Pia Gjellerup (S), 2000-04-28:
Sidste sommer udkom der et debatoplæg fra Erhvervsministeriets såkaldte biotikgruppe.
Det var en gruppe, der var sammensat af mennesker fra mange forskellige sektorer, forskere i genteknologi, filosoffer, sundhedskyndige, erhvervsorienterede, en lang række meget forskellige mennesker med meget forskellig indgang, og jeg tror, at de hver især troede, at det nok ville blive rigeligt broget at sidde over for nogle, som de godt indimellem kunne tro hørte til blandt deres aversioner.
Men det viste sig faktisk, at ved at lægge deres viden på bordet for hinanden, ved at fortælle om deres viden, om deres holdninger, om deres følelser, kunne de komme frem til et fælles debatoplæg med en række fælles synspunkter om, hvad det er, der er væsentligt at gøre, når vi træffer beslutninger, når vi tilrettelægger processer op til at træffe beslutninger om anvendelse eller ikke anvendelse af genteknologi.
Det var altså en spændende proces for de pågældende, og vi andre, der har læst debatoplægget efterfølgende og deltaget i den debat, der har været efterfølgende, må sige tak til biotikgruppen, fordi det faktisk har været en meget stor hjælp til at komme ind i noget, der er svært for os alle sammen, men som jo ikke desto mindre i høj grad vedrører os alle sammen, og som vi derfor også har brug for at sætte os ind i og prøve at aflokke nogle former for virkelighed.
Det, redegørelsen fra regeringen så i dag lægger op til, er at se lidt videre på, hvordan vi så gør det.
Hvad gør vi så fra regeringens side med hensyn til at tilrettelægge processer, til at vurdere principper?
For uden dem vil konkrete afgørelser være præget af, at vi hopper fra tue til tue, og at konkrete sager bliver blæst op, så vi ikke har
Det er det, der lægges op til her, og altså ikke konkrete afgørelser. Så har der været spurgt lidt til nogle konkrete og selvfølgelig også spændende ting som eksemplificering, men redegørelsen lægger faktisk ikke op til konkrete afgørelser af nogen af emnerne, men til, hvordan processen er.
Hr. Jørn Jespersen og fru Vibeke Peschardt har begge været inde på spørgsmålene om en konkret rådsetablering til vurdering af planter og fødevarer med en lidt forskellig vinkel på, om det nu er godt at lave det som et selvstændigt råd, eller om det er noget, vi kan bygge ind i andre råd. Jeg tror, at vi dér skal lytte meget til, hvad Det Etiske Råd har sagt til os, nemlig at det faktisk ikke føler, at det er muligt inden for dets kompetence også at tage fat på den opgave.
Det peger for mig på, at vi overvejer muligheden for at lave et selvstændigt råd.
Så siger hr. Ole M. Nielsen, at han i virkeligheden er lidt skeptisk over for det.
Ja, dér vil jeg egentlig gerne melde mig, forstået på den måde, at jeg anser det at være skeptisk for at være en sund overvejelse om, hvorvidt det nu absolut er det eneste geniale.
Skepsis oversættes meget let ved, at man er imod; det er bare en pæn måde at sige på, at man virkelig er imod.
Sådan forstod jeg ikke hr. Ole M.
Nielsen
, og jeg vil gerne understrege, at sådan forstår jeg det heller ikke selv.
Jeg synes, det er at være skeptisk over for, om man har fundet den rigtige form, om det er det rigtige at gøre, om det vil medvirke til en bedre beslutningsproces.
Det er jeg ikke overbevist om, men jeg synes på den anden side, at det er et af de mere overbevisende eksempler på, hvad vi kunne gøre, og derfor overvejer vi det.
Hr. Jørn Jespersen spurgte om, hvornår vi er færdige med overvejelserne.
Ja, det ved man jo først, når man er færdig med overvejelserne, men vi vil meget gerne lytte til gode råd, lade dem indgå i debatten og måske også i løbet af dette år prøve at træffe en beslutning, om vi tager initiativet, eller vi ikke gør det.
Så til spørgsmålet om taskforcen og de her embedsmænd.
Ja, nu skal vi passe på ikke at gå galt i byen, men se på, hvad det er taskforcen faktisk skal bruges til.
Den skal bruges til, at vi i de ministerier, der er stærkt berørt af det her, sikrer, at der er nogle embedsmænd, der får opgaven at holde det højt på dagsordenen og sørge for, at ministrene bliver holdt til ilden, uden at kommentere, om vi overhovedet skulle have brugt det nogen sinde, som hr. Ole M. Nielsen var inde på, men at vi faktisk ikke bare siger, at nu har vi så haft en debat, og det var udmærket, og så går vi hjem og putter den i skuffen.
Nej, vi vil meget gerne lægge op til og sørge for også organisatorisk, at debatten holdes ved lige og initiativerne holdes ved lige, at vi kommer videre, at vi følger ord op med handling.
Jeg tror faktisk, der er en almindelig anerkendelse af, at man ikke skal oversætte det - som jeg kunne høre en lille smule af - til, at det var sådan at pakke det ind hos embedsmænd, og så kunne politikerne gladeligt lade være med at beskæftige sig med det.
Nej, det er faktisk omvendt.
Der har også været en diskussion om risikovurderinger, rejst især af hr. Søren Kolstrup og fru Vibeke Peschardt
, og jeg synes, det er rigtigt også at diskutere risikovurdering, for det er jo rigtigt, at en risikovurdering ikke alene kan forholde sig til et enkelt element, ikke alene kan være lavet af én faggruppe.
Det er så også et meget stærkt postulat fra hr. Søren Kolstrups side, at det er sådan, det foregår, men det understreger jo netop, at det faktisk er nødvendigt at vende spørgsmålet om, hvordan vi tilrettelægger risikovurderinger, så de bliver til at have ordentlig tillid til.
Jeg vil gerne give tilsagn om, at vi overvejer, hvordan vi kan tilrettelægge risikovurderinger, deres bredde, deres tilvejebringelse og opfølgningen af dem.
Så sagde hr. Jens Kirk noget, jeg synes var meget, meget rigtigt.
Han sagde: Det er ikke gratis at sige nej til at anvende genteknologien.
Det er jeg fuldstændig enig i.
Men jeg savnede det, som jeg troede var den naturlige fortsættelse, nemlig at det heller ikke er gratis at sige ja. Vi synes jo ellers, det burde hænge sammen, at når der er en mulighed for at sige ja, så bør det naturligvis også indebære muligheden for at sige nej.
Det er ikke altid sådan, det er.
Det er ikke altid sådan, debatten er.
Det er meget ofte sådan, at enten er det det ene eller også er det det andet.
Her er der selvfølgelig, som jeg i øvrigt også synes at hr. Jens Kirk gik meget ind i, hele tiden to sider, og vi har hele tiden en række dilemmaer og paradokser.
Vi skal tage stilling til noget, der er svært, og hvor der ikke bare er ét svar, der er hundrede procent rigtigt, og et andet svar, der er nul.
Eksemplet fra hr. Jens Kirks spørgsmål om de sterile planter kan jeg så bruge.
Ja, det kan selvfølgelig være med til at mindske risikoen for spredning, men til gengæld indebærer det en risiko for at ødelægge, fjerne, destruere et princip, som vi har hæget meget om fra Folketingets side, nemlig Farmers' Privilege, altså at en landmand uanset alt andet har ret til at anvende sin såsæd.
Men ved sterile planter er der ikke nogen såsæd.
Her tænker jeg sådan set ikke på de landmænd, der findes i Danmark, for jeg tror nok, vi kommer til at klare det, om så skulle være, men jeg tænker faktisk på dem, der ikke ville have råd til at købe såsæd.
De ville kunne få såsæd sterilt ét år, og de ville kunne få den med det lokkemiddel, at den giver en fantastisk afgrøde, og det gør den også, men så har de intet at leve videre af, og det synes jeg er skræmmende.
Der er ikke noget, der bare lægger op til et ja eller bare lægger op til et nej.
Derfor indeholder redegørelsen også en problematisering af dette spørgsmål.
Ikke at vi lægger op til, at vi skal sige nej, men en mulighed for, at vi kan sige ja, som også indebærer muligheden for, at vi skal kunne sige nej.
Der har været spørgsmålet om, hvorvidt der er brug for debat eller ej.
Jeg tror kun, det var hr. Thorkild B.
Fransgaard, der sagde, at der såmænd ikke er så meget debat ude i befolkningen.
Det er bestemt ikke min opfattelse.
Det er heller ikke min oplevelse.
Der er meget debat.
Der er stor interesse for det her emne, og jeg synes måske, at vi - jeg kan da i hvert fald tale for mit eget vedkommende - har været lidt sky over for at gå ind i det og har anset det for at være noget, der er lidt mere personligt, men jeg er i virkeligheden kommet til det resultat, at det strengt taget er meget mere politisk end så mange andre spørgsmål, og derfor er det bare om at kaste sig ud i det.
Der er nogle, der venter af os som dem, der har stillet sig frem og ladet sig vælge som repræsentanter til at føre politisk debat og til at træffe politiske beslutninger, at vi så også er med i den debat, og det vil jeg i hvert fald gerne give tilsagn om.
Det vil regeringen også gerne, og det kan jeg også i øvrigt høre at en meget, meget stor del af Folketinget faktisk også gerne vil.
Debatten er med til at nuancere.
Hr. Ole M. Nielsen spurgte, om der er en prioritering af de fire kriterier.
Det er der ikke.
De står ordnet i den samme rækkefølge, som de gjorde i biotikgruppens debatoplæg, og jeg tør ikke sige, men det har jeg ikke hørt, om det skulle være med en særligt prioriteret indgang.
Det har netop handlet om, at alle kriterier bør være med i overvejelsen for at afdække, hvad det er, der rent faktisk kunne bidrage til et bedre liv. Det er altså ikke alene et spørgsmål om risiko, og det er ikke alene et spørgsmål om økonomi, men det er selvfølgelig også et spørgsmål om økonomi.
Jeg synes, det er glimrende, hvis tillægget, kvalitet i livet, også er noget, der er økonomisk vækst i.
Det kan være med til at være drivkraften for skabelsen af og udbredelsen af det bedre liv.
Så synes jeg, det er afgørende, som også mange ordførere har været inde på, at vi selvfølgelig gør os meget umage for at tage debat og diskussioner og beslutninger i Danmark.
Det er nu engang nok også det, vi er bedst til.
Men vi må samtidig se i øjnene, at det bestemt ikke er noget, vi bare kan træffe beslutninger om i Danmark, og så haver resten af verden sig derefter at rette.
Det kommer til at handle om, at vi i et væsentligt omfang gør vores indsats, når vi indimellem er lidt afklarede, intenst ude i verden.
Det gælder EU, det gælder WTO, det gælder i en lang række sammenhænge, hvor de her spørgsmål bliver stadig mere afgørende også for andre end os her i Danmark.
Jeg synes - og det har jo også været anerkendt hele vejen rundt - at vi skal være klar over, at vores beslutninger i realiteten først bliver virkelig meget værd, når vi også kan få dem ført ud internationalt set.
Det her er ikke et halvårssigt, det er et spørgsmål om en meget lang proces
, og vi er jo ikke altid indrettede på det og synes, at det er dejligt. Vi synes jo tit og mange gange, at det gerne må ske i morgen.
Hvis vi lige netop er parate, så må det gerne blive til virkelighed i morgen, men jeg tror, vi for vores egen skyld og for sagens skyld skal være klar til at se i øjnene, at det tager lang tid, når vi skal træffe besværlige beslutninger verden over.
Det er jo nemlig besværlige beslutninger.
Jeg hørte fru Sonja Albrink bruge udtrykket »dilemmaer«, som er meget velanbragt.
Fru Pernille Blach Hansen brugte ordet »paradokser«, der er lige så velanbragt.
Det er jo nemlig svært.
Det bliver kun til at overkomme, hvis vi er mange, mange, mange flere, der forsøger at blande os i debatten med hver vores stemme.
Der er ikke nogen tvivl om, at genteknologien kan bruges i menneskets tjeneste til at forbedre menneskets liv: mindre smerte, bedre sundhed, mindre forurening, bedre fødevarer, rigere udbytte, og sådan kunne man fortsætte.
Vi har set eksempler: Antibiotikaresistens som markør, hvem har dog fundet på det?
Det var nemt og enkelt, men det var dog nok rigeligt problematisk, mere end rigeligt problematisk.
Derfor er der også helt kontante risici, og dem må vi forholde os til, dem må vi undgå, dem må vi reducere, når vi overhovedet opdager dem, og vi skal gøre meget for at komme til at opdage dem, for ellers bliver det dem, der kommer til at blokere for, at vi kommer til at realisere de positive perspektiver. Så er der jo også mellem det, der er godt, og det, der er skidt, en masse usikkerhed.
Hr. Thorkild B. Fransgaard sagde meget klart, at det er svært at forstå, og jeg vil gerne melde mig i den flok, der siger, at det er vældig svært.
Det er ikke til at se, og det er ikke til at forstå, og det skifter hele tiden.
Det er nyt, og det gør, at det er meget væsentligt, at vi alle sammen faktisk åbner for at anse det for fuldstændig rimeligt, at også andre mennesker står usikre over for, hvad det er, der sker.
Så bliver de nemlig sammen med os andre usikre bedre til at tage beslutningerne om, hvad det så er, vi synes er godt og kan acceptere, og hvad vi under ingen omstændigheder ønsker at se.
Der er altså ikke nogen svar, der er de helt rigtige, som kommer af sig selv.
Der er ikke en facitliste, som en eller anden sidder med; vi kender den i hvert fald ikke, og jeg tror ikke, vi kommer til at kende den.
Derfor synes jeg, at jeg gerne vil takke for debatten, som er kommet meget rundt i dag, og jeg kan i virkeligheden konkludere, at vi går til det med åbenhed, at vi går til diskussionerne og til stillingtagen med forsigtighed, at vi lægger vægt på debat og information og viden som vores nøgler til at kunne beslutte det, som vi, når vi træffer beslutningen, tror er det, der både er godt undersøgt og også ordentligt afvejet.
Tak for debatten, tak for begyndelsen af debatten, for det er jo som sagt noget, vi meget gerne vil fortsætte med, ellers er det nemlig ikke så meningsfyldt igen.