Jesper Langballe (DF), 2006-11-16:
... forskerne giver svarene fuldstændig frit.
... Hvad sker der så?
Der sker det, at pengene kommer i hænderne på en forsker, Birgit Nüchel Thomsen, der laver en rapport, der går stik imod hr. Frank Aaens synspunkter.
Det er jo pragtfuldt, at det er sådan.
Vi stiller spørgsmålene ...
Jeg har aldeles ikke bragt det emne på bane.
Det har hr. Rasmus Prehn.
Jeg synes dog lige, at jeg vil gøre opmærksom på, hvad det var for misforståelser, der lå i det.
Jeg synes, jeg har svaret hr. Rasmus Prehn på det, og det er i og for sig dagens debat uvedkommende.
Hvorfor vi har gjort det på den måde?
Fordi det er et politisk ønske fra vores side, at det bliver udforsket.
Vi mener, at det for hele samfundet simpelt hen er det væsentligste forskningsobjekt overhovedet.
Har man et politisk ønske, og er man forligspartner i en finanslov, ja, så kan man bringe det frem der, og det er totalt legitimt.
Der er overhovedet ikke noget illegitimt i det.
Hvis det var illegitimt, kunne vi jo ikke gøre det.
Må jeg gøre opmærksom på, at da en socialdemokratisk regering i sin tid skulle lave en finanslov, blev hr. Frank Aaen en nødvendig brik.
Det tog han sig betalt for ved at forlange 6 mio. kr. til udforskning af erhvervslivet under besættelsen, hvor han mente erhvervslivet var meget, meget kriminelt.
De 6 mio. kr. fik han, og de borgerlige sagde selvfølgelig: Det er et brud på forskningsfriheden.
Midt under alt det fusionshalløj, som jeg jo nok må sige har været noget forhastet og ikke altid lige vel gennemtænkt, men, som det er blevet sagt, meget præget af parolen »Big is beautiful«, gjorde rektor Kjærsdam på Aalborg Universitetscenter opmærksom på, at hvis man tager de ti bedste universiteter i verden, og det har man jo meget objektive parametre til at måle, vil man opdage, at de har en gennemsnitsstørrelse som Aalborg Universitetscenter.
Så påstanden om, at uanset hvad, så giver større universiteter bedre forskningsmiljøer, er der ingen internationale erfaringer der tyder på er rigtig.
Vi synes et stykke vej, det var en god idé at fusionere sektorforskningsinstitutioner med universiteter ud fra den betragtning, at det frigør flere undervisere til gavn for de studerende.
Det er forhåbentlig et problem, der kan løses, men man kan kun løse det, hvis man ser i øjnene, at der er et problem.
Jeg kunne godt tænke mig at stille et spørgsmål til ministeren.
Jeg har hørt en lille fugl, der havde været en tur inde i ministeriet i Bredgade, synge om, at fusionerne ikke kommer til at medføre personalemæssige flytninger.
Så det er jeg meget interesseret i at høre.
Men under alle omstændigheder er det jo meningsløst at sige, at fusioner ikke koster penge.
Der synes jeg egentlig godt man så kunne tage og være lidt konstruktiv.
Problemet er, som det er i dag, at universiteterne jo ikke har en krone.
Samtidig med universitetsreformen blev der indført et mærkeligt nyt selvejerbegreb.
Jeg har aldrig forstået en dyt af det, men det er noget med, at universiteterne ejer sig selv, og de ejer overhovedet ingenting.
Jeg synes, man skulle tage alvorligt at overveje at arbejde hen imod, at DTU-modellen bliver udvidet til hele universitetsverdenen, sådan at universiteterne overtager deres egne bygninger til halvdelen af vurderingsprisen.
I DTU, som selv ejer sine bygninger, har staten en pant på 1,7 mia. kr.
Resten er friværdi, som universitetet så kan belåne.
Det ville betyde, at universiteterne på den måde, uden hele tiden at skulle komme rendende med hatten i hånden til Finansudvalget, selv kunne finansiere de fusionsomkostninger, der bliver, plus senere hen andre omkostninger.
I det hele taget ville det være utrolig nyttigt, hvis man gav universiteterne lidt mere frihed, både med hensyn til deres indhold, forskning og uddannelse og med hensyn til økonomi.
Jeg synes, det er mærkeligt.
Vi stemte imod universitetsloven; vi kunne ikke lide de der bestyrelser med eksternt flertal.
Men det er jo fortid nu, og nu vil vi faktisk sige til ministeren og til alle andre: Nu er bestyrelserne der, hvorfor så ikke tage at bruge dem, hvorfor ikke give dem ansvar både for indholdet og for det økonomiske, sådan at alting ikke skal detailstyres fra Bredgade?
Der har i den sidste tid været en debat på grundlag af en undersøgelse, der viser, at universitetslektorerne synes, at forskningsfriheden er gået ned med den nye universitetslov.
De synes, at deres forskning er for meget styret af eksterne finansieringskilder.
Nu skal man selvfølgelig tage sådan nogle undersøgelser med et gran salt, og spørgsmålet er også meget præget af: »Oplever du det sådan og sådan, oplever du det ... ?«, altså at det måske mere er fornemmelser, end det er kendsgerninger.
Men der ligger helt klart en kritik i det der, som man bør tage alvorligt.
Vi havde sagt det.
Det er fuldstændig klart at se, hvis man læser universitetsloven, at den nedsætter forskningsfriheden.
Det kan man se.
Man behøver ikke at have nogen fantasi for at se, at det vil gå sådan, og det hjælper ikke, at hr. Torsten Schack Pedersen siger: Der står selv i universitetsloven, at forskningsfriheden skal bevares.
Jamen altså, det er jo fuldstændig ...
det kan man jo bare skrive.
Men det er klart, at når bestyrelsen skal lægge en universitetsstrategi og råderummet for den enkelte forsker eller det enkelte forskerteam bliver mere og mere dæmmet ind af institutbestyrere osv., så der ikke bliver noget tilbage til forskeren, ja, så går det ud over universitetsfriheden.
Jeg synes, man nu skulle foretage en virkelig alvorlig evaluering af den lov, hvor man starter med at spørge universitetsrektorerne, hvordan de vurderer situation, om de har et bud på, hvordan man kunne rette op på de her ting, og hvor ministeren så inviterede ordførerne til at komme.
Vi er ikke med i forligskredsen, skal jeg sige, men jeg vil på forhånd sige, at hvis vi får en invitation af ministeren til at komme alligevel, så vil vi da bestemt være glade for det.
Nej, det har jeg ikke.