Aage Frandsen (SF), 2004-02-17:
Den første grund er, at vi mener, at det, der ligger i en forfatning, og dermed også det, som grundloven er en del af, er helt centralt i et demokratisk samfund som vores, i et folkestyre som vores.
For det andet også, at vi mener, at grundloven bør ændres.
Men også selve diskussionen af den er helt central.
Som det allerede er blevet nævnt af andre, mener vi, at den nuværende grundlov er utidssvarende. Den nuværende danske grundlov er den mest utidssvarende grundlov i et demokratisk land, forstået på den måde, at den udtrykker det, som er forfatningen.
Derfor er det berettiget at sige, at den er et levn fra fortiden på en række punkter, og også, at den er en anakronisme på en række punkter.
Valget står derfor efter vores opfattelse mellem, om man vil have en grundlov, hvor det skrevne ord er forfatningen, eller om man vil have en forfatning, hvor elementer så findes i grundloven, men hvor der findes en række andre elementer andre steder.
Det drejer sig om konventioner, som vi har tilsluttet os.
Det drejer sig om traditioner, som vi har udviklet.
Det, der så i den forbindelse er afgørende, er selvfølgelig at spørge: Skal vi have en grundlov, som er den centrale, eller skal vi have en forfatning?
Vi kan sagtens leve med en forfatning.
Storbritannien har jo ikke en skreven grundlov, men har en forfatning.
Jeg synes bare, det er noget rod, og jeg synes, at det giver et problem, hvis vi hele tiden henviser til grundloven som det, der er kraften.
Det er jo sådan, at vores nuværende grundlov, som godt nok er fra 1953, alligevel for to tredjedeles vedkommende er fra 1849.
Nu har der tidligere været en diskussion om ophavet
til grundloven i 1849
Jeg vil i den forbindelse henvise til, uden at det dermed betragtes som det eneste sandhedsvidne, det, som daværende folketingssekretær Jens Møller skrev i »Den danske Rigsdag«, bind I, side 61, hvor han fremhæver, at den væsentligste kilde - og så kommer der en række argumenter for, at det er den væsentligste kilde til 1849-grundloven - er den belgiske forfatning. Selvfølgelig er det det.
Det, som i den forbindelse også er vigtigt, er, at vi selvfølgelig ser på grundloven med de øjne, den er skrevet med dengang, og man kan ikke bebrejde de forfattere, der var i 1849, at de skrev, som de gjorde.
Jeg synes ikke, det er særlig tidssvarende at bruge et udtryk som kongen 36 gange i grundloven, når vi også tænker på, at ordet folkestyre, ordet demokrati og ordet politiske partier ikke optræder overhovedet.
I den forbindelse synes jeg, det kan være interessant også at nævne - muligvis er det en legende, muligvis er det en historie, muligvis er den rigtig - kongen af Nepal, der i forbindelse med, at der var danskere ovre og ligesom skulle bidrage til, hvordan man kunne lave et demokrati, blev så begejstret for den danske grundlov.
Hvorfor blev han det?
Kongen havde magten.
Og selvfølgelig er der ikke nogen, der forledes til at tro, at det er kongen, der bestemmer i den danske grundlov, men det er selvfølgelig noget sjusk, at det stadig væk står skrevet, som det gør.
Mangelen omkring grundloven er først og fremmest vedrørende - og så bruger jeg udtrykket menneskerettighederne som generel overskrift.
Men som underoverskrift drejer det sig om frihedsrettigheder, og det drejer sig om de sociale rettigheder.
Det, som er karakteristisk ved vores grundlovsforslag, er jo, at det er frihedsrettighederne, vi primært udbygger.
Vi udbygger også de sociale rettigheder med to hensigtserklæringer, men det er klart formuleret som hensigtserklæringer, nemlig omkring sygdomsbehandling og omkring bolig.
Men det er de politiske frihedsrettigheder, vi primært udbygger.
Hvad er det så for nogle, det drejer sig om?
Det drejer sig om f.eks. dødsstraf.
Selvfølgelig har vi ikke dødsstraf i Danmark.
Nej, men det er ikke grundlovssikret.
Jamen kunne vi ikke indføre den?
Nej, for det står i Amsterdamtraktaten indirekte, at vi ikke kan have det, ikke af hensyn til os, men af hensyn til de nye lande, der skulle ind.
Det er en mærkelig måde at få sin forfatning ændret på, også når det gælder afhørings- og straffemetoder.
Der er børnerettighederne, hvor det også er vigtigt, mener vi, at man får overført de ting i en dansk sammenhæng.
Diskrimination kan ske på en række andre områder, og det bør der også grundlovssikres imod.
Så er der ytringsfriheden, hvor jeg jo er glad for, at fru Birthe Rønn Hornbech fremhævede, at ytringsfriheden i den danske grundlov ikke er sikret så godt, som den kan, men så er den heldigvis sikret via den europæiske menneskerettighedsbestemmelse.
Så er der den personlige frihed, hvor vi også er enige med Venstre i, at den personlige frihed, som er det, som står fra første punktum, jo udhules og kan udhules meget i de efterfølgende bestemmelser, hvor det må være vigtigt at få indføjet en række begrænsninger i retning af, at dér er grænsen for, hvordan statsmagten kan begrænse den personlige frihed.
Så er der spørgsmålet om religionsfriheden, som vi vil slås for.
Vi vil slås for ikke kun religionsfriheden, men også en anden form for frihed og frihed til at tænke.
Selvfølgelig har folk det, men der er nogle, der ikke tør tænke.
Det har man i hvert fald indtryk af en gang imellem.
I den forbindelse mener vi så - der skærer vi klart igennem - at adskillelsen af stat og kirke bør foretages, fordi vi også ønsker religionslighed.
forbindelse, vi selvfølgelig vil lægge meget vægt på, at man adskiller det på den måde, at det, som vedrører kirken, er kirkens anliggende alene, men det, der så vedrører de kulturelle værdier, vedrører os alle sammen, for uanset om man selv er kristen eller tilhører en anden religion, så kan man jo godt være tilhænger af, at man vil bevare og vil slås for, at de værdier, som er de historiske værdier, også stadig væk er til stede for os alle sammen.
Så er der spørgsmålet om sociale rettigheder, hvor jeg har nævnt, at vi udbygger på to punkter med hensigtserklæringer.
Men ellers er det et spørgsmål om at udvide undervisningsfriheden, og i den forbindelse, at det også er en ret, man så har, som går ud over den pligt, som er i grundloven i dag, nemlig undervisningspligten.
Så er der spørgsmålet om ejendomsretten, hvor vi peger på, at den bør præciseres.
Det er korrekt set af fru Birthe Rønn Hornbech, at det er en præcisering, som også samtidig betyder en indskrænkning.
Det er specielt en indskrænkning i forhold til miljøet på den anden side.
Der vil jeg henvise til andre lande, også nærtstående lande, der har indføjet det i deres grundlov.
I Norges grundlov er det § 110 b, og i Finlands grundlov er det § 14 a, hvor man netop har understreget, at miljøet er vigtigt, at naturen er vigtig. Kulturen er vigtig, og kulturarven er vigtig.
Hvorfor er den det? Fordi vi heldigvis ikke er de sidste, der er her i landet, for det er det land, det drejer sig om. Så er der spørgsmålet om udenrigspolitikken, hvor vi jo fremhæver vigtigheden af at få det mere ajourført i forhold til, at vi er et demokratisk land.
Den måde, det er formuleret på, har stadig væk rester af, at det var enevældet, som blev afskaffet i 1849, men med hensyn til udenrigspolitikken er der jo nok stadig væk elementer i statsadministrationen, som måske ikke helt er kommet over, at det også er noget, som folket blander sig i.
Det varede jo mange år, inden man turde få en udenrigsminister
, som ikke var en af deres egne.
Det var politikerne, der ikke turde det.
Så var der også spørgsmålet om, hvordan suverænitetsafgivelse skal foretages, hvor vi peger på, at man burde modernisere den bestemmelse, der er der.
Det betyder ikke, at man entydigt kan sige, om det bliver lettere eller bliver sværere at afgive suverænitet, men vi vil have en anden præcisering af det, for vi mener, at den tradition, vi har udviklet i Danmark, nemlig at når det drejer sig om væsentlige spørgsmål, skal de til folkeafstemning, skal være gældende.
Selv om det ikke er nødvendigt i dag, så mener vi, at det er det, der bør være gældende.
Så er der spørgsmålet om at styrke det folkelige engagement bl.a. gennem øget mulighed for folkeafstemning.
Det er altså en folkeafstemning, der er via folkets ønske, folkets initiativ, ikke noget med mindretal, der skal bestemme.
Det er folket, der skal rejse kravet om folkeafstemning både landsdækkende og også lokalt, i kommuner, i amter, eller hvad det kommer til at hedde.
Det, der står i grundloven, er lidt fattigt, men heldigvis har vi igen andre ting, som vi skal rette os efter, nemlig den europæiske menneskerettighedskonvention med hensyn til de retsprincipper, som vi skal bygge på.
Det er også vigtigt at få understreget, at den udvikling, der har været, en forfatningsmæssig udvikling, som har ændret den tænkning, der var i 1953 om magtens tredeling, bliver stadfæstet i grundloven, hvis vi mener det, nemlig at Højesteret har en kompetence og skal bruge sin kompetence i forhold til, at Folketinget kan komme til at dumme sig ved at vedtage en lov, som det er sket, der er grundlovsstridig.
Så er det også spørgsmålet om, at de politiske partier naturligvis skal ind i grundloven.
I det hele taget minder de ting, der jo også er beskrevet omkring Folketinget, en del om, at vi er et gammelt landbrugssamfund, hvor man først skulle have roerne og kartofler og sådan nogle ting nogenlunde klaret, inden man kunne melde sig i Folketinget. F.eks. det med, at vi først starter til oktober. Så vi synes også, at der er brug for ændring i forhold til det.
Det er en lille detalje i denne her sammenhæng.
Så er der spørgsmålet om det kommunale selvstyre.
Det har en enkelt paragraf og en enkelt linje.
I virkeligheden kan man ifølge grundloven reelt fjerne det kommunale selvstyres indhold.
Det kan man nok ikke, for vi har en forfatningsmæssig udvikling, som siger, at vi har kommunalt selvstyre.
Og det, der er karakteristisk for vores grundlov, er jo, at det er en del af forfatningen, men der er meget andet i forfatningen.
Så er der spørgsmålet om monarkiet.
Det er en anakronisme.
Det er ikke nutidigt at have et monarki, når vi siger, at der skal være lighed, og at der skal være folkestyre.
Men så mener vi til gengæld som det vigtige, at man trods alt får de politiske ting, som ligger i monarkiet, fjernet.
Det drejer sig om dronningerunder, det drejer sig om statsråd, og det drejer sig om monarkens underskrift.
Når det drejer sig om statsrådet, vil jeg her slås for en gammel mærkesag, som Venstre havde i 1800-tallet, nemlig at kongen skulle ud af statsrådet.
Kongen var jo ikke medlem af statsrådet i 1849, men som led i det demokratiske tilbagetog meddelte Frederik VII bare ved en forordning, at nu ville han så sidde i statsrådet for bordenden, og det gjorde han.
På den måde kunne man godt lave grundlovsændring dengang.
Men jeg slås for, vi slås for, at Venstres mærkesag fra dengang bliver opfyldt på den måde, at vi får monarken ud af statsrådet.
Så er der selvfølgelig spørgsmålet om Færøernes og Grønlands selvstyre, som jo også bør markeres klarere.
På den måde er der en række bestemmelser, som vi mener burde ændres i grundloven.
Det, som vi nu har at gøre med her, er jo så, at vi har en opposition til venstre for regeringen, som består af ganske mange, og på den måde er det jo sådan set lidt nyt for mig at stå her efter at have fremsat nogle forslag, som har så megen tilslutning. Det har jeg jo aldrig oplevet før.
I den forbindelse kan jeg ikke helt lade være med at citere det, som statsministerens forgænger, nemlig en anden statsminister, sagde til mig, sidste gang jeg stod på talerstolen med et forslag.
Den daværende statsminister sagde, at der var tre grunde til, at man ikke kunne sige ja.
Jeg tænker, at den nuværende statsminister har kigget den gamle statsminister i teksten, eller også er der nogle andre, der har vist ham den.
Men tre grunde: For det første at der skulle være påkrævende samfundsmæssige behov for at ændre grundloven.
For det andet at der skulle være helt konkrete ændringsforslag, som kunne samle et meget bredt flertal i Folketinget.
Og så for det tredje at befolkningen med et overvældende flertal giver sin tilslutning til det.
Jeg er så begejstret i dag, for uanset der ikke er sket så meget på det her felt, så er der nu en samlet opposition
til venstre for regeringen, som forhåbentlig og sandsynligvis kan mønstre et flertal efter valget, og derfor kan vi også som ekstra sidegevinst i den forbindelse få en ny grundlov.
Jeg har det også sådan, at man - og jeg ved, det står skrevet et sted - jo skal glædes mere over den ene, der omvender sig, end over alle de andre, der i forvejen var omvendt.
Derfor er jeg glad for, at der nu i Folketinget er noget, der næsten nærmer sig et flertal, selv om man ikke skal tage forskud på noget på grundlag af opinionsmålinger. Hvordan vi så kommer videre?
Jeg synes jo, man skal have et åbent sind i forhold til det.
Om det er en kommission af politikere her i Folketinget eller et konvent, er ikke det afgørende. Det afgørende er, at vi kommer videre.