Niels Helveg Petersen (RV), 2002-03-12:
Jeg vil gerne takke statsministeren for hans seneste indlæg, især for to elementer i det: For det første at statsministeren altså her og nu kan oplyse os om, at nogle af de, må jeg tillade mig at sige internationale smagsdommere er tilfredse med det forslag, som her er skitseret.
Eller man kan bruge hr. Jesper Langballes udtryk: at udlændingelobbyen har givet sin tilslutning.
Det spiller selvfølgelig en stor rolle i den videre debat om forslaget.
Lad mig så også sige, at jeg tror, at noget af problemet i denne sag opstod ved, at de første formuleringer, der kom fra regeringens side, var let misforståelige.
Så forsøgte statsministeren - det er det andet element, jeg vil hæfte mig ved - at rejse en mere principiel diskussion om menneskerettigheder, og der vil jeg da gerne gøre et par bemærkninger yderligere.
FN's verdenserklæring om menneskerettigheder fra 1993 fastslår jo - og for første gang med fuldstændig tydelighed - at menneskerettighederne er universelle.
Hvad betyder det?
Ja, det betyder jo ikke, at de gælder her og nu, men det betyder, at de er et mål for os.
Det betyder f.eks., at de gælder for alle mennesker på Jorden, ganske uanset de specielle, specifikke, økonomiske, religiøse, sociale og andre forhold, der måtte gælde i det enkelte land.
Eller med andre ord: Ingen regering kan undskylde sig med, at »her hos os gælder menneskerettighederne ikke, fordi vi har særlige forhold her hos os.«
Det er det vidtgående, det radikale i menneskerettighedernes universalitet.
En regering kan ikke efter 1993 påberåbe sig, at menneskerettigheder blot er et internt anliggende, som andre ikke må blande sig i, og det har stor betydning i det internationale samfund. Jeg må referere til, at det f.eks. har betydet utrolig meget i forhold til Kina.
Kineserne er med i verdenserklæringen fra 1993, og siden den tid er det ikke sådan, at kinesiske repræsentanter for Kina siger, at man ikke skal diskutere menneskerettighederne.
Man kan være uenige om deres indhold, og hvorledes de praktiseres, men det er på dagsordenen i det internationale samfund.
Derfor er denne menneskerettighedserklæring fra Wien i 1993 overmåde vigtig i det internationale samfund. Lad mig så for ikke at forlænge debatten yderligere sige, at der er tre ting, der er afklaret: uafhængigheden i overensstemmelse med Paris-principperne, ja, oven i købet sådan, at det nye institut bliver lovfæstet - det hidtidige center, Det Danske Center for Menneskerettigheder, er som bekendt alene forankret i et forslag til folketingsbeslutning - bestyrelsen bliver uafhængig, kan selv udpege direktør, og arbejdsområdet er identisk med det hidtidige.
Det er et godt resultat af debatten her.
Så har jeg kun én ting at føje til: Jeg vil advare både fortalerne fra regeringspartierne og fra Dansk Folkeparti imod at stikke sig selv blår i øjnene og tro, at den kritik, der er kommet fra udlandet, er noget, der er skabt af emsige mennesker her i landet.
Så er det rigtigt, at statsministeren den 25. januar bragte betydelig mere klarhed over sagen, men forud var der en periode, hvor der blev stillet meget store spørgsmål i udlandet.
Det tager også tid at få det til at trænge ind, at det ikke skulle forstås på den måde, og det er den opgave, som nu ligger foran os i fællesskab: at få slået fast i forhold til udlandet, at her er der ingen vaklen i geledderne, vi har fortsat et uafhængigt menneskerettighedsinstitut, hvor bestyrelsen er selvstændig og med det hidtidige arbejdsområde.