Bruno Jerup (EL), 1997-12-02:
Det topcentrale afhænger jo af forholdet til grundloven og forholdet til gældende lov.
Det er det centrale, og så har man selvfølgelig nogle politiske holdninger til, hvordan grundloven skulle have været skruet sammen, eller hvordan den gældende lov skulle have været skruet sammen.
Men det er en helt anden diskussion.
I forbindelse med udarbejdelsen af den nye folkeskolelov i 1993, altså 13 år senere, blev der lavet en lille og utilstrækkelig lap i § 49, hvor det nu hedder, at kommunen dækker udgifter til folkeskolens undervisning, hvor der tidligere kun stod »udgifter til folkeskolen«.
Ombudsmanden har i sin redegørelse fra november i år anført, at han stadig mener, der mangler lovmæssig hjemmel, og at lappen fra 1993 ikke dækker, og samtidig lægger ombudsmanden op til, at der skal etableres en helt ny model, når det gælder forældrenes betaling for deres børns deltagelse i ekskursioner.
Frivilligheden i forbindelse med lejrskoler og andre aktiviteter skal fremover betyde, at det er frivilligt, om forældre vil betale, og at det ikke får konsekvenser for barnet - i modsætning til nu, hvor frivilligheden betyder, at barnet udelukkes fra klassens fællesskab.
Den model, som ombudsmanden skitserer, vil efter min opfattelse ikke begrænse hverken klassernes mulighed for at samle penge ind til en rejsekonto, skolens muligheder for at modtage mindre pengebeløb fra forældrene eller muligheden for at lave forskellige typer af basarer og skaffe penge på den måde.
Den vil derimod forhindre, at der skal være en konkret sammenkædning af det enkelte barn og den enkelte forælder, og det er en vigtig pointe.
Med tanke på den langsommelighed, ministeren hidtil har lagt for dagen, har Enhedslisten fundet det nødvendigt at fremsætte det beslutningsforslag, der er til debat i dag, for på den måde kan Folketinget over for ministeren markere, at nu er det alvor, og at der skal ske noget.
Sagens kerne er ganske simpel: Det kan ikke være rigtigt, at folkeskolen lovligt skal kunne opkræve betaling for undervisning, og det er indlysende, at det, der foregår på ekskursioner og på lejrskoler, er undervisning. For det første foregår lejrskoler og lignende aktiviteter i skoletiden, og det samme gælder forberedelsen og efterbehandlingen.
Ministeren har i andre sammenhænge været meget energisk, når det gælder om at fastslå, at det kun er undervisning, der må foregå i undervisningsdagene og i undervisningstiden.
Det er det ene.
For det andet indgår disse aktiviteter i lærernes undervisningsforpligtelser, og for det tredje bliver børn, der ikke tager med på lejrskole, pålagt anden undervisning, som det hedder, f.eks. i en parallelklasse.
Det vil sige, at der ikke er nogen tvivl om, at lejrskoler også hører under undervisningen, således som loven er formuleret og ifølge den måde, den skal forstås på.
Ifølge folkeskolelovens §§ 2 og 49 kan skolen ikke lovligt kræve penge af forældre eller værger til undervisningsformål, og derfor kan man sige, at det sådan set burde være indlysende klart, allerede ifølge den nuværende formulering af lovgivningen.
En lovændring, der vil give skolerne ret til at opkræve penge hos forældrene, vil få meget kedelige følger.
Ministeren må jo huske på, at børnene ikke selv vælger deres forældre.
Derfor kan de ikke blive gjort ansvarlige for, hvor mange penge forældrene har, og derfor må det heller ikke gå ud over de pågældende børn.
Det er sådan set også det, der er hovedsigtet i ombudsmandens redegørelse.
Børn med forældre, der ikke tjener mange penge, kan blive sat i en forlegenhed på grund af de manglende penge, især når det bliver så tydeligt, som når man ikke kommer med på lejrskole.
Der er set eksempler på, at børn ikke har kunnet være med i dele af det sociale liv i klassen på grund af forældrenes økonomi, og dette kan i værste fald medføre isolering fra resten af klassen.
Det er ikke acceptabelt, at folk med lavere indkomster, f.eks. arbejdsløse og bistandsklienter, ikke kan sende deres børn på lejrskole på grund af deres økonomi.
Det skal ikke være familiens pengepung, der afgør, om barnet kan deltage i den slags undervisning.
Hvis først forældrene skal betale for lejrskoler, vil det ikke tage lang tid, før de også skal betale boldene og rundboldbattene og lærernes løn, og hvad der så ellers kommer i næste række, hvis det er sådan, at man kan finde mangler i skolens økonomi eller i den kommunale kasse. Så vidt vi kan vurdere, er mange af de ting, som faktisk sker på nuværende tidspunkt i mange folkeskoler, simpelt hen ulovligt i forhold til den gældende lovgivning, og derfor - og det var også det, jeg startede med at sige - undrer det os temmelig meget, at ministeren simpelt hen ikke som en konsekvens af ombudsmandens redegørelse har sendt besked til KL og kommunerne om, at nu er ministeren endelig blevet opmærksom på, at den førte praksis er ulovlig, og derfor anmodes kommunerne og KL om omgående at instruere alle om, at man ikke må opkræve penge hos forældrene.
Det synes jeg sådan set ville være den eneste naturlige reaktion.
Nu sker der altså det, at man skubber det hele ud i fremtiden, og der skal laves lovgivning og ting og sager; men faktisk burde den naturlige konklusion være, at ministeren som ansvarlig på området skrev et brev til KL og til kommunerne og sagde: I må ikke gøre det.
Det er simpelt hen i strid med loven, og det er min opgave som minister og ansvarlig for lovgivningen at sige, at sådan og sådan skal det være.
Hvis I ikke gør det, er det jer, der bryder loven, og nu har jeg altså sagt, hvordan den skal fortolkes.
Når man fra en forældrebestyrelse eller fra en skole ringer til kommunen og spørger, om det er lovligt, siger kommunen: Det ved vi søreme ikke, men det skal vi spørge KL om. Så ringer de til KL, og så siger KL: Jamen det skal
I bare fortsætte med, for ministeren har ikke sagt noget, så fortsæt bare med det.
Sådan er det faktisk i virkeligheden.
Men hvis det var sådan, at man simpelt hen kunne sige, at det skulle stoppes med det samme, ville vi allerede være nået langt, og så kunne det efterfølgende vurderes, om der skulle justeres nogle småting i loven.
Men vi har ikke set noget udspil endnu.
Til de enkelte ordføreres indlæg vil jeg sige, at jeg er glad for den meget klare melding fra fru Anne-Marie Meldgaard, som jeg håber, fru Meldgaard får held til at føre igennem over for ministeren og regeringen.
Men fru Meldgaard forholdt sig ikke - i hvert fald ikke særlig præcist - til det, jeg lige har nævnt om, at den nugældende praksis allerede er ulovlig.
Det vil altså sige, at fru Meldgaard kun forholdt sig til nødvendigheden af at lave loven om, og at det, der foregår, er forkert, men det kan selvfølgelig også være svært, fordi det andet måske ville være et lidt mere frontalt angreb på en minister.
Det er så den side af sagen.
Man siger også, at man ikke kan stemme for forslaget, fordi man er en del af et folkeskoleforlig.
Den slags har jeg også hørt nogle gange før i andre sammenhænge
, så det må jeg vel leve med.
Men i en sag, der handler om, hvorvidt man skal acceptere, at en minister i en regering, hvor ens eget parti deltager, undlader at gøre noget, som er ministerens bord, mener jeg altså ikke, man kan dække sig ind under et forlig, man har lavet om folkeskolen.
Det er altså min vurdering, og det synes jeg man skulle tænke over.
Jeg kunne forstå på fru Jonna Grønver, at Venstre ikke kunne støtte forslaget.
Venstre er selvfølgelig også en del af folkeskoleforliget, selv om det er uklart, hvor meget af forliget de støttede, men de havde åbenbart alligevel gjort sig nogle overvejelser om, at man nok var gået for vidt.
Jeg vil godt lige sige, at fra Enhedslistens side er det ikke sådan, at vi ikke for fremtiden kan forestille os skolerejser, men jeg mener, man skal understrege, at skolerejser naturligvis er en del af undervisningen og skal tilrettelægges som noget sådant, og at de også godt kan foregå uden for landets grænser.
Men det vigtigste princip er, at den enkelte elev kan deltage, uanset om vedkommende har penge med hjemmefra eller ej.
Det er sådan set det vigtigste, og det er det, man skal forholde sig til.
Jeg mener sådan set, at fastholdelsen af gratisprincippet i undervisningen er det vigtige i denne sag, og så må det andet komme i næste række.
Fru Anne Baastrup henholdt sig også til, at hun ikke kunne stemme for, fordi SF er en del af forliget.
Men jeg forstod det nu også sådan, at fru Baastrup er enig med Enhedslisten, og det er jo udmærket.
Vi må håbe, hun har større succes inden for forligskredsen med hensyn til at gøre noget ved det her, og jeg kan forstå, at hun vil invitere Enhedslisten inden for i folkeskoleforliget.
Det synes jeg da er interessant, men det forlig er jo noget, der blev lavet, før Enhedslisten kom i Folketinget, så jeg tror ikke, det er særlig realistisk lige for øjeblikket.
Jeg synes sådan set ikke, fru Dorit Myltoft forholdt sig særlig præcist til problemerne.
Spørgsmålet er jo ikke, hvorvidt forældrene har mulighed for at kunne bidrage, for
jeg ved, man kan finde forskellige ordninger.
Problemet er at forholde sig til det, spørgsmålet handler om: Kan man stille betingelser for et barns deltagelse i en undervisning, som en klasse sammen med sin lærer og skolen har besluttet at gennemføre?
Kan man pålægge økonomiske krav?
Svaret er nej, og jeg synes ikke, fru Dorit Myltoft forholdt sig til denne meget præcise problemstilling. Fru Annette Just var inde på, at klassen kan samle penge sammen, og at skolen har et ansvar, og sådan nogle ting. Ja, det kan de gøre, og det vil de også kunne gøre, uden at det sådan set er i modstrid med ombudsmandens afgørelse.
Jeg kan forstå, at hr. Nødgaard ikke kan støtte forslaget, men det er efter min opfattelse bare et udtryk for den ret asociale indstilling, hr. Nødgaard har til denne problemstilling.