Kim Behnke (FRI), 2000-05-17:
Når vi i Frihed 2000 i et konstruktivt samarbejde med hr. Frank Dahlgaard har fremsat B 156, forslag til folketingsbeslutning om folkeafstemning om ophævelse af de fire danske forbehold, er det jo ikke, fordi der er nogen af os, der ønsker de fire danske forbehold ophævet, og derfor kan hr. Thulesen Dahl selvfølgelig have ret i, at hvis der ellers var en flertalsmulighed for det i Folketinget, ville det jo være fremragende at holde en folkeafstemning om fastholdelse af de fire danske forbehold.
Til gengæld behøver vi så ikke at have en folkeafstemning om det, i og med at det jo er retstilstanden i dag.
Når vi har fremsat forslaget, skyldes det tre ting: For det første: Vi er dybest set modstandere af, at der skal holdes folkeafstemninger om de fire danske forbehold, men når regeringen har valgt at kalde til folkeafstemning den 28. september, ja, så bør den danske befolkning have mulighed for at tage stilling til ikke bare spørgsmålet om ØMU'en, men alle fire forbehold på én gang. Og det leder mig over til argument nummer to: Da de fire forbehold blev skrevet i et samarbejde mellem De Radikale, SF og Socialdemokratiet og senere nødtvungent med tilslutning fra Venstre og De Konservative, ja, så var det jo et samlet hele.
Det blev præsenteret som en helhed.
Man gik til forhandlinger i Edinburgh med en helhed, og ikke mindst gik man til en folkeafstemning i 1993 med en helhed.
Derfor er det forkert at benytte den salamimetode, som vi jo har fået afsløret i dag, og det er så det tredje argument for forslaget, nemlig at vi har fået afsløret det, som jo har været en kendsgerning hele tiden, men som unionstilhængerne har været tilbageholdende med at ville fortælle, nemlig at de er hundeangste for, at de fire forbehold kommer til afstemning på én gang, for så er de bange for, at det udløser et nej.
Hvis man derimod kan tage de fire forbehold ét ad gangen efter salamimetoden, ja, så er der en chance, håber unionstilhængerne, for at få danskerne lokket med.
De tre forbehold, der er tilbage, er efter vores mening alle sammen for længst truede.
Tager vi det retlige samarbejde, ja, så var den danske tiltrædelse af Schengensamarbejdet i virkeligheden det tidspunkt, hvor man opgav forbeholdet.
Selv om man organisatorisk har konstrueret det på en sådan måde, at det ikke er en del af traktatsamarbejdet, men er et mellemstatsligt samarbejde, ja, så er kendsgerningen jo, at på det retlige område er Danmark fuldt ud med i alt, hvad der foregår, og det skyldes jo, at et flertal her i Folketinget har tilladt, at Danmark har tilsluttet sig disse traktater, uden at den danske befolkning er blevet spurgt.
Så er der forsvarsområdet, og på forsvarsområdet, ja, dér er det jo en ynk at se, hvordan Danmark er til stede ved møder, at Danmark i den grad fortolker og trækker elastik i det danske forbehold for at kunne være med.
Man hæfter sig ved, at nu er det ikke længere begrebet Vestunionen.
Nu kalder man det ikke længere Vestunionen, for
det er der lidt dårlig lyrik i, så nu bruger man i stedet andre udtryk.
Man kalder det en europæisk søjle i NATO osv., men det korte af det lange er, at det går ud på, at EU også skal have en militær dimension, og dér er vi altså nogle, herunder halvdelen af den danske befolkning, der mener, at det skal Danmark ikke deltage i.
Det, der jo var lidt interessant, var, at under Kosovokonflikten, hvor danskerne viste nationalt sammenhold osv., ja, da var der jo tale om, at man burde have en folkeafstemning om at få afskaffet det danske forsvarsforbehold, for man kunne ligesom mærke, hvordan stemningen var i befolkningen.
Det er jo nok også sådan, det kommer til at gå med de resterende tre forbehold, for selv om udenrigsministeren har erklæret eller ligefrem garanteret, at der ikke kommer flere folkeafstemninger om de danske EU-forbehold før næste folketingsvalg, ja, så kan det jo enten betyde, at der kommer
et folketingsvalg meget hurtigt, så man kan få en folkeafstemning mere, eller også, at man har en ganske anden plan, nemlig at man vil afvente, at stemningen i befolkningen er så positiv, at man tør gå ud og tage en folkeafstemning i håbet om at vinde den.
Så er der tilbage diskussionen om, hvorvidt det nu vil være klogt så at afholde sådan en folkeafstemning sammen med den, der allerede er bebudet den 28. september.
Vi forestiller os ikke, at der er to folkeafstemninger.
at den misforståelse skal være fjernet.
Hr. Frank Dahlgaard forestillede sig den situation, at det blev et ja.
Ville man så kunne forestille sig en ny afstemning, hvis man fortrød senere hen?
Næppe, al den stund det er sådan, at når først vi har sagt ja til at deltage i Den Økonomiske og Monetære Union, så er det at komme ud af den igen jo ikke helt så nemt, som nogle giver udtryk for.
Næh, det er meget sjovere at diskutere, hvad der sker, når den danske befolkning forhåbentlig stemmer nej den 28. september.
Hvor lang tid vil der så gå, før man prøver igen?
Og vil man fortsætte med at have salamimetoden, eller vil man så turde lægge alle fire forbehold ud til folkeafstemning igen?
Det kan kun fremtiden vise.
Vi har en stærk fornemmelse af, at når man skal se på de her ting blandt unionstilhængerne, så er man langt mere optaget af at tænke taktik, end man er af at tænke på, at der faktisk er en befolkning, som, når den går til folkeafstemningsurnen og sætter sit kryds, gør det, fordi den mener det, og ikke blot gør det, fordi den mere eller mindre er blevet taget ved næsen eller ikke ved, hvad den tænker og tror.
Og alle de meningsmålinger, der er, og afstemningsresultaterne fra både 1992 og 1993 og 1998, viser jo, at den danske befolkning er mere eller mindre delt midt over i de her spørgsmål, og det burde en regering, der går ud og siger, at den repræsenterer hele den danske befolkning, respektere i langt højere grad, og ikke, som tilfældet er i dag, dagligt undergrave de fire forbehold ved, at man på forskellig vis fortolker og deltager, alt det man har lyst til.
Vi har konstateret, at der ikke er flertal for det her forslag, men har jo så om ikke andet fået opfyldt den ene af vores målsætninger, nemlig at få afsløret, at unionstilhængerne, som ellers taler så varmt for at få afskaffet de fire forbehold, kun tør gøre det med salamimetoden.
Man tør ikke give befolkningen den mulighed at stemme om det hele på en gang, og det i sig selv har selvfølgelig været et formål med debatten.