Tove Fergo (V), 1997-12-03:
De mennesker, det her lovforslag handler om, er de allersvageste af vores medborgere.
Jeg har siddet og hørt på debatten her i eftermiddag, og jeg har undret mig lidt over den engang imellem lidt bidske tone.
Man var enige om, at netop de sindslidende, de allersvageste af vores medmennesker, ikke skulle gøres til politisk kastebold, og jeg vil da håbe på, at vi kan fortsætte med at have den holdning og den enighed på det her område.
Derfor undrede det mig også lidt, at fru Lissa Mathiasen var så interesseret i at høre om Venstres og De Konservatives holdning til de 400 mio. kr., der er bevilget til at forbedre de fysiske rammer for de sindslidende, altså amtsaftalen, for det er klart, at den gik både Venstre og De Konservative ind for, selvfølgelig.
Vi vil meget gerne være med til at yde penge til, at der bliver bedre forhold for de sindslidende.
Vi har også været med til, at der igennem de sidste år, siden 1993, er blevet bevilget 3,2 mia. kr. i forskellige puljebeløb til at forbedre forholdene for de sindslidende og også for nogle misbrugere.
Så derfor undrer den sådan lidt bidske og vrede tone mig meget; den synes jeg ikke der er nogen grund til.
Jeg synes virkelig, vi skal være enige om, at disse mennesker, vi her taler om, har brug for alle partiers støtte til at få bedre forhold, for det trænger de til.
Det er alt det, der går forud, der i virkeligheden er det allervigtigste.
Det er den behandling, man giver de sindslidende generelt i amterne og kommunerne, der er det allervigtigste, og vi må se meget nøje på, hvordan man behandler disse mennesker.
Er der system i behandlingen, er der personale, der sørger for, at den sindslidende ikke falder imellem to stole,
ikke bliver sluppet, når vedkommende bliver udskrevet fra hospitalet, f.eks. bliver udskrevet til en bolig, hvor vedkommende ikke kan klare sig osv.?
Derfor ville det være fint, hvis der kunne blive lavet nogle forsøg, f.eks. med en behandlingsmodel, der hedder en »case manager«, altså hvor én behandler har ansvaret for patienten, uanset hvor patienten befinder sig, om patienten er indlagt eller går i ambulant behandling i distriktspsykiatrien. Jeg er også helt enig med hr. Peter Duetoft, når hr. Peter Duetoft taler om bæltefikseringerne på de psykiatriske afdelinger på hospitalerne.
Jeg synes, at det var rystende, da vi, sidst vi var på tilsynsbesøg her i sommer på Bispebjerg Hospital for at besøge en patient, fik at vide af patienten, at hans seng blev trukket ud fra væggen, når han var bæltefikseret, så han ikke kunne nå alarmklokken.
Vi ved, at det er mennesker, der kan komme til skade, medens de ligger dér, og at den faste vagt ikke - det har vi jo efterhånden lært, når vi har været rundt på afdelingerne - sidder inde på stuen, men sidder udenfor med døren på klem.
Og jeg ved ikke, om man har nogen garanti for, at den faste vagt aldrig nogen sinde bevæger sig rundt, for den faste vagt kan være fast vagt for flere patienter på én gang.
Jeg synes, at det er utroligt vigtigt, at vi får set på det, så vi finder ud af, hvad der egentlig giver den optimale sikkerhed for det enkelte menneske, der ligger bundet til en seng.
Hvorfor i alverden skulle der ikke være mulighed for at undersøge mulighederne for et forsøg her i Danmark?
Det kunne jo godt være, at man kunne lære noget; det har vi jo før set at man har gjort inden for psykiatrien.
Hvorfor skulle vi ikke også i dag kunne lære noget af det, man gør andre steder.
Det vil jeg stærkt opfordre Retsudvalget til at gå videre med, så vi virkelig kan få set på, hvad de gør de steder, hvor de praktiserer det, hvilke resultater de har, og hvordan det kunne gennemføres, hvis det skal gennemføres.
Det vil jo dreje sig om en ganske, ganske lille, begrænset gruppe patienter.
Jeg synes virkelig, man skulle se positivt på det.
Men jeg synes - og det vil jeg gerne understrege - vi skulle have politisk fred om denne sag.