Lars Løkke Rasmussen (V), 2002-10-31:
Må jeg ikke først sige til hr. Jan Petersen, at pengene er bestemt ude at spille alle de steder, hvor man kan melodien.
Det er såre simpelt.
Jeg kan godt se, hvad der er linet op til fra Socialdemokratiets side her, og jeg er egentlig lidt skuffet over det, meget skuffet over det.
For jeg kunne slynge det ene tidligere minister-citat i hovedet på jer efter det andet, der handler om den struktursituation, det danske sygehusvæsen er i, og det behov, der er for at finde en bedre balance med en nærhed, der spiller en afgørende rolle i mange situationer, og så kvalitet, som i en række andre situationer fordrer, at nogle funktioner lægges mere centralt.
Tag f.eks. det, der var fremme for nylig om komplicerede spiserørsoperationer, som er spredt ud på et alt for stort antal danske behandlingssteder med det resultat, at vi har en overdødelighed.
Der er patienter, der dør, fordi vi ikke har centraliseret den behandlingsform godt nok. Jeg troede sådan set, at vi skulle have en diskussion om det og om amternes mulighed for at håndtere de udfordringer, der går ud på at redde danske patienter.
Og så skal man fyldes med alt muligt polemisk bavl, hvis jeg må være så fri, om straffeaktioner og andet.
Slå da tilbage i arkiverne, se det lovforslag, som tidligere indenrigsminister Thorkild Simonsen fremsatte om straffeaktioner mod kommuner, som satte skatten i vejret.
Jeg vil sige til fru Birthe Skaarup, at det gør stort indtryk på mig, det, der sker.
Og jeg vil ikke tages til indtægt for den præcise måde, man håndterer denne her udfordring på, hverken i Århus Amt eller i Vestsjællands Amt eller andre steder, slet ikke.
Jeg appellerer sådan set her til, at man finder balancen. Jeg står også her og siger, at regeringens politik er ikke at lukke sygehuse.
Regeringens anbefaling er sådan set, at man decentraliserer og centraliserer på samme tid.
Det, der skal ligge decentralt, er det, der giver mening at lægge decentralt
, det er dér, hvor nærheden betyder noget.
Det er f.eks. den ældre medicinske patient.
Det, der skal centraliseres, er det, der giver mening behandlingsfagligt.
Og når vi har undersøgelser, jeg har nævnt det med spiserørene før, jeg har nævnt det med hjerteoperationer, der viser, at overlevelseschancen øges ved, at man kører forbi det lille lokale sygehus hen til den store hjerteafdeling, hvor man behersker den nyeste teknologi og den højeste grad af faglighed, så kan vi da ikke se bort fra det, hvis vi ønsker at tjene patientens bedste.
Heri - og det skal så være det sidste, jeg siger, for den røde lampe blinker - er jeg helt enig med amtsborgmesteren i Århus, Johannes Flensted-Jensen, som vist i sin tid blev valgt på en liste i anledning af en sygehusnedlæggelse, det var vist i Skanderborg, og som til det sidste nummer af Amtsrådsbladet siger: »Generelt tror jeg, at danskerne har to synspunkter på spørgsmålet om nærhed. Et, der gælder, når vi er raske,
så vil vi gerne have sygehuset lige om hjørnet.
Et andet, når vi bliver syge, så vil vi behandles på det bedste sygehus, ikke nødvendigvis det nærmeste.«
Meget klogt.
Tak for det, og tak for en, synes jeg, god debat, som jo har været i den tone, som også blev lanceret af forespørgeren hr. Kamal Qureshi fra starten, nemlig en åben tone i debatten om, hvordan vi håndterer denne her udfordring bedst muligt.
Jeg synes, der har været sagt mange ting.
Der er også mange ting, man kunne have lyst til at kommentere også i den mere polemiske ende af skalaen, men det skal jeg afholde mig fra, da egenskaben polemik ikke er en, jeg besidder i noget særligt omfang, og i stedet takke for debatten og sige til Folketingets politiske partier, at jeg tror, det er vigtigt, at vi fortsætter den drøftelse, vi har haft her i dag under de, kan man sige lidt ustrukturerede former, som sådan en forespørgselsdebat jo i sagens natur nødvendigvis må lægge op til.
Jeg tror på mange måder, det kunne være nyttigt, hvis vi i kølvandet på et opgør om de ting, der deler os, finanslovforhandlinger og alt muligt andet, på et tidspunkt fandt et rum, hvor vi kunne tage en drøftelse af nogle af de spørgsmål.
For det er klart, at man kan se meget forskelligt på, hvad det er for et ressourceniveau, der skal til for at løfte denne her opgave, men jeg tror, at selv om man gør det, må alle erkende, at rene forebyggelsespenge sådan i, jeg havde nær sagt ortodoks, kampagnemæssig form alene jo ikke gør det her.
Det fordrer simpelt hen, som jeg også sagde det i mit første indlæg, og som jeg synes det har været bekræftet af mange andre, der har haft ordet, at vi i højere grad bliver i stand til at indtænke det her aspekt i alt andet, vi i øvrigt gør.
Og det er en stor udfordring, som jeg synes det kunne være fornuftigt at vi kunne finde sammen i en drøftelse af.
Det vil jeg i hvert fald meget gerne tage initiativ til.