Simon Emil Ammitzbøll (RV), 2006-12-01:
Jeg vil godt have lov til at lægge ud med at takke for debatten, der har været i dag.
Jeg vil starte med at komme med et par bemærkninger til Venstres ordfører, hr. Søren Pind, som jeg synes trods alt holdt en tale, der illustrerer en vis forståelse og en vis bevægelse om ikke andet så i dele af Venstre.
Der er en forståelse for, at har man sagt a, må man også sige b, som hr. Søren Pind citerede sin partikollega, fru Inger Støjberg, for at have sagt.
Det er også netop det, vi har prøvet at gøre med det her forslag, nemlig at komme med de naturlige konsekvensrettelser, der vil være, når man først har givet ret til kunstig insemination for lesbiske kvinder, der lever i registreret partnerskab.
Derfor håber jeg da også, at Venstre, som tiden går – hvis man kan sige det på den måde – kan modnes til at tage stilling til fordel for, at man også tager konsekvensen af, at man sagde a i foråret 2006, og at man så på et tidspunkt er parat til at sige b.
Det ligger faktisk mig meget på sinde, for det var jo lige præcis det, jeg selv var med til at tage initiativ til, efter jeg blev valgt i Folketinget, nemlig at gøre op med, at der var flere partier af de tre, jeg har nævnt, der havde stillet deres individuelle forslag lige præcis på nogle områder, der minder meget om det her.
Så jeg skal selvfølgelig beklage, at jeg ikke har taget konsekvensen af mine egne tidligere synspunkter, men jeg tror, at vi sagtens kan bevare et godt samarbejde om de her emner.
Hvad angår Dansk Folkeparti, har jeg egentlig ikke så mange yderligere kommentarer.
Det var fuldstændig det samme familiemæssige og virkelighedsmæssige sortsyn, som man hører, hver eneste gang en ordfører fra Dansk Folkeparti betræder Folketingets talerstol, og det har jeg sådan set ikke tænkt mig at beskæftige mig yderligere med.
Det Konservative Folkepartis ordfører, hr. Per Ørum Jørgensen, var lidt undvigende, når jeg spurgte ind, fordi – og nu stiller jeg igen spørgsmålet retorisk – var det ikke sådan i foråret, da vi havde sagt, at lesbiske og enlige kunne få kunstig befrugtning på offentlige sygehuse, var der alligevel nogle konservative, der godt kunne se fornuften i, at så skulle man ikke forskelsbehandle, hvad angår betalingen?
Var det ikke sådan, det var?
Og var en af de seks pågældende ikke hr. Per Ørum Jørgensen, der lige har stået her som ordfører og sagt, at når man går ind for, at en far og en mor er en forudsætning i enhver sammenhæng, så kan man heller ikke stemme for konsekvensrettelserne?
Gud fader bevares.
Jeg er spændt på begrundelsen, den får jeg bagefter.
Jeg synes i hvert fald, det er meget overraskende, at man kan opleve denne inkonsistens fra Det Konservative Folkepartis side.
Når det er sagt, synes jeg, at jeg endnu en gang vil slå fast, at det her forslag jo dybest set handler om, at vi for lesbiske, der lever i registreret partnerskab og får kunstig befrugtning, ikke længere vil tale om, at der skal være tale om stedbarnsadoption, men at vi i stedet for vil have, at der skal være en anerkendelse af forældreskabet, ligesom vi har for heteroseksuelle par, der får kunstig befrugtning.
For Det Radikale Venstre er det meget vigtigt at bevare 3-måneders-reglen generelt, men det er bare ikke de oprindelige hensyn, der var med den, til, at man har tid til at overveje, om man ville foretage en adoption, der gør sig gældende lige præcis i det her tilfælde.
Hele vores pointe er, at vi er enig med fru Inger Støjberg, familieordfører for Venstre, som siger i dagbladet 24timer i dag: Folketinget gav en rettighed i sommer, det skal vi se på konsekvenserne af, også hvilke pligter der følger med.
Det er det, vi vil med det her forslag.
Vi vil give rettigheder og pligter, og der er vi meget enige med Venstres familiepolitiske ordfører.
For det handler jo om barnets rettigheder og forældrenes pligter, barnets rettigheder til i lighed til med alle andre børn at få mulighed for at have forældre, der kan tage orlov og dermed drage den samme omsorg for det pågældende barn, som man også kan drage for børn i andre sammenhænge.
Det handler også om den usikkerhed, der kan være, hvis den ene eller den anden, enten moren eller medmoren, dør før tiden, og hvilke uhensigtsmæssigheder der så opstår for barnet, nemlig at der vil være nogle arvemæssige komplikationer, som er til skade for barnet, ikke for forældrene.
Det får mig til at komme til hele hovedpointen.
I alle de diskussioner, vi har haft omkring homoseksuelle forældre i de mere end halvandet år, jeg nu har været medlem af Folketinget,
har jeg altid hørt repræsentanter fra Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti stå heroppe på Folketingets talerstol og tale om barnets tarv.
Det har jeg stor respekt for, for det er det, det handler om.
Så kommer vi her med et forslag, som ene og alene handler om at sikre barnets tarv, og så vil man pludselig ikke være med længere, for det der med barnets tarv var såmænd bare noget, man sagde for at fremme sin egen politiske dagsorden.
Det var ikke noget, man mente, eller hvad?
Jeg synes, det er ufatteligt.
Vi har aldrig haft et forslag omkring homoseksuelle og børn, der er så fokuseret på barnets tarv som lige præcis det, vi diskuterer her i dag.
Det ærgrer mig egentlig lidt, at det her ender med at blive en partipolitisk diskussion.
Hvorfor er det, at der er nogle partier, der mener, at det skal være sådan en særlig mærkesag for Socialdemokraterne, Det Radikale Venstre, SF og Enhedslisten at varetage barnets tarv i forbindelse med homoseksuelt forældreskab?
Vi har jo vedtaget, at lesbiske, der lever i registreret partnerskab, kan få kunstig befrugtning, endda betalt af det offentlige.
Hvorfor skal deres børn så ikke have de samme muligheder?
Jeg forstår ikke, hvorfor man vil give oppositionspartierne den fordel ved næste valg, at det er os, der vil give de logiske konsekvensrettigheder til børnene, og ikke regeringspartierne og Dansk Folkeparti.
Men så er jeg også virkelig venlig.
Det, der er fremsat her, er et beslutningsforslag.
For dem, der hører på og måske ikke er så teknisk vidende om forskellen på lov- og beslutningsforslag, skal jeg sige, at det, vi kommer med her, ikke er noget, der skal være lov.
Det er alene en opfordring eller et pålæg til regeringen om, at de skal fremsætte de nødvendige lovforslag og foretage andre fornødne administrative ændringer, der sikrer lesbiske par, der har modtaget kunstig befrugtning på klinik, adgang til børnelovens anerkendelsesprocedure.
Det vil sige, at al lovteknikken kan regeringen sådan set selv få lov til at klare.
Og vi skal nok være medgørlige, vi skal nok lade være med at være detaljeryttere i, hvordan regeringen vil løse det lovtekniske – bare rolig.
Det er og bliver en urimelig forskelsbehandling.
Der findes ikke et eneste sagligt argument imod forslaget.