Ole Sohn (SF), 2005-12-08:
Jeg vil ikke afvise, at jeg i de næste 15 minutter kan komme til at sige nogle knubbede ord til re geringen og regeringens støtteparti.
Så for at det hele ikke skal være knubbede ord, vil jeg starte med at sige nogle positive ord.
Jeg vil faktisk gerne takke finansministeren for det forhandlingsforløb, der har været under finanslovforhandlingerne.
Det har været meget professionelt.
Vi havde et sættemøde på – ja, vi nåede kaffen og fik også tilbudt kagen.
Og jeg mener det faktisk positivt, for der er jo ingen grund til at sidde lårene af hinanden, når vi på forhånd ved, at vi grundlæggende er uenige om den økonomiske politik.
Derfor sagde vi til regeringen: Indkald os på alle de områder, hvor I ønsker brede forlig.
Det er jo klart, at det altid er regeringen og dens parlamentariske grundlag, der tilrettelægger en finanslovforhandling.
Hvor der skal være brede forlig, indkalder I os.
I bestemmer, vi kommer.
Vi indgår gerne i forhandlingerne.
Det var der ikke så meget brug for.
Vi har ikke nogen bad feelings over det, så den del gik fint.
Vi var med i satspuljeforliget.
Det har vi været siden starten, og de forhandlinger forløb fint og smertefrit, måske var der enkelte diskussioner undervejs, men vi fandt en udmærket løsning, som vi er fuldt ud tilfreds med, og vi fik også en række SF-mærkesager placeret.
Vi var med i UMTS-midlerne.
Også det forløb udmærket og fornuftigt inden for de rammer, der nu er givet.
Vi fandt da også ud af at fordele den smule, der kunne afsættes til kulturen, på fornuftig vis.
Men hvad angår selve hovedtegningen i finansloven, må jeg nok sige, at der er jeg egentlig meget forundret – og dog – over den måde, som finansloven er skruet sammen på, også med de ændringsforslag, der er kommet frem i finanslovforhandlingerne mellem regeringen og Dansk Folkeparti.
For virkeligheden er – og det ved jeg også at regeringsordførerne har forsøgt at få frem, men jeg vil gerne gentage det, så det står krystalklart: Vi har en god økonomi i Danmark, vi har en stærk og sund økonomi, vi betaler af på gælden, og vi har lav ledighed.
Vi har alle muligheder for at udvikle et sundt, godt velfærdssamfund.
Vi har alle muligheder for at udvikle og investere i fremtiden for at sikre, at velfærden er holdbar også for de kommende generationer.
Vi er et af verdens rigeste lande, og vi er et velfærdssamfund, og vi ønsker alle sammen, at vi skal fortsætte med at være et velfærdssamfund.
Men hvordan er det egentlig, at man måler kvaliteten af et velfærdssamfund?
Den måler man ud fra, hvordan vi behandler de dårligst stillede i samfundet.
Men der er virkeligheden jo den, at den politik, som regeringen og Dansk har gennemført, har som konsekvens, at vi behandler de dårligst stillede dårligere og dårligere og dårligere.
Spørgsmålet er: Kan vi være det bekendt?
Kan man være bekendt som repræsentant for regeringspartierne og for Dansk Folkeparti at administrere en af verdens bedste økonomier
, så de dårligst stillede, den enlige mor, kontanthjælpsmodtageren, der rammer kontanthjælpsloftet osv., behandles så dårligt?
Regeringsordførernes svar har hele dagen været: Jamen vi satser meget via satspuljen.
Virkeligheden er jo, at det er det eneste, man satser.
Det er det eneste sted, hvor man vil bruge penge, fordi man er tvunget til at bruge de penge til de socialt udsatte grupper.
Man det viser sig langtfra at være nok.
Derfor må man konstatere sort på hvidt, hvilket også blev dokumenteret i den rapport om fattigdommen, som kom forleden, at på trods af at alle parametre viser, at det går den rigtige vej, er regeringen og Dansk Folkeparti ikke i stand til, eller måske desværre rettere har ikke vilje til at sikre de dårligst stillede bedre forhold.
vi går finansloven igennem, også med de ændringsforslag, de har stillet, er der jo ikke noget som helst, der tyder på, at man har blik for fremtiden.
Først nedsatte regeringen en Velfærdskommission og sagde: Luk munden på alle, der ønsker reformer omkring velfærden, nu må vi lade den kommission arbejde.
Og nu kan vi se, hvad det så er blevet til i finansloven.
Man burde selvfølgelig investere massivt i forskning.
Det hørte jeg også De Konservatives ordfører gøre opmærksom på fra talerstolen og Venstres ordfører ligeså.
Men går man går ind og ser i finansloven, viser det sig jo, at vi er på status quo, og at der med hensyn til BNP er en faldende tendens.
Så siger De Konservatives ordfører: Jamen vi skal ikke bare give penge ud, vi skal vide, hvilke resultater der kommer.
Der må jeg altså sige: Det kan man ikke.
Det, der er det helt fundamentale, hvor staten skal gå ind og investere i forskning, er i grundforskningen, og der kan man altså ikke på forhånd vide eller sige, hvad resultatet bliver.
Det er jo det, der er hele pointen.
Her kan man ikke forvente eller forlange, at de private erhvervsvirksomheder går ind og kaster pengene i grundforskning.
Det er en offentlig opgave, og den bliver udsultet af denne regering.
Man har altså ikke blik for fremtiden.
På samme måde er det med uddannelsesområdet.
Det, der er det allervæsentligste, er: Hvordan udvider vi arbejdsstyrken fremover?
Det gør vi ved at investere i et bedre arbejdsmiljø, og det gør vi ved at investere i forebyggelse.
Hvad har regeringen og Dansk Folkeparti lavet på de områder?
Intet!
Og de forslag, vi andre er kommet med, er blevet fejet af bordet.
Der var ingen interesse for forhandling.
Så er der lidt afgiftslettelser hist og pist, men der er ingen investeringer i fremtiden, og der er ingen hjælp til de socialt udsatte grupper.
Det er det, der er resultatet af den her finanslov.
Derfor er jeg glad for, at oppositionen med de ændringsforslag, vi har stillet sammen, som er få, men væsentlige, signalerer, at der er partier i det her Folketing – Enhedslisten, Det Radikale Venstre, Socialdemokratiet og SF – som har et andet livssyn, et andet menneskesyn, og at det også manifesterer sig i nogle af ændringsforslagene.
Her siger vi: Hvad er det, der er afgørende for, at vi kan sikre en holdbar velfærd i fremtiden?
Det er bl.a., at vi øger forskningen.
Derfor har vi stillet et fælles forslag om at afsætte flere midler til forskning, så vi kan opfylde Barcelonamålsætningen ved en rimelig lineær indfasning af målsætningen.
Derfor har vi foreslået at afsætte flere midler til ulandsbistanden, og vi har også et forslag om at øge den globale ramme.
Det er ikke de store ting, men et signal, som viser, at der er en række partier i Folketinget, altså oppositionen, der har et andet livssyn, et andet menneskesyn, og at vi også har et blik for fremtiden.
En stor del af dagens debat har kredset om overholdelse af aftaler omkring den offentlige velfærd i kommuner og amter, hvor det igen og igen er blevet slået fast af regeringspartierne og Dansk Folkeparti, at det er helt afgørende, at det offentlige forbrug kun stiger med 0,5 pct.
Så er spørgsmålet: Hvorfor egentlig det?
Hvorfor er det så vigtigt, at vi kun vil lade udgifterne til de fælles værdier stige med 0,5 pct.: folkeskole, ældreomsorg, børn, bygninger osv., mens det private forbrug kan stige med 2,5 pct.?
Kunne man ikke lave en anden fordeling, så de fælles værdier, som er forudsætningen for, at vores børn og børnebørn får en bedre fremtid, også bliver genstand for investering?
Men der har regeringen sagt nej.
Det ønsker man ikke.
Derfor har vi den her store diskussion.
Den store diskussion i dag rammer kernepunktet, hvilket også må være en irriterende belastning for regeringspartierne og for Dansk Folkeparti: På trods af at vi har en god økonomi og faldende arbejdsløshed, så har hele fokus i dag været på den måde, som regeringen ønsker at misbruge Folketinget på med hensyn til indgreb over for kommuner og amter.
Det må da også være en lidt fantastisk situation at bringe sig selv i.
Derfor er jeg utrolig skuffet, og det har den konservative ordfører meget ret i.
Jeg er faktisk meget indigneret og frustreret over, at retskafne folk i det her Folketing i den grad undergraver folkestyret og parlamentets grundlag for at kunne fungere.
Derfor er det mig en gåde – og dog – men i hvert fald er det mig uforståeligt, at flertallet vil affinde sig med, at man fratager Folketinget den beslutning, som rettelig tilhører Folketinget, og overgiver den i en udefinerlig størrelse til en minister.
Med al respekt for ministeren er jeg faktisk ikke sikker på, at han er den rette at overgive den forvaltning.
Ikke fordi det er den person, som nu er finansminister, men at give en minister en sådan beføjelse, uden at Folketinget har hånd i hanke med, hvordan den bliver forvaltet, er en meget, meget farlig udvikling.
Der er ikke kommet et eneste argument frem i dagens debat, som skulle sige, at det er nødvendigt, at Folketinget afskriver sig selv den indflydelse.
Intet!
Man kan diskutere, hvorvidt kommunerne skal overholde aftaler, hvorvidt der skal skæres ned eller ej.
Der er slet ikke nogen tvivl om, at der er et flertal i Folketinget, som mener, at der skal skæres de 3 mia. kr. i amternes og kommunernes budgetter.
Det står krystalklart.
Men det, der ikke står krystalklart, er, hvorfor det ikke er Folketinget, der ved et aktstykke eller ved en lov skal vedtage de ændringer, der skal finde sted over for amterne og kommunerne.
Hvorfor er det ikke Folketinget, der skal gøre det?
Jeg er helt med på, at det er en ubehagelig situation for regeringspartierne og for Dansk Folkeparti at komme i, og jeg er også godt klar over, hvorfor man gør det, for hvis man skal tage diskussionen her, hvis Folketinget skal leve op til sit ansvar og træffe beslutningerne, så er hele tegningen i den måde, regeringen og Dansk Folkeparti driver politik over for kommunerne på, slettet.
For hvad er det, regeringen og Dansk Folkeparti gerne vil have til at fremstå?
Jo, det er, at det er regeringen og Dansk Folkeparti, der går ud og giver de ældre lidt ekstra penge til ældreomsorgen, 500 mio. kr. – det må kommunerne ikke gøre, de må ikke forvalte deres budgetter – frem for at give kommunerne bedre mulighed for at forvalte deres økonomi og den velfærd, de skal give de ældre.
Nej, sådan skal det ikke være.
Kommunerne skal tage det sure slæb med at sige til vælgerne: På trods af at vi har fremlagt budgetterne, på trods af at vi får det vedtaget i byrådene, på trods af at vi er gået til valg på det, uden at regeringen har sagt noget som helst om, at der skulle gribes ind, så kommer den nu som en tyv om natten og vil have beskåret budgetterne.
Og efterfølgende siger den, at nu lægger vi lidt penge ud til ældreomsorg, nu lægger vi lidt penge ud til nedsættelse af daginstitutionstaksterne.
Det er simpelt hen at undergrave respekten for Folketinget, og jeg fatter ikke, at tænksomme folketingsmedlemmer i Det Konservative Folkeparti og i Venstre kan få sig selv til det.
Det er mig en gåde, og denne dags debat er ødelæggende for folkestyret og for samarbejdet, også efterfølgende.
Jeg ved godt, at demokrati er besværligt, men der er da forhåbentlig ikke noget alternativ til det besværlige demokrati.
Det viser sig, at man nu forsøger at skabe det, men det vil svide siden hen.