Anders Samuelsen (RV), 1998-10-28:
Jeg vil også gerne på Det Radikale Venstres vegne starte med at takke for redegørelsen.
Handicappedes vilkår og muligheder for at deltage i samfundslivet på lige vilkår er et politikområde, der skal holdes løbende øje med. En vigtig grund hertil er, at Danmark ikke som f.eks. USA og Australien har baseret sit ligestillingsarbejde i forhold til handicappede på antidiskriminationslovgivning, men primært på positiv motivation, holdningsbearbejdelse, incitamenter og kompensation.
Det har der været bred enighed om såvel i politiske kredse som i handicaporganisationerne.
Det passer bedst til vores kultur og livsindstilling at bruge bløde, frivillige eller aftalebaserede virkemidler frem for påbud, kvoteordninger og sanktioner, som i den sidste ende i hvert fald efter Det Radikale Venstres opfattelse kunne have meget negative bivirkninger.
Arbejdsmarkedet kan være et eksempel herpå.
Hvis der stilles håndfaste krav om, at virksomheder skal ansætte X antal personer i støttede job pr. f.eks. 100 medarbejdere for at undgå økonomiske sanktioner fra samfundets side, mener vi, at vi mindst risikerer to ting: for det første at virksomhederne fralægger sig ansvaret ved at betale sig fra at beskæftige sig med området, og for det andet og som en helt anden konsekvens, at de konverterer nogle af de mange stillinger, der i dag varetages på ordinære vilkår, til fleks- og skånejob blot for at kunne leve op til nogle opsatte måltal.
Målet er og skal fortsat være, at ansættelse skal foregå på normale vilkår med udgangspunkt i, hvad den enkelte kan, i stedet for i, hvad han eller hun ikke kan.
Fleks- og skånejob er sekundære løsninger, som, hvis de bruges, meget gerne må blive betragtet som overgangsordninger
på vej mod ordinær beskæftigelse.
Dette var blot for at tage ét hjørne.
Der er således mange gode grunde til at motivere i stedet for at sanktionere, men - for der er et men - den bløde tilgang med vægt på nøgleord som positiv motivation, holdningsbearbejdelse, incitamenter og kompensation nødvendiggør stadig overvågning og løbende justeringer.
Derfor er det vigtigt og godt, at vi siden 1994 har haft et center for ligebehandling af handicappede, som holder øje med handicappedes ligestilling under skiftende samfundsvilkår og lovgivning.
Hvordan kommer vi så videre?
For Det Radikale Venstre er der ingen tvivl om, at det offentlige bør gå foran.
Et aktuelt eksempel, som også er omtalt i handicapredegørelsen, er handicappede adgang til at bruge IT og Internet og i det hele taget få adgang til offentlig information.
Den teknologiske udvikling indebærer på mange måder store fremskridt for handicappedes livsudfoldelse både privat og arbejdsmæssigt.
Her kan det være nødvendigt med vejledning og retningslinjer, der kan sikre, at i hvert fald de offentlige hjemmesider er bygget op, så også f.eks. synshandicappede får mulighed for at følge med.
Udvalget om offentlig information er kommet med en række konkrete anbefalinger, som er lige til at tage fat i
og arbejde videre med
I den handicappolitiske redegørelse er der peget på en række områder, hvor der allerede er taget initiativer, som peger fremad, lige fra bedre ledsageordninger til bedre muligheder for personlig assistance til handicappede i erhverv i forbindelse med efteruddannelse, alt sammen meget godt og meget positivt.
Skal jeg nævne to konkrete områder, hvor Det Radikale Venstre godt kunne problematisere og stille spørgsmål, skulle det for det første være rettigheder i forbindelse med beskæftigelse på særlige vilkår.
Konkluderende er det glædeligt at se, hvordan FN's standardregler om lige muligheder for handicappede, vedtaget på FN's generalforsamling i december 1993, tilsyneladende fungerer som en tilskyndelse til løbende selvransagelse i ministerier og andre offentlige myndigheder.
Standardreglerne peger på en række vigtige indsatsområder, f.eks. tilgængelighed, uddannelse, beskæftigelse, kultur, fritid og sport.
På de fleste af disse områder er der sket en positiv udvikling i vort samfund, siden standardreglerne blev vedtaget, om ikke altid som en direkte følge af standardreglerne så i hvert fald ofte med henvisning til standardreglerne, som således fungerer som en løftet pegefinger og en huskeliste for os alle.
Den handicappolitiske redegørelse er et godt supplement til en god udvikling, som hver dag bringer os et skridt nærmere mod reel ligestilling og ligebehandling af handicappede.
Men det er kun skridt, vi tager, enkelte skridt ad gangen, og der er lang vej endnu. Jeg vil slutte af med at henvise til filosoffen Rawls, som på et tidspunkt sagde, at når vi skal indrette vores samfund, bør vi forestille os, at vi er i en situation, hvor vi ikke selv ved, hvor vi bliver placeret i det samfund, som vi bygger op.
Vi skal altså ikke på forhånd vide, om vi bliver født med en guldske i munden, om vi bliver født som handicappede eller vi bliver født i en rendesten.
Det er et meget godt og sundt udgangspunkt at have, også for os lovgivere.
Som jeg har hørt debatten indtil nu i dag, lyder det også, som om der er bred enighed om, at det er den tilgang, det er det udgangspunkt, vi skal bruge, når vi lovgiver.