Pia Gjellerup (S), 2005-11-01:
Jeg er enig med de ordførere, der har ytret sig om, at vi i Danmark har et stærkt og åbent demokrati og også et stærkt og åbent og levende lokaldemokrati, men jeg tror, jeg blev meget inspireret til i hvert fald under hr. Leif Mikkelsens tale at tænke på det der med, at der måske er nogle, der tror, at det er noget, der bare er der.
Det er jo ikke rigtigt.
Noget er lavet fra neden, andet er lavet fra oven, og hvad der så ellers kan komme af alternativer til det.
Vi har jo i forbindelse med magtudredningen – som har været et spændende forskningsprojekt, som ganske vist ikke har berørt så forfærdelig mange, i erkendelsen af, hvad man fik ud af det af viden – fået en række gode, spændende ting at vide om det lokale demokrati, men vi har også fået at vide, at der, hvor det trives bedst, der, hvor der er flest involveret, der, hvor der er flest mennesker, der er engageret både i deres egen hverdag og i varetagelsen af mange andre menneskers hverdag, de steder, det fungerer bedst, er der, hvor man også har taget tørnen med at lægge nogle ordentlige fundamenter for den demokratiske udøvelse og også lagt nogle forpligtelser for den og nogle rammer; det er det, vi så i nogle sammenhænge kalder institutioner.
Der skal være en betydelig og bred opbakning til det, for at ildsjælene faktisk kan få det til at folde sig ud.
Her kommer pilen jo til at pege på sådan nogle som os, der sidder her i Folketinget, for vi kan være med til på mange måder at udvikle et lokalt demokrati.
Vi kan gøre det ved at sætte rammer i lovgivningen; vi kan gøre det med at sørge for, at der er økonomi til at udøve nogle af de beslutninger, og vi kan gøre det, som vi f.eks. i meget høj grad gør det i dag, ved at sætte fokus på demokratiets funktion, på den politiske debat, på deltagerne, på det inviterende demokrati.
Vi har jo senest gjort ganske meget fra Folketingets side med hensyn til at ændre rammerne for, hvordan demokratiet udøves lokalt og regionalt.
Vi har fået, som det naturligvis er blevet nævnt også af andre ordførere og også af ministeren, større kommuner, som i sig selv giver nogle fysiske betingelser, der er udfordrende for demokratiet.
Det har i øvrigt fået den ene gruppe af forespørgerne i forslaget til vedtagelse stillet af hr. Ole Glahn til at mene, at der er opstået et stort behov for at styrke det lokale demokrati, mens man i det af hr. Leif Mikkelsen fremsatte forslag til vedtagelse blot noterer, at det er en udfordring i sig selv.
Ja, det tør siges, men det er faktisk en udfordring, vi skal forholde os ret aktivt til, for der bliver længere for borgerne til beslutningstagerne, og der bliver færre beslutningstagere.
Der bliver altså lidt mere rift om at komme i kontakt med dem, der kommer til at træffe beslutningerne.
Og det er jo altså der, hvor man kan sige, at der er et vist muligt tilbageskridt.
Vi kan også sige det sådan, at det i hvert fald er en udvikling, som gør, at man skal skærpe opmærksomheden.
Der er jo noget, der virker omvendt, og det er, at vi får nogle stærkere kommuner, hvor det reelt er sådan, at de i større omfang vil kunne påvirke de spørgsmål, som borgerne rent faktisk gerne vil diskutere med deres politikere.
Vi er også i den situation, at de meget små kommuner i højere grad i den kommunale verden i dag har mulighed for at løse deres opgaver i stedet for at gøre det, som de som en nødvendig løsning har måttet ty til i mange sammenhænge tidligere, nemlig at skabe en række tværgående samarbejder og selskaber.
Der har man oplevet, at demokratiet rykker uden for kommunegrænsen, derved bliver det sværere at få fat i, og der får vi med de større kommuner faktisk en mulighed for, at flere opgaver reelt kan løses inden for kommunen.
Det er så den side af det, der giver anledning til, at vi kan sige, at der er nogle muligheder for, at det reelle indhold i demokratiet nogle steder vil kunne blive styrket.
Men så er der den erfaring, som også Venstres ordfører var inde på, som jo skærper bekymringen lidt.
Vi kan godt se, at man i de små og mellemstore kommuner oftest har været mere opmærksom på, mere vant til eller dygtigere til – hvad det ellers kan være, realiteten har været – at skabe et mere levende nærdemokrati og lokaldemokrati, end man har gjort i de store kommuner.
Det er jo sådan noget, der kan få en til at løfte en lille smule på øjenbrynene, når vi nu får væsentlig flere faktisk ganske store kommuner.
Så med den illustration af, hvad en inddelingsreform har betydet, synes jeg, at vi netto kan sige, at der her er behov for, at vi i betydelig grad skærper ambitionen om både centralt og lokalt at skabe nogle bedre rammer for demokratiets udfoldelse.
Det, der så fint er formuleret i det af hr. Ole Glahn fremsatte forslag til vedtagelse, er, at det er vigtigt, at den enkelte kommune formulerer klare visioner og spilleregler for udviklingen af det lokale demokrati, og at der dér også peges på, hvad det er for nogle områder, man bl.a. kunne tage fat på.
Jeg vil ikke ofre så mange ord på regionerne, for desværre er det jo ikke sådan, at man kan oversætte den tankerække, jeg lige har været igennem, om de større kommuner til regionerne.
Regionerne er af regeringen og Dansk Folkeparti i væsentlig grad blevet afskåret fra at kunne udfolde og udøve deres lokale demokrati, bl.a. ved at man sågar har sat sig til at bestemme, hvilke udvalg de ikke må have i et regionsråd.
Det er ærgerligt, men det er jo sådan noget, man kan lave om på.
Hvad er der så med reglerne?
For det kredser vi jo lidt om.
Når man lægger opgaver ud, vil det være rarest, hvis det er opgaver, der er en tiltro til faktisk kan løses godt derude.
Omvendt kan det heller ikke være sådan, at vi kan sætte fuldstændig knivskarpe grænser for alting, så der vil være nogle forskellige regler, der vil være nogle samarbejder.
Men jeg tror, at vi med hensyn til regelværket skal prøve at gøre os den overvejelse, om vi ikke skal til at formulere et, kunne man sige, nationalt nærhedsprincip svarende til det, vi kender fra EU, nemlig at man skal løse opgaven på det niveau, hvor hensynet til den enkelte borgers rettigheder og helheden, altså alle borgernes rettigheder, kan varetages optimalt.
Det vil være spændende at arbejde med, og situationen med ændringer i hele den kommunale verden kunne jo inspirere til at tage det op.
Så til spørgsmålet om økonomien: Der er ikke så meget ved at få lov til at bestemme og heller ikke at have muligheden for det rent formelt samarbejdsmæssigt, hvis man ikke har økonomien dertil.
Der ved vi jo, at med de opgaver, der ligger i kommunerne i dag, og hvor vi faktisk stiller store forventninger til kvaliteten af deres løsninger, er både befolkningsudviklingen og udviklingen økonomisk i det omgivende samfund en magtfaktor, der modvirker, at kommunerne kan løfte opgaverne, fordi de er spærret inde af en økonomi, der ikke følger med.
Vi synes, som jeg nævnte det i indledningen, at det er vigtigt, at vi også forholder os til noget af det mere formelle, at vi i disse omkalfatrende år for det kommunale og lokale demokrati sørger for at få diskuteret igennem og se på, hvordan fundamentet for udøvelsen af det lokale demokrati er, og hvilke grundregler der vil være vigtige med hensyn til valg, åbenhed, kendskab til arbejdsgrundlaget og information om, hvad der foregår.
Ellers kan man risikere, at det mere bliver en Potemkinkulisse end en befolkningsmæssig demokratisk realitet.
Jeg synes ikke, det er nok blot at tro på, at ildsjælene kan klare det hele, og at det kun kan vokse nedefra.
Det gælder om at have en gensidig inspiration.
Jeg skal slutte med det spørgsmål, jeg også stillede Venstres ordfører, nemlig om vi nu virkelig skal vente til 2008 med en opfølgning.
Jeg synes, det er meget sent.
Jeg håber, vi også her vender tilbage til nogle formelle diskussioner for at inspirere til den videre udvikling allerede i 2007.