Søren Søndergaard (EL), 2000-05-09:
Ligestilling, udvikling og fred har været de fælles hovedtemaer for samtlige de fire verdenskvindekonferencer, som FN har afholdt siden 1975 i Mexico, København, Nairobi og senest i 1995 i Beijing, og disse tre elementer, ligestilling, udvikling og fred, hænger set fra Enhedslistens synspunkt uløseligt sammen. Når krigen hærger, er det generelt kvinderne, som rammes hårdest, ikke bare som direkte krigsofre, men også som indirekte ofre.
Det så vi under Kosovakrigen, og det ser vi i dag i Tjetjenien.
Hvem er det, som må tage det største slæb med at sikre familiens overlevelse under de mest vanskelige vilkår?
Også den rammer kvinderne hårdest.
Hvis man skal finde bare én enkelt kvinde, så skal man lede virkelig grundigt blandt de 225 rigeste; man behøver ikke at lede helt så grundigt for at finde dem blandt de 2,5 milliarder fattigste, tværtimod.
I servicesektoren tjener kvinder i gennemsnit ca. 70 pct. af deres mandlige kolleger, i industrien er det helt nede på 56 pct.
En af grundene til dette kan man måske findes i det faktum, at kvinder ifølge ILO udgør over 90 pct. af arbejderne i de såkaldte free trade zones, hvor fagforeninger er bandlyste, og hvor lønnen derfor er lav, arbejdstiden lang og arbejdsforholdene elendige.
Skal kvinder globalt set sikres mere ligestilling, kræver det opgør med gamle vaner og normer, som meget ofte begrundes og forsvares med religiøse henvisninger, men det kræver også et opgør med den nyliberalistiske politik, som bl.a. WTO og EU påtvinger de fattigste lande, og som præcis fører til mere ulighed og elendighed; ellers kan vi jo ikke forklare, hvorfor denne ulighed og elendighed fortsætter.
Set i forhold til situationen på verdensplan, som også andre har været inde på, så er kvinders situation i Danmark på langt de fleste områder meget bedre, og det er godt.
Men det er også godt at huske, at det ikke er noget, der er kommet af sig selv, men kun noget, som er kommet i kraft af arbejderbevægelsens og kvindebevægelsens kamp gennem mere end et århundrede.
Alligevel er vi ikke i en situation, hvor vi kan sige, at kvinder er fuldt ligeberettigede i det danske samfund.
På en række områder fortsætter kvindediskriminationen, hvilket bl.a. kommer til udtryk ved, at der ikke er ligeløn i Danmark, selv om det er årtier siden, at det formelt blev vedtaget.
Derfor bliver vi også nødt til at erkende, at diskussionen og vedtagelserne på kvindekonferencen i New York ikke er bare noget, som omhandler de andre, men også er noget, som har betydning for, hvordan vi indretter det danske samfund fremover.
Vi ved jo af erfaring, at det er lettere at få vedtaget resolutioner på internationale møder, end det er at få dem omsat i praksis, og det er selvfølgelig noget, der må ændres.
Vi synes, det er et godt forslag til vedtalelse og mange vigtige elementer, der er fremlagt.
Vi kan støtte de ting, der ligger i dem, men vi vil alligevel sige, at man nok skal passe lidt på selvgodheden.
Jeg tror, ministeren kom til at nævne det der med Danmark som foregangsland en lang række gange.
Jeg havde ikke fingre nok til at tælle, hvor mange gange ministeren nåede at få det nævnt i sin tale.
I den forbindelse er det jo spørgsmålet, om vi virkelig er et foregangsland på alle områder.
Nu er der f.eks. kommet
en henvendelse fra Kvinderådet til folketingsmedlemmerne, hvori man har et punkt 5, der hedder: »Kvinder, der har været udsat for kønsmæssig forfølgelse inkl. kønsbaseret vold eller trusler om forfølgelse, bør have ret til asyl.«
Er det sådan i Danmark?
Er det sådan i Danmark, at vi giver asylret til kvinder, der har været udsat for kønsrelateret vold, eller er der her et helt klart eksempel, hvor Danmark er alt andet end et foregangsland, og hvor der virkelig er behov for en indsats både fra Folketingets og fra regeringens side?