Lene Espersen (KF), 2001-03-21:
Nicetraktaten er EU's udvidelsestraktat, der giver Europa en mulighed for at blive samlet, i første omgang med de 10 øst- og centraleuropæiske lande samt Cypern og Malta.
Meget er sagt og kommenteret om Nicetraktaten, ikke mindst om forløbet op til de hektiske dage i Nice og om de mange områder, hvor der ikke blev truffet beslutninger.
Derfor har der også været mange kritiske røster ude om både dette og hint.
Med den historiske hang, som man i Europa har haft til ikke kun at regne sig selv for noget særligt, men også noget bedre, er det da fantastisk, at en meget stor del af de europæiske lande i år 2000 nu har en fælles mønt, har etableret et kæmpe indre område, hvor man kan bevæge sig frit, hvor der er frihandel uden snærende protektionistiske bånd, at mange af fortidens stormagter nu enes om at tale med én stemme i udenrigspolitikken og dermed giver Europa gennemslagskraft og reel indflydelse i den internationale debat, og at Europa ene og alene på grund af EU nu har lige så stor handelsvægt som USA og Sydøstasien.
Det havde vi ikke tidligere, og det ville vi ikke have haft tilnærmelsesvis i tyngde, hvis vi i stedet for EU havde valgt traditionelle bilaterale løsninger.
Med Nicetraktaten er det muligt at optage ansøgerlandene, også flere til, uden at EU rammes af beslutningslammelse på de afgørende politikområder.
De mange millioner mennesker, der har måttet lade livet under kommunismens åg og har måttet lide, skylder vi en udstrakt hånd.
Ja, vi skylder dem mere end det.
Vi skylder dem al den politiske og økonomiske opbakning, der kan fremskaffes, så de bliver medlemmer hurtigst muligt, bliver en del af vores fællesskab, hvor de små lande bliver tilgodeset og respekteret på lige vilkår med de store.
Med Nicetraktaten sker der nogle ændringer i EU-samarbejdet, bl.a. en ændring af stemmevægtene, hvor også Danmark må afgive noget indflydelse for at få ansøgerlandene med, og hvor man samtidig tager større hensyn til befolkningstallet i de enkelte lande.
Det kan måske for nogle gøres til et stort problem, men
ikke for os konservative.
Lad os lige få proportionerne på plads.
Hvad er lidt mindre stemmevægt til Danmark værd i forhold til at få samlet Europa og give vores børn og børnebørn et fredeligt Europa i dåbsgave?
Vi bevarer princippet om én kommissær pr. land, indtil EU er oppe på 27 medlemslande.
Til den tid er vi konservative
sikre på, at man finder en fornuftig løsning.
Rotationsmodellen er godt nok ikke vores kop te, men vores forhandlingsposition er jo styrket og ikke svækket, når vi er over 20 små lande, der står sammen
Der bliver flertalsafgørelser på flere områder.
Og netop fordi en stor del af befolkningen ser øget brug af flertalsafgørelser som en trussel
, er det vores pligt at gøre følgende klart for befolkningen: Vi skylder hinanden og ansøgerlandene, at det EU, vi har efter udvidelsen, fungerer og ikke bliver en handlingslammet betonklods uden politiske visioner.
Den oplevelse har Øst- og Centraleuropa lagt bag sig.
Derfor er øget brug af flertalsafgørelser også nødvendig.
Og vi finder det faktisk direkte glædeligt, at EU nu fraviger princippet om enstemmighed på f.eks. strukturfonds- og samhørighedsfondsområdet.
Her skal pengene målrettes og bruges langt mere effektivt frem for at være snabelvand for så godt som alle EU-lande til mere eller mindre lødige projekter.
Ligeledes synes vi også, det er glædeligt, at man hurtigere kan træffe beslutninger, f.eks. på de internationale politikområder.
Vi er glade for, at artikel 7 nu er blevet en aldrig mere Østrig-artikel.
Naturligvis skal vi holde hinanden fast på overholdelse af de grundlæggende rettigheder, men det må aldrig udvikle sig til partipolitisk drilleri.
Det forstærkede samarbejde er ikke den del af Nicetraktaten, vi er allermest glade for.
Vi tror stadig væk på musketerprincippet, én for alle, alle for én, men er dog tilfredse med, at man har fundet frem til en form, hvor man har valgt tre hovedprincipper, nemlig at der kun kan være fleksibilitet, hvor det er umuligt at finde fælles fodslag på et område inden for Traktaten, at det er åbent for alle, og at det er de deltagende lande, der betaler regningen.
Vi skal præge den europæiske udvikling med danske værdier og synspunkter for at få indflydelse, også fordi vi politisk har overskud til at være med til at løfte opgaverne.
Derfor er vi konservative også åbne over for den debat om, hvordan EU skal ende, den debat, som man i Tyskland kalder slutmålsdiskussionen.
Vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at holde debatten i gang, og det er mit håb som konservativ, at Danmark ikke forpasser den historiske forpligtelse, vi har
til også at gøre en forskel.