Tom Behnke (FRI), 2000-12-06:
Mens det er i frisk erindring, må jeg så ikke sige til justitsministeren, at det jo er rigtigt, at begår en, der har udgang, orlov eller er prøveløsladt, fornyet kriminalitet, så bliver der selvfølgelig en ny retssag.
Den bliver lagt oveni, vil de fleste sige, sådan er systemet vel.
Nej, det er det nemlig ikke: Der bliver en ny fælles straf, hvor man tager højde for, at vedkommende havde noget stående i »banken«.
Men når man så ser på den samlede straf, der bliver udmålt i forhold til den fornyede gerning, kan man godt nogle gange blive i tvivl om, hvor den reststraf nu blev af.
Der gives jo mængderabat ved strafudmålingen.
Det har jeg i øvrigt fremsat et forslag om, og jeg mener, det er i morgen, vi skal behandle det, det er en helt anden historie.
Men det er ikke så rosenrødt, som ministeren fremstiller det.
Lad mig sige det på den måde.
Indledningsvis vil jeg gerne sige tak til både Venstre, De Konservative, Dansk Folkeparti og også til CD.
For CD's vedkommende for at støtte punkt nr. 5 i beslutningsforslaget og så i øvrigt intentionerne i det.
Jeg skal vende tilbage til CD's ordfører lidt senere.
Lad mig så også slå fast fra starten af: Forslaget her går ikke ud på at afskaffe prøveløsladelse.
Vi har i Frihed 2000 netop erkendt, at prøveløsladelsesmuligheden er et givtigt og et godt instrument, der kan bruges i forbindelse med udslusning, der kan bruges til at forhindre recidiv, der kan bruges til resocialisering. Men prøveløsladelse har altså noget at gøre med, at man prøver at løslade vedkommende, og efter vores opfattelse er det sådan, at hvis man har været prøveløsladt én gang og overtræder vilkårene og ikke kan finde ud af, at man er prøveløsladt, så må man for det første ind igen, og for det andet må man have afskåret sig selv fra muligheden for at prøve igen en anden gang. Man kan jo stille spørgsmålet: Hvor mange gange skal man have lov at prøve, før myndighederne opdager, at det ikke går, at vedkommende ikke kan forstå det?
Så er det dog bedre både for den indsatte og for det øvrige samfund, at vedkommende sidder i fængslet så længe som muligt, altså så længe som straffen er udmålt til af domstolene.
Ministeren sagde også, at det, der går forud, er en meget konkret og helt individuel vurdering af den pågældende, inden der sker en prøveløsladelse.
Det synes jeg ikke at hverken tilfældene eller tallene taler særlig tydeligt for.
Det er muligt, at det hedder sådan i det papir, ministeren har skrevet, i de cirkulærer, der ligger, og det er muligt, at det burde være sådan, men det er det ikke.
Ministeren siger så også, at der har været en stigning i antallet af afslag.
Man kan sige, at det jo for så vidt ikke er særlig godt, at der har været en stigning, for det betyder, at myndighederne trods alt har vurderet, at der er stadig flere, som ikke tåler at blive prøveløsladt, og det er jo kedeligt.
hvis kriminalforsorgen ikke er i stand til, mens de pågældende sidder inde, at stabilisere dem så meget, at de er egnede til prøveløsladelse, så har kriminalforsorgen et problem.
Det er helt afgjort.
Så har de ikke løst den opgave, som er dens.
Kriminalforsorgens opgave er ikke kun at gå og rasle med nøglerne og låse døre og låse døre op.
Det er også at sikre, at de pågældende kan komme tilbage i samfundet igen, og når stigningen i afslag er steget så markant, så må det være, fordi opgaven ikke bliver løst tilfredsstillende, eller også er det, fordi de indsatte bliver hårdere og hårdere i deres adfærd, eller måske har man haft en tendens til at lytte lidt til den kritik, der har været af, at man måske lidt for rundhåndet har prøveløsladt nogle, der ikke burde have været det.
Så kan man jo diskutere, om det er de 18 pct. i dag, der er for højt, eller det var de 10 pct. for nogle år tilbage, der var for lavt; jeg tror, det var de 10 pct., der var for lavt.
Ja, ja, ja.
Med til historien hører jo også, at proceduren normalt er, at man, hvis man har kvalificeret sig til det, starter i et lukket fængsel, derefter går over i et åbent fængsel, og derfra bliver man så sluset ud. Så langt de fleste kommer jo altså ud fra de åbne fængsler, og derfor kan tallet ikke tages for meget mere, end at det er 31 pct. Og hvad så?
Ministeren kunne jo også remse op, hvordan reglerne er, og ministeren havde jo sin viden med sig, og notatet var skrevet flot og fyldigt, der stod alle de spilleregler, der skal være opfyldt.
Når nu reglerne er sådan, må justitsministeren da også nogle gange undre sig, når han ser konkrete tilfælde, hvor nogle bliver prøveløsladt.
Altså jeg har nævnt et enkelt eksempel i forslaget her.
Så det, der står her, er altså kun det, der har været fremme i offentligheden tidligere.
Det er jo lidt ærgerligt, for sagen er i virkeligheden langt mere eksotisk, end den fremstår her.
Men der er altså tale om en person, der har 9 - ni - fængselsdomme bag sig, som har begået bankrøveri 7 - syv - gange.
Syv gange har vedkommende begået bankrøveri, fået sin dom, udstået straffen og har alligevel ikke kunnet lære det.
Den ene gang var røveriet endda begået under udgang.
Altså vedkommende får af kriminalforsorgen lov til at komme ud, og vedkommende går ud og laver et bankrøveri som noget af det allerførste.
Vedkommende bruger skarpladte våben, og nu er vedkommende blevet prøveløsladt for fjerde gang; for fjerde gang prøver man at prøveløslade, som det hedder, »idet det vurderes tilrådeligt, da der ikke findes at foreligge risiko for recidiv til ikkebagatelagtig kriminalitet«.
Hvordan kan man i sin naivitet tro, at en person, der har begået syv bankrøverier, vil holde op med det?
Spørgsmålet er jo til mange af de ordførere, der har været oppe at sige, at det ikke er nok, at man kun kan blive prøveløsladt én gang, som vi lægger op til i forslaget: Hvor mange gange så?
Hvor mange gange flere skal vedkommende have lov til at gå ud og begå meget, meget grov kriminalitet?
Hvor mange gange flere skal der til, før de myndigheder, der i dag sidder og vurderer spørgsmålet, begynder at gøre sig bare en lille overvejelse om, hvorvidt vedkommende nu også kan tåle at komme ud i samfundet igen?
Jeg må sige for mit vedkommende, at jeg havde sat hælene i for længe, længe siden.
Spørgsmålet om det med at have straftruslen hængende over hovedet var ministeren også inde på i forbindelse med prøveløsladelse, at reststraffen jo står og kan udløses.
Jeg har nævnt i min indledning, at den for det første ikke udløses hver gang, og for det andet så udløses den sjældent, og jeg er lige ved at sige aldrig, fuldt ud.
Jeg vil godt vove den påstand: aldrig.
Hvis der er nogen, der kan komme med et eksempel, så kom med det.
Det er min påstand, at det sker aldrig.
Fru Dorte Bennedsen var også inde på alt det her med resocialisering ved prøveløsladelse.
Jeg har sagt, jeg er enig i det, jeg mener bare, at vi kun skal gøre det én gang, for på et eller andet tidspunkt må der jo være noget, der indicerer, at det er meningsløst at blive ved med at prøve at prøveløslade vedkommende. Fru Anne Baastrup brugte endda ordet unik, sagde, at det er en unik mulighed for at holde kontakt med den prøveløsladte.
Ja, ja.
Det er jo ikke mere unikt, end at vi har tilfælde efter tilfælde, hvor de, der bliver holdt i stram snor, og som man har en unik mulighed for at holde kontakt med, alligevel går ud og begår endda meget grov kriminalitet i prøveløsladelsestiden.
Problemet var så også, sagde fru Anne Baastrup, at de pågældende ikke har noget sted at bo, når de kommer ud, de har ikke nogen lejlighed eller anden form for bolig, og de har heller ikke noget job, når de kommer ud igen.
Lad mig gentage, hvad jeg sagde i en kort bemærkning: Den væsentligste årsag til, at nogle begår så grov kriminalitet, at de får en fængselsstraf og ryger i fængsel, er, at de har mistet ansvaret for deres medmennesker og ansvaret for sig selv, for ellers begår man ikke så grov kriminalitet, og så havner man ikke i fængsel.
Når de pågældende mennesker altså med andre ord mangler ansvarsfølelse over for sig selv og deres medmennesker, så giver man dem ikke ansvaret tilbage ved at sørge for, at når de bliver løsladt, så er der en bolig til dem, ved at sørge for, at når de bliver løsladt, så er der et arbejde til dem.
Det giver ikke ansvar, tværtimod.
Vi skal netop - og der er jeg så enig -
give de pågældende ansvaret tilbage, og det gør man ved at sikre, at afsoningstiden bruges konstruktivt, fornuftigt, fremadrettet, til at kunne leve en kriminalitetsfri tilværelse, at de pågældende påtager sig ansvaret for at finde en bolig, påtager sig ansvaret for at finde et job til den dag, hvor de kommer ud igen.
Så får vi rettet de pågældende mennesker op.
Men den der med, at de bare bliver aet på kinden, og nu skal samfundet nok løse alle deres problemer, gør kun ondt endnu værre.
Fru Sonja Albrink mente, at det var et noget firkantet og et for ufleksibelt forslag, vi her har fremsat, og det vil jeg godt give fru Sonja Albrink ret i.
Det er firkantet, og det er ufleksibelt.
Men det er, fordi vi har konstateret, at det fleksible system, der er i dag, og ministeren har nævnt, hvordan det hænger sammen, altså bevirker, at der er nogle, der bliver prøveløsladt i situationer, hvor de ikke burde have været det, og når vi kan konstatere det, må vi stramme op og gøre det mere firkantet, end det er i dag, desværre, for det ville jo være skønt, hvis det fungerede.
Det ville være skønt, hvis det havde været overflødigt med det her beslutningsforslag, hvis vi slet ikke havde haft nogen som helst grund til at fremsætte beslutningsforslaget,
men sådan er virkeligheden desværre ikke, og derfor fremsatte vi beslutningsforslaget.