Per Stig Møller (KF), 2002-11-14:
Jeg vil gerne takke for forespørgslerne om situationen
vedrørende Irak.
De falder jo på et tidspunkt, hvor emnet står højt på den internationale dagsorden, og hvor man har arbejdet målrettet på at sikre afviklingen af Iraks masseødelæggelsesvåben.
Jeg har selv under talrige møder med en lang række landes udenrigsministre haft lejlighed til at drøfte situationen hele året, og vi har drøftet det internationale samfunds opgaver og muligheder.
Statsministeren har netop redegjort for de foruroligende kendsgerninger, som jo er, at Irak de sidste 12 år i strid med Sikkerhedsrådets resolutioner har nægtet at samarbejde fuldt og helt om elimineringen af landets masseødelæggelsesvåben, således som man var forpligtet til i medfør af våbenhvileaftalerne efter Golfkrigen.
I stedet har man valgt at optrappe konflikten med det internationale samfund.
Det har ikke skortet på forsøg på at løse problemet
gennem forhandling.
I de seneste år har FN's generalsekretær, Kofi Annan, gjort en meget ihærdig indsats for at overtale det irakiske regime til at lade våbeninspektørerne løse deres opgave.
Disse anstrengelser har jo desværre været frugtesløse.
Kun efter at irakerne gennem de seneste måneder er blevet udsat for et voldsomt internationalt pres med USA i spidsen, har Irak signaleret vilje til at modtage våbeninspektørerne uden betingelser.
Jeg vil gerne advare imod at undervurdere den potentielle trussel, som det irakiske regime faktisk udgør.
Både den amerikanske og den britiske regering har for nylig fremlagt rapporter, der dokumenterer, at Irak har fortsat udviklingen af masseødelæggelsesvåben på trods af FN's resolutioner og restriktioner.
Og hvad værre er, hvis Irak får fingre i beriget uran eller plutonium, vil landet formentlig kunne have en atombombe inden for et års tid.
, og Saddam Hussein har med sine krige mod Iran og sin egen kurdiske og shiamuslimske befolkning til overflod demonstreret, at han også har viljen til at bruge den.
Efter omfattende forhandlinger mellem medlemmerne vedtog FN's Sikkerhedsråd den 8. november en ny resolution 1441, der skærper kravene til Irak og styrker og præciserer mandatet for våbeninspektørerne.
Regeringen hilser den enstemmige vedtagelse af den nye resolution velkommen.
Det er et vigtigt signal, at det internationale samfund har kunnet tale med én stemme i denne sag omfattende Norge og Syrien og de faste medlemmer.
Hovedmålsætningen for Sikkerhedsrådet har fra starten været afvæbning af Irak.
Resolutionen kræver ubetinget fri og uhindret adgang til alle installationer og områder i Irak for våbeninspektørerne, herunder også de præsidentielle områder, som jo er ganske store.
Som statsministeren nævnte, pålægger resolutionen Irak inden for 7 dage at bekræfte sin vilje til at samarbejde om resolutionens gennemførelse.
Efter 30 dage skal Irak fremlægge en fuldstændig rapport over landets masseødelæggelsesvåbenprogram, og inden for 45 dage skal våbeninspektionen genoptages.
60 dage herefter skal våbeninspektørernes første rapport foreligge.
I går har vi jo så fået et 9 sider langt brev fra Iraks udenrigsminister til FN's generalsekretær, der tilsyneladende accepterer resolution 1441 og siger, at man vil invitere våbeninspektørerne ind og følge 1441.
Selv om brevet langtfra er klart og utvetydigt rummer en masse andre udfald, vil Sikkerhedsrådet næppe samles igen for at drøfte dette brev.
Det ventes i stedet, at fortroppen for våbeninspektørerne tager brevet på ordet og under ledelse af Hans Blix tager til Baghdad på mandag den 18. november.
Ud over spørgsmålet om den fri og uhindrede adgang for våbeninspektørerne er det særlig spørgsmålet om magtanvendelse, der har været debatteret i Sikkerhedsrådet, og det er det, der har taget tid.
Derfor er det vigtigt at være opmærksom på, at den nye resolution opretholder presset på Irak, men ikke etablerer nogen automatik med hensyn til anvendelse af magt i tilfælde af, at Irak ikke efterlever resolutionen. I tilfælde af brud på resolutionens bestemmelser, hvis det skulle ske, skal Sikkerhedsrådet træde sammen for bl.a. i lyset af overtrædelsens karakter og omfang at træffe de herefter nødvendige foranstaltninger.
Regeringen finder det væsentligt, at Sikkerhedsrådet på denne måde er sikret den fortsatte kontrol med situationen.
Der skal imidlertid ikke herske tvivl om, at dette er Saddam Husseins absolut sidste chance.
Krænker han resolutionen, må han tage konsekvenserne.
Der foreligger således nu helt klare retningslinjer for våbeninspektørerne og for Iraks forpligtelser.
Det har også samtidig skabt afklaring af FN's og det internationale samfunds forpligtelser, hvis Irak igen afviser at samarbejde.
Det er meget positivt, at den arabiske liga på sit møde sidste weekend i Kairo klart har støttet resolutionen og opfordret Irak til at efterleve den, ligesom det er bemærkelsesværdigt, at Syrien stemte for resolutionen i Sikkerhedsrådet.
Det er også væsentligt, at de arabiske lande nu også stiller våbeninspektører, som de nu er ved at anmelde til våbeninspektionen.
Hvis Irak efterlever den nye sikkerhedsrådsresolution til punkt og prikke og i øvrigt samarbejder fuldt og helt med FN's våbeninspektører, kan vi håbe på en fredelig løsning på konflikten.
Det er på nuværende tidspunkt for tidligt at sige noget om, hvorvidt der vil være behov for militær magtanvendelse, og i givet fald i hvilken form og i hvilket omfang denne magtanvendelse kunne tænkes at tage.
Det afhænger alt sammen af Hussein selv.
Det giver derfor, som statsministeren sagde, ingen mening at indlade sig på spekulationer om, og i givet fald hvordan Danmark kunne tænkes at bidrage hertil i en sådan hypotetisk situation, for vi ved jo faktisk heller ikke, hvad Sikkerhedsrådet i en sådan hypotetisk situation måtte bede os om.
Regeringen tillægger respekten for FN's Sikkerhedsråd og dets rolle i international konfliktløsning afgørende betydning.
Vi har hele tiden arbejdet for, at beslutningen skulle træffes gennem FN's Sikkerhedsråd.
Med den seneste vedtagelse har Sikkerhedsrådet levet op til sit ansvar for opretholdelse af mellemfolkelig fred og sikkerhed.
Det er derfor nu afgørende, at FN's medlemslande, herunder Danmark, bakker
Det er denne samling om Sikkerhedsrådet, vi som formandsland har arbejdet for at skabe konsensus om. Jeg har set, at et eller andet medlem af Socialdemokratiet har sagt - og jeg har også hørt ham sige det i en natradioudsendelse - at det danske formandskab intet gjorde, hvilket gjorde ham meget, meget ondt.
Det er synd, at han dermed er selvpiner, for det danske formandskab har faktisk gjort en hel del for at sørge for, at beslutningen træffes gennem Sikkerhedsrådet, og at EU-landene var enige om, at det skulle ske igennem Sikkerhedsrådet.
Vi har etableret følgende konsensus under dansk ledelse: Våbeninspektørerne skal ind, Saddam Hussein må ikke opstille nogen hindringer for våbeninspektørernes undersøgelse af våbenprogrammerne i Irak, og beslutningerne skal træffes gennem Sikkerhedsrådet.
Og det lykkedes under hele forløbet at opretholde denne konsensus i EU-kredsen.
Det fremgår så også af, at det efter mange møder til sidst viste sig, selv om Frankrig og England var uenige om metoderne undervejs, at den konsensus, vi havde etableret under vores formandskab, også holdt lige til det sidste og betød, at der var enighed om denne sikkerhedsresolution, om at det skulle ske igennem Sikkerhedsrådet, og at man i givet fald skal tilbage til Sikkerhedsrådet.
Så svaret på det spørgsmål, Socialdemokratiet har stillet her, og som jeg synes er fuldstændig rimeligt, er altså, at det danske formandskab har arbejdet meget aktivt for at opretholde denne konsensus, som så også er endt med det resultat, som vi alle er tilfredse med.
Forhandling