Anne Baastrup (SF), 2000-12-07:
En af de bedst bevarede hemmeligheder, når det drejer sig om reel, effektiv behandling af utilpassede, usædvanlige unge, er, at der siden voldspakken rent faktisk er etableret 14 opholdsstedspladser, som kan håndtere dem.
Men det var ikke det, jeg skulle sige under den her tale.
Det er et interessant forslag, som Dansk Folkeparti er kommet med, og de har i bemærkningerne lavet en udmærket gennemgang af en lang række landes praksis vedrørende foranstaltninger for børn og unge.
Det er et glimrende notat, som jeg nok tror at Justitsministeriet reelt er bidragsyder til, men det er så o.k. Karakteristisk for det her overblik er også, at der i de enkelte lande er tradition for, hvad man kalder den enkelte institution, der har ansvaret for børn og unge, og der på en eller anden måde er ansvarlig for de foranstaltninger, der skal ske.
Det skal vi selvfølgelig også tage udgangspunkt i, når vi skal diskutere vores eget lands måde at gøre det på, men der er et problem - et problem, som jeg ikke synes, nogen af ordførerne rigtig har været inde på, bortset fra fru Birthe Rønn Hornbech.
Der er ingen tvivl om, at problemerne med de kriminelle børn og unge er påtrængende, men sandheden er, at der slet ikke er brug for ny lovgivning.
Den nødvendige lovgivning eksisterer allerede, den bliver bare ikke brugt.
Der er de nødvendige bestemmelser i lovgivningen om særlig støtte til børn og unge og deres forældre til at gribe ind.
En af mulighederne er tvangsfjernelse af et barn fra dets forældre, hvis forældrene er ude af stand til at opdrage barnet på en måde, så det kan indgå som borger i vores samfund.
Et barn er rent faktisk truet, hvis det begår kriminalitet.
Det er da helt uacceptabelt, at børn på ned til 8-9 år ustandselig bliver bragt hjem midt om natten af politiet, uden at de sociale myndigheder griber ind.
Eksemplet fra Københavns Kommune i forbindelse med voldtægtssagen på Strøget er blevet nævnt.
Det retter skytset mod kommunerne.
Hvad er det konkret, den enkelte kommune foretager sig for at gribe ind, inden problemerne får lov til at udvikle sig, og hvad foretager man sig, når problemerne er konstateret? Der er kommuner, der tager denne opgave alvorligt, ingen tvivl om det, men man kan altså også, for at sige det stilfærdigt, konstatere, at der er kommuner, der ikke gør det.
Det er ikke til at have med at gøre, at en del kommuner stadig ikke opfylder den lovgivning på børne- og ungeområdet, der trådte i kraft den 1. januar 1993.
Folketinget har derfor - det er de socialpolitiske ordførere - fundet det nødvendigt at indføre nye bestemmelser, der træder i kraft den 1. januar 2001, som præciserer, at det ikke er en trappestige, og der synes jeg, at hr. Peter Skaarup skulle lytte efter.
Den beskrivelse af den sociale lovgivning, der står i bemærkningerne, er ukorrekt.
Det virker, som om det er en trappestige.
Det er det ikke.
Det er det rigtige indgreb på det rigtige tidspunkt, der har effekt.
Vi må så satse på, at kommunerne, når de nu får det understreget i den nye lovgivning, rent faktisk vil opfylde den lovgivning, de er forpligtede til - hvis ikke, så er vi jo lige vidt. Men det, der så også er vigtigt, er, at det i debatten er glemt, at vi nok har den mest lovlydige ungdom i mands minde.
Men vi har en mindre gruppe, der er store problemer med, og det skal vi gøre noget ved.
Den mindre gruppe er i gang med en forfærdelig nedadgående spiral.
De er marginaliserede, og de udstødes af deres kammeratgruppe.
Den spiral skal brydes på en måde, som er effektiv, på en måde, så barnet oplever, at barnet også selv har en fremtid.
Det kan handle om anbringelse uden for hjemmet, men hvilken anbringelse?
Der skal i mange tilfælde være tale om en langvarig anbringelse på en institution eller et opholdssted, hvor barnet får en klar fornemmelse af, en viden om, at dette er sidste sted.
Her kan jeg ikke smides ud, her er der voksne, der kan klare mig, også selv om jeg overskrider grænser, også selv om der opstår situationer, hvor de burde smide mig ud, og hvor jeg er blevet smidt ud alle de andre gange.
Vi skal have etableret rammer, hvor sådanne anbringelser i større omfang kan finde sted, og vi skal have fundet de voksne, som kan give det skadede barn en forståelse af, at der også er en fremtid for dem uden kriminalitet.
Først på den måde forhindrer vi fremtidige ofre, først på den måde sikrer vi, at vi får standset de unge, der er ude i en nedadgående spiral.
Det er svaret, og vi har lovgivningen.
Det handler bare om, at man rundtomkring i kommunerne tager fat, og der skal jeg kvittere for Dansk Folkepartis medlem i Assens Kommune.
Dér har man taget fat, og i Horsens Kommune har man taget fat.
Men der er altså også nogle steder, hvor man intet har gjort, og det er dér, hovedproblemet ligger.