Margrete Auken (SF), 2000-10-26:
Debatten i dag er dels afslutningen på et langt forløb med at udarbejde den nye strategi »Partnerskab 2000«, dels videreførelse af den henne i virkeligheden.
Og vi skal forholde os til begge dele.
Forløbet frem til i dag fortjener nemlig særlig omtale
og megen ros.
Det har været grundigt, det har været åbent, og det har virkelig været udtryk for et partnerskab, nemlig mellem ministeriet, Udenrigsudvalget, ngo'er, eksperter og selvsagt også modtagerlandene på et eller andet niveau, selv om vi andre jo ikke helt kan vurdere den del.
Men i hvert fald vil vi sige tak for processen, som har være noget nær forbilledlig.
Der bliver læst i dem rundtomkring, og skulle der komme lidt kritik i det følgende, hænger det jo sammen med, at vi er blevet klædt så godt på af ministeriet, dels direkte, dels indirekte af alle de ngo'er og andre, der jo også har nydt godt af processen og ageret, som de skal lige efter bogen, holdt sig aktivt i kontakt med os herinde, så vores arbejde kvalificeres, sådan som vi jo gerne vil have at civilsamfundet skal kunne det her og i ulandene.
Det er altså ærgerligt, at man står og roser ministeren, og så har han ikke en chance for at høre det, og nu kommer jeg til alle overfaldene.
Jeg ville godt have haft, at han havde hørt rosen inden.
Men så vil jeg lige sige til ministeren, når nu overfaldene kommer, at der var altså en stor ros inden.
Først og fremmest kan vi, og her mener jeg både regeringen, politikerne, de, der arbejder i marken, ambassader, osv., magte de opgaver, og kan vi gøre det, så udviklingen for alvor vender og fattigdommen tager af?
Kan vi få integreret såvel miljø- som kønsaspekter, demokratiudviklingen, aids-bekæmpelsen i arbejdet, og kan vi ikke, er muligheden for, at hovedmålet nås, sværere at få øje på.
Kan vi få EU til at agere på samme niveau?
Selv om Danmark er en stor donor, er der jo først noget ved det, når vi for alvor er blevet foregangsland, og det vil sige, at vi får de andre med.
Men kan vi få principperne for vores bistand ind i EU's og ind i Verdensbankens måde at arbejde på?
Hvordan f.eks. med miljøet?
I svaret på spm. 98 til Udenrigsudvalget - det er i sidste års bilag nr. 349 - savner vi en tydeliggørelse af, at det i hvert fald er det, vores eget bestyrelsesmedlem i Verdensbanken skal arbejde for.
Og i et af arbejdspapirerne - så vidt jeg husker, er det nr. 19 - er der også fra Verdensbanken selv en klar kritik af den mildest talt mangelfulde måde, hvorpå principperne om miljøbeskyttelse er ført ud i livet. Det går stadig væk den gale vej.
Den nordisk-baltiske repræsentant skal være en aktiv medspiller, så denne enorme supertanker, Verdensbanken, virkelig får ændret kurs. Også i EU skorter det på kvalificerede folk og gode danske principper om åbenhed, fattigdomsorientering, miljø, osv.
Det må der gøres noget ved, og det er dansk opgave at gøre det.
Det var jo ikke først i 1998, som ministeren svarer i nævnte bilag, men allerede i 1988, at det blev slået fast, at miljøhensyn skulle have fuld og systematisk integrering i den danske udviklingsbistand.
Denne forpligtelse blev ikke ophævet, fordi man overgik til programbaseret bistand i stedet for projektbaseret bistand.
Sådan gik det jo ikke, og i svaret på spørgsmål 94 indrømmes det også, at: »Der er til dato dog kun gennemført et relativt begrænset antal særskilte miljøkonsekvensanalyser i forbindelse med udarbejdelse af sektorprogrammerne.«
Jeg spekulerer på, hvorfor tallet ikke er nævnt.
Er det, fordi det kan tælles på én hånd?
Men det kan man jo overveje.
Miljøet har desværre mest befundet sig i retorikken, ikke af uvilje tror jeg, men af mangel på kapacitet.
Det er givetvis bedre nu, men er det godt nok?
Det må ikke gå galt igen, fordi vi fik for travlt uden at være gode nok til det, vi påtager os.
Så er der uddannelse, først og fremmest basisuddannelsen.
Her er vi heller ikke helt rolige.
Skal sundhedsvæsenet, aids-bekæmpelsen, miljøbeskyttelsen, bæredygtigt og effektivt landbrug blive realiteter, og skal vi have en sund erhvervsudvikling, er uddannelse en forudsætning, ikke mindst uddannelse af kvinderne.
Og Danmark har gode betingelser for at få det
stærkt ind i sin bistand.
Uddannelse har heldigvis fået en bedre placering, end det oprindelig havde i oplæggene, men er vi sikre på, at der er kræfter nok bag?
Og så er det i øvrigt ikke mig, der piller indsatsområder ud.
Jeg er jo enig, og vi har fra SF's side givet støtte til områderne hele vejen gennem forløbet.
Jeg vil godt her også takke for, at aids har fået den placering, det har, for der ligger jo altså en bombe under landene, som ikke kan demonteres, og det vil sige, at vi skal ind og kunne afværge katastroferne - eller så godt vi kan - med en indsats, som jeg synes det er meget vigtigt at give den prioritet, det nu har fået.
Og lad os lige, for at de nu er nævnt, nævne dem her også: Der bliver sagt, at vi skal fjerne kønsbetingede forskelle i uddannelse i grundskoler og det videre skoleforløb i 2005, reducere spædbørns- og børnedødeligheden med to tredjedele i forhold til 1990-niveauet inden 2015, nedbringe mødredødeligheden med tre fjerdedele i forhold til 1990-niveauet også inden 2015, give adgang til reproduktive sundhedsydelser for alle i de relevante aldersgrupper snarest mulig og igen senest inden 2015 og gennemføre en national strategi for bæredygtig udvikling i 2005 og vende tendensen til tab af ressourcer inden 2015.
Men kan det her overholdes?
Ngo'ernes placering
både her i landet og i modtagerlandene er det vigtigt at gøre meget ud af at få styrket.
Den impact-undersøgelse, hvis offentliggørelse kom lidt skævt fra start i foråret, viser, hvor nødvendigt det er at få det med, hvis vores indsats skal batte i længden.
Og det er jo tilsvarende vigtigt, at ngo'erne selv er på stikkerne.
Hele vores lange proces har på glimrende vis sat fokus på de hjemlige organisationers kompetence, men også på deres folkelige forankring.
Og den er vigtig, som det også er fremgået af den debat, vi lige har haft, ikke kun for deres legitimitets skyld, men også - og måske overordnet - for betydningen af bistandsarbejdet i Danmark.
Det er vigtigt for arbejdet, at danskerne støtter, og her er ngo'erne afgørende.
Men viden og engagement i ulandene er vigtig for os alle, både for de fattige lande og for os selv.
I det lange løb er det nemlig nødvendigt, at udviklingen i verden vendes, og at de store uligheder forsvinder. Det er det af retfærdighedsgrunde, men det er det altså også, hvis kloden skal forblive et sted, hvor mange mennesker kan leve i nogenlunde fred med hinanden.
Miljøkatastrofer, hungersnød og socialt kaos må ikke blive trivialiteter, vi bare vender ansigtet væk fra.
Krige, flygtningestrømme og sociale sammenbrud kan ikke holdes på afstand, som nogle naivt tror.
Og vores egne økonomier er i den grad ansvarlige for den elendige udvikling.
Pengestrømmene går stadig væk fra de fattige til de rige, og vores regeringer og vores allierede har holdt med lokale forbrydere, lånt dem penge, vendt ansigtet bort fra deres grusomheder, ja, de har undertiden sendt dem militærhjælp til at fuldføre dem.
Det skulle med andre ord bare mangle andet, end at vi speeder op for at få
denne her udvikling vendt.
Og så vil det altså også selv ud fra de mest selvoptagede og egoistiske motiver være dumt at gøre andet. Diskussionen bør holdes i gang her i Folketinget, i befolkningen og videre ud.
Ministeren må gerne fortsætte sin partnerskabsstrategi, også i fremtiden.
Jeg husker en dag, hvor vi kørte i Mozambique med 200 km/t uden sikkerhedsseler, af sted over stok og sten frem til et minerydningsprojekt.
Det var fuldstændig grotesk. Mange bliver slået ihjel og skadet i trafikken i disse lande.
Jeg tror, det er noget med, at vi fik oplyst, at i f.eks. Ho Chi Minh-byen kommer der hvert femte minut en til skade i trafikken, ikke den samme hver gang, det skal vi lige huske at sige her.
Vi kunne spare kolossale mængder, hvis vi begyndte at synes, at det også var noget for rigtige mænd i rigtige ulande at tage sig af, og f.eks. måske også lære dem en gang imellem at cykle.
Vi kan finde ud af det i Danmark.
Men det er stadig væk lidt for flovt, det er lidt for pinligt, det er ikke mandigt nok at føre de her ting frem og prøv at se, hvordan f.eks. ambassademedarbejdere vurderer deres eget liv, når de sætter sig ind i en bil, hvis de er i ulandene.
Det er et helt nyt område.
Det er ganske vist et af de værste, vi har haft med at gøre i alle årene.
Jeg synes, at vi på et eller andet tidspunkt skulle tage det med også.