Kuupik Kleist (IA), 2001-12-06:
Qujanaq, tak.
Jeg vil gerne indlede med at sige tak til de grønlandske vælgere for valget og tak til statsministerens og den nye regerings udspil, især hvad angår åbningstalens afsnit om Grønland.
Folketingsvalget den 20. november 2001 blev historisk, også i Grønland.
Vælgerne ændrede også her partiernes indbyrdes størrelse, og mit parti, Inuit Ataqatigiit, fik for første gang valgt et medlem ind i Folketinget.
IA's partiprogram tager udgangspunkt i et selvstændigt Grønland, og vælgerne har givet folketingsmedlemmerne fra Grønland mandat til at forfølge målet om et selvstændigt Grønland og etableringen af et samarbejde mellem Grønland, Færøerne og Danmark som selvstændige nationer.
Jeg ønsker den nye regering Fogh Rasmussen til lykke med valgsejren og skal meddele, at jeg vil samarbejde med regeringen, i det omfang regeringens politik er forenelig med mit mandat.
Grønland, Kalaallit Nunaat, står i disse dage på den anden ende, ikke kun på grund af Folketingets åbningsdebat, men også på grund af VM i kvindehåndbold.
Det er første gang nogen sinde, at vort kvindelige landshold i håndbold deltager i et verdensmesterskab.
Om end vi hverken forventer guld- eller sølvmedaljer, giver det jo en vis stolthed, når ens landsmænd begynder at blande sig i international sammenhæng på lige fod og i fællesskab med mange andre nationaliteter.
Jeg vil tillade mig at trække en parallel mellem kvindernes VM-deltagelse og den politiske dagsorden, som den grønlandske befolkning har sat for sig selv, for selvstændighed er ikke isolation, tværtimod.
Jeg er ikke nødvendigvis enig i alle erklæringer.
I statsministerens redegørelse hæfter jeg mig specielt ved tre ting.
Det er for det første opgøret med den dér opdeling i, at der er dem, og der er os.
Det er et klogt opgør.
Vi må aldrig i rigsfællesskabet ende dér, hvor vi deler hinanden op i dem og os.
Det er for det andet visionen om opbygningen af et samfund, der først og fremmest kan kendes på evnen til at skabe livsglæde og selvtillid.
Det er en gammel eskimoisk visdom, at livet er en fest.
Rigsfællesskabet må aldrig kun gøres op i noget så flygtigt som kroner og øre.
Vi har andet og mere at give hinanden.
Jeg er fuld ud enig, for det er kort sagt, hvad mit mandat indebærer, nemlig at sætte selvstyre og selvstyring ikke alene på den politiske dagsorden i Folketinget, men også udmønte det i praksis inden for en overskuelig fremtid.
Regeringens hensigtserklæring om, at rigsfællesskabet skal moderniseres, er en positiv udmelding, som signalerer vilje og mod til at tage emnet om hele kongerigets fremtid op til drøftelse og indlede en proces mod ligeværdighed og gensidig respekt.
Det skal ikke være nogen hemmelighed, at vi i Grønland har savnet danske synspunkter på hele det danske kongeriges fremtid.
Jeg hæfter mig i den forbindelse specielt ved statsministerens ordvalg i tilknytning til karakteristikken af os som folk samt ordvalg i tilknytning til definitionen af Selvstyrekommissionens opgave som værende øget selvbestemmelse. Det tjener statsministeren til ære at anlægge en betragtning, som fuldt ud lever op de gældende internationale retsregler om folkenes selvbestemmelsesret.
Det er en ny tone i rigsfællesskabet, som vi alle skal være glade for.
Men når det er sagt, må vi også kunne forstå, at det er på tide, at Grønlands landsstyre som minimum får fuld indsigt i de udenrigs- og sikkerhedspolitiske aftaler, der gælder for Grønland og den grønlandske befolkning.
Her tænker jeg især på forsvarsaftalen fra 1951 mellem USA og Danmark om forsvaret af Grønland, som i parentes bemærket aldrig er oversat til grønlandsk, og på den hemmelige tillægsaftale, som de to parter indgik i 1968.
Regeringen kunne passende demonstrere en ny stil ved at give landsstyret indsigt i aftalen af 1968.
Hvad angår den seneste af de efterhånden velkendte Thulesager, missilforsvarsplanerne, gav statsministerens parti under valgkampen sin uforbeholdne tilslutning til opgradering af radaren i Thule.
Den netop afgåede regering har på sin side lovet Grønlands landsstyre ikke at tage en beslutning, før man har modtaget en formel henvendelse fra USA, og før man er kommet overens med Grønlands landsstyre.
Vi vil på det kraftigste opfordre den nye regering til at realisere den afgåede regerings løfte til Grønland.
Med hensyn til regeringens hensigt om at skære 1,5 mia. kr. i ulandsbistanden vil jeg gerne have at vide, om de bebudede besparelser også vil omfatte den del, som ydes som støtte til det arktiske miljøsamarbejde, hvor de danske bidrag bl.a. sikrer, at de oprindelige folk i de arktiske områder kan deltage i dette arbejde.
Jeg håber selvfølgelig, at Danmark også generelt opretholder sit store engagement i det internationale miljøsamarbejde.
Vi har i Grønland fulgt meget tæt med i den danske valgkamp.
En politisk løsning af det grønlandske krav om anerkendelse af ejendomsretten til landet og dets ressourcer er efter mine begreber stærkt påkrævet, både hvad angår det fremtidige Grønlands evne til og mulighed for at opnå økonomisk selvbårenhed, og - hvad der ikke er mindre væsentligt - hvad angår den store psykologiske faktor, at man kan sige, at man faktisk har retten til det land, man bor i.
Som bekendt har Danmark bl.a. tilsluttet sig
FN's konvention om borgerlige og politiske rettigheder, der tilsiger, at alle folk til deres egne formål frit kan disponere over deres naturgivne rigdomskilder og ressourcer, og at et folk aldrig må berøves sine eksistensmuligheder.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at det centrale i vores budskab er, at den udvikling, der er sat i gang både i Grønland og på Færøerne, både er nødvendig og naturlig.
Det er ikke nogen fiks idé opfundet til en valgkamp eller for at genere den danske regering eller danskerne for den sags skyld.
Det er en dagsorden, der er sat af den danske grønlandske befolkning, og den dagsorden forsvinder ikke, bare fordi man kigger den anden vej eller på anden måde prøver at ignorere den.
Vi har konstateret, at der i Danmark er en meget begrænset viden om de faktiske forhold i Grønland, og at der i visse kredse er stor skepsis omkring de ønsker og krav, vi fremsætter.
Dette skal samtidig være en appel om at igangsætte en proces, hvor vi i dialog kan udvikle et nyt fællesskab, som matcher det nye millennium.
Jeg skal til slut sige, at jeg er meget beæret over den velvilje, vi har mødt hos alle her i Tinget.
Jeg vil også sige tak for den positive modtagelse, som den nordatlantiske gruppe har fået her på Christiansborg.
Vi kan opnå mange ting
sammen, men det forudsætter, at hver enkelt siger til sig selv, at du og jeg er med i noget, som er større end os selv tilsammen.
Jeg sætter mit mandat ind på at være med til noget, der i bedste fald kan gå hen og blive et projekt af international karakter, og noget, som vi vil kunne være stolte af.
Qujanaq.