runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-05-20:
Den 13. maj brød konflikten mellem de amtslige og de kommunale arbejdsgivere og sygeplejerskerne ud, og godt 5.000 sygeplejersker strejker, ca. 3.000 på sygehusene og ca. 2.000 i en række kommuner.
Sygeplejerskerne sagde nej til et forhandlingsresultat, som lå inden for nogle rammer, som meget store grupper af offentligt ansatte har sagt ja til ved afstemningen om parternes forhandlingsresultat.
Ser man på helheden, har forårets forhandlinger vist, at den danske model, som der er bred opbakning til i vort samfund, og som Socialdemokratiet helhjertet bakker op, endnu en gang har fungeret.
Og ser man historisk på det, er der intet usædvanligt i, at større eller mindre grupper har en anden opfattelse af et forhandlingsresultat end det store flertal.
Når dét sker, kommer forligsmanden ind i billedet.
Glædeligvis kan det konstateres, at det som oftest er lykkedes at forlige parterne.
Lærerne er jo et dugfrisk eksempel herpå.
Ser man på den konflikt, som vi nu behandler, må vi imidlertid konstatere, at det ikke lykkedes forligsmanden at bringe parterne nærmere mod hinanden.
Ja, forligsmanden fandt end ikke grundlag for at udsætte den varslede konflikt, som brød ud den 13. maj.
Det er usædvanligt, at der ikke er så megen bevægelse
hos de stridende parter, at forligsmanden ikke kan finde blot et spinkelt grundlag at udsætte konflikten på.
Og vi kan i dag konstatere, at situationen er uhyre fastlåst, og at der ikke er noget, der tyder på, at konflikten kan bringes til ophør ad naturlig vej, om jeg så må sige. At situationen er uhyre fastlåst, bekræftede parterne over for arbejdsministeren, i hvert fald hvis man skal tro de meldinger, som blev fremsat via radio og tv i går, udsagn, som regeringen bekræfter i lovforslagets almindelige bemærkninger.
Når situationen er, som den er, og når der ikke er nogen som helst udsigt til en bedring af situationen, er den socialdemokratiske gruppe enig med regeringen i, at det er udsigtsløst at lade konflikten fortsætte, og derfor kan vi støtte det forslag, som regeringen har fremsat. Det var, om jeg så må sige, de mere tekniske betragtninger.
For der er også en menneskelig side af denne sag: Når situationen er, som den er, uden udsigt til en løsning, er kendsgerningerne, at de, der rammes, får det sværere og sværere.
Hver dag bringer nye lidelser og problemer for de ca. 18.000 personer, der har et stort behov for at få besøg af hjemmesygeplejersken, og daglig bliver operationer aflyst.
Det skaber usikkerhed og utryghed og endnu mere smerte blandt det stigende antal personer, som det går ud over.
Utryghed og smerte er altid svært at leve med, men når situationen er, som den er, bliver disse pinsler forstærket dag for dag.
Det er beklageligt, men der er ikke nogen vej udenom, da alle andre muligheder er udtømte, som det ser ud nu.
Frank Aaen (EL), 1999-05-20:
Jeg fik ikke noget helt klart svar på mit spørgsmål om, hvem der havde bedt om indgrebet, men jeg tolker det, der blev sagt, på den måde, at vi er enige om, at Dansk Sygeplejeråd ikke har bedt om noget indgreb, og at der altså her ensidigt er tale om, at man tager arbejdsgivernes parti imod sygeplejerskerne.
Det, Socialdemokratiet er i gang med i dag, er at tage arbejdsgivernes parti imod sygeplejerskerne i Danmark.
Og selvfølgelig kunne der findes en løsning, for det var jo kun 40 mio. kr., der skilte parterne - 40 mio. kr. - og selvfølgelig kunne amterne med deres milliardbudget da finde 40 mio. kr., hvis de ville, eller hvis de blev presset til det, men Socialdemokratiet og regeringen forhindrer, at arbejdsgiverne bliver presset til at finde de 40 mio. kr. Så siger man, at det er af hensyn til de svage, dem, der har brug for sundhedssystemet.
Javel, det er vi fuldstændig enige i, men vi har ikke hørt nogen beretninger om nogen situation, der var så farlig eller så belastende, at man kunne sige, at det var nødvendigt at gribe ind.
Og har Socialdemokratiet tænkt på de langsigtede konsekvenser for det danske sundhedsvæsens udvikling, når man på den her måde fratager en stor gruppe personale dens forhandlingsret? Hvad har det ikke af konsekvenser for den fremtidige udvikling af sundhedssystemet?
Ole Hækkerup (S), 1999-05-20:
Nu begynder forvirringen at blive total.
Hr. Mogens Andreasen synes, at vi i udvalgsarbejdet skal forhandle om, hvor stor kompensationen skal være, og hr. Kristian Thulesen Dahl mener, at det var noget, vi skal overlade til parterne, hvilket i øvrigt ville efterlade os i en meget interessant situation.
Hvad nu, hvis vi greb ind og sagde, at nu forventer vi - det kunne udtrykkes som et fromt ønske, hvad ved jeg - at parterne i fremtiden når frem til en aftale, der gør, at der ikke bliver konflikter på området?
Ud over at det strider imod det, hr. Mogens Andreasen sagde, hvad så, hvis parterne ikke når frem til en sådan aftale?
Jens Vibjerg (V), 1999-05-20:
Det her behøver ikke at være et indgreb i den fri forhandlingsret generelt, men jeg sagde i min ordførertale, at hver gang, vi gør det, så kommer vi nærmere det at minimere i hvert fald forhandlingsretten og aftaleretten.
Men hvis vi kigger i bakspejlet, er det jo altså mere undtagelsen end reglen, at man har haft politiske indgreb, og derfor mener jeg ikke, at det her kan tages som udtryk for, at så er den fri forhandlingsret en død sild.
Det mener jeg er en helt klar fejltolkning af situationen.
Så det skal være mit svar til de tre på det spørgsmål.
Så synes jeg også, at man jo ikke må glemme, at der er en lang, lang, lang række mennesker, som bliver påvirket fra dag ét af den situation, vi er i, og det er selvfølgelig alle de mennesker, der ikke kan sidde her på tilhørerpladserne og høre på, hvad der bliver sagt, fordi de må være derhjemme, ligge i sengen, og heller ikke kan møde op i udvalget, altså dem, der skal opereres, dem, der skal behandles, dem, der ligger syge derhjemme.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-05-20:
Vi er i Dansk Folkeparti meget enige med hr. Vibjerg i, at der er et meget stort hensyn, der skal tages til de syge mennesker, som ikke kan komme på hospitalet, eller de ældre mennesker, der ikke får besøg og får den pleje, som de ellers skal have.
Det er jo også derfor, vi diskuterer den her indgrebsmulighed.
Men nu har man altså lavet to indgreb af tre mulige, og derfor må det være på tide, at Folketinget seriøst debatterer, om den konfliktmulighed, som strejkevåbenet er udtryk for for sygehuspersonalet, ikke reelt er udhulet.
Derfor må hr. Vibjerg også erkende, at hvis konklusionen er, at den er udhulet, jamen så er det ikke rimeligt, at de faggrupper, som hermed får et konfliktvåben taget fra sig, ikke på nogen måde kompenseres, men at man bare ophøjer det udgangspunkt, der lå, og som blev nedstemt af sygeplejerskerne, til lovgivning.
Det er derfor, jeg gerne vil have hr. Vibjerg til at forholde sig til det her og forholde sig til, hvordan i alverden Venstre kan påstå, at det konfliktvåben, strejkevåben stadig væk reelt er til stede med de to ud af tre indgreb, der nu har fundet sted over for sygeplejerskerne.
Det er det også, men det er også problematisk overhovedet at gribe ind.
Men det, jeg siger til hr. Knud Erik Kirkegaard, er, om ikke også han kan se, at der er noget logik i, at hvis man tager et våben fra den ene part, skal man også af med noget for det; så kan man ikke bare gøre det omkostningsfrit og på den måde give den her lønmodtagergruppe dårligere muligheder for fremtidigt at forhandle sine forhold på plads i forhold til andre lønmodtagergrupper - at der er en logik i det. Hvordan man så teknisk skal finde ud af det, er vi selvfølgelig i Dansk Folkeparti meget indstillet på at diskutere med andre partier. Hvis vi kan få forståelse for selve den her logik, som vi ser i sagerne, så vil vi meget gerne diskutere det.
Og det, at vi nævner det her under førstebehandlingen, er også udtryk for, at det er noget, vi selvfølgelig vil have diskuteret under udvalgsarbejdet og have god tid til at diskutere under udvalgsarbejdet, om man kunne finde en model, der i det mindste kunne opnå forståelse hos andre partier.
Frank Aaen (EL), 1999-05-20:
Vil hr. Knud Erik Kirkegaard anerkende et medansvar for den fastlåste situation af den årsag, at arbejdsgiverne vidste, at der var et flertal herinde, der hurtigt ville gribe ind til deres fordel; at når man på den måde fortæller den ene part, at vi skal nok komme og gøre, som I ønsker, at så kommer der selvfølgelig ikke nogen løsning ved forhandlingsbordet?
Det er da indlysende.
Er hr. Knud Erik Kirkegaard ikke fuldstændig enig med mig i, at hvis det var sådan, at man i dag stemte det her lovforslag ned, så kunne man være sikker på, at der i løbet af meget, meget kort tid kom en løsning i forhandlingerne mellem sygeplejerskerne og deres arbejdsgivere?
For så vidste de, at ansvaret for at løse konflikten var deres.
Det er jo det, der gør, at vi kan bruge aftalesystemet,
det, at parterne ved, at det er deres ansvar, at der kommer en løsning.
Og det er totalt gift for forhandlingssystemet og trækker i virkeligheden tingene i langdrag, når den ene part kan spekulere i, at et flertal i Folketinget vil gribe ind.
Ole Sohn (SF), 1999-05-20:
Jeg vil gerne spørge hr. Knud Erik Kirkegaard, om han ikke vil fortælle Folketinget, hvilke livstruende situationer der har været under konflikten?
Og jeg vil også gerne vide, om Det Konservative Folkeparti har den opfattelse, at det nødberedskab, som, så vidt jeg er orienteret, af begge parter er blevet anerkendt som værende bredt dækkende, om Det Konservative Folkeparti ikke er enig i, at nødberedskabet, som er under den her konflikt, er bredt dækkende, og at det netop har forhindret, at der opstod livstruende situationer?
For jeg kan ikke forestille mig og har ikke hørt nogen som helst i denne sal på noget som helst tidspunkt argumentere for en konflikt med det formål, at man skulle skade patienterne.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-05-20:
Jamen debatten her er fint timet, for mit spørgsmål kommer
fint i forlængelse af hr. Thulesen Dahls spørgsmål og hr. Kirkegaards svar på samme.
For mit spørgsmål er så: Nu har hr. Kirkegaard jo sagt, at hr. Kirkegaard er så glad for og tilfreds med den danske model, inklusive strejkeretten; jeg går også ind for den frie forhandlingsret osv.
Men hvilken fornøjelse har sygeplejerskerne af strejkeretten, som jo er en del af denne model?
Hvilken fornøjelse?
Og hvis vi fratager dem den fornøjelse, hvordan finder vi så noget andet til dem, som de kan bruge?
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-05-20:
Ja, det er lidt besynderligt at opleve hr. Ole Sohn og hr. Frank Aaen løbe op og ned af talerstolen i dag og forsvare strejkeretten, taget i betragtning af, at de begge to vistnok er rundet af et politisk system, hvor strejkeretten ikke stod særlig højt på dagsordenen.
Der kan jeg sige, det har jeg ingen erfaringer med; jeg har aldrig slået mine børn, aldrig.
Det er muligt, hr. Ole Sohn har, men jeg har i hvert fald ikke.
Jeg kan i øvrigt så også røbe, at da jeg sad i arbejdsministerens stol i 3½ år - det var alt for kort tid; nogle syntes, det var for længe - at der var der ingen indgreb over for overenskomster.
Og derfor kan jeg med fuld ret sige: Det med, at Folketinget griber ind, det er og bliver undtagelsen.
Jeg savner meget fra hr. Frank Aaen og hr. Ole Sohn hensynet til de mennesker, der faktisk er kommet ganske alvorligt i klemme: de ældre, de syge.
Og den situation, som de er i, medfører en sådan mangel på tryghed, at det tager vi altså ganske tungt.
Hr. Thulesen Dahl
: Det med undtagelsen har jeg svaret på.
Det er korrekt, at der er nogle samfundsområder, hvor strejkevåbnet er problematisk, fordi disse områder er så vigtige for samfundet som helhed, og herunder er altså også sundhedsområdet.
Men hr. Thulesen Dahls model med, at vi her i Folketinget skulle bestemme, hvilken stillingskategori sundhedspersonalet skulle være i, og hvilken løn de efterhånden skulle have som kompensation for en anden stillingskategori, det bør Folketinget under ingen omstændigheder blande sig i.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-05-20:
Der er meget i hr. Knud Erik Kirkegaards analyse af situationen, som Dansk Folkeparti fuldt ud kan tilslutte sig omkring de tilstande, der er gældende, og som selvfølgelig også nødvendiggør en diskussion af den art, vi har i dag.
Men det, der bringer mig herop, er hr. Knud Erik Kirkegaards understregning af, at indgrebet her er en undtagelse, der bekræfter hovedreglen. Jeg vil spørge på den måde, måske lidt i stil med noget, der er spurgt om, men jeg vil spørge hr. Knud Erik Kirkegaard: Kan De Konservative forestille sig en konfliktsituation på sundhedsområdet, hvor man ikke skal gribe ind?
Altså hvor man skal lade konflikten løbe?
Eller nærmer De Konservative sig Dansk Folkepartis holdning, der bygger på, at man ikke skal have denne her konfliktmulighed på sundhedsområdet, men til gengæld må man så selvfølgelig kompensere for tabet af en rettighed, som en lønmodtagergruppe ellers har i dag?
Frank Aaen (EL), 1999-05-20:
Jeg hører igen ordet fastlåst som et hovedargument.
Situationen er fastlåst, fordi arbejdsgiverne vidste, at der kom et indgreb.
Og hvis man skal stille det helt skarpt op, vil jeg sige, at når konflikten var gået i hårdknude, så er det i virkeligheden det flertal herinde, som er parat til at gribe ind, der har hovedansvaret for det.
Det er kun, fordi arbejdsgiverne vidste, at her har de et flertal, de kunne stole på, at de selvfølgelig ikke har rokket sig en tøddel i forhandlingerne.
Og hvis det er sådan, at man ønsker, at konflikten bringes til afslutning uden indgreb, så har jeg et godt råd, som jeg gerne vil høre De Konservatives ordførers bemærkning til: Hvis nu regeringens forslag om indgreb bliver stemt ned i dag, tror hr. Knud Erik Kirkegaard så ikke, at parterne i løbet af ganske kort tid finder en løsning, fordi så ved de, at det er dem, der skal finde den, og ikke Folketinget?
Var det ikke værd at overveje af hensyn til den danske model at stemme regeringen ned i forvisning om, at så kom løsningen ude på arbejdsmarkedet?
Ole Sohn (SF), 1999-05-20:
Når jeg nu hører den konservative ordfører, hr. Knud Erik Kirkegaard, slutte sig til koret af de forrige ordførere, som udtrykker, at de går ind for den danske model, får det mig til at tænke på faderen, der slår sin søn og siger til sønnen: Jeg er ked af det, men du skal bare vide, at det gør mindst lige så ondt på mig, som det gør på dig.
Det virker
ikke synderligt troværdigt.
Jeg vil gerne stille hr. Knud Erik Kirkegaard spørgsmålet: Kan Det Konservative Folkeparti forestille sig en situation, hvor forhandlingsmulighederne ikke er udtømte, og at det skulle medføre en konfliktsituation?
Altså underforstået: Pointen er, at en konflikt bliver naturligvis kun aktuel i det tilfælde, hvor parterne mener, at p.t. er forhandlingsmulighederne udtømte, og så må man bruge det våben, som er et anerkendt middel - kan jeg forstå også for Det Konservative Folkepartis vedkommende - i en faglig konflikt: strejkevåbnet modsat lockoutvåbnet.
Det kommer jo netop kun i kraft, fordi man p.t. ikke har forhandlingsmuligheder.
Ideen er så at gøre en af parterne blød, så man kan komme videre i forhandlingerne, og det er den situation, som Det Konservative Folkeparti medvirker til at undergrave.
Så hvis Det Konservative Folkeparti mener, at regeringen er kommet for tidligt med forslaget, så er man jo i stand til at modvirke, at det bliver vedtaget.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-05-20:
I Det Konservative Folkeparti er vi stærke tilhængere af den danske arbejdsmarkedsmodel.
Selv om der kan være skønhedspletter, fungerer den danske arbejdsmarkedsmodel generelt fremragende.
Dermed være ikke sagt, at den danske arbejdsmarkedsmodel er uden problemer.
Der er en konfliktret knyttet til den danske arbejdsmarkedsmodel, som i øvrigt relativt sjældent bliver brugt, men det sker, at strejkevåbenet, lockoutvåbenet bliver brugt, og så kan der komme nye forhandlinger, og man får sagerne løst på den måde, og det er helt, som det skal være.
En gang imellem går tingene i hårdknude, forhandlingsmulighederne er udtømte, der står væsentlige samfundsinteresser på spil, og så er det Folketingets pligt at gribe ind og sætte tingene på plads.
Men dette er stadig væk undtagelsen, en undtagelsesmulighed, som skal være til stede af samfundsmæssige årsager, og som vi selvfølgelig ikke vil give slip på.
Men alt andet lige fungerer den danske arbejdsmarkedsmodel fremragende.
Ikke desto mindre så tyder de signaler, vi har opfanget, på, at forhandlingsmulighederne reelt er udtømte.
Desuden har vi kunnet konstatere, at der er alvorlige problemer, selv om konfliktparterne har været hensynsfulde, alvorlige problemer i kommunerne og alvorlige problemer på hospitalerne, problemer, som vil tage til i de kommende døgn, hvis konflikten får lov til at løbe videre
Forhåbentlig kan vi ikke sige, at der er tale om en livstruende situation, men vi kan efter vores opfattelse godt betegne situationen nu som velfærdstruende, og derfor forstår vi godt, at man i regeringen har haft overvejelser om at gribe ind i konflikten.
Vi er nogle gange blevet spurgt i de sidste dage, om der dog ikke skulle gribes ind i den konflikt, og svaret har hele tiden været i hvert fald for mit vedkommende, at den dag, regeringen vurderede, at forhandlingsmulighederne var udtømte, at der var væsentlige samfundsinteresser på spil, så ville vi formentlig overveje en anmodning fra regeringen om at gribe ind positivt.
Nu har vi fået en sådan anmodning gennem det lovforslag, som er fremsat her i dag.
Det kommer en lille smule bag på os, at det kommer så hurtigt, men det er regeringens vurdering, som vi jo ikke kan blande os i.
Vi har vurderet situationen, vi har vurderet det indgreb, som regeringen foreslår, og den konklusion, som vi er kommet til, er, at vi kan støtte indgrebet.
Ole Sohn (SF), 1999-05-20:
Jeg vil gerne sige til Venstres ordfører, at jeg tror ikke, man kan beskylde sygeplejerskerne for ikke at have den rette ånd i arbejdet.
Jeg er ret sikker på, at Florence Nightingales ånd stadig hviler over sygeplejerskernes arbejde og det ansvar, som de ønsker at udøve på hospitalerne. Men tiden er dog trods alt skredet en smule frem siden Florence Nightingale.
I dag ønsker man faktisk også at blive værdsat økonomisk på sit arbejde, og når man nu griber ind i konflikten, så er mit spørgsmål: Tror hr. Jens Vibjerg, at det vil øge sygeplejerskernes arbejdsglæde at få påtvunget en overenskomst, de ikke ønsker?
Vil det på sigt være en fordel for den danske sundhedssektor, at man ødelægger, at man forringer forholdene for en gruppe, som ikke føler sig tilfredsstillet?
Og så det sidste spørgsmål: Når Socialdemokratiet har den opfattelse, at de respekterer den fri forhandlingsret i 3 dage - jeg bliver korrekset - reelt 3, men formelt 8 dage, så er spørgsmålet: I hvor mange dage respekterer Venstre den fri forhandlingsret?
Jens Vibjerg (V), 1999-05-20:
Indgreb er problematiske, det har jeg sagt efterhånden mange gange, men det, at vi her er med til at lave et indgreb, mener jeg ikke skal afskrive, at vi stadig væk kan tro på den danske model.
Jeg tror på forhandlingsretten og på den danske model.
Vi er i en ekstraordinær situation her.
Det mener jeg berettiger, at vi siger, som vi gør.
Pia Kjærsgaard (DF), 1999-05-20:
Jo, men må jeg godt gøre hr. Dyrlund opmærksom på, at i forbindelse med indgrebet i foråret - hvis hr. Dyrlund som arbejdsmarkedsordfører for Socialdemokratiet kan huske det - så afholdt Dansk Folkeparti sig fra at stemme, for vi mener principielt ikke, at man skal gribe ind i en konflikt.
Dengang havde Socialdemokratiet også en anden opfattelse.
I dag har de så den opfattelse, at man skal gribe ind, og der har Dansk Folkeparti principielt den stillingtagen, at på sundhedsområdet er det altså noget møg med de strejker, for det går ud over de patienter, som vi diskuterer her i dag.
Men samtidig ønsker vi at give det personale, som beskæftiger sig med patienterne, nogle bedre arbejds- og lønforhold.
Og må jeg minde hr. Dyrlund om, at jeg har faktisk selv været lønmodtager, hvis hr. Dyrlund kan huske det. Så jeg synes, det var en ganske, ganske malplaceret, absurd bemærkning, hr. Dyrlund kom med.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-05-20:
Hr. Vibjerg siger, at han har en forventning om, at man forhandler, og næste gang så finder man nok en løsning.
Og hr. Vibjerg - hvis hr. Vibjerg har tid frem for at blive briefet af hr. Dyrlund, så kan vi fortsætte debatten: Næste gang, når man forhandler noget på plads sygerplejerskerne og Amtsrådsforeningen imellem, så sker der også det, at der bliver konflikt, fordi det bliver stemt ned, og så kommer hr. Vibjerg rendende herop på talerstolen og siger: Så må vi have et indgreb.
Så ved den ene part i forhandlingssituationen: Vi kan læne os tilbage, vi kan lade være med at være imødekommende
, for der kommer jo et regeringsindgreb, som har et bredt flertal bag sig i Folketinget.
Det er jo det, der er problemet ved de her gentagne indgreb i forhandlingsretten.
Derfor er det, at vi i Dansk Folkeparti spørger Venstre: Bør man ikke, hvis man har den holdning, tage skridtet fuldt ud og så sige: Jamen så er det konfliktvåben altså ikke reelt til stede, men så skal man også betale for, at den mulighed ikke længere er til stede hos en bestemt lønmodtagergruppe?
Og ja, det er omsorg for lønmodtagerne, og at det kommer bag på hr. Dyrlund, det siger vist mest om hr. Dyrlund.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-05-20:
Jeg skal spørge hr. Jens Vibjerg, som jo følger Folketingets forhandlinger tæt, når vi taler arbejdsmarkedsstof, om ikke vi lige har oplevet fru Pia Kjærsgaard levere en meget, meget overraskende omsorg for en lønmodtagergruppe i dette land.
Og er det ikke sådan, at det indlæg, vi lige har fået her fra fru Pia Kjærsgaard, ikke er af den tone, vi sædvanligvis hører i Folketinget, når vi diskuterer lønmodtagerforhold?
Jens Vibjerg (V), 1999-05-20:
Ingen tvivl om fra Venstres side, at der af de mennesker, vi snakker om her, bliver gjort et meget, meget stort stykke arbejde i det daglige.
Og jeg vil heller ikke være blind for, at lønnen måske ikke står i forhold til indsatsen.
Det er der måske også andre steder den ikke gør.
Men det, der er vigtigt, er, at vi lægger vægt på, at det forhandler man sig altså frem til parterne imellem.
Det havde man også gjort i dette tilfælde her.
Så blev det stemt ned.
Det tror vi på i Venstre.
Pia Kjærsgaard (DF), 1999-05-20:
Egentlig tror jeg, der er en meget, meget stor opbakning hos befolkningen, hos politikere og egentlig også hos sygeplejerskerne, i hvert fald hos patienterne, til, at denne her konflikt skal stoppe.
Det, der jo er væsentligt, er, at 61 pct. stemte den her aftale ned.
Så kan man forholde sig til, at forhandlerne syntes, den var i orden.
Men der var altså et meget stort flertal, der stemte den ned, og jeg må spørge hr. Vibjerg: Hvad gør vi fremover?
Ville det ikke være fint, hvis man gav en kompensation, at sygeplejerskerne blev opgraderet i forhold til det efterslæb, de rent faktisk har?
Vi er helt enige i Dansk Folkeparti i, at de bør have en lønforbedring, at de gør et fantastisk stort, samfundsnyttigt arbejde.
Og hvad gør man, når det melder sig igen?
Burde man nu ikke sige én gang for alle: Strejkeretten bliver aflyst, men til gengæld får de en forbedring, nogle forhold, som de kan leve med fremover, og en løbende lønforbedring, og der bør hr. Vibjerg svare helt klart på: Hvad mener han om det?