Helle Degn (S), 2000-03-29:
Jeg vil også gerne takke for redegørelsen, som jo er blevet lavet som en slags opfølgning på det, vi har erfaret sammen igennem 1990'erne.
Den største forandring, vi er vidne til i dette nye århundrede, er jo globaliseringens konsekvenser.
Det tarveligste ved den er, at vi ikke kan komme til at stemme om den.
Den er der bare.
En situation, hvor penge, marked, medier er gået sammen over grænserne,
har globaliseret sig.
Mens det er sket og der har været konflikter, har vi som folk forsøgt at ombygge og tilpasse vores demokratiske systemer, vores sikkerhedssystemer, vores nationale systemer, vores demokratiske netværk, som vi har bygget op igennem ganske mange år.
De har ikke evnen til at svare på nogen af de udfordringer, vi står over for i dag.
Svaret i vores reaktionsmønster er derfor nærmere frygten for, at vi ikke kan sikre det enkelte individ dets menneskerettigheder, altså individets sikkerhed.
Truslen imod os som individer er øget.
Det har vi set i Bosnien, det har vi set i Albanien, Kosovo, Rwanda, Tjetjenien.
Det er det krav, vi står over for at skulle håndtere.
Vi kalder det for individets beskyttelse i form af menneskerettighederne imod staters overgreb.
Redegørelsen forholder sig derfor til, om orden kommer før retfærdighed eller retfærdighed kommer før orden.
Den gamle orden, nationalstaternes organisering og regulering af lovmæssige forhold, er det dilemma, vi står over for.
Udfordringen er: Kan stater have ret til at massakrere, at voldtage sine indbyggere, altså uden at nogen må blande sig i hele reguleringen af det, vi kalder indre anliggender, eller må vi sikre os mod staters tyranni eller statslige myndigheder, administrative apparater eller sygelige diktatorer, og i givet fald hvordan? Kan vi regulere dette nye behov for sikkerhed?
Folkeretten er så vigtig for os her at diskutere.
Svarene ligger ikke klart for.
Det er det, der er udfordringen for os som politikere i disse år.
Og internationale indblandinger i staters størrelse og forhold er ikke det, vi umiddelbart skal eller kan finde løsninger på.
De såkaldte indre forhold, behandling af egne borgere, behandling af mindretalsspørgsmål inden for staters rammer, er det, der er vores nye dilemma. Fornyelsen skal altså til.
Udfordringen er blot så svær at besvare, hvad vi også ser i den redegørelse, vi har foran os, ikke alene i det baggrundsmateriale, som DUPI har leveret, men også i regeringens egne bekymringer, hvor man siger, at der er mange ting, vi ikke klart kan besvare i dag.
Skal der et FN-mandat til at hjælpe folk i nød, eller skal der ikke et FN-mandat til?
Det er tydeligvis ikke nemme løsninger, men der er masser af nemme svar, også fra nogle partier her i Folketinget, om, at Danmark bare er gået hen og er blevet følgagtigt i forhold til USA, eller at folkeretten altid går forud for menneskeretten. Samme partier pisker ofte både sig selv og hinanden med kravet om respekten for menneskerettighederne.
Kravet om respekten for individet og retten til beskyttelse sættes dermed i anden række, og dér skal det så blive, siger disse partier.
Det synes vi som socialdemokrater ikke at vi kan eller skal acceptere uden også at kende alle svarene med hensyn til den retssikkerhed, som vi efter den kolde krigs tyranni sammen må udvikle i vore respektive lande.
Da FN blev etableret, var folkeretten det store krav: staters respekt for andre stater.
Nu er det nye århundrede begyndt, og vi ser kravet om og behovet for at kunne beskytte individet mod enten et kommunistisk diktatur eller en Pinochet, en Idi Amin, en Milosevic, en Lukasjenko.
Hvordan kan vi så regulere det og komme mennesker til hjælp, når det nu står så meget mere upræcist for os?
Det er det dilemma, vi står i, og det synes jeg ikke regeringen i sin redegørelse lægger skjul på.
Derfor er det også en nyttig redegørelse og en nyttig debat.
Som afslutning vil jeg citere Kofi Annans bemærkninger om, at folkeretten aldrig må stå i vejen for menneskeretten.
Vi må sammen udvikle en ny international retsorden, som kan håndtere dette via konventioner og aftaler.
Vi kan starte i vores nærmeste regioner, som vi har prøvet det i Europa fra 1970'erne og til nu med f.eks. via OSCE som en forhandlingsramme at håndtere de såkaldte indre anliggender i vores egen region efter drøftelse, efter samarbejde, efter forhandling.
Problemerne på Balkan og i Kaukasus kan kun løses ad denne vej.
Socialdemokratiet er klar til at gå ind i dilemmaerne.
Vi vil gerne dialogen, vi vil gerne være med til at finde nye løsninger for den internationale retsorden og til sikring af respekten for menneskerettighederne.