Jesper Langballe (DF), 2002-03-19:
På Guantánamobasen på Cuba sidder der for tiden en dansk statsborger som amerikanernes fange - en Talebankriger, der angiveligt har kæmpet for samme sag som de terrorister, der den 11. september fløj ind i World Trade Center, og det er som sagt en dansk statsborger.
Det er noget nyt, hidtil uhørt og dybt skræmmende.
Vi kender ikke den pågældendes identitet, og vi ved f.eks. ikke, om han har arvet sin indfødsret fra en dansk mor, eller om han har fået den tildelt ved lov.
Men jeg ved, at hvis jeg var terrorist og slog mig ned i Danmark, ville jeg som det første, jeg overhovedet foretog mig, søge dansk statsborgerskab og dermed være sikret mod udvisning.
Vi har forbrydere blandt danskere som blandt andre folk, men inden for en målestok, vi er fortrolige med og kan håndtere og som lader sig tænke inden for vores kulturkreds.
Derfor har statsborgerskabet betegnet en solidaritet, hvor landsmænd stod inde for hinanden, og derfor har vi hidtil set det som en selvfølge, at når en dansker havde forbrudt sig i det fremmede og stod til straf, arbejdede Udenrigsministerium
og ambassade hurtigt og ihærdigt på at få vedkommende hjem til retsforfølgning i Danmark.
Han var trods alt en af vore.
Det er denne selvfølgelige beskyttelse af landets børn og statens borgere, der udhules af en rystende uansvarlig indfødsretspraksis, hvor Folketinget i realiteten i strid med grundloven og statsforfatningsretten uddelegerer sin kompetence til ministeriet og strør om sig med statsborgerskaber i flæng.
Det lovforslag, vi her skal stemme om, er det sidste af forslagene fra i fjor, som kom i mølposen på grund af valget
, og når jeg mobiliserer al min gode vilje, kan jeg vel finde det forståeligt, at det nu er blevet genfremsat.
Men vi vil gerne benytte lejligheden til at gentage, at det er uforståeligt for os, at regeringen ikke stiller yderligere lovgivning i bero, indtil de regler, som er nedfældet i det såkaldte kontorcirkulære, er blevet ændret til sommer som følge af det nye flertal, men at regeringen i stedet endnu en gang bringer antallet af fremmede, der får dansk statsborgerskab, op på over 20.000, hvoraf mange ikke taler ét ord dansk.
Jeg skal ikke drage eksempler frem fra de ændringsforslag, der er stillet til dette lovforslag, men bare nævne et talende eksempel fra den sidste af de kommende lovpakker, vi har behandlet i Indfødsretsudvalget: en udlænding, som havde fået 5 års fængsel for narkosmugling, fik dansk statsborgerskab - den hædersbevisning, som bør anses for den fornemste, den danske stat kan tildele et menneske af fremmed herkomst, fornemmere end Elefantordenen, og hvad man ellers hænger af pynt på fine mennesker. En anden dispensationsgruppe er dem, der ikke kan tale dansk.
Hvad kommer det dog sagen ved?
Det er, som om man bruger statsborgerskab som en form for terapi, der skal øge folks selvværd.
Indfødsretsloven er statens beskyttelse af sig selv.
Det, vi giver folk, når vi giver dem statsborgerskab, er retten til at være folketingsvælgere, men hvis man ikke indgår i et sprogfællesskab, et samtalefællesskab og også et politisk samtalefællesskab, hvad skal man så egentlig med dansk statsborgerskab? Og hvad de kriminelle angår, må man sige: Hvad skal vi med dem som kommende statsborgere og dermed folketingsvælgere?
Dansk Folkeparti vil stemme imod lovforslaget i sin helhed.