runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Mette Frederiksen (S), 2004-01-29:
Pointen i diskussionen i dag, vil jeg sige til fru Louise Frevert, er, at vi netop ikke skal politisere, hvad der sker i de private fonde og virksomheder.
På samme vis skal vi heller ikke politisere i den offentlige og statslige støtte, der er eksempelvis til dansk film.
Jeg konstaterer blot i dag, at det er interessant, at når det gælder armslængdeprincippet i forhold til den offentlige kulturpolitik, mener Dansk Folkeparti, at det godt kan ryge væk, fordi Dansk Folkeparti vil have indflydelse på, hvilke danske film der skal kunne opnå støtte, de vil også have indflydelse på indholdet i »Krøniken«, men når det gælder de private midler, skal liberaliseringen virke fuldstændig. Jeg synes, det er et interessant blandingsforhold, at man på den ene side vil styre politisk og på den anden side slet ikke vil forholde sig til det.
Fondene kører deres del af kulturpolitikken.
Vi skal køre vores.
Vi ønsker bare ikke en statsstyring nogen af stederne.
Jeg kan forstå, at Dansk Folkeparti ønsker det, når det gælder de politiske beslutninger, men ikke de private.
Det er da interessant.
Louise Frevert (DF), 2004-01-29:
Jeg synes ærlig talt, at fru Mette Frederiksen blander tingene fuldstændig sammen.
De kommentarer, der kommer her, er jo fuldstændig uden bevæggrund, så skal vi ikke lige skille tingene ad!
Det, vi taler om her, er fonde og donationer fra private firmaer.
Det andet er noget med dansk film, og det har noget med statsstøttemidler at gøre.
Her taler vi ganske enkelt om private, der giver penge væk, og det mener jeg simpelt hen ikke at man skal blande sig i og begynde at politisere over.
For øvrigt, efter at have lyttet til denne her diskussion, som er en ævlen og bævlen over noget, som man i virkeligheden ikke efter min bedste overbevisning skulle blande sig i, så kunne forslagsstillerne jo selv tage initiativ til at undersøge, hvad man eksempelvis har givet af midler fra Augustinusfonden, Veluxfonden, og hvad der ellers er af fonde.
Jeg er sikker på, at fru Mette Frederiksen selv kender alle navnene.
Det er jo simpelt hen bare at sætte en undersøgelse i gang.
Men det bryder man sig måske ikke om, eller rettere sagt det gider Socialdemokraterne måske ikke.
Mette Frederiksen (S), 2004-01-29:
Jeg kan forstå på fru Louise Frevert, at det sådan set fungerer meget godt med de der private fonde i dag.
Og det er interessant, for deraf må man jo næsten kunne konkludere, at Dansk Folkeparti ikke er enig med eksempelvis Socialdemokratiet i, at det kunne være fint med en undersøgelse af fondenes betydning og konsekvenserne heraf.
Det er interessant, at Dansk Folkeparti har det synspunkt, at når det gælder de private fonde og virksomheder, skal området sådan set bare have lov til at leve sit eget liv, men når det gælder, hvad politikere må, så er det efter Dansk Folkepartis synspunkt o.k. at foreslå censur i forhold til dansk film.
Det gør fru Louise Frevert selv i diskussionen omkring Lars von Trier og »Dogville«.
Der har været andre røster fra Dansk Folkeparti; der har været foreslået censur af »Krøniken«, som er en meget populær dramaserie på Danmarks Radio.
Skal jeg forstå fru Louise Frevert således, at politikerne skal blande sig mere i de politiske beslutninger, og at virksomhederne skal have lov til at leve deres eget liv i forhold til den resterende del af de kulturpolitiske prioriteringer?
Naser Khader (RV), 2004-01-29:
Uden denne støtte ville det danske kulturlandskab se knap så frugtbart ud, som det gør i dag, og vi, både politikere og borgere, kan kun takke de glade givere.
Hvordan forholder vi os til, at de store private bidrag bliver stadig flere, og at væsentlige kulturpolitiske beslutninger bliver truffet uden om de folkevalgte og dermed den almindelige borger?
Skal de stigende private bidrag være en undskyldning for at skære i den offentlige kulturstøtte?
Medfører de private bidrag reelt en offentlig nedprioritering ad bagvejen?
Hvordan sikrer vi os, at gennemsigtighed og armslængdeprincippet - to grundlove i dansk kulturpolitik - opretholdes, at faglige beslutninger træffes af fagfolk og
ikke af folk som mig selv, og at vi ved, hvem der skal stilles til ansvar for de beslutninger, der træffes
Hvordan sikrer vi alsidigheden og mangfoldigheden blandt beslutningstagere og blandt de projekter, der modtager støtte?
Hvordan skal de private bidragydere og de offentligt udpegede beslutningstagere arbejde sammen?
Det er nogle af de spørgsmål, vi gerne vil have debatteret i dag med denne forespørgselsdebat.
Vi ser frem til en god debat.
Besvarelse
Louise Frevert (DF), 2004-01-29:
Vi har rigeligt af mangfoldighed.
Vi har armslængdeprincippet, og det er strålende, mener vi i Dansk Folkeparti.
Og som sagt: Det er et spørgsmål om anskuelse.
Så vil jeg gerne forholde mig til én meget, meget væsentlig ting i den her diskussion, nemlig at Enhedslisten
og de andre spørgere åbenbart vil gå ind og rokke ved åndsfriheden.
Det er nogle bestyrelser og andre, der sidder og giver penge, og det er den frihed, både åndsfriheden og den kulturpolitiske frihed, de har til selv at bestemme.
Det skal vi overhovedet ikke blande os i på nogen som helst måder.
Hvis man vil kortlægge noget som helst om, hvad de private fonde og virksomheder og andre, der donerer, vil yde, så kan man altså selv løfte telefonrøret og sætte det i værk.
Jeg er sikker på, at både Enhedslisten og Socialdemokraterne har ressourcer nok til at kunne etablere forskellige tiltag i den retning. Det kan overhovedet ikke være ministeriets pligt eller det offentliges pligt at begynde at undersøge
Det er bl.a. dér, at forskellen på Enhedslisten og Dansk Folkeparti ligger.
Line Barfod (EL), 2004-01-29:
Enhedslisten er medforslagsstiller, så der er ingen tvivl om, at vi støtter forslaget.
Jeg vil gerne først lige opklare en misforståelse.
Fru Birthe Rønn Hornbech huskede det, som om Enhedslisten i forbindelse med debatten om terrorpakken havde været meget optaget af, at der var et parlamentarisk ansvar i forhold til, at ministeren skulle gå ind i konkrete terrorsager.
Det tror jeg er en fejlhuskning.
Jeg mener, at det var Socialdemokraterne, der havde den optagethed.
Det, vi diskuterede fra Enhedslistens side, var, at med den meget ubestemte terrorparagraf, man havde valgt, var det reelt en politisk afgørelse, hvorvidt en bevægelse ude i verden var en terrororganisation eller en befrielsesbevægelse.
Hvis man fulgte de politiske vurderinger af, om noget var det ene eller det andet, kunne det faktisk skifte fra dag til dag, hvorvidt man nu ydede bistand til terror eller til en befrielseskamp. I forhold til det konkrete lovforslag her synes jeg, det har været spændende at høre debatten, og det lyder, som om der faktisk er opbakning til, at det her er noget, vi skal se nærmere på.
Der er jo ikke sat nogen tidsfrist med hensyn til, hvornår forslaget skal være færdigt, og derfor har vi også en mulighed for at arbejde lidt grundigere med det samtidig med alle de andre store, væsentlige ting, som vi arbejder med i Retsudvalget i øjeblikket.
Med hensyn til baggrunden for forslaget er det jo også fremgået af en del af debatten, at noget af problemet er den stigende opmærksomhed, der er på straffesager, og den stigende politisering, der også er på mange måder. Man kan have lange diskussioner om, hvorfor straffesager og retspolitik pludselig er blevet et så voldsomt politisk emne, hvorfor det er kommet så højt op på dagsordenen, og hvorfor medierne er så optagede af det. Medierne synes åbenbart, at det er god underholdning. Det ser også ud, som om det faktisk sælger aviser, når der kommer nogle sager.
Medierne synes åbenbart også, at de skal prøve at presse politikerne til at gå ind og blande sig i konkrete sager, om man nu synes, at strafudmålingen er god nok eller ej.
Det mener vi faktisk er noget, som vi skal sikre os bedst muligt imod.
Vi har jo også det problem som politikere, at den stigende globalisering gør, at der bliver mange områder, hvor vi ikke har så stor indflydelse, som politikere havde tidligere.
Det er mange steder, hvor vi er afhængige af, hvad der sker rundtom i verden, men lige i straffesager, selv om EU efterhånden kommer meget ind over det, er der stadig væk en del, hvor det er noget, som bliver afgjort i Danmark.
Retspolitik er noget, som vi til en vis grad selv kan bestemme, og så er det klart, at det får øget politisk opmærksomhed.
Der tror jeg altså at vi står og godt ved at lave den fremtidssikring, der ligger i det her forslag.
Vi skal ikke i Retsudvalget kunne gå ind og sige til en justitsminister, at her ønsker vi, at der skal rejses en sag eller der ikke skal rejses en sag.
Morten Østergaard (RV), 2004-01-29:
Som medforslagsstillere kan Det Radikale Venstre naturligvis tilslutte sig forslaget.
Forslaget om at afskaffe justitsministerens særlige stilling som øverste anklager har rumsteret længe, navnlig efter Murens fald, hvor demokratiske forfatninger og moderne retsplejeregler har set dagens lys i Europa.
Det anses som en uting, at en minister kan gribe ind i strafferetsplejen, og beføjelsen benyttes så godt som aldrig herhjemme.
Ved denne høring, som har været omtalt nogle gange, som Folketingets Retsudvalg afholdte i efteråret 2003, kom det frem, at netop det faktum, at beføjelsen ikke blev brugt, burde medføre, at den blev afskaffet.
Så ville beføjelsen aldrig kunne blive en fristelse for en rent hypotetisk kommende justitsminister, der måske havde et mere afslappet forhold til politisk indblanding i strafferetsplejen. Det afgørende her er, at netop det forhold, at justitsministeren kan gøre det, er det, der skal lede til, at vi nu afskaffer det, og ikke om det har været anvendt inden for de sidste 10, 15 eller 20 år.
Endelig er det afskaffelsen af justitsministerens enekompetence som anklager i sager vedrørende statens sikkerhed, og det skal ses i sammenhæng med det foregående.
Justitsministeren er i dag den eneste, der kan være anklager i den slags sager, men vi ønsker, at også anklagemyndigheden skal kunne rejse sagerne.
Der er ofte sket en efterforskning af den konkrete sag, som politi og anklagemyndighed har indgående kendskab til, og derfor er det kun rimeligt, at de får mulighed for at følge sagen til dørs.
Som sagt støtter vi naturligvis forslaget.
Line Barfod (EL), 2004-01-29:
Enhedslisten er medforslagsstiller, så der er ingen tvivl om, at vi støtter forslaget.
Jeg vil gerne først lige opklare en misforståelse.
Fru Birthe Rønn Hornbech huskede det, som om Enhedslisten i forbindelse med debatten om terrorpakken havde været meget optaget af, at der var et parlamentarisk ansvar i forhold til, at ministeren skulle gå ind i konkrete terrorsager.
Jeg mener, at det var Socialdemokraterne, der havde den optagethed.
Det, vi diskuterede fra Enhedslistens side, var, at med den meget ubestemte terrorparagraf, man havde valgt, var det reelt en politisk afgørelse, hvorvidt en bevægelse ude i verden var en terrororganisation eller en befrielsesbevægelse.
Der er jo ikke sat nogen tidsfrist med hensyn til, hvornår forslaget skal være færdigt, og derfor har vi også en mulighed for at arbejde lidt grundigere med det samtidig med alle de andre store, væsentlige ting, som vi arbejder med i Retsudvalget i øjeblikket.
Med hensyn til baggrunden for forslaget er det jo også fremgået af en del af debatten, at noget af problemet er den stigende opmærksomhed, der er på straffesager, og den stigende politisering, der også er på mange måder. Man kan have lange diskussioner om, hvorfor straffesager og retspolitik pludselig er blevet et så voldsomt politisk emne, hvorfor det er kommet så højt op på dagsordenen, og hvorfor medierne er så optagede af det. Medierne synes åbenbart, at det er god underholdning. Det ser også ud, som om det faktisk sælger aviser, når der kommer nogle sager.
Medierne synes åbenbart også, at de skal prøve at presse politikerne til at gå ind og blande sig i konkrete sager, om man nu synes, at strafudmålingen er god nok eller ej.
Det kan jo så i konkrete sager, hvis man går ind, allerede før sagen er rejst, være med til at lægge politisk pres på et flertal i Folketinget, der så pludselig synes, at det skal presse en minister.
Det mener vi faktisk er noget, som vi skal sikre os bedst muligt imod.
Vi har jo også det problem som politikere, at den stigende globalisering gør, at der bliver mange områder, hvor vi ikke har så stor indflydelse, som politikere havde tidligere.
Det er mange steder, hvor vi er afhængige af, hvad der sker rundtom i verden, men lige i straffesager, selv om EU efterhånden kommer meget ind over det, er der stadig væk en del, hvor det er noget, som bliver afgjort i Danmark.
Retspolitik er noget, som vi til en vis grad selv kan bestemme, og så er det klart, at det får øget politisk opmærksomhed.
Der tror jeg altså at vi står os godt ved at lave den fremtidssikring, der ligger i det her forslag.
Vi skal ikke i Retsudvalget kunne gå ind og sige til en justitsminister, at her ønsker vi, at der skal rejses en sag eller der ikke skal rejses en sag.
Så vi håber, at det lykkes at få lavet en grundig behandling, der gør, at vi kan få opdateret vores regler på det her område.
Morten Østergaard (RV), 2004-01-29:
Som medforslagsstiller kan Det Radikale Venstre naturligvis tilslutte sig forslaget.
Forslaget om at afskaffe justitsministerens særlige stilling som øverste anklager har rumsteret længe, navnlig efter Murens fald, hvor demokratiske forfatninger og moderne retsplejeregler har set dagens lys i Europa.
Det anses som en uting, at en minister kan gribe ind i strafferetsplejen, og beføjelsen benyttes så godt som aldrig herhjemme.
Ved denne høring, som har været omtalt nogle gange, som Folketingets Retsudvalg afholdt i efteråret 2003, kom det frem, at netop det faktum, at beføjelsen ikke blev brugt, burde medføre, at den blev afskaffet.
Så ville beføjelsen aldrig kunne blive en fristelse for en rent hypotetisk kommende justitsminister, der måske havde et mere afslappet forhold til politisk indblanding i strafferetsplejen. Det afgørende her er, at netop det forhold, at justitsministeren kan gøre det, er det, der skal lede til, at vi nu afskaffer det, og ikke om det har været anvendt inden for de sidste 10, 15 eller 20 år.
Endelig er det afskaffelsen af justitsministerens enekompetence som anklager i sager vedrørende statens sikkerhed, og det skal ses i sammenhæng med det foregående.
Justitsministeren er i dag den eneste, der kan være anklager i den slags sager, men vi ønsker, at også anklagemyndigheden skal kunne rejse sagerne.
Der er ofte sket en efterforskning af den konkrete sag, som politi og anklagemyndighed har indgående kendskab til, og derfor er det kun rimeligt, at de får mulighed for at følge sagen til dørs.
Som sagt støtter vi naturligvis forslaget.
Helge Adam Møller (KF), 2004-01-29:
Jeg synes, det er fint, at vi gennemanalyserer det.
Det gjorde vi jo også ved den store høring, som jeg desværre ikke kunne være deltage i, da jeg var på NATO-rejse i USA, men jeg har da læst referaterne fra høringen.
Jeg synes, det er fint, at vi tager debatten.
Men jeg er ikke stødt på argumenter, der siger, at hvis vi afskaffer det her, får vi en ordning, som er bedre.
Til det der med at tage væk det fra ministeren: Det er jo altså en beføjelse, som skiftende justitsministre måske bruger én gang hvert syvende år eller én gang hvert fjortende år, når der er en helt særlig grund til det.
Jeg synes, at det, som flere ordførere har været inde på, er vigtigere.
Jeg erkender blankt, at der ikke må være nogen tvivl om, at ministeren har brugt ordningen.
Det er der i øjeblikket.
Ministeren kunne i virkeligheden skjule det.
Det er der ingen der har gjort, men det kunne vedkommende.
Derfor synes jeg, det er godt, at man lægger op til, at hvis en minister i fremtiden bruger denne ordning, når der er en helt særlig årsag til det, skal det klart og tydeligt fremgå.
Vi er helt åbne over for at diskutere norske, hollandske, australske og andre spændende modeller, og vi ønsker denne offentlighed.
Anne Baastrup (SF), 2004-01-29:
Op gennem 1980'erne, hvor der var en konservativt ledet regering, kom der en lang række forskellige typer
forvaltningsændringer
Man gennemgik systematisk lovgivningen i den periode, hvor man fjernende konkrete afgørelseskompetencer fra den enkelte minister og lagde det ud, således at ministrene ikke længere skulle træffe afgørelser i enkeltsager.
Det var mit indtryk, at Det Konservative Folkeparti rent faktisk syntes, at det var en god idé.
Nu er der så bare et enkelt ministerium, man har sprunget over.
Per Dalgaard (DF), 2004-01-29:
Jamen det er jeg bare uenig i.
Sådan er det.
Det system, vi har i dag, fungerer efter vores mening, og vi finder, at det er godt.
Det vil vi ikke.
Morten Østergaard (RV), 2004-01-29:
Noget, som er afvist som ren teori, er jo ikke noget, der fungerer.
Man kan jo ikke tale om, at det her fungerer.
Det er jo det, der er spørgsmålet.
Vi ved jo ikke, om det fungerer, for det bliver aldrig anvendt.
Skulle vi nu ikke en gang for alle få ryddet op?
Per Dalgaard (DF), 2004-01-29:
Ganske enkelt, fordi den fungerer udmærket, som den er i dag.
Jeg kan altså ikke se, hvorfor vi skal lave nogle ting om, der fungerer godt.
Vi arbejder jo egentlig herinde med, hvad skal vi sige, problematikker i samfundet og ændrer nogle love, laver nye love, når vi kan se, at der er behov for det, når vi kan se, at der sker nogle ting ude i samfundet, som gældende lov ikke tager højde for.
Vi finder ikke, at der er behov for at lave den her om.
Hvorfor de har gjort det i andre lande, ja, det ved jeg faktisk ikke.
Ja, fru Line Barfod kan jo godt spørge, hvorfor vi lige præcis tror, at det vil medføre korruption.
Det tror vi sådan set heller ikke.
Det er et tænkt eksempel.
Jeg har fuld tillid til vores embedsinstitutioner, både domstolene og Rigsadvokaten, og den nuværende ordning er vi tilpas med.
Vi finder, at den fungerer udmærket, og den ønsker vi ikke lavet om.
Line Barfod (EL), 2004-01-29:
Hvorfor tror hr. Per Dalgaard så, at anklagemyndigheden ville blive korrupt, hvis justitsministeren mistede retten til i konkrete enkeltsager at gå ind og sige, at her skal der rejses tiltale, eller her skal der ikke rejses tiltale?
Det er jo det, forslaget går på.
Forslaget går jo ikke på, at der aldrig mere skal være nogen som helst kontrol med anklagemyndigheden.
Den skal fortsat være undergivet en lang række kontrolfunktioner, ligesom den i alt andet, der handler om konkret tiltalerejsning i enkeltsager,
jo stadig skal være underlagt justitsministerens instruktionsbeføjelse.
Så hvorfor skulle lige den her ændring give mulighed for korruption, sådan som hr. Per Dalgaard brugte som argument imod forslaget?
Per Dalgaard (DF), 2004-01-29:
Nej, det tror vi ikke på at domstolene overhovedet er.
Line Barfod (EL), 2004-01-29:
Jeg forstår ikke helt argumentationen.
Betyder det så også, at hr. Per Dalgaard mener, at korruptionen begynder at florere i domstolene, fordi de ikke er under direkte instruktion af justitsministeren?
Forslaget her går jo slet ikke på at gøre anklagemyndigheden uafhængig på samme måde som domstolene.
Forslaget går jo bare på, at justitsministeren ikke skal kunne gå ind i konkrete enkeltsager og sige, at her skal der rejses tiltale eller ikke rejses tiltale.
Mener hr. Per Dalgaard, at hvis nogle myndigheder ikke er under direkte instruktion af en minister, så bliver de korrupte? Bliver
domstolene så korrupte
Jeg forstår simpelt hen ikke argumentationen fra hr. Per Dalgaards side.
Per Dalgaard (DF), 2004-01-29:
Vi fremfører, hvad der måske kunne ske, hvis det blev en frit svævende institution uden Justitsministeriets kontrol.
Vi har ingen mistillid til dem
overhovedet for nærværende, men vi vil bare undgå, at man måske kan komme i en sådan situation, ved at det er en frit svævende enhed.
Anne Baastrup (SF), 2004-01-29:
Hvordan kan det så være, at Dansk Folkeparti har så stor mistillid til pressen, hvis det er, at der er korruption fra Rigsadvokatens side? Hvordan kan det være, at Dansk Folkeparti kan sige, at det kan ikke lade sig gøre, at Dansk Folkeparti vil presse på baggrund af korruption, fordi det holder medierne øje med?
Hvad er det for en forskel?
Er det et grundlæggende træk hos Dansk Folkeparti?
Birthe Rønn Hornbech (V), 2004-01-29:
Dansk Folkeparti ønsker med dette forslag, at det skal sikres, at intet medlem af en arbejdsgiverforening, en erhvervsorganisation, faglig organisation og andre foreninger gennem medlemskab eller kontingentbetaling skal kunne pålægges direkte eller indirekte at bidrage økonomisk til partipolitisk arbejde bortset fra de tilfælde, hvor den enkelte frivilligt har givet sit udtrykkelige, positive samtykke hertil.
Det er ikke nogen ny diskussion, Dansk Folkeparti rejser her.
Som ministeren også har nævnt, har SF tidligere rejst lignende spørgsmål.
Som reglerne er i dag, er det foreningerne selv, der bestemmer.
Sådan bør det fortsat være.
Der er også et hensyn til det enkelte medlem, der bør diskuteres, nemlig de tilfælde, hvor det enkelte medlem er tvunget til at være med, for længere holder synspunktet om foreningsfrihed jo ikke.
Her vil jeg da godt spørge Dansk Folkeparti, hvorfor man glider så let og elegant uden om hele den problemstilling.
Hvorfor vil man ikke være med til at afskaffe eksklusivaftalerne, for foreningsfrihedssynspunktet holder jo kun så længe, et medlem kan melde sig ud?
Det synes jeg Dansk Folkeparti skal give en forklaring på.
Som justitsministeren har været inde på, er det her en aftale, som er indgået først og fremmest mellem Socialdemokratiet og Det Konservative Folkeparti; en aftale, som Venstre ikke har lod og del i.
Vi skal ikke lægge skjul på, at vi ønsker eksklusivaftaler afskaffet, og når det ikke kan lade sig gøre, ser vi også med stor sympati på, at en frameldeordning bliver erstattet af en tilmeldeordning.
Men det gælder jo her som ved det sidste forslag, at vi er i et regeringssamarbejde.
Vi kan have en holdning til det, og den har vi selvfølgelig ikke ændret, men vi er bundet af regeringssamarbejdet, og vi afviser forslaget. Men jeg efterlyser altså Dansk Folkepartis svar på den dobbeltmoral, der ligger i det her.
Morten Østergaard (RV), 2004-01-29:
Det, der er spørgsmålet her, er: Hvorfor er det så vigtigt for hr. Per Dalgaard og Dansk Folkeparti at bevare den her mumie, som eksisterer i dansk retspolitik, som ingen tænker anvendt, og som alle synes er teoretisk og hypotetisk, særlig når man skuer ud over landets grænser og ser, at vi er et af de ganske få lande, hvor det har været nødvendigt at have sådan en?
Svend Auken (S), 2004-01-29:
Man har altid et vist ambitionsniveau med det, man siger, men at tilstræbe fromhed har ikke været min ambition.
Tværtimod ville jeg prøve at beskrive de bedrøvelige kendsgerninger, som de er.
Men det er klart, at beslutningen truffet af hovedforbundet selvfølgelig har en afsmittende virkning, og derfor vil der være langt færre penge for Socialdemokratiet
og oppositionen at føre valgkamp for end det, Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti råder over. Jeg tror, at Venstre vil have cirka fem gange så mange penge næste gang som Socialdemokratiet, og det vil give en ubalance, som jo kan føre frem til en diskussion om samfundsstøttehjælp til de politiske partier.
Birthe Rønn Hornbech (V), 2004-01-29:
Jeg vil gerne spørge den socialdemokratiske ordfører, hvordan man skal betragte det her med, at økonomien mellem fagbevægelsen og Socialdemokratiet er helt adskilt.
Kan hr. Svend Auken se helt bort fra, at hvis en fagforening bruger 100 mio. kr. på at svine en borgerlig-liberal regering til, eller hvis en anden fagforening bruger 180 mio. kr. på annoncer til fordel for Socialdemokratiet i en valgkamp, at det så har en indflydelse?
Var det ikke lidt fromme bemærkninger, hr. Svend Auken kom med?
Mig forekommer det, at de var for fromme og ude af trit med det virkelige liv.