runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lene Espersen (KF), 2004-02-26:
Jamen jeg må sige til fru Line Barfod, at så har fru Line Barfod da i hvert fald overhovedet ikke fået fat i, hvad noget for noget drejer sig om. Noget for noget er jo først og fremmest at belønne de borgere og de virksomheder, som går foran med et godt eksempel, som passer deres ting.
Det kan betyde, at de undgår at få de gebyrer og kontrolbesøg, som andre er pålagt, fordi de har orden i deres ting, indleverer ting til tiden, har orden på hygiejnen, og det belønner man så.
Hvis man skulle gå ind på fru Line Barfods tankegang, så skulle det jo være, at hvis myndighederne begår en fejl, så skal der være kontant afregning ved kasse 1: 5.000 kr. til borgerne.
Hvis en borger kommer med en forkert oplysning, det kan være en person, der kommer ind i det sociale system og glemmer at fortælle, at han har været gift før, eller hvad ved jeg, skal det så også have konsekvenser?
Skal det være omvendt? Kan man vende det her forslag om og så sige, at alle borgere skal af med 5.000 kr., hver gang de kommer med en forkert oplysning?
Jeg synes, at et sådant samfund og et sådant system vil være overbureaukratisk, men det er heller ikke den måde, man skal opbygge et samfund på; det må jo grundlæggende hvile på, at vi har tillid til hinanden. På en lang, lang, lang række områder har vi allerede i dag, som jeg klargjorde her, faktisk et ganske godt regelsæt, der sikrer, at de gange, hvor myndighederne fejler, f.eks. ved en forglemmelse - der kan sidde en sagsbehandler, som ikke har det hele med en dag - er der gode muligheder for, at borgeren kan klage og få rettet op på tingene.
Der synes jeg, det ville være forkert, hvis man i dag bidrager til et billede af, at myndighederne bare kan begå fejl og træde på borgerne, og så er der ikke nogen som helst mulighed for, at borgerne kan få rettet op på fejltagelserne eller komme til orde.
Jeg har forsøgt i dag at redegøre for, at det er der gode muligheder for.
Når det så er sagt, vil jeg gerne gentage, hvad jeg også sagde i min indledning, at regeringen rent faktisk siger, at fordi vi nu i første omgang har valgt at sige, at der skal være belønninger til nogle af de borgere og virksomheder, som opfører sig godt, så skal vi selvfølgelig ikke stoppe der.
Vi skal selvfølgelig også gå ind og så se på, at når der er offentlige myndigheder, der svigter aftaler,
så skal de opleve en eller anden form for konsekvens, og derfor er der også nedsat en arbejdsgruppe, som ser på den problemstilling.
Så hvis det præcis er det, fru Line Barfod opfordrer til,
så vil jeg sige, at det faktisk er noget, som regeringen har med i sine overvejelser.
Men noget for noget handler faktisk først og fremmest om at belønne dem, der går foran med et godt eksempel.
Line Barfod (EL), 2004-02-26:
Det glæder mig selvfølgelig, at ministeren siger, at der skal være nogle konsekvenser, men så synes jeg ligesom, det forsvinder lidt ud i den blå luft.
Regeringen har snakket meget om noget for noget på det seneste, men når ministeren så skal redegøre for, hvad det er for konsekvenser, der er i dag, når myndighederne overtræder loven, så går ministeren over til at tale om klageadgang, og at hvis der er truffet en forkert afgørelse, så kan afgørelsen gøres om.
Men det er jo ikke det samme. Det, forslaget her sigter på at ramme, er, når myndighederne begår lovovertrædelser.
Det er jo ikke sikkert, at lovovertrædelsen fører til en forkert afgørelse, der så kan omgøres af klageorganet.
Der er jo masser af eksempler på, at klageorganerne ser, at der ikke har været partshøring, at der ikke er givet den fornødne klagevejledning, eller at der er andre lovregler, der er overtrådt, men at klageorganet tror, at resultatet ville have været det samme, og derfor fastholder afgørelsen.
Det, der er forslaget her, er jo, at det skal have en konsekvens, at noget for noget ikke kun skal gælde for borgerne, men også for myndighederne, og det undrer mig lidt, at en regering, der går så varmt ind for noget for noget, ikke mener, at det skal gælde, når myndighederne begår lovovertrædelser.
Anne Baastrup (SF), 2004-02-26:
Det er ikke min opfattelse, at det er det, det drejer sig om her.
Det her drejer sig om de eksempler, hvor forældrene er blevet enige - vi gør sådan og sådan - men hvor børnene er 4, 5, 6 år, når beslutningen bliver truffet, og når de så kommer i puberteten, hvor de kan se, at de ikke kan få deres liv til at hænge sammen, skal de have lov til at snakke med nogen.
Det er jo ikke ensbetydende med, at man skal tage udgangspunkt i, hvad barnet så rent faktisk vil have.
Men der må være nogen, barnet kan komme til at snakke med og sige: Det vil jeg meget gerne have; vil du ikke godt sige til mor, at jeg frygtelig gerne vil have det lavet om?
Vil du ikke godt være den, der siger det til mor?
Det er ikke, fordi jeg ikke gerne vil være sammen med mor, jeg vil bare ikke være sammen med hende de dage.
Altså sådan, at der er nogen, der går ind og overtager
barnets problematisering af den måde, som forældrene i enighed har strikket deres liv sammen på.
Det er for at give børnene en mulighed for at komme ud af en fastlåst situation.
Det er ikke, fordi barnet som 5-6-årig skal bestemme: Jeg vil blive boende her, punktum.
Der må man tage udgangspunkt
i: Hvad er barnets tarv?
Hvad er det bedste for barnet her?
Hvem af de to forældre skal have forældremyndigheden?
Hvis der er enighed om det, så er det den forælder, der gerne vil have det.
Hvis den enighed opnås, så er det ikke barnet, der skal bestemme det her.
Det er slet ikke på det niveau.
Inge Dahl-Sørensen (V), 2004-02-26:
Jeg har et enkelt spørgsmål til fru Anne Baastrup.
Jeg ser den situation for mig, at et ægtepar bliver skilt.
De har en lille dreng på 6-7 år, som går i 1. klasse.
Han går til fodbold.
Han er selvfølgelig dybt ulykkelig.
Han ønsker ikke at flytte.
Mor er nødsaget til at flytte til en anden by, for hun skal jo også opretholde livet, og det var ikke hende, der fik huset på hjemegnen.
Han er ked af det, han vil simpelt hen ikke med.
Han vil blive hos far, fordi far bliver i huset.
Hvordan forholder vi os til det?
Har barnet ret til at håndhæve: Jeg vil blive hos far, fordi jeg vil blive her i fodboldklubben og i min skole?
Else Theill Sørensen (KF), 2004-02-26:
Beklager meget, formand.
Undskyld!
Og det er oven i købet ikke mig selv, der er ordfører. Da mit partis ordfører, hr. Helge Adam Møller, er forhindret i at være til stede, skal jeg på den konservative folketingsgruppes vegne udtale følgende: Den tidligere engelske premierminister Winston Churchill udtalte engang: Uanset hvor smuk strategien er, så bør man af og til huske at kigge på resultatet. Selv om det overordnede hensyn bag SF's forslag - at sikre barnets tarv - virker meget smukt, tror jeg, at de konkrete ændringsforslag vil give nogle uheldige resultater. Justitsministeren har allerede beskrevet disse indgående, og jeg skal derfor undlade at gå i dybden med dem.
Blot skal jeg påpege det betænkelige i at anvende omvendt bevisbyrde.
Det er et princip, vi afstår fra at anvende, når mordere og andre groft kriminelle er på anklagebænken.
Det forekommer mig
derfor temmelig hårdt, at forældre, hvis eneste forbrydelse er, at de skal skilles, skal udsættes for det. Jeg er derudover enig med justitsministeren i, at lovforslaget har en slagside for de forældre, der er mindre gode til at føre deres sag over for de sociale myndigheder.
Det Konservative Folkeparti har altid ment og vil fortsat mene, at børn i videst mulig udstrækning bør have samvær med begge forældre.
Vi frygter, at SF's forslag trods gode intentioner vil være for indgribende og medføre en række uheldige resultater. Derfor kan den konservative folketingsgruppe ikke støtte det fremsatte lovforslag.
Elisabeth Arnold (RV), 2004-02-26:
Rent undtagelsesvis var jeg enig med Dansk Folkepartis ordfører i et retspolitisk spørgsmål, nemlig at dette emne finder vi jo ikke herinde fra Folketinget nogen endegyldig løsning på, næsten ligegyldigt hvor store anstrengelser vi gør os, og ligegyldigt hvor mange timer vi bruger på det i en debat.
Det er ulykkelige sager, dybe menneskelige tragedier, og det eneste, vi kan gøre, er at prøve at gøre det så lempeligt og så retfærdigt som muligt, så så mange som muligt bliver tilfredse, eller så få som muligt bliver dybt ulykkelige. SF ønsker med det her lovforslag at sætte mere fokus på barnets rettigheder i forbindelse med samværssager.
Der foreslås tre præciseringer i de gældende bestemmelser, nemlig at barnet skal have ret til samvær med den forælder, barnet ikke bor sammen med; barnets egen tilkendegivelse om ændringer i samværet skal tillægges vægt, og aldersgrænsen på 12 år skal fjernes; alle børn skal i princippet høres.
Det Radikale Venstre er i princippet for disse ændringer.
Vi er glade for, at fokus lægges på barnets rettigheder og ikke på de voksnes.
Der kan indvendes meget imod at give mindre børn disse øgede rettigheder, og der er selvfølgelig også nogle eksempler på, at forældre kan manipulere børn til at afgive en bestemt forklaring.
Men der er også adskillige eksempler på, at modne og fornuftige børn, eftertænksomme børn, savner hensyntagen til deres ønsker, og at de bliver tvunget til et samvær, de ikke ønsker, eller på et tidspunkt, de ikke ønsker.
Så fra Det Radikale Venstres side kan vi kun sige, at vi går meget positivt ind i udvalgsarbejdet og gerne ser
, at vi måske kommer frem til nogle bedre ordninger, og, hvis det kan trøste justitsministeren, vi medvirker også gerne til at diskutere det til næste år og til næste år igen, hvis vi ikke skulle blive enige om en ændring i dette år.
Per Dalgaard (DF), 2004-02-26:
Dette lovforslag tager igen fat på et meget ulykkeligt problemområde, som det ikke er første gang vi drøfter her i salen.
Jeg tror også, at det snart må være klart for alle, at der ikke findes nogen endegyldig facitliste, som vil kunne anvendes i alle tilfælde i forbindelse med samværsproblemer.
Hver skilsmisse, hvor der er børn involveret, har i hvert fald én taber, nemlig børnene, og uanset hvordan man vender
og drejer sagen, er det børnene, det går ud over.
Hver sag er forskellig fra den forrige, hvorfor der også af denne grund ikke kan være en generel løsning.
Vi kan herindefra kun prøve at gøre forholdene for børnene så gode som muligt og så retfærdige som muligt for begge de skilte forældre.
Børn er meget solidariske og vil i langt de fleste tilfælde blive stillet i et frygteligt dilemma, hvis de skal vurdere og udelukke den ene forælder i forhold til den anden.
Her er selvfølgelig undtaget de tilfælde, hvor der er misbrug involveret, og hvor jeg bestemt håber, at der er lovgivning, der går ind og griber ind.
Dansk Folkeparti finder, at gældende lovgivning rimeligt dækker de problemområder, skilsmissebørn kommer ud for.
Men der er områder, der skal ses på.
Vi kunne godt tænke os, at det over for forældre, der skal skilles, altid bekendtgøres, at hvis de ikke kan finde ud af at få samværet med børnene til at fungere på fredelig vis, må myndighederne træde til.
Det gælder f.eks. i tilfælde, hvor den ene forælder modsætter sig samvær eller på alle mulige og umulige måder modarbejder dette.
I de henvendelser, jeg får fra borgere, er det ofte kvinder, som er de stygge, og som modsætter sig samværet med faderen og på alle mulige måder prøver at obstruere det.
Her burde egentlig en sådan obstruktion, som har fundet sted i en periode, i hvert fald få konsekvenser for forældremyndigheden.
Det synes jeg vi skal få kigget på under udvalgsarbejdet.
Jeg ved heller ikke, om en decideret børnesagkyndig har det fulde overblik over familiens situation, det vil også sige, hvordan forældrene hver for sig fungerer sammen med barnet.
Kan en forældresagkyndig få alle aspekter med omkring en sådan situation?
Jeg mener, at et totalbillede hører med i en fornuftig løsning på problemerne.
I forslaget står, at statsamterne i praksis rådspørger børn helt ned til 8-års-alderen.
Det finder Dansk Folkeparti er en god procedure, og vi kunne spørge i udvalget, hvorfor der er en 12-års-grænse, som nu åbenbart ikke overholdes.
Dansk Folkeparti finder generelt den opmærksomhed, regeringen har på problematikken, udmærket.
Men vi vil stille os positive over for forslaget generelt, og vi vil i udvalgsarbejdet se, hvilke svar der bliver bragt på de spørgsmål, jeg her har nævnt.
Men når det er sagt, vil jeg også sige, at jeg er enig med ministeren i, at staten eller statsamterne ikke skal til at fungere som overforældre i de sager, hvor forældrene er enige om samværsproblematikken og om, hvordan den skal forekomme.
Jeg synes, at vi måske forsøger at bringe nogle spøgelser frem, som egentlig ikke findes.
Lissa Mathiasen (S), 2004-02-26:
Det er jo godt, det er glædeligt.
Det var jo heller ikke nogen kritik af, at SF rejser det.
Det har vi været enige om, og det håber jeg også stadig væk vi er i alle partierne.
Den skal vi have for at få den grundighed omkring det her, hvor der er vanvittigt svære spørgsmål at give de rigtige svar på.
Jeg har faktisk betragtet det sådan med udgangspunkt i rapporterne - de projekter, vi får og har fået - at dermed har vi også åbnet ballet, havde jeg nær sagt, for at få en bredere drøftelse af, hvad der i øvrigt skal ske omkring forældremyndighed og samvær.
Det er i hvert fald vores indstilling.
Og jeg har heller ikke hørt andet, end at andre også har været enige i det.
Anne Baastrup (SF), 2004-02-26:
Det var lige præcis derfor, at jeg kom også med det her forslag, for der er andre forslag, som både den nuværende og foregående justitsminister har fået sat undersøgelser i gang om.
Men den henstilling, der kom fra Børnerådet og en lang række andre børneorganisationer om, at vi skulle prøve at sætte barnet i centrum, med barnets ret til sine forældre og ikke omvendt, har der ikke været noget som helst om.
Derfor synes jeg, det var vigtigt, når vi nu skal bruge resten af det her forår på - hvilken dag det måtte komme på - at diskutere børn og skilsmisse generelt, også at få det her punkt på den dagsorden.
Derfor er jeg kommet med det her forslag, og derfor har vi den her diskussion i dag.
Jørn Dohrmann (DF), 2004-02-26:
Det her er et rigtig godt forslag.
De væsentlige ændringer, der sker, er jo, at man giver friere rammer til skovdriften i Danmark, som er et hårdt trængt erhverv, og som trænger til at få nogle lettelser, og som trænger til at få nogle forenklinger, og hermed lever vi op dertil.
Samtidig skal det også siges, at man nu kan få kortlagt nogle af de her naturtyper og ikke længere stiller detaljerede krav om, hvordan skovene skal etableres eller dyrkes, samtidig med at tilskuddene til eksisterende skovrejsning vil blive videreført, som vi selvfølgelig har lagt vægt på i vores politik, og som vi har lagt vægt på bl.a. på området med naturforliget, hvor vi har afsat ekstra penge til bl.a. bynær skovrejsning.
Den linje vil vi selvfølgelig fortsætte og håber på, at alle andre partier bakker op her i Folketinget om det.
Ud over det har man jo også i lovforslaget - og det vil vi også gerne være med til - tilgodeset børns og unges fritidsliv, og det gør man bl.a. ved, at man kan tillade spejderhytter og skovbørnehaver at etablere sig i skoven inden for visse rammer.
Ud over det tillader man også, at der skal være mulighed for at etablere arbejdsskure på højst 10 m2 til brug af opbevaring af redskaber for at kunne drive skoven.
Der er selvfølgelig visse betingelser, bl.a. skal der være 20 ha, og der er selvfølgelig også den klausul, som jeg faktisk synes er meget rimelig, og som vi har indført i mange andre love, at hvis man ikke bruger bygningerne længere, skal de selvfølgelig fjernes.
Alt i alt er det et meget fornuftigt lovforslag, som vi vil bakke op om.
Eyvind Vesselbo (V), 2004-02-26:
Det gælder også for
vandmiljøplan III.
Der vil vi også meget gerne have et bredt forlig, og vi vil også godt have, som jeg siger, bredest mulig opbakning til dette her lovforslag og være sammen med mange partier om at bakke op om denne her lovgivning.
Den der snak, der har været, også under debatten om skovloven, om A- og B-natur - det er jo det, der ligger bl.a. i fru Elsebeth Gerner Nielsens andet spørgsmål - kan jeg ikke følge.
Jeg mener ikke, at der er en A- og en B-natur, for mig er natur natur.
Men det, som fru Elsebeth Gerner Nielsen snakker om, er, at vi også skal beskytte den natur, som ikke er habitatområder og fuglebeskyttelsesområder, og det er der jo i øjeblikket en indsats for.
Så vi er meget åbne over for at drøfte alle de her ting, og jeg håber faktisk, at vi når frem til noget fornuftigt, som vi kan være sammen om alle sammen, for det er ikke en helt uvæsentlig lovgivning det her.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2004-02-26:
Jeg er meget glad for, at hr. Eyvind Vesselbo er åben over for forhandling, for sådan som lovforslaget ser ud nu, vil Det Radikale Venstre ikke kunne være med på det. Vi synes, at lovforslaget lader meget tilbage at ønske.
Noget af det, jeg godt kunne tænke mig at høre Venstres mening om, er alle de arealer, der ikke nu er beskyttet via de lovgivninger, vi har talt om indtil videre.
Vi har jo altså masser af vigtige arealer, enge f.eks., halvnaturtyper i det hele taget, som rummer en meget stor del af den biologiske mangfoldighed, som på ingen måde er beskyttet, og som er ved at gro til i næringsstoffer og af andre årsager.
Hvad skal vi gøre med dem?
Eyvind Vesselbo (V), 2004-02-26:
Ligesom jeg sagde til hr. Keld Albrechtsen, er vi villige til at diskutere alt, der er i dette her lovforslag, så vi måske kan finde ud af at få et meget bredt, jeg vil ikke sige forlig, men en meget bred opbakning bag den her lov.
Også det spørgsmål, som fru Elsebeth Gerner Nielsen rejser her, vil jeg da meget gerne være med til at drøfte, så vi kan få en ordentlig dialog om det og få nogle forklaringer på, hvad baggrunden er for lige netop at ramme med det og det åremål. Det kunne jo også være, at man i fællesskab kunne nå frem til en politisk beslutning om, at det kunne rykkes lidt med hensyn til årene, men der er selvfølgelig en faglig begrundelse for, at det er den årrække, der er tale om her, for ellers var det jo ikke beskrevet på denne her måde i lovforslaget.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2004-02-26:
I Det Radikale Venstre er vi glade for, at § 3-beskyttelse nu også kommer til at gælde for biologiske overdrev.
Det, vi ikke kan forstå, er, hvorfor det er åremål, der skal afgøre, hvorvidt et overdrev skal beskyttes, frem for at det f.eks. er botaniske mål.
Hvordan kan det være, at det skal være sådan, at hvis et overdrev ikke har været dyrket intensivt de sidste 30-50 år, så kan det beskyttes, i stedet for at man siger, at hvis et overdrev rummer en række faktorer, som er betydningsfulde for bevarelse af den biologiske mangfoldighed, så skal det bevares?
Med andre ord: Er det noget, Venstre ville være villig til at se på i forbindelse med udvalgsarbejdet?
Eyvind Vesselbo (V), 2004-02-26:
Jo, jeg vil meget gerne være med til både at kigge på økonomien og på 2-års-reglen, altså alle de ting omkring fredningen.
Det var det, der var min pointe før, hvor jeg koblede en ny dimension ind, nemlig ved at sige, at det her jo altså også godt kunne være et spørgsmål om prioritering af fredningssager, fordi, som hr. Keld Albrechtsen er inde på,
det jo kunne være, at der var nogle sager, der var så akutte, at de simpelt hen skulle igennem med det samme, men det kunne jo også godt være, at der var nogle, der godt kunne vente måske et eller to år.
Og det vil sige, at man i den planlægning, hvor man, også igennem en økonomisk planlægning, siger, at man sætter et bestemt beløb af på finansloven, at man så inden for den periode må prioritere, sådan at vi skal tage fat på de mest akutte, dem, der virkelig er oppe over,
og så kommer de andre i rækkefølge.
Det vil jeg godt være med til at diskutere med hr. Keld Albrechtsen.
Keld Albrechtsen (EL), 2004-02-26:
Det, der bare er problemet, synes jeg, er, at vi jo har haft det synspunkt tidligere, og jeg går ud fra, at der har været almindelig enighed om, at når man talte om naturfredning, så var det, fordi det drejer sig om umistelige værdier, og det vil sige, at vi jo som udgangspunkt ikke kan begynde at sige, at det har vi ikke råd til, for så kan man ikke samtidig sige, at det drejer sig om umistelige værdier.
Derfor er jeg altså bekymret for, at det der budgetprincip, som nu indføjes i det, så skal komme til at medføre, at de allervigtigste naturfredninger lige præcis vil være dem, som så ikke længere vil kunne lade sig gøre.
Men jeg er jo glad for, at hr. Vesselbo tilkendegiver, at man godt vil være med til at kigge på det, også måske til at kigge på 2-års-fristen.
Og der vil jeg godt spørge, om hr. Vesselbo ikke deler den bekymring, at en 2-års-frist, samtidig med at man stiller et budgetkrav, i realiteten gør det umuligt at nå at gennemføre en fredningssag.
Eyvind Vesselbo (V), 2004-02-26:
Jeg vil sige, at jeg principielt mener, det er rigtigt, hvad der står i lovforslaget, nemlig at man skal prøve at lave et budget for de her fredninger, også fra starten af.
Jeg mener i øvrigt også om den praksis, der har været igennem mange år, at det sådan set er ligegyldigt, havde jeg nær sagt, hvor mange penge man bruger på det her område, fordi man gang på gang kan fremsætte fredningsforslag, som udløser nogle beløb.
Jeg vil meget gerne være med til at drøfte med hr. Keld Albrechtsen, om man måske kunne finde ud af at få afsat beløb på finansloven, som begrænsede eller i hvert fald gjorde, at vi vidste, hvad det var, vi havde med at gøre rent økonomisk.
For det her er jo en af de få konti på finansloven, hvor der ikke er nogen grænser, men hvor det bare er sagerne, der er udgangspunktet.
Så jeg vil meget gerne være med til at drøfte det her fredningsforslag med hr. Keld Albrechtsen.
Det er jo derfor, jeg står her, og det er jo derfor, regeringen lægger det frem.
Så hvis der er nogle ting, vi kunne nå frem til i fællesskab, som kunne gøres bedre, så ser jeg det meget gerne.
Keld Albrechtsen (EL), 2004-02-26:
Jeg vil godt spørge hr. Eyvind Vesselbo, om han vil være med til at drøfte, om de bestemmelser om naturfredning, som er i det her forslag, ikke i virkeligheden bliver for restriktive.
Hvis man kræver, at der absolut skal fremlægges et budget allerede på forhånd, før man kender fredningens indhold, hvad der jo kan være ganske vanskeligt, al den stund det jo kan ændres undervejs, og at man samtidig kun må bruge 2 år på det, og hvis så der er gået 2 år, så falder det væk, så er jeg bange for, at det faktisk kan vise sig at blive vanskeligt overhovedet at gennemføre en naturfredning.
Er Venstre indstillet på at drøfte det problem i forbindelse med lovforslaget?
Eyvind Vesselbo (V), 2004-02-26:
Nu vil jeg sige, at da jeg sagde, at jeg ikke så det her som noget problem, så var det med hensyn til den problemstilling, hr. Torben Hansen rejste.
Jeg ser det simpelt hen ikke som et problem.
Men det kan jo være, at hr. Torben Hansen, når vi er i gang med udvalgsarbejdet, kan fremlægge det på sådan en måde, så jeg kan se det som et problem.
Når hr. Torben Hansen siger, at vi måske er blevet klogere, så er det jo det, der egentlig er det manipulative i det her, nemlig at man netop starter med at sige noget, som man udmærket godt ved ikke passer.
Og når så loven kommer, og det viser sig, at det, man påstår, aldrig nogen sinde har været på tale, så siger man, at det er, fordi modparten er blevet klogere, fordi man fremhævede de synspunkter, som modparten ikke havde.
Det er jo en fuldstændig omvendt måde at diskutere på.
Det er derfor, at jeg synes, det er så vigtigt, at jeg her fra Folketingets talerstol får dementeret de urigtige påstande, som kom om den her naturbeskyttelseslov i sommer.
Og det er ikke, fordi Socialdemokratiet overhovedet har sat noget fingeraftryk på det her.
Tværtimod, Socialdemokratiet har jo ikke ønsket at være med i debatten indtil nu.