Per Stig Møller (KF), 1997-10-09:
Danmark står over for store beslutninger i det kommende folketingsår - beslutninger, som vil komme til at præge det danske samfund langt ind i næste årtusinde.
Skal vi være med til at skabe det nye Europa, som tegner sig efter regeringskonferencen, eller skal vi stå udenfor med ringe indflydelse?
Skal vi have en ny borgerlig regering, som kan sikre, at velfærdssamfundet ikke kun bliver forbeholdt vores generation?
Skal vi tage de nødvendige beslutninger om vores folkeskole og højere læreanstalter, så vi kan bringe vores uddannelsessystem tilbage i verdenseliten?
Skal vi sikre en solid dansk økonomi med høj beskæftigelse og lav inflation, eller skal vi spilde de muligheder, en god samfundsøkonomi giver os i disse år?
Ja, spørgsmålene er mange ved starten til dette folketingsår.
Statsministeren havde ikke mange svar
på disse problemer, om nogen overhovedet, og hans redegørelse tyder desværre på, at regeringen er brændt ud.
Hvad den har lagt frem for os i forgårs, er for lidt, for sent og for ringe.
Lad mig starte med vores nationale beslutning om EU.
Vores fremtidige tilhørsforhold til EU skal afklares, og selv om det kun er en lille beslutning at sige ja til Amsterdamtraktaten efter at have sagt ja til Edinburgh-Afgørelsen, er det en stor beslutning at sige nej, for dermed sætter vi først Europa i stå og dernæst os selv ud på et sidespor.
Både derfor og fordi Amsterdamtraktaten er et skridt i den rigtige retning, siger vi ja.
Det nærhedsprincip, som vi lagde så stor vægt på med Maastricht-Traktaten, bliver styrket, og dermed svækkes den centralisme, vi er imod.
Med Amsterdamtraktaten bliver udvidelsen af EU med de østeuropæiske og baltiske lande en realitet, og det vil styrke det fædrelandenes Europa, vi konservative ønsker.
For os betyder udvidelsen med Østeuropa og Baltikum den endelige heling af det Europa, Jerntæppet knækkede.
Det betyder en fremtid i Europa med fred, frihed og fælles fremgang, og det betyder et Europa med økonomisk vækst og et bedre miljø - et Europa, der kan tage udfordringen op med det amerikanske kontinent og de asiatiske tigre.
Et ja til Amsterdamtraktaten er en historisk opgave for vores generation, en opgave, vi ikke må svigte.
Lad os så vende os mod de danske forhold, der ligger foran os, og ikke kun se på Danmarks placering i Europa.
Også de indenrigspolitiske forhold skal jo afklares inden længe, og måske før vi troede indtil for få dage siden.
Natten er jo ikke omme.
Politik handler om at se fremtiden i øjnene og i tide vælge den rette kurs, og fra De Konservatives side har vi i lang tid fundet regeringens selvvalgte reformpause lige siden 1993 ganske uacceptabel.
De eneste bevægelser, vi har set, kom, da vi lavede finanslovforlig med regeringen i 1995, men vi kan altså ikke bære den igennem hvert år. Vi har klart sagt, at der er brug for en ny skattereform, hvor marginalskatterne reduceres, og hvor det gøres attraktivt for lavindkomstgrupperne at tage arbejde.
Vi har klart sagt, at der er behov for lettelser for erhvervslivet, især for den eksportsektor, som skal finansiere vores velstand, så den ikke alene bevares, men forbedres.
Vi har klart sagt, at der er behov for reelle lettelser i de administrative byrder på 22 mia. kr., og generationsskiftet skal gøres lettere, så vi ikke alene skaber arbejdspladser, men også bevarer arbejdspladser.
Vi har klart sagt, at der er behov for en reform af vores uddannelsessystem og især vores folkeskole, så vore børn kan stå sig i den internationale konkurrence, når de bliver voksne.
Vi har klart sagt, at der er behov for en arbejdsmarkedsreform, hvor dagpengeperioden afkortes, så den bliver som i Norge, og hvor rådighedsreglerne strammes, så vi sikrer os mod flaskehalsproblemer og mod, at dansk økonomi ødelægges af inflation.
Vi har klart sagt, at der er behov for en sundhedsreform, så levealderen atter kan stige og ventelisterne nedbringes.
Vi har klart sagt, at der er brug for en opstramning af retsvæsenet, så der bliver mere politi og færre indbrud samt mere konsekvens over for voldsforbryderne, og vi har klart sagt, at der skal strammes op inden for flygtninge- og indvandrerpolitikken, så vore naturlige godhed ikke misbruges som tossegodhed.
Vi skal være trygge ved, at vore hospitaler er de bedst mulige, så vi ikke har flere dødsfald på grund af kræft og hjerte/karsygdomme, end vore nordiske nabolande har. Vi skal være trygge ved, at vort miljø er det bedst mulige, så vi ikke drikker giftigt vand og spiser farlig mad.
Vi skal være trygge ved vor ordensmagt og vore domstole, så vi er sikre på, at vor personlige frihed beskyttes, for derpå kendes et retssamfund jo.
Inden for alle disse områder har vi ønsket og foreslået reformer, men vi har talt for døve øren; regeringen holder jo reformpause. Men nu tyder noget på, at man er ved at vågne op.
Nu langt om længe følger regeringen vort forslag om flere penge til politiet og sikre fængsler; nu langt om længe følger den vort forslag om at forbedre rådighedsreglerne, og nu langt om længe taler justitsministeren hurtigt og ivrigt om hurtigere afsoning for voldsforbrydere.
Men jeg er sikker på, at vælgerne vil gennemskue deres forklædning og foretrækker den rene vare, og derfor frygter vi heller ikke et valg, hvis regeringen vil have et valg nu efter at være vågnet op og have indset, at vi havde ret, da vi sagde, at der skulle gribes ind i dansk økonomi.
Nu vil regeringen slå til mod privatforbruget.
Nu skal væksten dæmpes, og nu skal vi for anden gang i år have et traditionelt socialdemokratisk kriseindgreb, som lister penge op af borgernes lommer.
Men lad os se nøgternt på, hvor stor en skurk det private forbrug egentlig er, for vi skal jo nødig rette bager for smed.
Ifølge de tal, vi fik fra Danmarks Statistik i går, er der intet i detailomsætningstallene, som tyder på en overophedning af forbruget, ligesom realkredittallene trods alt heller ikke er ildevarslende, fordi vi har vænnet os til at leve i et lavinflationssamfund, selv om regeringen har fået inflationen til at røre mere på sig, end tilfældet er i de andre nordeuropæiske lande.
Udviklingen i den seneste tid har vist os alle, at regeringen med sin reformpause har spillet hasard med stabiliteten i dansk økonomi, og det er faktisk ikke advarsler, der har manglet.
Vismændene er kommet med dem, OECD er kommet med forslag, og lad mig minde om, hvad finansministeren sagde i foråret, da vi fra konservativ side slog til lyd for en stramning af finanspolitikken ved at stoppe den offentlige forbrugsstigning.
Finansministeren sagde i Berlingske Tidende den 20. april: »Man skal lede længe efter noget så sludrende.
Det må være Per Stig Møllers spøg.«
Alligevel gennemførte regeringen, på trods af det, ministeren sagde om min spøg, kort tid efter den såkaldte grønærtepakke med SF og Enhedslisten, og ønsket var jo en finanspolitisk stramning på et tocifret milliardbeløb.
Lad mig så minde om, hvad regeringen sagde, da den fremsatte sit finanslovforslag i august, og oppositionen og igen de økonomiske vismænd påpegede, at det var utilstrækkeligt og for slapt, og Den Danske Bank sagde, at der skulle gribes ind over for det offentlige forbrug.
Finansministeren sagde i de tre Stiftstidender den 27. august: »Måske vil nogle savne dramatiske udspil i finansloven.
Godt det samme, for dramatiske skridt i et forslag til finanslov er noget, som kun tages, hvis økonomien er på gal kurs.«
Og nu har vi så pludselig i denne uge fået at vide, at den er på gal kurs.
Finansministeren har det faktisk med at sige nogle rigtig sjove ting.
Det er jo kun en måned siden, at han i B.T. sagde at det var fis i kasketten at spekulere i stramninger, for dansk økonomi havde det bedre end i mange år.
I dag kan vi se, at det var udtalelser, som med finansministerens egne ord er »fis i kasketten« - undskyld ordvalget.
Men nu er man kommet på andre tanker, nu er den gal med økonomien.
Men hvad end grunden er, så skal Danmarks problemer dog løses, så vi undgår, at de vokser sig store og ødelæggende.
Vi er nemlig hverken uansvarlige eller golde, som Socialdemokratiet var i sin oppositionstid og nu har vist sig at være som regeringsparti.
Statsministeren gjorde meget ud af i sin åbningstale, hvordan det gik i vores tid, og hvordan det er gået i hans tid; men han glemmer, at vi havde Socialdemokraterne på slæb for at få finansloven igennem, og Socialdemokraterne kom med nogle store, fede fingeraftryk, som partiets tidligere formand var meget stolt af.
Men det var jo ikke ligefrem fremmende for den danske økonomiske udvikling, at vi var nødt til at give Socialdemokraterne lov til at sætte nogle fingeraftryk.
Vi ønsker ikke, at Danmark igen bringes nær den økonomiske afgrund af en socialdemokratisk regering, og derfor er vi parate til at medvirke til en stramning af den økonomiske politik.
Men vi lægger ikke ryg til hvad som helst.
Og hvad er så problemerne, og hvad er så medicinen?
Vores løsningsmodel er krystalklar: For det første skal eksportsektorens konkurrenceevne forbedres.
Vi skal væk fra regeringens politik, hvor virksomhederne hele tiden belastes af nye afgifter, som statsministeren til vores store skuffelse tilmed fastholdt i åbningstalen.
Vi skal tilbage til den sunde udvikling, hvor der skabes arbejdspladser i eksporterhvervene.
For det andet skal den private opsparing øges, og det skal ikke ske gennem tvang eller trusler, men gennem opmuntring.
Vi ser gerne, at opsparing til uddannelse, bolig, etablering, børn eller pension gøres mere attraktiv, fordi den private opsparing jo er faldet.
Men at den er faldet, skyldes regeringens kickstart af dansk økonomi i 1993.
Først beder regeringen danskerne om at bruge flere penge af hensyn til beskæftigelsen, og så bruger danskerne flere penge af hensyn til beskæftigelsen og sig selv, og så bebrejder regeringen danskerne, at de øger forbruget.
Det er tydeligvis ikke borgerne, men regeringen, der er problemet.
Men vi er parate til at styrke den private opsparing, og begunstigede private opsparingsordninger virker bedre og mere motiverende end tvungne opsparinger, der i øvrigt bredes ud over et helt år, medens de private opsparinger jo indbetales straks og normalt på én gang. Regeringens forslag om tvungen opsparing er - selv ifølge økonomiministeren - en skjult forhøjelse af bruttoskatten.
Man hæver altså bruttoskatten fra 8 pct. til 9 pct. i et år, og som Claus Vastrup har spurgt: Hvad vil man så gøre året efter?
Når man nu har en bruttoskat, der er sat op til 9 pct., kan det jo godt være, at man året efter er nødt til at fastholde den og endda gå op til 10 pct., osv.
Claus Vastrups spørgsmål er altså: Hvad gør man året efter?
Så bliver man nødt til at fastholde den, så har man altså forhøjet bruttoskatten permanent, og det fremmer jo ikke lysten til at spare op.
Samtidig er det et spørgsmål, om forslaget virker efter hensigten.
Al erfaring viser, at tvungen opsparing i høj grad fører til, at borgerne flytter deres opsparinger.
Derfor bør regeringen lytte, og regeringen bør lytte grundigt og være villig til at drøfte andre forslag, som kan medvirke til at styrke den private opsparing.
Det Konservative Folkeparti er villigt til konstruktive drøftelser med henblik på en styrkelse af den private opsparing
, så lad os da gøre forsøget.
Vi er også parate til at drøfte stramningen af den økonomiske politik set i sammenhæng med finanslovforslaget for 1998, der jo allerede virker stærkt forældet.
Vi synes dog, at regeringens mål med at spare 2 mia. kr. er temmelig beskedent, eftersom det er det offentlige forbrug, der er det både akutte og langsigtede problem for dansk økonomi.
Det er jo grunden til, at Danmark ifølge OECD har verdens højeste skatter.
Når skattetrykket er 52 pct., er det offentlige forbrug jo større end det private, som kun er 48 pct., og derfor er det dét, vi skal have sat ned uden selvfølgelig at ramme børnene, hospitalerne og hjemmeplejen, sådan som regeringen straks vil komme og sige.
Men det skal ske ved hjælp af omprioriteringer, udliciteringer, besparelser og privatiseringer, sådan som det f.eks. er gjort i det socialdemokratiske Sverige, der er kommet langt længere ad den vej, end vi er, og har sparet mange penge på det og har bevaret kvaliteten, og derfor må regeringen selvfølgelig være villig til at give indrømmelser, hvis et resultat skal nås, hvis det er det, den vil.
Regeringen fremsatte i tirsdags sine forslag til genopretning af dansk økonomi, og vi har nu fremsat vore egne, som kort resumeret er: Opmuntring til større privat opsparing, stop for væksten i det offentlige og lettelser i erhvervsskatterne til gavn for betalingsbalancen og beskæftigelsen.
Langsigtede reformer vil regeringen jo ikke være med til, men så må vi indtil regeringsskiftet nøjes med det lidt mere kortsigtede.
Statsministeren sluttede sin tale med et ønske om samarbejde.
Lad os nu se, om han mener det, men det ved vi jo nok først sent i aften.
Vi vil en politik, der tager ansvar for fremtiden ved at give borgerne mere ansvar.
Det er den linje, som kan fastholde en stærk økonomi, og den bekræftes af en ny analyse af en række økonomiske indgreb i OECD-landene, som dokumenterer, at kun indgreb, der retter sig mod det offentlige forbrug og arbejdsmarkedet, har langsigtet virkning, mens alle indgreb, der kaster sig over private borgere, i bedste fald ingen virkning har.
Regeringens forslag om stramning i rådighedsreglerne og forbedring af mobiliteten på arbejdsmarkedet trækker i den rigtige retning; men selv om det ikke er nok, er vi også på dette område parate til konstruktive drøftelser og at honorere, at man er kommet os i møde.
Vi har en forpligtelse til at finde nogle løsninger, som kan modvirke inflationen og flaskehalsproblemerne, og det vil arbejdsministerens forslag jo medvirke til.
Vi er parate til indgreb, der fastholder stabiliteten i dansk økonomi ved at sørge for, at der kommer flere ud på arbejdsmarkedet, mere beskæftigelse i den private sektor og ikke mindst i fremstillingssektoren, så vi kan skabe stabilitet i dansk økonomi på et højere niveau i stedet for - som regeringen - at skabe stabiliteten på et lavere niveau med det evige angreb på erhvervslivet og privatøkonomien.
Vi siger derfor ja til strukturtiltag, men nej til et højere skatte- og afgiftstryk.
Det Konservative Folkeparti, som ikke er med i folkeskoleforliget, tilbyder at være lokomotiv for en ændring
af folkeskolen
Børnehaveklassen skal være den første klasse med en vis skoling, og det faglige niveau skal højnes i folkeskolen.
Erhvervsuddannelserne skal gøres lige så attraktive som den gymnasiale uddannelse, for der er brug for at udvikle alles evner, hvis vi skal sikre fremtidens velfærd.
Vi skal også løfte Danmark forskningsmæssigt.
Det gør vi bedst ved at styrke erhvervslivets lyst til at investere i forskning, og derfor skal virksomhederne belønnes skattemæssigt, når forskningen øges.
Mere uddannelse og forskning er helt afgørende elementer, hvis det danske velfærdssamfund skal stå sig i konkurrencen med USA, Japan og Sydøstasien, der jo alle for tiden kappes om at forbedre netop uddannelsen og forskningen.
For os at se
ligger denne tids store opgave i at forandre velfærdssamfundet for at bevare velfærdssamfundet.
Det er nu, fremtidens frø skal plantes, for som Prædikeren siger: »Alting har en tid.
For alt, hvad der sker under himlen, er der et tidspunkt.«
Man skulle i øvrigt tro, at Prædikeren havde hørt statsministerens åbningstale, når han siger: »Alt, hvad der bliver sagt, udmatter.
Ingen bliver færdig med at tale.«
Men der er alligevel trøst at hente hos Prædikeren, for han fastslår også, at den vise har hjertet til højre, tåben har hjertet til venstre.
Og det kan han jo godt have ret i.