Arne Melchior (CD), 1998-04-01:
Så vidt jeg ved, er det i eftermiddag første gang, at Tingets nye første næstformand, fru Birte Weiss, sidder i den høje stol, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at gratulere med positionen og håbe, at det bliver fru Birte Weiss til gavn og glæde.
Jeg er sikker på, at det vil blive Folketinget til glæde.
Og så kaster jeg mig over dagens tema: Der er tale om en genbrugsdebat, en reprise af en debat, vi havde i oktober 1997, og det skal man ikke være så ked af, selv om nytten vel ikke er vældig stor, for det er da en ekstra garanti for, at hver eneste sten, hver eneste paragraf og hvert eneste komma bliver vendt en gang til.
Det er så en af mange grunde til, at når vi kommer helt tæt på den 28. maj eller derefter, skal ingen kunne komme og sige: Vi fik ikke nok at vide, det har ikke været drøftet nok, der har ikke været mulighed for at skaffe sig oplysninger, og derfor kan vi ikke rigtig tage stilling.
Alle, som gider, kan få alt at vide.
Den 21. oktober sidste år holdt min nu af Folketinget udgåede kollega, fru Addi Andersen, en fremragende tale, og jeg kunne nøjes med at henvise interesserede til at slå op i Folketingets forhandlinger for den pågældende dag, for jeg kan faktisk ikke gøre det bedre.
Men da vi nu har et kvarters taletid, skal jeg da i hvert fald bruge ca. det halve af den, og jeg skal så til gengæld holde mig til de absolutte hovedpunkter. Min disposition er den, at jeg lægger ud med tre helt indlysende fordele ved et ja, derefter har jeg et hovedformål, og til sidst foretager jeg så en kontraprøve.
Først de tre helt indlysende fordele: Det drejer sig om at få informationer, det drejer sig om at få indflydelse, og det drejer sig om at være eksempelskabende.
Informationer kan man selvfølgelig også få, selv om man ikke er helhjertet med i EU og med ved de forskellige borde, hvor afgørelserne træffes.
Vist kan man da få informationerne efterfølgende, men sætter
man pris på at have informationerne så tidligt som muligt og så fuldstændigt som muligt, er det sandelig om at være indenfor, hvor det foregår.
Min anden hovedfordel er indflydelsen.
Hvis man vil have indflydelse på de beslutninger, der træffes, er det lige så afgjort nødvendigt at være indenfor, at være med ved bordet.
Og i den forbindelse vil jeg godt ganske kort vende mig imod påstandene om det demokratiske underskud og alt det.
Der kan godt være enkeltpunkter, der kan gøres bedre.
Hvor og hvornår kan der ikke være det?
Men der er overhovedet ingen tvivl om, at de små lande, de små folk i Europa er så at sige overforfordelt, altså forfordelt i en god retning, i og for sig noget lignende, som vi praktiserer her i huset.
Jeg fryder mig så tit over, at et parti med 63 mandater ikke beslaglægger længere taletid i debatterne end et parti med 4, 6 eller 8 mandater.
Det synes jeg er fornemt demokrati, og derfor passer det mig også udmærket, at man i EU-sammenhæng praktiserer om ikke helt det samme så noget meget lignende.
Men man får altså alt at vide, man kan gøre sin indflydelse gældende.
Er man udenfor, kan man bagefter kommentere, komme med sure opstød og andre forslag, men det tæller ikke, for man var ikke med ved bordet, dengang brainstormingen foregik, og dengang afgørelserne skulle træffes.
Der er masser af eksempler på, at små lande ved disse lejligheder har kunnet få ørenlyd og kunnet gøre sig gældende og blive fulgt i deres ideer, hvis de bare var kvikke og intelligente nok.
Den tredje indlysende fordel kalder jeg det eksempelskabende.
Vi bærer os jo her i Danmark ret fornuftigt ad, ikke sublimt, vi er ikke maksimalt gode - enhver, der skal måles op mod den maksimale alen, vil jo alligevel falde igennem - men relativt målt gør vi mange ting ret fornuftigt og godt, og vi kan da kun have en interesse i, at et antal andre lande i vor nærhed vil følge de gode ideer, metoder, organisationsformer, solidaritetsholdninger osv., som er mere eller mindre typisk danske.
Så kan man sige, at hvis vi har gode eksempler, hvis vi er et foregangsland, kan det vel også lade sig gøre uden for EU.
Det vil jeg benægte.
Det kan man ikke på samme måde, for
er man ikke med i familien, kan det da være interessant at se, hvordan naboen og genboen og nogle fremmede bærer sig ad
, men det er altså ens nærmeste, man tager mest hensyn til, og er vi ikke solidariske, er vi ikke helhjertet med, er vores fortrinlige ordninger mindre iagttaget og bliver i mindre grad eksempelskabende for andre af vore broderfolk, end hvis vi er med.
Det var mine tre helt indlysende fordele ved et ja den 28. maj.
Så kommer jeg til hovedformålet med det hele, og det går i min udlægning efter devisen - de fleste kender udtrykket - aldrig mere en 9. april.
Jeg vil udvide det til at sige: Aldrig mere en førkrigstid, aldrig mere en tid som før Første Verdenskrig eller før Anden Verdenskrig.
Nu er jeg jo en af de få her i dette hus, der kan huske i hvert fald de sidste år før Anden Verdenskrig, men nogle har jo læst historien, nogle har fået den fortalt, andre end mig kender den mægtig godt, og jeg er sikker på, at de alle sammen vil sige som jeg: Det er minsandten ikke noget at længes efter.
Den måde, Europas nationalstater har båret sig ad på i dette århundrede - i hvert fald frem til midten af århundredet - og i de forudgående mange århundreder, er bestemt ikke noget at ønske sig igen, så man må gratulere alle dem, der har tænkt tanker, og alle dem, der har båret med på værket, med, at Europa nu organiserer sig på en anden måde. Vi slås stadig væk de europæiske nationer imellem - jo, vi gør - men ikke mere på slagmarken, derimod ved forhandlingsbordet.
Der er indimellem stor uenighed, og det irriterer mange mennesker og får dem til at se halvvredt på EU, men man skal altså lige tænke på, at overalt, hvor et antal mennesker kommer sammen, er der altså basis for uenighed.
Det er ikke kun i politik, national eller international, at det foregår på den måde, sådan foregår det overalt, hvor mennesker færdes.
Så snart man vil leve med andre mennesker, om det er i ægteskab, broderskab, venskab, arbejdsfællesskab, på et sportshold eller hvor som helst, vil der opstå uenighed.
Man kan ikke få sin vilje hver gang, og så må man bøje sig og føje sig og gå på kompromis og være glad for stadig at høre til familien, selv om man ikke fik sin vilje.
For mig er det altså hovedformålet.
Jeg længes ikke tilbage til det gamle krigeriske, erobringslystne Europa, og det gjaldt mange nationer i denne verdensdel, i tidligere tid også vor egen, men jeg hilser den nye tid velkommen, hvor vi kun slås ved forhandlingsbordet.
Vi kan ikke melde os ud, vi kan ikke male
en kaukasisk kridtcirkel omkring vort ståsted og sige: Helle for mig, her gælder mine regler, her skal ingen blande sig.
I småt og stort - jeg hørte en af ordførerne sige noget om gud, konge og fædreland, jeg ved ikke, hvad det har med denne sag at gøre - er suveræniteten i den gammeldags længst forældede forstand et overstået stadium blandt mennesker og blandt nationer.
Vi kommer under alle omstændigheder, om det gælder efterspørgsel, ledighed, rente, valutakurser, aktiekurser eller tusind andre ting, som har med velfærd, sikkerhed og tryghed at gøre, til at rette os efter de beslutninger, der træffes ved bordet, hvor de mange er med og agter at forblive.
Så har du ingen anden grund til at stemme ja den 28. maj 1998, så foretag syreprøven, kontraprøven, og spørg: Hvad så, hvis vi står for os selv? Hvem bliver det godt for? Ikke for en eneste i dette land!
Det var min tale om Amsterdamtraktaten.
Jeg startede med en gratulation, jeg vil godt benytte lejligheden, efter at
hr. Frank Dahlgaard nu har været heroppe
vel de første 15 gange, og vi får ham formodentlig at se heroppe i eftermiddag endnu 15 gange, til at slutte med en kondolence, ikke til hr. Frank Dahlgaard, for han skal da mene og sige, hvad han vil, men til Det Konservative Folkeparti. Efter valgresultatet røg de beklageligvis for dem selv, og mange kan da godt føle med dem, ned til 16 mandater.
Når man hører på hr. Frank Dahlgaard, må man komme til det resultat, at de de facto har 15 mandater.
Ikke at hr. Frank Dahlgaard ikke skal følge sin egen overbevisning og sige, hvad han mener, og han er da også mere eller mindre valgt på det, hvis mange af hans vælgere har vidst, hvordan han står til EU-sagen, men det her drejer sig om en bærende, grundlæggende sag for Danmark og for Det Konservative Folkeparti, og hvis der var ret mange, ja, hvis der var en eller to mere, for ikke at sige hvis alle 16 mand i den konservative gruppe mente som hr. Frank Dahlgaard, var der ikke noget Konservativt Folkeparti i dette hus mere, så var det faldet for spærregrænsen.
Det skulle hr. Frank Dahlgaard tænke en lille bitte smule over; som det hedder i TV-Ansjosen: Tænk lidt over det.
Selvfølgelig skal man følge sin overbevisning, og selvfølgelig er der fri tale for alle og enhver, det manglede
bare andet, men der er altså også visse grænser for, hvor meget man kan forråde grundlaget for det parti, man er gået til valg sammen med.
Jeg siger bare til hr. Dahlgaard: Tænk lidt over det.