Kristian Thulesen Dahl (DF), 2003-10-10:
Jeg kan godt fornemme, at der er sådan lidt ærgrelse over, at jeg overhovedet i mit ordførerindlæg netop tog mig af den her problematik: Hvad, hvis vi stemmer nej?
For jeg kan godt høre, at der har været sådan en parathed om, at nu kommer han nok ikke særlig meget ind på det, han forsøger nok at undgå det, og så kan vi gå på ham og sige: Ha, nu vil han ikke stå ved det, fru Pia Kjærsgaard har sagt osv. Det var jo lige præcis det modsatte, jeg gjorde, nemlig i mit ordførerindlæg at redegøre for situationen, hvis vi står alene med et nej.
Det tror jeg ikke bliver scenariet, jeg tror, at der vil være flere lande, der siger nej til forfatningen, det tror jeg rent faktisk, men hvis vi er alene og 24 lande, siger: Vi vil forfatningen, vi vil have den der forfatning for en EU-statsdannelse, så siger vi, at så mener vi ikke, vi rent politisk skal stå og sige: Jamen det må I ikke.
Så skal der jo forhandles.
Vi er jo medlem af EU, og vi er jo også medlem, efter at vi så har stemt nej.
De andre lande kan jo ikke lave en forfatning, uden at vi siger ja.
Det er det, jeg spørger hr. Henrik Dam Kristensen og de øvrige socialdemokrater om: Respekterer man ikke, at det nuværende traktatgrundlag klart siger, at der skal være enighed, hvis man vil lave det om?
For det, jeg hører, er, at man siger, at det respekterer de andre ikke, og så bliver vi sådan nærmest smidt ud; det var også det billede, statsministeren kom til at bruge efter vores årsmøde, at så bliver vi nærmest smidt ud af EU.
Det er jo ikke sagen; det kan de jo ikke, medmindre man siger, at vi ikke er medlem af en demokratisk forening, og det er ikke det synspunkt, der har været lagt frem fra bl.a. Socialdemokratiet her i dag.
Jeg må så sige til hr. Niels Helveg Petersen og jo i virkeligheden også hr. Claus Larsen-Jensen, som fortæller, at ti lande har stemt ja til medlemskab, at jeg også tidligere forsøgte at få nogle til at forholde sig til den kendsgerning, at man stemmer ja til medlemskab, men så stemmer man faktisk derefter nej til at give EU mere magt.
Altså man siger: Vi må nok hellere være med, vi kan nok ikke stå helt udenfor, men når vi er inde, så er der faktisk en tendens til, at når befolkningen får lov til at blive spurgt, så siger man nej tak til at levere mere magt til Bruxelles.
Præcis de folkeafstemninger, som ikke bliver nævnt, er udtryk for det: Svenskernes for nylig med nejet til euroen, Danmark, der stemte nej til euroen og stemte nej til Maastrichttraktaten, irerne, der stemte nej til Nicetraktaten, franskmændene, der var så tæt på, ja de blev vel reddet af de oversøiske stemmer eller noget i stil med det, ellers så var det blevet et nej til Maastrichttraktaten også dér.
Det er jo det billede, vi kan se, og det er jo det billede, som ikke kommer til udtryk, når man alene forholder sig til de lande, der er blevet spurgt, om de vil være medlemmer eller de ikke vil være medlemmer, men ikke til den forandring, der så ligger efterfølgende, hvor man overfører mere magt.
Jeg vil tillade mig at vende tilbage til hr. Jens Rohde, der også havde et spørgsmål, som jeg ikke nåede at svare på i denne her runde.
Når jeg tager ordet som ordfører i anden runde, er det såmænd mest, fordi jeg ikke tror, vi kommer ret meget videre i forhold til statsministeren.
Men jeg synes, der er behov for at sætte nogle ting på plads.
Først er der det positive: Der er jo faktisk sket en udvikling, siden vi hørte åbningstalen i tirsdags.
Det, vi har opnået nu ved at have en snart daglang diskussion om det, er trods alt, at statsministeren nu bruger ordet forfatningstraktat, altså nærmer sig det, også i retorikken, vi skal tage stilling til i løbet af det kommende år.
Det er da positivt, at statsministeren på den måde lader sig påvirke af debatten.
For det første siger han igen, at forfatningen, vi står med, er nødvendig på grund af udvidelsen.
Det er så i givet fald den tredje traktat, vi bliver bedt om at tage stilling til, som skal sælges under henvisning til udvidelsen.
Først var det Amsterdamtraktaten, så var det Nicetraktaten, og nu bliver det altså en egentlig forfatning for en statsdannelse i EU, der skal sælges under dække af udvidelsen.
For det andet kan jeg forstå, at der er et nyt fatamorgana, der nærmest har vist sig, nemlig det her med at noget skal være praktisk.
Alt det der med, at noget med Kommissionen bliver ændret, at stemmevægtene bliver ændret, at Danmark får mindre betydning i Europa-Parlamentet, er bare sådan noget praktisk noget.
Og det der med, at man har en nationalmelodi, og man har en nationaldag, at man har en udenrigsminister og en præsident, er alt sammen bare noget praktisk noget. Det er ikke noget, vi skal lægge noget i.
Jamen betyder tingene ingenting?
Meningen med demokrati er jo ikke, at det skal være praktisk.
Demokrati er ofte ret besværligt, og det skal det jo tit også være, for at man kan være sikker på, at den demokratiske proces har været i orden, så man har befolkningen med sig.
Jeg har lige her i eftermiddag været til forhandlinger med regeringen om udmøntning af satspuljemidler.
Det er ikke særlig praktisk, men derfor kan det jo godt være en sund og godt proces.
Så alt demokrati behøver ikke at være praktisk, og jeg bliver stærkt bekymret, når statsministeren lægger så meget vægt på, at alt, hvad der sker i forhold til den her forfatning, bare skyldes, at det skal være lidt mere praktisk, og at det i øvrigt stort set ingenting betyder.
Så vikler statsministeren sig ind i en diskussion om det retlige forbehold, og hvorfor statsministeren vil have det ændret.
Det siges, at tingene jo har ændret sig, siden statsministeren gerne ville have forbeholdet helt væk og så til nu, hvor statsministeren vil beholde en del af forbeholdet.
Hvad har ændret sig?
Jo, der er ændret det, at man i EU bl.a. har en slappere familiesammenføringspolitik, end vi har i Danmark.
Men se, hele ideen med at lave overstatslige ting - og dermed med flertal - er jo, at vi så med den argumentation, statsministeren lægger for dagen, kan risikere, at vi vader ind i et samarbejde på et tidspunkt, hvor vi synes, at reglerne ser meget fornuftige ud i EU, og så laver flertallet i EU måske reglerne om og stemmer os ned, så vi ikke bryder os om dem længere, men da er løbet jo kørt. Så det er jo en mærkelig argumentation for den manøvre, statsministeren er ude i med det retlige forbehold, at nu har
Så lige til sidst: Statsministeren er ude i en ren ansvarsforflygtigelse, hvad angår situationen efter et nej
Det, vi har sagt - jeg bliver nødt til at gentage det nu, hvor statsministeren, synes jeg, fuldstændig fejlciterer det, vi har sagt - er, at hvis Danmark stemmer nej, eller et andet land stemmer nej til forfatningen, så falder forfatningen. Det står i det nuværende traktatgrundlag, og jeg går ud fra, at statsministeren er enig i, at det er et demokratisk samarbejde, vi er en del af.
Det har han i hvert fald sagt.
Så falder den.
Hvis vi er det eneste land, der i givet fald siger nej, hvad vi sandsynligvis ikke vil være, så har vi givet vores bidrag til, hvad vi føler kan være et dansk udgangspunkt for forhandlinger med andre lande.
Andre kan komme med deres udgangspunkt.
Men vi tror ikke, vi kommer til at stå i en situation, hvor vi i givet fald er ene om at sige nej.
Vi tror faktisk på, at der vil være en række lande, der følger holdningen i befolkningerne og dermed via folkeafstemninger får manifesteret et nej til forfatningen.
Så er det jo ikke et spørgsmål om, at Danmark skal bede om en udmeldelse af EU.
Det scenarie, der er det mest sandsynlige, hvis vi siger nej, er, at også andre siger nej.
Det burde statsministeren tænke på, også når han efterfølgende her og i debatter fremover kommenterer Dansk Folkepartis holdning til det scenarie.