Lene Espersen (KF), 2006-01-10:
Efter beslutningsforslaget fra Dansk Folkeparti skal den 29. august gøres til en national flagdag for at markere årsdagen for bruddet med den samarbejdspolitik, der under anden verdenskrig bestod imellem den danske regering og den tyske besættelsesmagt.
Den 29. august 1943 fandt den danske regering, at samarbejdspolitikken med tyskerne ikke kunne fortsætte, idet tyskernes handlinger og krav om bl.a. spærretiden med udgangsforbuddet på bestemte tider i hele landet samt indførelse af dødsstraf for sabotagehandlinger ikke kunne accepteres i et demokratisk folkestyre.
Den 29. august 1943 trådte regeringen derfor tilbage, og landet overgik herefter til det såkaldte departementschefstyre, som fortsatte frem til befrielsen i maj 1945.
Som bekendt blev det en vigtig forudsætning for, at Danmark ved anden verdenskrigs afslutning blev betragtet som allieret med vore befriere.
Det kan vi især takke den folkelige opstand rundtom i landet for og ikke mindst vores modstandsfolk.
Mange blev dræbt i de fem mørke år, og disse modige kvinder og mænd må ikke blive glemt.
Jeg vil derfor gerne kvittere over for forslagsstillerne for at have taget initiativ til debatten i dag, og jeg vil også gerne sige, at der efter min opfattelse er meget rigtigt og godt i intentionerne bag beslutningsforslaget.
Jeg er således grundlæggende enig i sigtet: Vi skal mindes, at Danmark under besættelsen gjorde det klart for besættelsesmagten, at vi ikke ville lade os kue, og vi skal især mindes de mennesker, som satte livet på spil i kampen for frihed og demokrati.
Når regeringen alligevel ikke kan støtte beslutningsforslaget, skyldes det først og fremmest det historiske forløb efter anden verdenskrigs afslutning.
I årene efter krigen var der en ordning med særlig flagning til minde om besættelsestiden.
Ordningen indebar, at der den 9. april blev flaget på halv stang til kl. 12, hvorefter der blev flaget på hel stang resten af dagen, ligesom der den 5. maj og den 29. august blev flaget hele dagen.
I 1950 blev spørgsmålet om den officielle flagning på mindedagene for besættelsestiden taget op til fornyet overvejelse.
Statsministeriet, som flagreglerne dengang hørte under, besluttede i april 1950, at den praksis, som man i en årrække havde fulgt med officiel flagning den 9. april og den 5. maj, skulle opretholdes og indgå som et led i statens flagreglement, hvorimod den 29. august skulle udgå som flagdag.
Denne ordning var godkendt af kongen.
Baggrunden for beslutningen var, at de tre flagdage til minde om besættelsestiden, den 9. april, den 5. maj og den 29. august, kun havde været tænkt som en midlertidig ordning.
Da ordningen blev gjort permanent, begrænsede man antallet af flagdage i relation til besættelsestiden til to.
Det kan dog nævnes, at der ved kongelig resolution af 27. juni 2003 blev givet Kirkeministeriet en tidsbegrænset tilladelse til i Mindelunden i en periode på 15 år at flage med splitflag på dage, der har særlig forbindelse til besættelsen, herunder bl.a. den 29. august.
Bortset herfra har der således i mere end 50 år ikke været flaget fra officiel side den 29. august, og regeringen finder navnlig, at der af denne grund og nu 62 år efter samarbejdspolitikkens ophør ikke er tilstrækkelig grund til på ny at gøre den 29. august til officiel flagdag.
I forlængelse heraf vil jeg også kort gøre en bemærkning af mere generel karakter om retsgrundlaget for flagområdet.
Det er sådan, at der efter en lang tradition anordnes officiel civil flagning ved ganske særlige lejligheder, herunder på visse mindedage i forbindelse med begivenheder inden for kongehuset, på folkekirkens helligdage og visse særlige historiske mindedage.
Derudover anordnes der ekstraordinær flagning i forbindelse med kongehusets officielle besøg samt endelig i ganske særlige tilfælde ved begivenheder af særlig national betydning.
Det kan være glædelige begivenheder, som da kronprinseparret fik en søn i oktober i år, men det kan også være sørgelige begivenheder, f.eks. tsunamikatastrofen i Sydøstasien i december sidste år.
Den praksis, som i mange år har været fulgt i forbindelse med administrationen af flagområdet, har imidlertid været karakteriseret af det hovedsynspunkt, at antallet af officielle flagdage bør begrænses mest muligt.
Det skyldes navnlig et ønske om at fastholde den signalværdi, der knytter sig til de eksisterende officielle flagdage.
I dag flages der således, når medlemmer af kongefamilien har fødselsdag, på folkekirkens helligdage, nytårsdag, grundlovsdag, valdemarsdag og genforeningsdag.
Endelig kan der i tilknytning til beslutningsforslaget være grund til at fremhæve, at besættelsen markeres ved to årlige officielle flagdage, nemlig den 9. april og den 5. maj.
Regeringen finder, at Statsministeriets principbeslutning fra 1950 vedrørende flagning den 29. august bør fastholdes.
Vi har siden dette tidspunkt haft to officielle flagdage til minde om besættelsestiden, og navnlig i lyset af den yderst restriktive praksis på flagområdet, der er, er der efter regeringens opfattelse ikke grundlag for at ændre ved den bestående ordning.
Jeg vil gerne takke forslagsstillerne for at tage initiativ til debatten i dag og for et beslutningsforslag med tilhørende bemærkninger, der grundigt beskriver nogle af begivenhederne i 1943.
Jeg er enig i, at vi ikke må glemme begivenhederne i forbindelse med Danmarks brud med samarbejdspolitikken.
Som nævnt er der imidlertid meget gode grunde til at fastholde Statsministeriets beslutning fra 1950, og regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget.