Susanne Clemensen (CD), 2001-03-21:
Som fire ud af fem ordførere heroppe på talerstolen før mig har været inde på, er Nicetraktaten en udvidelsestraktat.
Den er, som hr. Holger K. Nielsen fra SF var inde på,
Det var jo bl.a. også det, vi kunne konstatere, der var tilbage efter forhandlingerne i Amsterdam, nemlig de institutionelle ændringer, som man ikke kunne blive enig om. Derfor har vi jo også været et af de partier sammen med Venstre, De Konservative og regeringen, der har stået sammen om en dagsorden, hvor det primære formål var at blive enig om de institutionelle ændringer, som gjorde, at udvidelsesforhandlingerne kunne løbe videre, og at vi nu forhåbentlig i slutningen af år 2002 kan sige velkommen til de første minimum tre, men gerne fem til syv medlemslande i EU.
Vi kommer jo ikke uden om, at flere flertalsafgørelser f.eks. er vigtigt for at få et udvidet EU med op til 27 eller 30 medlemslande til på sigt at fungere, at det er nødvendigt at gå fra veto til kvalificerede flertalsafgørelser på en række områder. Jeg må indrømme, at jeg ikke hører til dem, der kan se et problem i det.
Tværtimod kan jeg faktisk se et problem i, at man på en række områder opretholder vetosituationen, f.eks. når det gælder landbrugspolitikken, for det gør jo i virkeligheden, at de forhandlinger, der finder sted, ikke er specielt demokratiske, og at et enkelt land i virkeligheden kan blokere for, at de andre finder nogle ganske fornuftige løsninger på nogle problemstillinger.
Så vi er generelt positive i CD over for flere kvalificerede flertalsafgørelser.
Vi ved jo også, at vi står over for udvidelsen med mange små og mellemstore lande, og derfor er det naturligvis nødvendigt og vigtigt, at man har fundet en ændring af stemmeafgivningen i Rådet, for det kan naturligvis ikke være meningen, at de store lande skal kunne se sig overtrumfet af de mange små lande.
Der er vi naturligvis nødt til at finde en rimelig og fornuftig balance og nødt til at tage hensyn til de store lande.
Så også det spørgsmål synes vi, at man har fået tacklet nogenlunde fornuftigt.
Vi havde måske godt kunnet ønske os en lidt mere gennemsigtig og gennemskuelig beslutningsprocedure, men omvendt kan man så sige, at det er en procedure, som gør, at man er nødt til at tage en række hensyn, og det er jo i og for sig også ganske demokratisk. Hvad angår Kommissionens sammensætning, er det fuldstændig korrekt, at vi også gerne havde ønsket os, at der ikke var nogen tvivl om, at hvert land skulle have en kommissær, men jeg hæfter mig i hvert fald ved, at når man kommer op på de 27 medlemslande, ja, så skal man forhandle spørgsmålet igen, om der skal være enstemmighed, men i hvert fald skal det være en ligelig rotation, der ligger til grund for Kommissionens sammensætning fremover. Vi tager naturligvis Justitsministeriets redegørelse for grundlovens § 19 og § 20 til efterretning.
Vi finder, at sammenfatningen er ganske klar, og vi har jo tradition for at følge Justitsministeriets udtalelser.
Vi har jo heldigvis ikke politisk udpegede embedsfolk eller en politisk udpeget administration, der skifter, hver gang vi skifter regering.
Så vi har fuld tillid til, at det, som de er kommet frem til på det her område, er ganske fornuftigt, og jeg vil så også sige, at det er jo ikke taget ud af den blå luft.
Der er jo henvisninger til mange af vores nuværende og tidligere professorer og eksperter på det her område.
Højesterets dom af 6. april 1998, den såkaldte Maastrichttraktatsag, er også taget med i betragtning.
Derfor mener jeg altså ikke, at man kan sammenligne den situation, som vi i dag står i, med den situation, som vi var i, da vi skulle vedtage lovforslaget om Tvind, for da blev der altså sagt fra Justitsministeriets side, at der var nogle betænkeligheder, men alligevel.
Derfor er det for nemt at sige, at man ikke kan stole på Justitsministeriets folk i denne her sag.
Vi mener alt i alt, at der ikke er nogen grund til at være bekymret, og vi kan derfor ikke støtte de forslag til vedtagelser, der nu ligger på bordet.