Morten Østergaard (RV), 2005-04-29:
Tillad mig at kommentere regeringens redegørelse med et par eksempler på virkningen af de regler, som ministeren altså synes at forsvare med stolthed: Mette er i dag 23 år.
Sammen med sin malaysiske ægtefælle har hun et barn.
Parret kunne ikke få familiesammenføring i Danmark, idet Mette er under 24 år.
Udlændingestyrelsen mente, at Mette og hendes mand bare kunne bo i Malaysia, indtil Mette blev gammel nok.
Familien ville nemlig skulle bo i Malaysia, indtil Mette blev 28 år, fordi – ja, det er altså en smule indviklet – hun ville miste tilknytningen til Danmark ved at flytte til sin mands hjemland.
Først når hun er fyldt 28 år, kan hun være sikker på at kunne komme hjem til Danmark sammen med sin familie, hvis hun opfylder alle de andre krav.
Mette skulle altså vælge mellem at bo sammen med sit barns far eller gøre uddannelsen færdig.
Familien valgte som så mange andre at flytte til Malmø, og nu pendler hun frem og tilbage.
Det er bare et konkret eksempel på, at Danmark bryder internationale konventioner.
Der er ikke noget at komme efter, svarer regeringen uden at foretage en konkret proportionalitetsafvejning: Er der sammenhæng mellem mål og midler?
Vi kan også tage et andet eksempel: Camal Kanat, som er 47 år gammel og oprindelig fra Tyrkiet, har siden 1976 haft permanent opholdstilladelse i Danmark og har arbejdet og betalt skat til den danske stat.
Han driver en kebabrestaurant i Aalborg, hans revisor skriver endda, at det er en af de bedste, og at indtjeningen er pænt stigende.
I 1999 blev Camal dansk statsborger.
I dag er han gift med Sengul.
Sammen har de en søn på 11 måneder.
De har fået afslag på familiesammenføring, fordi familien ikke har tilstrækkelig tilknytning til Danmark, og det på trods af, at Camal har boet, arbejdet og betalt skat her i snart 30 år.
Først når Camal har været dansk statsborger i 28 år, kan han være sikker på at få Sengul til Danmark; til den tid er hans søn 23 år.
Er det rimeligt?
Er det retfærdigt?
Er der en saglig begrundelse for at forskelsbehandle Camal i forhold til andre danske statsborgere?
Nej, siger Institut for Menneskerettigheder, reglen om, at man skal have været dansk statsborger i 28 år eller have opholdt sig her i landet uafbrudt i 28 år, fører til en diskrimination mellem statsborgere på baggrund af deres etniske oprindelse.
det fremgår jo også klart af baggrundsmaterialet for lovgivningen omkring 28-års-reglen, at målet er at redde etniske danskere, der ellers ville få problemer med tilknytningskravet.
Hertil er kun at sige, at uanset etnisk baggrund har et menneske ret til et familieliv, og ethvert barn har brug for både en far og en mor.
Det får barnet kun, hvis staten beskytter dets og dets forældres rettigheder.
Det gør den danske stat ikke i øjeblikket.
Alligevel siger regeringen: Der er ikke noget at komme efter.
Ingen begrundelse, ingen juridisk begrundelse af nogen art.
Regeringen hævder, at den har saglige begrundelser for den stramme udlændingelovgivning.
Forekomsten af tvangsægteskaber er et af de meget ofte brugte argumenter for indførelsen af udlændingelovgivningen.
Hertil er kun at sige, at tvangsægteskaber skal bekæmpes med alle midler, men ikke midler, som rammer mange flere end dem, de eventuelt måtte hjælpe.
Reglerne for familiesammenføring forhindrer, at tvangsægtede unge kommer til at bo sammen i Danmark, men de forhindrer ikke alle tvangsægteskaber; de unge tvinges blot til at bo uden for Danmark, og det gør jo ikke tvangsægteskaberne mindre problematiske.
Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, SF og Enhedslisten har fremsat et fælles forslag til indsats mod tvangsægteskaber, som skal behandles senere i dag, og her ser man nogle af eksemplerne.
Der er mange andre eksempler og argumenter for, hvorfor de her regler er blevet indført.
Det afgørende er, at regeringen sidder så bekvemt i sadlen, at den ikke behøver at lytte til nogen form for kritik.
Der er et flertal mellem regeringen og Dansk Folkeparti, som bestemmer, hvad der er rigtigt og forkert, og endda også, hvad der er sandt og falsk.
At der skulle være en international retsorden, som står over det politiske flertal i Danmark, er en forestilling, som Danmark gradvis er ved at blive vænnet fra.
At Danmark dermed så kommer til at stå mere alene ikke mindst i en europæisk sammenhæng, synes langtfra at være en tanke, der skræmmer regeringen.
Men den bør skræmme os borgere, som bliver berøvet vores grundlæggende rettigheder som mennesker, retten til familieliv, retten til at fungere som far og mor for vores børn, retten til at tage ansvar for sig og sine.
For hvad bliver det næste?
Hvis Folketingets Ombudsmand udtaler sig mod det herskende flertal på udlændingeområdet, kan man så også sidde det overhørig?
Eller hvad hvis der falder dom i Menneskerettighedsdomstolen, skal vi så blot trække på skuldrene og sige: Jamen vi har en anden opfattelse?
Det Radikale Venstre bakker derfor helhjertet op bag det forslag til vedtagelse, som er fremsat af forespørgerne.