Kim Behnke (FRI), 1999-12-14:
Ved ganske mange såkaldt festlige lejligheder har skiftende ministre, specielt erhvervsministrene, gjort gældende, at den eneste metode til at sikre fri konkurrence i den finansielle sektor er, at forbrugerne har mulighed for at true med at flytte til f.eks. et andet pengeinstitut.
Den trussel er som regel nok til, at bankrådgiveren finder en anden blanket frem og finder ud af, at man alligevel ikke behøver betale så mange gebyrer osv. Ikke mindst Forbrugerrådet har været meget aktivt med at gøre opmærksom på over for Finansrådet, at de gebyrer, vi borgere betaler, er alt for store.
Derfor kan det undre én, at man fra regeringens side, når det kommer til et konkret lovforslag, overhovedet ikke er interesseret i at få en politik gennemført, der går den samme vej.
I 1997 afgav man den kæmpestore boligrapport fra Erhvervsministeriet under overskriften »Nemmere og billigere at handle bolig«.
Her skrev man side op og side ned om alt det, der skulle til for at gøre det nemmere at handle bolig, og et af de budskaber, der var fuldstændig entydigt, var, at man skulle have fjernet nogle af alle gebyrerne, men så sandelig også nogle af alle de offentlige afgifter.
Første gang vi opdagede, at man i hvert fald ikke i Skatteministeriet har læst den rapport, var under behandlingen af pinsepakken.
Med pinsepakken indførte man straks en masse ekstra stempelafgifter osv., fordi man skulle bruge dem til finansiering, vel vidende at det gik direkte imod de anbefalinger, der var afgivet af Erhvervsministeriet.
Nu skal man jo ikke skælde en minister, som kommer til besindelse, ud, og derfor glædede vi os også under førstebehandlingen over, at L 25 var blevet fremsat, for her lempede man igen nogle af stempelafgifterne og tinglysningsafgifterne.
Men det varede jo ikke ret længe, for lige så snart skatteministeren igen fik mangel på penge, kom
han med et ændringsforslag, som lige pludselig skal indføjes i lovforslaget, og som betyder, at man igen giver begrænsninger for borgernes muligheder for frit at flytte og frit at vælge.
Jo, det gør den lige præcis, for med den lave rente, vi heldigvis fortsat har, og med den konkurrence, der heldigvis er i den finansielle sektor, kommer lige præcis statsafgifterne til at fremstå som noget, der er ekstraordinært kostbart og dyrt i forbindelse med, at man tilrettelægger f.eks. sin boligøkonomi og andet.
Derfor er det mig en gåde, at skatteministeren har stillet ændringsforslaget.
Den eneste forklaring, der kan være på det, er, at skatteministeren har fået et lodret påbud fra Finansministeriet om at skaffe nogle penge. Der er intet sagligt belæg for det.
Der er tværtimod belæg for, at man lader være med at forhøje disse stempelafgifter, og skulle skatteministeren være i tvivl, ved jeg, at han selv går ind for det i sin bog.
Der er nogle andre, der også har skrevet en bog, og den ville skatteministeren med stor fornøjelse kunne læse.
Den hedder »Boligrapporten«, den er udgivet af Erhvervsministeriet i 1997, og her er der adskillige siders argumentation for, at dette ændringsforslag ikke bør vedtages.
Derfor ville det jo være dejligt, hvis skatteministeren ville gå herop og trække ændringsforslaget tilbage, så vi slipper for at lave yderligere skader på finansieringen af boligområdet.