Lars Løkke Rasmussen (V), 2002-10-31:
I forbindelse med ændringen af tandplejeloven i efteråret 2000, hvor der blev indført amtstandpleje for patientgrupper med et særligt behandlingsbehov, bad Sundhedsudvalget den daværende socialdemokratiske sundhedsminister Sonja Mikkelsen om at kommentere et oplæg fra tandlægernes nye landsforening, der gav mulighed for kommunal tandpleje til socialt svage borgere og pensionister.
Dengang i efteråret 2000 udtrykte den tidligere socialdemokratiske sundhedsminister sympati for tankerne bag forslaget, men fandt ikke, at der var økonomisk mulighed for at gennemføre det.
Nu stiller man så 2 år senere et forslag om en sådan ordning - en ordning, som den socialdemokratisk ledede regering gennem de 9 år, den sad ved magten, ikke fandt det muligt at finde midler til. Jeg må konstatere, at Socialdemokratiet med det nu fremsatte forslag tilsyneladende er af den opfattelse, at den nuværende regering vil have lettere ved at finde midlerne til en prioritering af ressourcerne til det særlige tandplejetilbud.
Jeg takker da sådan set for den tillid, som
jo ikke er helt ubegrundet, det skal jeg vende tilbage til.
Socialdemokraterne har jo ikke selv i beslutningsforslaget peget på steder, hvor pengene kan tages fra.
Den foreslåede ordning vil betyde væsentlige merudgifter
for det offentlige, ikke kun for kommunerne, men også for amterne i form af øget sygesikringstilskud.
Det er udgifter, som staten skal yde amter og kommuner økonomisk kompensation for, og som derfor skal findes andre steder på sundhedsområdet. I henhold til de gældende aftaler mellem stat og amter og kommuner skal der ydes fuld kompensation til kommuner og amter, også selv om der måske kun er få kommuner, der vil benytte sig af adgangen til at give supplerende tandplejetilbud.
Derfor kan man heller ikke lægge forslagets regnestykke til grund, der baserer sig på, at kun 30 kommuner efter 10 år vil have givet deres borgere et supplerende tandplejetilbud.
Man vil gerne signalere, at man gør en utrolig masse godt, men samtidig udtrykker man også eksplicit håbet om, at det kun er meget, meget få, der vil benytte de nye muligheder, nemlig kun 30 ud af landets 271 kommuner, for ellers så hænger det jo slet ikke økonomisk sammen.
Det danske sundhedsvæsen står over for store udfordringer.
Nogle af dem fik vi belyst i de sidste 3 timers debat, og jeg mener ikke, at der i den nødvendige prioritering af ressourcerne kan findes økonomiske midler til finansiering af den ordning, som skitseres i forslaget.
Samtidig mener jeg, at forslaget i sin konstruktion bidrager til den klientgørelse af samfundets svage grupper, som regeringen gerne vil gøre op med.
Sagen er jo den, at selv om forslagets definition af målgruppen er lidt uklar, så gælder det i vid udstrækning for de grupper, der nævnes, at der allerede findes muligheder for økonomisk støtte til tandbehandling efter de sociale regler.
Dertil kommer, at de svageste pensionister har ret til et helbredstillæg, der dækker op til 85 pct. af egenbetalingen af de ydelser, som sygesikringen yder tilskud til.
Og med den aftale, som regeringen senest har indgået med Dansk Folkeparti, er de økonomisk svage pensionister endvidere sikret tilskud på op til 85 pct. til dækning af udgifterne til tandproteser.
Og det er så dér, at tiltroen til den nye regering - og i det her tilfælde jo altså den nye regering sammen med Dansk Folkeparti - ikke falder uden grund, for her er der jo rent faktisk tale om noget, der forbedrer tingene.
Endelig er kommunerne også forpligtet til at tilbyde omsorgstandpleje til meget svage ældre til en betaling, der højst kan udgøre 350 kr. årlig.
Med den støtte, der i dag ydes, kan der derfor sættes spørgsmålstegn ved, om det er på dette område, at der er mest behov for at gøre en ekstra indsats.
Det mener jeg ikke.
Det nye i forslaget er således først og fremmest det opsøgende arbejde, som ifølge forslagsstillerne altså skal rettes mod de økonomisk svage borgere.
Det er en tanke og et syn på disse mennesker, som jeg og regeringen ikke deler.
Fordi en borger har brug for en offentlig ydelse, er det jo ikke ensbetydende med, at den pågældende ikke i øvrigt kan tage vare på sig selv, at den pågældende ikke selv kan finde ud at gå til tandlæge, hvis behovet er der og økonomien tillader det. Hvis kommunerne mener, at borgerne ikke bruger tandplejesystemet i tilstrækkeligt omfang, er der ikke noget i lovgivningen, der forhindrer dem i at sætte ind med en øget information via ældreklubber, aktivitetsteam eller andre fora, hvor de borgere, forslagene vedrører, kommer, om de økonomiske muligheder, borgerne har for støtte.
I øvrigt vil jeg så tilføje her på falderebet, at jeg ikke har kunnet konstatere nogen særlig stor interesse hos kommunerne for at give et supplerende tandplejetilbud i forbindelse med de tilbagemeldinger, jeg har modtaget på det frihedsbrev, der blev udsendt i januar.
Det tyder derfor på, at det ikke er helt så stor en sag for kommunerne, som det øjensynlig er for forslagsstillerne.
På den baggrund og i lyset af, at kommunerne vel egentlig har nok at gøre med at leve op til de serviceforpligtelser, de allerede har i dag, finder jeg det forkert at give borgerne en forventning om en serviceudvidelse.
Og den forventning vil med rette være skabt, hvis dette beslutningsforslag vedtages. Endelig vil jeg gerne helt afslutningsvis tilføje, at selv om der ifølge forslaget bliver valgfrihed mellem privat og kommunal tandpleje, vil jeg forvente, at forslaget vil føre til en ændring af tandplejens nuværende struktur med flere opgaver til den kommunale tandplejesektor og færre til den private praksissektor.
Det finder jeg ikke er en vej, vi skal gå.
Derfor er konklusionen her af mange gode grunde, at regeringen stiller sig afvisende over for forslaget.