturligvis også en større diskussion om fremtidens EU i forhold til forfatningskonventets arbejde og i forhold til de danske forbehold og undtagelser, som allerede har været nævnt.
I forhold til undtagelserne vil jeg også her i mit ordførerindlæg rose statsministeren for i sin nytårstale at have gjort det krystalklart, at der ikke er lagt op til afstemning om undtagelserne på den her side af færdiggørelsen af konventets arbejde.
Jeg kunne ikke lade være med at tænke på, at statsministeren for nogle år siden som VU-formand skrev en ganske glimrende artikel, som jeg tidligere har konfronteret statsministeren med.
Statsministeren har ment, at han er kommet på andre tænker siden hen, men alligevel kan man jo ikke lade være med også i det lys at rose statsministeren for, at der måske et eller andet sted i statsministeren gemmer sig nogle af de tanker, som kom til udtryk dengang.
Det er klart, at hvis det er den gamle VU-formand, der stikker hovedet lidt frem og viser sådan en sund skepsis over for det at afgive suverænitet fra nationalstaten, så kan det jo ikke undgå at glæde en person fra Dansk Folkeparti.
Men nu forestår så diskussionen: Hvad så med undtagelserne?
Vil man fortsat alligevel, når det kommer til stykket, følge S-R's linje og fremprovokere afstemninger på et tidspunkt, og kan vi så risikere det, som flere jo har benævnt som et såkaldt big bang, altså en afstemning i en pakkeløsning, hvor danskerne bliver bedt om at tage stilling til det samlede samarbejde uden mulighed for at bevare undtagelserne, hvis man stemmer ja til den nye forfatning?
Det er klart, at vi ikke synes, det er særlig betryggende, hvis man vælger den vej.
Hvis den alligevel bliver valgt, går vi nu med fortrøstning frem til afstemningen, for så tror vi, vi kan vinde den.
Men det må vi jo så se, hvis det kommer dertil.
Hvad angår forfatningskonventets arbejde, er det efter vores opfattelse et stort problem, at man udvider EU-samarbejdet i bredden, altså med flere lande, samtidig med at man vil udvide det i dybden, altså med flere politikområder.
Det er jo det, der gør, at man skal effektivisere, som det bliver sagt, og at man altså i højere grad skal sikre, at man kan nedstemme genstridige lande.
Og er der noget, der kan lægge gift ud for et fornuftigt EU-samarbejde med flere lande, altså et udvidet EU-samarbejde, så er det jo, at man i stadigt stigende omfang nedstemmer såkaldt genstridige lande, altså lande, der ikke lige synes, det er så godt, hvad man er ved at lave, fra Finland i nord til Sicilien i syd og fra øst til vest, med alle de millioner indbyggere, man regulerer for på samme tid.
Derfor er en succesfuld udvidelse også forbundet med, at man i konventet finder ud af, at man skal have det til at gå den anden vej, man skal sikre nationalstaternes mulighed for at regulere en stor del af sine egne forhold og ikke gå i den anden retning i forhold til mere og mere integration.
Det er nogle af Dansk Folkepartis synspunkter om det.
Vi går ind i diskussionen om dem alle sammen og håber også på at få nogle svar på nogle af de spørgsmål, der er rejst her ved slutningen af debatten fra regeringens side.