Kim Behnke (FP), 1998-05-07:
Det var vel nok godt for en række af ordførerne, at de fik
den mulighed, at de kunne hænge deres hat på spørgsmålet om tiden, for når man ikke har andre argumenter mod forslaget, så kan man altid gå herop og sige, at der er slet ikke tilstrækkelig lang tid mellem dette forslags eventuelle vedtagelse og så afstemningstidspunktet.
Og det er selvfølgelig korrekt set.
Men dette forslag har ligesom en lang række andre forslag, der er blevet behandlet efter folketingsvalget, jo båret præg af, at de har måttet genfremsættes, og at de har været forsinket på grund af valget.
Vi ville selvfølgelig gerne have haft forslaget til behandling væsentlig tidligere, men det har som sagt ikke være muligt.
Vi har fremsat forslaget, fordi erfaringen fra sidste gang, vi havde folkeafstemning og vi fik et nej, nemlig i 1992, og sporene derfra skræmmer os lidt.
Nok er det ikke den samme udenrigsminister, der sidder i dag som dengang, og jeg har da en forhåbning om, at den nuværende udenrigsminister loyalt vil respektere et dansk nej den 28. maj 1998 og uden ophold, som det hedder, meddele de andre 14 EU-medlemslande, at som følge af at Danmark har sagt nej til Amsterdamtraktaten, bortfalder Traktaten. Men det var ikke det, der skete i 1992.
I 1992 tog den daværende udenrigsminister telefonen og ringede rundt til de andre lande og sagde: Ingen grund til panik, det kan godt være, at danskerne har sagt nej til Maastrichttraktaten, men det finder vi nok ud af.
Og derefter gik man i gang med at botanisere, derefter gik man i gang med at analysere subjektivt, hvorfor danskerne havde stemt nej.
Der blev lavet et såkaldt nationalt kompromis, og man endte med fire danske forbehold.
Ud fra unionstilhængernes vurdering var mangelen af disse forbehold grunden til, at danskerne havde sagt nej til Maastrichttraktaten i første omgang, og så udløste det en folkeafstemning mere i 1993, hvor det lige akkurat lykkedes at få hentet et ja til de fire Edinburghforbehold. Men den situation ønsker Fremskridtspartiet ikke vi skal bringes i igen.
Det skal ikke være sådan, at det er Folketingets flertal af unionstilhængere, som skal afgøre, hvorfor danskerne stemmer nej den 28. maj, og hvilke forbehold eller særlige protokoller der pludselig skal tilføres Traktaten, hvorefter man hævder, at så har man taget hensyn til et dansk nej.
Hvis Enhedslisten gerne vil have flere punkter med, så ingen problemer fra vores side.
Jeg skal røbe, at den liste, vi havde som bruttoliste, var betydelig længere; men vi nåede frem til den opfattelse, at hvis listen blev for lang, kunne det godt være, fru Elisabeth Arnold fik ret, for så var der nogle, der ville synes, at det var lidt for mange spørgsmål, man skulle sætte sig ind i.
Men til forskel fra selve hovedfolkeafstemningen den 28. maj, nemlig om Amsterdamtraktaten, som jo er en bindende folkeafstemning, skulle afstemningen om disse spørgsmål være vejledende, så resultatet var en retningslinje, som udenrigsministeren, regeringen og Folketinget kunne bruge, når Danmarks position skulle gøres op.
Det er jo vigtigt at vide, hvad det er for ting, der får danskerne til at stemme nej, og der er efter vores mening
ingen tvivl om, at ganske mange danskere vil stemme nej den 28. maj som følge af, at man har skrevet Schengensamarbejdet ind i Amsterdamtraktaten med udsigt til, at de danske grænser bliver blotlagt for alverdens kriminelle og gangstere og menneskesmuglere, som frit kan bevæge sig over grænsen.
Men der er også mange, der vil stemme nej af helt andre grunde. Det kan være spørgsmålet om flertalsafgørelser, det kan være, fordi man synes, miljøgarantierne er for dårlige, og det kan være alle mulige andre grunde.
Men det vil vi overlade til danskerne selv at tilkendegive ved at svare på disse spørgsmål med et klart ja eller et klart nej.
Fru Charlotte Antonsen sagde, at EU jo ikke er noget tagselvbord.
Nej, men i det tilfælde, Amsterdamtraktaten er bortfaldet, så er situationen jo den, at så skal EU gøre op med sig selv: Hvad skal der efterfølgende ske? Der vil blive rejst det spørgsmål over for den danske regering og den danske udenrigsminister: Hvad vil Danmark nu være med til?
Og så er det ikke et spørgsmål om, at den danske udenrigsminister skal bevæge sig rundt om et tagselvbord, men om, at man klart og utvetydigt kan svare med rygdækning i den danske befolkning, hvad det er, vi ønsker.
Og spørger man Fremskridtspartiet, hvad vi ønsker, så vi gerne Maastrichttraktaten ophævet igen og unionen rullet tilbage.
Vi er også enige med hr. Keld Albrechtsen i, at hele spørgsmålet om Centralbanken osv. er noget, man burde rulle tilbage.
Der har Danmark så taget et forbehold, som gør, at vi i hvert fald formelt ikke deltager i farcen omkring udpegning af Centralbankdirektør osv., men alligevel er det ikke et spørgsmål om at gøre EU til et tagselvbord, men et spørgsmål om, at vi er i stand til at svare kvalificeret på, hvad det så er for en udvikling, Danmark ønsker.
Fremskridtspartiet har et bud, Dansk Folkeparti har et bud, Enhedslisten har et bud, og Junibevægelsen har et bud, men hvilket bud er der fra den danske befolkning?
Det er der ingen, der med rette kan hævde at de har svar på, før man ved sådan en vejledende folkeafstemning har fået disse tilkendegivelser. Hr. Heimburger fra Det Konservative Folkeparti
mente, at det er urealistiske scenarier.
Jeg kan betro hr. Heimburger, at hvis det bliver et nej den 28. maj, vil han opdage, at realismens time oprinder meget hurtigt, og hr. Heimburger bliver også tvunget til at tage stilling til, hvad der skal ske i det fremtidige EU-samarbejde.
Det har Det Konservative Folkeparti ikke rigtig taget stilling til.
Det er ikke mit indtryk, at det er hr. Heimburgers holdning.
Men hvad skal der så ske? Hr. Heimburger har heller ikke patent på at vide, hvad den danske befolkning rent faktisk mener.
Så om det er et urealistisk scenario, ved vi den 28. maj kl. 21.07, når den første troværdige prognose kommer, der viser, hvordan afstemningsresultatet er blevet.
Fru Anne Baastrup fra SF mente, at der simpelt hen var for kort tid.
Vi kunne også godt have ønsket os længere tid
til en folkelig debat.
Fru Elisabeth Arnold fik rent undtagelsesvis, i hvert fald når det gælder EU-området, sagt noget meget rigtigt, nemlig at det er et tilbagevendende spørgsmål, vi bliver stillet ved de møder, vi er til.
Er der noget, der optager befolkningen utrolig meget, er det spørgsmålet om, hvad der skal ske, hvis det bliver et nej. Jeg svarer på det spørgsmål ved alle de EU-møder, jeg er til, og det er ganske mange, og derfor mener jeg, at SF tager fejl i, at danskerne ikke er forberedte på de her spørgsmål.
Det indgår i danskernes overvejelser, når de stemmer den 28. maj.
Det er i hvert fald det, de tilkendegiver på de møder, hvor de kommer for at deltage i den offentlige debat.
Tak for den principielle tilslutning fra Dansk Folkeparti.
Hr. Kristian Thulesen Dahl ved jo, at vi har støttet ønsket om, at spørgsmålet om Schengensamarbejdet blev lagt ud til en folkeafstemning, men det var der jo, som hr. Kristian Thulesen Dahl konkluderede, desværre ikke flertal for her i Folketinget.
Vi mente så, at i stedet for at skrive det spørgsmål om, som jo egentlig mere eller mindre er blevet afvist, kunne vi tage stilling til et delspørgsmål, nemlig ophævelse af grænsekontrollen. Vores vurdering er, at sådan som Schengensamarbejdet kommer til at udvikle sig, vil flere lande stille med krav om, at de får lov til at genoprette personkontrollen.
Hollænderne arbejder jo allerede i dag med tanken, fordi de har opdaget, at åbningen af grænsen mellem Holland og Tyskland har udviklet sig til at være et ganske problematisk projekt.
Vi har ganske mange visioner for et fremtidigt Europa, og de bærer alle sammen i retning af mindre union og mere indflydelse til den enkelte borger.
Lad mig så til allersidst sige til fru Elisabeth Arnold, der tror, at borgerne vil blive sure over at skulle tage stilling til de her spørgsmål, at borgerne vil blive langt mere sure og vrisne også på fru Elisabeth Arnold, hvis de bliver bragt i den situation, at der efter et nej kun går et halvt eller et helt år, før de skal til stemmeurnerne igen, efter at bl.a. Det Radikale Venstre har botaniseret i det nej.
Så bliver der for alvor vrede i den danske befolkning.