runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anne Baastrup (SF), 1998-04-24:
CD skal have tak, fordi de har sat denne sag på dagsordenen.
om voldtægt
: »Voldtægt er en af de mest modbydelige handlinger mod et andet menneske, vi kender til.
Der er ved voldtægt ikke blot tale om anvendelse af vold, somme tider meget grov vold, men også om en dyb og indgribende krænkelse af ofrets integritet, identitet og frihed.
De påførte skader er ofte betydelige og langvarige og af såvel fysisk som psykisk og social karakter«.
Vi har et problem.
Antallet af voldtægtsofre er heldigvis faldet, og det bl.a. på baggrund af en stærk kvindebevægelse.
Jeg har forsøgt at lytte mig frem til, at vi her i Folketinget rent faktisk har et solidt flertal for, at det ikke er godt nok, sådan som det sker nu.
Den måde, behandlingen af voldtægtsofre foregår på, er ikke god nok.
Der er også et solidt flertal for, at der skal ske en hurtig og ordentlig behandling af disse kvinder med efterfølgende opfølgning.
Der er også et flertal for, at der skal være ensartede landsdækkende retningslinjer.
Der skal være kontakter sygehus-politi, og man skal have en bistandsadvokat.
Det skal sikres, at den retslægelige dokumentation tilgodeser retsvæsenets krav vedrørende bevisværdi.
Der er usikkerhed om, hvordan amterne skal tilrettelægge selve behandlingen.
Ministeren sagde, han nærmest var imod, at der skulle være centre, men fremhævede så omvendt, at der er et center under opbygning i Hovedstadens Sygehusfællesskab, så jeg ved ikke helt, hvad ministeren konkret ønsker.
Jeg kan forstå, at man i de nordiske lande har gode erfaringer med opbygning af centre.
Vi skal derfor have rekvireret de nordiske undersøgelser, vi skal have hittet ud af, hvad er der af penge i det her, og vi skal sikre, at ministerens arbejdsgruppe hurtigt bliver færdig, således at vi kan tage sagen op igen i næste folketingssamling.
Vi kan ikke være bekendt, at de relativt få voldtægtsofre ikke behandles optimalt.
Vi kan ikke være bekendt, at vi bare kommer med nogle pæne ord i denne sag og så lader den falde. Jeg vil foreslå, at vi i Sundhedsudvalget skriver en beretning, hvor vi hænger ministeren op på, hvad han har lovet, nemlig at vi den første tirsdag i oktober 1998 får at vide, præcis hvad ministeren har af gode forslag, så vi kan komme videre.
Morten Helveg Petersen (RV), 1998-04-24:
Der er gode hensigter i CD's beslutningsforslag, men spørgsmålet er, hvordan vi bedst fra Folketingets side kan skabe de rammer, der skal til for at yde volds- og voldtægtsofrene den fornødne hjælp, og der tror vi i Det Radikale Venstre ikke, at centre gør det alene.
I stedet er der behov for at udarbejde generelle retningslinjer for modtagelse, undersøgelse og opfølgende behandling af volds- og voldtægtsofre, der kan komme kvinder i hele landet til gavn.
Om det så kommer til at foregå på specielle centre, på de enkelte sygehuse eller i andre regier, er ifølge vores opfattelse af mindre betydning.
Det er derfor, vi bakker sundhedsministerens forslag op om at nedsætte en arbejdsgruppe under Sundhedsstyrelsen, der kan udarbejde sådanne retningslinjer.
På den baggrund kan Det Radikale Venstre ikke støtte CD's beslutningsforslag.
Frank Aaen (EL), 1998-04-24:
Enhedslisten kan støtte dette forslag, og jeg synes sådan set, det er ret generelt for den debat, der har været, at de egentlige argumenter imod forslaget ikke er ret stærke.
Jeg synes i øvrigt, det bør være sådan, også når det drejer sig om et emne som dette, at hvis ikke man har afgørende argumenter imod, bør man jo sådan set være positiv og støtte, også når det kun er et beslutningsforslag, som det efterfølgende er op til regeringen at udfylde. Så jeg synes, der er lidt for stor forsigtighed blandt alle de ordførere, som har sagt, at de sådan set er positive, men alligevel ikke kan støtte forslaget.
Vi kan støtte forslaget.
Det at blive udsat for et seksuelt overgreb er en meget traumatisk oplevelse for offeret, og den politimæssige efterforskning, den lægelige og psykologiske behandling af offeret skal foregå på en måde, så offerets behov tilgodeses så langt som overhovedet muligt, selvfølgelig inden for normal retssikkerhed også for andre, men at man virkelig gør en ekstra indsats for at tilgodese offerets behov.
Vi har noteret os, at der i de andre nordiske lande er
centre i sygehusregi, hvor man har erfaringerne, som vi så gerne vil have at ministeren indhenter og oversender til udvalget.
Vi har hørt, at de erfaringer, der er gjort, er meget positive, og derfor skal vi selvfølgelig så hurtigt som muligt inddrage de erfaringer i den udvikling, alle er enige i skal ske på det her område også i Danmark. Så vi støtter altså forslaget.
Tom Behnke (FP), 1998-04-24:
Fremskridtspartiet kan støtte forslaget.
Vi synes imidlertid, det er lidt ærgerligt, at man har blandet voldtægt og anden vold sammen i ét forslag.
Der er ingen tvivl om, at når vi taler om voldtægtsofrene, er vi 100 pct. enige i CD's forslag, men når vi taler om anden form for vold, er spørgsmålet jo: Hvor meget vold skal der til, for at man skal ind i rytmen her?
Der er meget, meget stor forskel på den form for vold, man kan blive udsat for, og derfor mener jeg også, at behovet er meget variabelt.
Men når vi taler om voldtægten, er der ingen tvivl om, at vi har behov for at få en ny procedure og en forbedret procedure.
Der er ingen tvivl om, at i langt, langt de fleste voldtægtssager starter det med, at politiet bliver tilkaldt til selve gerningsstedet, foretager en kort, foreløbig afhøring, for at man kan gå i gang med at lede efter gerningsmanden, og derefter er det så, at det er utrolig vigtigt, at den videre behandling af voldtægtsofferet sker på en betryggende måde, sådan at offeret føler en tryghed.
Jeg tror, det er meget vigtigt for at kunne forholde sig til forslaget her i dag, at man kender den procedure, der er i dag.
Ellers er det jo svært at forholde sig til,
hvordan det skal være i fremtiden.
Men det, der ofte sker i dag, er, at offeret først skal til politiet, bagefter til sygehuset, så tilbage til politiet igen, derefter bliver der koblet noget psykologbistand på, og så måske endda tilbage til politiet en gang til.
Den procedure bør ændres, og den bør ændres jævnfør CD's forslag til en ny procedure.
Det, der vil være rimeligt, er, at offeret er ét sted, og så må f.eks. politiet søge derhen for at foretage de nødvendige afhøringer, sådan at offeret ikke skal løbe fra den ene instans til den anden, men at man simpelt hen sikrer - og det er jeg enig med forslagsstillerne i - at offeret i første omgang kommer på hospitalet.
Dér i trygge omgivelser må andre instanser så komme til, frem for at det er offeret, der skal bevæge sig.
Jeg synes, det er positivt, at ministeren allerede nu har tilkendegivet, at der bliver taget initiativer på området, og det er jo specielt positivt, fordi det ser ud til, at trods de mange positive tilkendegivelser over for forslaget er man altså ikke klar til at trykke på de grønne knapper ved anden behandling.
Det synes jeg er lidt ærgerligt, og jeg er meget enig med hr. Frank Aaen, som siger, at hvis ikke der er vægtige argumenter imod et beslutningsforslag, så bør man støtte det, og så bør det køre videre både til udvalgsbehandlingen og også efterfølgende, og ministeren er så pålagt at skulle komme med et konkret forslag på området.
Men som sagt, vi i Fremskridtspartiet støtter i hvert fald forslaget, og vi ser meget frem til, at vi får ændret proceduren til det bedre.
Tove Videbæk (KRF), 1998-04-24:
Dette beslutningsforslag mener Kristeligt Folkeparti er meget sympatisk.
Vi er enige i, at volds- og voldtægtsofre skal sikres adgang til lettilgængelig og kompetent undersøgelse og behandling. Som det er nu, skal en voldtaget eller voldsramt kvinde henvende sig på en politistation, hvor der optages rapport. Herefter kan der på politiets anmodning foretages en retslægelig undersøgelse, og der kan rekvireres en bistandsadvokat.
Kvinden skal så transporteres fra ét sted
til et andet for at blive undersøgt af en læge, tale med advokat osv. Mange kvinder undlader simpelt hen at anmelde voldtægt af frygt for, hvad de vil blive konfronteret med af forhør m.m. på politistationen.
Et udvalg nedsat af Justitsministeriet afgav betænkning i 1987, og heri indgik et forslag om, at der bør etableres en særlig modtagelse og behandling af disse ofre, således at rutinerne ved undersøgelse og afhøring af offeret tilpasses hendes særlige situation.
Udvalgets anbefaling er ikke blevet fulgt, og Danmark er i dag det eneste nordiske land, hvor der ikke er etableret offentlige centre for voldtægtsofre.
I Island, Norge, Sverige og Finland kan en kvinde efter voldtægt henvende sig til et sygehus, som herefter koordinerer det videre forløb.
Det lyder som noget, der ikke ville være besværligt at gennemføre i Danmark, nemlig at et offer altid kan henvende sig og blive undersøgt på det nærmeste centralsygehus, og at dette sygehus så koordinerer det videre forløb.
De centre, som forslagsstillerne ønsker etableret med tiden, og som skal indsamle data, erfaringer og viden til brug for forskning og for udvikling af uddannelse m.v., vedrørende disse vil vi foreslå, at man i deres vidensamling og forskning medtager ikke blot behandling og forebyggelse af følger efter vold, men også forskning i forebyggelse af vold
Kristeligt Folkeparti kan støtte det meste af det her forslag og vil gerne gå med i et konstruktivt samarbejde på dette område.
Gitte Seeberg (KF), 1998-04-24:
Man kan jo ikke have andet end sympati for det forslag, som
Situationen, som den er i dag for kvinder, der er blevet voldtaget, er bestemt ikke optimal.
Man henvender sig selv til politiet, og der skal jo ikke meget fantasi til at forestille sig, hvor ubehagelig en afhøring er oven på en sådan begivenhed.
Selvfølgelig skal der være en afhøring, og afhøringen skal heller ikke komme ind på for sent et tidspunkt, for selve afhøringen danner jo hele grundlaget for den videre efterforskning, men der er måske lempeligere måder at gøre tingene på end den måde, man gør det på i dag.
Dette forslag lægger netop op til, at voldtægtsofret først henvender sig på et center, som så sørger for både psykologisk og juridisk bistand, før der foregår en egentlig politiafhøring.
Jeg må sige, at jeg er helt tryg ved, at en eventuel afhøring ikke nødvendigvis skal foretages på politigården; den må gerne foregå et andet sted, hvor ofret kan føle sig i mere trygge rammer.
Det er ikke noget, som jeg vil være bekymret over.
Jeg synes, det er positivt, at der i forslaget lægges op til en koordineret myndighedsindsats både i forbindelse med afhøringen og i det efterfølgende forløb for ofret.
Jeg tror, at hvis voldtægtsofre generelt fik en bedre behandling - og det er ikke en kritik rettet mod politiet, men snarere mod det system, som vi kender i dag - er jeg heller ikke i tvivl om, at man også ville få flere anmeldelser af voldtægt.
Det er jo en kendt sag, at det forløb, som man som voldtægtsoffer skal igennem hos politiet og efterfølgende, er særdeles ubehageligt, og alene det mener jeg afholder mange kvinder fra at anmelde voldtægt. I Det Konservative Folkeparti har vi ikke lagt os fast på, om vi vil støtte forslaget i den udformning, det er fremlagt i her i dag.
Vi er enige i det principielle, men jeg har også noteret mig sundhedsministerens tilsagn om, at der bliver gjort noget på dette område. Derfor vil jeg sige, at vi fra konservativ side ikke vil lægge os fast på, om det bliver gjort på den ene eller på den anden måde.
Det vigtigste for os er, at der sker en forbedring på området, men det er jo muligt, at den kan ske inden for det eksisterende system.
Om der er behov for direkte at oprette centre, er vel også afhængigt af, hvor mange voldtægter der bliver begået.
Vi må overveje, om det er for stort et system at sætte i gang.
Jeg vil i hvert fald spændt afvente de undersøgelser, som sundhedsministeren er i gang med, men jeg må så også sige til den socialdemokratiske ordfører: For mig lød det, som om det projekt, som man har i gang, er et projekt, som ligger mange år ud i fremtiden, og det er i hvert fald ikke noget, som vi vil billige.
Der bør gøres noget på dette område, og der bør ske noget snarest.
Hvad der skal ske, vil vi vente med at lægge os fast på, men selvfølgelig vil vi gå positivt ind i udvalgsbehandlingen.
Anne Baastrup (SF), 1998-04-24:
Jeg må så gøre hr. Rudiengaard opmærksom på, at der er intet i lovgivningen, der pålægger en læge at foretage denne behandling.
Lægen kan fuldstændig selv afgøre, om han vil eller ej.
Det, der ligger i loven, er, at en læge på en privatklinik har et forbud mod at foretage den behandling.
Han kan som privatansat fuldstændig selv bestemme, om han vil foretage behandlingen eller ej.
Venstres liberale ideologi kommer pludselig ind her og siger: Den læge dér må ikke foretage den konkrete behandling over for denne kvinde.
Han måtte det godt før den 1. oktober, men han må det ikke nu.
Der ligger tre æg.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1998-04-24:
Jeg tror, det er vigtigt at holde sig til det principielle i lovforslaget.
Det, det drejer sig om, er jo adgang til en læges hjælp, det drejer sig også om ordnede forhold, og det drejer sig i meget høj grad om sygehuslovens § 1 om lige adgang, hvor man her på grund af, tror jeg bestemt, moralske og etiske opfattelser ønsker at isolere en bestemt befolkningsgruppe fra at kunne modtage lægehjælp, også selv om de vil betale for den selv.
Og så kan man jo i denne debat ikke undgå at spørge sig selv om, hvem vi skal behandle i sygehusvæsenet.
Så må man spørge sig selv: Hvem bliver den næste gruppe, man ikke vil behandle på grund af moralske kvababbelser?
Henriette Kjær (KF), 1998-04-24:
Det, der støder mig ved hr. Tom Behnkes indlæg, er, at hr. Tom Behnke siger, at det må være en fejl, at loven er udformet, som den nu er blevet udformet.
Det er ikke nogen fejl.
Det folketingsflertal, der vedtog loven, som den ser ud nu, var fuldt ud vidende om, hvad det foretog sig.
Vi, der var ordførere, stillede netop spørgsmål om problematikken vedrørende lægelig behandling eller ej.
Vi stillede simpelt hen alle relevante spørgsmål.
Jeg har tegnet og fortalt for den konservative folketingsgruppe, hvad det hele gik ud på, og lavet stemmeforklaringer, så de vidste, hvad det var, der blev stemt om, hver gang der blev trykket på knappen.
Jeg synes simpelt hen, det er at nedvurdere det danske folkestyre at sige, at denne bestemmelse er kommet ind ved en fejl.
Nej, den kom ind, fordi det daværende Folketing mente, at sådan skulle loven se ud.
Anne Baastrup (SF), 1998-04-24:
Jeg vil godt spørge hr. Tom Behnke, om han ikke er enig med mig i, at vi på det tidspunkt, hvor vi stemte om lovforslaget, ikke var klar over, at der rent faktisk er en sædbank, der lovligt kan levere til private.
Vi var ikke klar over, at den gruppe, der reelt er forhindret, er dem, der gerne vil betale sig fra det, men som af en eller anden grund har en sygdom i underlivet, som betyder, at de bliver nødsaget til at få en lægelig behandling.
Er hr. Tom Behnke ikke enig med mig i, at de nye oplysninger, vi har fået, afgrænser alle de ændringsforslag, der gik gennem Folketinget dengang, til en ganske, ganske lille gruppe?
Tom Behnke (FP), 1998-04-24:
Det er der ingen tvivl om.
Til fru Henriette Kjær kan jeg kun gentage, at det er min klare opfattelse, at der var tale om en fejl.
Jeg kan ikke forestille mig, at fru Henriette Kjær i fuldt alvor har den opfattelse, at alle mulige andre må foretage kunstig insemination, blot ikke de mennesker, der har forstand på det.
Jeg kan ikke forestille mig, at man mener i den konservative verden, at alle de, der har forstand på det her,
ikke må foretage kunstig insemination.
Hvis lægen gør det, er det, han foretager sig, ulovligt, men alle andre - smedelærlinge og lignende - har lov til at foretage det fuldt lovligt.
Jeg mener, der er tale om en klar diskrimination, for vi ser jo, at i det øjeblik, hvor kvinden først er gravid, skelner man ikke imellem, om det er en lesbisk kvinde eller en kvinde, der lever i et parforhold med en mand.
De bliver behandlet ens på alle valgfrie hylder i sundhedssektoren, men lige præcis når det gælder om at blive gravid, sker der en forskelsbehandling.
Det er den klare diskrimination, jeg er imod, og derfor støtter jeg forslaget hundrede procent.
Margrete Auken (SF), 1998-04-24:
Der er altså forskel på at få foretaget en graviditetsundersøgelse og på at blive gravid.
At få undersøgt en graviditet er en ganske anden historie, og jeg synes, det er lidt plat at lave den sammenligning.
Jeg hørte den også fra regeringens side, og det bliver den ikke mindre plat af.
Men vi kan altså ikke komme længere.
Der er åbenbart nogle, der mener, man kan gøre krav på behandling, hvis man er lesbisk.
Det mener jeg ikke.
Jeg mener, de skal have samme vilkår som os andre, og kun have behandling, hvis der er et eller andet galt.
Men så har vi diskussionen om, hvor mange der skal være noget galt med, og den diskussion bliver svær.
Jeg skal sige til sidst, at for os er det et spørgsmål
om, at der skal være en far, og det vil sige, at donoranonymiteten skal ophæves i disse tilfælde.
Så kan den gruppe, jeg repræsenterer, godt være med, og det skulle altså kunne understrege, at det ikke har noget at gøre med, hvordan folk er orienteret rent seksuelt, men at et barn har ret til at være skabt af en mand og en kvinde og ikke af en kvinde og en leverandør af biologisk materiale.
Henriette Kjær (KF), 1998-04-24:
Jeg bliver nødt til at sige, at fordi hr. Tom Behnke, efter at loven er blevet vedtaget, opdager nogle ting i den, som hr. Tom Behnke betragter som fejl, er det ikke ensbetydende
med, at vi andre har taget fejl.
Jeg mener stadig, det er en kæmpenedvurdering af Folketingets beslutning, og det vil jeg blot slå helt fast.
Tom Behnke (FP), 1998-04-24:
Ja, det er jo en vurdering, man kan have.
Men det, der gør sig gældende her, er jo det paradoks, at modstanderne af forslaget er ligeglade med, hvordan enlige og lesbiske bliver gravide, bare man ikke skal se det, bare man ikke skal vide noget om det, bare man kan få lov til at lukke øjnene for det.
Men i det øjeblik, hvor de enlige og de lesbiske er blevet gravide, tager man imod dem med åbne arme, og så er der ligestilling i hele sundhedssektoren.
Man vil bare ikke vide af, at det sker, og hvordan det sker; så lukker man øjnene.
Derfor halter moralen også hos modstanderne af forslaget, for hvis man virkelig vil have den forskelsbehandling og klare diskrimination, burde man gennemføre den hele vejen igennem.
Men det vil modstanderne jo ikke, og det er det, der er problemet.
Man vil ikke indse, at enlige og lesbiske kan blive gravide og også bliver det og derfor bør have samme rettigheder som andre borgere her i samfundet.
Man lukker øjnene for det, man vil ikke vide af, at det foregår, men når det i øvrigt er sket, glemmer man alt om det, og så har de pågældende de samme muligheder som alle andre i sundhedssektoren.
Det er ikke en moral, modstanderne kan være stolte af.
Anne Baastrup (SF), 1998-04-24:
Jeg vil godt gøre fru Tove Videbæk opmærksom på, at lovgivningen også forbyder behandling i private fertilitetsklinikker.
Fru Tove Videbæk kan have fuldstændig ret i - og der kan være mange argumenter for det - at det offentlige ikke skal tilbyde denne behandling; men det er slet ikke det, det handler om.
Det handler om, at der er forbud imod, at læger må foretage en kunstig befrugtning, som kan være nødvendig på grund af en sygdom hos den pågældende kvinde.
Lovgivningen forbyder læger at foretage dette, også selv om de bliver betalt.
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-04-24:
Selv om forslagsstillerne og flere ordførere helst ikke vil tale om det, drejer dette lovforslag sig jo om, hvorvidt vi fra Folketingets side skal bestræbe os på - som vi hidtil har gjort i lovgivning om børns vilkår osv. - at børnene fortsat kan have en far og en mor.
Jeg mener, vi kan konstatere, at det er bedst for et barn at have både en far og en mor.
Det er bedst af praktiske grunde, af økonomiske grunde, men ikke mindst af følelsesmæssige grunde.
Det er godt for et barn at have tilknytning til både en mandlig og en kvindelig forælder.
Det er godt, at man kan finde sit fædrene og mødrene ophav.
Vi har dog set eksempler på, at adoptivbørn har haft alvorlige personlige problemer i deres søgen efter deres genetiske ophav, så spørgsmålet er derfor, om vi skal opgive det hensyn til børnenes tarv eller fastholde det.
Jeg mener, vi skal fastholde, at børnene har ret til en far og en mor, og at vi skal lægge tingene sådan til rette, at det bliver bestræbelserne i de forskellige sammenhænge i samfundet, og derfor må jeg afvise lovforslaget.
Justitsministeriets Børnelovudvalg har den samme vurdering, altså at et barn har ret til en far og en mor, og det begrunder de på forskellige måder.
De nævner også, at det er godt for et barn at kunne finde tilbage til sit genetiske ophav, og at vi efter deres vurdering har forpligtet os til at tilstræbe, at børnene får lovfæstet den ret i den lovgivning, vi skal stå for her i Folketinget.
Vi har hidtil her i Folketinget og vistnok i stor enighed tilstræbt, at et barn skal have klart at vide: Hvem er min far, og hvem er min mor?
I Børnelovudvalgets betænkning lægges der op til, at vi skal forcere yderligere og anstrenge os for at gå i den retning, og det er der muligheder for med de genetiske teknikker.
Lovforslag er derfor ikke et spørgsmål om lægelig behandling eller ej.
Det er faktisk et kulturryk, som jeg tidligere har sagt.
Det er et kulturryk, fordi vi fjerner os fra den linje, vi hidtil har fulgt, og som der lægges op til at vi skal skærpe.
Vi bevæger os i retning af at sige, at det er ikke vores anliggende, om et barn kan få hævdet sin ret til at have en far og en mor, og det er det, der er det alvorlige i denne sag.
Det er måske det første spæde skridt bort, vi tager her, og vi kommer til at tage flere, når vi skal tage stilling til den nye børnelov til efteråret, og det er det alvorlige.
Vi tager et skridt af virkelig principiel karakter, og et skridt, der får konsekvenser - ikke alene for dem, der nu er omfattet af loven, men for de holdninger, vi har i samfundet til de ting, den opfattelse, der er af de forhold.
Vi har som lovgivere et særligt ansvar for at sende det signal, som vi herinde mener skal danne grundlag for disse anliggender i det videre arbejde; men det gør vi ikke, hvis vi vedtager dette lovforslag.
Så gør vi det modsatte, og det er betænkeligt, og derfor bør lovforslaget afvises.
Tom Behnke (FP), 1998-04-24:
Af historiske årsager skal jeg bare sige, at hr. Hans Peter Baadsgaard fuldstændig har misforstået det her.
At man åbner en mulighed på netop dette område har intet at gøre med, at man fortsat kan have den positive holdning, at i de tilfælde, hvor der er tale om både en mor og en far, skal det sikres, at barnet har ret til både sin mor og sin far.
De to ting har intet med hinanden at gøre, og når hr. Hans Peter Baadsgaard så groft har misforstået, hvad det går ud på, forklarer det jo for en stor del de indlæg, hr. Hans Peter Baadsgaard har haft her fra talerstolen.
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-04-24:
Jeg giver mig ikke ind på at karakterisere andre ordførere eller taleres indlæg.
Men nogen misforståelse vil jeg nu benægte der er tale om, og derfor vil jeg gerne spørge hr. Tom Behnke: Når hr. Tom Behnke mener, at vi i øvrigt i dette samfund, som vi hidtil har gjort, skal bestræbe os for at fastslå, hvem der er far, og hvem der er mor - det er jo det første, der normalt er det vanskelige i visse situationer - vil hr. Tom Behnke så fortsætte den linje og måske endda følge Børnelovudvalgets oplæg til at styrke bestræbelserne på det, men sådan at det bare ikke skal gælde i disse tilfælde?
Så har vi da fået en klarhed frem, og så er der ikke tale om nogen misforståelser.
Lise Hækkerup (S), 1998-04-24:
Som en af dem, der er positive over for forslaget, vil jeg sige, at i mine øjne er der tale om, at bliver der ikke stemt for forslaget, opbygges der en kulturbarriere.
Essensen i forslaget er jo netop, at man i øjeblikket formener en stor gruppe kvindelige medborgere adgang til noget, som ellers er selvfølgeligt og naturligt for andre grupper.
Tom Behnke (FP), 1998-04-24:
Hr. Baadsgaard stillede et klart spørgsmål, og det klare svar er: Ja!