Dorit Myltoft (RV), 2000-02-24:
Jeg skal heller ikke bruge tid på andre menneskers tanker om registrering på mistanke eller tanker om pædagogers overvågning af forældre.
Jeg vil såmænd heller ikke begive mig ud i vidtløftige analyser af, hvilke motiver og tanker forespørgerne kan have haft, mens de skrev temaet for forespørgslen ned.
Men jeg har dog bemærket, at initiativtagerne kommer fra partiet Venstre, der i øvrigt deltager aktivt for at forbedre lovkvaliteten og højne kvaliteten af Folketingets arbejde.
Derimod vil jeg koncentrere mig om en mere principiel stillingtagen til forholdet mellem det enkelte menneske og de offentlige myndigheder som et af de mest fundamentale politiske spørgsmål.
Det er da også sådan, jeg opfattede ønsket i fru Birthe Rønn Hornbechs mundtlige motivering i dag.
Det er et afgørende radikalt princip, at den enkelte borger skal sikres mod overgreb fra myndighederne.
Hele vort retssystem bygger på de grundlæggende frihedsrettigheder, der er nedfældet i grundloven.
Men i de konkrete sager, som vi har oppe i dag, handler det om at forbedre kommunernes muligheder for at bekæmpe socialt bedrageri, når der er opstået en begrundet mistanke.
Vi er tilhængere af, at når man modtager offentlige overførsler eller tilskud af den ene eller den anden art, må man være indstillet på en vis kontrol.
Alt andet vil være at opfordre til svindel med skatteydernes penge.
Jeg har virkelig undret mig over, hvorfor begrebet overvågningssamfund i den seneste tid er dukket op som trold af æske især blandt politikere fra de store oppositionspartier, og at de herefter prøver at pådutte andre det.
Det virker nærmest, som om det er dukket op i kølvandet på hele sagen om PET og efterretningstjenesternes virksomhed i det hele taget, og i de sager finder politikere fra V og K det ikke betænkeligt med det offentliges overvågning af enkeltpersoner, vel nærmest tværtimod.
Når jeg bliver bedt om at komme med radikale bud på tre basale velfærdsgoder som fundament i det danske retssamfund og dermed noget principielt om forholdet mellem det enkelte menneske og de offentlige myndigheder, så er det følgende tre områder: Det ene er sikring af de demokratiske rettigheder og retsbeskyttelsen af det enkelte menneske, for det mest basale velfærdsgode er, at hvert enkelt menneske har mulighed for medansvar for og medindflydelse på egne og fællesskabets vilkår.
Det er selve forudsætningen for opbygning af et velfærds- og retssamfund.
At have medansvar for fællesskabets vilkår kan aldrig ligestilles med billedet af et totalitært styre.
Det andet er uddannelse til alle, for almene kvalifikationer og erhvervsuddannelser er vigtige forudsætninger for det enkelte menneske, dels som demokratisk borger og dels for at have mulighed for at forsørge sig og sine.
Og det tredje handler om velfærdsydelser, for kittet i velfærdssamfundet består af ansvaret og omsorgen for dem, der har hjælp behov.
Det drejer sig både om den konkrete hjælp og om den økonomiske fordeling fra de stærkeste til de svage.
Når man ser på nutidens påtrængende sociale problemer, kommer der fokus på ensomhed, isolering, lediggang, passivitet og marginalisering.
Dér kunne vi nok trænge til mere opsyn og overvågning i form af f.eks. en hjælpende hånd til den syge nabo, et opmuntrende skulderklap til den trængte arbejdskollega eller en støtte fra de ansatte på plejehjem, i børnehaver etc.
Og så må jeg sige, at opmærksomhed og hjælpsomhed såmænd gerne kunne være en borgerpligt.
Når man hører om omsorgssvigt og krænkelser af børn, er det godt, at der er opsynspligt, og det skal være mit indlæg her.