Keld Albrechtsen (EL), 1999-12-08:
Jeg håber, statsministeren på et senere tidspunkt vil komme herop og forsikre, at der ikke bliver lavet nogen lynafstemning til næste efterår, i slutningen af år 2000, uden ordentlig tid til debat, som hr. Jacob Buksti antydede.
Statsministeren var inde på, at den danske regering vil sidde med ved bordet og kaste alle kræfter ind i den unionsudvikling, som foregår nu, og så stillede statsministeren det spørgsmål til Enhedslisten og SF, hvorfor vi ikke vil gå med og give markedskræfterne et modspil.
Jeg tillod mig at svare, at den diskussion er overhovedet ikke på dagsordenen i EU i dag, og at jeg ikke ved, om statsministeren forestiller sig, at man kan bekæmpe markedskræfterne med militære midler.
Det var da det eneste, der kunne bringe logik ind i statsministerens udtalelse, for det er jo de militære midler, der er på dagsordenen, og ikke det at gøre noget imod markedskræfterne.
Jeg ved godt, at den danske regering har været inde med, at man kunne prøve at få nogle minimumsmiljøafgifter på f.eks. skatteområdet, og at det er blevet blankt afvist af alle de andre lande.
Men det, der foreligger nu, er forslag til en stor, ny regeringskonference med mere magt til institutionerne, mindre magt til de små lande og flertalsafgørelser på en lang række områder, hvor Folketinget her altså mister vetoretten.
Det antydes meget klart i det finske udspil, at det kan blive arbejdsmarkedspolitik, socialpolitik, skatteharmonisering og momsharmonisering - alt sammen områder, som er tilknyttet det indre marked.
Det er altså den unionsudvikling, vi står over for.
Statsministeren erkendte i sit indlæg, at vi faktisk nu står over for opbygningen af en EU-hær eller en Europahær.
Den bliver et armékorps, som bliver væsentlig meget større
end f.eks. den stående danske hær, det bliver faktisk et armékorps med betydelig militær slagkraft, og så spørger statsministeren: Hvad er det, venstrefløjen frygter i den forbindelse?
Det vil jeg gerne forklare.
Men det er bekræftet, og jeg ved også, statsministeren vil bekræfte det, når jeg spørger ham,
om disse styrker kan sendes til Congo f.eks. De kan sendes til Nordafrika, de kan sendes til Mellemøsten, de kan sendes til Kaukasus, og så er mit spørgsmål: Vi har FN til at varetage disse opgaver, hvis det skulle blive nødvendigt, så hvorfor i alverden skal vi overdrage de beføjelser til EU?
Hvad er det, der skulle gøre EU til en værdig erstatning for FN?
Det forstår jeg simpelt hen ikke.
Og hvad er det, vi risikerer?
Jo, vi risikerer, at disse styrker en dag bliver sendt ud i verden uden FN-mandat, for der kræves jo ikke noget FN-mandat i EU.
EU er ikke bundet af FN's regler.
Det fremgår klart af Amsterdamtraktaten, og det kan statsministeren også bekræfte.
Hvis der opstår problemer med franske gasinteresser i Nordafrika, risikerer vi rent faktisk, at disse styrker bliver sat ind - selvfølgelig under et ædelt påskud, for det vil der blive sørget for i situationen - men hvorfor i alverden skulle Danmark stille styrker og være med i et sådant projekt?
Så siger regeringen: Ja, men når det kommer til selve deltagelsen i en sådan aktion, er Danmark ikke med.
Men i det notat fra juli, som hr. Jacob Buksti og jeg har diskuteret, åbnes der faktisk en kattelem for direkte dansk deltagelse, nemlig i de situationer, hvor der også er nogle tredjelande med, altså lande uden for EU.
Der står faktisk i notatet, at så kan Danmark også deltage i disse styrker, og derfor er vi her inde på en glidebane, hvor man først vil sætte sig ind i en militærkomité. Jeg synes ikke, det er lykkedes hr. Jacob Buksti på nogen tænkelig måde at forklare, at selv om der står i undtagelsen, at vi ikke må være med på forsvarsområdet, kan vi alligevel sidde i en militærkomité.
dette notat fra juli med et smuthul, så hvis EU laver en aktion, der er ledet af EU's kommende generalstab og militærkomité, og der er nogle tredjelande med, kan Danmark alligevel deltage, og så er det, jeg spørger: Hvad er der så egentlig tilbage af den danske undtagelse?
Faktisk ingenting.
Vi læser undtagelsen sådan, at Danmark ikke kan være med, og vi fik løfte om, at Danmark står uden for den militære del.
Når politikerne ikke kan blive enige om, hvad der står i undtagelsen, må den fortolkningstvivl afgøres af befolkningen, og det kan kun ske ved en folkeafstemning. Derfor synes jeg, at hvis regeringen virkelig vil tiltræde den her vej - og jeg lagde jo mærke til, at fru Charlotte Antonsen var vældig glad for de svar, som hr. Jacob Buksti gav, for det er jo den vej, som Venstre åbenlyst har ønsket hele tiden at gå - skal vi ikke fifles ind i det.
Så må man gøre det åbent og ærligt og sige: Vi ønsker at være med i den militære union, det er det, regeringen arbejder på.
Så skal det ikke være sådan en glidebane, hvor danske styrker pludselig står på en eller anden strand i Nordafrika under unionsflaget, selv om vi har en undtagelse.
Derfor synes jeg, at når vi ikke kan blive enige om en fortolkning, så må vi lade befolkningen afgøre det.
Så et par ord om regeringskonferencen.
Regeringen har jo sagt, at det skulle være en smal konference, og nu har vi fået et finsk udkast.
Af det udkast fremgår det, at hele spørgsmålet om menneskerettighederne, altså i virkeligheden det, der handler om en grundlov, på et tidspunkt kan blive sat ind i den traktat, man nu skal bruge 1 år på at lave, som sandsynligvis kommer til at hedde Paristraktaten, og som altså i virkeligheden kan blive en EU-grundlov, der erstatter de enkelte landes grundlove.
Hvis regeringen godkender det finske udspil, så har den også godkendt, at det spørgsmål kan tages ind i traktaten, når man afslutter til december næste år.
Det handler også om, at der kan komme flertalsafgørelser på nye områder, som f.eks. skat, arbejdsmarked, dvs. en vidtgående harmonisering på de mest følsomme områder, og endog har regeringen lagt op til, at den nye traktat skal godkendes af Folketinget uden at spørge befolkningen ved en folkeafstemning.
Jeg vil gerne sige: Enhedslisten vil bruge det næste år på at prøve at gøre regeringen og flertallet i Folketinget klart, at det går simpelt hen ikke.
Kæden mellem befolkningen og Folketinget falder simpelt hen af, hvis man forestiller sig, at man uden en folkeafstemning kan vedtage en stor og ny unionstraktat med mindre magt til de små lande, med mere magt til Unionen, med flere beføjelser til Kommissionens formand og de andre teknokrater, med nye områder, hvor vi mister vetoretten, med en grundlovstekst. Jeg må sige til regeringen: Det går ganske simpelt ikke.
Det kan vores demokrati ikke holde til.
Derfor håber jeg, statsministeren vil komme op og sige: Der bliver ingen ny unionstraktat, uden at den danske befolkning naturligvis har sagt ja til den ved en folkeafstemning; alt andet ville jo være en skandale i demokratiet. Derfor skal jeg slutte i denne her omgang med at fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
»Idet Folketinget minder om statsministerens løfte om »ikke mere union«, opfordres regeringen til - at fremhæve den danske forsvarsundtagelse i konklusionerne fra EU-topmødet i Helsinki, - at meddele, at Danmark ikke uden godkendelse ved en folkeafstemning kan deltage i en militærkomité samt - at gøre afskaffelsen af dødsstraffen i Tyrkiet og tyrkisk vilje til at indlede en fredsproces til en ufravigelig forudsætning for godkendelse af tyrkisk kandidatstatus.«