runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Keld Albrechtsen (EL), 1999-11-17:
Jeg synes, det var en interessant betragtning, ministeren havde om rentefastsættelsen, hvor ministeren jo siger, at vi kunne godt »have klaret det« i Danmark, hvis vi var blevet tvunget til lige så høj en rentestigning som euroland.
Ja, det er selvfølgelig rigtigt, at vi kunne have klaret det.
Vi var jo da nok kommet over det.
Men er det ikke også rigtigt, at det faktisk var bedre, at vi stod i en situation, hvor vi ikke behøvede at forhøje renten så meget og derfor heller ikke fik helt så negativ en virkning for beskæftigelsen, som der altså nu bliver tale om i euroland? Så jeg synes, at ministeren sætter tingene lidt på hovedet med denne formulering: »Vi kunne have klaret det«.
Ja, man kan da overleve meget, men der er jo ingen grund til ligefrem at opsøge dårligdommene, og denne her sag med rentestigningen er da netop et eklatant eksempel på, at når vi har en lidt bedre økonomi i Danmark, end man har i euroland, så er det da ingen fordel for Danmark at komme ind og være med til at sænke beskæftigelsen på den måde, som det finder sted i euroland - i hvert fald ikke i helt samme udstrækning.
Så vil godt spørge ministeren, om ikke det var et noget dårligt eksempel set fra eurotilhængernes synspunkt, netop det renteeksempel.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-17:
Men det er jo ikke rigtigt, for den danske regering, Nationalbann har valgt at lænke den danske krone frivilligt til euroen, som vi før var koblet op på D-marken.
Jeg mener også, at det er en fornuftig position, så vi følger jo euroen i øvrigt i dens fald.
Den er jo faldet markant, siden den blev indført.
Og spørgsmålet er hvor længe.
Men vi har dermed altså også muligheden for at sige, at nu vil vi ikke falde mere sammen med euroen.
Så vi har stort set fulgt euroens bevægelser, men vi valgte altså, da man satte renten op i EU, ikke at sætte den helt lige så meget op, fordi det var i danske interesser.
Så vil jeg til sidst spørge ministeren om, hvad ministeren egentlig tror, de diskuterer i de mange timer blandt de 11 eurolande.
Kunne det ikke være alle de vanskeligheder, de har, fordi de er gået sammen om en fælles valuta, som er faldet.
Hvor den lå 16-17 pct. over dollaren for 10-11 måneder siden, så ligger den 2-3 pct. over i dag.
Der er masser af problemer, der er selvskabte, og som de naturligvis må diskutere.
Det behøver vi ikke.
Marianne Jelved (RV), 1999-11-17:
Til hr. Frank Dahlgaard
: Når Nationalbanken hæver renten i en anden størrelsesorden end Den Europæiske Centralbank, så hænger det jo sammen med, at den danske valuta er uden for den fælles valuta.
Og Nationalbanken skal jo vurdere situationen i forhold til den danske krones styrke, hvad der har været af bevægelser i køb og salg af dansk valuta og danske papirer.
Det er Nationalbankens anliggende.
Derfor er der intet mærkeligt i det, og det er ikke udtryk for, at vi - hvis vi havde været med i den fælles valuta - ville have haft problemer med, at renten blev hævet med det, den gjorde i ECB, og ikke med det, den danske Nationalbank gjorde.
Det ved hr. Frank Dahlgaard ganske udmærket.
For så ville vores valuta være låst fast til euroen, og så er der ikke det behov for forskellige typer rente.
Det er den samme situation.
Men jeg vil gerne sige, at jeg er glad for at få anledning til at svare på det næste spørgsmål, der blev stillet, nemlig om der ikke er sammenhæng mellem at have indflydelse og være forpligtet, og det er nemmere ikke at være forpligtet.
Jeg er dybt uenig med hr. Kristian Thulesen Dahl.
Det, der er det fine i et demokrati og i et samfund, uanset om det er på nationalt plan eller på internationalt plan, er, at man er forpligtet over for hinanden, fordi man er afhængig af hinanden.
Det er det, der gør, at det er så fantastisk god en idé.
Og det største argument overhovedet for at være med i den fælles valuta er helt klart, at de store ikke længere kan bestemme alene.
Jeg har nævnt rentepolitikken under, hvad Nationalbanken er sat uden for at have indflydelse på.
Det var i mit første svar.
Jeg vil sige, at det, der er det helt centrale i det europæiske samarbejde, er, at de medlemslande, der deltager, har afgørende indflydelse på de vilkår, som deres lande skal indrette deres politik efter, nemlig de vilkår, som kommer til at bestemme, hvordan verden bevæger sig.
Det er nøjagtigt ligesom et demokrati og demokratiske beslutninger alle mulige andre steder.
Man er med i en proces, hvor man har indflydelse på det, der sker under processen.
Derfor har vi for første gang i historien en chance for at påvirke, hvad det er for en slags økonomisk udvikling, der bliver i de andre lande, hvis vi er med.
Dermed kan vi for første gang i verdenshistorien påvirke de vilkår, som skabes af vores omgivelser.
Det må interesse fru Jensen.
Men jeg kan notere mig, at det ikke interesserer hr. Frank Dahlgaard.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-17:
Jo, det interesserer mig, og jeg har jo en nationaløkonomisk uddannelse, så jeg kan godt forstå, hvad også de kloge siger.
Men jeg kan også godt forstå, at der ikke er sammenhæng i tingene her, det må jeg sige.
Ministeren siger, at vi ikke kunne være med ved renteændringerne - nå ja, den sidste renteændring, som altså var ½ pct. op for Den Europæiske Centralbank, da besluttede den danske Nationalbank, at man kun skulle 1/4 pct. op på diskontoen og 0,45 pct. op - altså noget mindre end ½ pct. - på resten.
Vi valgte altså at føre vores egen form for renteforhøjelse.
Den var mindre.
Det havde vi jo ikke kunnet
, hvis vi var med, og det var mere tilpasset danske forhold. Og den anden ting: Hvis vi havde været med, så havde vi udgjort under 2 pct. af euroområdet efter befolkning og økonomi.
Hvilken indflydelse havde vi haft?
Hvilken vægt havde vi kunnet tale med, selv om vi havde været med?
Er det ikke mere vigtigt, at danskerne bestemmer rigtig meget i lille Danmark end en lille bitte smule ude i store Europa?
Ja tak.
Ministeren har vistnok et ret stort problem.
For det er jo et væsentligt argument for ministeren og for regeringen, at vi skal med i euroen og afskaffe kronen, så at vi kan få medindflydelse.
Og så kommer der en gang nationaløkonomisk tågesnak, som fru Mortensen og hr. Hansen overhovedet ikke kan forholde sig til.
Det kan hr. Frank
Dahlgaard, der er cand.polit.,
heller ikke.
Hvilken rolle spiller det for den almindelige dansker med hensyn til velfærd og muligheder i fremtiden, beskæftigelse, realløn osv., om økonomiministeren sidder med ved bordet eller ikke sidder med ved bordet?
Om noget guldsalg foregår på en anden måde?
Om der er nogle direktiver, der er trukket tilbage?
Om en konjunkturvurdering bliver forelagt i det råd, i stedet for at man kan læse den i aviserne eller få den andre steder?
Og de andre ting - der er noget diskussion, der foregår dér.
Jamen hvad kommer det mig ved, siger den enkelte dansker.
Og det siger jeg også.
Kan ministeren ikke mere konkret fortælle, på hvilke områder i disse 10½ måned, Danmark har mistet indflydelse, fordi vi ikke har været med.
Jeg troede, ministeren havde talt om de renteændringer, der har været, ned og så op igen, i Den Europæiske Centralbank, men det har ministeren altså valgt ikke at gøre.
Det var da ellers noget konkret, man kunne diskutere.
Men det andet er så diffust og uvedkommende for almindelige mennesker.
Jeg forstår det heller ikke, for ministeren bør kunne fortælle mere konkret, hvad det er for noget, danskerne går glip af, ved at vores repræsentanter ikke er med ved bordene.
Marianne Jelved (RV), 1999-11-17:
Allerførst vil jeg lige understrege, at det er ikke det eneste argument, regeringen har for at ønske at være med.
Dernæst så er det jo naturligt, at der er nogle områder, hvor vi ikke har indflydelse, fordi det kommer af, at vi ikke er med.
Vi har ikke indflydelse på bestemmelsen om mønterne, om sanktioner og om valutapolitiske spørgsmål, og Nationalbanken deltager ikke i fastsættelsen af pengepolitikken, herunder rentepolitik, likviditetsreserver, eurosedler og den slags ting.
Det er selvfølgelig naturligt.
Men der er også andre områder, og det er det, spørgeren refererer til, hvor vi mister indflydelse.
Et par eksempler:
Tidligere så var det sådan, at den økonomiske udvikling, konjunkturvurderinger, regeringers overvejelser om situationen, som de så den, osv., meget fornuftigt fandt sted i Økofin, fornuftigt forstået på den måde, at det er en vigtig diskussion.
Den diskussion foregår i dag i det, der kaldes Euro 11, og det vil sige, at jeg ikke deltager.
Der mister jeg en meget lang række informationer, og når så punktet behandles på Økofin, så tager det et eller halvandet minut, fordi de elleve ministre jo allerede har haft timelange grundige drøftelser af det. Nationalbanken har givet udtryk for den samme erfaring, og man kan læse i Børsens Nyhedsmagasin fra den 13. september i år et længere interview med nationalbankdirektør Bodil Nyboe Andersen om de spørgsmål.
Der er bl.a. vigtige informationer, som Nationalbanken ikke længere får:
baggrunden for pengepolitikken, også vurderinger af finansmarkederne og vurderinger af konjunkturerne i Europa.
Endelig et helt konkret eksempel her fra det seneste: Euro 11-landene indgik en aftale med det, der hedder G 10-landene på Valutafondens møde i Washington i september, hvor man blev enig om en ny politik for salg af guld, og hvor vi andre overhovedet ikke har været involveret i det, men altså bliver berørt af det. Et andet allerseneste eksempel er, at et direktivforslag om elektroniske penge blev taget af dagsordenen på det seneste Økofin-møde her den 8. november, tror jeg det var, som følge af en drøftelse af sagen i Euro 11, hvor vi andre ikke har været med.
Og derfor er det i strid med de faktiske forhold i jernindustrien, som man plejer at sige, hvis man tror, at verden er uforandret på en lang række områder efter gennemførelsen af den fælles valuta.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-17:
»Hvad er forklaringen på, at ministeren for kun 10 måneder siden betegnede ØMU'en som rent økonomisk projekt, når ministeren i dag betegner ØMU'en som et decideret politisk projekt?«
Skriftlig begrundelse
Det skete i de danske tv-nyheder, hvor ministeren sagde: »ØMU'en er et rent økonomisk projekt, og den, der påstår andet, lægger gift for dansk medlemskab«.
I dag lyder der andre toner.
Nu siger ministeren, at ØMU'en og den fælles EU-valuta »er et decideret politisk projekt«.
Det er senest sket den 3. november 1999
i ministerens mundtlige besvarelse af spørgsmål nr. S 317.
Her sagde ministeren: »Det er derfor, jeg med stor glæde kan sige, at en fælles valuta er et decideret politisk projekt«.
På den baggrund må det være naturligt at udbede sig en nærmere forklaring: Hvad mener ministeren egentlig?
Hvorledes kan ministeren det ene øjeblik betegne ØMU'en som »et rent økonomisk projekt« og det næste øjeblik som »et decideret politisk projekt«.
Folketinget og vælgerne har krav på en forklaring.
Marianne Jelved (RV), 1999-11-17:
Hr. Frank Dahlgaard kan ikke snakke sig fra virkeligheden.
Det er dokumenterbart, at økofinmøderne er meget kortere, indtil flere timer kortere, end de var før.
Og det er, fordi spørgsmål, der er på dagsordenen, behandles og drøftes i et andet forum inden økofinmødet.
Det svarer til, hvis Det Radikale Venstre, hvilket jo vil være utænkeligt, og derfor bruger jeg det som et eksempel, ikke deltog i forhandlingerne om finansloven overhovedet, men kunne få lov til at stemme for resultatet, når der blev forelagt et forhandlingsresultat i Folketingssalen.
Det er den nøjagtige beskrivelse af den nuværende situation.
Og ethvert tænksomt menneske kan jo sige sig selv, at hvis ikke man har medindflydelse på processen, prioriteringerne, diskussionerne, udviklingerne af, hvad det så er, der er det reelle problem, og hvordan vi skal løse det problem i fællesskab, så er man sat udenfor at påvirke det beslutningsgrundlag, som man til sin tid skal forholde sig til.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-17:
Det at vi ikke får nogle informationer, hvilken rolle spiller det?
Al mulig konjunkturvurdering er jo ikke noget, der kommer frem på et møde mellem 11 ministre nede i Frankfurt eller Bruxelles, eller hvor det foregår.
Der foreligger massevis af vurderinger fra de forskellige økonomiske institutter rundt omkring og fra nationalbankerne, som løbende informerer hinanden.
Sådan har det jo været i 20-25 år, sådan er det også i dag.
Så ministeren skylder mere konkret et svar på spørgsmålet: Hvad er det konkret?
Hvilke beslutninger havde været anderledes, hvis Danmark havde været med ved bordet?
Og hvorfor varer disse møder i Økofin, de efterfølgende møder, hvor alle 15 lande er med, ikke længere?
Det er jo ikke bare Danmark, der ikke er med, det er Storbritannien jo heller ikke.
Det er faktisk et land, der er 12 gange så stort som Danmark.
Og det er også Sverige.
Så hvis ministeren ønsker informationer, som ministeren ikke får andre steder fra, kan ministeren jo sørge for, at mødet bliver længere.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-11-17:
Jeg skal spørge økonomiministeren, punkt 1: Om ikke det er rigtigt i forhold til indflydelsen på Nationalbanken, at der i virkeligheden ikke er nogen forandring i forhold til i hvert fald rentepolitikken, fra før ØMU'ens tredje fase blev etableret og efter.
Det, spørgsmålet fra hr. Frank Dahlgaard jo går på her i dag, er: Hvor har vi mistet indflydelse siden 1. januar 1999?
Der er vel ikke nogen ændring.
Økonomiministeren vil vel hævde, at vi før 1. januar også var nødt til at have den der kun 18 sekunders reaktionstid i forhold til, hvad dengang Tyskland bestemte.
Den anden ting, jeg vil spørge om, er: Økonomiministeren taler meget om indflydelse og siger, at det er nødvendigt at være med ved bordet for at få indflydelse.
Jamen hvis man sidder med ved bordet og har opnået indflydelse, vil ministeren så ikke også samtidig tilkendegive, at så er man også forpligtet?
Og kunne ministeren derfor ikke fremhæve nogle positive ting ved netop ikke at have den indflydelse, som også giver forpligtelser?
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-17:
Der er sikkert mange i Danmark, der følger med i debatten omkring euro og ØMU, der undrer sig over, hvordan ministeren for bare, ja, i hvert fald for 10 måneder siden ved begyndelsen af året, betegnede euro/ØMU-projektet som et rent økonomisk projekt, og den, der påstod noget andet, lagde gift for dansk medlemskab.
Og nu, så sent som for 14 dage siden i en debat med mig, betegner ministeren ØMU'en og euroen som et decideret politisk projekt.
Det kræver ærlig talt en forklaring.
Hvad mener ministeren?
Marianne Jelved (RV), 1999-11-17:
Jeg ved ikke, hvem det er, der nødig vil tabe ansigt.
Verdens realiteter tager jo ikke hensyn til den slags ting.
Og jeg synes, når man ser på euroens udvikling, EU og eurolandenes økonomiske udsigter, at så er euroen nu her 11 måneder efter sin start en fantastisk succes.
Det kan selvfølgelig være svært at acceptere for hr. Frank Dahlgaard, at erkende realiteternes verden.
Dahlgaard en økonomiprofessor for at have sagt.
Jeg kender ikke citatet, og jeg vil ikke kommentere det bestemte citat, fordi jeg ikke har set sammenhængen, men sige principielt, at efter min opfattelse har vi en politisk union.
Der sidder ministerråd.
Det Europæiske Råd med stats- og regeringscheferne træffer de overordnede retningslinjer, træffer en lang række beslutninger, som betyder, at regeringerne skal arbejde med nogle bestemte ting.
Kommissionen skal lægge forslag frem om bestemte ting.
De beslutninger træffes i Det Europæiske Råd.
Er det ikke en politisk forsamling i en europæisk union?
Jo! Det ministerråd, jeg sidder i med økonomiministrene og finansministrene, træffer beslutninger.
Det er efter min opfattelse en politisk union, men det er ikke en overstatslig myndighed, der bestemmer den danske finanslov.
Og det er min vurdering, at det bliver heller ikke tilfældet, at nogen overstatslig myndighed skal godkende den danske finanslov. Det er Folketingets anliggende og ingen andres.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-17:
Jeg ved ikke, om mystikken blev mindre af ministerens svar, eller om det var en slags trækken i land i forhold til de markante udtalelser, som ministeren var ude med i begyndelsen af året, og som er refereret bl.a. i dagbladet Information den 7. januar 1999, som formentlig er på baggrund af denne tv-udtalelse, hvor ministeren jo siger, at euroen er et økonomisk anliggende, og der ingen grund er til at tro, at Danmark, hvis vi kommer med i samarbejdet, skal lade flere beslutninger flytte fra Slotsholmen til Bruxelles.
Og det er jo i strid - og det er mit spørgsmål til ministeren - med bl.a. ministerens egen partifælle, fru Elisabeth Arnold, som har udtalt, også i begyndelsen af året, at hun er uenig i det synspunkt.
Det er også i strid med f.eks. forskeren ved Dansk Udenrigspolitisk Institut, Karsten Skjalm, som i et interview i Berlingske Tidende den 11. januar 1999 siger, at euroen er startsignalet for en ny bølge af europæisk integration.
Og så står ministeren nu frem her, senest for 14 dage siden, og siger til mig, at det er en glæde at kunne fortælle hr. Frank Dahlgaard, at ØMU'en er et decideret politisk projekt.
Er det ikke en af de største kovendinger i nyere politisk dansk historie, vi har været vidne til?
Keld Albrechtsen (EL), 1999-11-17:
Jeg vil godt spørge ministeren, om vi kan få bekræftet fra ministerens side, at når nu regeringskonferencen om en ny traktat jo allerede her bliver indledt til december med topmødet i Helsinki, at den danske regering så ikke vil acceptere, at spørgsmålet om flertalsafgørelser på skatteområdet, socialområdet og arbejdsmarkedsområdet bliver inddraget i denne her regeringskonference.
For man kan sige, vi kan jo have en diskussion af: Hvor ender dette her før eller siden?
Og jeg har den opfattelse, at selvfølgelig ender det med, at der kommer en social union i kølvandet på den monetære union.
Sådan er monetære unioner jo nu engang indrettet, at de trækker social harmonisering i deres kølvand.
Men den danske regering har jo altså traktatmæssigt muligheden for at sige nej til, at det kommer ind på den her regeringskonference, og jeg håber, at ministeren vil bekræfte, at det vil være den danske regerings opfattelse, altså en fastholdelse af det synspunkt, at det skal være en smal regeringskonference.
Marianne Jelved (RV), 1999-11-17:
Det er næsten en uoverkommelig opgave at svare på alle hr.
Frank Dahlgaards spørgsmål, forstået på den måde, at de bliver klippet ud hele tiden af en sammenhæng
Jeg er næsten fristet til - det kan godt være, at det ikke er lovligt efter Folketingets forretningsorden, så beklager jeg stærkt på forhånd - at henvise til min seneste udkomne bog for at give et længere ræsonnement.
Nu tillod hr. Frank Dahlgaard sig at referere til sin egen bog sidste onsdag, så det er nærmest det.
For at sige det lige ud: Når jeg den 7. januar, som citeret i Information, svarer, som jeg gør, så er det bl.a. på grund af det spørgsmål, jeg får.
Vi kender Maastrichttraktaten.
Den har vi kendt siden 1991.
Vi har stemt om den to gange.
Der er ingen ændringer på ØMU-området i forhold til det, vi har kendt siden 1991-1992, altså de regelsæt, der er i traktaten.
Der er ingen nye beslutninger, som betyder, at en fælles valuta og et dansk medlemskab betyder, at folkepensionen, for at bruge et konkret eksempel, bliver et EU-anliggende.
Der flyttes ikke flere beslutninger, end vi allerede kender.
Når hr. Dahlgaard så refererer til en forsker, og det er sådan set lige meget hvilken forsker eller en anden ekspert eller en nobelpristager osv., så må jeg igen sige, hvad jeg har sagt mange gange: Vi skal selvfølgelig lytte til alle eksperterne, men det er politikerne, der træffer beslutningen.
Det er i hvert fald politikerne, der har ansvar for at træffe de beslutninger og varetage de interesser.
Det kan man ikke stille nogen andre til ansvar for.
Til hr. Albrechtsen: Svaret er bekræftende.
Regeringens politik i den kommende regeringskonference, det er en smal konference, som ikke indbefatter f.eks. diskussion om flertalsafgørelser på skatteområdet.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-17:
Ja, tak for svaret, som jo delvis var, at når det alligevel er politik, så er det, fordi ministeren er politiker, og når politikere agerer, så er det politik.
Men en politisk union eller integration i politisk retning, det handler jo om andet end det, der står i Maastrichttraktaten og Amsterdamtraktaten, som vi alle sammen kan læse - nogle af os kan oven i købet forstå det, det er ikke mange - nemlig:
Hvad fører udviklingen uvægerligt med sig? Dér er mit spørgsmål til ministeren - for det første: Er det ikke korrekt, at historiens lære er, at alle tidligere møntunioner mellem betydende lande, altså bortset fra store lande, som har miniputstater ved siden af sig, men mellem ligeværdige lande med fælles mønt, ikke har overlevet, medmindre der kom en politisk overbygning på, enten i form af en direkte fælles regering eller på anden måde?
Og er det ikke også derfor, man må forvente, og er det ikke det, ministeren også forventer, at der i processen med denne her euro og ØMU kommer fælles arbejdsmarkedspolitik, fælles socialpolitik, fælles skattepolitik eller i hvert fald nogle retningslinjer, som man har at holde sig til fra Bruxelles' og Frankfurts side?
Marianne Jelved (RV), 1999-11-17:
Nu kom så endelig hr. Frank Dahlgaards skjulte dagsorden frem, formuleret ganske glimrende klart af hr. Frank
Dahlgaard selv.
Når hr. Frank Dahlgaard bruger ordene »politisk projekt« eller »politisk union«, så ligger der bag ved det - fordi hr. Frank Dahlgaard er modstander og har den opfattelse, det anerkender jeg - at det betyder på et eller andet tidspunkt en overstatslig regering, en overstatslig institution. Mit svar til hr. Frank Dahlgaard er: Det er ikke min opfattelse, og jeg mener, at det er en forkert opfattelse.
Uenigheden består i, at jeg synes, at den konstruktion, der er lavet, er en total ny konstruktion, som ikke er set før i verdenshistorien med en anden måde at samarbejde på og have en møntunion på, end vi har set før, belært af tidligere tiders negative erfaringer.
Og jeg tror på, at den idé er rigtig, og den tjener Danmark, og den tjener Europa. Så jeg ser ikke en politisk overbygning af overstatslig karakter.
Det er mig fuldstændig ubegribeligt, at nogen kan påstå, at det er det, der er nødvendigt, for at få tingene til at hænge sammen, eftersom der ikke på noget møde, hvor jeg har deltaget i 7 år som minister og arbejdet med de her spørgsmål, har hørt én anden minister fra et andet land tale om, at det skulle være nødvendigt.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-11-17:
Nu begynder det jo at blive interessant, for ministeren svarer jo, at det er ministerens vurdering, at der ikke kommer den dér politiske overbygning, og at det her er noget helt unikt og specielt.
Nu er det vel sådan, at den latinske møntunion og den skandinaviske møntunion og alle mulige andre møntunioner, f.eks. den tyske møntunion og den amerikanske møntunion - de to sidste eksisterer jo i dag, og der er også en politisk overbygning med fælles regering; de to første eksisterer ikke i dag, der var jo ikke nogen politisk overbygning - alle sammen har været specielle på deres facon, og at intet er nøjagtig som før, og det gælder jo også her.
Men når ministeren så siger, at det er ministerens opfattelse, at det sker ikke, vil ministeren så ikke medgive, at der er andre, der har andre opfattelser, f.eks. formanden for Europa-Kommissionen, Romano Prodi, der den 4. maj i år i forbindelse med sin udnævnelse for det første har betegnet sig selv som statsminister i Europas første regering, og for det andet udtalte, at der var behov for nogle fælles retningslinjer for socialpolitikken og for skattepolitikken. Er det ikke korrekt?
Marianne Jelved (RV), 1999-11-17:
Det hører med til et åbent demokrati.
Jeg anerkender, at der er nogle, der har andre opfattelser end dem, jeg har givet udtryk for, og jeg anerkender også, at Romano Prodi, den nye formand for Kommissionen, har sine synspunkter, men jeg holder fast i, at det er regeringerne, der træffer beslutningerne om ændringer af traktater, om ændringer af regelsæt osv. Der findes ingen andre institutioner i EU-samarbejdet, der har den endelige, reelle, politiske kompetence, end de folkevalgtes repræsentanter i form af regeringsmedlemmer.
Uanset hvad hr. Frank Dahlgaards synspunkter er eller Prodis er.
Det er derfor, det er så interessant at være folkevalgt og være politiker.