Mimi Jakobsen (CD), 2000-05-25:
Jeg må jo endnu en gang konstatere, at på det her tidspunkt af debatten er alle emnerne stort set gået.
hjemløse, termostatstyring af økonomien og en foreløbig kulmination i dag med en meget stor gennemgang af Dansk Folkepartis partiprogram.
Den er ikke nem.
Lad mig derfor starte et helt andet sted og prøve at tage fat på noget helt syttende, som jeg så i øvrigt måske nok er overbevist om måske netop denne sommer, hvor vi står foran endnu en folkeafstemning om EU, burde have en hel del interesse, nemlig spørgsmålet om, hvad det er, der er ved at ske med danskerne.
Hvad er det, der er ved at ske med denne folkekarakter?
Hvad er det for nogle holdninger, der gør, at vi hører, hvad vi hører?
Der var en arabisk kvinde, der i tv blev interviewet om, hvad hun egentlig vidste om vores kultur, og hun sagde: Jeg ved, I er meget flittige, men at tiden betyder utrolig meget i jeres kultur.
Den manglende tid er et tema, som jeg vil lægge op som et af problemerne.
Jeg tror, vi alle sammen kender den lidt halvgamle, sure charterturist, der simpelt hen tager til udlandet for at brokke sig fra morgen til aften.
Hvorfor er det nødvendigt at fremhæve det?
Sandsynligvis, fordi ens manglende selvværd gør,
at hvis man først begynder at give los og indrømme, at noget, andre har, er bedre, så krakelerer ens identitet.
Det manglende selvværd er altså et andet problem.
Da CD startede folketingsåret, lancerede vi noget, der dengang var en arbejdstitel, fordi vi ikke kunne finde på noget bedre, og det har vi stadig væk ikke fundet på, så vi beskæftiger os stadig væk med det tema, der hedder »Det rare samfund«.
Hvad er det for et samfund?
Det har vi faktisk prøvet at arbejde en del med både konkret og lidt mere lommefilosofisk.
Jamen det rare samfund er vel først og fremmest et sted, hvor mennesker har så meget overskud, at de orker at have en ægte interesse for andre.
Hvor de orker at leve med i og sammen med andre og andres værdinormer, hvor man ikke behøver andre mennesker bare til at fremhæve sig selv på baggrund af, men hvor man har tilstrækkeligt overskud til også at kunne suge til sig og være åben.
Det er det åbne, fremadrettede samfund, CD efterlyser sat på den politiske dagsorden.
Det er klart, at det er utrolig svært at håndtere politisk, fordi vi stadig væk, også under debatten i dag, opererer, som vi gjorde i tiden, der svarer til, at vi levede i industrisamfundet.
Der var det masseproduktionen, der gjaldt.
I dag er det den mere individuelle.
Men det samme hører man jo i debatten her.
Vi bruger stadig væk massebetegnelserne de arbejdsløse, pensionisterne, børnefamilierne, indvandrerne.
Fru Pia Kjærsgaard var faktisk lige inde på, at vi selvfølgelig bør tage os selv i det og sige: Jamen indvandrere er altså både den svenske hjertekirurg og den tyrkiske bjergbonde. Men måske er det derfor, vi ikke når folk.
Når det går rigtig højt til i en valgkamp, taler vi om de stærke og de svage.
Vi vil alle sammen gøre noget for de svage, og vi udnævner så eksempelvis de ældre til at være de svage.
Jeg tror, vi alle sammen kender en 73-årig, der har lagt eget tag på sit hus for nylig, og masser af ældre mennesker siger, at de har sådan set aldrig haft det så godt, som de har det nu.
Men vi opererer med disse massebetegnelser, masseproduktion og massebegreber og har derved tabt individet undervejs.
Derfor er det måske, at så mange godt nok er sponsorer til det her samfund via skatterne, men at de ikke rigtig er en del af det.
Og så har vi altså et fælles problem.
For det er ikke regeringens skyld, det er heller ikke oppositionens skyld, men det er nogle af de ting, der gør, at flere og flere mennesker på tværs af alle de her massebetegnelser føler, at de ikke har overskud nok til ægte at interessere sig for andre.
Jo mere presset man er, jo mere lukker man sig sammen, klarer dagen og vejen.
Og flere og flere mennesker føler, at de ikke har tilstrækkelig styr på deres egen dagligdag, og at det er udefra kommende ting, der styrer dem.
Det kan være togtider eller forsinkede tog.
Det kan være bilkøer, det kan være arbejdstider, det kan være daginstitutionernes åbningstider, der gør, at de er ufri og ikke kan få indflydelse på den dagligdag, de har.
Jo flere, der føler det, jo mere tror jeg, at vi risikerer mennesker, der ikke har overskud til at gå ind i et åbent samfund med alle de forpligtelser og glæder, det giver.
Og så har vi altså et fælles problem.
Når jeg nævner det, er det navnlig, fordi jeg synes, at dette folketingsår jo i hvert fald har været præget, jeg var lige ved at sige som sædvanlig, af de to store emner, der hedder Danmarks forhold i Europa: Hvad skal vores rolle være, hvilken rolle skal vi spille, hvor meget eller hvor lidt skal vi spille sammen med de andre lande?
Og det andet er som sædvanlig flygtninge- og indvandrerproblemerne: Hvor meget integration, hvordan skal vi håndtere osv., osv.?
I begge tilfælde er det udtryk for præcis det samme: Har vi overskud til at møde andre synspunkter, at lade andre deltage, eller skal vi lukke os sammen, fordi vi er presset?
Af og til kan jeg komme til at tænke på, hvor mange svage jeg kender.
Og jeg synes tit, det går op for én, at hvis man kigger raden rundt på sin bekendtskabskreds, så har det svage ikke nødvendigvis noget med alder at gøre.
Det har heller ikke noget med indkomst at gøre.
Det har noget at gøre med psykisk og menneskeligt overskud, fordi også folk, der netop lever i den travle tilværelse på arbejdsmarkedet, i stigende grad føler, at de ikke kan følge med.
Jeg kan godt forstå, at ældre, der måbende ser på deres børnebørn og den nye teknologi, føler, at de er sat udenfor. Men problemet er altså, at hvis alt for mange efterhånden føler, at de er sat udenfor, så tror jeg nemlig, at det bliver en helt anden diskussion, vi får om, hvilket samfund vi skal have. Vi har været så vant til, at når man organiserer mennesker, så er det klart, at materielle goder er vigtigt.
Det er det også.
Der skal være rammer, der skal være regler.
Det har vi været fabelagtig dygtige til.
Men der er også det menneskelige aspekt, som jeg tror vi ikke har fået med.
Og det er måske netop treenigheden af det materielle, det regelorienterede og så det menneskelige, der skal til.
Det er
det, der giver livskvaliteten.
Og balancen mellem det er ikke god nok i Danmark, derfor får vi de reaktioner hos mennesker, der siger: Nej, lad bare de andre køre, vi skal ikke. Jeg er da alvorligt bange for, at mange folk vil sige: Jamen det er da udmærket med et B-medlemskab af EU, det er da rigeligt til os.
Lad de andre knokle løs, vi står af.
Så er vi også fri for forpligtelserne.
Og det er her, problemet ligger.
Diskussionen herinde går jo som regel på de materielle goder.
Den går på: Jamen altså skal vi have mere af det og mere af det, og hvordan får vi råd til det, og tal hist op og herned.
Det er også meget nemmere.
Det er meget, meget nemmere.
Men vi kan jo ikke tro, at vi løser problemet ved det.
Lars Kolind, som er forhenværende leder af Oticon, sagde engang om de daværende virksomheder og industrisamfundet: »Vi indretter virksomheder ud fra en forventning om, at folk skruer hovedet af og lægger det i garderoben, når de kommer.
I virkeligheden har de allerede ved at møde på arbejdet bevist, at de kan bære et ansvar, planlægge, prioritere, træffe beslutninger, handle og disponere.
« Spørgsmålet er, om vi faktisk har indrettet vores samfund stadig væk på den samme måde.
At vi lægger alle disse materielle goder, regler, normer.
Det er ikke løsningen, hvis vi skal køre det her samfund videre til at kunne møde de udfordringer og de glæder, der er ved at være del af Europa og del af en verden.
Og jeg kan godt forstå, når nogle siger: Og hvad skal vi så gøre ved det?
For det er det allerallersværeste, og det er formodentlig derfor, at det ikke er på den politiske dagsorden.
I CD prøvede vi at tænke noget om det her rare samfund.
Vi prøvede at konkretisere første skridt af det ved at sige: Der er i hvert fald nogle ting, vi ved kunne hjælpe lidt på det her.
Vi ved, at det kunne hjælpe lidt på det her, hvis vi fik skabt en folkeskole, som i højere grad kan få børn til at se nogle sammenhænge, kan få dem til at have lidt mere tid, længere forløb i deres undervisning.
Ting, der pegede fra eftermiddagen til næste formiddag, fra formiddagen til om eftermiddagen, at det hele hang bedre sammen, som kunne vække deres interesse for ting, kunne få dem til at blive noget mere videbegærlige, kunne få dem til på tværs af aldersgrupper at møde sådanne nogle aktiviteter, der også kunne udligne nogle af de forskelle, der ligger i skolen. Øget IT, eller hvad det kan være.
Det var ét sted at starte.
Et andet sted at starte var at få fat på det med den manglende tid og sige: Jamen vi kan jo ikke blive ved med at tro på, at det, vi kalder effektivitet, kun kan nås på én måde.
Er det effektivt, at man har sparet fire nattevagter, folk, der passer ældre om natten, ned til to?
Er det effektivt?
Det er jeg ikke sikker på.
Jeg tror, det er uhyggelig lidt effektivt. Vi var ansporet af, at vi så oversigterne over de arbejdsbetingede sygdomme stige, og at de offentlige arbejdspladser nu lå i toppen, og sagde, at det er ikke nye planer, der skal til.
Det er ikke nye, store masseting, der skal til, men det er flere hænder, der skal til, og man kunne så passende droppe nogle af de tåbelige kurser og sende folk ud de steder, hvor der var behov for at blive mere effektive.
Men vi kunne godt prøve det på en anden måde, som jeg prøvede at sige for snart 1 år siden.
Jeg tror ikke på, at det er effektivt at have medarbejdere med tungen ud af halsen, dårlig samvittighed, børn, der skal hentes, børn, der er syge, og alt muligt andet.
Det kan vi ikke lave en lov om.
Vi kan snakke om orlovsordninger og børns første sygedag og alt det her, men det er en holdningsændring, der kræves.
Vi ser antallet af det, man nu kalder livsstilssygdommene, som vi jo alle sammen lever af i et eller andet omfang og lever godt af.
Men de stiger jo selvfølgelig.
Skal det med i effektiviteten?
Eller skal den til enhver tid givne sundhedsminister ud og skælde ud over, at vi ryger, og vi drikker for meget rødvin, og vi må ikke ditten og datten?
Jamen hvorfor gør vi det?
Fordi det er blevet lidt for meget.
Fordi vi lige skal klare det og det og egentlig ikke rigtig kan. Og jeg spørger igen: Hvad er det så, der er samfundsmæssigt effektivt? Er det så lykken, at vi kunne spare 3½ medarbejder dér?
Hvad med de ældre, om hvem man siger, at vi har været alt for godgørende, hvis vi droppede efterlønnen, så kunne de jo bare blive på arbejdsmarkedet?
Det var ikke os, der var velgørende med efterlønnen.
Hvad har vi fået ud af den?
Vi har mangel på arbejdskraft.
Vi skal efter CD's opfattelse også til at hente arbejdskraft i udlandet.
Men hvad er det for en effektivitet, vi hylder?
Og er det virkelig ikke muligt at gøre det her på en anden måde, som f.eks. i det åbne og fremadrettede samfund, som CD ønsker, og som vi også i de kommende politiske år vil arbejde videre med og prøve at få nogle mere konkrete værktøjer til?
Vi håber i øvrigt, at regeringen allerede nu i kommuneforhandlingerne vil anstrenge sig voldsomt for at tage nogle af de temaer op, der i alt for ringe omfang er blevet fulgt op af kommunerne. For det er derude, det skal ske.
Det drejer sig om folkeskolen, det drejer sig lånemuligheder til at få bedre skolebyggeri, det drejer sig om de servicejob, hvor vi må se en jammerlig indsats fra kommunerne, en jammerlig interesse for at få forbedret serviceniveauet for en meget billig penge.
Jeg håber, at regeringen vil gøre meget ud af i kommuneforhandlingerne at få kommunerne til at forstå, at det er i deres interesse og i alles interesse, at der sker noget på de her områder.
I det hele taget håber jeg så også, at regeringen i de kommende kommuneforhandlinger vil se med noget større forståelse på de kommuner, der måtte have et velbegrundet ønske om at hæve skatten.
Nu kan vi stort set tælle 1 år frem til kommunevalget, og vi ved jo alle sammen, hvordan klaveret spiller 1 år før.
Jeg tror ikke, at der er ret mange, der synes, at det er afsindig fristende at gå ud og hæve skatterne mere end højst nødvendigt.
Men der er væsentlige og tungtvejende grunde til, at nogle kommuner ønsker at gøre det.
Og jeg synes ikke, at det er os, der skal spille bussemænd i den henseende.
Jeg synes, vi skal lade dem udvikle deres folkeskoler, fordi det er samfundets tilbud.
Det er jo ikke bare kommunernes folkeskoler, det er altså også os, der laver folkeskolelov og skændes lidt om pengene, og hvad vi nu ellers tager os til. Vi har også en forpligtelse.
Jeg håber, at regeringen i de forhandlinger vil lytte godt til, hvad der er af velargumenterede, dokumenterbare behov hos de kommuner og så selvfølgelig heller ikke mere.
ikke mindst for den udvikling, vi ser for os, at der f.eks. på folkeskoleområdet sker et væsentligt gennembrud.
Også i den næste samling vil vi prøve at skubbe videre på nogle af de her områder.
Det er, som jeg sagde før, et utrolig vanskeligt tema at tage fat på.
Det er også derfor, det ikke bliver gjort så tit.
Vi kan alle sammen forøge en konto og spare på en anden.
Men hvordan får vi vores borgere til at føle, at de ikke bare er sponsorer, men at de faktisk er deltagere i det her samfund?
Hvordan får vi mennesker til at holde op med bare at kommentere politik, som man kommenterer landstrænerne eller landsholdet?
Man deltager ikke, men man har mange gode råd og ved alt om, hvad der skulle være gjort og ikke gjort.
Men vi er nødt til at satse noget mere på deltagelse og få folk til at føle, at vi faktisk har nogle fælles mål.
Og det tror jeg bliver et must uanset politisk partifarve, for ellers får vi et samfund, som i stigende omfang vil vende indad mod sig selv og ikke have fællesskab med andre, men sidde under osteklokken og holde fast på sit eget stykke ost og så blæse være med alle de andre.
Det ville være så synd for det danske samfund, og det burde ikke være bagsiden af et velfærdssamfund.
Det kan ikke være problemet med de materielle goder eller med organiseringen.
Der ligger vi vidt over andre lande, men jeg tror tit, at dette med de materielle goder og reglerne og alt det bliver gjort til skydeskive for noget, der i virkeligheden ligger på det tredje plan, nemlig det menneskelige plan.
Vi kan ikke selv helt overskue dagligdagen, vi kan ikke selv helt følge med.
Vi føler, vi bliver sat udenfor, vi jager rundt, og så er det også de politikeres skyld, så er det også den regel, der er dum, så er det også de togtider eller den kollektive trafik, eller hvad ved jeg.
Jamen jeg er lykkelig for hver eneste, der vil trække med og prøve at sætte noget af det her på dagsordenen.
Jeg skal ikke citere nogen, der ikke står på talerstolen, men jeg så andre nikke også her, så det kunne da være, der var muligheder for for alvor at prøve det her.
Reglerne var dybt nødvendige, da vi byggede det her samfund op.
Det måtte organiseres, det måtte reguleres, der måtte sørges for sikkerhed osv.
Nu snakker jeg ikke om sociale ydelser.
Jeg snakker om masser af regler rundtomkring på arbejdsmarked og andre steder, hvor man i virkeligheden siger, som jeg sagde før, til folk: Læg du bare hovedet ude i garderoben, for der er regler for det hele.
Tåbelige arbejdsmiljøregler, hvor enhver, der hører om dem, siger: Nej det står der ikke, vel?
Vi må det til livs, for vi gør jo grin med folk.
Det betyder ikke, at der skal sættes spørgsmålstegn ved fundamentale, grundlæggende rettigheder.
Det kunne jeg ikke drømme om.