Kirsten Jacobsen (FP), 1998-04-29:
Jamen så kan økonomiministeren og jeg jo endelig få mulighed
for at blive uenige.
Men inden jeg beskæftiger mig med regeringens holdning til forslaget, vil jeg gerne takke dem, der er positive, og jeg kan konstatere, at der nu er et lige så bredt ønske om at få rettet op på denne situation, som der også var før valget. Det vil jeg godt sige med det samme, så det ikke skal stå som en eller anden myte.
Hvis der er behov for, at man skal sikre, at man ikke kan gå hen og kontrollere bankens hensættelser, kunne vi sagtens finde ud af det.
Det er ren teknik.
Det er ren teknik.
Men med de sager, vi har været præsenteret for her i Folketinget, af fuldstændig uacceptabel karakter med det kæmpearbejde, der ligger med alle de mange spørgsmål, der er stillet, er det klart for enhver, at det er uacceptable forhold, at kunderne ikke er parter i deres egen sag, når det drejer sig om de finansielle virksomheder.
Vi har været igennem en sag i Sø- og Handelsretten, hvor en mand blev bragt på fallittens rand, fordi han ikke kunne få partsindsigt i sin egen sag, og efter mange, mange retsmøder vandt han endelig til sidst.
Det havde man så været fri for.
Vi har i den aller-, allerfriskeste erindring det mystiske, som foregår i sagen omkring Færøbanken, nemlig at færingerne, som skal betale regningen, ikke er parter i egen sag, men det er Finansieringsfonden og Den Danske Bank.
Det er mere mystisk end det mystiske.
Så vil jeg godt gå over til økonomiministeren.
Det er jo sådan, at når man ikke kan finde de rigtige undskyldninger, må man finde på et eller andet andet kunstigt, og det må økonomiministeren jo sådan set selv om.
Proceduren om, hvorfor dette forslag blev fremsat nu, vil jeg gerne kort forklare økonomiministeren, og jeg vil gøre det ganske kort: Igennem 3 år har man prøvet på at få en løsning på den her problemstilling.
Det er ikke engang lykkedes at få svar.
Det er lykkedes at få henholdende svar både fra den nuværende økonomiminister, fra tidligere erhvervsministre, og jeg ved ikke hvem hele vejen rundt.
Det gik så vidt, at før valget var man nødt til at spørge statsministeren, hvornår man kunne forvente at få svar, og den liste, som udvalgsafdelingen var i stand til at medsende, over alle de løfter om svar, vi havde fået, viste et spørgsmålsforløb på over 2 år. Det sidste, vi har fået at vide, og det er jo lidt sjovt, nu vi skal stemme om Amsterdamtraktaten, er, at i den fine forening dernede i Bruxelles har man så besværlig en forretningsgang, at man ikke som dansk økonomiminister kan spørge Kommissionen, hvordan de andre EU-lande har implementeret det her direktiv og de her bestemmelser.
Nej, man har et system, som går ud på - det er i hvert fald de oplysninger, som jeg hidtil har fået - at det er en stor, besværlig procedure, og man er nu i gang med at tilskrive samtlige danske ambassader rundt omkring, som så må sende medarbejdere ud til de nationale parlamenter for dér at undersøge, hvordan de nationale parlamenter har vedtaget det her.
Jeg er nødt til at sige, at hvis man er bestyrelsesmedlem i en forening og ikke kan få bedre informationer, skulle man måske gøre noget ved vedtægterne, og det kunne jeg så anbefale ministeren at få gjort, når hun ellers befinder sig til møderne dernede. Uanset timing eller andet er der et latent behov for, at kunder får indsigt i egne sager, og hverken det første bankdirektiv eller det andet bankdirektiv har forbudt Danmark at give danske kunder indsigt i egne sager.
Det har Justitsministeriets Lovafdeling klart og tydeligt slået fast.
Det har eneudrederen også.
Og hvis ministerens eneste problem er, at man ikke skal kunne kontrollere bankens hensættelser, jamen så skal vi gerne medvirke til, at det kan blive præciseret i udvalget.
Når jeg hidser mig så voldsomt op, er det jo, fordi økonomiministeren var i samråd i Erhvervsudvalget forleden dag om EU-sager.
Der var omdelt et papir under alm. del, bilag 17, og deri kunne man læse, hvordan Kommissionen nu går rundt og overvejer, hvorvidt man skal give tredjelande ret til at få den her indsigt, som danskere altså ikke kan få.
Det er virkelig grove løjer.
Det er virkelig grove løjer.
Det var endnu mere groft, at økonomiministeren slet ikke var i stand til at besvare udvalgets spørgsmål om, hvorfor det er sådan.
Men jeg imødeser - jeg håber, ministeren heroppe fra vil bekræfte det - at inden der er gået alt for mange dage, vil man være i stand til at give os nogle svar, som er til at forholde sig til.
Det kan ikke passe, at man skal trækkes rundt i en manege, når der er et flertal i Folketinget, som virkelig synes, at her bør der gøres noget.
Og jeg kan ikke forstå Venstres holdning i denne sag.
Nu er forslaget blevet behandlet to eller tre gange.
Vi fandt ud af, at De Konservative og Venstre ikke var villige til at ændre på tavshedsbestemmelserne.
Det tog vi ud af forslaget.
Tilsyneladende bliver Venstre mere og mere bange for sin egen skygge.
Jeg har den opfattelse, at Venstre måske laver flere og flere aftaler med regeringen, og at det er det, der er årsagen.
Når man så engang får en bestemmelse i et forslag fra ministeren, når det passer regeringen, vil man have, jeg ved ikke hvor mange undtagelser, som slet ikke er til at administrere.
Det er meget, meget enklere at sige, at hvis man har en sag med et pengeinstitut eller en anden finansiel virksomhed, er det selvfølgelig sådan, at man er part i sagen, og så skal det selvfølgelig også være sådan, at man kan anke over de påbud, der kommer, til Erhvervsankenævnet.
Det er jo også en af konsekvenserne af det partsbegreb, man har i dag.
Alle er også enige om, at det er uacceptabelt, men der er ingen, der vil gøre noget ved det.
I dag har regeringen kun den ene undskyldning, at fordi man skal have en folkeafstemning og man ikke skal have så mange lovforslag, skulle man slet ikke have fremsat det her forslag.
Jeg kan love økonomiministeren for, at både partsbegrebet og tavshedsreglerne vil med jævne mellemrum blive taget op af Fremskridtspartiet, indtil der er en acceptabel løsning.
Det skal ikke få lov til at ligge og sylte.
Og jeg kan også garantere ministeren for, at hvis ikke snart der kommer svar på de spørgsmål om, hvordan andre EU-lande har håndteret de her sager, så må vi selv til at begynde at finde ud af, hvordan tingene hænger sammen i EU.
Jeg synes, svartider på tre år trodser enhver beskrivelse, og hvis EU-systemet er så trægt, kan jeg godt forstå, at mange flere efterhånden får betænkeligheder ved at blive medlem af det bureaukratiske forum.
i udvalget vil vi endnu en gang stille de spørgsmål, der klart og tydeligt påviser, at det er nødvendigt, og for vores skyld kan vi såmænd godt vente til efter sommerferien og den nye samling og behandle det en gang til sammen med ministerens forslag, men ministeren får ikke fred for Fremskridtspartiet, før den her sag er løst, og det kan ministeren så tage som et løfte eller en trussel.
Det må
ministeren selv om.