Ole Stavad (S), 1999-11-16:
Der er jo her tale om to forskellige forespørgsler, der kredser om det samme problememne, men alligevel vil jeg tillade mig i min svartale at tage de to forespørgsler lidt opdelt, og så vil økonomiministeren supplere, ikke mindst med hensyn til nogle finanspolitiske betragtninger.
Først dagens forespørgsel nr. F 15.
Dér ønsker forespørgerne at få oplyst udviklingen i grænsehandelen og planerne for at få den danske afgift på øl, vin og spiritus og tobak tilnærmet EU-niveauet.
Der er mange måder at gøre grænsehandelen op på.
Hvis man ser på, hvor mange penge danskerne bruger til indkøb i udlandet på ferieture, grænsehandel m.v., var tallet i 1998 knap 29,5 mia. kr.
Udlændinge lagde dog også et stort beløb i turistindtægter m.v. i Danmark, nemlig 22,4 mia. kr.
Hovedparten af disse udgifter og indtægter er betaling for ferie, hotel m.v. og forbrug af varer og ydelser under udlandsopholdet.
Men der foretages også indkøb af varer i udlandet, der bringes med ind i Danmark, og tilsvarende køber udlændinge varer i Danmark, som bringes med ud igen.
Grænsehandel er indførsel og udførsel af varer i de rejsendes bagage, der ikke indgår i den normale udenrigshandelsstatistik.
Grænsehandelen er således ikke statistisk belyst, men der foretages med mellemrum undersøgelser af omfanget af dele af grænsehandelen.
Det er imidlertid sjældent, at der foretages en samlet opgørelse af grænsehandelens omfang både den ene og den anden vej.
Med hensyn til Tyskland grænsehandler danskerne mere i Tyskland, end tyskerne grænsehandler i Danmark.
I 1996, hvor både danskernes og tyskernes grænsehandel blev undersøgt, grænsehandlede danskerne for 2,7 mia. kr. syd for landegrænsen, mens tyskerne handlede for 1,7 mia. kr. i Danmark.
Med hensyn til Norge og Sverige er grænsehandelen i klar dansk favør.
Med meget betydelig usikkerhed kan det skønnes, at nordmændene og svenskerne køber for omkring 2 mia. kr. i Danmark, mens danskerne måske køber for henved 1 mia. kr. i Sverige og Norge.
Grænsehandelen går altså begge veje, og man skal også være forsigtig med at ophøje et enkelt tal til hele sandheden, hvis man er optaget af den nuancerede virkelighed.
Samlet set er der således nogenlunde balance i grænsehandelen.
Det kan ikke afvises, at danskerne køber for ca. 1 mia. kr. mere, end udlændinge køber i Danmark, men det nøjagtige tal kendes ikke.
I Danmark koncentrerer interessen sig om grænsehandelen i forhold til Tyskland, og især den del af grænsehandelen, der er eller synes betinget af afgiftsforskelle, fanger opmærksomheden.
Grænsehandelen er dog ikke et nyt fænomen, og der er intet, der tyder på, at dagens grænsehandel er historisk høj.
Ifølge Institut for Grænsehandelsforskning, der har undersøgt spørgsmålet i foråret 1999, køber danskerne for ca. 3,3 mia. kr. i Tyskland over landegrænsen.
Det er en vækst i forhold til de 2,7 mia. kr., der blev købt for i 1996.
Væksten er endnu ikke meget større end den almindelige vækst i det danske privatforbrug, og omfanget af grænsehandelen er fortsat mindre end i begyndelsen af 1990'erne.
Danskernes indkøb over landegrænsen nåede sit højdepunkt i slutningen af 1980'erne med 3,6 mia. kr., og det svarer omregnet til dagens priser til ca. 4,5 mia. kr., altså et betydelig højere beløb end det aktuelle niveau på 3,3 mia. kr.
Især nedsættelsen af den danske benzinafgift og en tysk forhøjelse havde stor virkning
og fik grænsehandelen til at falde til et niveau under 3 mia. kr.
Åbningen af det indre marked i 1993, hvor rejsegodsrestriktionerne for vin og øl faldt væk, skete samtidig med en nedsættelse af de danske øl- og vinafgifter, og uden at grænsehandelen steg.
Siden 1993 er der, bortset fra overgang fra 36-timers-reglen til 24-timers-reglen, ikke sket lempelser af rejsegodsreglerne, og selv om afgifterne er blevet sat op for nogle af rejsegodsvarerne, har det reale afgiftstryk i gennemsnit for grænsehandelsvarerne været faldende.
Der er således ikke sket ændringer i rejsegodsreglerne eller afgifterne, der skulle betinge en opblussen af grænsehandelen på ny, og det var derfor noget overraskende, da Institut for Grænsehandelsforskning offentliggjorde sin undersøgelse, der viste, at grænsehandelen var steget fra 1996 til 1999.
En forklaring er muligvis en tendens til højere danske avancer på mærkevareprodukter i grænsehandelen.
En anden forklaring kan være, at i en periode med økonomisk fremgang stiger grænsehandelen.
Grænsehandelen er dog fortsat af meget lille betydning i forhold til den samlede økonomi, og når man også tager hensyn til grænsehandelen den anden vej, ja, så går det fortsat nogenlunde lige op.
Grænsehandelen har dog betydning for udviklingen i detailhandelen i visse egne af landet og for afgiftspolitikken for de grænsehandelsfølsomme varer.
Regeringen følger løbende udviklingen i grænsehandelen og tager hensyn hertil i udformningen af afgiftspolitikken med moms- og afgiftsindtægter på de grænsehandelsfølsomme varer på omkring 16 mia. kr., når man ser bort fra benzin.
Afgifterne er hovedsagelig specifikke afgifter, hvor realværdien udhules med inflationen.
Ved en inflation på 2 pct. om året svarer det til en reallempelse af afgiftsniveauet på ca. 325 mio. kr. årligt.
For benzin er den danske afgift højere end den tyske afgift
Fra 1. januar 2000 forventes det at den tyske afgift stiger med 14,5 øre pr. liter inklusive moms mere, end den danske afgift gør.
Forskellen i afgiftsudviklingen svarer til et afgiftsprovenu på ca. 400 mio. kr. Alene for år 2000 svarer realudhulingen af de danske afgifter og benzinafgiftsændringen til, at Danmark nedsætter afgiftstrykket på de grænsehandelfølsomme varer med over 700 mio. kr. Regeringen finder det ikke påkrævet at foretage en egentlig satsnedsættelse på baggrund af den nuværende grænsehandel ud over det, der følger af den automatiske afgiftstilpasning. Grænsehandelen er et økonomisk problem, men det er også et sundhedsproblem med et for stort forbrug af alkohol og tobak.
Senest i år 2004 skal 24-timers-reglen afvikles.
Hvis 24-timers-reglen blot afvikles, vil det føre til en uacceptabel vækst i grænsehandelen.
Det vil være billigere at foretage visse satsnedsættelser af spiritus- og tobaksafgifterne, som er de eneste afgifter, der er beskyttet af 24-timers-reglen, end blot at se grænsehandelen vokse og dermed udhule afgiftsgrundlaget.
Regeringen vil løbende holde Folketinget orienteret om vore vurderinger af overvejelser om nødvendige omlægninger, særlig i relation til det, der vil blive aktuelt for at imødegå en uacceptabel udvikling i grænsehandelen ved afvikling af 24-timers-reglen.
Omlægningens størrelse og finansieringen vil da også blive påvirket af, hvilke afgiftsændringer vore nabolande beslutter i de nærmestkommende år.
Derfor er det ikke nødvendigvis klogt allerede nu at lægge sig fast på en endelig model for en samlet tilpasning. Og hvis jeg så må gå over til min mere konkrete besvarelse af F 17, som er stillet af SF, så åbner den for en meget spændende og nødvendig diskussion om de danske skatter og afgifter set i et internationalt lys.
Lad mig starte med at slå fast, at internationaliseringen hidtil har været til gavn for det danske samfund.
Det er jeg også overbevist om at den vil være
fremover.
Den stigende internationalisering er også en udfordring for skattepolitikken.
Danmark har allerede igennem de sidste 10-15 år foretaget omfattende ændringer i skattestrukturen, bl.a. på baggrund af internationaliseringen.
Selv om en del af ændringerne har været begrundet i internationaliseringen, kan man med god ret sige, at vi har fået et mere sammenhængende, robust, effektivt og retfærdigt skattesystem end det, vi havde før.
Vi er godt med, og vi kan ved en klog politik foretage de nødvendige omlægninger, uden at det på nogen måde bliver en trussel imod det velfærdssamfund, som heldigvis har så bred folkelig opbakning på tværs af de politiske skel.
Samarbejdet inden for EU, også når det gælder en række skatte- og afgiftspolitiske spørgsmål, er ikke en del af problemet, men derimod en del af løsningen i en verden, hvor alting bevæger sig på tværs af landegrænserne.
Vort udgiftstryk er ikke afgørende forskelligt fra de fleste øvrige EU-landes, og der kan godt være forskel i udgiftstrykket mellem landene også i en verden med stigende internationalisering.
Størrelsen af skatterne og dermed størrelsen af den ønskede velfærd er et valg, som hvert enkelt land har foretaget igennem en lang årrække og fortsat vil foretage. Som det også fremgik af min besvarelse af F 15 om grænsehandel, vil der i de kommende år blive behov for at foretage ændringer i afgiften på grænsehandelfølsomme varer som følge af afskaffelsen af 24-timers-reglen.
Det kan ikke afvises, at den stigende internationalisering vil skabe behov for yderligere tilpasninger af vores skattestruktur fremover, men behovet, er jeg overbevist om, vil ikke blive større, end at vi kan håndtere det på fornuftig vis. At vi ændrer skattestrukturen som følge af udviklingen i bl.a. udlandet, er som nævnt ikke noget nyt fænomen.
Vi har inden for de seneste 10-15 år reduceret såvel selskabsskatten som den personlige indkomstskat ved omlægning af skattestrukturen.
Væsentlige nedsættelser af afgifter på grænsehandelsfølsomme varer er også gennemført.
Med skattereformerne i 1987, 1993 og 1998 har vi foretaget omlægninger af den danske skattestruktur for op imod 100 mia. kr. Lægger vi dertil de øvrige skatte- og afgiftsændringer i den samme periode, når vi et beløb på over 100 mia. kr. i ændringer og omlægninger, og resultatet er blevet et bedre, mere neutralt og mere sammenhængende skatte- og afgiftssystem med en bedre fordelingspolitik som et væsentligt resultat.
De udfordringer, som skattepolitikken står over for i de kommende år, vil beløbsmæssigt være af en betydelig mindre størrelsesorden.
Der vil blive behov for yderligere tiltag, men det er ikke en ny, ukendt udfordring, vi står over for. Vi vil og vi kan sikre de nødvendige tilpasninger uden at sætte andre vigtige hensyn over styr.
Det er svært på nuværende tidspunkt at vurdere omfanget
af de fremtidige behov for tilpasninger af skatter og afgifter, når vi ser 10-20 år ud i fremtiden.
Derimod er jeg overbevist om, at opgaven er begrænset og overkommelig i de nærmestkommende år.
Internationaliseringen vil ikke i sig selv nødvendiggøre mere dramatiske eller større nedsættelser af skattetrykket og
dermed udgiftstrykket end det, vi selv måtte ønske
Skal velfærden sikres, tror jeg derimod ikke på, at det er klogt at love store skattelettelser. Uanset hvor småt eller stort behovet for tilpasning af skattepolitikken bliver fremover, er det vigtigt ikke at afskrive muligheden for at foretage de ændringer, der må blive nødvendige.
Internationaliseringen stiller således ikke krav til ændringer i den danske velfærdsmodel, men nok til sammensætningen af finansieringen.
Med en god og sammenhængende politik kan de nødvendige omlægninger gennemføres, uden at det behøver at efterlade et ringere skatte- og afgiftssystem, og uden at det behøver at gå ud over fordelingspolitikken.
En selvvalgt politik, hvorefter ingen skat må forhøjes, ingen ny afgift indføres og intet skattegrundlag udvides uanset omstændighederne, vil derimod få katastrofale konsekvenser, da det vil forhindre nødvendige omlægninger, hvor man bytter en skat eller afgift ud med en anden for i egen interesse at forholde sig offensivt til de forandringer, der sker hos os selv og i verden omkring os.
Her taler vi altså om omlægninger, ikke om at øge det samlede skattetryk, hvilket da heller ikke er sket siden regeringsskiftet i 1993.
De fleste år har skattetrykket rent faktisk ligget under det, vi overtog fra KV-regeringen i 1993.
Lad mig tage et konkret eksempel på omlægninger, nemlig dieselafgiften:
Frem til begyndelsen af 1990'erne var der ikke afgift på erhvervenes dieselforbrug i Danmark.
Til gengæld betalte vognmændene meget høje vægtafgifter m.v.
I forbindelse med det indre marked blev der indført minimumsafgifter i EU, herunder på dieselolie.
Nu blev minimumsafgiften vedtaget i EU, også efter den daværende borgerlige regerings ønske.
Provenuet blev bl.a. brugt til at nedsætte afgifterne på en række grænsehandelfølsomme varer.
Ja, man ville ikke have haft midler til at nedsætte afgifterne på øl og vin, og grænsehandelen med disse varer ville med dobbelt så høje afgifter som i dag have eksploderet. Vi kan fortsætte: I midten af 1990'erne indførte Tyskland en motorvejsafgift, der diskriminerede danske vognmænd, medens provenuet blev brugt til bl.a. at sætte den tyske vægtafgift ned. Efter pres fra bl.a. Danmark blev det muligt for Danmark at tilslutte sig en fælles motorvejsafgift for lastbiler, der ikke diskriminerer danske vognmænd.
Danmark kunne også bruge provenuet til en nedsættelse af vægtafgiften for de danske vognmænd.
Samlet set kunne man således forbedre de danske vognmænds konkurrenceevne ved, at også Danmark tilsluttede sig og indførte en motorvejsafgift for lastbiler.
Hvis man havde fulgt en politik med, at ingen ny afgift måtte indføres, ville man have udsat de danske vognmænd for en urimelig forringelse af deres konkurrenceevne.
Vi valgte derimod dengang at tage udfordringen fra de tyske vægtafgiftsnedsættelser op og endte med et afgiftssystem, hvor konkurrenceevnen blev forbedret og miljøincitamentet blev styrket.
Selskabsskatten er blevet reduceret i flere omgange, bl.a. på grund af internationaliseringen.
Omlægningerne var i øvrigt fornuftige uanset internationaliseringen.
Hvis man havde fulgt en politik, hvorefter ingen skat måtte stige, havde det ikke været muligt at sætte selskabsskatten ned.
Der var ingen rentebesparelse på statsgælden at finansiere en selskabsskattenedsættelse med dengang, da gælden på det tidspunkt steg som følge af underskud på de offentlige budgetter.
Humlen i det her: at det ikke nytter at klynge sig til gamle skatter og afgifter, som udviklingen er løbet fra, eller at love, at ingen skatter må sættes op, vil det være umuligt at leve op til for enhver ansvarlig regering.
Konsekvensen ville være dramatisk, en dramatisk afvikling af velfærden eller en katastrofal ubalance i dansk økonomi.
Afsluttende vil jeg sige, at den stigende internationalisering godt kan være besværlig, men også er en spændende udfordring til fremtidens skattepolitik.
Derimod vil jeg advare imod at betragte den som en trussel, men snarere se det som en udfordring, og regeringen er klar til at gribe udfordringen.
Faldende udgiftstryk og overskud på de offentlige finanser har sammen med de hidtidige ændringer i skattestrukturen skabt muligheden for, at vi gennem en velforberedt og klog politik kan sikre fundamentet for vores velfærdssamfund, også i det 21. århundrede.
Fremtidige udfordringer tillader dog ikke, at vi slapper af, men kræver, at vi hele tiden holder skatte- og afgiftsområdet under tæt opsyn og er parate til at foretage justeringer og omlægninger, også selv om det på kort sigt giver mere skældud end ros.
Det føler jeg mig overbevist om også vil være tilfældet i de kommende år.
Der skal i hvert fald ikke være tvivl om, at regeringen er parat til at løfte sin del af opgaven.