Karen Rønde (V), 2000-02-03:
Det nuværende system med meget begrænset lovgivning har betydet, at ændringer af gældende regler har kunnet foretages hurtigt og forholdsvis formløst, når et ændringsbehov blev konstateret, men til gengæld er der også mange bekendtgørelser og cirkulærer. Fordelene ved at gennemføre en straffuldbyrdelseslov er vel navnlig, at vi sikrer, dvs. lovfæster, nogle retspositioner, materielle og processuelle, for de indsatte og personale, og at en lovgivning kan give lejlighed til en mere principiel gennemtænkning af, hvad der bør være grundlaget for institutionernes arbejde.
De foreliggende lovforslag kan måske siges at være en mellemløsning mellem det nuværende system og så alene lovregler, idet antallet af bemyndigelser eller pålæg til justitsministeren til regelfastsættelse er ganske betydeligt.
Det er to store lovforslag, vi behandler i dag, og da tiden ikke tillader alle detaljer, vil jeg her fremhæve nogle enkelte områder; resten vil jeg komme tilbage til under udvalgsarbejdet.
Hæftestraffe foreslås afskaffet og erstattet af fængselsstraf med samme minimumsstraf som hæfte.
Udviklingen har medført, at de synspunkter, der oprindelig førte til et system med to forskellige arter af frihedsstraf, har mistet deres betydning.
Forudsætningen for adskillelsen af et hæfteklientel fra et fængselsklientel kan ikke længere opretholdes.
Venstre støtter derfor, at hæftestraffen erstattes med fængselsstraf.
Dog synes vi, at det bør overvejes, om man skulle fjerne minimumsgrænsen på 7 dage og derved muliggøre brugen af weekendfængsling for personer, der er idømt kortvarige fængselsstraffe, og som må skønnes ikke at give disciplinære problemer eller have særlig brug for sociale hjælpeforanstaltninger under afsoningen.
Venstre står derimod helt uforstående over for justitsministerens manglende efterlevelse af Straffelovrådets store flertal og mange af de hørte parters ønske om at begrænse aktindsigten for indsatte, således at der ikke gives aktindsigt i forbindelse med sager om valg af afsoningsinstitution, sager om overførsel til en anden institution eller afdeling og sager om udelukkelse fra fællesskab - situationer, hvor de eksisterende bestemmelser har vist sig ikke at være tilstrækkelige, og tilfælde, hvor det er yderst relevant at begrænse aktindsigten, når det gælder om at bekæmpe de negative, stærke indsattes indflydelse og sikre fængselspersonalet en mere sikker arbejdsplads samt rimelig afsoning for de andre indsatte.
Baggrunden for Straffelovrådets forslag er jo særdeles alvorlig, nemlig den uheldige udvikling i nogle af vores afsoningsinstitutioner, hvor bestemte grupper af indsatte har skabt sig en magtposition, som forringer de andres afsoningsforhold i en sådan grad, at vi bliver nødt til at træffe modforanstaltninger. Hverdagen i fængslerne er blevet mere rå.
Vi kan ikke passivt blot se på, mens de få stærke indsatte tyranniserer de andre indsatte, personalet og deres pårørende.
Kriminalforsorgen skal have mulighed for at opretholde orden og sikkerhed i fængslerne, så de indsatte ikke udsættes for overgreb fra andre indsatte, der i kraft af deres person eller deres tilhørsforhold til bestemte grupper indtager en særlig magtposition.
De gældende regler betyder, at kriminalforsorgen ofte ikke får de tilstrækkelige oplysninger for at kunne træffe de afgørelser, der er nødvendige for at kunne opretholde orden og sikkerhed i fængslet, og herved forhindres kriminalforsorgen i at sikre de øvrige indsatte mod vold, trusler og anden chikane.
Dertil kommer, at denne retstilstand også medfører, at fængselsfunktionærer og deres familier undertiden udsættes for trusler og chikane, fordi personalet har afgivet belastende rapporter og udtalelser om trusselsepisoder, som de stærke indsatte har været involverede i.
Denne retstilstand er uholdbar, og vi kan ikke være den bekendt.
Det kan ikke nytte noget, at de indsatte og personalet i angst for repressalier ikke tør videregive belastende oplysninger om en indsat, som ellers kunne være blevet fjernet fra afdelingen eller institutionen, hvor vedkommende tyranniserer.
Det kan en begrænsning af aktindsigten være med til.
Det er helt uacceptabelt, at de, der er størst eller tilhører en bestemt gruppe, kan sætte dagsordenen i nogle fængselsafdelinger, men tilsyneladende er det, hvad justitsministeren ønsker: en retstilstand, hvor de stærke tyranniserer de svage, hvor de stærke udnytter de svage.
Mon det generelt er et udtryk for socialdemokratisk politik, eller gælder det kun inden for socialdemokratisk retspolitik?
Under alle omstændigheder finder Venstre det yderst tankevækkende og dybt beklageligt.
Venstre vægter de svage indsattes retssikkerhed og personalets og de pårørendes sikkerhed højere, end at stærke indsatte uforstyrret kan udøve vold og trusler.
Vi finder den nuværende situation i nogle af fængslerne uholdbar og den eksisterende retstilstand utilfredsstillende.
Derfor vil vi genfremsætte vores forslag om begrænsning af aktindsigten.
Så er der forslaget om en ny klageordning, som betyder, at den nuværende klageordning udbygges i form af en udvidet adgang til domstolsprøvelse.
Det kan anføres, at der ikke er behov for en sådan udvidet klageadgang, bl.a. fordi der er mulighed for at klage til Ombudsmanden, og at der er sket en intensivering af Ombudsmandens inspektionvirksomhed, for så vidt angår fængsler og arresthuse, og at der også efter gældende ret er mulighed for i visse tilfælde at få prøvet kriminalforsorgens afgørelser ved domstolene.
På den anden side kan det anføres, at retssikkerhedsmæssige grunde taler for, at den administrative klageordning udbygges, således at der gives den indsatte en udvidet mulighed for at påklage visse indgribende afgørelser vedrørende straffuldbyrdelsen til en myndighed uden for kriminalforsorgen.
Vi undrer os lidt i Venstre over dette forslag.
Skal den foreslåede ordning tages som udtryk for, at ministeren ikke har tillid til det nuværende klagesystem?
Finder ministeren ikke, at den nuværende ordning sikrer den klagende en ordentlig og fair behandling?
Skal ministerens forslag forstås som et udtryk for mistillid til det gældende system?
I så fald burde vi så ikke starte dér i stedet for at bygge oven på et klagesystem, som ministeren ikke finder giver den klagende en ordentlig retsbeskyttelse?
Justitsministeren har fulgt Straffelovsrådets klagemodel 2, som også rådets flertal anbefaler, men justitsministeren henholder sig ikke til rådets forslag om appelbegrænsning, hvor rådet foreslår, at der kun gives mulighed for kære
, når det drejer sig om afgørelser, der er særlig indgribende for den indsatte, nemlig nægtelse af prøveladelse ved livstidsdom og afgørelser om genindsættelse af en prøveløsladt og af en betinget benådet.
Selv om ressoucemæssige hensyn ikke skal være afgørende for valget af klagemodel, vil det dog være unaturligt ikke også i overvejelserne at inddrage dette aspekt.
En ordning kan være bekostelig i forhold til det, der opnås herved, og det, der skønnes nødvendigt at opnå, og det må overvejes, om disse ressourcer bedre kan benyttes til opnåelse af andre formål inden for kriminalforsorgen.
Så foreslår ministeren og rådet indførelse af en mulighed for prøveløsladelse af livstidsdømte efter forløbet af en mindstetid på 12 år.
Det kan Venstre ikke støtte af flere grunde.
Der skal ualmindelig meget til, før der afsiges en livstidsdom, hvilket da også kun er sket i to tilfælde fra 1990 til 1998.
For det andet ønsker vi ikke, at indførelse af denne adgang fører til færre års afsoning for livstidsdømte, end
tilfældet er i dag, og vi finder det vigtigt, at der er en vis afstand mellem prøveladelse af strafafsonere, der er idømt 16 års fængsel, og benådning af livstidsdømte.
Venstre ønsker ikke, at afsoningslængden bliver sænket for de forbrydere, der begår særlig brutal eller omfattende drabsforbrydelser, snarere tværtimod.
var den gennemsnitlige afsoningstid for livstidsdømte 16 år og 9 måneder, og derfor vil justitsministerens forslag kunne medføre en sænkelse af afsoningstiden for livstidsdømte.
Det kan Venstre ikke støtte.
Livstid giver man ikke for sjov.
Samfundet må reagere med en mærkbar sanktion, som nok aldrig vil kunne stå mål med forbrydelsen, men som i det mindste på det kraftigste bør understrege samfundets afstandtagen fra, at mennesker tager andre menneskers liv.
Meget af det, der er i de to lovforslag, er lovfæstelse af den nuværende retstilstand, men ovennævnte er noget nyt, og det er efter Venstres opfattelse en meget problematisk nyskabelse. Til slut vil jeg blot gentage Venstres dybe forundring og store skuffelse over, at de indsattes ret til aktindsigt bevares ubegrænset i visse disciplinære sager i fængslerne.
Regeringen ønsker altså en retstilstand i fængslerne, hvor nogle få stærke fanger har magten over mange andre fanger.
Regeringen ønsker åbenbart ikke at tage hensyn til de andre indsatte og personalet, der jo rammes af de stærkes brutalitet.
Regeringen ønsker åbenbart, at andre indsatte og personalet skal vedblive med at tie i angst for at blive udsat for repressalier.
Denne tilstand finder Venstre aldeles uacceptabel.
Resten vil jeg komme tilbage til under udvalgsarbejdet.