Claus Hjort Frederiksen (V), 2003-02-21:
Jeg vil godt indlede med at takke de partier, som kan støtte lovforslaget, og jeg er sikker på, at vi under den videre behandling af forslaget får mulighed for at uddybe de temaer, som har været rejst under debatten i dag.
Forslaget har først og fremmest til formål at gennemføre EU's antidiskriminationsdirektiver i dansk ret, for så vidt angår forholdene på arbejdsmarkedet.
Lovforslaget er den anden del af implementeringen af de to direktiver: det etniske ligebehandlingsdirektiv og beskæftigelsesdirektivet. Folketinget behandlede den 7. februar 2003 forslag til lov om etnisk ligebehandling, L 155, der er fremsat af integrationsministeren.
Derudover indføres der, som det er sagt, delt bevisbyrde i sager om forskelsbehandling, sådan som det også kendes fra kønsligestillingsområdet.
Der er rejst et par spørgsmål af nogle ordførere; det ene er spørgsmålet om alder og handicap. Beskæftigelsesdirektivet indeholder som yderligere beskyttelse også kriterier om alder og handicap.
Lovforslaget indeholder imidlertid ikke bestemmelser til gennemførelse af denne del af direktivet.
Det skyldes, at arbejdsmarkedets parter har bedt om at få lov til at implementere disse områder gennem kollektive overenskomster. Må jeg godt sige, at i henhold til Folketingets motiverede dagsorden fra den 30. november 1993 gav Folketinget sin støtte til at fastholde den danske model på arbejdsmarkedsområdet med overvejende aftaler frem for lovgivning, bl.a. således at arbejdsmarkedets parter i Danmark skulle have mulighed for at implementere foranstaltningerne inden for rammerne af aftalesystemet, herunder ved kollektive overenskomster og/eller aftaler.
Da arbejdsmarkedets parter bl.a. er i gang med at gennemgå deres kollektive overenskomster med henblik på at tilpasse disse til direktivets krav, har regeringen ikke fundet det betimeligt at fremsætte lovforslag om implementering af bestemmelserne om alder og handicap.
Dertil vil jeg først og fremmest sige, at direktiverne ikke stiller krav om, at der oprettes et egentligt klagenævn.
De opgaver, der skal varetages af det uafhængige organ, er ved lov om etablering af Dansk Center for Internationale Studier og Menneskerettigheder blevet placeret i Institut for Menneskerettigheder. Regeringen finder som udgangspunkt ikke, at der er behov for at gå ud over direktivets krav for arbejdsmarkedet.
For det første er der tale om, at konfliktløsningen på arbejdsmarkedet i langt de fleste tilfælde bilægges ved mægling på arbejdspladserne og ved organisationernes mellemkomst.
Den danske model er på dette punkt værd at værne om. For det andet vil der ofte i sager om forskelsbehandling være tale om, at sagerne vil kunne give anledning til bevistvivl.
Dette vil vanskeliggøre en nævnsbehandling baseret på skriftlig sagsbehandling.
Jeg er indstillet på, at vi drøfter disse spørgsmål nærmere i udvalget, men jeg vil godt udtrykke en stille undren over, at multiordføreren for en række partier her i Folketinget finder, at der er grund til at oprette et klagenævn for arbejdsmarkedet, for
det vil vel fortsat være en ambition for Socialdemokratiet og fagbevægelsen at få så mange overenskomster som muligt, også med de uorganiserede arbejdsgivere.
Med overenskomsten følger jo netop det fagretlige konfliktløsningssystem, og det er vi vel alle enige om er den mest hensigtsmæssige måde at løse konflikter mellem arbejdsgivere og lønmodtagere på, uanset om disse vedrører forskelsbehandling eller andre forhold.
Jeg har også hæftet mig ved, at LO i sit høringssvar til integrationsministerens forslag til lov om etnisk ligebehandling er tilfreds med, at arbejdsmarkedet ikke foreslås omfattet af den udvidede kompetence, man i forslagets § 10 foreslår gives til Institut for Menneskerettigheder.
Men jeg vil foreslå, at vi debatterer det her under udvalgsbehandlingen og drøfter spørgsmålet om, hvem der i det fagretlige system kan tage sager op og bilægge sager.