Keld Albrechtsen (EL), 2004-02-24:
Det er en utrolig vigtig debat, vi har her i Folketinget i dag om bl.a. tilgængelighed i byggeriet, således at handicappede kan få en situation, som blot i nogen grad kan leve op til det, som man på internationalt plan betragter som et mindstekrav.
Jeg husker, at da jeg var i New York og fortalte folk i New York om de forhold, der er for handicappede i Danmark med hensyn til tilgængelighed, rystede de på hovedet ad mig og sagde: Sådanne barbariske forhold, som I har i Danmark,
er dog utrolige; I må jo være et uland, hvordan kan det dog have udviklet sig så forfærdeligt? Nu er USA jo ikke et land, der ellers er kendt for stor blødsødenhed på det sociale område.
Derfor gjorde det selvfølgelig ekstra indtryk på mig, at man i USA betragtede Danmarks politik netop i spørgsmålet om tilgængelighed for handicappede som så tilbagestående, som man rent faktisk gjorde.
Man mente - jeg ved ikke, om det er rigtigt, for jeg havde ikke mulighed for at gå rundt i byen og tjekke alle bygninger - at situationen var langt bedre i New York.
Derfor synes jeg, det var både overraskende og forstemmende, at ministeren modtog de to forslag, der her er til behandling, så negativt, jeg vil endda sige, så dybt negativt, som tilfældet var.
Ministeren anerkendte ikke engang intentionerne hos forslagsstillerne.
O.k., det mener ministeren så at han dog trods alt gjorde, men han havde nu alligevel fået produceret nogle fantastiske beregninger, fuldstændig himmelråbende beregninger, hvor milliarderne fossede ud af alle kasser - 14 mia. kr. om året, havde ministeren regnet sig frem til som et forsøg på at afvise det her forslag.
Det gjorde ikke noget indtryk på ministeren.
Derefter tilbød vi så - f.eks. hr. Lidegaard gjorde det, og jeg gjorde det - at hvis vi ikke kunne opnå forståelse hos regeringen for det hele på én gang, at vi i mindste kunne gå skridtvis frem og se på, om der var nogle boligtyper, hvor vi kunne blive enige om, at tilgængeligheden her og nu skulle indføres som retsligt bindende krav i nybyggeri, f.eks. de lejligheder, der ligger i stueetager eller i højhuse, hvor der er elevatorer i forvejen.
Jeg synes, det var en forstemmende reaktion fra ministerens side, at han nærmest gik i sort.
Nu håber jeg så, at han har haft mulighed for her gennem forløbet af debatten at sunde sig lidt og måske komme i en mere positiv stemning hen mod slutningen.
Det håber jeg da, for vores tilbud til ministeren om at gå ind og forhandle det her står ved magt, for vi er ikke et alt eller intet-parti.
Hvis ministeren har nogle beregninger og problemer, så lad os kigge på dem, så kunne det være, at vi kunne finde en vej.
Nu fik vi jo den oplysning, at disse forhandlinger kunne være færdige om et par måneder, og jeg stillede det spørgsmål til Dansk Folkepartis ordfører, om det går ud på, at det hele bare skal forsinkes, sådan at man er sikker på, at der ikke kan vedtages noget som helst i den her folketingssamling, der kan have konsekvens.
Når vi så får at vide, at det skal tage 2 måneder, er vi i praksis ude af denne her folketingssamling, og så betyder det, at det er en syltekrukke, og at problemerne skal syltes.
Jeg vil godt spørge ministeren, om det er hensigten, for så kunne vi jo lige så godt tage den diskussion rent, for så begynder det at fortone sig til, at det er meget tvivlsomt, om der kommer forbedringer i tilgængeligheden i denne valgperiode.
Det kan så for mange mennesker være et yderligere argument for, at det vil være klogt ved næste folketingsvalg at sikre, at der kommer en anden regering.
Det er så én sag.
Men vi er altså optaget af, om der kan opnås forbedringer allerede i denne folketingsvalgperiode.
Så var der adskillige - jeg tror også, at ministeren var inde på det - som snakkede næsten helt rørende om disse satspuljemidler, som man havde brugt til at lave nogle forbedringer med.
Der er jeg altså nødt til at sige, at disse satspuljemidler har de handicappede, i hvert fald de handicappede, der modtager overførselsindkomst, selv betalt.
Disse satspuljemidler fremkommer nemlig ved, at pensionisters, bistandsmodtageres og andres overførselsindkomster ikke stiger i takt med den almindelige lønudvikling i samfundet, men i en lavere takt. Det vil sige, at de penge, man så bruger til forbedringer, har de pågældende mennesker i realiteten selv betalt.
Det synes jeg ikke er værdigt, for det er jo i realiteten det samme som at sige, at der ikke er penge fra den fælles kasse til det her.
De forbedringer, der skal gennemføres for de handicappede, må de handicappede selv betale i kraft af en lavere indkomstudvikling end resten af befolkningen.
Der bliver ikke noget fra den fælles kasse.
Der er ikke nogen solidaritet.
Jeg vil i øvrigt sige til hr. Martin Lidegaard, selv om jeg har dyb, dyb sympati for Det Radikale Venstres forslag, det er et rigtig godt beslutningsforslag med mange gode enkeltelementer, at jeg heller ikke synes, at det med at tage pengene fra Landsbyggefondens kasse er særlig kløgtigt.
Det er ligesom med satspuljen.
Her er det så bare lejerne, der specielt er udset til at betale.
Hvorfor kunne vi ikke være enige om, at handicapområdet er et område, som det i et civiliseret samfund påhviler os alle at bidrage til?
Det vil sige, at regningen må sendes her til Folketinget.
Man skal ikke lave sådan en finansiering via mystiske kasser, som i realiteten enten betales af de handicappede selv, eller også sætter man en udvalgt gruppe, nemlig lejerne, til at finansiere det ved at tage pengene fra Landsbyggefonden.
Nu er jeg ked af, at jeg skal sige det til hr. Martin Lidegaard, for hr. Martin Lidegaard har fremsat et i øvrigt fremragende forslag med mange gode ting omkring tilgængelighed på stationer og alt muligt.
Det vil jeg gerne rose meget kraftigt, og vi vil gerne være med til at bringe Det Radikale Venstres beslutningsforslag igennem, men vi vil altså gerne drøfte en anden finansiering end den, Det Radikale Venstre har foreslået.
Det glæder mig, hvis ministeren tilkendegiver, at debatten ikke er færdig.
Det kan give anledning til optimisme, håber jeg da.
Men jeg synes bare ikke, at de meldinger, der har været fra regeringspartierne og Dansk Folkeparti har været udtryk for solidaritet.
De har været udtryk for snæversyn, og de har været udtryk for en form for nærighed, der ikke er et velfærdssamfund værdigt.
I et velfærdssamfund må det være sådan, at når vi diskuterer forholdene omkring sikring af de handicappedes muligheder for at kunne fungere på samme vilkår som alle andre i samfundet, er det en opgave, der skal løses af samfundet i fællesskab, bæres af alle og på alle skuldre,
selvfølgelig især de bredeste
Den filosofi synes jeg ikke at ministeren har levet op til i dag.
Det er jeg nødt til at sige.
Det glæder mig, hvis ministeren mener, at der er mulighed for at forlænge debatten en lille smule, så vi måske kan få rettet op på det dystre indtryk, som har sænket over den her debat.
Det er jeg nødt sige.
Jeg tror, der var et folketingsmedlem, der talte om en sort dag.
Det vil jeg så ikke konkludere endnu, for det kan jo være, at der kan rettes lidt op på det her til slut.