Birte Weiss (S), 1998-01-23:
Det lyder umiddelbart, som om hr. Poul Nødgaard har haft en lidt selektiv hørelse under mit indlæg, for vi mener under ingen omstændigheder, det ville være en katastrofe med større åbenhed.
Reelt har jeg lidt svært ved at se, hvor den store uenighed skulle ligge, for det eneste, vi diskuterer her, er, om alle sager skal offentliggøres, eller om det kun skal være principielle sager.
Derudover diskuterer vi, om det skal være en forsøgsordning, og hvordan den i givet fald skal tilrettelægges, og vi diskuterer vel også, hvordan man kan målrette denne information, så alle de parter, der gerne skulle blive klogere af sagsbehandlingen i Patientklagenævnet, får det maksimale ud af det.
Derfor er det overhovedet ikke noget med, hvem der er åbne, og hvem der ikke er åbne; det er kun et spørgsmål om at finde frem til den metode, der sikrer, at vi får mest muligt ud af arbejdet.
Her synes jeg, det er godt at tage udgangspunkt i virkeligheden, og det, jeg kalder virkeligheden, er den praksis, Patientklagenævnet allerede har indledt.
Jeg lagde mærke til, at under debatten om det forrige forslag, vi havde til behandling, var der en taler, der mente, at man bare skulle gøre, som man gør i Det Sociale Ankenævn; men som det netop blev sagt af fru Vibeke Peschardt, er det jo ikke alle sager, det drejer sig om.
Det er udvalgte sager, det er sager, som har principiel rækkevidde, det er sager, hvor man er sikker på, at her er der noget, som kan bruges som afsæt for en kvalitetsforbedring og vel også for en bedre, ensartet sagsafgørelse.
Så med hensyn til sigtet er der ingen slinger i valsen, det er vi fuldstændig enige i.
Det er kun metoden, vi diskuterer, og det er derfor, jeg siger, at der nok ikke skulle være nogen uoverstigelig barriere mellem regeringspartierne og resten af Folketinget.
Men jeg vil godt efterlyse en tilsvarende åbenhed hos dem, der har fremsat forslaget, så vi finder frem til en fremgangsmåde, som også reelt er både overkommelig og meningsfuld, så det ikke bliver alle mulige ganske små ting, man giver sig i kast med, men kun det, der har principiel rækkevidde.
Jeg er egentlig lidt ked af, at fru Ester Larsen her i sit sidste indlæg forsøger at tale sig væk fra den åbenhed, som jeg gav udtryk for.
Denne talen sig væk kom frem ved, at fru Ester Larsen brugte udtrykket censureret offentliggørelse.
Der er overhovedet ikke tale om noget ønske fra regeringens side om at censurere noget som helst, der er alene tale om, at vi gerne vil have en så retvisende, en så brugbar og en så overskuelig offentliggørelse af sager som overhovedet muligt, og derfor er det en helt kunstig uenighed, fru Ester Larsen forsøger at skabe her.
Jeg har forstået på de øvrige ordførere, at de er ganske klar over overensstemmelsen mellem regeringens og resten af Folketingets partiers hensigter, og det ville jo egentlig være mærkeligt andet.
Det ville dog være højst ejendommeligt, hvis regeringen pludselig skulle være imod det, der er en konsekvens af det moderne samfund, nemlig størst mulig indseende fra offentlighedens side, og derfor vil jeg opfordre til, at det, vi får drøftet igennem i udvalget, sker på de præmisser, som i hvert fald jeg vedkender mig, nemlig at det færdige resultat ikke skal være et kaudervælsk af brugbare og mindre brugbare ting, men noget, som alle parter kan blive klogere af. Det er også en misforståelse hos fru Ester Larsen, når hun forsøger at skildre det, som om patienten ikke spiller nogen rolle i mit univers i denne problemstilling.
For det første nævnte jeg det i mit indlæg, og for det andet er det klart, at patienten er jo sammen med de læger, der fejlbehandler, sammen med de sygehusvæsener, som har tilrettelagt nogle forkerte procedurer, og sammen med offentligheden part i sagen.
Og hvem har ikke en fælles interesse i, at vi får et så godt og brugbart feedback som overhovedet muligt?