Pia Gjellerup (S), 2006-04-20:
Dette lovforslag er jo tilvejebragt, som Venstres ordfører lige har redegjort for, på en noget anden måde, end det sker sædvanligt, nemlig ved, at der har været en parlamentarisk arbejdsgruppe, der har fået støtte af meget saglige eksperter, men ellers har bestået af nogle nørder ud i vurderingen af folketingsvalgkredse, nemlig Folketingets medlemmer, nuværende og tidligere.
Det har været et meget spændende arbejde, og jeg vil straks på Socialdemokratiets vegne sige, at vi også synes, at der ud over den form, det har haft, og den tone, der har været ført under arbejdet, er kommet et meget sagligt resultat ud af det.
Jeg mener, at vi i høj grad har levet op til begge dele, og det synes jeg tjener arbejdet til stor ære.
Vi har undervejs i arbejdet, som antydet i indledningen, fået stor hjælp af en betydelig ekspertise fra Indenrigsministeriet og her senest også fra professor Jørgen Elklit, hvis resultater jeg dog må sige, at jeg ikke har nået at fordybe mig i i detaljer.
Det, der har været forudsætningen for Jørgen Elklits arbejde, var, at det kunne nå at komme, så det med den saglige vægt, det indeholder, kunne indgå som beslutningsgrundlag for udvalgsarbejdet.
Det, der er hele afsættet for at komme til en diskussion af nye valgkredse og altså en valgkredsreform, er jo, at der er skabt en kommunalreform med meget større enheder og med kommuner på tværs af nuværende opstillingskredse og amtskredse, og at der så i øvrigt sker en vurdering af det, man kunne kalde tidens tand, hvis man er lidt negativ, eller den blomstrende udvikling, hvis man er lidt positiv.
Størrelserne ud over landet har simpelt hen forandret sig så fantastisk meget, at forudsætningerne for valgkredsreformen i 1970 er rykket ganske voldsomt, så der er behov for landet over at se på en justering i lyset af det, der er sket med befolkningen, der har flyttet sig, befolkningen, der er blevet større – nu tænker jeg i antal, det andet er desværre også sket.
Derudover er der et emne, som faktisk hverken er affødt af det, der er sket med udviklingen befolkningsmæssigt, eller det, der er sket ved de beslutninger, vi har truffet om det kommunale danmarkskort.
Det er det, at vi i den her sammenhæng kommer til at samle op på et område, som vi ikke havde med i den gamle valgkredsreform, nemlig spørgsmålet om, hvordan hovedstaden bestående af Københavns og Frederiksberg Kommuner bliver organiseret.
Alt det er en god grund til at tage fat, og jeg mener også, at vi har svaret på de udfordringer, der ligger heri.
Valgmatematikken har vi tilstræbt skulle være uændret og give nogle afbalancerede resultater.
Det er derfor, vi begyndte fra oven og i det forslag, der ligger her, skaffede os tre landsdele, der er fint afbalancerede, og som også betyder, at valgmatematikken kommer til at se ordentlig ud.
Det har så ført til de omtalte 10 storkredse og 93 opstillingskredse, hvor det afgørende for storkredsene faktisk er, at spredningen i størrelsen af storkredsene er blevet mindre, hvis man ikke regner Bornholm med, som er sin egen storkreds med sine egne fortsatte særregler.
Fra Socialdemokratiets side anerkender vi de hovedprincipper, der ligger til grund for forslaget, og den hovedtegning, der er blevet et resultat af både hovedprincipperne og de drøftelser om afvejning af hovedprincipperne, der naturligvis har måttet foretages.
Det kan vi klart støtte, og vi vil advare mod, at vi rykker ved det mønster, for det hænger sammen, det er sagligt, gennemarbejdet, og det er afbalanceret.
Vi har sendt lovforslaget i høring, vel vidende at vi ikke kunne nå at få høringssvarene før førstebehandlingen, og derfor får vi en lidt anden tilrettelæggelse af arbejdet også på dette punkt, end vi normalt har.
For her vil vi jo selvfølgelig i det behandlende udvalg og også i den valgkredsarbejdsgruppe, som sidder og venter på at blive kaldt til rådslagning, selvfølgelig med stor interesse afvente de høringssvar, der kommer.
Det er altså ikke sådan, som det normalt vil være ved en første behandling, at vi kender reaktionerne ude fra landet og kan forholde os til dem.
Vi kender dem først om en god uges tid, og det betyder, at vi naturligvis vil få en lidt anden type udvalgsarbejde.
Og det betyder også, at når vi har draget vores konklusioner og truffet beslutning om de mulige ændringer, som andenbehandlingen måtte give anledning til, så må der også formodes at skulle være en lidt større afstand mellem anden og tredje behandling, end vi ofte har ved lovforslag, fordi der skal være mulighed for at reagere på vores beslutninger ved andenbehandlingen.
Når jeg har sagt, at vi i Socialdemokratiet er optaget af at holde fast i hovedtegningen, i hovedprincipperne, så er der jo også noget, der ikke er afgørende. Man kan godt forestille sig, at der kan ske nogle ændringer i dette eller hint hjørne, som for dem, det vedrører, kan være meget betydningsfuldt, men som ikke berører hovedtegningen.
Det er noget af det, vi forestiller os kan komme i forbindelse med høringen.
Og der vil jeg nævne nogle emner, som har været særligt, om jeg så må sige, smertefulde, fordi der har måttet foretages nogle meget vanskelige afvejninger.
Der er et par steder i landet, hvor der er blevet to meget små kredse sammenlignet med de øvrige opstillingskredse i storkredsen.
Det drejer sig henholdsvis om Mariagerfjord i Nordjylland og Assens på Fyn.
Men vi har vurderet, at enhver anden løsning ville indebære nogle større og mere ubehagelige problemer.
Men det er altså med en dyb indånding, at vi har foretaget den afvejning.
Vi vil sige fra Socialdemokratiets side, at her har der været en vanskelig afvejning, men at vi fuldt ud står ved resultatet af den.
Den næste vanskelighed er selvfølgelig, at vi nogle steder har måttet tage det skridt at bryde med nogle kommunegrænser, ikke alene der, hvor der er rene brud inden for noget, der er blevet en meget stor kommune, eller som også hidtil har været en meget stor kommune – det kan i sig selv under alle omstændigheder skabe vanskeligheder, og det gør det nogle steder, ved jeg – men også nogle steder, hvor man har noget af én kommune lagt sammen med en anden kommune.
Det er der fire steder i landet.
Her ser jeg ikke nogen som helst mulighed for at ændre billedet.
De tre andre steder afhænger det selvfølgelig noget mere af, hvad de små i hele problemstillingen måtte vurdere.
Jeg kan fornemme lidt, at der nogle steder er en opfattelse af, at det såmænd er bedre at have en organisation, der ikke er indviklet, og så være sig selv, selv om man bliver meget lille.
Jeg har ikke anbefalet, at man undlader kommunebrud de steder, hvor det ligger i forslaget, og det er, fordi jeg ikke mener, det er rimeligt at vedtage på nuværende tidspunkt, at det er i orden at være meget lille, for det er en beslutning, som kommer til at række 20, 30, 40 år frem i tiden.
Men omvendt er det et punkt, hvor man også kan sige, at herfra skal man jo passe på ikke at være halsstarrig på fremtidens vegne, hvis der kommer meget gode argumenter.
Så har jeg hørt om et enkelt sted i landet – det har vi såmænd behandlet i valgkredsudvalget, men ikke været så intenst optaget af, som man er i lokalområdet
– altså om en kredsdannelse i Københavns omegn, og der vil jeg sige, at hvis man kan komme til en større grad af enighed end den, der har været præsenteret, vil vi heller ikke der afvise, at man ville kunne lave ændringer.
Men også her vil vi i det hele stå ved det forslag, der ligger, og som vi synes er sagligt og ordentligt, medmindre der kommer meget gode argumenter i stor enighed fra lokalområdet.
Nu er mit udgangspunkt faktisk, at kommunalbestyrelsesmedlemmer under alle omstændigheder får beskedne honorarer for deres arbejde.
De får nogle muligheder for at øve indflydelse i deres samfund, og så får de faktisk nogle honorarer for at stå til rådighed og tage ansvar på deres lokalområdes befolknings vegne.
Alle skal føle sig som nyvalgte, men problemet er, at de ikke kan opføre sig som nyvalgte.
De bliver nødt til at tage det ultimative ansvar, gå forrest og udføre nogle af de allersværeste arbejdsopgaver, der overhovedet er, uden at kunne læne sig op ad nogle kolleger, der har været der før.
Det mener jeg faktisk burde føre til, at man revurderede.
Samtidig synes jeg i forbindelse med selve den forberedelse, der har været, og hvor man siger, at de vidste, hvad de gik ind til, og hvad der stod i loven, at det er en stor cadeau til de mange, der har stillet op, at det har de ikke interesseret sig for, før det går hen og bliver virkelighed og de faktisk ikke kan passe deres daglige arbejde, men bliver nødt til at være sammenlægningsudvalgsmedlemmer på fuld kraft.
Og der er det en skade, hvis man har været kommunalbestyrelsesmedlem før, og det oplever de.
Det mener jeg kun man kan anerkende som en stor urimelighed.
Det er nemlig ikke engang et spørgsmål om, hvorvidt de bliver lønnet for deres arbejde, det er et spørgsmål om, hvorvidt de bliver anerkendt for overhovedet at kunne få det til at hænge sammen med deres daglige arbejdsliv.
Jeg bliver bare nødt til at sige, at vi ved lov over tid har fastsat nogle niveauer for honorering, som altså må være et udslag af, hvad man i Folketinget vurderer er ret og rimeligt i forhold til de opgaver og det ansvar m.v., man har.
Og givet at honoraret er rigtigt fastsat i forhold til de gamle kommuner og de nye sammenlægningsudvalg, så er mit ræsonnement nemlig, at man i indeværende år ikke har den fulde arbejdsbyrde begge steder, og at det derfor er fornuftigt at foretage en reduktion.
Hvis man så i øvrigt synes, at det bliver for nøjsomt, må man jo rejse en helt anden debat, der mere generelt handler om honoreringsniveau i lokal- og regionalpolitik.