Frank Aaen (EL), 1998-12-17:
Når nu hr. Estrup synes, det er interessant at rode i diskussionen omkring efterlønnen, og hvad DKP mente dengang, vil jeg bare henlede opmærksomheden på, at dengang gik diskussionen bl.a. på, at man skulle indføre efterløn for at presse de gamle ud af arbejdsmarkedet, så der blev plads til de unge, og på den måde havde Jørgen Jensen jo helt ret.
Det var en måde at skjule arbejdsløsheden på i stedet for at bekæmpe den.
Punkt et: Det, det gælder om først og fremmest - og det var også debatten dengang - er at sørge for, at det er godt for ældre at kunne blive på arbejdsmarkedet og tvinge virksomhederne til det.
Men det gør man jo heller ikke i dag.
I dag gør man efterlønsordningen ringere i stedet for at tage fat dér, hvor problemet er, nemlig at arbejdsmarkedet ikke vil kendes ved de ældre.
Og punkt to: Hovedargumentet for DKP dengang var 82 pct.-satsen; at man røg ned på 82 pct. i stedet for at beholde de 100 pct. i hele efterlønsperioden.
Det var kritikken fra DKP, men selvfølgelig støttede DKP muligheden for at kunne gå på efterløn.
Når finansloven er blevet modtaget, som det er tilfældet, med nogle af de voldsomste protester, man kan huske i meget lang tid, er det jo ikke kun på grund af efterlønsordningen.
Så er det også på grund af dagpengereformen, hvor dagpengeperioden nedskæres til 4 år.
Den her regering har nu ændret dagpengeperioden fra oprindelig reelt at være 9 år til nu at være 4 år.
Ja, man kan endda sige 1 års dagpenge, for de sidste 3 år skal man jo arbejde for dagpengene. Regeringen forsvarer dagpengereformen med at sige: Jamen der er jo kommet masser i arbejde.
Tror regeringen virkelig selv på, at der er kommet flere i arbejde på baggrund af arbejdsmarkedsreformerne?
Tror regeringen, at når der er lav arbejdsløshedsprocent i Metal f.eks., i industrifagene, så er det på grund af, at man har afkortet dagpengeperioden? Tror man selv på det?
Nej, det er selvfølgelig udviklingen i økonomien, udviklingen i den tyske økonomi, udviklingen i den danske økonomi, der er baggrund for opsvinget i beskæftigelsen.
Æren skal ikke gives til en forringelse af dagpengesystemet.
Så er der er forslaget om at gøre det mere usikkert for dem, der er mellem 50 og 54 år; at de reelt kan risikere som arbejdsløse at ryge på bistandshjælp.
Man siger, det er for at hjælpe de ældre med at komme i arbejde.
Jeg opfatter det som en frækhed.
Får en stramning, hvor man truer ældre med at ryge på bistandshjælp, virksomhederne til at ansætte én eneste mere over 50 år?
Det gør det selvfølgelig ikke.
Det er igen de forkerte, man rammer.
Man fritager erhvervslivet.
Man rammer de arbejdsløse.
Man foreslår og vedtager, at unge under 25 år, der har en uddannelse, nu må nøjes med 82 pct. af dagpengemaksimum, hvis de bliver arbejdsløse.
Det er faktisk sådan, at efter den her dagpengereform er der ingen unge under 25 år, der kan få fulde dagpenge, og selv om de har arbejdet i 5-6 år, 7 år, så kan de ikke få fulde dagpenge, når de bliver arbejdsløse.
Man forsvarer det med: Jamen de dér stramninger af dagpengereglerne for de unge har jo fået en masse unge ud af dagpengesystemet.
Ja, det er givetvis rigtigt.
Men hvis det er regeringens filosofi, så kan regeringen jo sådan set fjerne hele dagpengesystemet, så forsvinder al arbejdsløsheden jo også.
Hvorfor skal den filosofi kun gælde for unge under 25 år?
Hvorfor skal den gælde for nogen?
Det er ikke bare de arbejdsløse, det er ikke bare efterlønnerne, det er også pensionisterne, der rammes.
80 pct. af de pensionister, der i dag får boligydelse, vil i fremtiden få mindre i boligydelse.
Det kan tage 1 år, det kan tage 2 år, det kan tage 3 år, men 80 pct. vil få mindre, og i gennemsnit vil de miste 2.300 kr. i boligydelse.
Pensionister får i dag tilskud i de kommuner, der har en høj skatteprocent.
Det tilskud vil regeringen nu fjerne.
Nogle mister mindre, men typisk mistes 1.000 kr.
Det er mange penge for en folkepensionist.
Man er meget omhyggelig med at sørge for at ramme alle grupper, og derfor finder man også ud af at ramme lejerne.
F.eks. kan den enlige, arbejdsløse forsørger med et barn, som har en husleje på godt 4.000 kr., nu regne med at miste ca. 2.000 kr. i boligstøtte.
Det er faktisk det samme som at sige til enlige forsørgere med en lidt høj husleje, at de må regne med fremover at miste ca. 2 ugers understøttelse.
Så er der en enkelt ting, der umiddelbart ser positiv ud i finanslovaftalen.
Det er behandlingsgarantien.
Vi hørte også før De Konservative og Venstre prale med, at man har fået behandlingsgarantien.
Det kan man da sagtens prale med, sagen er jo, at der var et enigt Folketing bag, at der skulle være en behandlingsgaranti for livstruende sygdomme.
Men problemet er jo, at når man indfører en behandlingsgaranti uden at lade den følge af flere penge, så fører det naturnødvendigt til længere ventelister for andre sygdomme.
Så er det hoftepatienterne, der kommer til at vente, så er det alle mulige andre af de sygdomme, der gør, at folk ikke kan passe deres arbejde, der bliver længere ventetid til, fordi man prioriterer.
Vi støtter naturligvis behandlingsgarantien for livstruende sygdomme, men man skulle have sørget for at tilføre sektoren nogle flere midler, flere ressourcer, så man på den måde kunne undgå, at det bare førte til længere ventelister for andre sygdomme. Medicinen bliver dyrere.
Og det, borgerne mærker her i landet ud over det, der ligger i selve finansloven, er også effekterne af den meget stramme økonomiske aftale, regeringen lavede for kommunerne og amterne, som er så stram, at man i kommune efter kommune sender breve ud til de ældre og siger: Du kan ikke få mere hjemmehjælp, du får kun det halve af, hvad du plejer at få. Det er det, der gør, at man får nedskæringer på sygehusene, f.eks. her i København, hvor der skal skæres for 100 mio. kr. om året.
Og alt det, der sker nu, alt det, der er sket i de måneder, siden man fremlagde finanslovforslaget, er jo fuldstændig og aldeles i modstrid med regeringens valgløfter.
Regeringen blev valgt som alternativ til Venstre, De Konservative, til borgerligheden; den blev valgt, fordi man helt korrekt sagde, at kommer V og K til, gennemfører de forringelser for pensionisterne, for de arbejdsløse, de angriber efterlønnen, man får højere huslejer, hvis V og K kommer til.
Problemet er bare, at nu er det regeringen, der sammen med V og K gennemfører det, som man advarede vælgerne om at V og K stod for.
Derfor er reaktionen selvfølgelig voldsom.
Der er nogle, der tager den lidt besynderlige konsekvens, at da V og K jo sagde det her før valget, er de mere ærlige, fordi de nu er med til at gennemføre det.
Vi må håbe, at det senere retter sig, så det bliver sådan, at det er venstrefløjen, der får den berettigede styrke, den skal have for fremover at kunne undgå, at der sker flere af den slags ting, som den her finanslov er udtryk for.
Så var der under de korte bemærkninger en debat om Enhedslistens forhandlingslinje.
Den vil jeg gerne uddybe. Efter en række møder hos finansministeren og diverse fagministre kunne vi konstatere, at der ikke var ét eneste oplæg til at forhandle med Enhedslisten.
Ikke ét oplæg.
sammen med Venstre og De Konservative
Og dér er det altså vores holdning i Enhedslisten: Vi deltager ikke i mummespil; vi deltager ikke i skuespil, hvor vi lader, som om at nu forhandles der, når der ikke forhandles.
Når forhandlingerne kun foregik med højrefløjen, og vi kun optrådte som statister i et teaterstykke, valgte vi altså at stå ud af statistens rolle og sige fra, så befolkningen klart kunne se, så de, der er uden for de her tykke mure, kunne se, hvad der reelt foregik, og ikke skulle gå derude og tro, at det vel nok var spændende, om det her blev noget, der blev lavet med venstrefløjen, eller det var noget, der blev lavet med højrefløjen, når det entydigt gik på, at nu skulle der gennemføres noget sammen med højrefløjen. Vores signal var: Gør noget, stop den her udvikling, der går i den forkerte retning!
Men desværre.
LO f.eks. vedtog jo at gå foran og hjælpe regeringen med at lave en aftale med V og K ved sammen med arbejdsgiverne at beslutte dagpengeforringelserne i stedet for at bekæmpe forringelserne.
Enhedslistens filosofi er den meget enkle, at skal der ske afgørende forandringer i dansk politik, kan det kun ske ved et afgørende pres udefra.
Så er det arbejderbevægelsen, fagbevægelsen, det er miljøorganisationerne, det er de unge mod racisme, det er alle de folkelige organisationer, som har et andet standpunkt - EU-modstanden burde jeg også nævne -
end det, der er flertallets herinde, det er de bevægelser, og det er de folkelige strømninger, der har muligheden for at gennemføre egentlige politiske forandringer, som kan få udviklingen til at gå i en anden retning.
Vi har jo faktisk set, at det er virkeligheden.
For det, vi så de første dage, efter at finanslovaftalen blev offentliggjort, var jo så meget raseri uden for Christiansborg, at forligspartierne, alle seks, lynhurtigt fandt ud af: Det bliver vi nødt til at rette - hov, det bliver vi også nødt til at rette, og - hov, det bliver vi også nødt til at rette. Så længe, der var det voldsomme pres, bøjede man sig.
Men desværre er presset jo ikke helt opretholdt; der stod for få på Slotspladsen i går, og derfor er man holdt op med at begynde at rette tingene ind, som man faktisk burde gøre det.
Vi er altså ikke med på skuespil.
Det skal være klart, hvad der foregår.
Men vores linje var, at vi sagde, at for at give befolkningen klarhed om, hvad der foregår på Christiansborg, trækker vi os.
Vi kunne såmænd have ønsket os, at SF var gået med for at have forstærket klarheden.
SF har en anden linje, sådan er det med partier, de har forskellige linjer, det er derfor, vi har forskellige partier.
Men vi forsøgte altså med vore mandater at give et signal, som folk kunne få øje på.
Det bliver så brugt som angreb på Enhedslisten; desværre må jeg sige også i et vist omfang af SF, som hurtigt meldte ud, at nu blev det meget, meget sværere for SF, selv om vi sagde klart til SF, at vi selvfølgelig var parate til at komme tilbage til forhandlingsbordet i samme sekund, der bare kom en lille bitte bid, som man mente var noget, man ville lave som aftale med venstrefløjen.
Vi sagde oven i købet også: Kan SF på egen hånd få noget igennem, skal vi selvfølgelig nok stemme for det nede i Folketingssalen.
Men SF gav os såmænd ikke store problemer. Jeg må sige, at det, Socialdemokratiet har præsenteret os for, især i de seneste dage, vil jeg karakterisere som en løgnagtig kampagne, som bliver præsenteret her i Folketingssalen, og som vi bliver præsenteret for på faglige møder landet over, og som jeg sådan set er relativt skuffet over at skulle opleve, fordi det ikke har noget med virkeligheden at gøre.
Det er en dårlig undskyldning, man prøver at markedsføre, fordi man har en dårlig sag, og den er helt i strid med sandheden.
Der var aldrig et reelt tilbud til forhandlinger med venstrefløjen.
Derfor var det jo ikke os, der gik ud af forhandlingerne; der var aldrig forhandlinger.
Det har SF i øvrigt også bekræftet i løbet af debatten i dag.
Der var kun budene til Venstre og De Konservative.
Vi sagde til regeringen: Vi kommer tilbage; hvis der er et ønske om at forhandle med os, er vi der straks.
Derfor vil jeg sådan set
godt bede finansministeren, som er en af dem, der ved præcis, hvad der foregik, om at bekræfte her fra talerstolen, at da vi sagde, at nu kom vi ikke igen næste gang, sagde vi: medmindre I har noget andet på dagsordenen; hvis I har en anden dagsorden end den, vi hidtil har set, kommer vi tilbage til forhandlingsbordet på 2 sekunder.
Hvis regeringen ønskede det, kunne Enhedslisten også indgå i en samlet aftale, der også indebar, at vi stemte for finansloven.
Den skulle så godt nok se modsat ud af det, vi ser i dag, men muligheden var der Vi sagde, at vi også kunne gøre, ligesom vi gjorde for 2 år siden; at vi laver et netværk af aftaler, hvor Enhedslisten er med i nogle, andre partier er med i andre, og regeringen efterfølgende med sådan et kludetæppe sikrer sig et flertal, hvor Enhedslisten ikke er en del af flertallet for den samlede finanslov, men er en del af flertallet for en stor del af de aftaler, der indgår i finansloven.
Vi lagde os faktisk meget fleksibelt an.
Og endelig den sidste mulighed, som vi nævnte over for SF: at selvfølgelig stemmer vi i Folketingssalen for alt det, der kommer af fornuftige aftaler ud af forhandlingerne.
Der var ikke nogen undskyldninger at hente i det, vi gjorde, for det, Socialdemokratiet nu har gjort.
Anderledes er det jo ikke.
Så vil jeg sige, når jeg er i det hjørne: Vi er forbavsede over, at regeringen har gennemført et forligsbrud i forhold til pinsepakken, hvor vi og SF fik det klare tilsagn, at den sociale profil, der lå, ville man ikke omgøre ved senere indgreb.
Pinsepakken indeholdt f.eks. ekstra 2.700 kr. til et pensionistægtepar efter skat.
Ja, som jeg sagde før, får 80 pct. af dem, der får boligydelse, beskåret den med i gennemsnit 2.300 kr.
Det tillæg, som pensionister i kommuner med en høj skatteprocent modtager i dag, bliver taget fra dem.
Det rammer 740.000 pensionister.
Et andet eksempel, hvor vi synes man har en skæv social profil i modsætning til pinsepakken,
er, at efterlønskontingentet altså koster næsten 3 pct. som en ekstra skat for en arbejdsløs
, hvorimod direktørerne kan nøjes med ca. ½ pct. eller mindre.
Vi har trods møder med regeringen på forskellige niveauer, senest i dag med statsministeren, ikke kunnet få regeringen til at anerkende, at der er et brud på forliget fra pinsen.
Vi vil prøve at tage debatten op igen på den fremadrettede måde, ved at vi til foråret fremsætter forslag om punkt 1: at pensionstillægget forhøjes for at kompensere for den forringelse, der nu gennemføres over for landets pensionister, og punkt 2: at arbejdsløse fremover skal tilbydes rigtige løn- og arbejdsvilkår, når de kommer i arbejde.
Det vil være en forbedring for de arbejdsløse, som kompenserer for en af de andre forringelser.
Som afslutning synes jeg, at det er interessant at kigge tilbage.
Regeringen vandt valget på at være et alternativ til Venstre; på at være imod den politik, der nu gennemføres.
Det var baggrunden for, at regeringen overraskende vandt valget.
Det, vi konstaterer i dag, når vi har analyseret det, er, at ledelsen af Socialdemokratiet vandt folketingsvalget på en linje, de reelt er imod.
Man vandt valget på en linje, man reelt er imod.
For det, der sker i dag, havde man jo også i tankerne før valget.
Regeringen fik magten på et tidspunkt, da skillelinjerne i dansk politik for en gangs skyld blev klare: Det er dem og dét, de står for, eller det er dét, som Socialdemokratiet i hvert fald sagde, at de står for, og som jeg kan sige, at venstrefløjen står for.
Det er valget mellem de to linjer, højrefløjens eller venstrefløjens; det var dét, der var skillelinjen, det afgørende brudpunkt i selve valgkampen, og det var præcis dér, det kom til at stå lysende klart, at man kunne få Venstres minimalstat, eller man kunne få en solidarisk velfærdsstat med regeringen og venstrefløjen.
Det var jo lige præcis på det tidspunkt, at stemmerne flyttede sig lige tilpas nok, til at regeringen kunne fortsætte efter valget.
Men desværre, begejstringen, der burde have været, for, at man vandt valget på den måde, blev jo misrøgtet, og siden er ledelsen i Socialdemokratiet gået videre i den såkaldte nyorientering, som faktisk bare er et halvt velfærdssamfund med plads til de frie markedskræfter. I den forbindelse er svaret, jeg har modtaget fra finansministeren, meget sigende - jeg skal oven i købet takke for, at det er et meget hurtigt svar i forhold til, hvornår spørgsmålet blev stillet; det er meget sjældent, at vi får svaret før fristen, men det har vi gjort her - for det viser, at i de 10 år, mere end 10 år, Schlüter var statsminister, lykkedes det ham at sælge, privatisere for en sum af i alt 5 mia. kr.
Men i den tid den nuværende regering har siddet, og det er kun ca. den halve tid af Schlüters, er det lykkedes at sælge og privatisere for 36 mia. kr. Syv gange så meget som Schlüter opnåede.
Jeg er sikker på, at Schlüter går og ærgrer sig, for det var ham, der startede privatiseringsdiskussionen i Danmark.
Men han er jo en ren novice i forhold til det, vi nu har set.
Deres holdninger eller vore holdninger.
Skal vi have den markedsorienterede linje, som Venstre med hr. Anders Fogh Rasmussen står for, som gemmer sig i Socialdemokratiet og De Radikale under den falske varebetegnelse »modernisering af velfærdsstaten«?
Er det den linje, vi skal have, eller er det den linje, der i virkeligheden vandt i marts måned, den solidariske linje, som ønsker en solidarisk velfærdsstat?
Dér vandt solidariteten, og det gav os gode forhåbninger for fremtiden.
Desværre synes vi, at det ser lidt sløjt ud lige nu, som det går, men vi tror alligevel på, at kampen kan vindes, hvis det altså lykkes at bryde den linje, som den her finanslov er et udtryk for.