Birte Weiss (S), 1998-01-21:
Jeg vil godt takke for en, synes jeg, god debat, og også nogle ret gode indfaldsvinkler til, hvordan vi kommer videre på dette område.
Når man laver en redegørelse af denne karakter, som jo har en formmæssig begrænsning - den må ikke fylde mere end 15 sider - kan man selvfølgelig altid sige: Var det nu præcis det, der står i den redegørelse, som man skulle have taget med?
For problemet med det her er jo, at forebyggelse reelt handler om det hele.
Det handler ikke bare om sundhedspolitik, det handler om socialpolitik, boligpolitik, trafikpolitik, miljøpolitik, landbrugspolitik og uddannelsespolitik, ja, det handler faktisk om den samlede sum af det, som vi foretager os som politikere.
Det var naturligvis ikke muligt at medtage alt, hvad vi overhovedet beskæftiger os med, og derfor har vi valgt at medtage den del af det, som reelt ligger inden for Sundhedsministeriets eget område og så med nogle antydninger af, hvordan det hænger sammen med vores indsats i øvrigt.
Det, som vi derudover har valgt, er at lave et, synes
jeg selv, meget spændende lille opslagsværk, der er et øjebliksbillede af, hvordan sundhedstilstanden er i det danske samfund
Det er vores idé, at vi vil arbejde videre med det.
Vi vil forsøge at kombinere det med en række yderligere oplysninger, som vi i løbet af efteråret gerne skulle være kommet så langt med, at vi kan lave en egentlig dækkende, aktuel sundhedsprofil af det danske samfund.
I den forbindelse synes jeg også, der er grund til at kvittere for det glimrende arbejde, som man laver i DIKE, og hvor vi reelt henter megen viden og ved at slå kludene sammen i alle de forskellige sektorer i samfundet godt kan komme endnu tættere på en beskrivelse end den, vi har i dag.
Jeg vil derudover godt kommentere nogle af de kritiske bemærkninger, der er kommet.
Hr. Jørgen Winther beskæftigede sig specielt med spørgsmålet om screening og gav sig efterfulgt af fru Pia Kjærsgaard af med noget, der, undskyld jeg siger det, er historieforvanskning. Det er ikke rigtigt, at jeg som sundhedsminister er en prop i systemet i forhold til screeninger.
Jeg vil godt lige forsøge at se hr. Jørgen Winther fast i øjnene og minde om, at det jo er sådan, at bolden nu ligger hos Sundhedsudvalget.
Bolden ligger hos hr. Jørgen Winther.
Jeg tilbød faktisk at lave den, fordi jeg gerne ville have, at det gik lidt hurtigt.
Det var der ikke noget ønske om.
Sundhedsudvalget påtog sig at lave den høring, der skulle danne grundlaget for en egentlig beslutning.
Det er faktisk et halvt år siden.
Hvor bliver den af?
Jeg siger det blot, fordi jeg ikke synes, det skal hænge i luften, at det er Sundhedsministeriet, som forsøger at trænere denne sag.
Det ligger i hr. Jørgen Winthers lod at gå videre med den, og det ligger til hr. Jørgen Winthers sparkefod.
Så blev jeg spurgt, om man har mulighed for at foretage nogle sammenligninger mellem ventetiderne i Danmark til forskellige typer behandlinger og ventetiderne i det øvrige Europa.
Det kan vi desværre ikke endnu.
Jeg siger det også, fordi det jo er nødvendigt, for at man skal kunne vurdere det, også at grave lidt dybere end selve det at se på tallene.
Man må også se på henvisningsmønstrene fra de praktiserende læger.
Det kan også godt være, at henvisningsmønstrene er forskellige i de enkelte lande. Jeg vil også godt om ventelister sige: Jeg tror aldrig, at vi får fjernet ventelisterne.
Og hvorfor ikke det?
Det gør vi ikke, fordi hver eneste gang, vi videnskabeligt bliver klogere og pludselig har enten et nyt præparat eller en ny metode eller en ny måde at gribe en eller anden form for behandling an på, har vi i samme øjeblik født en ny venteliste. Jeg vil godt benytte lejligheden til at punktere forestillingen om, at det blot er et efterslæb, der er, og at der, i samme øjeblik man havde indhentet det, aldrig mere ville være nogen ventelister.
Jeg vil godt nævne et enkelt i virkeligheden meget jordbundet eksempel på det.
Tidligere var det sådan, at det at operere for grå stær faktisk var noget, der var forbundet
I dag er det ikke mere en særlig farlig behandling, og derfor er der langt flere, der bliver henvist.
Det samme gør sig gældende i forbindelse med hjerteoperationer.
For år tilbage var det noget, som godt kunne være meget risikobetonet.
I dag har man fundet frem til nogle nye operationsmetoder, der gør, at langt flere, som man aldrig tidligere ville have henvist til behandling og operation, kan opereres i dag.
Også fordi visitationsmønstrene hele tiden ændrer sig, vil vi altid, for hver gang vi bliver dygtigere til noget, have flere, der kommer ind på en venteliste, og det, der er vores politiske opgave i fællesskab, er at få behandlingerne prioriteret på en sådan måde, at det er de hårdest trængende, som får behandlingen først.
Så er der flere, der har været inde på nogle af de store syndere på dette område, når vi taler om en sund levevis, og det er tobakken, det er spiritussen, det er maden, og det er den manglende motion.
Her vil jeg godt lige citere nogle ganske få sætninger, som faktisk er centrale for opfattelsen af selve forebyggelsen, og det er det, jeg skriver i redegørelsen på side 2: »»Det sunde liv« kan defineres.
Det samme gælder ikke for »det gode liv«, som må afspejle den enkeltes egen opfattelse og egne valg - og en respekt herfor.
Set i det lys må forebyggelsen tage sit udgangspunkt i, at den enkelte har en ret til sundhed, men ikke hverken kan eller skal tvinges til sundhed.
« Jeg tror, det er vigtigt, at vi hele tiden har det for øje, når vi skal diskutere, hvad det så er for nogle midler, vi kan tage i anvendelse, for det er jo rigtigt, som mange har sagt, at folk godt ved, at det er farligt at ryge, og det står faktisk også på cigaretpakningerne.
Hvad kan man så gøre ved det?
Ja, man kan lave oplysning, og man kan lave forbud imod tobaksreklamer.
Jeg kan forstå, at nogle af dem, der er meget bekymrede for rygningens skadelige virkninger, ikke synes, man skal lave forbud imod reklamer.
Det har vi fået demonstreret ved en tidligere lejlighed.
Derfor er essensen i alt det her vel også, at rammerne omkring det med det sunde liv kan samfundet lægge, men om man rent faktisk vælger det, er nu engang den enkeltes eget ansvar, og når det gælder børn, er det i vid udstrækning forældrenes ansvar.
I den forbindelse vil jeg også godt komme med et par bemærkninger om alkohol og unge mennesker - eller store børn, skal jeg måske kalde det.
Når jeg nu forbereder et lovudspil på dette område, er det, fordi jeg finder det bekymrende, at flere og flere store børn er inde i et alkoholforbrug, som er højere end det, som Sundhedsstyrelsen mener er forsvarligt
for granvoksne mænd, altså de 21 genstande pr. uge.
Det er bekymrende både i forhold til helbredet og i forhold til de pågældendes skolegang og deres samvær med andre sådan lidt mere generelt, og derfor ser jeg frem til, at vi kan behandle dette lovforslag her i Folketinget i løbet
af ganske få uger
Det løser ikke problemet.
Der er ingen enkeltinitiativer i sig selv, der løser det problem.
Det er en lang række initiativer på samme tid, der kan være med til at dæmme op for det stadig stigende forbrug blandt store børn.
Derfor vil der også samtidig være nogle initiativer fra justitsministeren i forbindelse med det, der handler om udskænkning på restaurationer og cafeer.
Erhvervsministeren vil se på markedsføringsreglerne, vi vil henvende os til samtlige skoler med henblik på, at de får lavet en egentlig alkoholpolitik, og jeg kunne nævne en række initiativer.
Men igen er det, vi kan gøre, at lave nogle bedre rammer, og det er det enkelte barns og det enkelte unge menneskes, men først og fremmest deres forældres ansvar.
Det, vi kan gøre, er at gøre det lettere for forældrene at forvalte dette ansvar.
Så var fru Henriette Kjær inde på nogle, synes jeg,
spændende tanker om muligheden for i højere grad at centralisere visse typer behandling for at få den optimale effekt.
Her er det sådan, at denne udvikling på nogle områder er i gang, men samtidig er der også et ønske om, at man i sit lokale område kan få en lang række af de vigtige behandlinger, der nu engang skal til.
Derfor ser jeg en del musik i den mulighed, som man nu er i gang med at videreudvikle i flere amtslige sygehusvæsener, nemlig at operere med tandemsygehuse.
Det vil sige, at man i stedet for at have eksperter, der kun er tilknyttet ét sygehus, i højere grad kan gøre lægerne mobile, sådan at en del af behandlingerne kan finde sted på det mindre sygehus, som så et par dage om ugen får den højt specialiserede arbejdskraft. I virkeligheden er denne tankegang meget, meget enkel.
Det er nemlig et svar på spørgsmålet
: Er det egentlig nødvendigt at transportere et stort antal patienter hen til det højt specialiserede sygehus?
Er det altid den rigtige måde at gøre det på?
Her vil jeg godt nævne, og det gør jeg med stor glæde, at Lægeforeningen også er meget optaget af denne tankegang.
Det var måske derfra, man kunne have forventet lidt modstand, at man ville sige: Det besværliggør vores hverdag.
Her er reaktionen: Ja, det er rigtigt, det besværliggør nok vores hverdag, men det er så vigtigt, at vi gerne vil være med til det. Hr. Jørn Jespersen nævnte nogle af de ting, som man også godt kunne have skrevet i denne redegørelse, og jeg kommenterede det i virkeligheden i indledningen ved at nævne alt det andet, altså alle de andre områder, miljøet f.eks., som man godt kunne have taget med.
Med hensyn til det konkrete, der blev spurgt om, nemlig Sundhedsstyrelsens arbejde med disse ting, kan jeg bekræfte, at det er rigtigt, at der, efter at man har været nede i en bølgedal på et tidspunkt, nu er ansat folk til at sætte særligt fokus på det her, og jeg har gode forventninger til, at miljøet bliver mindst lige så centralt placeret i Sundhedsstyrelsens virksomhed, som det var under den gamle ordning.
Hr. Jørn Jespersen talte også om den offentlige kostforplejning.
Jeg mener, det er et meget vigtigt område, og det er også baggrunden for, at fødevareministeren og jeg har beskæftiget os med det bl.a. som opfølgning på den konference, som blev holdt her for et halvt års tid siden.
Og så blev der spurgt: Hvordan kommer vi så videre herfra?
Det vil jeg godt kommentere en lille smule mere detaljeret blot som et eksempel på, at det, der i redegørelsen er omtalt i nogle forholdsvis brede vendinger, findes der på hvert enkelt område naturligvis også en lang række mere specificerede handlemuligheder for, og det gælder også på det område, der har med den offentlige kostforplejning at gøre.
For det første tager Sundhedsministeriet kontakt til de kommunale organisationer for at drøfte, hvordan man kan opprioritere kostforplejningen, og det er selvfølgelig noget, der først og fremmest, som fødevareministeren sagde her forleden, kommer til at foregå lokalt, men det er også noget, som vi samtidig gerne vil holde meget øje med fra centralt hold. Der er også initiativer i forhold til undervisningsministeren og forskningsministeren med henblik på, at ernæring kan få en højere prioritet i deres ressort, både når det gælder undervisning i sund kost, og også sådan at det i højere grad kommer til at indgå i selve grunduddannelserne på de felter, som de hver især beskæftiger sig med.
Så arbejder Sundhedsstyrelsen i øjeblikket på et udspil til landets sygehuse om en forbedring af kosten til patienterne, og det vil komme her i løbet af efteråret.
Samtidig vil man i samarbejde, og det er så Sundhedsministeriet, jeg taler om her, prøve at finde frem
Det er med velberåd hu, vi har gjort en del ud af det i redegørelsen.
Det gælder også i forhold til spædbørns og de lidt større børns manglende trivselsvilkår.
Her spiller både det, som sundhedsplejerskerne laver i forhold til de helt små, og opfølgningen, sådan som den finder sted hos skolelægerne og skolesundhedsplejerskerne, en overordentlig stor rolle, og derfor er det områder, som har regeringens store opmærksomhed.