Elisabeth Arnold (RV), 2000-03-01:
Årsskiftet 1999-2000 har været præget af mange tilbageblik
på århundredet og årtusindet, der svandt.
Et af de lovforslag, vi skal behandle her i år 2000, er om børns retsstilling.
Det lyder uskyldigt og tilforladeligt, men rummer i virkeligheden et opgør med århundredgamle regler for, hvordan et barn stilles i forhold til sine forældre.
Blandt de mange ændringer, der er sket i vores samfund i det gamle århundrede, er de, der er sket på familieområdet, nok de mest fundamentale.
Effektive præventionsmidler, fri adgang til abort og kvindernes indtog på arbejdsmarkedet har banet vejen for et andet familiemønster, hvor børn er ønskede og planlagte, og hvor det livslange ægteskab med én forsørger er afløst af mere midlertidige forhold, hvor de voksne som hovedregel er selvforsørgende og kun har fælles pligter over for børnene.
Moralbegreber og samlivsformer har ændret sig.
I dag fødes 40 pct. af alle børn i Danmark uden for ægteskab, men størstedelen af forældrene bor alligevel sammen i faste forhold.
De 60 pct. af børnene, der fødes i ægteskab, får moderens ægtemand som fader, og moderen og faderen har fælles forældremyndighed.
Da langt de fleste forældre lever sammen, når barnet fødes, og da også ugifte forældre kan vælge fælles forældremyndighed, hvis de er enige om det, er resultatet, at 90 pct. af alle børn, der fødes i Danmark, har forældre med fælles forældremyndighed.
Her ved starten af det 21. århundrede kan man altså konkludere, at 90 pct. af alle børn, der fødes i Danmark, har to forældre, der gerne vil deles om ansvar og pligter, og at forældre ikke er særlig optaget af, om der foreligger en vielsesattest eller ej. Er der et barn, er der også et ansvar.
Sådan er udgangspunktet for de ca. 65.000 børn, der fødes i Danmark.
Befolkningens livsformer og adfærdsmønster har bevæget sig, men lovgivningen er stadig væk en afspejlning af vores bedsteforældres familiemønster.
Det rettes der op på.
Fremover skal der ikke føres faderskabssager, når et ugift par får et barn og der skal findes en fader. Moderen og faderen kan i forbindelse med barnets fødsel erklære, at de vil påtage sig ansvaret og omsorgen for barnet, og dermed har barnet fået sine to forældre. For gifte par bevares den gamle regel om, at ægtemanden anses for fader.
Hermed kunne lovgivningen sådan set slutte.
Det burde være så enkelt, at lovgivningen tilpasses de samlivsformer, befolkningen har valgt, men så enkelt er det jo ikke.
For det første kan enhver forvisse sig om ved at kigge sig rundt i bekendtskabskredsen, at den enighed om børn og forældreskab, der er på fødselstidspunktet,
ikke er langtidsholdbar. Skilsmisser, uenighed, skænderier, retssager, samværssager, chikane og trusler kaster utallige børn ud i store kriser.
Ofte er det åbenlyst, at forældrene sætter deres egne hensyn højere end barnets tarv.
Hvordan skal lovgivningen kunne håndtere dette?
Der er muligvis nogle lettelser ved dette lovforslags gennemførelse, som gør, at man kan komme lettere igennem nogle problemer, men det er et meget stort problemkompleks i det hele taget, som vi som lovgivere selvfølgelig skal gøre, hvad vi kan for at lette, men som ikke kan løses ad lovgivningens vej. For det andet
er der stadig væk en vis procentdel af børnene, hvis moder ikke kan eller vil oplyse faderens identitet.
Disse børn får ingen fader.
Har de ikke ret til det?
Er de moderens, er de faderens, eller er de deres egne?
Der er faktisk kvinder i dag, der siger, at de har valgt en bestemt mand, eller at de har valgt en eller anden tilfældig mand som fader til deres børn.
Børnene er kvindernes, børnene er ikke deres egne, og det vil sige, at på et eller andet tidspunkt, når barnet bliver voksen, får det at vide, at moderen ikke ville opgive faderens navn, fordi hun åbenbart syntes, at barnet ikke var godt nok til at få en fader eller det var en mand, der ikke var tilstrækkelig egnet, eller det var synd for den mand, at han skulle have sådan et dårligt barn.
Så der kan være mange konflikter i et barns liv som voksen, man lægger bunden til, hvis ikke man opgiver faderens navn.
For det tredje har den tekniske udvikling gjort det muligt at fastslå et faderskab med uhyggelig præcision.
En fader kan rent ud sagt aldrig føle sig sikker, før det er fastslået ved en dna-test, at han er faderen.
Skal enhver fader gå i evig angst for at blive frataget sit faderskab?
Det er også noget, der har været diskuteret i dag, og det synes jeg vi skal være åbne for at diskutere i den fase, vi står over for.
For det fjerde har forskningen åbnet muligheder for andre måder at få børn på end den gammeldags.
Det kan man være bekymret over eller opmuntret over.
Det løser nogle store barnløshedsproblemer, men det rejser både etiske og juridiske problemstillinger, som skal behandles i lovgivningen.
Er det æg- eller sæddonor, der er barnets moder eller fader, eller er det rugemoderen, der er moderen, og den mand, der påtager sig omsorgen, der er faderen?
Man kunne også argumentere for det modsatte, at det er den, der leverer det genetiske materiale til barnet, der er henholdsvis moder og fader.
Det er der ikke enighed om i alle folketingsgrupper, og det er jeg helt sikker på at vi også kommer til at debattere meget i den kommende tid.
Lovforslaget om børns retsstilling er et meget vigtigt lovforslag.
Det bringer overensstemmelse mellem nutidens samlivsformer og juraen, og det tager fat på en flig af de utallige problemstillinger, som de nye biologiske teknikker fører med sig.
Der bliver heldigvis god tid til debat.
Det Radikale Venstre vil bidrage til debatten med mange diskussioner, og vi ser frem til debatten og frem til vedtagelsen af forslaget i den endelige form, det måtte få.
Præcis de betænkeligheder, jeg gerne ville have Venstre også gjorde sig, gør vi os i Det Radikale Venstre.
Det har vi aldrig lagt skjul på.
Vi mener bare, at hvis politiet gerne selv vil udsætte sig for spot og hån og latterliggørelse, så er det politiets vilkår.