runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Elisabeth Arnold (RV), 1997-10-21:
I hr. Holger K. Nielsens beskrivelse af alle de nye ting, der oprandt i europæisk politik efter nejet i 1992, glemte hr. Holger K. Nielsen én meget vigtig ting: at SF påtog sig et ansvar - lige pludselig - SF gik ind og forhandlede om en realistisk løsning som svar på det nej, der var kommet med folkeafstemningen.
SF tog konsekvenserne og anbefalede sine vælgere at stemme ja til Edinburghafgørelsen.
Efterfølgende er der desværre sket det, at SF er blevet bange for sin egen skygge og nu ikke tør holde fast ved Edinburghafgørelsen, da de fire forbehold faktisk er bevaret
også i Amsterdamtraktaten.
Det er skuffende, at SF's ansvarlighed varede så få år og så kort tid. Jeg vil derfor gerne slutte med at spørge hr. Holger K. Nielsen: Hvad nu, hvis det ikke bliver SF, der skal tage konsekvenserne eller fortolke nejet?
Hvordan vil SF forholde sig, hvis det er Fremskridtspartiet og Dansk Folkeparti, der skal fortolke det nej, der måtte komme ud af en sådan folkeafstemning engang i foråret?
Uffe Ellemann-Jensen (V), 1997-10-21:
Det var meget interessant at høre hr. Holger K. Nielsens historiske tilbageblik.
Jeg husker udmærket situationen, da hr. Holger K. Nielsen allerede forud for folkeafstemningen den 2. juni 1992 formulerede det, der senere blev de danske forbehold, som jeg selv fik den vanskelige opgave at forhandle igennem med vore partnere.
Det blev formuleret
dengang, og ulykkeligvis blev det jo så sådan, at Danmark måtte lave de forbehold. Men lad os prøve at kigge frem.
Men de fleste af de ting adskiller sig jo afgørende fra det, vi så dengang, nemlig derved at det er nogle krav, vi skal stille til de andre.
Det fører ingen vegne, for der bliver ingen genforhandling.
Der er kun et eneste punkt i det, SF har lagt frem, som er noget, hvor vi selv kan træde tilbage - altså lave et nyt forbehold - og det er det omkring Schengensamarbejdet, som i praksis betyder, at man skal genindføre pastvangen over for Sverige og de andre nordiske lande.
Det er altså SF's bud på, hvad man skal lave, hvis man igen skal finde på danske forbehold: Indføre pastvang over for Sverige.
Det er for fattigt, hr. Holger K. Nielsen!
Ove Fich (S), 1997-10-21:
Magen til ansvarsforflygtigelse skal man lede længe efter.
Jeg anerkender, at hr. Kristian Thulesen Dahl lovede at fremlægge Dansk Folkepartis forslag, men det var ikke det, jeg efterlyste.
Jeg efterlyste et forslag, som kan samle Enhedslisten, Dansk Folkeparti, Fremskridtspartiet og SF, og jeg får helt spredte svar.
Det er jo dog rimeligt, at befolkningen - her er jeg lidt enig med hr. Holger K. Nielsen - ved, hvad de tager stilling til, nemlig Amsterdamtraktat eller - ja, eller hvad? Der må dog stilles et alternativ op fra de fire partiers side
, men det hører vi ikke om, og det synes jeg er en ansvarsforflygtigelse, som skriger til himlen.
Jeg føler virkelig, at man løber fra enhver form for politisk ansvar i den her sammenhæng.
Holger K. Nielsen (SF), 1997-10-21:
Først en bemærkning til det med ansvarlighed.
Når man hører på Det Radikale Venstre, kan man jo kun vise ansvarlighed, hvis man siger ja, ikke sandt? Før 2. juni
da sagde vi nej, og da var vi så uansvarlige.
Vi var så uansvarlige.
Efter 2. juni sagde vi det samme, som vi havde sagt før 2. juni.
Så var vi pludselig meget ansvarlige. Nu tillader vi os at sige nej igen, og så er vi straks igen helt, helt uansvarlige.
Var det ikke mere relevant at se på, hvad man siger nej og ja til?
Vi mener, at traktaten er for dårlig.
Er det så uansvarligt at sige nej til den? Jeg kan godt forstå, at hvis man mener, traktaten er god nok, så siger man ja.
Men det er da politisk logik, politisk ansvarlighed, at man på baggrund af en konkret vurdering af en konkret tekst siger: Den er ikke god nok, derfor siger vi nej.
Alt andet ville være uansvarligt.
Så til hr. Uffe Ellemann-Jensens betragtninger om genforhandlingsperspektivet.
Pointen i det, jeg sagde, var, at selv med det indhold, vores genforhandlingskrav havde sidst, var tonen helt den samme.
Den var fuldstændig den samme: Undtagelserne var urealistiske at forestille sig, de kunne ikke lade sig gøre, de andre lande ville sige nej.
Det var tonen før 2. juni 1992.
Dagen efter fik tonen en anden lyd.
Så bliver der sagt, at vi jo ikke fik genforhandlet.
Nej, det fik vi jo ikke, fordi den danske regering jo bad direkte om, at vi ikke skulle have genforhandling.
Jeg tror sådant set godt, det kunne have ladet sig gøre at få genåbnet traktaten i efteråret 1992, men allerede på Oslomødet et par dage efter accepterede regeringen reelt præmissen om, at vi ikke ville kræve genforhandling.
For os var det stadig væk
Det var det også, da vi forhandlede med statsministeren og udenrigsministeren det pågældende efterår.
Muligheden var der stadig væk, men vi måtte altså konstatere, at regeringen havde fraskrevet sig muligheden. Så er det da klart, at det ikke kunne lade sig gøre.
Jeg tror godt, det kunne have ladet sig gøre.
Jeg er helt overbevist om, at der er en gensidig interesse i at få en løsning på det problem, der ville opstå.
Hvordan løsningen konkret ser ud, det ved vi ikke i dag, lige så lidt som vi vidste det før 2. juni 1992.
Der er mange muligheder, mange bolde i luften også denne gang.
Det er jeg helt overbevist om.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1997-10-21:
Der skal ikke være tvivl om, at vi i Dansk Folkeparti mener, at vi med et dansk nej den 28. maj faktisk vil stå i en særdeles gunstig position her i Danmark.
Det mener Venstre ikke.
Venstre mener det modsatte og argumenterer også for et ja, og det er jo en ærlig sag.
Men det, der er interessant at komme i dybden med, er: Hvad nu, hvis det så bliver det nej, som Dansk Folkeparti og andre ønsker.
Hvad er Venstres position så?
Dér kom der, og jeg takkede for det tidligere, et meget befriende klart svar om, at hvis det blev et dansk nej den 28. maj, så vil Venstre foreslå, at Danmark udmelder sig af Den Europæiske Union, vistnok fordi - så vidt jeg har forstået - man ikke vil risikere at trække tiden ud i forhold til en udvidelse.
Det er jo ærlig snak, hvis man politisk vurderer det sådan.
Men når man kommer med så klar en melding her i Folketinget under denne forespørgselsdebat, så må Venstre jo have gjort sig nogle tanker om, hvordan det skal foregå.
Det er jo ikke nye tanker, for Venstres partiformand har jo tidligere været ude i pressen med, at Danmark skal foreslå sig selv udmeldt ved et dansk nej.
Derfor må fru Charlotte Antonsen klart meddele her i dag, hvordan det skal foregå.
Jeg går da ud fra, at det skal foregå ved en folkeafstemning.
Mener fru Charlotte Antonsen, at Danmark skal melde sig ud af Den Europæiske Union alene ved en Folketingsbeslutning, for så synes jeg efterhånden, vi er nået helt derud, hvor bukserne overhovedet ikke kan holde længere.
Annette Just (FP), 1997-10-21:
Sagen er, at hr. Ove Fich udmærket ved, hvad der sker, når nejet kommer.
Der er partier, der vil sige: Fint, så er Amsterdamtraktaten faldet, Maastrichttraktaten står ved magt, og så kan vi begynde at diskutere, hvad der skal til for at få udvidelsen.
Der står nemlig ikke et ord i Amsterdamtraktaten om det, der er det allervæsentligste, og som vi har sagt til regeringen gang på gang, år ud og år ind, nemlig finansieringsreformen.
Ja, det er første gang, udenrigsministeren overhovedet tør sige det, men den er jo nødvendig, for at vi overhovedet kan udvide.
Der er vel ikke nogen, der tror, at vi kan udvide med Polen, Ungarn, Tjekkiet osv. med de landbrugsstrukturer, vi har for øjeblikket, og med alle de landbrugsstøtteordninger, vi har.
Hvis de skulle være fuldt med: Venner, så gik vi på rumpen.
Så når hr. Ove Fich bruger udvidelsen som undskyldning for, at vi skal sige ja til Amsterdamtraktaten, og siger, at uden et ja får vi ingen, holder det ikke vand.
Lad os nu høre, hvad det er, Socialdemokratiet og regeringen har tænkt sig.
Jeg synes, det er fair nok, at vi diskuterer det allerede nu, så vi ikke sætter denne regering i samme situation, som den tidligere regering kom i.
Niels Helveg Petersen (RV), 1997-10-21:
Hvad vil Danmark foretage sig, hvis Danmark stemmer nej til Amsterdamtraktaten?
Lad mig sige, at jeg tror ikke på, det bliver et nej, jeg tror på et ja.
Men lad mig da dvæle ved den hypotetiske situation: Hvad sker der så? Et nej må respekteres af de øvrige EU-medlemslande, og det må også respekteres af den danske regering.
Men et nej vil føre til en usikker og uoverskuelig situation, der sætter EU's udvidelse i stå, og som sætter Danmark på en nærmest umulig opgave.
Der er næppe nogen af de andre lande, der har lyst til at genåbne 1½ års besværlige forhandlinger.
Der vil uden tvivl være stor ulyst blandt de andre lande til at ændre ved forhandlingsresultatet, som det var svært at blive enige om.
At få dem overbevist om nødvendigheden af det vil være lidt af en bedrift.
Dertil kommer - hvad jeg synes nogle overser - at en genforhandling meget tænkeligt kan rejse spørgsmål om nogle af de emner, hvor Danmark har presset de andre til grænsen af, hvad de vil acceptere.
Ikke mindst gælder dette på miljøområdet.
For det andet vil Danmark stå i en svær situation, hvis det endelig kom til en genforhandling, for hvem skal definere, hvad der skal forhandles om,
som statsministeren også var inde på?
Hvad er det for krav, Danmark skulle stille
Meldingerne fra nejsiden er jo af meget blandet karakter, mildest talt, spændende som den er fra det yderste venstre til det yderste højre.
Skal vi spille ud med krav om bedre miljøgaranti for at tilfredsstille hr. Holger K. Nielsen?
Skal vi spille ud med, at der skal være færre regler, som jeg går ud fra at fru Annette Just ville synes, eller skal vi spille ud med en udmeldelse, som jeg ved, at nogle andre modstandere ønsker?
Det hænger jo slet ikke sammen, og derfor ville det være svært at definere, hvad der skulle forhandles om.
Jeg synes især, der er grund til at understrege, at et nej vil have andre konsekvenser end blot det, at det sætter udvidelsen i stå.
Danmark har meget store interesser at varetage i de kommende år.
Det gælder ikke kun udvidelsen, det gælder også den kommende finansieringsreform i EU, og det gælder reformen af landbrugs- og strukturpolitikken.
Ved et nej vil Danmarks rolle og muligheder for at varetage vore egne interesser i disse spørgsmål blive afgørende forandret, og vores indflydelse vil blive svækket.
Jeg ved, at fru Annette Just har interesseret sig meget for denne problemstilling, så det burde hun også tænke igennem til bunds.
Jeg må sige konkluderende, at udsigterne i tilfælde af et nej ikke er lyse.
Jeg synes, de er dystre, så hvorfor sige nej, når der nu er så mange gode grunde til at sige ja?
Keld Albrechtsen (EL), 1997-10-21:
Hr. Ove Fich siger, at efter et dansk nej vil de andre lande kigge på Danmark og blive ved med at kigge, indtil vi fremkommer med en løsning på problemerne.
Men der er jo ikke noget problem.
Der er ikke noget i Amsterdamtraktaten, som ikke kan undværes, så der er ikke noget problem at løse.
Det er bare at konstatere, at den traktattekst, man havde lavet, er væk, og jeg kan da ikke forstå, at det skal gøres til noget særligt problem.
Det er bare at respektere resultatet
af folkeafstemningen, så er den sag sådan set slut færdig.
Men mener hr. Ove Fich virkelig, at et mindretal her i Folketinget skal have den forpligtelse at formulere, hvad der skal ske, hvad regeringen skal foretage sig efter et nej?
Vores grundlov er altså ikke indrettet sådan, at man kan pålægge et mindretal at regere landet.
Det er nu engang sådan, at det er den regering, som er ansvarlig over for et flertal her i Folketinget, som bestyrer butikken, og jeg håber ikke, der ligger et forslag til ændring af det forhold i hr. Ove Fichs bemærkninger.
Derfor bliver det altså den siddende regering, som får det ansvar, og derfor er det faktisk ret interessant at vide, hvad den regering har tænkt sig at gøre ved det problem, den så vil stå med.
Ove Fich (S), 1997-10-21:
Det skal ikke hænge i luften, at undertegnede har offentliggjort nogle interne dokumenter.
Det er såmænd et dokument fra landsmødet i SF, og jeg går ikke ud fra, at det er et internt dokument.
Det er det, jeg henholder mig til.
Her er de fem krav, som SF siden hen stillede, opregnet.
Lad mig derudover sige: Når hr. Holger K. Nielsen siger, at der er plusser og minusser, så lad mig dog få svar på det spørgsmål, jeg stiller: Er der plusser på arbejdsmarkedspolitikken, er der plusser på nærhedspolitikken og de andre områder?
Elisabeth Arnold (RV), 1997-10-21:
Til hr. Holger K. Nielsen: Jeg mener ikke, at jeg brugte ordet uansvarligt om SF.
Jeg fremhævede med et hjertesuk, hvor dejligt det var i den periode, hvor SF var ansvarligt og gik aktivt ind i EU-politikken og sagde: Ja, vi er modige nok til at anbefale et ja, hvis vi får de og de ting gennemført.
De blev gennemført, og så anbefalede SF sine vælgere at stemme ja.
Det var en meget modig handling, en politisk modig handling, og jeg savner en tilsvarende attitude i dag fra hr. Holger K. Nielsens side.
Men jeg vil gerne vende det til en appel og så sige: Der ligger jo et stort pres på venstrefløjens modstandere.
Venstrefløjens nejsigere har et stort ansvar for at forklare befolkningen, at deres nej ikke er et fremmedhadsk nej, ikke er et nej, der er nationalistisk, ikke er et nej, der er afværgende for alt, hvad der kommer udefra.
Det er et andet slags nej.
Der ligger igen et meget stort ansvar hos venstrefløjens nejsigere for at fortælle befolkningen, at det ikke er sådan en slags nej.
For hvis det ikke bliver sagt meget tydeligt, så bliver det højrefløjen, der skal definere, hvilket resultat der skal komme ud af et eventuelt nej.
Holger K. Nielsen (SF), 1997-10-21:
Som jeg har sagt til hr. Ove Fich: Der er små plusser på områder, som efter min vurdering ikke er særlig betydningsfulde, og som ikke kan opveje de minusser, der er i det forhold, at der er mere union i denne her traktat.
Det er det, som er vores vurdering, det er en politisk vurdering, og sådan er det. Og så kan jeg altså ikke forstå, hvad det her nu drejer sig om.
Hr. Ove Fich fremdrog da ikke vores landsmødeudtalelse som noget, vi kunne have fremlagt i forhandlingerne med regeringen i sin tid.
Den landsmødeudtalelse blev jo vedtaget for en måned siden.
Det, jeg siger, er, at den landsmødeudtalelse og de krav, der er deri, fuldstændig svarer til, hvad vi fremlagde for regeringen i december 1995.
Alt andet er vildledning af befolkningen, og hvis hr. Ove Fich vil fortsætte med det, så er vi nødt til at fortælle, at det er vildledning.
Det har ingen realitet i sig.
Niels Helveg Petersen (RV), 1997-10-21:
Til hr. Holger K. Nielsen: Hr. Holger K. Nielsen siger: Jamen der vil jo blive lagt pres på Danmark, hvis de andre inden for Schengensamarbejdet i den overstatslige del vedtager noget.
Ja, det kan vi da godt komme ud for, at der er et pres, hvor vi må vælge.
Men vi vælger selv.
Det er da ikke sådan, at fordi et samarbejde er mellemstatsligt, så kan man ikke lægge pres på hinanden.
Det virkelige liv lægger tit pres på nationer for at træffe beslutninger, og sådan vil det også være her.
Der er ingen forskel.
Jeg synes ikke, man med rette kan bruge den argumentation, hr. Holger K. Nielsen her anvender, hvis man i øvrigt vil opretholde vores forbehold.
For vores forbehold er jo netop, at vi ikke har noget imod, at de andre går videre, bare vi sikrer os, at for vores vedkommende skal det retlige samarbejde foregå på et mellemstatsligt niveau.
Hvis hr. Holger K. Nielsen ønsker at fravige det forbehold, således at vi ikke længere skal deltage kun på mellemstatsligt grundlag, så er det selvfølgelig en anden sag.
Så er det en anden forhandlingssituation.
Annette Just (FP), 1997-10-21:
Det er jo ikke, fordi vi ikke har talt om dette før i dag, men situationen er, at vi i 1992 havde en folkeafstemning, hvor det blev et flertal imod Maastricht-Traktaten, hvorpå man øjeblikkelig lavede et eller andet lille nationalt kompromis med nogle små undtagelser, som vi har diskuteret hele dagen.
Vi vil stadig påstå, at de har ikke haft nogen stor indflydelse, men man kunne sende den ud til endnu en folkeafstemning, og så blev det et knebent ja, som vi allesammen ved.
Men ikke et ord om, hvad der sker, når vi siger nej.
Det er Fremskridtspartiets fulde overbevisning, at vi kan stole på, at når Danmark har sagt nej, er Amsterdamtraktaten ikke mere, og det, vi gerne vil have regeringen til, er at sige, hvad det er regeringens opfattelse, at Danmark vil gøre, når Danmark har sagt nej den 28. maj 1998.
Ove Fich (S), 1997-10-21:
Vi beskæftiger os her med den hypotetiske situation, at det bliver et nej ved folkeafstemningen den 28. maj 1998.
Og hvad er egentlig scenariet?
Jo, scenariet er selvfølgelig, at de andre lande føler sådan set ikke, de har et problem, men de vil kigge på Danmark og sige: Hvad agter I nu at gøre?
I Danmark er det jo regeringen, der må løfte opgaven; men jeg går da ud fra, at regeringen vil kigge på partierne og sige: Hvad synes I nu, vi skal gøre?
Og så vil der selvfølgelig komme forskellige meldinger.
Der vil f.eks. komme en melding fra Socialistisk Folkeparti, som vil sige: Vi skal have en genforhandling, ligesom vi havde i 1992, for det står der i landsmødeudtalelsen.
Jeg vil gerne rette det af hensyn til historien.
Danmark fik forbeholdene, men der var ingen genforhandling af traktaten, så man laver en vis historieforfalskning.
Men nuvel, det vil være spørgsmålet.
Og så må man jo spørge Socialistisk Folkeparti: Er det miljøet?
Er det beskæftigelsen? Forbrugerpolitikken? Arbejdsmarkedspolitikken?
Åbenhed eller nærhed?
Hvad er det, der skal laves om?
Det må man jo kunne få et svar på.
Og her må man sige, at Juni Bevægelsen har været mere præcis end SF.
To af Juni Bevægelsens ledende folk, Drude Dahlerup og Niels I. Meyer, er jo kommet med et bud.
De har sagt, at miljøpolitikken skal renationaliseres og det indre marked afskaffes, og det synes jeg da er et kontant bud.
Nu ved vi, hvad vi har at vente fra den kant.
Jeg vil sige, at jeg synes ikke, nogen af budene er realistiske, og jeg synes slet ikke, de kan samle et tilstrækkeligt antal medlemmer af dette Folketing til at kunne give et bud på, hvad Danmark egentlig skal gøre.
Derfor vil man i virkeligheden sidde i den situation, at man vil have en Maastrichttraktat, og man vil have den frem for Amsterdamtraktaten.
Jeg har til min store forbløffelse hørt i dag, at SF ønsker Maastrichttraktaten frem for Amsterdamtraktaten, og det er ganske, ganske overraskende for mig.
Jeg vil godt slutte med at sige, at vi holder en folkeafstemning, fordi folk skal have ret til at sige ja eller nej, og jeg synes, det er vigtigt at fastholde, at den ret består.
Men man skal bare ikke foregøgle sig, at nogen af delene er gratis.
Såvel et nej som et ja har selvfølgelig konsekvenser, og dem må man være klar til at tage.
Forespørgslen i dag er rettet til regeringen, men havde det været muligt, ville vi gerne have stillet en forespørgsel
til Enhedslisten, Fremskridtspartiet, Dansk Folkeparti og SF om, hvad disse fire partier kan blive enige om skal være konsekvensen af et dansk nej.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-10-21:
Jeg vil godt spørge hr. Ove Fich, hvorfra han har det besynderlige synspunkt, at det vil være Danmarks problem efter et nej, at de andre lande kan tvinge Danmark til pludselig at skulle til at foretage en hel masse ting, som der ikke står noget om i Maastrichttraktaten.
Er det ikke korrekt, at sådan som Maastrichttraktaten er indrettet, vil et dansk veto, altså et dansk nej, betyde, at så er Amsterdamtraktaten bortfaldet, og hvis Danmark siger, at der ikke kan ske mere med den Amsterdamtraktat, den er død og borte, ja, så er den død og borte? Der findes ingen straffebestemmelser i Maastrichttraktaten, som de andre lande kan bruge imod Danmark i den situation.
Jeg lagde mærke til, at i et Ritzautelegram den 16. september sagde økonomiministeren, at Amsterdamtraktaten falder væk, hvis det bliver et dansk nej.
Så er der ingen Amsterdamtraktat, så gælder Maastrichttraktaten.
Er det ikke sådan, det er?
Så lad være med at fremstille det, som om de andre lande har et eller andet instrument til at tvinge os til, at vi absolut skal gøre noget bestemt.
Så er traktaten nemlig død, og så er den ikke længere.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1997-10-21:
Jeg synes faktisk, at det sidste, hr. Ove Fich sagde i sit indlæg, var rigtigt, og derfor synes jeg egentlig, det er værd at bemærke det.
Hr. Ove Fich sagde faktisk, at det var vigtigt at gøre opmærksom på, at det havde konsekvenser, altså omkostninger, både at sige ja og at sige nej.
Det var da en erkendelse, og det er utroligt, vi kunne komme så langt.
Indtil nu er det af debatten fremgået, at det stort set var en fordel for Danmark at sige ja, men selvfølgelig er der også omkostninger ved at sige ja.
Vi mister nogen suverænitet, der er nogle punkter, hvor vi afgiver noget selvbestemmelse osv., osv., så jeg synes bare, jeg godt vil sige til hr. Ove Fich: Jeg synes, det var dejligt, vi også fik den melding.
Men mit spørgsmål til hr. Ove Fich er: Synes hr. Ove Fich overhovedet ikke, at tilhængerne har et ansvar for at give befolkningen nogle realistiske ideer om, hvilke muligheder Danmark har efter et nej?
Ligger der ikke et ansvar hos tilhængerne såvel som hos modstanderne - for selvfølgelig gør der også det hos modstanderne - for at lave en tilbundsgående undersøgelse af, hvilke muligheder der er?
Der er selvfølgelig nogle muligheder i tilfælde af et nej, men der er også nogle konsekvenser af et nej, lige så vel som der er af et ja, og er der ikke et fælles ansvar?
Annette Just (FP), 1997-10-21:
Jeg vil gerne spørge hr. Ove Fich, om han ikke er enig med mig, når jeg nu siger, at når Danmark har stemt den 28. maj 1998, og det er blevet et nej, er det ikke Danmark, der som sådan har et problem. Så er det EU, der har et problem, for så skal de have lavet nogle ændringer til at få sikret den udvidelse, man har startet, for man starter jo - som udenrigsministeren har sagt flere gange i dag - allerede den 1. januar 1998 med udvidelsesprocessen, så den er i fuld gang.
Det kan selvfølgelig godt være, at der er nogle tekniske ting, der skal rettes ind.
Når Amsterdamtraktaten ikke bliver til noget, har vi Maastrichttraktaten, og så mangler vi nogle tekniske rettelser.
Det skal EU selvfølgelig sørge for, og det er det, jeg gerne vil have, at regeringen, om jeg så må sige, også erkender.
Ove Fich (S), 1997-10-21:
Kort til hr. Keld Albrechtsen: Nej, der er jo ingen, der kan tvinge Danmark.
Vi kan bare stå fast på, at sådan er det.
Men de vil da sidde og kigge på os, og de vil da blive ved med at kigge på os, og de vil da sige: Hvordan kan vi komme videre i processen, for vi må jo finde en løsning?
Og så vil de sige, at Danmark må formulere det, Danmark selv vil.
Det var det samme, som skete i 1992. Det var ikke de andre lande, der definerede, hvad Danmark skulle.
Det var via det nationale kompromis her i Folketinget, at Folketinget selv definerede, hvad Danmark ville, og situationen vil være præcis den samme en gang mere.
Her efterlyser jeg så udspillet.
Til hr. Kristian Thulesen Dahl vil jeg gerne sige, at jeg synes, det er rimeligt at kræve af dem, der nu går ind for et ja, at de også kommer med et scenario for, hvad situationen bliver, hvis det bliver et nej.
Jeg har kun én forudsætning, og det er, at de fire partier, der anbefaler et nej, først kommer med deres bud.
Når de fire partier i fællesskab er kommet med et bud, vil jeg også gerne komme med et bud.
Til fru Annette Just vil jeg sige, at situationen efter et dansk nej i relation til udvidelsen såmænd er meget klar: Så stopper udvidelsesprocessen.
Det har vi masser af udsagn om.
Den stopper på stedet, og dér vil den blive stående, indtil vi har fundet en løsning på den situation.