Kim Behnke (FP), 1998-01-20:
Det er altid interessant at høre debatterne i Folketinget om problemer med affolkningen af landdistrikterne og problemer med, at de mennesker, der bor i landdistrikterne har markant højere leveomkostninger osv., end mange andre har.
De har langt til arbejde, og kørselsfradraget bliver udhulet, som årene går, osv.
Men lige så snart der foreligger et konkret forslag, som Folketingets medlemmer skal tage stilling til, er regeringen og Socialdemokratiet med det samme parat til at sige: Det her duer ikke, det er ikke det, vi ville have. Jeg kunne derfor gøre denne debat kort ved at spørge Socialdemokratiet og regeringen: Hvad er det så, der skal til?
Det her roulettespil, det her lykkehjulsspil, som mange borgere har været udsat for, er i hvert fald ikke løsningen.
Specielt fru Elisabeth Arnold havde en fuldstændig korrekt beskrivelse af det, der sker: En familie, f.eks. en børnefamilie, vælger at flytte på landet.
Den vil gerne dyrke lidt økologisk jordbrug - så har vi hr. Bent Hindrup på plads, han synes, det er en god idé, at der bliver dyrket økologisk jordbrug - familien har nogle forskellige husdyr osv., og det går jævnt godt.
I landsbyen er man tilfreds med, at der er kommet endnu en børnefamilie til området, frem for at det kun er pensionister, der bor derude.
Så kommer der en eller anden tilfældig vurdering - der kører en vurderingsmand forbi, kigger lidt på ejendommen og ser, at der hænger vasketøj osv., og at det ligner en almindelig beboelse - og vupti stiger boligomkostningerne
ganske betragteligt.
Landsforeningen Landsbyerne i Danmark, som har været meget aktiv i denne sag, har adskillige eksempler på, hvor urimeligt det er gået, f.eks. folk, der har fået forhøjet deres boligudgift på mellem 500 og 1.000 kr. pr. måned.
Og det er klart, at når ministeren oveni forhøjer benzinafgifterne og forringer kørselsfradraget, kan det være svært for en sådan familie at få privatøkonomien til at hænge sammen. Det eneste, der er sket, er, at et subjektivt skøn fra en vurderingsmand har fået huset til at ændre status fra at være en landbrugsejendom til at være et parcelhus.
Der står akkurat lige så mange heste, får, grise og køer på jorden, og der er akkurat lige så mange rækker gulerødder.
Den eneste forskel er, at vurderingsmandens subjektive skøn resulterer i, at den pågældende familie får sin privatøkonomi ødelagt.
Hvis nu det her var et enkelt tilfælde, kunne Fremskridtspartiet aldrig drømme om at gøre det til en sag for Folketinget, for så er det nemlig helt rigtigt, som flere ordførere har været inde på, at så er løsningen, at vi har et klagesystem.
Folk kan så klage og i sidste instans, hvis de ellers har tålmodighed og privatøkonomi nok til det, kan sagen afgøres af Landsskatteretten, som det f.eks. skete i juni 1997, hvor en borger fra Nordsjælland vandt sin sag.
20. almindelige vurdering resulterede i, at hele 4.592 gange var det vurderingsmændenes opfattelse, at en ejendom skulle skifte fra landbrug til parcelhus, og ingen her i salen kan vel forestille sig, at vi skal belaste det skattemæssige klagesystem med så mange sager.
Alligevel var der 15 pct., hele 667 personer, der fandt, at sagen var så urimelig, at de straks gik i gang med at klage.
Hvor mange der derudover var berettiget til at klage, og som kunne have vundet en sag, ved vi ikke noget om.
Vi ved bare, at 667 rent faktisk klagede, og at det giver en klageprocent på 15. Så kan man spørge: Nåh ja, og hvad så?
Så der er altså 15 gange så mange, der har fundet anledning til at klage, og det er jo selvfølgelig, fordi forskellen bliver så åbenlys.
Har man en beboelsesejendom i byområderne, som pludselig får en højere vurdering, kan der være mange grunde til det, og derfor er muligheden for, at der sker væsentlige ejendomsstigninger langt større dér, hvorimod det største bidrag på landet altså er denne vurderingsmands subjektive skøn.
I én vurderingskreds, nemlig den, der hedder Frederiksborg Vestre, gik det helt galt.
Der var 43 sager, hvor man gik fra landbrug til parcelhuse, og af dem har 26 klaget.
Vi ved endnu ikke, hvor langt de er nået i klagesystemet.
Vi kan bare konstatere, at det altså var over halvdelen, der fandt anledning til at klage.
Vores klagesystem vil givetvis opfange mange af disse sager, og folk vil få omstødt de afgørelser, der er truffet.
Men det er jo ikke en hensigtsmæssig måde at regulere vores samfund på, at man slår med den store fluesmækker, og de, der så orker at rejse sig, kan klage, og så får de måske medhold.
Derfor er vi nødt til at se på området og få ændret reglerne.
Vi kan ikke bare henvise folk til, at de kan klage, for det at klage er jo ikke noget, der er gratis.
Det koster penge til en advokat, revisor og andre ting, og det koster ikke mindst det, at den pågældende familie bliver bragt i en usikker situation, hvor de ikke ved, om de bliver nødt til at gå fra det pågældende hus.
SF havde en bekymring over, hvad der ville ske, når direktøren bygger et slot - skal det slot så også være omfattet af de her regler, sådan at direktøren slipper billigt?
Nej, det skal det ikke, og hr. Touborg ved jo godt, at de regler, der er om landbrugspligt, jo gør, at hvis endelig slottet ligger ude på landet med landbrugspligt, så er der så store jorder osv. tilknyttet, at det problem ikke er til stede dér.
Til gengæld synes jeg, at hr. Touborg skulle forholde sig til det, at SF jo i anden sammenhæng beklager sig over, at den udvikling, der finder sted på landbrugsområdet og på landet i disse år, betyder, at man får disse store svinefabrikker, hvor man har en enkelt mand, der ejer 52 landbrug, osv., osv.
Her er der derimod tale om et område, hvor der for alvor er tale om mangfoldighed, hvor det er små brug, og hvor det er familier, der prøver at bygge et bæredygtigt system op, hvor børn og familie osv. får tingene til at fungere.
Den eneste måde, man ellers ønsker at fremme sådan noget på, er ved at udbetale en hel masse statstilskud og sådan noget.
Dette her er derimod en nem og enkel måde: Folk udviser selv et initiativ og har lyst til at bo på landet, uden at det er byfolk, som skal have en check fra staten med i baglommen.
Enhedslisten har så den vurdering, at man kunne gå ind
og sørge for, at den nye vurdering først gælder i det øjeblik, hvor der er tale om et salg
Det kan være fristende, fordi så slipper vi politikere jo for at tage os mere af det, men problemet er bare, at vi kan risikere at binde folk til de ejendomme, så det simpelt hen ikke er muligt for dem at afsætte dem.
Det er der jo ingen grund til.
De tider, hvor man stavnsbinder folk til landdistrikterne, burde være forbi.
Derfor er salgsløsningen nok næppe den rigtige.
Det glæder mig selvfølgelig, at der faktisk er ganske mange partier, der synes, at det her er et problem, og derfor er det vores forventning, at vi kan bruge udvalgsarbejdet til at finde frem til en løsning.
Det kan godt være, at der skal indbygges nogle værnsregler eller sådan noget, så SF og Enhedslisten føler sig på sikker grund og ikke føler, at der er alt for mange direktører, der får glæde af det her.
Vi mener, at der er brug for en lovændring, men hvis ministeren under udvalgsarbejdet kan overbevise os om, at det kan klares rent administrativt, så kan det også vise sig at være en tilfredsstillende løsning, og så er vi glade for, at vi har bragt sagen op på Folketingets talerstol.