Frank Jensen (S), 1999-03-02:
Kristeligt Folkepartis beslutningsforslag går ud på, at regeringen i næste folketingsår skal fremsætte de nødvendige lovforslag og foretage de nødvendige ændringer af administrative forskrifter med henblik på at sikre alle ægtepar frivillig ægteskabs- og skilsmisserådgivning.
Rådgivningen skal efter forslaget tilbydes af amtskommunerne, der eventuelt kan overlade opgaven til private organisationer.
Brugerne skal selv betale en vis del
af rådgivningens omkostninger.
At det er amtskommunerne og ikke statsamterne som den almindelige familieretlige myndighed, der skal varetage rådgivningen, begrundes i forslaget bl.a. med, at ægtefæller ikke under en senere sag om f.eks. separation eller skilsmisse skal risikere at blive konfronteret med omstændigheder, som er kommet frem under rådgivningen. Det fremgår af forslagets bemærkninger, at rådgivningen skal tilbydes alle par, der har problemer i samlivet, på et så tidligt tidspunkt, at skilsmisse og separation kan undgås.
Jeg tror, at alle kan være enige i det overordnede formål med beslutningsforslaget: at de samlivsproblemer, som de fleste ægtepar jo før eller siden kommer ud for, kan blive løst, således at ægteskabet kan bevares.
Det er normalt det bedste for parterne, for deres børn og øvrige familie og for samfundet som helhed.
Alligevel synes jeg, at forslaget giver anledning til en række væsentlige spørgsmål og problemer, som jeg gerne vil uddybe nærmere.
For det første forstår jeg bemærkningerne til forslaget således, at den skitserede rådgivningsordning skal indarbejdes i den familieretlige lovgivning.
Dér mener jeg ikke at ordningen i givet fald vil høre hjemme.
Det skyldes, at rådgivningen ikke specifikt knytter sig til spørgsmål, som ægteskabsloven regulerer, herunder separation.
Og skilsmisserådgivningen skal som nævnt også og vel navnlig ydes på et meget tidligt tidspunkt, således at samlivsproblemer så vidt muligt kan løses, før de udvikler sig til noget mere alvorligt.
Det understreges også af, at det som nævnt er amtskommunerne og ikke de familieretlige myndigheder, der skal varetage rådgivningen. Jeg mener derfor, at ordningen i givet fald må høre hjemme i en helt anden lovgivning.
Det synspunkt gav den daværende justitsminister også udtryk for i 1994 under behandlingen af et tidligere lovforslag om parrådgivning, som er omtalt i beslutningsforslagets bemærkninger.
Ordningen måtte i givet fald også drøftes nærmere med amtskommunerne, bl.a. med henblik på en belysning af de økonomiske konsekvenser.
Det er jo en meget omfattende opgave, man her lægger op til at påføre amterne.
Et andet spørgsmål vedrører afgrænsning af, hvem der skal være berettiget til rådgivning.
Forslaget omfatter kun ægtefæller.
I lyset af den ligestilling mellem ægtepar og registrerede partnere, som lov om registreret partnerskab er udtryk for, måtte en rådgivningsordning efter min opfattelse i hvert fald også omfatte registrerede partnere.
Og man kan spørge, hvorfor ordningen ikke også skal gælde for papirløse samlevende par.
De kan jo have lige så alvorlige problemer som ægtefæller og en lige så anerkendelsesværdig interesse i at få dem løst, ikke mindst af hensyn til de børn, som der jo bliver stadig flere af i disse parforhold.
Endelig vil jeg gerne pege på de muligheder, som allerede i dag eksisterer for, at bl.a. ægtepar kan få rådgivning med henblik på løsning af samlivsproblemer.
Der er jo nemlig allerede i vidt omfang ordninger til rådgivning for dem, der ønsker hjælp til løsning af sådanne problemer.
For det første er der hele den generelle bestemmelse i §
3 i lov om social service, som indebærer, at enhver har ret til at få gratis rådgivning i sin kommune.
For ægtepar med samlivsproblemer er der altså allerede efter den bestemmelse mulighed for at få hjælp til løsning af deres vanskeligheder.
Der er som bekendt også mulighed for at få hjælp og rådgivning ved henvendelse til en præst.
Endvidere findes der, som det også er anført i forslagets bemærkninger, den selvejende institution Ægteskabs- & Skilsmissehjælpen, som yder et stort og til dels offentligt finansieret arbejde i form af terapi og rådgivning m.v. for at bevare truede ægteskaber.
Endelig skal jeg pege på, at der i lov om forældremyndighed og samvær findes bestemmelser om børnesagkyndig rådgivning.
Her er der som bekendt navnlig tale om rådgivning i forbindelse med uenighed om forældremyndighed eller samvær, men selv om rådgivningen altså primært fokuserer på en løsning af de problemer, der vedrører parrets børn, vil rådgivningen i sagens natur også ofte berøre de underliggende problemer mellem forældrene.
Det er velkendt, at der har været gjort meget ud af den børnesagkyndige rådgivning, bl.a. i form af en forsøgsordning i Københavns Statsamt, den såkaldte mediation, og i Københavns Overpræsidium og Vejle Statsamt en forsøgsordning, der er baseret på en udvidet børnerådgivning.
Forsøgsordninger, der nu er afsluttet, vil i foråret blive undergivet en nærmere evaluering, og jeg vil herefter overveje spørgsmålet om, hvorvidt rådgivningsordningen efter loven generelt bør justeres.
Der er altså allerede i dag betydelige muligheder for hjælp og rådgivning i anledning af samlivsproblemer.
Så jeg savner en nærmere begrundelse
for, hvorfor disse ordninger, evt. i justeret form, ikke er tilstrækkelige, og altså også for, hvorfor der nu skal indføres en helt ny og givetvis meget omkostningskrævende rådgivningsordning.
Lad mig til sidst gentage, at jeg har stor respekt for de principper, som Kristeligt Folkeparti, i øvrigt meget omhyggeligt og gennemarbejdet, har gjort rede for i sit beslutningsforslag.
Det mener jeg er meget anerkendelsesværdigt.
Men som jeg har forsøgt at gøre rede for, rejser forslaget efter min opfattelse altså også en række væsentlige spørgsmål og problemer, som der i givet fald må ses nærmere på, og det er jeg selvsagt indstillet på at gøre i drøftelser under det udvalgsarbejde, der nu skal finde sted med baggrund i forslagets overførelse til et af de stående udvalg her i Folketinget.
Uden at gå ind i en nærmere polemik eller debat med Dansk Folkepartis ordfører vil jeg blot sige til debatten, som Dansk Folkeparti jo ofte rejser, når det drejer sig om indfødsret, at vi har en grundlovsfastsat regel om, at det alene er Folketinget, der ved lov kan give dansk indfødsret ved naturalisation.
Hvor mange udlændinge, der får fast opholdstilladelse eller varig opholdstilladelse her i Danmark, er jo ikke noget, vi fastlægger gennem indfødsretsreglerne, som er fastlagt igennem drøftelser mellem Folketingets partier i Indfødsretsudvalget, og som vi administrerer efter i Justitsministeriets Indfødsretskontor.
Det er ikke her, vi regulerer, hvor mange forskellige udlændinge der kan få beskyttelse og ophold her i landet.
Det er gennem udlændingelovgivningen.
Når de så først gennem udlændingelovgivningen har fået opholdstilladelse med henblik på varigt ophold her, så har vi fastsat nogle regler for, at når de mennesker har ladet sig integrere, kan vores sprog, har været her i lang tid og måske endda fået børn, der er født og opvokset her i landet, så kan de blive danske.
Det er vel det, vi skal tage stilling til, om vi ønsker det.
Hvis man ønsker at begrænse antallet af fremmede i vores land og ikke ønsker at have forskellige typer af fremmede, er det gennem udlændingelovgivningen, det reguleres, og ikke gennem indfødsretsreglerne.
Så jeg synes, at man fra Dansk Folkepartis side med den tilgang, man har til det her, måske skulle lægge sit engagement her.
Partiet må jo gøre op med sig selv, hvilke synspunkter, værdier og holdninger det står med her.
Dem deler jeg ikke, det gør regeringen ikke.
Men det er forkert, synes jeg principielt, at tage debatten på det felt, når det drejer sig om indfødsretsreglerne, for det er altså mennesker, som med den lovgivning, der er gældende her, har fået ret til at få varigt ophold her i landet.
Så det, vi her tager stilling til, er: Synes vi, at de, når de er integreret, kan blive danske statsborgere?
Der er altså et meget stort flertal her i Folketinget, der mener, at det skal de, når de lever op til de kriterier og de betingelser, som er fastsat gennem de aftaler, der er mellem Folketingets partier.
Her er der jo, som enhver ved, nogle generelle regler, man skal leve op til, nemlig minimum 7 års ophold her, og så skal man have holdt sig fri af kriminalitet, og hvis man ikke kan det, får det ganske betragtelig betydning for tidspunktet for, hvornår man kan opnå dansk indfødsret, for der er en lang karensperiode.
Det er i øvrigt noget, som vi i øjeblikket partierne imellem drøfter nogle ændringer til.
Men blot foranlediget af det spørgsmål, som Dansk Folkepartis ordfører stillede mig, om, hvor lang tid vi skal blive ved med det, kan jeg sige, at det skal vi blive ved med, så længe der er et meget stort flertal her i Folketinget, der vil administrere efter de regler, som vi bruger i dag.
Fru Dorte Bennedsen har i øvrigt fuldstændig ret i, at
når der optræder betragtelig flere her og også har gjort det på de seneste par forslag til lov om indfødsret, så hænger det netop sammen med, at vi foranlediget af en henvendelse fra Folketingets Indfødsretsudvalg i Justitsministeriet har kunnet opprioritere ressourceanvendelsen i Indfødsretskontoret, så der er mere personale, så vi kan få sagsbehandlingstiderne ned fra de tidligere to år til en målsætning om i løbet af kort tid at være nede på et års sagsbehandlingstid.