Karen J. Klint (S), 2006-02-28:
Revisionen af psykiatriloven er set frem til af mange med rigtig stor opmærksomhed.
Der er mange glædelige ting i lovforslaget, og der er også nogle ting, som er bekymrende.
Hvis jeg sådan skal lade være med at være ret meget jyde, så vil jeg sige, at det også er mere end stærkt bekymrende.
Det er glædeligt, at der de sidste mange år er arbejdet med nye arbejdsmetoder, at vi f.eks. har haft OPUS-projektet, at vi ser lidt på, hvordan hospitalspsykiatri og socialpsykiatri spiller bedre sammen.
Vi skal i øvrigt ikke være bange for at lave nogle forsøg på behandlingsområdet, for som situationen er lige nu over det hele, er der mange ting, der kan gøres bedre, så vi skal generelt ikke være afvisende over for noget nyt.
Det er i hvert fald vigtigt at sætte fokus på samarbejdet og samspillet mellem behandlings psykiatrien inden for hospitalsverdenen og det sociale område, ikke mindst nu, hvor vi står over for en kommunalreform, hvor der også sker brud i nogle af samarbejdsrelationerne, og hvor kommunerne skal til at føle et lidt større medansvar, end de nødvendigvis har gjort alle steder.
Derfor kan det også være nødvendigt at se på, om ressourcerne er rigtigt fordelt, om kompetencerne er til stede de rigtige steder.
Derfor er det meget godt, at der i lovforslaget her også tales om personalets kompetencer, for det er jo meget vigtigt, at det ikke kun er antallet, man ser på, men at det også er tilstedeværelsen af kompetencer.
Som den forrige ordfører har været inde på, er der nogle af os, der har været rundt på en ekstra tur, og det er nogle af os fra § 71-udvalget.
Vi har faktisk aflagt besøg på fem psykiatriske hospitaler for at få at vide, hvad det er, der efterspørges set gennem behandlingsbrillerne, men også hvad det er, patienterne efterspørger.
Det har været en utrolig interessant tur, hvor vi har fået mange gode råd, også ret entydige råd om, at det ikke er mere tvang, man har brug for.
Som en af de yngre kvindelige patienter sagde på en af afdelingerne, så havde hun heller ikke brug for, at der for det meste kun var tid til at give en pille.
Hun havde faktisk brug for meget mere omsorg i behandlingen, at der var andre medarbejdergrupper, der også havde tid til at være til stede, at det ikke kun var dagpatienterne, der kom i ergoterapien, og hun så kun kunne tegne 1 time om ugen.
Hun havde behov for flere elementer end den medicinske behandling i sin hverdag.
Der var en anden patient, der sagde, at hun faktisk ville have haft meget mere glæde af, at hun var blevet indlagt i lidt mere god tid, at man havde lyttet til hende, da hun var på vej ned ad bakken.
For hvorfor skulle hun helt ned og dykke, inden hun kunne blive indlagt igen?
Og så sagde han: Ikke med hensyn til dem, der skal tvangsindlægges, der er vi ikke i underskud, men det kunne måske være en idé, at I på et tidspunkt så på, om der var andre, der kunne medvirke til en tvangsindlæggelse end dem, som gør det efter de regler, der er i dag – er det måske den speciallæge, der ellers har ansvaret for behandlingen, og som er tættest på patienten, og som ved, hvornår det er bedst for patienten at blive indlagt, eller er det den praksislæge, der måske aldrig har set patienten, der skal tage stilling?
Sådan varierer svarene, som vi har fået rundtomkring.
Vi fik også lige genopfrisket, at der er utrolig forskel på de fysiske rammer og på, hvordan man bruger de fysiske rammer.
Jeg skal næsten også huske at komme med en ros til de mange, der er derude, enten som patienter eller som personale.
Det er utroligt, hvor flot man på det her svære område håndterer det at være røgfri, når vi tænker på, hvordan det andre steder er problematisk.
Mennesker, der har det utrolig svært, som er storrygere, kan faktisk godt finde ud af det dér.
Tilbage til det, vi står her for i dag, at tale om, at hvis de fysiske rammer ikke anvendes rigtigt, så kan de jo måske godt opfordre til anvendelse af mere tvang.
Vi fik forleden dag repeteret, at vi ikke kun skal se på, om det ser hyggeligt ud set gennem vores briller.
Der var faktisk en afdelingssygeplejerske, der havde fjernet kunsten på en gang på en psykiatrisk afdeling, fordi hendes erfaring var, at med de patienter, der var indlagt, gav det kaos og mere vold, at der var kunst at forholde sig til.
Som sagt er der mange ting i lovforslaget, og for ikke at kun koncentrere os om det, som alle vil tale om, tvungen opfølgning, så vil jeg lige repetere nogle af de andre ting, som er med.
Vi synes måske, at det er o.k. at ændre lovforslagets titel.
Jeg havde personlig været lidt mere stemt for, at man gjorde lidt, som man gjorde med hensyn til serviceloven, hvor man sagde, at tvang, magt og indgriben i selvbestemmelsesretten som udgangspunkt er forbudt, men at der jo er nogle undtagelser fra det.
Her er det den omvendte terminologi og en anden indgangsvej ind til det.
Men det er godt at få det udtrykt i klar tale.
Det er også godt, at vi får en tvangsdefinition, som nu giver en øget retssikkerhed, så man ved, at folk, der tier stille, ikke nødvendigvis har samtykket, men at der skal et aktivt samtykke til.
Det er også godt, at der nu kommer en tilgængelig husorden, som patienterne har indflydelse på.
Det er godt, at der indføres en pligt til udlevering af en behandlingsplan, og det er godt, at patienten både skal orienteres skriftligt og mundtligt.
Det er også godt, at man arbejder med eftersamtale, og at det nu også bliver obligatorisk.
Jeg kan så være lidt i tvivl om, hvorvidt vi faktisk i lovgivningen skal skrive, at sådan en detalje skal være en lovbefalet detalje.
Det burde alt andet lige være god behandlingsstandard, at man taler med de patienter, som man har med at gøre, men nu kommer det til at stå i loven og ikke kun i en vejledning.
Det om tvungen opfølgning kommer jeg tilbage til om lidt.
Det er også godt, at vi nu får defineret nærmere, hvad det er, man forstår ved skærmning, og at det nu kommer til at stå i loven, for det har der faktisk været meget tvivl om.
Så derfor er det fint, at det bliver synliggjort.
Det er også o.k., at det en gang imellem kan være nødvendigt at hjælpe folk til en bedre personlig hygiejne af forskellige årsager, og at der også i den forbindelse kan anvendes magt.
Det er også godt, at reglerne om undersøgelse af post nu bliver synliggjort på en god måde.
Også her skal vi understrege, at posten godt må åbnes, men ikke læses.
Det er vi enige i.
Så står der noget om, at hvis man arbejder med bæltefikseringer, så skal patienten tilses fire gange i døgnet.
Der vil jeg godt være med til at drøfte, om fire lige er det rigtige antal gange, om det, at det er fire gange i døgnet, er den bedste måde at anvende lægekapaciteten på, eller om vi i det hele taget får den bedste læge til at vurdere det alle fire gange, eller om det nogle gange er en studerende, en vikar, måske en, der har siddet fast vagt, der er med til at vurdere det.
Så hvor er retssikkerheden reelt i det?
Lidt på samme måde kan det være med second opinion inden for 48 timer.
Jeg synes, det er godt, at folk kan få en second opinion, men vi skal så bare være opmærksomme på, at der går ressourcer fra til det, og at fagligheden skal være i orden.
Vi skal ikke snyde os selv ved at lave nogle love, som ikke kan efterleves ude i virkeligheden.
Og vi skal i hvert fald sætte nogle flere midler af til det.
Derimod er det fint, at man ophæver værgens mulighed for at kunne give samtykke til psykokirurgiske indgreb.
Det er også godt, at alle, der udsættes for tvang, nu får en patientrådgiver.
Der skal vi så også sikre os, at der er midler til, at vi har patientrådgivere nok, og at de, der ikke har det som fuldtidsjob, også kan få fri til at passe deres arbejde.
Så tilbage til det med tvungen opfølgning: Jeg synes, det er lidt pudsigt, at vi nu har med et lovforslag at gøre, hvor ordet omsorg for første gang kommer ind i psykiatriloven, og hvor man så samtidig taler om tvungen opfølgning i behandlingsøjemed, altså i medicinsk øjemed.
Vi kunne jo lige så godt have dyrket koordineringsplanerne og udskrivningsaftalerne på en bedre måde, sådan at omsorgen også kunne have spillet ind efter udskrivning.
Vi tror ikke helt på, at man kan nøjes med de kriterier, der er, hvis der på et givet tidspunkt skal kigges på det med tvungen opfølgning.
Vi er ikke med på tvungen opfølgning, sådan som den er beskrevet i den nuværende formulering; det kan jeg lige så godt sige klart her.
Vi tror ikke på, at man kan kontrollere, at det er den bedste medicin, man giver til mennesker, der har behov for medicin efter udskrivning, hvis de ikke selv ønsker at indtage den.
Så tror vi, at det for de flestes vedkommende vil være medicin i depotform, alt andet kan man næsten ikke kontrollere, og dermed vil man så måske give nogle patienter en medicin, der ikke er den bedste, og som har nogle alvorlige bivirkninger – også bivirkninger, der i værste fald kan være livsforkortende.
Derimod vil vi gerne have, idet vi skærper forholdene omkring planerne, at vi skærper reglerne om samarbejde mellem hospitals- og behandlingspsykiatrien og den sociale psykiatri inklusive opsøgende psykoseteam og distriktspsykiatrien.
Vi har ikke noget imod, at man kigger på nye måder at samarbejde på.
Vi ser gerne, at der kommer andre tilbud om terapi, mere satsning på gode boligforhold, mere satsning på et relevant livsindhold, og at vi får forsket i, hvad det betyder for folk, i stedet for at vi i den ene lovgivning næsten for ensidigt kigger på, hvad det er, medicinen gør ved folk, uafhængigt af hvad alle de andre omstændigheder gør ved folk.
Vi ønsker også en debat om, hvad der egentlig er sket med forsøgene med medicinfri afdelinger.
Hvorfor må mennesker med en psykiatrisk lidelse ikke fravælge medicin, når mennesker med en somatisk lidelse må fravælge medicin og endda også dø af at fravælge en medicinsk behandling?
Snyder vi ikke hinanden, og snyder vi ikke mindst de pårørende ved at påstå, at tvungen opfølgning gør, at deres kære datter eller søn får et godt liv?
Snyder vi ikke politifolkene på gaden ved at bilde dem ind, at de ikke ser så man ge sølle mennesker rende rundt, fordi vi tror, vi kan fastholde dem i tvungen opfølgning?