Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2004-09-07:
Regeringens politik har af gode grunde været under anklage i befolkningen, siden regeringen kom til magten, og i disse måneder bliver regeringens politik også behandlet i byretten. Her ruller retssagen om Venstres politik på grundlag af mønstereksemplet Brixtoftes Farum.
Senere skal sagen behandles i Farumkommissionen, men det ved finansministeren jo alt om, eftersom han selv skal vidne i sagen.
Fundamentet i Farums spekulative økonomi var fidusen med at lade det private overtage offentlige opgaver, samtidig med at det offentlige forpligtede sig til i årtier at betale leje til private firmaer, der ejer og driver offentlige institutioner.
I Farum overlod Venstre rensningsanlæg, skoler, svømmehal og kulturhus til private, og den model vil regeringen have udbredt til hele landet.
Rigsarkivet skal privatiseres, siger regeringen og håber, at det samme kommer til at gælde for fængslerne, finansministeren mødtes i fredags med sin partifælle, amtsborgmesteren i Sønderjyllands Amt, om etablering af privat motorvej, og en anden partifælle, borgmesteren i Trehøje Kommune, vil være først med en privat folkeskole.
I aftalerne om kommunernes økonomi gør regeringen alt for at lokke i Farumfælden.
Kommunerne får særlige lånemuligheder, hvis de vælger Brixtoftes vej, men sjovt nok kalder regeringen det ikke Farummodellen, og den betegnelse er måske også efterhånden blevet lidt belastet.
Nu kalder den det OPP, dvs. offentligt-privat partnerskab og frit valg.
Med OPP skal private stå som ejere af offentlige ejendomme og institutioner og være sikret en profit gennem op til 30-årige kontrakter om leje og drift af disse anlæg - jamen det er jo ren Farummodel, om end den hedder noget andet.
Frit valg handler om at tvinge kommunerne til at konkurrere med private firmaer om levering af velfærdsydelser, men det går lidt trægt.
Servicefirmaerne går konkurs, så nu forsøger indenrigsministeren at gennemtrumfe en strukturreform, hvis vigtigste formål er at få etableret tilstrækkelig store velfærdsmarkeder for private leverandører.
Men det står i de liberalistiske bibler, at det gavner, og det gavner også på sigt regeringens rigmandsvenner og tidligere direktørvenner i de store servicevirksomheder.
Kulturministeren har også rigmandsvenner, som han skal hjælpe, kan vi se.
TV 2 skal sælges til Berlusconi eller Murdoch eller til nød til en skandinavisk koncern, og DONG skal sælges, selv om den mulige køber kan blive en tysk atomkraftkoncern.
Men skidt med det, bare vi får noget privatisering og får skrabet nogle hurtige penge ind, som vi kan dele ud til de rigeste i landet.
Privatisering er og bliver en vigtig del af denne regerings politik og af dens finanslovforslag.
En anden del er hurraoptimismen.
Det hele hænger sammen, fordi der kommer flere i arbejde, 20.000 flere i arbejde mener regeringen.
Ja, det kan man jo så vælge at tro på eller lade være, men hidtil er det jo gået modsat under denne regering.
Man kan også vælge at være tilfreds med det, eller man kan vælge at have større ambitioner, men det sidste har regeringen åbenbart ikke, og efter Enhedslistens opfattelse er begejstringen over udsigten til at skaffe måske 20.000 flere i arbejde en foragt for de arbejdsløse og en fuldstændig ligegyldighed over for samfundsudviklingen, der skriger til himlen.
Vi har 800.000, der ikke er i arbejde i dette samfund - 800.000 mennesker, der er arbejdsløse, udstødt fra arbejdsmarkedet og tilkendt førtidspension, nedslidte og på efterløn eller på sygedagpenge.
Det er virkeligheden, og det er jo noget, der foregår hele tiden.
Vi har et arbejdsmarked, der år efter år udstøder titusinder af mennesker, som burde have en fremtid på arbejdsmarkedet.
Regeringen taler om, at det bedre skal kunne betale sig at gå på arbejde - betale sig at gå på arbejde!
Jeg tror altså, at man skal have isoleret sig i årevis i en eller anden VK-regerings rigmandsmiljø, hvis man tror, at de arbejdsløse vælter sig i jobtilbud, som de bare ikke gider tage, fordi de lever så fedt af deres understøttelse.
Sagen er imidlertid, at det er arbejdsmarkedet, der har sagt farvel til disse mange mennesker: Du har den forkerte uddannelse, du er blevet for gammel, din hudfarve eller dit efternavn er forkert - eller også: Måske er du lidt syg eller lidt slidt, så du ikke kan klare tempoet.
Det er denne enorme udstødning, som man intet gør ved - tværtimod.
Tværtimod fremlægger regeringen en finanslov, der forudsætter, at alle ansatte i det offentlige skal løbe hurtigere.
Der er regnet med en effektivitetsstigning på alle offentlige områder på et par procent, og det på trods af at vi ved, at det selvfølgelig vil skabe mere nedslidning og mere udstødning, og på trods af at vi ved, at nedslidningen er værst i den offentlige sektor.
De 800.000 uden for arbejdsmarkedet er det største spild af ressourcer, man har set.
Det er et af landets største økonomiske problemer, og det bliver kilden til større sociale problemer og til større konflikter.
Nogle tror, at problemet kan løses ved at skære lidt i efterlønnen og andre ordninger.
Men nej, det vil bare flytte udgifterne til andre konti, og det vil bare gøre livet en lille bitte smule surere for dem, der er skubbet udenfor.
Løsningen er selvfølgelig at stoppe udstødningen fra arbejdsmarkedet ved at ændre forholdene, og jeg skal vende tilbage til, hvad vi mener der skal gøres. Men først vil jeg sige lidt om en anden sag, som negligeres i denne finanslov, nemlig miljøet.
Mens Miljøministeriet i en vejledning til kommunerne forbereder os på, at vandet vil stige, må man lede forgæves i finanslovforslaget efter en indsats for at begrænse den globale opvarmning og forhindre, at det meste af Amager kommer under vand.
Det er en ren Lomborgfinanslov, og filosofien er i bedste Lomborgstil at pege på de positive sider, f.eks. at den globale opvarmning giver længere somre.
Jamen herregud, sådan kan man da ikke føre politik. Der er ikke afsat en eneste krone til udvikling af anden alternativ og vedvarende energi.
Tværtimod budgetteres der i finansloven med en endnu større afbrænding af kul og olie i 2005.
Alle de projekter til fremme af den vedvarende energi, som Enhedslisten fik vedtaget under den foregående regering, er fortsat lukket ned, og de samlede bevillinger til miljøindsatsen er igen beskåret, denne gang med 200 mio. kr. De få forbedringer af naturen, som regeringen og den nye miljøminister praler af, er alle finansieret af nedskæringer på andre miljøopgaver, så man må sige, at ånden fra Lomborg og Hans Christian Schmidts tid stadig hersker i Miljøministeriet. Den globale opvarmning ignorerer regeringen, og den globale ulighed er regeringen også fuldstændig ligeglad med. Bare ofrene for uro og fattigdom ikke kommer til Danmark, er regeringen sådan set ligeglad med dem, og derfor er der år efter år skåret i ulandsbistanden.
Vi har siddet og lavet et lille regnestykke, som viser, at hvis denne regering - hvad vi inderligt ikke håber - sidder perioden ud og kommer til at sidde en periode mere, ender det med en samlet beskæring af ulandsbistanden på 10 mia. kr., og det vel at mærke i en situation, hvor 2 milliarder mennesker på denne klode lever for under 2 dollars om dagen.
Fordelingen af verdens ressourcer har aldrig været skævere, end den er i dag, og den skæve fordeling medfører sult, den medfører død, og den medfører kollaps af hele samfund og i alt for mange tilfælde desværre også krig og terror. Selv om ulandsbistanden kun er en dråbe i havet, er det altså en dråbe, der sikrer mennesker uddannelse, sikrer dem medicin og sikrer dem tryghed og overlevelse.
Ikke mindst kan ulandsbistanden selvfølgelig være med til at hjælpe mennesker til at hjælpe sig selv, og derfor vil Enhedslisten ikke bare hæve niveauet til den ene procent, det lå på, inden regeringen kom til.
Vi har sat os et mål om, at ulandsbistanden skal op på 1,5 pct. Jeg kunne selvfølgelig nævne mange andre områder: Forringelser af uddannelserne, mangel på boliger og manglende byfornyelse.
Men når det er sagt, vil jeg gerne understrege, at vi ikke bare kræver en ny regering, men også en ny politik, for man skal ikke tage fejl af, at alt for mange af temaerne er født under den tidligere regering. Denne regering er ved at komme op i et højere privatiseringsgear, men stadig er det sådan, at langt, langt størstedelen af alle de privatiseringer, der er gennemført siden Schlüters tid for 20 år siden, er gennemført af SR-regeringen, og de stramme budgetter for kommunerne - den såkaldte 2010-plan - blev skrevet af hr. Lykketoft og fru Jelved, men har fået et ekstra lille drej på skruen af den nuværende finansminister.
Stramningerne og forringelserne for de arbejdsløse er hver gang gennemført af Socialdemokraterne, Det Radikale Venstre og De Konservative i samarbejde, ligesom størstedelen af flygtninge- og indvandrerpolitikken sådan set er gennemført af et bredt flertal her i salen.
Vi ser arbejdsløsheden som en mulighed for ikke kun at løse samfundsmæssige behov, men samtidig sikre, at de arbejdsløse får et bedre liv.
Vi kan skaffe arbejde til de arbejdsløse, vi kan forbedre velfærdsydelserne, og vi kan standse nedslidning og udstødning, hvis vi vil det.
Det er et spørgsmål om politisk prioritering, for vi ved jo, at det er stort set gratis at ansætte de arbejdsløse til at løse velfærdsopgaverne.
Der er til dato ikke én, der har betvivlet det, og det skyldes, at man sparer dagpengene, at man får mere ind i skatter og afgifter, og at man sparer de sociale udgifter og udgifterne til aktivering og administration af arbejdsløsheden, når flere kommer i arbejde.
Det har vi dokumenteret gang på gang, og der er endnu ingen, der har kunnet pille det regnestykke fra hinanden.
De fleste steder kunne vi nemt ansætte 10 pct. flere til at løse opgaverne, på nogle områder endda endnu flere.
F.eks. foreslår vi 50 pct. flere ansatte til rengøring, så tempoet i rengøringsarbejdet kan blive så menneskeligt, at folk faktisk kan holde til det et helt arbejdsliv, og så kan der ej at forglemme selvfølgelig blive gjort rent på sygehuse, skoler og institutioner.
Det betyder også, at vi kan nedsætte arbejdstiden.
Hvis samfundet stiller dagpengenemidlerne til rådighed og fire ansatte på en arbejdsplads vælger at gå ned i tid, kan der ansættes en ledig som ny kollega, og alle kan få en 30-timers-arbejdsuge, f.eks. ved en ekstra fridag, for en udgift på 100-200 kr. om ugen.
På den anden side går den arbejdsløse, der kommer i arbejde, selvfølgelig op i indkomst og får bedre mulighed for at komme videre og få fodfæste på arbejdsmarkedet.
Vi mener også, at der skal sættes langt mere gang i lokal og bæredygtig produktion.
Vi ser, hvordan multinationale koncerner sender arbejde ud af landet og presser dem, der er tilbage, til at arbejde hurtigere og gå op i arbejdstid uden at få mere i løn.
Der skal gang i støtteprogrammer, forskning i og udvikling af vedvarende energi.
Det kan være bølgekraft, det kan være brint, det kan være vindmøller osv. Vi kan også og nok så effektivt fremme en omstilling ved at lade den offentlige sektor gå i spidsen.
Vedtager vi f.eks., at alle offentlige kantiner og køkkener fremover kun køber økologisk, kunne vi give den økologiske omstilling et mægtigt skub i den rigtige retning, og beslutter vi, at alle offentlige myndigheder om 3-5 år kun må købe vedvarende energi, vil vi selvfølgelig fremme den omstilling, der er vigtig for miljøet, og som vil give ny beskæftigelse på præcis samme måde, som vi så med vindmølleeventyret i sin tid.
Der skal altså også mere gang i voksen- og efteruddannelsen, og vi foreslår, at alle får ret til 2 ugers uddannelsesorlov hvert eneste år.
Orloven kan holdes i kortere eller i længere perioder, men for hver 26 medarbejdere, der tager 2 ugers orlov, giver det sig selv, at der er behov for at ansætte én ekstra for at kompensere for de uger, hvor de andre medarbejdere er på efteruddannelse.
Med vores forslag om at fordele arbejdet nås der fem vigtige mål på en og samme tid.
Der opnås for det første en forbedring af levevilkårene for dem, der kommer i arbejde; altså en skrotning af den meningsløse tvangsaktivering af arbejdsløse.
For det andet en forbedring af velfærden gennem det, at der kommer flere ansatte, hvor der er behov.
For det tredje at vi fremmer en bæredygtig og økologisk udvikling. For det fjerde at vi faktisk får hævet vidensniveauet, også for dem blandt lønmodtagerne, der i dag er ufaglærte.
Og for det femte: Sidst, men ikke mindst en mindre udstødning fra og nedslidning på arbejdsmarkedet, så vi i fremtiden kan undgå, at 800.000 står udenfor.
Der er altså gevinst på alle hylder, og det er vel at mærke uden, at det koster de offentlige kasser noget væsentligt.
Som nævnt i gennemgangen er forslagene stort set selvfinansierende, og vi vil spare på udgifter på det sociale område og inden for sundhedsvæsenet for ikke at tale om, at menneskelig ærgrelse forvandles til menneskelig glæde.
Det er jo oplagt, siger masser af mennesker.
Men hvorfor gør regeringen det så ikke? bliver vi spurgt.
Ja, det er sådan set heller ikke så nemt at forstå, men der er en forklaring, og forklaringen er, at en sådan politik ikke vil gavne de rigeste i Danmark, og at den strider imod liberalismens grundværdier.
Hvis noget skader de rige, og hvis noget strider imod liberalismens grundideer, vil Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti ikke være med.
Det, der er deres rolle i dansk politik, er at bibeholde de 800.000 uden for arbejdsmarkedet, holde dem som gidsler i et ideologisk felttog.
Og det er derfor, der er brug for en ny finanslov, en ny regering og en fuldstændig ny politik.