Knud Erik Hansen (SF), 1999-10-13:
Der er i EU to stærke udviklingstendenser: Én tendens, hvor et flertal af de lande, der nu er med, intensiverer samarbejdet og gør det tættere og tættere, til et samarbejde, der mere og mere får karakter af en statsdannelse.
En anden tendens er en åbning mod Øst for en sandsynlig optagelse af flere østeuropæiske lande.
SF synes, den første tendens er problematisk.
Den er en vej mod Europas forenede stater med en statsdannelse foroven.
Det medfører en unødvendig afgivelse af kompetence og sikrer ikke, at opgaverne løses så tæt på borgerne som muligt.
Derfor er forbeholdene vigtige.
Det bliver let til et skrøbeligt samarbejde, når der er en statsdannelse foroven,
og det bliver svært at få demokratiet til at fungere ordentligt. Det er vores overbevisning, at Europa bliver stærkere, når EU vokser ud fra en løsning af de opgaver, der ikke kan løses nationalt, og der er nok at tage fat på.
Der er mange grænseoverskridende problemer, som kræver en løsning på europæisk plan og med et samarbejde, som også indebærer, at vi afgiver kompetence til at få løst disse opgaver.
Tendensen til en statsdannelse er også problematisk i forhold til udvidelsen af EU.
Jo stærkere statsdannelse, der sker i EU, desto sværere bliver det for nye lande at kunne klare at komme med.
SF's gamle forslag om et fleksibelt Europa, et Europa i flere rum, vil være meget mere venligt over for de nye lande og vil klart fremskynde optagelsen af de nye lande. Det er vel også det, Romano Prodi i realiteten siger, når han udtaler, at der kan blive brug for markante overgangsordninger for de nye lande.
For SF er udvidelsen af EU den vigtigste udfordring.
Vi står endnu 10 år efter Murens fald med et delt Europa.
Der er mange gode grunde til at få samlet Europa fra øst til vest og fra nord til syd.
Vi har brug for udvidelsen for at forbedre det samlede miljø i Europa, for at fremme sikkerheden og for at fremme en velfærd for alle.
Vi står også over for at skulle skabe et socialt Europa med en udviklet velfærd, der omfatter alle befolkningsgrupper.
Det er endnu langtfra et miljømæssigt bæredygtigt Europa, som kan producere uden at drive rovdrift på de begrænsede globale ressourcer.
Skabelse af et helt, socialt, bæredygtigt Europa er den store udfordring.
Når man så hører den danske debat, kan man få fornemmelsen af, at fjernelsen af de danske forbehold er den vigtigste opgave overhovedet.
Der er brug for en klar styrkelse af miljøpolitikken, som jeg sagde før.
Der er brug for en demokratisering af det europæiske beslutningssystem.
Der er brug for et EU, der ansvarligt modtager flygtninge og ikke laver et Fort Europa mod de mennesker, der har brug for asyl, for et EU, der tager et globalt ansvar.
Det er alle sammen store udfordringer.
SF mener derfor, det er forkert at indskrænke den kommende regeringskonference til udelukkende institutionelle forhold, der primært diskuterer stemmevægte og antallet af kommissærer.
Regeringskonferencen bør være bred og dække de mange emner, der er afgørende for den samlede udvikling i Europa.
Så til forbeholdene, først det retlige.
Det er jo lidt specielt.
Det siger jo ikke, at vi ikke kan lave aftaler på det retlige område, men at Danmark kan indgå en mellemstatslig aftale med de andre EU-lande.
Danmark kan derfor indholdsmæssigt gå ind i aftaler på det retlige område, og vores forbehold giver os mulighed for at vælge.
Der er f.eks. brug for en asylpolitik, der sikrer, at ethvert europæisk land modtager sin andel af flygtninge, at man giver økonomisk støtte til de lande, der eventuelt kommer til at tage en større del, og at man også sikrer, at flygtningene bliver modtaget forsvarligt i alle lande.
Det med at vælge det retlige er måske lige lovlig meget at sige, for ser vi på Schengensamarbejdet, så kan Schengensamarbejdet blive en snigende gift for Danmarks forbehold på det retlige område.
Det, at vi åbner vore grænser totalt, vil givet medføre, at de andre lande reelt kommer til at tvinge Danmark til at deltage i de retlige forordninger. ØMU'en er nok det mest alvorlige skridt, EU har taget mod Europas forenede stater.
Det giver nogle kraftige politiske bindinger, som vi ikke mener er nødvendige, medmindre man vil lave en kraftig europæisk statsdannelse.
ØMU'en er også problematisk som økonomisk projekt.
Euroen blev med store forventninger indført den 1. januar med det store mediebudskab, at her kom succesen.
Vi har til gode at se, at det bliver succesen.
ØMU'en er derimod problematisk, fordi den fratager landene meget vigtige mekanismer til at regulere deres økonomi, herunder finanspolitikken, hvis man vil skabe beskæftigelse, og rente- og valutapolitikken erstattes med bøder og pålæg til finanspolitikken.
At ØMU'en skulle være til gavn for beskæftigelsen, har vi også til gode at opleve.
Arbejdsløsheden i de elleve eurolande er steget op gennem 1990'erne og er nu på det højeste i OECD.
Samtidig er der skåret kraftigt i de offentlige investeringer for at opfylde ØMU-kriterierne.
Den har indbygget i sig, at man skal tage mere hensyn til inflation end til beskæftigelsen - til skade for beskæftigelsen. Jeg kan nu konstatere, at regeringen og et flertal af partier har indledt en kampagne for at få dansk tilslutning til ØMU'en godkendt, men i SF er vi altså fortsat overbevist om, at ulemperne ved ØMU'en er langt større end fordelene ved at være med.
Så til forsvarsforbeholdet.
Det har været et begivenhedshårdt år for den europæiske sikkerhed.
For cirka et år siden var den tilspidsede konflikt i Kosovo med til at sætte skub i debatten om vores fælles forsvar.
Det er nu 4 måneder siden, at Kosovokrigen blev afsluttet, og selv om freden langtfra er sikret, ja, så er vi dog - og desværre - blevet en del erfaringer rigere, hvad angår europæisk sikkerhed. På mange måder var EU's håndtering af krisen i Kosovo en fiasko.
Det var ikke primært en militær fiasko, men det var en civil fiasko.
EU havde i mindst 10 år haft mulighed for at reagere på undertrykkelsen af albanerne.
Der var alle muligheder for en tidlig forebyggende indsats, men der var ikke vilje her og enighed mellem EU-landene til at gribe ind, før konflikten var så tilspidset, at mulighederne for en fredelig løsning var forpasset, i hvert fald efter EU's og NATO's mening.
Det er også værd at hæfte sig ved, at nok kunne NATO og EU føre krig, men de kunne ikke skaffe fred.
Først efter langvarige forhandlinger, hvor russerne blev inddraget, lykkedes det.
Det sidste år med Kosovo viser, at svaret på Kosovo og tilsvarende kriser ikke er opbygning af en ny militær organisation i Europa.
Vi vil derfor afvise at støtte planerne om opbygning af militære komiteer og en forsvarsstab i EU.
Vi kan godt være med til et samarbejde om minerydning, men ikke et EU-militær og heller ikke, at NATO bruges som en del hertil.
Vi er samtidig alvorligt bekymrede for, at disse nye tiltag på det militære område kan bremse udvidelsen af EU.
NATO-udvidelsen gav store problemer i forhold til Rusland, til NATO og til USA, og når der ikke har været problemer i forhold til Rusland omkring udvidelsen af EU, skyldes det givet, at EU indtil videre overvejende har været økonomisk og civilt.
Når EU får en militær dimension, er det en helt anden sag.
Så kan det pludselig opfattes som en militær trussel at udvide EU med Polen eller Tjekkiet, for slet ikke at tale om de baltiske lande.
Estland, Letland, Litauen står ikke over for at blive medlemmer som NATO-lande, bl.a. af hensyn til forholdet til Rusland.
En militær opbygning af EU kan måske bringe deres medlemskab i fare, og det ville være en ulykkelig situation. Til sidst noget om den store opstandelse om forbeholdene, hvor de nu begynder at virke.
Det kan vel ikke være nogen overraskelse for de mange partier, der tilsluttede sig det nationale kompromis, at det skulle virke.
Alle vidste dengang, at det betød, at de andre ville gå videre, og at der derfor ville være nogle områder, hvor vi ikke var med.
Jeg skal afslutningsvis fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Folketinget opfordrer regeringen til at arbejde for et fleksibelt Europa, der letter optagelse af nye lande i EU, og Folketinget udtaler, at forbeholdene fortsat er væsentlige elementer i en langsigtet dansk Europapolitik«.