Peter Duetoft (CD), 1998-06-19:
Psykiatriloven er en patientlov.
Den er til for at beskytte nogle mennesker i en meget vanskelig situation.
Det er en kendsgerning, at efter at psykiatriloven blev vedtaget i 1989, har der været et stigende antal fikseringer i Danmark, et stigende antal gange, man har brugt tvang mod sindslidende. Det kan undre mig lidt, at Sundhedsstyrelsen i dag i Ekstra Bladet kan meddele, at man ikke har nogle sikre tal for den stigning.
Mig bekendt ligger der faktisk ganske mange undersøgelser om det, men det må vi jo nok grave lidt i, det, at Sundhedsstyrelsen ikke ved, hvad der foregår.
Men det spørgsmål, der selvfølgelig må rejses, er: Er den lov, der ligger nu, bedre? Er den bedre end den lov, der blev vedtaget i 1989? Jensen er indlagt på en lukket afdeling.
Han har behov for ro, men han ligger på en firesengsstue.
Og når han gerne vil bruge de gode værksteder, der er lavet på hospitalet, får han at vide, at det kan desværre ikke lade sig gøre, for vi har ikke et antal ansatte i forhold til de normeringer, der er.
Løser loven dette problem, hr. minister?
Olsen har ligget på en lukket afdeling i nogle måneder.
Han har det bedre, han skal hjem, men kommunen har hverken et bofællesskab eller en støtte- og kontaktpersonordning, og derfor kommer Olsen så hjem til sin etværelses lejlighed.
Efter nogen tid kan han ikke rigtig holde det ud, og fordi han sidder og er desperat i sin isolation, vænner han sig til at gå ud på altanen og hyle som en ulv.
For når han er så heldig, at naboerne ikke kan holde det ud mere, bliver han tvangsindlagt, og så får han jo et tilbud.
Er der nogen garanti for, hr. minister, at man med denne lov kommer sådan en situation til livs?
Nielsen er bramfri og uforskammet, og det bliver man træt af på afdelingen.
Derfor siger man, at han ikke får lov
Jeg vil godt spørge ministeren: Er der noget som helst i denne lov, der garanterer, at Nielsen ikke kommer i den situation?
Hansen er blevet voldsom, fordi han har ligget på en flersengsstue i flere måneder, og derfor skal han i bælte, men det er der altså også tre andre, der skal, fordi der er så dårlige fysiske forhold, og derfor må Hansen ligge på et rungende koldt badeværelse, mens han råber, for ellers kan vagten nemlig ikke tilse de fire patienter, som vagten skal tilse på én gang.
Er der noget i denne lov overhovedet, hr. minister, der er en garanti mod sådan en situation?
Sørensen er vanskelig, voldsom og besværlig, og det generer afdelingen.
Overlægen skriver et brev til Justitsministeriet og anmoder om et farlighedsdekret, og ministeren viser brevet til Retslægerådet, der synes, at overlægen er en meget fornuftig fyr, så derfor har han jo nok ret.
Sørensen ender så på det mest lukkede sted, vi har i Danmark, nemlig Sikringen oppe i Nykøbing, og domstolen, der skal tage stilling til den anbringelse 5 dage senere, siger: Nå ja, når Retslægerådet mener, det er sådan, er det nok rigtigt; derfor gider vi i øvrigt ikke høre nogen vidner.
Er der noget som helst, hr. minister, i denne lov, der sikrer, at Sørensen ikke kommer i den situation?
Til gengæld har Larsen så været på Sikringen i 2 år, og fordi der er nogle rimelig gode forhold fysisk deroppe, har han det bedre og er motiveret for at komme videre.
Det er lægen enig i, og derfor anmoder lægen Justitsministeriet om at ophæve farlighedsdekretet.
Svaret kommer 3 måneder efter, og Larsens motivation er på lavpunktet.
Er der nogen som helst garanti for i denne lov, hr. minister, at den situation ikke opstår?
Jeg glæder mig til at høre ministerens svar på de her praktiske eksempler, der ikke er nogle, der er opdigtet hjemme ved mit skrivebord, men som rent faktisk er udtryk for fysiske situationer, der foregår i Danmark år 1998.
Jeg vil godt gætte på, at hvis ministeren vil svare klart og ærligt, vil svarene på disse spørgsmål være et nej.
Denne lov ændrer intet i garantierne og retssikkerheden for de sindslidende.
Denne lov er ikke ét eneste skridt på vejen hen imod, at én eneste af de situationer, jeg her har nævnt, vil blive bedre i fremtiden.
Svaret på spørgsmålene er: Nå nej, det var ting, vi ikke rigtig syntes, enten fordi systemet skulle fungere, eller fordi det var for tungt, eller fordi vi var bange for administrationen, eller fordi vi ikke rigtig brød os om at give de sindslidende de valgmuligheder og den retsgaranti, og så stemte vi det ned, bl.a. under andenbehandlingen forleden dag.
Svaret er: Nej, der er intet i denne lov, der gør, at den stigning i tvang i det psykiatriske system, som skete efter 1989, ikke fortsætter.
Og så kan det godt være, at Sundhedsstyrelsens reaktioner på denne lov skyldes - hvis Ekstra Bladet har ret - at de overhovedet ikke aner, at der er pålidelige tal.
Jeg synes nu nok, at de så skulle begynde at grave lidt i arkiverne rundt omkring.
Jeg kender i alt fald folketingsmedlemmer, der bestemt har pålidelige tal, der beviser, at tvangen er steget.
Derfor er denne lov simpelt hen en lappelov.
Denne lov har ikke taget fat i de grundlæggende problemer i det psykiatriske system, og derfor vil CD naturligvis stemme nej.
Den eneste glæde, der er ved den lov, er, at der er kommet en revisionsparagraf ind i den.
Vi så jo heldigvis en række partier - og tak for det - som begyndte at bakke op om en meget kritisk holdning til de her ting.
Det kunne jo godt være, når man skal revidere denne her lov igen om nogle år, at der så er flere, der har meldt sig på banen. Det sørgelige er jo bare, at de situationer, jeg her har nævnt i praksis, rent faktisk er nogle, der også opstår i de kommende fire år, og det vil sige, at man sidder her og ved, at problemerne ikke bliver løst.
Men så må vi jo vente på, at vi måske i forbindelse med en revision kan komme igennem med nogle fornuftigere ting.
Men et rungende og klart nej tak til det her.
Det er ikke godt nok, hr. minister.