runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-22:
Altså ved en eller anden middag bliver maden kold, og det er næsten lige så stort et problem som de der diplomater, der sidder
Jeg ved ikke, om slaget er under bæltestedet, men det er helt tydeligt, at det har ramt, for der skriges jo højlydt.
Det skyldes selvfølgelig den åbenlyse modsætning, som der er for ethvert tænkende menneske, mellem, at Dansk Folkeparti vil give forældre ret til at banke deres børn, men de vil ikke give forældre ret til at bortgifte deres børn.
Det er der ingen normale mennesker der kan forstå.
Man kan selvfølgelig anlægge det synspunkt, at der er
en kæmpeforskel, og at forældrene selvfølgelig helt naturligt skal have lov til at banke deres børn, men at de ikke skal have lov til at bortgifte deres børn.
Det synspunkt ved vi godt at Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti stemte for i Folketingssalen, og vi forventer stadig væk, at der kommer et forslag fra dem, hvor de genindfører den tilstand.
Det ville jo være logisk, medmindre de har skiftet synspunkt.
Men hr. Søren Krarup kan måske lige oplyse, om de har skiftet synspunkt, eller om vi kan imødese sådan et forslag.
Søren Krarup (DF), 2003-10-22:
Jeg havde egentlig opgivet at ville sige noget, for for det første har hr. Jesper Langballe svaret, for det andet trækker
debatten ud, og for det tredje skal vi i Integrationsudvalget til middag ovre på Den Sorte Diamant. Men jeg kan ikke tie stille til det her.
Jeg har stor respekt for hr. Søren Søndergaard, men det er under lavmålet.
Når hr. Søren Søndergaard udlægger den strid om revselsesret som en interesse i børnebank, er det - undskyld jeg siger det - slet og ret fordummelse.
Det handlede om forældremandatet, opdragelsesmandatet.
Det handlede om, at det er børnene, der skal høre hjemme i familien, og det er familien, der har retten til at opdrage sine børn, og ikke staten.
Det var det, der var alternativet.
Hr. Søren Søndergaard var naturligvis - ikke usædvanligt for en socialist eller marxist - tilhænger af, at det er statens behandlere, der skal bestemme, hvordan børnene skal opdrages, og som skal have lov til at gribe ind og straffe de forældre, der altså følger en opdragelse, som ikke svarer til den totalitære stats.
Det var totalitarismens grimme fjæs, der viste sig i den lovgivning, som hr. Søren Søndergaard var med til at gennemføre.
Det kan jo ikke undre, når man kender marxismens eller socialismens tankegang,
men det burde egentlig ikke være muligt for en mand som hr. Søren Søndergaard at argumentere så ubegavet.
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-22:
I Enhedslisten er vi bestemt helt enige i det synspunkt, at folk selv skal bestemme, hvem de vil gifte sig med.
Det er derfor, vi synes, det er strålende, at ægteskaber, som er indgået ved hjælp af tvang mod den ene part, kan ophæves.
Men det fremgår allerede af loven, og det er derfor, vi mener, at det er ganske rigtigt, at folk, der har medvirket til et tvangsægteskab, kan straffes.
Det regner vi selvfølgelig også med at regeringen mener - medmindre regeringen vil ændre den lovgivning; det kan godt være, at regeringen vil komme med et forslag om, at fordi det er sædvane et eller andet sted, skal det ikke kunne straffes længere.
Vi mener, at det skal kunne straffes. Jeg synes, det var meget tankevækkende, at hr. Langballe kunne sammenligne spørgsmålet om opdragelse og bank af sine børn med spørgsmålet om giftermål.
Hvordan finder man ud af, om der er tale om et tvangsægteskab?
Ja, det gør man, ved at de to personer, som er myndige, tager stilling til det. Men i spørgsmålet om bank af børn er det så ikke børnene, der skal spørges?
Er det ikke børnene, der skal have ret til at blive fri for bank?
Det er det måske ikke i hr. Langballes univers.
Der er det de voksnes ret til at banke deres børn, hvis de voksne synes, det er rigtigt.
Læg mærke til, at det er Dansk Folkepartis politik.
Hvis de voksne synes, det er godt at banke børnene, skal de i frihedens navn have lov til det.
Jamen det er et dejligt synspunkt, og det er fuldstændig i tråd med den lovgivning, som man her gennemfører i et skønt samarbejde med Venstre, De Konservative og Socialdemokratiet.
Jesper Langballe (DF), 2003-10-22:
Det der med børnebank er under hr. Søren Søndergaards værdighed,
vil jeg sige.
Da hr. Søren Søndergaard ikke er dum, og det ved jeg, prøver han på at spille dum, og det er sådan en fjollet komedie at opføre. Har jeg ikke forstået det rigtigt, når jeg siger, at hr. Søren Søndergaard er tilhænger af, at man selv skal bestemme, hvem man vil giftes med?
Hr. Søren Søndergaard kunne med et nik tilkendegive, at det har jeg fået rigtigt fat på.
Derfor drejer det her sig ikke om at bestemme, hvem folk skal giftes med, men hvem der skal få opholdstilladelse på grundlag af et ægteskab under nogle bestemte kriterier.
Men vi mener faktisk også i Dansk Folkeparti, at folk selv skal bestemme, hvordan de vil opdrage deres børn, og det var jo det, der var tale om, altså vor stillingtagen.
Det er ikke sådan, at vi sådan er meget forelskede i børnebank, men det var det, at staten gennemførte en opdragelseslov.
Det mener vi ikke er nogen god idé.
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-22:
Jeg behøver ikke at kikke rundt i nogen kroge eller i nogen skabe for at finde ud af, hvad Dansk Folkeparti mener om den sag; det var en hel åben afstemning i Folketingssalen.
Så enkelt er det.
Det skal man ikke ind i nogen skabe for at finde ud af.
Det var noget, der foregik helt åbent her i salen.
Og jeg forventer selvfølgelig bare, at man genindfører retten til børnebank, eller man har måske skiftet opfattelse?
Det er muligt, så kan man jo meddele det.
Der er mange miljøer, også muslimske miljøer, hvor det ikke er ukendt at banke både kvinder og børn.
Jeg synes, at det skal retsforfølges.
Jeg synes, at overgreb på andre mennesker altid skal retsforfølges.
Her har hr. Langballe altså fået fuldstændig galt fat i, hvordan tingene hænger sammen.
Om det her lovforslag hjælper?
Nej, det hjælper ikke.
Det hjælper overhovedet ikke i forhold til problemet.
Det flytter måske i nogle tilfælde problemet fra Danmark.
Det vil jeg ikke nægte.
I de 17 tilfælde er det sikker blevet flyttet til et andet land.
Det kan Dansk Folkeparti så glæde sig over.
Det kan vi ikke i Enhedslisten.
Jesper Langballe (DF), 2003-10-22:
Hr. Søren Søndergaard har fået fuldstændig rigtig fat i den der pointe med, at vi i Dansk Folkeparti altid går og kigger os om for at se, om der ikke er nogen mindreårige, vi kan komme til at tæve.
Når det drejer sig om voldsforbrydelser, får vi altid at vide af Enhedslisten og af diverse kriminologer, at straffe ikke hjælper, og der er talrige undersøgelser, især fra Sverige, der viser, at straffe ikke hjælper.
Jeg må sige, at mit eget forhold til straf i det her tilfælde er, at tvangsægteskaber er ulovlige i Danmark.
Det er selvfølgelig principielt rigtigt at sige, at det skal retsforfølges og straffes - det skal det - men ærlig talt, jeg spørger også mig selv, om det giver nogen mening
konsekvent at retsforfølge et mønster, en adfærd, som er generel for samtlige muslimske familier hele verden over
Var det dog ikke bedre og mere frugtbart at forsøge at dæmme op for det på forhånd, så det ikke kan lade sig gøre? Jeg savner så stadig svar på spørgsmålet: Vil det her hjælpe, eller vil det ikke hjælpe?
Søren Søndergaard (EL), 2003-10-22:
Jeg forstår godt fru Elsebeth Gerner Nielsens spørgsmål, men jeg vil ikke svare på det, for jeg kan ikke tro, at det er rigtigt.
Jeg kan ikke tro, at vi har en minister og en regering, som i tide og utide fortæller, hvor bekymret de er for de her kvinder, der bliver tvunget til at indgå tvangsægteskaber, og så lader mænd, fædre, der har været medansvarlige, gå fri.
Jeg kan da ikke forestille mig, at vi har
sådan en regering, og jeg forventer da, at ministeren om et øjeblik kommer op og siger, at i alle de 17 sager er der indgivet politianmeldelse, og så er det selvfølgelig op til politiet, om der skal rejses anklage, eller hvad der skal ske. Jeg går selvfølgelig også ud fra, at ministeren vil meddele i sin replik, at i alle de sager, hvor man har en formodning om, at det er tvangsægteskaber, og hvor det derfor ender med et afslag, vil man tage initiativ til at sikre, at der bliver indgivet politianmeldelse.
Så kan hr. Jesper Langballe ikke forstå, at det er Enhedslistens politik at kræve konsekvens og straf.
Det er f.eks. ikke så mange år siden, at vi havde et flertal her i Folketinget, som indførte en lovgivning mod, at man skulle have lov til at banke sine børn.
Det er klart, at Dansk Folkeparti, Venstre og De Konservative var meget imod den lovgivning; den, man elsker, tugter man, børnene skal have bank osv.
Jeg venter kun på, at der inden længe kommer et forslag fra Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti om at føre lovgivningen tilbage, så det igen bliver tilladt at banke sine børn.
Enhedslisten sagde nej til børnebank.
Vi var en del af det flertal, som sagde stop for børnebank, oven i købet et flertal, som sagde, at det skal have konsekvenser, hvis man banker sine børn.
Sådan var det jo; konsekvent pædagogik kan vi altså også godt i Enhedslisten.
Så vil jeg sige til hr. Langballe, at jeg forstår godt, at det, når man mæsker sig rundtomkring på ambassaderne, er ubehageligt, at ambassadørfruen sidder og fortæller én, at nu kan man ikke komme hjem til Danmark osv.
Jeg kan da godt forstå, at det er ubehageligt, men det er altså den slags ting, man må henregne under ansvarets åg.
Jeg synes måske nok, at det ikke er det allerstørste problem, som man skulle tage sig af, hvis man virkelig var et dansk folkeparti.
Jesper Langballe (DF), 2003-10-22:
Hr. Søren Søndergaard mener, at regeringen og Dansk Folkeparti har været ude i en nødværgeaktion for at pynte på eget renommé.
Ja, sådan kan man da godt sige det
, hvis man vil se på sagen med lidt ond vilje.
Man kunne også udtrykke det på den måde, at regeringen og Dansk Folkeparti havde indset, at der her var en uheldig virkning ved den lovgivning, vi havde lavet, og så siger vi: Det dutter ikke, om igen.
Og vi retter på den.
Det synes jeg egentlig er et glimrende princip for lovgivere.
Når hr. Søren Søndergaard taler om succesraten, vil jeg sige, at de der 17 tilfælde dels ikke medtager alle dem, der overhovedet har afstået fra at søge, fordi de vidste, at de alligevel ikke kunne få det, dels er udtryk for, at den eksisterende lovgivning ikke er god nok.
Det er faktisk derfor, at det her er kommet. Der er jo ikke tale om, at man vil forsøge at straffe folk, og jeg undrer mig over, at hr. Søren Søndergaard pludselig er så forelsket i retsforfølgning og straf.
Det plejer da ikke at være sådan noget, Enhedslisten er vild med. Det, vi har villet, er ikke at straffe, men at forebygge og dæmme op for dels tilstrømningen, dels en række menneskelige tragedier.
Må jeg lige til sidst spørge hr. Søren Søndergaard: Tror hr. Søren Søndergaard ikke, når vi taler om succesrater, at det her vil virke?
Det er jo et ganske interessant spørgsmål.
Vil det virke?
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2003-10-22:
Jeg blev tidligere spurgt om, hvor mange der bliver ramt af de her regler.
Nu har jeg desværre ikke taget den udmærkede statistik, som bliver lavet i Udlændingestyrelsen hver måned, hvor man kan se, hvor mange afslag det er givet, med, men det er jo vældig mange.
Så det er jo ganske mange, der bliver ramt af denne lovgivning.
Så til hr. Søren Krarup: Jeg synes, der er tale om en mand, der virkelig tager ansvar for sin familie.
Han kan ikke rejse tilbage til Eksjugoslavien, for han ville ikke vide, hvor han skulle slå sig ned, og han kan ikke forsørge sin familie i Eksjugoslavien.
I Horsens har han et arbejde, som han kan vende tilbage til, og han har barnet hos sig i Horsens, for familien vurderede, at det var det mest sikre, at barnet blev i Horsens hos faderen.
Midlertidigt har manden sagt sit arbejde op, for at han kunne passe barnet, men han har mulighed for at vende tilbage til sit arbejde i det øjeblik, han har fundet en anden måde at passe sit barn på.
Så det er en mand, der tager ansvar.
Han sender penge ned til sin kone i Eksjugoslavien, sådan at hun kan klare sig.
Hvis hele familien bare vendte tilbage til Jugoslavien, måtte han konstatere, at hans barn kom til at sulte, at hans kone kom til at sulte, og at han selv kom til at sulte.
Til hr. Langballes spørgsmål, om jeg har læst »Ære og skam«: Ja, det har jeg, og jeg har samtidig kunnet konstatere, at der er så utrolig meget i vores egen kulturelle baggrund, der ligner.
Heldigvis er vi langt væk fra det nu, men de begreber, der er i »Ære og skam«, er jo nogle, som vi også har kendt til i det danske traditionelle samfund, altså inden det danske samfund blev moderne.
Derfor har vi også en lang erfaring at trække på, når det drejer sig om at bekæmpe tvangsægteskaber.
Jeg synes, det er meget skuffende at konstatere, at i de 17 afslag, der blev givet på familiesammenføring sidste år, fordi man mente, at der var tale om et tvangsægteskab, er der sket nul og ingenting i forhold til de mennesker, der har været involveret i det.
Den danske stat har ikke rejst én retssag mod de pågældende familier, og jeg vil gerne vide hvorfor.
Jesper Langballe (DF), 2003-10-22:
Vi er i Dansk Folkeparti fru Elsebeth Gerner Nielsen taknemmelig, fordi fru Elsebeth Gerner Nielsen vil hjælpe os til at administrere vores seksualdrift ved at låne os nogle bøger af forskellige sociologer, men jeg tror, at vi klarer det uden.
Der var faktisk et seriøst spørgsmål fra mig til fru Elsebeth Gerner Nielsen, nemlig om fru Elsebeth Gerner Nielsen har læst sin partifælle hr. Naser Khaders bog »Ære og skam«, og især det kapitel, der handler om hans eget arrangerede ægteskab.
Den er meget gribende og tankevækkende.
En af pointerne er, at forfatteren gør opmærksom på, at det ikke er sådan en vis procentdel af den muslimske verden, men at det stort set er hele den muslimske verden, der praktiserer arrangerede ægteskaber.
Så har der flere gange under den her debat været spurgt om, hvad forskellen er på arrangerede ægteskaber og tvangsægteskaber.
Kunne forskellen ikke være den, at et tvangsægteskab er et arrangeret ægteskab, hvor de unge mennesker stritter imod, og hvis de giver deres samtykke og siger, at sådan skal det altså være, mærker de jo ikke tvangen?
Den er der selvfølgelig alligevel latent, og det vil altså sige, at ethvert arrangeret ægteskab latent er et tvangsægteskab.
Søren Krarup (DF), 2003-10-22:
Jeg har gennem mange år som sognepræst i den danske folkekirke foretaget vielser, og jeg har læst ritualets ord, som siger: Læg jer under jeres daglige samliv skriftens ord på sinde.
Jeg har aldrig før forbundet noget småsjofelt ved det; det vil jeg gøre efter fru Elsebeth Gerner Nielsens tale.
Men må jeg lige i forbindelse med fru Elsebeth Gerner Nielsens forsvar for den mand, der lader sin kone og lille barn rejse til Jugoslavien, mens han selv efter kun at have været 10 år i Danmark bliver her, sige, at det jo er store ord, der normalt bruges, når man vil røre følelserne med dem.
Jeg vil sige, at følelsesmæssigt oprører den slags mig.
Det er en kynisme fra den mands side, der viser, at han overhovedet ikke er interesseret i at være tro imod sin famille.
Han er kun interesseret i noget ganske andet.
Det er hensynsløshed.
Det er kynisme.
Og det skal i hvert tilfælde ikke bruges som et angreb på os, der altså prøver på at forsvare det land, vi bor i.
Kamal Qureshi (SF), 2003-10-22:
Jeg vil gerne spørge fru Elsebeth Gerner Nielsen om det ikke er korrekt, at i Indien, som har noget nær en milliard indbyggere, er tvangsægteskaber noget, som foregår i stort tal, og om det ikke er sådan, at i Kina, hvor der også bor et vist antal mennesker, indgås der ægteskaber mod de unges egen frie vilje.
Er det så ikke noget rent vrøvl at snakke om det som et eller andet muslimsk fænomen, når vi ved, at det her er noget, som handler om magt?
Det er i de lande, hvor kvinder ikke har ligestilling, hvor kvinder ikke har samme rettigheder, at de bliver tvunget til at indgå ægteskaber mod deres vilje.
Det findes bl.a. i lige så høj grad i lande i Afrika, både i de lande, der er kristne, og i de lande, der ikke er kristne.
Jeg synes simpelt hen, at det er rent vrøvl at begynde at koble religion på alle mulige ting.
Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2003-10-22:
For efterhånden meget lang tid siden stillede jeg skriftligt et spørgsmål til ministeren om, hvad man agter at gøre i forhold til tvangsægteskaberne og retsforfølgelser af dem, der er involveret i tvangsægteskaber.
Jeg har ikke fået et solidt svar på det spørgsmål, så derfor synes jeg også, at det kunne være meget hensigtsmæssigt, at ministeren kommer op og svarer.
Jeg vil gerne spørge hr. Søren Søndergaard, om det er hr. Søren Søndergaards opfattelse, at en af grundene til, at man ikke retsforfølger mennesker, der har været involveret i et tvangsægteskab, eller hvor udlændingemyndighederne vurderer, at der er tale om et tvangsægteskab, er, at man er bange for at få domstolenes ord for, at der ikke er tale om et tvangsægteskab, og derfor er man nødt til at tillade familiesammenføring.
Det vil jo ikke se så godt ud, hvis der er 17 sager eller måske 27, tror jeg det er i alt, hvor domstolene vil komme frem til, at der ikke er bevis for, at der er tale om et tvangsægteskab, og hvor man så er nødt til at sige ja til familiesammenføring.
Louise Frevert (DF), 2003-10-22:
Jeg vil gerne sige til fru Mette Frederiksen, at jeg tror, der er mange af os, der tager denne her diskussion ikke alene alvorligt, men yderst seriøst.
Denne her del af ophavsretsloven er en lille flig, men det er klart, at med de holdninger, fru Mette Frederiksen kommer med heroppefra, er der jo stadig ikke nogen tvivl om, at Socialdemokraterne de sidste 25 år har haft hals- og håndsret over at skulle subventionere folk alle mulige vegne og på alle mulige områder.
Det er jo et spørgsmål om, at det her er en kompensation; det er jo ikke det, kunstnerne skal leve af som sådan.
Det er det samme som med biblioteksafgiften, det er jo også en kompensation, det er jo ikke et honorar.
Man får sit honorar for udført arbejde, man får sit honorar for det produkt, man fremstiller.
Det er helt klart en borgerlig overbevisning, og det er klart, at det kan fru Mette Frederiksen og Dansk Folkeparti og regeringen aldrig nogen sinde blive enige om.
Det er forskellige politiske synspunkter, vi har her, og det bliver man nødt til at respektere.
Vi kan være enige om andre ting, men lige præcis på det her punkt kan vi aldrig nogen sinde blive enige.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2003-10-22:
Nej, ikke nødvendigvis.
Der kan selvfølgelig være situationer, hvor det er sådan, men jo ikke nødvendigvis.
Alle kan komme i den ulykkelige situation at blive ledig, også dem, der ellers har en social stærk baggrund, og som i øvrigt kan være en meget stærk ramme om børnenes opvækst og opdragelse.
Derfor er det spørgsmål, som hr. Jesper Langballe stiller,
relevant, for det er jo klart, at fru Lotte Bundsgaards spørgsmål er affødt af en eneste grundholdning, nemlig den, at det er ikke så godt for børnene at blive passet af deres egne forældre.
Der, hvor fru Lotte Bundsgaard kan have fat i noget, er, hvis børn, der vokser op i et meget socialt belastet miljø, ikke har muligheden for at kunne få støtte ved at blive passet i en institution.
Og der er det, at jeg gentager, at det udtrykkeligt er sagt i den lovændring, der er vedtaget, at man ikke systematisk kan sætte børn af ledige bagest i køen.
Men jeg må altså sige, at vi har fundet det rimeligt at efterkomme kommunernes ønske om at kunne tage individuelle hensyn, fordi vi netop ikke tager udgangspunkt i systemet.
Vi siger altid mennesket før systemet.
Jesper Langballe (DF), 2003-10-22:
Der er noget i fru Lotte Bundsgaards spørgsmåls indre logik, som har undret mig, og som jeg gerne vil høre statsministerens vurdering af.
Det er jo klart en ulykke at blive arbejdsløs, men man kan vel sige, at børnene af sådan nogle forældre, som går derhjemme, er privilegerede i forhold til andre børn, for de har deres forældre og behøver altså ikke at blive parkeret på en institution.
Det må vel være et privilegium, medmindre man tager som udgangspunkt, at ledighed er symptomatisk for en negativ social arv.
Jeg har nemlig svært ved at læse spørgsmålet anderledes, end at det betyder en forstærket negativ social arv for børn af ledige.
Det er da et synspunkt, som man kan undre sig lidt over at høre fra socialdemokratisk side, for det vil jo sige, at man siger, at de ledige er ledige, fordi de ikke gider bestille noget, og at det nok er en uvane, de har arvet fra deres forældre.
Jeg vil gerne høre statsministerens vurdering af det.
Er ledighed efter statsministerens mening en del af en negativ social arv?
Lotte Bundsgaard (S), 2003-10-22:
Det er systemet, der skal gå ind og vurdere det.
Jeg synes, at det er mig som mor, der skal vurdere, om mine børn skal i daginstitution eller ej.
Jeg har et arbejde, så derfor bliver mine børn ikke sat bagest i køen, men min veninde, der er ledig, skal have den samme mulighed for at vurdere, om hendes børn skal i daginstitution eller ej.
Jeg mener faktisk godt, at vi forældre kan vurdere det, men jeg ved også godt, at nogle børn af de svageste på arbejdsmarkedet - de, der ikke har et job, de, der har været ledige i lang tid - kan komme til at lide under det, for de har ikke den samme mulighed for at sende deres børn i daginstitution, som jeg har.
Statsministeren siger jo selv, at det problem ikke kommer til at opstå.
Derfor kunne jeg godt tænke mig at høre
endnu en gang: Hvis det problem opstår, at de arbejdsløses børn kommer bagest i køen, at det ikke er forældrene, men systemet, der bestemmer det, vil statsministeren så love her i Folketingssalen, at regeringen vil ændre på det?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2003-10-22:
Nej, for jeg tager ikke mit udgangspunkt i systemer og anciennitetsprincipper, som fru Lotte Bundgaard gør.
Lotte Bundsgaard (S), 2003-10-22:
Statsministeren bliver ved med at sige, at de arbejdsløses børn ikke bliver sat bagest i køen, og det viser denne lovgivning, som dog ikke har haft så lang levetid endnu.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2003-10-22:
For det første må jeg bare gentage, at den ændring, vi har lavet af lovgivningen, ikke på nogen måde betyder, at børn af arbejdsløse forældre systematisk skal sættes bagest i køen.
Det er udtrykkeligt præciseret i lovgivningen, at det kan man
For så vidt angår det mål, at der allerede skal tages hånd om børnene i børnehaven, så også børn, der kommer fra socialt vanskelige miljøer, får den bedst tænkelige start i tilværelsen, kan fru Lotte Bundsgaard læse svaret meget udførligt i den store handlingsplan om bekæmpelse af negativ social arv, som regeringen offentliggjorde før sommerferien.
Et af elementerne i regeringens strategi er allerede i børnehaverne, i daginstitutionerne, at indføre det, vi kalder læreplaner.
Det har ikke noget at gøre med, at børn skal til at begynde at læse og regne allerede i daginstitutionerne.
Det drejer sig om, at alle børn udvikler sig ved at lære
nogle grundlæggende færdigheder, og at vi er sikre på, at der bliver taget hånd om det.
Det er f.eks. at kunne udtrykke sig sprogligt, at bruge sin krop og få udviklet sin motorik, at tage hensyn til andre og kunne indgå i fællesskaber, at få udviklet personligt selvværd, at udfolde sig kreativt, at møde og forstå lidt om naturen, blot for at nævne nogle elementer, som vi gerne vil have sikkerhed for indgår i daginstitutionernes aktivitet.
Eller for at sige det kort: Leg og læring skal gå hånd i hånd.