Jens Peter Vernersen (S), 2006-12-01:
Jeg bed mærke i, at det af den tidligere ordfører, fru Inger Støjberg, blev sagt, at det ikke var antallet af kontroller, der var skåret ned.
Det har jo været diskuteret adskillige gange, vil jeg sige til fru Støjberg, og problemet er jo, at de støttefunktioner, der skulle sikre, at man kunne få flere kontroller, er skåret væk.
Der er faktisk skåret netop på de områder, der skulle sikre, at man fik det til at fungere, og derfor er der selvfølgelig en sammenhæng.
Hvis man tror, at man kan fjerne et så stort antal medarbejdere, som det er sket; og hvis man tror, at man kan skære 112 mio. kr. af budgettet, som det er sket, uden at det har konsekvenser, så er det altså mere end naivt, hvilket jeg også har sagt tidligere, da vi diskuterede det med Dansk Folkeparti, som jo er med i det her.
Det er sådan set det, der kommer til udtryk i den melding, der kommer fra medarbejderne, der nu her siger: Vi kan altså ikke nå at løse de opgaver, der er.
De siger fra i forhold til resultatkontrollen.
Det er et meget stort skridt, når medarbejderne tager så drastisk en beslutning at sige til deres statslige ledelse: Det, I lægger frem, kan vi ikke leve med, vi kan ikke bruge det.
Det synes jeg altså virkelig man skal tage med i sine overvejelser – også uanset hvad der kommer fra ekspertgrupper.
Jeg er helt sikker på, at de folk, der står ude og skal foretage kontrollerne, ved mere om, hvordan tingene hænger sammen, end uvildige ekspertgrupper.
Men lad os håbe, at de får alle hjørner med og også lytter til det, som medarbejderne nu fremsender nærmest som et nødråb.
Vi skal jo behandle både en redegørelse om fødevarepolitik, R 4, og forespørgsel nr. F 22.
Der er en sammenhæng mellem den fødevarepolitiske redegørelse og forespørgslen.
Der er den sammenhæng, at vi kommer til at diskutere et højt niveau for fødevaresikkerheden.
Og jeg vil godt starte med at sige i min tale her, at en velfungerende fødevarekontrol og en langsigtet fødevarestrategi, som aktivt medvirker til at øge sundheden i befolkningen, er afgørende.
Ministerens redegørelse indeholder mange ord om kvalitet og sikkerhed på fødevareområdet.
Forbrugerministeren skriver i redegørelsen, at forbrugerne skulle kunne forvente og stole på, at fødevarer lever op til den kvalitet, der fremgår af varens mærkning og indpakning.
Ja, alt andet ville da være helt håbløst.
Men det er jo netop det, forbrugerne ikke kan, fordi man ikke i tilstrækkeligt omfang har kontrolleret, og fordi man i alt for stort omfang har set, at den kontrol, der skulle foretages, har været skåret ned i en sådan grad, at kontrollen ikke har været tilstrækkelig.
Det udsagn står i skærende kontrast til, hvad vi har oplevet i løbet af det sidste år af fødevareskandaler, altså det udsagn, at forbrugerne skulle kunne stole på, at mærkning og indpakning er i orden.
Når forbrugerministeren skriver i redegørelsen, at det er regeringens ønske, at forbrugerne skal have tillid til, at de fødevarer, de køber, er i orden,
så er sådan et udsagn jo også i skærende kontrast til de nedskæringer af vores Fødevarestyrelse, der sammen med Dansk Folkeparti er foretaget på det her område.
Når forbrugerministeren skriver, at der gennem forskning på fødevareområdet og veterinærområdet skal skaffes ny viden om sundhed, kvalitet og sikkerhed, er det også i skærende kontrast til de nedskæringer, der har fundet sted i fødevareforskningen.
At det så nu i globaliseringsaftalen formentlig lykkes at få sikret nogle midler, der kan bidrage til den forskning, der er helt afgørende, må jeg udtrykke mit håb til.
Jeg håber også, at vi snart hører fra ministeren om udmøntningen af det, der kommer med i den aftale, så vi kan diskutere, hvordan det så skal udvikle sig.
Redegørelsen indeholder et afsnit om, hvor vigtigt det er, at den enkelte har en sund livsstil.
Spørgsmålet er så, i hvilket omfang regeringen understøtter den sunde livsstil.
Jeg vil godt sige, at forbrugerministeren bestemt ikke har været i front med hensyn til at kritisere fødevareindustriens usunde fødevareproduktion.
Det er også afgørende i den sammenhæng, at børn får en ordentlig kost i skole og i fritidsordninger.
Det er derfor, Socialdemokratiet har fremsat det børnepolitiske forslag, altså har ønsket, at børnene i daginstitutionen skal sikres et dagligt måltid mad.
Nu hørte jeg jo fru Inger Støjberg sige, at forældrene så skulle tage stilling til, om børnene skulle have leverpostejmaden med – eller hvad man nu putter på, men det var leverpostej, der blev nævnt – eller om man skulle ind i den der madordning.
Det er jo et meget, meget rammende eksempel på den tankegang, der er hos Venstre.
Og det, vi kan komme til at se med det udspil her, er selvfølgelig netop, at nogle af børnene vil sidde og fedte med leverpostejmaden, mens andre får del i den madordning, der så er sat i gang i den enkelte institution.
Sådan vil det være, hvis man følger det forslag, der ligger fra Venstre, hvorimod det, hvis man fulgte vores forslag, var sikret, at alle børn fik del i den madordning.
Jeg vil også godt sige, at når der står i redegørelsen, at regeringen støtter det ultimatum, som Europa-Kommissionen har stillet til fødevareindustrien, om ikke at markedsføre usunde fødevarer for børn, er det jo netop en erkendelse af, at der produceres usunde fødevarer.
Men det, at man støtter det ultimatum, sikrer jo ikke, at vi kommer videre nationalt.
Ministeren ønsker, at der skal finde en frivillig selvregulering sted, bl.a. i tillid til fødevareindustriens ønske om at påtage sig et medansvar for reklamerne i forhold til børnene – de kan være grænseoverskridende.
Så ministeren mener ikke, vi kan gøre noget nationalt.
Det siger altså alt om, at ministeren lægger sig op ad fødevareindustrien og tror og håber på, at den selv vil regulere.
De vil ikke gøre noget som helst andet end at sikre afsætningen af deres egne produkter.
Det er her helt afgørende, at fødevareindustrien indgår en aftale i overensstemmelse med det ultimatum, Europa-Kommissionen har stillet, nemlig at det her med at lave reklamer om usunde fødevarer til børn bliver stoppet.
I forsøget på at sikre forbrugerne sunde fødevarer har mærkning af sunde fødevarer været meget i fokus.
Indtil nu er det kun lykkedes at frembringe noget, der ligner et frivilligt ernæringsmærke, som regeringen så lancerer her i 2007.
Det interessante bliver altså så, om det her mærke, der viser, hvad vi bør spise mest, mindre eller mindst af – hvor det starter med at være et grønt trafiklys, så et gult trafiklys og så et rødt trafiklys – får nogen som helst betydning.
Jeg tvivler meget på, at den mærkning vil blive bredt udbredt, når vi kommer ned og handler i vores supermarked, eller hvor vi køber ind.
Det må selvfølgelig komme an på en prøve, men hidtil – det har ministeren jo også tilkendegivet – har det været meget vanskeligt at få nogen som helst aftale med dem, der står for salg af fødevarer i vores land.
Men som sagt: Det må komme an på en prøve.
Det er afgørende, at vi i EU ikke bare arbejder for en fælles fødevaremærkning, men også lægger afgørende vægt på en sådan mærkning, så vi får et fælles mærke, der ikke bare anvendes af de producenter, der er i detailhandelen, efter forgodtbefindende, men bliver noget, som bliver gennemført.
Der er ingen tvivl om, at det er nyttigt, ikke mindst efter mange års fødevareskandaler, at der sker en mærkning, så forbrugerne kan se, hvad indholdet er af det, de køber.
Det er jo ikke nok, hvad man f.eks. lavede på oksekød, hvor man, efter at man havde sygdom i besætningerne, fik tvunget mærkning igennem.
Redegørelsen har også et afsnit om det, der hedder funktionelle fødevarer.
Som jeg læser det afsnit, så sker der et skred i forhold til den holdning, et flertal i Folketinget hidtil har haft.
Vi har jo haft indgående diskussioner, der har udmøntet sig i beretningen om multivitaminjuice, hvor der var et flertal uden om regeringen.
Jeg går ud fra, at Dansk Folkeparti står ved det, vi har sagt i den beretning, sådan at man i hvert fald ikke her giver køb på, hvad der fremover kan puttes i de fødevarer, der kan købes.
Jeg troede faktisk, at ministeren havde forstået, hvordan tingene hang sammen efter debatten om multivitaminjuice.
Redegørelsen har også et afsnit om fødevarevirksomhedernes ansvar, om egenkontrol, dyrevelfærd og importerede fødevarer.
Det ser ud til, at egenkontrollen giver problemer, især i de små virksomheder.
Derfor er det selvfølgelig afgørende, at der ikke kan rejses tvivl om, at fødevaresikkerheden også overholdes i disse virksomheder.
Det må sikres, og der er det jo selvfølgelig afgørende, at vi har fødevarekontrollen.
Fødevarekontrollen er afgørende for, at forbrugerne ikke får fødevarer, der er ompakkede, eller fødevarer, hvor udløbsdatoen er ændret.
Derfor er fødevarekontrol ikke noget, vi kan gå på kompromis med, og det synes jeg også den melding, vi har fået fra medarbejderne i dag, netop viser, nemlig at medarbejderne er optaget af det her og siger: Vi kan ikke nå at lave en ordentlig kontrol.
Fødevarekontrollen har et stort ansvar for, at vi ikke bliver syge af de fødevarer, vi spiser, og derfor er det afgørende, at fødevarekontrollen er højt prioriteret af regering og Folketing.
Fødevarekontrollen kan ikke erstattes af nok så megen egenkontrol, det ville være en fuldstændig forfejlet vurdering.
Derfor er det selvfølgelig nødvendigt at tilføre de ressourcer, der gør, at vi ikke skal høre medarbejderne fortælle om, hvor kontrollen ikke er god nok, fordi der ikke er tid nok.
Og som sagt har vi i dag set, hvad medarbejderne melder ud.
Fødevareforskningen er afgørende for udviklingen af sunde fødevarer af høj kvalitet.
Derfor er det godt, at der nu som følge af globaliseringsaftalen tilføres forskningsmidler til fødevareforskningen, men nye midler skal selvfølgelig sammenholdes med, hvad der er skåret ned på forskning i 5 år, og med, hvor meget medarbejderstaben er reduceret, hvilket også er ganske betydeligt.