Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2003-05-20:
Det, der er til skade for de arbejdsløse, er, at man lader dem arbejde til halvdelen af den løn, som alle andre mennesker får, halvdelen af den løn, som overenskomsten kræver.
Det er det, der er til skade for de arbejdsløse.
I Enhedslisten har vi intet imod, at man giver tilbud til arbejdsløse, overhovedet ikke.
Det, vi har et problem med, er, at man sætter folk pistolen for panden, og at man tvinger dem til at arbejde for en løn, der svarer til halvdelen eller derunder af, hvad overenskomsten faktisk kræver på området.
Jeg vil starte min ordførertale med at komme med en lille historie fra det virkelige liv.
I Randbøl bor en mand.
Han havde en lille, god forretning.
Hjemme i kælderen pakkede og monterede han og en 4-5 ansatte bl.a. stempelkander for firmaet Bodum.
Så finder Bodum ud af, at det er langt billigere at lave aftaler med de kommunale aktiveringsfabrikker end med manden i Randbøl.
Det er klart, for manden i Randbøl betaler en ordentlig løn.
Kommunerne betaler jo kun halvdelen i løn, fordi det er tvangsaktiverede.
Og konkurrere bl.a. med sin egen kommune, Egtved Beskæftigelsesprojekt, Egtved Industri, ja det kan manden i Randbøl ikke, så det betyder, han bukker under for den ublu konkurrence fra kommunernes side og står tilbage med en gæld på en kvart million kroner.
Uden arbejde og syg og fallit ender manden på kontanthjælp.
Men: »Ingen rettigheder uden pligter«, det står Socialdemokraternes ordfører jo også heroppe og siger, »det kan vi ikke have«.
Der skal arbejdes for kontanthjælpen, og det skal der for under halvdelen af den løn, man ellers får under overenskomsten.
Præcis det samme arbejde, men til under halvdelen af lønnen. Det er så socialdemokratisk politik, og det er ellers et godt, gammeldags arbejderparti, vi har med at gøre her.
Det er såvel på offentlige som på private arbejdspladser, og det vil selvfølgelig betyde en fortrængning af ordinære arbejdspladser, præcis ligesom det gjorde i Bodumsagen.
Og de stramme rammer for kommunernes økonomi er selvfølgelig i sig selv et incitament til at få de billigst mulige løsninger.
Da forliget om »fire i arbejde« blev indgået, blev der ellers opbygget en sindrig argumentation fra forligspartierne
om, at de faglige organisationer fik vide muligheder for at holde snor i brugen af virksomhedspraktik
Det skulle ske gennem kommunernes informationer til de lokale koordinationsudvalg.
Men når vi så ser på lovforslaget L 190 og bemærkningerne til det, så fremgår det, at informationerne til koordinationsudvalget udelukkende er statistiske.
Ikke nogen som helst informationer om, hvilke konkrete virksomheder det drejer sig om, og ikke noget som helst om indholdet i de aftaler, der er indgået mellem virksomhederne og kommunerne.
Hvad skal de faglige organisationer så bruge de informationer til ud over at arkivere dem lodret?
Det bliver i hvert fald mere end almindelig svært at holde snor i, hvad det er for noget arbejde, der bliver udført som virksomhedspraktik.
Fagbevægelsen får ikke skyggen af en chance for at kunne se, om det er ordinære arbejdspladser, der bliver omdannet til tvangsaktivering.
Og når vi nu er ved problemerne med, at ordinære arbejdspladser erstattes af aktivering, så kan jeg ikke lade være med at fremdrage regeringspartiernes forsvar mod den stigende arbejdsløshed, som de bl.a. gav udtryk for under forespørgselsdebatten i sidste uge.
En del af stigningen kunne nemlig forklares med, at der aktuelt er færre i aktivering, end der var sidste år.
Gennemsnitlig er 80.000 arbejdsløse i aktivering i Danmark.
De er ikke med i arbejdsløshedsstatistikken.
Man opfatter dem åbenbart i regeringen ikke som arbejdsløse, og det viser
måske først og fremmest, at arbejdsløshedstallene er sminkede, og at den såkaldte mangel på arbejdskraft dækker over, at alt for mange arbejdsløse holdes hen i håbløs aktivering. Lige så grotesk er det at forestille sig, at en øget brug af virksomhedspraktik kan føre til fald i arbejdsløshedstallet, samtidig med at der bliver færre ordinære job.
Det er godt nok nogle sjove regnedrenge, der er bag det her.
I Enhedslisten følger vi med stor interesse, at såvel SiD som det socialdemokratiske europaparlamentsmedlem, Helle Thorning-Schmidt, har rejst problemet om virksomhedspraktik over for EU's konkurrencekommissær med henblik på at få underkendt lovforslaget som indirekte statsstøtte.
Jeg synes så, denne her sag må være rigtig, rigtig interessant ikke mindst for de socialdemokrater, som jo er med i forliget omkring »fire i arbejde«.
Samtidig med de udvidede muligheder for at erstatte ordinære arbejdspladser med aktivering indeholder forslagene også i denne omgang økonomiske forringelser for nogle af de allerfattigste i Danmark.
, og det er dem, der står på arbejdsmarkedets yderste grænse, det går ud over.
Med loftet over de samlede ydelser risikerer kontanthjælpsægtepar at miste 2.500 kr. om måneden og enlige
næsten 1.300 kr.
For de mennesker forsvinder ideen om at få hjælp efter behov.
Det bliver simpelt hen endnu sværere at få pengene til at slå til, end det er i forvejen.
Og for de unge under 25 år bliver skruen strammet en tand til.
Hvis de af en eller anden grund dropper ud af aktiveringen - og husk lige, at det ikke er politikerbørn eller andre med styr på livet, vi taler om - ja, så falder hammeren, og de risikerer at miste næsten 900 kr. om måneden.
Selv om de lever op til alle lovens krav om at deltage i, hvad de nu bliver budt, så sættes ydelsen alligevel ned efter 9 måneder på kontanthjælp.
Det kaldes tilpasning til SU-niveau, men det er en ringe tilsløring af, at der er tale om en økonomisk straf.
Det skal jo ikke glemmes, at SU-modtagere trods alt har mulighed for at arbejde ved siden af deres SU uden modregning, og den går ikke, når man er på kontanthjælp.
Der klipper de jo ens kontanthjælp, hvis man begynder at tjene penge ved siden af.
Endelig og ikke mindst åbnes der nu op for, at kommunerne kan dømme folk med ringe tilknytning til arbejdsmarkedet helt ude.
Det handler om det såkaldte forklædetillæg, som gives til ægtefællen i stedet for kontanthjælp.
Det er ikke ubegrundet at frygte, at kommunerne vil benytte lejligheden til stramning af rådighedskravene.
Og der er jo mange penge at spare: 8.000 kr. om måneden for hver person, hvor kontanthjælpen erstattes af et forklædetillæg. Vi hører gang på gang, at de nedsatte ydelser skal styrke kontanthjælpsmodtagernes incitament til at arbejde. Problemet er bare, at der ikke er nogen direkte sammenhæng mellem de såkaldte økonomiske incitamenter og så det, at folk kommer i arbejde.
Det er jo ikke nok, at man som arbejdsløs gerne vil have
et arbejde.
Det er jo en betingelse, at der faktisk også er arbejde at få, og problemet bliver i øvrigt sat endnu mere på spidsen af den stigende arbejdsløshed, som vil gøre det endnu sværere for de berørte personer at få sig et arbejde.
På bundlinjen må vi konstatere, at der er tale om en økonomisk afstraffelse af mennesker, som i forvejen har det økonomisk meget svært.
Alt i alt er der tale om, at de berørte kontanthjælpsmodtagere bliver frataget 200 mio. kr. om året.
Det er asocialt, og det kan ikke siges tit nok.