Jens Hald Madsen (V), 2000-02-23:
Da ordføreren ikke kan være til stede, læser jeg følgende op: Miljøgarantien lever og har det slet ikke så dårligt, men juraen er i den forbindelse slet ikke så let at gå til.
Men danske politikere har haft belæg for at udtale sig om den, som de har gjort.
I den danske såkaldte madsminkesag, der nu behandles ved EF-Domstolen, var Kommissionen ikke indstillet sig på at erklære sig enig med Danmark.
Det skyldes flere forhold, hvor et af dem er, at Danmark nok ikke har haft så heldig en hånd med hensyn til at forklare sagen.
Der har været problemer med at få eftersendt de oplysninger, som Kommissionen har efterspurgt.
Derudover har Kommissionen opført sig meget firkantet og haft en »vi alene vide«-holdning.
At sagen i dag er kommet så vidt som til EF-Domstolen kunne måske også skyldes, at sagen faktisk ikke er så god, som regeringen har givet udtryk for.
Men det vil EF-Domstolen altså nu få lejlighed til at afklare - heldigvis, kan man sige.
Der er ganske vist ingen ankeadgang, som professor, dr.jur. Peter Pagh udtrykker det, men derimod en adgang for EF-Domstolen til at annullere Kommissionens beslutning om at sige nej til Danmarks ønske i den pågældende sag.
Sker det, kan Kommissionen så gå i gang med sagen igen set i lyset af EF-Domstolens afgørelse og bemærkninger, og så må man se, om det fører til en afvisning af de danske ønsker om strengere grænseværdier for brug af madsminke som nitrat, nitrit og sulfit her i landet.
Men det står fast, at Kommissionen ikke har fri adgang
til at dispensere eller at lade være, og det er det, de fleste forstår ved en dispensationsadgang. Kommissionen har ikke frit skøn.
EU-landene har et retskrav på at kunne anvende miljøgarantien.
Kommissionen skal, hvis den vil afvise et lands ønske om at anvende strengere regler end EU's, punkt for punkt fortælle, hvorfor den ikke finder, at betingelserne for at udløse miljøgarantien er opfyldt.
En sag skal være videnskabeligt underbygget, men det skal nok være en dårlig EF-jurist, der ikke kan tilrettelægge en sag sådan, at det ikke skal kunne lade sig gøre for Danmark eller et andet EU-land at komme igennem med at indføre nye og strengere nationale produktregler af betydning for sundhed, miljø m.v. Efter vedtagelsen af fælles EU-regler: Selv om der i den nye formulering af garantien er stillet betingelser om, at der skal være tale om et problem, der er specifikt for det pågældende land, kræves der nyt videnskabeligt belæg.
Det fremgår bl.a. ved sammenholdelsen af den danske traktattekst med de franske, tyske og engelske traktatversioner, at der netop sigtes mod noget mindre end et egentligt bevis.
Det må siges at være et krav om rimelig videnskabelig underbygning, men ikke om et endegyldigt bevis.
Medlemsstaterne har ved ti lejligheder påberåbt sig miljøgarantien, og i de syv af tilfældene har medlemsstaten fået medhold af Kommissionen.
Når miljøgarantien ikke har været påberåbt mere, end sket er, skyldes det til gengæld nok, at EU netop som følge af miljøgarantiens beståen har set sig tvunget til at harmonisere nationale produktkravsbestemmelser af betydning for sundhed, sikkerhed, miljø m.v. på et højt niveau.
Heraf var der ifølge Miljø- og Energiministeriet
hele 40, der hævede det danske beskyttelsesniveau, mens kun to sænkede det.
Det ene af disse to vedtagelser omhandlede træbeskyttelsesmidlet kreosot.
Her brugte Danmark miljøgarantien, hvilket blev godkendt af Kommissionen, og det er jo slet ikke så galt.
Denne virkning kan kun forstærkes af og afspejles også i det forhold, at den nye udformning af miljøgarantien forpligter EU til at harmonisere på et højt beskyttelsesniveau og på basis af videnskabelige kendsgerninger.
Ud fra ovennævnte betragtninger mener jeg, at danske politikere har haft belæg for at sige, at vi har en miljøgaranti, og jeg mener ikke, vi har noget at undskylde over for JuniBevægelsen og hr. Keld Albrechtsen.