Peter Duetoft (CD), 2000-05-15:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til udviklingsministeren for oplægget i dag, som jeg synes er godt og fornuftigt.
Jeg vil gerne her afslutte polemikken med hr. Peter Skaarup og sige, at jeg var glad for den sidste markering af, at man vil være med til dansk bistandspolitik, men der var i øvrigt alle men'erne.
Jeg var så også glad for, at man måtte erkende, at det altså førte til, at to tredjedele af aktstykkerne i Finansudvalget kan man ikke støtte.
Det sætter i hvert fald tingene i relation til hinanden.
Og der har vi da fået afklaret i dag, at de betingelser, som bliver sat af Dansk Folkeparti, fører til en total udbombning af dansk bistandspolitik.
Og det er så det.
Men jeg har i øvrigt aldrig kunnet forstå de mennesker - og det er så ikke hr. Peter Skaarup mere, men det er jo så andre i Folketinget, og det er jo også uden for dette hus - der har været modstandere af at have flygtninge i Danmark, og som i øvrigt også er modstandere af at give dansk bistandspolitik til andre lande.
De to ting kan man ikke være imod på samme tid, og det kan man simpelt hen ikke, fordi vi skaber flygtninge, hvis vi ikke hjælper.
Derfor er det hovedløst at være modstander af begge dele, og jeg er glad for, at hr. Peter Skaarup ikke er det.
Men der findes som sagt jo andre partier i Folketinget, som er det, og der findes jo altså også folk i debatten udenfor, men et eller andet sted kan hr. Peter Skaarup og jeg jo så sammen gå ud og forklare det her i al fald.
Så står vi da sammen om noget, så har vi fundet ét punkt af alt.
Partnerskabet er vigtigt.
Det er vigtigt, at samarbejdet mellem Danmark og de forskellige programsamarbejdslande er ligeværdigt, at det er to lige parter, der forhandler med hinanden, og at det også føles sådan.
Jeg tror også, det er vigtigt, at samarbejdet er langvarigt, at man tror, at det er noget, der vil vare i en lang årrække, så man kan planlægge, og så man kan have den tillid mellem hinanden, som er nødvendig.
Men naturligvis skal samarbejdet også være loyalt.
Man skal kende spillereglerne.
Man skal også i modtagerlandene vide, hvornår man går over grænsen, og hvornår man risikerer en reaktion fra vores side.
Derfor er det vigtigt, at man får det aftalt fra starten og får sendt de signaler fra starten, men jeg tror, det er vigtigt, specielt det med det langvarige.
Når jeg snakker meget om mindre lande, er det jo, fordi vores popularitet i de lande er meget høj, bl.a. fordi man ofte er bange for de store lande og de store landes forsøg på at presse egne normer og presse egne ideer ned over modtagerlandet.
Nogle af Tingets medlemmer vil ikke undre sig, når jeg nu bruger Bhutan som et eksempel, men det vil jeg godt gøre og sige, at en af grundene til, at Danmark som den næststørste donor i det land er så populært derude, er jo netop, fordi vi på helt lige basis er kommet til Bhutan og samarbejder om miljø, om virksomheder, om sygehuse og om demokrati, at man bygger op i fællesskab og på nogle fælles normer, fælles værdier, og at man tror, at det ikke bare skal være et klientforhold, at det skal være et samarbejdsforhold, men at der, når bistandsprocessen er færdig, også vil være et varigt venskab mellem vore lande. Jeg tror, det er en vigtig side af troværdigheden i alle de lande, vi samarbejder med, at man tror, at det kan føre videre til noget mere, sådan at det ikke holder op, den dag de helt akutte problemer er færdige.
I CD er vi enige i fattigdomsorienteringen, men der skal vel være være en undergrænse for, hvor fattig man må være; så er vi vel ovre i katastrofehjælp.
Det er vel ikke rimeligt at sætte bistandspolitikken ind mod så fattige lande, at de ting, vi gør, rent faktisk ikke kan komme til at fungere, og der er i hvert fald en del af diskussionen omkring fattigdomsorienteringen, hvor langt ned vi skal, før det bliver til en direkte katastrofehjælp.
Mere fleksibelt: Ja, jeg har været meget tilfreds med ministerens reaktioner, både i Indiensagen og også over for Burkina Faso i de sidste dage, hvor man jo har meddelt
Jeg tror, det er et godt signal at sende, og jeg tror, det er et, der vil blive forstået rundt omkring, nemlig at der er grænser for, når man har et partnerskab, hvad man så kan gå ind i.
Ngo'erne er vigtige samarbejdspartnere, det har jeg allerede været oppe og sige i en kort bemærkning, men jeg vil godt advare mod de ngo'er, f.eks. Folkekirkens Nødhjælp, der af og til tror, at man skal føre selvstændig udenrigspolitik i stedet for at lave bistandspolitik over for de lande, man arbejder i.
Det har Folkekirkens Nødhjælp gjort omkring palæstinenserne i Mellemøsten, og man gør det også i Fjernøsten, hvor man tror, at man skal svine alle naboer og stater, som er gode venner med Danmark, til for vores penge i stedet for at gøre noget for de mennesker, der rent faktisk har det dårligt.
Og det er jo selvfølgelig en ting, der skal med, at det er for projekter, de får pengene, de får ikke pengene til at propagandere for.
Så endelig det konfliktforebyggende: Jeg er meget glad for, at regeringen vil tage det med.
Så alt i alt kan vi give tilsagn til regeringen om, at vi går positivt ind i samarbejdet omkring den nye strategi om ulandspolitikken.