Lene Espersen (KF), 2003-01-07:
Jeg vil gerne indlede med at takke for den store støtte, der er fra et bredt flertal her i Folketinget i behandlingen af det her lovforslag.
Som mange ordførere har været inde på, drejer det sig om at gennemføre en rådsafgørelse, der har to væsentlige elementer.
For det første at der gives tilladelse til, at man kan foretage en grænseoverskridende observation af andre end en mistænkt, men i disse tilfælde kræver det, at det pågældende andet medlemsland har givet en konkret tilladelse til det.
Er det her
ikke bare sådan noget fortænkt noget, en udvidelse, som er fuldstændig unødvendig?
Der er tale om sager, hvor det ikke har været muligt for myndighederne i andre lande at kunne foretage den nødvendige grænseoverskridende observation, fordi det ikke var den mistænkte selv, men - det er et af de tilfælde, som jeg i hvert fald kender til - den mistænktes kone, som man ønskede at observere. I det konkrete tilfælde gjaldt det en mafiaboss, man meget gerne ville have fingrene i, og hvor man vidste, at observation af konen meget sikkert ville føre til, at man kunne finde hans skjulested.
Men jeg kunne sagtens forestille mig masser af andre tilfælde, hvor der ville være god fornuft i at give tilladelse til en grænseoverskridende observation.
Der ønsker politiet så i det land, hvor det er blevet lastet på, at forfølge lastbilen, også selv om den overskrider en grænse; man kan se, at den er på vej derop, derfor retter man en konkret henvendelse f.eks. til rigspolitiet i Danmark.
Så er der nogle, der vil spørge: Jamen hvis det er sådan, at man ved, at den er på vej til Danmark, hvorfor overlader man det så ikke bare til de danske myndigheder at overtage observationen, når lastbilen ankommer til grænsen?
Til det er der jo at sige, at der er tilfælde, hvor de mennesker, der er involveret, f.eks. i denne her narkohandel,
måske ikke er nogle personer, som er så godt kendt af dansk politi, som f.eks. af tysk politi.
Der ville det egentligt give god mening, at den grænseoverskridende observation fortsatte, sådan at man, om jeg så må sige, ikke skal til at klæde to forskellige politistyrker på rent teknisk og analytisk med hensyn til, hvad det er for nogle personer, man observerer.
Med andre ord kan det give god mening at bruge den erfaring, bl.a. om de mennesker, man har mistanke om begår forbrydelser, også i det operative arbejde.
Derfor mener jeg også, at man sagtens kan forestille sig masser af andre eksempler, hvor der kan være fornuft i, at man kan foretage en grænseoverskridende observation af andre end den mistænkte.
Den anden del af rådsafgørelsen handler om, at vi udvider listen til i særlig hastende tilfælde at kunne fortsætte observationen af en mistænkt person, hvor der ikke er mulighed for at anmode om at få konkret tilladelse.
De emner, som opremses, er strafferetlig efterforskning i sager bl.a. om forfalskning af betalingsmidler, bedrageri begået af organiserede bander, organiseret menneskesmugling.
Jeg tror også, at fru Anne Baastrup i sit ordførerindlæg var inde på et spørgsmål desangående.
Jeg synes, det er utrolig vigtigt, at der bliver denne her mulighed for at foretage en grænseoverskridende observation.
Jeg vil gerne over for fru Anne Baastrup understrege, at det, der jo først og fremmest er hovedpointen, er, at vi får fat i kraven på den person, der står bag den organiserede menneskesmugling eller menneskehandel.
Vi kender eksemplet fra Dover, men vi kender også masser af eksempler på folk, der tjener på menneskehandel, handel med unge kvinder, der kommer til Danmark eller andre lande, og hvor det jo er helt afgørende, at vi får en mulighed for at forfølge de personer, der står bag den organiserede smugling.
Så jeg mener egentlig, det fremgår meget klart, hvordan denne rådsafgørelse kan forstås, men jeg har lyttet til debatten i dag, og jeg synes også, det er relevant, at vi under udvalgsarbejdet prøver at arbejde med, hvad det er for eksempler, man kunne tænke sig, hvor det kunne være relevant at bruge disse nye bestemmelser.
Det er jo nok ikke bestemmelser, der vil blive brugt her evig eneste dag, men jeg kan i hvert fald sagtens forestille mig med den organiserede kriminalitet, som vi står over for, at det vil være vigtigt for politiet at have det her redskab som et yderligere middel til at sikre, at vi får opklaret de forbrydelser, der foregår, som er grænseoverskridende.
Så jeg takker for en, synes jeg, god behandling af sagen i dag, men også for de mange spørgsmål, som jeg mener, at vi skal have afklaret under udvalgsarbejdet.
Jeg synes, debatten her i dag har vist, ganske som hr. Helge Adam Møller var inde på i sit indlæg, at desværre går der ofte megen tid i Folketinget med at diskutere procedurer og med at smådrille hinanden om årsagen til det ene eller det andet.
Indimellem kan man faktisk godt forstå, at de mennesker, der måtte følge debatten i Folketingssalen, hvad enten det er på tv, i radioen eller fra tilhørerpladserne, ryster på hovedet af, hvad det egentlig er, vi politikere går rundt og laver.
Vi har i dag skullet diskutere et beslutningsforslag fra Socialdemokratiet om udarbejdelse af en national handlingsplan, men langt den meste tid af diskussionen er gået med at diskutere, hvem der har ejerskabet til en sådan national handlingsplan.
Jeg må blankt erkende, at jeg simpelt hen synes, det er for sølle.
Jeg synes, det er ærgerligt, at vi ikke bruger tiden på at diskutere den politiske substans frem for at bruge meget, meget, meget tid på at diskutere procedurer.
Jeg kan forstå, at der er flere partier, der har tænkt sig at stemme ja til dette beslutningsforslag, og jeg vil gerne indlede med at citere fra de første tre linjer af beslutningsforslaget: »Folketinget opfordrer regeringen til i indeværende samling at udarbejde en national handlingsplan til beskyttelse af børn mod seksuelt misbrug«.
Hvis man stemmer ja til denne meget væsentlige centrale sætning, vil man altså have regeringen til at udarbejde en handlingsplan; men som det er fremgået meget, meget, meget klart, både af diskussionen under førstebehandlingen og andenbehandlingen her i dag, er regeringen i fuld gang med det.
Der er ikke noget med, at regeringen først skal til det, og det vil altså sige, at hvis man i dag vælger at stemme ja, mener man åbenbart, at der skal udarbejdes mere end én national handlingsplan for beskyttelse af børn.
Endnu værre bliver det, når man ser på, hvordan forløbet har været i denne sag.
Der står i de afsluttende bemærkninger: »Dette beslutningsforslag bør opfattes som et oplæg til en samlet og bred diskussion af, hvordan vi bedst beskytter børn mod seksuelt misbrug.«
Alligevel vælger flere partier i Folketinget her i dag ikke at afvente den nationale handlingsplan, der allerede er under udarbejdelse; ikke at afvente de mange gode initiativer, som kommer, efter at problemet er blevet diskuteret med de mennesker, der har fingeren i jorden hver eneste dag.
Næh, der er rent faktisk partier her i Folketinget, som er mere optaget af, at det er dem, der skal bestemme, hvad dagsordenen skal være, og det synes jeg ærligt talt er meget, meget, meget beklageligt.
Jeg havde haft fuld forståelse, hvis fru Sandy Brinck og andre, der er optaget af denne sag, havde sagt: Nu afventer vi den nationale handlingsplan, men vi udskyder også andenbehandlingen af B 7, for det kunne jo være, at der manglede nogle ting i den nationale handlingsplan, og så vil vi som Folketing gerne have en mulighed for at sige, at denne nationale handlingsplan skal indeholde flere ting, for at vi er tilfredse.
Så havde man haft politisk indflydelse.
Men det ønsker man ikke.
Man ønsker ikke at afvente, at handlingsplanen bliver færdig.
Jeg synes, det er ærgerligt, må jeg blankt erkende, for jeg havde egentlig set forslaget som et forsøg på, at vi kunne finde hinanden her i Folketinget og blive enige om en national handlingsplan.
Men godt ord igen.
Jeg vil gerne her i dag komme med den tilkendegivelse
, at når den nationale handlingsplan foreligger - og jeg vil gerne bekræfte over for hr. Per Dalgaard, at den vil foreligge inden for ganske kort tid -
er jeg naturligvis villig til og indstillet på at lytte til de kommentarer og de yderligere forslag, som måtte komme fra Folketingets partier, for jeg er fuldstændig enig i fru Sandy Brincks indledende betragtninger om, at denne sag er for væsentlig til, at vi skal bruge den til politisk drilleri. Jeg synes, vi skal prøve at se, om vi ikke kan finde hinanden, og derfor er jeg også åben over for alle gode forslag, der kan supplere den handlingsplan, som socialministeren og jeg vil fremlægge om ganske kort tid.