Per Stig Møller (KF), 2003-10-10:
Udgangspunktet for regeringskonferencen er jo som bekendt konventets udkast, som vi finder er et ganske godt kompromis, og som vi danskere har haft vores indflydelse på.
Herefter har så formandskabet leveret et fornuftigt oplæg til dagsordenen omfattende i alt ca. 10 emner.
Heri indgår både de spørgsmål, som konventet lod stå åbne og de spørgsmål, der kræver yderligere forhandling eller blot afklaring.
Kl. 9.15 Emnerne er Lovgivningsrådet, formandskabsfunktionen, EU-udenrigsministeren, eller som vi foretrækker at kalde ham: EU-udenrigsrepræsentanten, ESDP'en, altså forsvarssamarbejdet, Kommissionens sammensætning, udstrækning og omfanget af kvalificeret flertal samt forfatningstraktatens del 4, der drejer sig om ratifikationsprocedure. Hertil kommer et par andre emner, som bl.a. omfatter spørgsmålet om, hvorvidt der skal indsættes en reference til Europas kristne værdier i præamblen, og om minimumstærsklen for antallet af pladser i Europa-Parlamentet, altså hvad det mindste tal er, man kan sidde med, samt den valgte formand for Det Europæiske Råd og til sidst blandt hovedemnerne: Det Europæiske Råd som institution. Alt dette skal jo afklares, og det skal på plads.
Men når vi nu går ind i disse svære forhandlinger, som kommer til at tage hele efteråret, så skal alle lande altså huske, at vi alle har et ansvar for, at vi ikke med hver vores mærkesager åbner for Pandoras æske og dermed gør en nødvendig fornyelse af samarbejdet umulig.
Beslutningslammes EU, beslutningslammes vi alle til skade for os alle.
I lørdags tog vi udenrigsministre, kan jeg oplyse, så hul på to af dagsordenens emner, rådsformationer, altså hvor mange råd der skal være, herunder om der skal være et lovgivningsråd, og så drøftede man formandskabsfunktionen for disse råd.
Forhandlingerne tager udgangspunkt i oplæg fra formandskabet baseret på medlemslandenes besvarelser af formandskabets spørgeskemaer om rådet.
Forhandlingerne om rådsformationer, altså hvor mange der skal være, koncentrerede sig om antallet af dem, og hvorvidt beslutningerne i Det Europæiske Råd og det generelle råd skal træffes med enstemmighed, kvalificeret flertal eller simpelt flertal.
Der var bred støtte til, at Det Europæiske Råd træffer beslutningen om, hvor mange råd der skal være, og at der bliver tale om et begrænset antal i overensstemmelse med de beslutninger, man forrige år traf i Sevilla.
Forhandlingerne om Lovgivningsrådet, altså det at man skal have et særligt råd, hvor lovgivningen så kommer på plads, gik relativt nemt.
Her var vi faktisk alle enige om, at en sådan nyskabelse, som konventet har foreslået, ikke vil være hensigtsmæssig.
Det skal også i fremtiden være de enkelte råd, der lovgiver hver på deres område.
Men når rådene så lovgiver, så skal det ske i fuld åbenhed, som det fremgår af traktaten, og det lægger vi meget vægt på.
Forhandlingerne om formandskabsfunktionen for sektorrådene viste som ventet, at det ikke umiddelbart bliver nemt at opnå enighed om en formandskabsmodel.
Men vi skal finde en model, der forener ønsket om effektivitet med kravet om fuld og lige rotation i formandskabsfunktionen, så formandskaberne roterer mellem landene.
Dermed bliver alle lande jo på skift EU's centrum.
Alle får ejerskab til EU's politiske proces.
EU er ikke et fjernt sted; det er noget, man er centrum for og en del af.
I forbindelse med forslaget om gruppeformandskaber skal spørgsmålene om tidsperiode for et formandskab, antallet af medlemsstater med i formandskabet, hvis man laver gruppeformandskaber, kriterier for sammensætning af lande i disse grupper, kontinuiteten og koordinationen afklares.
Man skal jo nødig koordinere sig selv i stå.
Alt i alt viste den første runde af forhandlinger, at der bliver tale om et intensivt forløb, og at der skal udvises stor arbejdsdisciplin ikke blot fra formandskabets side, men fra alle medlemslandenes side, hvis resultatet skal i hus inden jul, som det italienske formandskab ønsker.
Ser vi frem mod de kommende møder - det næste er allerede på mandag, kan jeg oplyse - og ser vi på de øvrige punkter på dagsordenen, så vil jeg kort skitsere, hvad vi kan vente os af forhandlingerne om et par af de centrale spørgsmål:
Med hensyn til EU-udenrigsministeren, eller som vi foretrækker at kalde ham: EU-udenrigsrepræsentanten, vil vedkommende som bekendt skulle overtage de funktioner, som Den Høje Repræsentant Solana har på den ene side på rådets vegne, og som kommissæren for eksterne anliggender på den anden side, altså Patten, har i dag.
Drøftelserne vil fokusere på at afklare denne dobbelthatkonstruktion, som man kan kalde det, når man lægger Patten og Solana sammen.
Der er dels brug for juridisk klarhed om konstruktionen, dels er der brug for en politisk beslutning, om hovedvægten nu skal være mellemstatslig eller kommunitær, det vil sige, om vedkommende skal have forankring i Rådet eller i Kommissionen.
Vi mener, at det skal være i Rådet, men med en kobling til Kommissionen, så man får effektiviseret EU's udenrigspolitik og forener de økonomiske virkemidler med de politiske holdninger.
Regeringen vil arbejde for, at EU-udenrigsministeren får en arbejdsbeskrivelse, der skaber de bedste rammer for, at han præcis kan gøre det, jeg lige nævnte.
EU-udenrigsministerens beføjelser skal derfor afgrænses tilfredsstillende i forhold til Kommissionens formand, den valgte formand for Det Europæiske Råd, hvis man får en sådan, og de roterende nationale formandskaber for Ministerrådet.
Kl. 9.20 Det vanskeligste spørgsmål på regeringskonferencen ventes at blive definitionen på kvalificeret flertal.
Spanien og Polen har allerede meldt hårdt ud i deres ønske om at fastholde Nicetraktatens bestemmelser om kvalificeret flertal.
Konventet derimod lægger op til en mere enkel og forståelig model baseret på et flertal blandt medlemslandene og befolkningerne.
Konventet foreslår en fordeling 50/60 i vægtningen af medlemslande og befolkninger i kvalificeret flertal.
Danmark kan godt støtte indførelse af et dobbelt flertal, men foretrækker i så fald en model baseret på ligelig fordeling.
Helst 60 pct. af befolkningerne og 60 pct. af medlemslandene, men fifty-fifty vil dog også være acceptabelt.
Et andet måske lige så vanskeligt emne bliver, som statsministeren nævnte det før, Kommissionens sammensætning.
Herudover er der så spørgsmålet om udbredelsen af kvalificeret flertal.
Regeringen støtter generelt yderligere brug af kvalificeret flertal.
Det gælder f.eks. inden for ikkediskrimination, fastsættelse af minimumssatser for afgifter herunder på miljøområdet, for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, men her med mulighed for konstruktiv afståelse.
Hermed mener jeg, at 24 lande ikke skal kunne påføre det 25. land en udenrigs- og sikkerhedspolitik, det ikke ønsker, mens det 25. land omvendt heller ikke kan forhindre de 24 lande i at føre den udenrigs- og sikkerhedspolitik, de ønsker.
Samtidig skal der som foreslået af konventet fortsat være enstemmighed på visse områder.
Det gælder ikke mindst centrale dele af social- og arbejdsmarkedspolitikken.
Det er nu formandskabets hensigt, at de enkelte emner er færdigdrøftet inden sidst i november, så vi op til topmødet i december kan tage fat på forhandlingerne om den kompromispakke, der nødvendigvis må etableres for at få det samlede resultat på plads.
Skal denne tidsplan overholdes, kræver det, at medlemslandene udviser kompromisvillighed under forhandlingerne.
Vi kan ikke alle sammen få indrettet Europa fuldstændig, som vi selv vil.
Hvorvidt denne kompromisvillighed er til stede, er det endnu for tidligt at sige.
I sidste ende handler det om politisk vilje til at acceptere et kompromis mellem de to ben i det europæiske samarbejde: effektivitet og demokrati.
Når alt dette er sagt, så vil jeg gerne til slut fastslå, at det først og fremmest er en politisk beslutning, som vi står foran.
Traktaten er en konsekvens af udvidelsen med 10 nye lande, som var et politisk ønske, vi har næret i årevis.
Vi var glade for, og vi var stolte af, at den udvidelse, vi ønskede, og som alle regeringer har arbejdet for, blev fuldbragt under vores formandskab, og det historisk så splittede Europa endelig kan samles.
Og er samlet nu.
Men så må vi også sikre, at udvidelsen i det daglige bliver til fælles gavn og glæde. Nu har befolkningerne i 10 ansøgerlande alle tilsluttet sig, og det betyder, at disse jo heller ikke skal skuffes.
Men det forudsætter, at vi alle er med til at lave en traktat, der gør det muligt at arbejde bedre med de 25, at koncentrere arbejdet, at effektivisere det og præcisere forholdet mellem EU, fællesområderne og de nationale områder.
Det er meningen med traktaten, og det er det, vi skal arbejde for i efteråret.