Kim Behnke (FRI), 2000-03-16:
Under forberedelsen til denne ordførertale gjorde vi os i Frihed 2000 nogle betragtninger om de to lovforslag, og det var vores vurdering, at forslagene i den form, de foreligger i, nok næppe kunne vinde umiddelbar tilslutning i Folketinget.
Når man har hørt debatten i dag, tyder det jo på, at den fornemmelse holder stik, og derfor er det efter vores opfattelse ikke hensigtsmæssigt, at man starter med at erklære, om man vil stemme ja eller nej til L 210 og L 211.
Som jeg hører debatten i dag, kommer der vist mere end ét ændringsforslag, og jeg vil derfor bidrage med at pege på nogle af de punkter, hvor vi mener der kan være problemer eller muligheder i forslagene.
Først lidt om menneskerettighedsdiskussionen: Den kan jo gøres gældende om stort set hvad som helst i vore dage, specielt hos dem, der ynder at tillægge menneskerettigheder særlig positive egenskaber.
Det, der bare kan undre, er, at der aldrig er nogen, der har brokket sig, hverken fra de pågældende personers side eller af dem, der politisk plejer at holde med dem.
Der er aldrig nogen, der har brokket sig over, at vi her i Danmark i sociale sammenhænge betragter det at være af anden etnisk oprindelse som en social begivenhed.
De pågældende mennesker burde jo brokke sig og føle deres menneskerettigheder krænket ved, at bare det, at man er af anden etnisk oprindelse, udløser en klassifikation som værende en social begivenhed.
Når der ikke er nogen, der brokker sig over det, skyldes det jo, at det er en absolut økonomisk fordel i Danmark. Det er det ifølge sociallovgivningen, og det er det også ifølge boliglovgivningen.
Det er jo sådan, at ens muligheder for at rykke frem på ventelisterne er større, når man har det stempel på sig, og det er jo det, der rundtomkring har givet anledning til utilfredshed.
Der er danske unge, som siden fødslen har været opskrevet og haft bolignummer, og når de så endelig skal flytte til Århus eller København eller Aalborg for at studere, ja, så opdager de, at de til trods for mange års ihærdig venten og rykken frem alligevel ikke får nogen bolig, fordi den pågældende kommune i mellemtiden har indvilget i at modtage et kontingent flygtninge eller indvandrere, som i den pågældende situation anses for at være socialt mere trængende end den unge studerende fra provinsen.
Forældrene løser så i stigende omfang problemet ved at betale for lejemål, og jeg kan forstå af dagspressen, at det er der minsandten nogle der mener der skal sættes en stopper for - som om det i sig selv løste flere af de boligmæssige problemer, vi har.
Men så over til selve forslagene: Forslagene har jo deres udspring i, at en række socialdemokratiske borgmestre fra Københavns Amt henvendte sig til regeringen, mest til indenrigsministeren, med krav og ønsker om, at nu måtte der ske noget, så de fik mulighed for nemmere at regulere de problemer, de oplever, og her ser vi så et par forslag, som på en eller anden måde har det sigte.
Vi kan ikke helt deltage i hylekoret fra de kommuner, som brokker sig over, at blot fordi de har mange sociale problemer og blot fordi de har mange almennyttige boliger og mange boligforeninger osv., har de fået lov til at bære en større del af byrden end andre.
De pågældende kommuner har af egen fri vilje valgt at have en boligsammensætning, hvor de primært har satset på at få proppet en masse statstilskud i halsen i slutningen af 1960'erne og i 1970'erne.
Det har selvfølgelig sin pris, og den pris kommer de så til at betale nu, men det sigte var der ingen, der så, da de for 20, 25, 30 år siden gerne ville modtage store mængder statslige subsidier.
Kigger man så på de problemer, der er med ghettodannelser rundtomkring, burde hr. Keld Albrechtsen jo kunne bidrage og fortælle om de faktiske begivenheder, vi oplever i en by som Århus, som meget aktivt har søgt at løse nogle af de problemer ved at tilbyde etniske borgere, at de f.eks. kunne flytte ud på Djursland, hvor der er kommuner, der gerne vil modtage dem.
Men efter et stykke tid, ja, så vælger de at flytte tilbage til Århus igen, fordi de hellere vil bo i et område, hvor der er folk af samme etniske oprindelse, end være tvunget til at bo ude i en lille landkommune, hvor de ikke føler noget fællesskab. Og så er spørgsmålet: Er det egentlig Folketingets opgave at tvinge folk til at bo et bestemt sted?
Set fra en liberal synsvinkel kan det naturligvis ikke være Folketingets opgave.
Hr. Keld Albrechtsen ville også kunne fortælle os, hvordan man har søgt at løse de boligsociale problemer i Gellerupområdet ved faktisk at tilbyde såkaldte normaldanskere - hvem det så ellers er - at hvis bare de ville flytte derud, kunne de gøre det på særlig gunstige økonomiske vilkår.
Se, det duer naturligvis ikke, og derfor er vi nødt til at tage fat på at løse nogle af de problemer, der foreligger.
Et af de problemer, der foreligger, er, at en række af disse lejemål er overfyldt, og det er desværre ikke hr. Kofod-Svendsens bedsteforældre, som bor der sammen med 12 børn og får en god dagligdag ud af det.
Ministeren skriver så pænt, at der er tale om et kraftigt slid på boligerne, men de tilbagemeldinger, jeg hører fra områdernes varmemestre osv., er, at slitage er et mildt udtryk.
Der er jo mange steder tale om, at lejlighederne er hærget i et sådant omfang, at når man skal gøre lejlighederne i stand, for at andre kan flytte ind, er det nærmest hele ombygninger, der finder sted, og det er en stor økonomisk belastning for resten af beboerne, som over deres husleje skal betale for det.
Og det køleskab eller det komfur, som de er blevet stillet i udsigt skulle skiftes ud, må de vente på et år eller to, før der er råd til det, fordi det er så dyrt at sætte disse lejligheder i stand.
Så det problem skal selvfølgelig løses.
Det andet problem, som skal løses, og som faktisk gør, at vi ser relativt positivt på L 210, er forekomsten af socialt bedrageri.
Hvis man på folkeregistret, når folk ankommer og ønsker at tilmelde endnu en person eller endnu en familie på den pågældende lejligheds adresse, kan se, at der allerede bor rigelig mange mennesker på det pågældende lejemål, er det klart, at hvis forslaget giver en hjemmel til at kunne sige, at der er noget galt, så man på den måde kan få stoppet socialt bedrageri, kan vi godt se, at forslaget har et godt sigte.
Dispensationsmulighederne overlader jo et meget betragteligt konkret skøn til socialrådgivere, sagsbehandlere osv., og efter at repræsentanter for disse erhvervsgrupper for åben tv-skærm har erklæret, at uanset hvad Folketinget vedtager af love, har de deres eget personlige regelsæt, og at det er dét, der ud fra en personlig opfattelse af ret og rimelighed bliver bestemmende for, hvad de foretager sig, er det måske en dispensationsmulighed, som både kan blive brugt og misbrugt.
Vi kan heller ikke forstå, at regeringen har beregnet, at forslaget ikke har nogen væsentlige økonomiske konsekvenser.
Hvis forslaget bliver en succes - og det må vi jo håbe på at ministeren har som ambition - betyder det jo, at der er nogle, som skal have en anden lejlighed, og det vil sige, at behovet for flere lejemål vil stige, måske også behovet for nybyggeri, og så må forslaget nødvendigvis få økonomiske konsekvenser.
Kommer vi mon ikke til at opleve sager, hvor reglerne kan blive brugt og misbrugt i kommunale budgetforhandlinger osv.?
Vi er heller ikke helt begejstrede for, at forslaget udløser statslige merudgifter på over 200 mio. kr. Men det største problem i hele diskussionen er anvisningsretten. Giver vi nu en lillefinger til ministeren i retning af, at forslaget omfatter de private andelsboliger, må næste runde være de egentlige private udlejningsejendomme, og her siger vi stop.
Man kan sige, at med hensyn til dem, der har valgt at bo
et sted, hvor man i så høj grad får offentlige tilskud,
må det offentlige naturligvis også have en vis dispositionsret. Men hvad der i endnu større grad er spørgsmålet vedrørende L 211, er: Får det her nogen praktisk betydning?
Det er jo svært at vide på forhånd, men formålet med et udvalgsarbejde er selvfølgelig at finde ud af, om det her er den rigtige løsning, og først når vi når frem til tredjebehandlingen og sikkert har arbejdet os igennem en masse ændringsforslag ved andenbehandlingen, vil vi i Frihed 2000 afgøre, om vi stemmer for eller imod.
Begge lovforslag kan ud fra de meldinger, vi har hørt i dag, jo blive både bedre og dårligere.