Susanne Clemensen (CD), 1999-01-14:
Det er en gammel sandhed, at Danmarks eneste råstof er den danske befolkning og dens viden og kunnen.
Og Danmark er også kendetegnet ved et generelt højt uddannelsesniveau, som var grundlaget for udbygningen af vores velfærdssamfund i 1970'erne og 1980'erne.
Men der er stadig behov for at hæve befolkningens uddannelsesniveau, og i forlængelse heraf er det en betingelse, at vi både bliver dygtigere og hurtigere til at udvikle og forske.
Hvis Danmark og danskerne sakker bagud i forhold til vores konkurrenter, vil vores levestandard falde, og vi får svært ved at bevare og videreudvikle velfærdssamfundet.
Det er i det perspektiv, det bliver legitimt for os politikere at interessere os for, hvad vi får for de stigende investeringer, der gøres i forskning.
Balance må være et kodeord i denne sammenhæng.
Det kan ikke nytte noget, at vi laver for firkantede eller detaljerede regler om, hvordan ressourcerne skal fordeles mellem forskningsområder, så vi efterhånden kvæler den forsknings- og metodefrihed, der spiller en uendelig stærk rolle i videnskabens selvforståelse og udvikling.
På den anden side må det også være et rimeligt krav at stille, at de tildelte ressourcer bruges effektivt, og at videnskabelig publicering ikke længere er den eneste succesparameter for forskningen.
Det er i den forbindelse tankevækkende, at andelen af de frie midler i forhold til de samlede midler, der er bevilget gennem de statslige forskningsråd - fru Christine Antorini var også inde på det - fra 1996 til 1999 er faldet fra 75 pct. helt ned til 49 pct., og efter hvad jeg har fået fortalt af Forskningsstyrelsen skulle tendensen være den samme for de samlede investeringer, der gøres i forskning i Danmark.
Disse tal burde måske få regeringen til at stoppe op.
Det er blandt andet CD's fortjeneste, fordi vi prioriterede en forbedring på det her område højt ved indgåelsen af finanslovaftalen for 1995, og det har i øvrigt lige siden været CD's målsætning, at vores forskningsmidlers andel af BNP skal være på niveau med vores nabolandes.
Men som sagt er det legitimt at sikre sig, at afkast og investeringer står i et fornuftigt forhold til hinanden.
Regeringen lægger nu op til, at udviklingskontrakter skal være et nyt styringsinstrument for universiteterne på en række områder.
Forskningsministeriet har siden begyndelsen af 1990'erne indgået kontrakter med seks af forskningsinstitutionerne, men det er resultatkontrakter i modsætning til udviklingskontrakter.
Der er efter CD's opfattelse den forskel, at udviklingskontrakterne tydeligere retter fokus på processen frem for på specifikke resultater som f.eks., hvor mange patenter et fakultet eller en institution skal anmelde om året.
Derfor mener jeg, at det også er vigtigt at få at vide her fra talerstolen i dag, hvorvidt det er det, der står på Forskningsministeriets hjemmeside om, hvordan udviklingskontrakterne tænkes udformet, og hvor netop antallet af patenter indgår, der står til troende, eller om vi hellere skal tro på de mere afbalancerede synspunkter, som forskningsministeren selv har været ude med, og hvor ministeren tager afstand fra indholdet af sit eget ministeriums hjemmeside.
På arkitektskolerne i København og Århus har man haft resultatkontrakter med Kulturministeriet siden 1994, og erfaringerne synes faktisk at være overvejende positive.
CD ser bestemt også positivt på de nye initiativer, der f.eks. kan skabe en større sammenhæng mellem det, der foregår i erhvervslivet, og det, de offentlige forskere forsker i.
Det var blandt andet de tanker, der lå bag CD's ønske om et selvstændigt ministerium for forskning tilbage i 1993.
Så længe udviklingskontrakterne er et tilbud til universiteterne og indholdet udformes i tæt samarbejde med de involverede universiteter, og så længe de opstillede rammer og mål ikke bliver for firkantede eller detaljerede, mener vi, at der er mulighed for at få den fornødne balance, som CD mener må være en betingelse.
Jeg kan derfor ikke lade være med at fremhæve den problemstilling, at vi faktisk har nogle talentfulde unge mennesker, der gerne vil i gang med en ph.d.-uddannelse på universiteterne, og som selv har været i stand til at skaffe midlerne hertil via fonde osv., men som mangler det beløb, universiteterne i varierende omfang opkræver i undervisningsafgift.
Derved bliver nogle bragt i en uheldig klemme og må enten lade være med at lade sig immatrikulere som ph.d.-studerende eller selv betale en ret høj studieafgift.
Det er ikke mange, vi taler om, og det burde være muligt at skaffe de ekstra midler, det drejer sig om, hvis ansøgerne i øvrigt har de rette kvalifikationer.
Det mener CD at man kunne bruge udviklingskontrakterne til at finde en løsning på i denne her sag.
Der skal ikke være nogen tvivl om, at CD er positiv over for den ny ansættelsesbekendtgørelse for universiteternes videnskabelige personale, som forskningsministeren udstedte i september 1998, fordi det nu er universitetets ledelse, der har det sidste ord, når der skal ansættes nye medarbejdere.
Det faglige bedømmelsesudvalg skal naturligvis fortsat tage stilling til, om en ansøger er fagligt kvalificeret, førend ledelsen træffer den endelige beslutning om ansættelse.
CD er derfor umiddelbart meget betænkelig ved at øge andelen af kvinder i dansk forskning, hvis det sker ud fra kønspolitiske betragtninger mere end ud fra, at kvinder naturligvis skal opfylde de samme kvalitetskrav som andre forskere.
Det vil efter CD's opfattelse ikke være til gavn
for kvinderne selv eller forskningen
, hvis en sådan kønskvotering kommer til at fremgå som et af målene for udviklingskontrakterne.
I redegørelsen understreges det selvfølgelige synspunkt, at universitetsforskere skal kunne undervise på en kvalificeret måde, og det fremhæves, at der også i dag stilles krav om systematisk supervision og vejledning i undervisningen.
Men hvad med de undervisere, som ikke har forskningsrettigheder eller -pligter forbundet med deres ansættelse?
De tider er jo forbi, hvor det var nok at være dygtig til sit fag, og hvor måden, man formidlede sin faglige kunnen på, ikke betød noget.
Dér savner CD et udspil fra regeringens side, og vi ville da hilse det velkomment, hvis højnelse af de undervisningsmæssige kvalifikationer var noget, som regeringen og universiteterne ville sætte fokus på for alle undervisere i udviklingskontrakterne.
Det kunne jo f.eks. ske ved, at man satte mål for, hvor mange undervisere der skulle gennemgå kurser i undervisningsmetoder og kommunikation, og måske ved, at man gik ind og sagde, at alle undervisere efterfølgende skulle have regelmæssig og systematisk supervision og vejledning i undervisning. CD vil også gerne foreslå regeringen at inddrage forslaget fra studiechef for Københavns Universitet Jakob Lange om at sikre en sammenhæng mellem uddannelsernes indgangsniveau og adgangskrav.
Det skal ske ved udveksling af lærere fra de videregående uddannelser og ungdomsuddannelserne og ved at oprette et forum til udveksling af synspunkter og erfaringer.
Det er fint, men også påkrævet, at regeringen vil gøre en særlig indsats for at øge tilgangen til de tekniske og naturvidenskabelige uddannelser.
Hvis det skal lykkes, er det afgørende, at der uddannes tilstrækkeligt med folkeskolelærere i matematik og fysik.
Derfor skal de studerendes valg af linjefag efter den nye læreruddannelse følges nøje.
Det er netop et led i fødekæden til de tekniske og naturvidenskabelige uddannelser.
CD bakker helhjertet op bag lovforslaget om at lempe og forenkle skattereglerne for udenlandske forskere, der vælger at komme til Danmark.
Det er et forslag, som CD i mange år har kæmpet for.
Og når ret skal være ret, så er det her forslag jo heller ikke et forslag, som har groet i regeringens have, men som er kommet med, fordi man ellers kunne imødese, at der var flertal uden om regeringen.
Sidst, men ikke mindst: Hvis vi kan fjerne noget af det administrative bøvl, der er forbundet med at søge om forskningsmidler og at søge om patenter, som der lægges op til i redegørelsen, kan regeringen regne med CD's opbakning.