Per Stig Møller (KF), 2003-01-08:
Jeg vil også godt takke for debatten og takke for alle de venlige ord, der har været sagt om regeringens udøvelse af formandskabet, og jeg er også glad for den tak, der er kommet til embedsmændene, som har lavet et kæmpearbejde.
Jeg vil også godt bekræfte over for dem, der har sagt, at tidligere regeringer jo også har arbejdet for det, at det havde ikke været muligt uden tidligere regeringers arbejde.
Jeg vil især nævne Det Radikale Venstres udenrigsminister, der i 1997 havde hovedæren for, at man ikke bare talte om de lande, man talte om før 1997, men sagde, at alle, der kan nå at blive klar, kan blive medlemmer.
Det betød utrolig meget, for det betød, at seks lande satte et gevaldigt tempo på og nåede med.
Det synes jeg også skal huskes i dag, når vi snakker om udvidelsen.
Det synes jeg var en fremragende indsats først og fremmest af
den radikale udenrigsminister.
Så vil jeg godt lige sige et par ord om Johannesburg,
som både hr. Henrik Dam Kristensen og fru Elisabeth Arnold var inde på.
Spørgsmålet var, om et halvt glas vin er halvt fyldt eller halvt tomt.
Ja, det spørgsmål kan man besvare, men det væsentligste er jo, om vinen er sur.
Jeg synes, der er kommet lidt sur vin i glasset her, for det, der ikke er med, er jo Johannesburgudtrykket »Global Deal«.
Det ville hverken den tredje verden eller USA indskibe sig i.
Men når man ser på det, som Folketinget ønskede der skulle ske i Johannesburg, og det, der rent faktisk skete i Johannesburg, så synes jeg faktisk, man kom meget langt, og ved siden af Monterrey og Doha er Johannesburg en væsentlig trædesten til den globale orden, vi arbejder for. Man fik vandinitiativet, man fik miljøinitiativer, man fik good governance ind, selv om det ikke hed Global Deal, man fik kønsaspektet, og som en væsentlig fornyelse fik man partnerskaberne ind, så jeg synes ikke helt, man skal tegne det så sort, som det blev gjort her. Jeg er enig i det, hr. Henrik Dam Kristensen og andre også sagde, at nu må EU så spille en stærkere international rolle i fremtiden.
Det er også derfor, vi i konventet skal se på f.eks., hvordan vi træffer beslutninger inden for det udenrigspolitiske område, men vi skal jo samtidig gøre det i overensstemmelse med den danske grundlov omkring udenrigspolitikken.
Det er klart, at vi ønsker, at EU kan spille stærkere med, og vi har også i vores formandskabsperiode prøvet at få EU til at spille stærkere med, og jeg er meget taknemlig for hr. Jann Sjursens bemærkninger om vores politik omkring Irak.
Jeg synes også, man kan nævne Balkan.
Det er meget væsentligt, at der er den tiltrækningseffekt fra Balkan mod EU, som hr. Holger K. Nielsen var inde på.
Det er med til at fredeliggøre Balkan.
Det er givet, at muligheden for at få stabiliserings- og associeringsaftaler har spillet en meget stor rolle for den fredelige udvikling, der har været på Balkan i de senere år.
Den aftale, der blev lavet mellem Serbien og Montenegro, har jo ikke været mulig - tror jeg - uden at der også var en stabiliserings- og associeringsaftale et sted i den anden ende af sådan nogle aftaler.
Det er klart, at med hensyn til muligheden for Kroatien til at komme ind i EU og Serbiens håb om det er det helt afgørende, at de også spiller med i forbindelse med den internationale krigsforbryderdomstol, og at de afleverer de personer, som domstolen ønsker udleveret.
Der er jo afleveret folk, og det ville der måske ikke have været, hvis ikke der var EU-effekten.
Så jeg er helt enig i, at vi skal gøre den dimension og EU's dimension her stærkere.
Hr. Holger K. Nielsen har ret
i, at det trækker Europa i en fredelig retning, og jeg er glad for, at SF har markeret, at der i dag politisk ikke er noget uden om EU, og at det vigtigste er at få EU til at fungere bedst muligt.
Jeg konstaterer, at hr. Jann Sjursen ikke var helt tilfreds med Mellemøsten.
Det havde jo også været utrolig optimistisk, hvis man havde troet, at vi kunne det på et halvt år.
Det har hverken Bill Clinton eller den ene eller den anden kunnet.
Uanset hvor mange fredspriser alle de mennesker har fået for at lave fred i Mellemøsten,
har de ikke lavet fred.
Der er jo ingen af dem, der har lavet fred.
Det, der trods alt står tilbage, er, at så sent som her
den 20. december tilslutter den amerikanske præsident sig køreplanen frem til realiseringen af hans vision, og det var da egentlig mere, end jeg havde turdet håbe på, da vi startede arbejdet med den den 25. juni.
Jeg har også konstateret af udtalelser - det er i forvejen sket for den arabiske verden - at Israel opfatter det, som de kalder Bushes plan og Bushes køreplan, som den, de skal arbejde med efter det israelske valg.
Det er ligegyldigt, at de kalder det Bushes køreplan.
Det vigtige er, at det er en køreplan, vi er enige om.
Ud fra det, at vi kunne komme til at præge fredsprocessen, er det gået bedre, end man egentlig havde turdet håbe på.
Men freden var vel nok for stort et håb.
Der er for mange, der ikke ønsker den fred med to stater, og det er dem, der skyder den i stykker hver gang.
Jeg synes også, at ICC var et udmærket program.
Vi har også arbejdet imod dette med failed states.
Kampen mod terrorisme er også skærpet i forbindelse med de vedtagelser, der er foretaget i EU og mellemstatsligt under vores formandskab.
Vi har sat pilotprojekter i gang for at undgå failed states, Indonesien, Filippinerne, Pakistan.
Vi er klar over, at det, det hele drejer sig om for Al-Qaeda, er at få nogle stater til at bryde sammen, så de kan overtage dem.
Derom er vi enige med Socialdemokratiet.
Til hr. Thulesen Dahl
vil jeg sige omkring retorikken om afslutningen af Anden Verdenskrig, at jeg altid bruger udtrykket, at det tyvende århundrede startede i august 1914 og sluttede den 13. december 2002 i København.
Det var det tyvende århundrede.
Det var det blodige tyvende århundrede.
Det kan ikke gentages, medmindre man bringer EU i opløsning, medmindre vi i forbindelse med konventet ikke forstår at få skabt et EU, der også kan handle og fungere med
25 og - tror jeg - med 35 lande i næste årti.
Vi er nødt til både at gå i dybden og gøre EU bedre gearet til at fungere videre, for ellers går det i opløsning: Nogle går længere, og andre glider ud i periferien.
Så det tyvende århundrede kan ikke gentages, hvis det, der følger af udvidelsen, er et stærkere sammentømret Europa byggende på fred, frihed, fælles velfærd, og derfor mener jeg faktisk, det er rigtigt.
Men det er op til os selv med det arbejde, vi nu laver med at få gjort EU stærkere i denne situation.
Der gælder det jo også, at sikkerhedspolitikken, ESDP'en, kommer til at spille en rolle, at EU's forsvarsdimension bliver stærkere efter den aftale, der også blev indgået den 13. december.
Der skal ikke være et brud med NATO, det er ikke det, det drejer sig om.
Der er det jo for pinligt, hvis ikke EU selv også kan lave fredsskabende og fredsbevarende aktioner.
Vi har politimissioner, vi har den civile krisestyring.
Her er vi med, men vi synes også, at sådan som vi jo f.eks. er med i Afghanistan, skulle vi også gerne kunne være det i Europa.
I Afghanistan er vi det som NATO-land.
Omkring EU's fremtid kan jeg tilslutte mig det, som statsministeren sagde.
Jeg skal ikke gentage det.
Der er faldet nogle væsentlige betragtninger her, men som jeg har sagt før, er det nu helt afgørende, at vi sørger for, at EU er i stand til at fungere med 25 og til sidst med 35 lande. Vi skal selvfølgelig også i gang med diskussionen om, hvor grænserne går, for da jorden er rund og vi hele tiden får nye naboer, vil det til sidst være alle lande, der er med i EU, medmindre vi laver nogle grænser.
Men jeg mener ikke, at EU kan gå helt til Vladivostok.
Det er ting, der er åbne for debat, men også det skal vi jo igennem i fremtiden.
Hvor er så egentlig endemålet for EU?
Island, Norge?
Klart!
Balkan?
Klart!
Til sidst til hr. Keld Albrechtsen om GMO'erne
, og det er mere for historieskrivningens og verifikationens skyld og af hensyn til dem, som måtte se med uden for dette lokale: Der er faktisk et væsentligt fremskridt inden for GMO'erne. Der er vedtaget sporing, godkendelse og mærkning af genmodificerede fødevarer og foder.