runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Christian O. Aagaard (KF), 1998-02-05:
Selv om vi herhjemme har forbud mod knaldfyrværkeri, er der vel ingen, der er i tvivl om, at forbudet overtrædes, og
heller ikke, at det overtrædes i en endog meget stor udstrækning.
Vi føler, det er rigtigt, som det er anført i forslagets bemærkninger, at borgerne henter det ulovlige fyrværkeri i udlandet eller køber indsmuglet fyrværkeri i Danmark, og at det ikke er små lynkinesere, men ofte meget store og særdeles farlige kanonslag - i hvert fald i ukyndiges hænder.
Der er heller ingen tvivl om, at det hjemmelavede fyrværkeri sammen med ulovlige kanonslag er det, der har forårsaget de meget alvorlige skader, og antallet heraf vil efter vores opfattelse uden tvivl fortsætte med at stige, såfremt vi ikke gør noget mere alvorligt ved denne sag.
Det gør selvfølgelig også indtryk, at eksperter fra såvel forsvaret som politiet - i hvert fald ifølge forslagets bemærkninger - er af den opfattelse, at forbudet øger fyrværkerifaren, hvilket jo er den helt modsatte virkning af det, der oprindelig var meningen med forbudet, og derfor kan jeg kun sige, at vi i Det Konservative Folkeparti meget langt hen ad vejen er enige med forslagsstillerne i, at det vil være rigtigt at lovliggøre knaldfyrværkeri af en vis kvalitet med mild knaldeffekt.
Det er imidlertid ikke sikkert - og det har jeg allerede hørt at vi alle er enige i - at det vil være rigtigt at gøre dette.
Ministeren udtrykte det som værende en trossag, og det kan vi også være enige i.
Vi kan også være lidt i tvivl om konsekvenserne af forslaget
, og derfor skal vort forslag her i dag være, at vi bruger tiden, indtil et egentligt lovforslag eventuelt kan fremsættes, til at lade en bredt sammensat arbejdsgruppe belyse konsekvenserne af en ophævelse af forbudet. Gruppen kan f.eks. stille nogle spørgsmål om, hvordan kvalitetskontrollen skal udøves, og om man kan forestille sig - som tilfældet er i andre lande - en begrænsning af det tidsrum, hvori fyrværkeri må sælges og affyres, osv. Vi føler, at alle må være optaget af, at vi har en lovgivning, der giver sikkerhed for færrest mulige skader på øjne og hænder, men at loven også skal harmonere med virkelighedens verden, og at den samtidig kan forstærke den positive virkning, så antallet af høreskader, der har været faldende indtil nu, fortsat vil falde.
Vi giver en positiv støtte til det videre arbejde med forslaget.
Jacob Buksti (S), 1998-02-05:
Forslaget her ophæver den særlige tillægsafgift på varevogne
eller gulpladebiler, som blev vedtaget sidste år, men sigtet med loven vil blive fastholdt i en ny lovgivning.
Sigtet er at få reduceret tilskyndelsen til at køre privat i store tunge og dermed miljømæssigt uhensigtsmæssige varevogne.
Imidlertid har der i forbindelse med gennemførelsen af ordningen vist sig en lang række vanskeligheder primært som følge af en række uforudsete tekniske problemer.
Det har givet anledning til unødigt bøvl, og derfor laves ordningen nu om.
Socialdemokratiet kan støtte lovforslaget.
Villy Søvndal (SF), 1998-02-06:
Det var heller ikke mange konkrete ting, der kom fra hr. Bendtsen, men der er et enkelt sted, hvor jeg synes det skiller helt afgørende.
Hr. Bendtsen sagde, at det jo ikke er mangel på materielle værdier, der kendetegner den danske børnefamilie.
Den enlige forsørger, der har to børn og lever på dagpenge, har et leveniveau, der er kolossalt lavt.
Den enlige forsørger, der lever på en lav løn og selv skal klare et antal børn,
har en kolossalt lav disponibel realindkomst.
Den enlige førtidspensionist, der er på den lave sats eller for den sags skyld på den mellemste førtidspensionssats, har et materielt liv, der i sig selv sætter nogle grænser for mulighederne for børnenes opvækst og oplevelser.
Jeg vil godt spørge hr. Bendtsen, om han overhovedet anerkender det synspunkt, at der er en gruppe forsørgere, der også økonomisk er klemt på en måde, så det indsnævrer mulighederne for børnene.
Jette Gottlieb (EL), 1998-02-06:
Jeg hørte til min overraskelse, at hr. Bendt Bendtsen gav mig ret i, at det burde være muligt for den enkelte ansatte at nægte at tage overarbejde, men sådan er det jo ikke, sådan som overenskomsterne er udformet.
Her er der jo noget, der hedder tvunget overarbejde.
Det ligger i ledelses- og fordelelsesretten.
Og det er lige præcis derfor, jeg spørger, om hr. Bendt Bendtsen vil medvirke til at give det input til overenskomstforhandlingerne, at man netop sikrer muligheden for, at man som ansat kan sige nej til overarbejde, bl.a. med henvisning til børnepasning.
Bruno Jerup (EL), 1998-02-06:
Der kom en melding fra hr. Bendt Bendtsen om, at kommunerne skal have større mulighed for at supplere børnepasningsorloven op.
Det synes jeg jo sådan set var en interessant melding, for i dag er det sådan, at det har de mulighed for med ca. 3.000 kr. ekstra om måneden.
Der er, så vidt jeg ved, én kommune i det ganske land, som giver det fulde beløb, altså de dér 3.000 kr. om måneden.
Jeg vil gerne høre hr. Bendt Bendtsen, om man simpelt hen skulle lovfastsætte, at kommunerne skulle give et højere beløb oveni
Det var da en vej at gå for ligesom at få børnepasningsorlovsydelsen op.
Hvad lå der ellers i den bemærkning om, at kommunerne skal have større mulighed for at supplere op?
Det har de allerede i dag, men de bruger det
Jette Gottlieb (EL), 1998-02-06:
Hr. Bendt Bendtsen remsede en lang række ting op,
som han gerne vil give overenskomstforhandlingerne et input om, bl.a. fleksibilitet, og så vil jeg gerne spørge meget konkret: Vil hr. Bendt Bendtsen også være med til at give overenskomstforhandlingerne det input, at man skulle give forældre mulighed for at nægte overarbejde.
Grunden til, at jeg spørger, er, at undersøgelser viser, at småbørnsfædre er den enkeltgruppe på arbejdsmarkedet, der i praksis har den længste arbejdstid, og at en meget stor del af den forøgelse, der ligger ud over de 37 timer, er overarbejde.
Bendt Bendtsen (KF), 1998-02-06:
Hr. Villy Søvndal er inde på, at der er en hel del familier, der ikke har så optimale forhold som andre, fordi de har en lav disponibel indkomst m.v. Men vi må også konstatere, at hvis vi laver undersøgelser af, hvad man får fra det offentlige som overførselsindkomst, og hvad man kan få på lavtlønsområdet, får vi den ene gang efter den anden det, vi kalder samspilsproblemer.
Jeg erkender, at der er familier, der har en lav disponibel indkomst, men at ordne det hele ved offentlige overførsler tror jeg ikke er den vej, vi skal.
Om kommunerne skal have større mulighed, og at der er få kommuner, der giver et supplement: Vi mener egentlig, at vores kommunalpolitikere står til regnskab for deres handlinger hvert fjerde år.
Jeg føler ofte i det her hus, at det er ved at være et problem, at vi blander os i detaljen ud til den sidste ende.
Uden at jeg vil blive beskyldt for, at jeg sætter økonomi på børnene, for det blev jeg tidligere i dag,
vil jeg sige, at man ved jo ude i de enkelte kommuner, hvad disse ordninger koster, og vi ved, at vi har en dækningsgrad på op over 90 pct. for de 3-5-årige.
Vi mener faktisk, at kommunerne bør have større muligheder, hvad angår den fri pasning, uden at vi skal gentage debatten en gang til. Fru Jette Gottlieb er inde på, om vi skal nægte overarbejde.
Nej, jeg mener, vi kan tilskynde vores arbejdsmarked til fleksibilitet, men at det her er noget, der aftales ude på arbejdsmarkedet.
Der kan så være nogle områder, hvor man løber ind i nogle overenskomster.
Jeg må desværre bare konstatere, at det jo ikke er det, man har vægtet højt i det, vi i dag hører man forhandler om. Det kan vi så beklage, og det er derfor jeg siger, at det offentlige skal gå foran på dette område og vise parterne på arbejdsmarkedet vejen.
Jeg mener ikke, at unge forældre skal nægte overarbejde, eller at vi skal blande os i det.
Jeg tror, at menneskene i dag er voksne nok til at afgøre, om de vil arbejde over.
Det må være den enkeltes afgørelse.
Jan Petersen (S), 1998-02-06:
Ja, det offentlige er gået foran, og det skal det offentlige også fortsat gøre.
Jeg skal blot minde om den del af statsministerens besvarelse, der omhandlede det, der var sket ved forhandlingerne om de statslige overenskomster, hvor finansministeren sad på arbejdsgiversiden.
Men det var slet ikke det emne, der bragte mig herop; det var hr. Bendt Bendtsens bemærkninger om ferieforholdene.
Jeg vil gerne udtrykke sympati for tanken om en feriebank uden at lægge mig fast på, hvordan sådan noget nærmere skal laves.
Jeg synes, det er en spændende idé, som også kan debatteres fremover.
Men der er et andet problem, som hr. Bendt Bendtsen så også bør forholde sig til, nemlig spørgsmålet om retten til ferie, når éns børn har ferier i skolen.
Én ting er, at vi kunne åbne ferieloven, gøre den mere fleksibel og dermed lade mennesker tilrettelægge deres ferier efter mere individuelle behov, men man skal jo også aftale sine ferier med sine kolleger, og det er et problem, hvis man ikke kan få lov til at holde ferie sammen med sine børn.
Er hr. Bendt Bendtsen også parat til at gå ind i det? Så vil jeg blot bede hr. Bendt Bendtsen bekræfte en enkelt ting, og det er, at Det Konservative Folkeparti stemte imod den udvidelse af barselorloven, vi gennemførte før jul.
Bruno Jerup (EL), 1998-02-06:
Man kan selvfølgelig godt have den holdning, som De Konservative har, at vi ikke skal blande os, og så blander vi os alligevel i alt det, vi kan.
Men jeg er ret sikker på, at jeg hørte hr. Bendt Bendtsen i forbindelse med diskussionen om den nuværende børnepasningsorlov sige: Kommunerne skal have større mulighed for at supplere op, og jeg vil gerne have det oversat.
Hvis det ikke betyder nogen af de forslag, jeg kom med, hvad betyder det så i forhold til, hvordan det er i dag?
Bendt Bendtsen (KF), 1998-02-06:
Jeg vil da gerne over for hr. Jan Petersen fra Socialdemokratiet kvittere for, at man nu på området ferie måske vil diskutere en ny feriebank.
Retten til ferie!
Efter mange, mange år på arbejdsmarkedet, både det private og det offentlige,
må jeg konstatere, at jeg tror, at det problem, der blev nævnt, bliver gjort lidt større, end det er i virkeligheden.
Jeg har da ikke på de arbejdspladser, som jeg har haft andre steder, haft problemer.
Det er da også min helt klare fornemmelse, at folk ikke har de voldsomme problemer med at indpasse og tage hensyn til unge kolleger med skolesøgende børn, hvis det er det, det drejer sig om.
Til det med at tilskynde, supplere op, spørger hr. Bruno Jerup om, hvad det betyder.
Det betyder jo netop det, som jeg var inde på i min tidligere tale i dag - jeg kan ikke nå at komme ind på det hele igen - at kommunerne i dag ved, at de har en nettoudgift på 30.000 kr.
Vi ved, at vi har en efterspørgselsprocent på over 90.
Og dér mener vi egentlig, at kommunen, såfremt den ønsker det, burde have friheden til at kunne udbetale pengene, uden at det er sådan, at der skal stilles en hel masse krav i den anden ende, nemlig de krav, der i dag stilles efter den ordning, der er vedtaget i forbindelse med den nye sociale lovgivning.
Det er arbejdsmarkedets parter, der aftaler det her, men derfor kan vi godt på den ene og den anden måde gøre det, vi kan, også med hensyn til nogle stive overenskomster.
Jan Petersen (S), 1998-02-06:
Jeg skal bekræfte, at jeg er enig med hr. Villy Søvndal i, at kvaliteten bør være i orden, og jeg har også tidligere på dagen refereret til de elementer, som allerede er sat i gang, og som kan få stor betydning for den fremtidige debat - også om forholdene i SFO og daginstitutioner i øvrigt.
derfor gerne lidt videre med den lidt mere principielle debat, der er gemt i det her, nemlig forholdet mellem forældreansvar og samfundsansvar.
Nu var vi før ovre i samfundsansvaret, så lad os prøve at se lidt på det.
Det foreslås, at staten - Folketinget - skal gå ind og lave en rimelig ambitiøs og fleksibel børnepasningsorlov.
Jeg har stor sympati for tanken, og jeg er også på jagt efter metoder, som ikke gør, at det udløser enorme regninger.
Det har jeg begrundet tidligere.
Men samtidig med at hr. Villy Søvndal ønsker et højt ambitionsniveau på det punkt, ønsker hr. Villy Søvndal også, at samfundets dårligst stillede børn skal have det væsentligt bedre, og det mål er jeg enig i.
Men nu er det vel sådan, at mange af de børn, der ikke har det særlig godt og derfor har brug for samfundsindsatser, har forældre med megen tid, og derfor er mit spørgsmål: Hvad skal vi først gå i gang med?
De dårligst stillede børn eller de flestes tidsproblem?
Bendt Bendtsen (KF), 1998-02-06:
Jeg skal starte bagfra og sige, at vi overhovedet ikke ønsker at blande os i ledelsesretten på arbejdsmarkedet.
Med hensyn til de overenskomstforhandlinger, der pågår i øjeblikket - de lønstigninger, der er sket i Sverige, de lønstigninger, der er sket i Tyskland - håber og tror jeg på, at vi har et ansvarligt arbejdsmarked, der tager fat på de her problemer.
På det offentlige område kan vi gå foran, for dér er det os, som sidder ved forhandlingsbordet.
Det synes jeg er helt i orden, og så kan man kigge på det.
Det, jeg sagde, var, at jeg må konstatere, at nogle af de vægtige problemer, som vi diskuterer i dag her i salen, ikke er dem, der er sat øverst på dagsordenen, når arbejdsmarkedets parter sidder og forhandler.
Det kan vi så alt andet lige indimellem beklage, uanset fra hvilken side vi ser sagen.
Bendt Bendtsen (KF), 1998-02-06:
Når vi fra konservativ side i dag generelt udtalte os om, at vi følte, at det var de familiemæssige værdier, der havde problemer, og at det generelt ikke var økonomien, så er hr. Villy Søvndal hurtigt ude med riven og siger, at det må man se på. Nu får vi hele tiden at vide, at man skal være konkret, og man har fået tæv for økonomien i dag.
Hvad er det, hr. Villy Søvndal ønsker i kroner og ører på det her område? Hvilke satser løber det op i, når man spørger, hvad vi vil gøre for at hjælpe de lavtlønnede?
Vi ønsker at føre en aktiv erhvervspolitik fra V's og K's side, og vi ønsker også fra konservativ side at indføre et beskæftigelsesfradrag.
Vi ved godt, at det med at stå på det nederste trin af lønstigen er en overgang, og så arbejder man sig opad.
Men i dag har politikerne i det her hus jo skruet nogle regler sammen, så vi hele tiden taler om samspilsproblemer. Med hensyn til Rockwool Fonden kan man jo også dokumentere, at der indimellem desværre ikke er noget incitament for at få et job.
Vibeke Peschardt (RV), 1998-02-06:
Det var til hr. Villy Søvndals bemærkninger om omsorgsdage, og jeg vil godt bede hr. Hardy Hansen, som var heroppe før, om også at høre lidt efter.
Det var jo sådan engang her i starten af 1990'erne, at vi havde en konservativ finansminister.
Han er glemt nu - i hvert fald i den aktuelle debat - men han gik faktisk foran, idet han, da han skulle lave overenskomster på det offentlige arbejdsmarked, sagde: Vi vil gerne inden for en bestemt sum skævdele til fordel for børnefamilierne.
Og der blev skævdelt til fordel for børnefamilierne, idet man fik fuld løn under barsel i den offentlige sektor - det har så også bredt sig til kommunerne - og man fik, og det er dér, jeg kommer ind på hr. Villy Søvndals tale, omsorgsdage.
Man har nu 10 omsorgsdage i den offentlige sektor.
Et af vore bud til overenskomstparterne ikke bare ved denne her overenskomst, men også næste år og næste år igen, for nu har vi jo delte overenskomster for forskellige områder, kunne være, at man tog dele ud, startede et sted og så sagde: Omsorgsdage kan også godt være betalt af arbejdsmarkedets parter.
Det her er på en eller anden måde en slags fedtspil: Hvem skal betale det?
Det kan altså ikke lande i de offentlige kasser alt sammen.
Jan Petersen (S), 1998-02-06:
Jeg vil godt starte med at sige, at jeg mener, at samfundet og også staten har et ansvar for de rammer og vilkår, som børn og børnefamilierne har.
Når det så er sagt, vil jeg godt spørge hr. Villy Søvndal om to ting: Anerkender SF, at hovedparten af de problemer, der kan hjælpe i børnefamiliernes hverdag i forhold til arbejdslivet, er aftalestof?
Vil SF anerkende, at det er noget, der aftales i overenskomster, i lokalaftaler og udformes i personalepolitikken?
Det andet er - det hørte jeg ikke, men det kan være, jeg ikke hørte ordentlig efter - om hr. Villy Søvndal vil definere, hvad SF mener, at forældreansvaret indebærer, og hvor langt det rækker.
Anerkender SF, at forældre har et ansvar, og at man ikke i alle situationer og forhold fra samfundets eller fra andres side skal kompensere for den ændring, der sker i livet, når man får børn?
Villy Søvndal (SF), 1998-02-06:
Jeg starter bagfra.
Til hr. Jan Petersen: Ja, selvfølgelig.
SF anerkender, at forældre har et ansvar.
SF har oven i købet den anskuelse, at de mest opretstående af de voksne er dem, der har det største ansvar, og dem, der er mest på knæ, er dem, som vi i et civiliseret velfærdssamfund går ind og støtter mest.
Vi anerkender også, at en stribe af det her er aftalestof.
Men netop de områder, som jeg drog frem som konkrete lovgivningsområder - de dårligst stillede forsørgere, den dårlige kvalitet i SFO-ordninger osv., osv. - er jo offentlige områder.
Det er vores ansvar.
Vi kan ikke tvære det hele af på arbejdsmarkedet.
Det forestiller jeg mig
heller ikke hr. Jan Petersen mener. Dermed er jeg ovre i fru Vibeke Peschardts indlæg: Nu er det jo sådan, at vi først den 1. maj får udspillet fra regeringen, og dér vil vi så være i stand til at konstatere, om det, som blev forudsagt, er sket, nemlig at arbejdsmarkedets parter selv havde klaret det her.
Hvis det ikke bliver tilfældet, er man så villig til at anerkende, at det ikke er sket, og at vi har et hængeparti, som også De Radikale anerkender er et problem? Til hr. Bendt Bendtsen, der spørger, hvor meget vi vil satse: Jamen jeg tror, at man i den her debat skal huske, at vi også betaler en meget stor pris for de børneliv, der ikke lykkedes godt nok.
Jeg synes, det er dybt bekymrende, at vi slækker på den almindelige familiepolitiske indsats.
Derefter slækker vi også på institutionernes meget målrettede hjælp til de svage børn.
Det, vi også kan se, er, at den økonomiske regning eksploderer i forhold til de vanskeligt stillede børn.
Det er jo det, der sker i øjeblikket.
Derfor synes jeg i virkeligheden, at den børnepolitiske hovedopgave er at få vores familiepolitik til at stå langt, langt, langt, langt stærkere med nogle konkrete bud, der vil give mere tid, så det giver et bedre værn, end det gør i dag, og derefter lave nogle daginstitutioner, hvor kvaliteten er i top, så de værner om nogle af ting, der ellers ender i det sidste led, nemlig i den meget dyre specialindsats for børn, det er gået galt for.
Hardy Hansen (S), 1998-02-06:
Jeg synes også, det er en god debat, som statsministeren her har rejst, men for mig lyder det lidt som at gå i supermarkedet uden tegnebog.
Hvis man skal tale om arbejdstid og længere ferie og orlovsordninger og omsorgsdage og klippekort og flere børnehaver og pædagoger, så er det jo altså noget, der koster penge, og derfor synes jeg, at man også må diskutere den side af sagen.
Jeg håber ikke, at det er forbigået De Konservatives opmærksomhed, at i de forhandlinger, som foregår lige for øjeblikket, siger ikke mindst Dansk Industri noget med, at der er 1 pct. eller deromkring til rådighed til at løse problemerne, og så er der jo ikke meget at gøre godt med, og så er der ikke mange problemer, der kan løses.
Derfor vil jeg gerne spørge De Konservative, som jo nu sådan henviser til arbejdsmarkedets parter, og at de må løse nogle af de her opgaver, om De Konservative er parat til også at opfordre arbejdsgiverne til at være med til at betale det, som det her koster.
Så vil jeg godt til spørgsmålet om deltidsbeskæftigelse og ferie sige, at det jo ikke er for sjov, at man imellem arbejdsmarkedets parter har aftalt, at ferien skal lægges mellem den 1. maj og 30. september.
Det er nemlig for at tage hensyn til lønmodtagerne, for at arbejdsgiveren ikke skal bestemme.
Så hvis man vil ind og lave mere fleksibilitet, som man beder om, er man nødt til at ændre arbejdsgivernes ret til at lede og fordele arbejdet, så lønmodtagerne får
større indflydelse.
Er De Konservative parat til at arbejde for det?
Erik Larsen (V), 1998-02-06:
Allerførst til fru Tove Fergo: Jeg kan bekræfte de priser i vuggestuer og børnehaver på henholdsvis ca. 100.000 kr. og ca. 50.000 kr.
Jeg går ud fra, det er rigtigt, at 25 pct. af børnene bliver henvist til en skolepsykolog i skolen.
Det kan jeg ikke helt bekræfte, men jeg har i hvert fald et eller andet sted set et tal på det niveau.
Det afgørende i hele den måde, jeg har forsøgt at anskue tingene på her i dag,
er, at børn generelt har for lidt voksenkontakt, og at forældre tit ikke har den tid til børnene, som de gerne vil have.
Jeg er også sikker på, at den positive effekt af, at man får mere tid, vil slå igennem i folkeskolen og i skolen i det hele taget.
Dér ville man kunne måle, hvis forældre i højere grad fik tid, og det kan de få på forskellige måder.
Nu er jeg glad for, at hr. Bruno Jerup ligesom var lidt på tilbagetog med hensyn til, at kvinderne ikke var i stand til selv at sige fra og vælge.
Det var et lille tilbagetog, som jeg egentlig er glad for, for det giver mig anledning til at sige, at med vores forslag er der jo ikke spor i vejen for, at moderen kan være hjemme i 3 måneder, i et halvt år, og faderen kan være hjemme i et halvt år eller 1 år.
Der kommer ikke nogen fra det offentlige med en pegefinger og siger: Det må I ikke!
Vi kan tage bedsteforældrene med, for det er nu blevet et tema i dagens aviser også at sige, at der jo heller ikke er noget i vejen for, at man kan stykke vores ordning sammen, så bedsteforældre også i en periode tager en opgave op, og at man måske får genskabt nogle af de familierelationer, som vi gerne vil have.
Når jeg siger vi, er det personligt i ens egen familie, for Folketinget skal selvfølgelig ikke skabe relationer; det skal familierne nok selv klare.
Jan Køpke Christensen (FP), 1998-02-06:
Princippet om, at pengene skal følge barnet, lyder ret positivt, og det mener Fremskridtspartiet rent principielt er hundrede procent fornuftigt, men der bliver efter vores opfattelse en mangel på et større beløb.
Det er jo således, at man jo ikke bare kan komme med nogle positive, sympatiske udmeldinger, uden at man også er klar over, at der er et stort, stort negativt aspekt i det.
Og jeg må sige, at jeg er enig med Det Radikale Venstre og for den sags skyld også med SF, i, at der i dag er utrolig mange husmødre, der passer deres børn uden at få betaling for det.
De skal pludselig have, jeg tror, der blev sagt statsbetalte lønninger.
Jeg synes, man måske burde tænke lidt grundigt over, hvad der på længere sigt vil ske med samfundsøkonomien, og de tal, som bliver lagt frem fra Venstre, over, hvor meget det vil koste, tvivler jeg meget på.
Når alt kommer til alt, er der utrolig mange, der meget forståeligt vil benytte sig af det, hvis de pludselig kan få en ekstra indtægt derhjemme.
Derfor er der et problem her.
Det vil jeg sige til Venstres ordfører.