Lene Espersen (KF), 2002-11-20:
Beslutningsforslaget har navnlig til formål at skabe større åbenhed i partiernes regnskaber.
Der foreslås endvidere, at også lokale partiorganisationer i deres regnskaber skal offentliggøre alle bidrag, der er på mindst 5.000 kr.
Endelig indebærer forslaget, at de enkelte kandidater til Folketinget, amtsråd, kommunalbestyrelser og Europa-Parlamentet ligeledes skal offentliggøre modtagne bidrag på 5.000 kr. og derover.
De gældende regler om partiernes regnskaber fremgår som bekendt af lov om private bidrag til politiske partier og offentliggørelse af politiske partiers regnskaber.
Loven er oprindelig fra 1990, idet der dog i 1995 er foretaget en ændring af lovens regel om, i hvilket omfang partier skal offentliggøre bidragsydere i deres regnskaber.
Endvidere er der i 2001 indsat en hjemmel i loven til at pålægge straf for overtrædelser af lovens regler om regnskabsaflæggelse. Loven indebærer, at partier, der har været opstillet til det senest afholdte valg til Folketinget eller Europa-Parlamentet, skal aflægge regnskab over partiets landsorganisations indtægter og udgifter.
Under lovforslagsbehandlingen i 1990 blev der stillet forslag om, at det af regnskabet burde fremgå, hvilke private personer der har ydet tilskud på 5.000 kr. eller derover.
Spørgsmålet blev herefter drøftet under Folketingets behandling, men et flertal afviste, at loven skulle indeholde en pligt til at oplyse identiteten på de enkelte tilskudsydere.
I 1995 blev der som nævnt gennemført en ændring af loven.
Baggrunden var et forslag til folketingsbeslutning, som SF havde fremsat i 1994.
Hovedprincippet i beslutningsforslaget var, at partier, kandidater m.v., der modtager gaver, hvis værdi overstiger 500-1.000 kr., skal offentliggøre giverens navn og adresse.
Det efterfølgende lovforslag indeholdt et krav til de regnskabspligtige partier om i visse tilfælde at anføre navn og adresse på private tilskudsydere, nemlig i tilfælde, hvor et parti i regnskabsåret fra samme private tilskudsyder havde modtaget et eller flere tilskud, der tilsammen oversteg 20.000 kr. I bemærkningerne til lovforslaget fra 1995 er det anført, at formålet med forslaget var at give interesserede mulighed for at få indsigt i, hvilke personer og foreninger m.v. der yder tilskud til de politiske partier.
Kravet om angivelse af tilskudsydernes identitet skal imidlertid ikke omfatte ethvert tilskud, men kun tilskud af en sådan størrelse, nemlig mere end 20.000, at der kan være en reel interesse i at kende giverens identitet.
Beløbsgrænsen på 20.000 blev vedtaget af Folketinget, og et ændringsforslag fra SF, der lød på, at grænsen skulle nedsættes til 2.000 kr., blev forkastet.
Siden har SF fremsat forslag om nedsættelse af beløbsgrænsen, bl.a. ved forslag til folketingsbeslutning af 20. marts 2001.
Beslutningsforslag nr. B 1, som vi drøfter i dag, udgør det seneste i rækken af disse forslag.
Om forslaget fra SF må jeg sige, at der efter regeringens opfattelse ikke er behov for ændring af beløbsgrænsen i loven.
Som det fremgår af den daværende justitsministers svar på et spørgsmål i forbindelse med lovændringen i 1995, udgør beløbsgrænsen et kompromis mellem på den ene side
offentlighedens interesse i at få kendskab til, hvem der yder bidrag til de politiske partier, og på den anden side de enkelte tilskudyderes interesse i under diskretion at kunne yde tilskud til de politiske partier, som de støtter
Det er årsagen til, at man ikke foreslog, at ethvert tilskud skulle fremgå af regnskabet, men kun tilskud af en sådan størrelse, at der for offentligheden kan være en reel interesse i at kende giverens identitet. Den daværende justitsminister anførte i den forbindelse i 1995, at en person bør have mulighed for under diskretion at kunne yde et tilskud på f.eks. 10.000 kr., da beløb af denne størrelse næppe kan antages at skabe økonomiske tilknytningsforhold i et omfang, der nødvendiggør åbenhed om tilskudsgiverens identitet.
Regeringen finder endvidere ikke, at der siden den omtalte lovændring i 1995 er opstået anledning til at udvide kredsen af dem, der er regnskabspligtige efter partiregnskabsloven.
Spørgsmålet om regnskabspligtens udstrækning blev drøftet allerede i forbindelse med Retsudvalgets behandling af det oprindelige lovforslag i 1990.
Det fremgår af den daværende justitsministers svar på et spørgsmål fra Retsudvalget, at regeringen har overvejet, om det var muligt og hensigtsmæssigt at lovgive om lokale partiafdelingers forhold.
Man havde imidlertid opgivet tanken, bl.a. fordi langt det meste af det arbejde, som foregår i den lokale partiafdeling, sker på et frivilligt og ulønnet grundlag, således at det ikke ville forekomme rimeligt at stille krav om en særlig, lovfæstet regnskabspligt for de lokale afdelinger.
Man havde endvidere lagt vægt på, at de politiske partier er meget forskelligt organiseret på lokalt plan, og at støtte fra de lokale afdelinger til partiernes landsorganisationer vil indgå i det regnskab, som partierne allerede er forpligtet til at offentliggøre.
Med hensyn til spørgsmålet om eventuel regnskabspligt for de enkelte kandidater anførte den daværende regering tilbage i 1990, at man ikke havde fundet det nødvendigt at lovgive på dette område.
Spørgsmålet om, hvorvidt - og i givet fald i hvilket omfang - et partis kandidater må modtage direkte økonomiske bidrag til valgkampen, må således i første række være et spørgsmål, som det pågældende parti selv tager stilling til.
Det blev i den forbindelse desuden anført, at spørgsmålet havde nær sammenhæng med det enkelte partis opstillingsregler.
Jeg er enig i disse synspunkter, som blev fremført i forbindelse med lovforslagets behandling i 1990.
Som nævnt kan jeg ikke støtte, at der sker en udvidelse af kredsen af partiorganisationer, der skal være omfattet af lovens regnskabspligtregler.
Samtidig er det fremgået, at regeringen ikke finder anledning til at pålægge enkeltkandidater eller lokale partiforeninger m.v. nye regler om regnskabspligt.
Regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget.