Thor Pedersen (V), 2004-09-07:
Jeg må jo konstatere, at vi har haft en meget fredelig og rolig debat.
Det har vel været den mest fredelige første behandling af de finanslovdebatter, vi har haft, den fjerde.
Det betyder også, at der ikke er sagt så meget overraskende.
Og jeg skal selvfølgelig ikke bruge anledningen til at starte en særlig punisk krig i anledning af, at det egentlig er gået rimelig fredeligt, men måske forholde mig mere til noget, som nødvendigvis bør kommenteres og korrigeres.
Jeg vil lige starte med hr. Lars-Emil Johansen og sige, at det med båndene er jeg jo enig i.
Nu har jeg lige været så heldig at være inviteret til Grønland og har været på besøg hos min grønlandske kollega med hensyn til finanser, hr. Josef Motzfeldt, og jeg vil sige, at man så i virkeligheden oplever båndene og den samhørighed, der er mellem det grønlandske folk og Danmark.
Og så vil jeg sige, at det også har glædet mig, at der er enighed om den uændrede bloktilskudstørrelse, dog således at vi reserverer 50 mio. kr. til en særlig fremme af erhvervsindsatsen på udvalgte områder som følge af stor lydhørhed over for det grønlandske hjemmestyre, og så håber jeg i øvrigt, at den fælles opfattelse af styrken i rigsfællesskabet medfører et for begge parter meget positivt resultat af Selvstyrekommissionens arbejde, der nu går i gang i de mere politisk orienterede fora.
Ellers må jeg jo konstatere, at næsten alle, måske med undtagelse af et parti, vel er indstillet på at komme til forhandlinger, og det må jeg sige er det, regeringen også har lagt op til.
Der er en åben dør og en forventning om positiv forhandling, og kan man ikke gå ind i det hele, så er der jo delområder, hvor de enkelte partier mener, at de kan bidrage med gode synspunkter.
Så jeg vil ikke her nedkæmpe de synspunkter, jeg ikke synes umiddelbart er gode.
Det tilkommer jo alligevel Folketingets partier selv at fremføre, hvad de mener skal være den politiske dagsorden, og hvilke synspunkter de mener
er bæredygtige ud fra de forskellige politiske aspekter
Men alligevel er der som sagt noget, jeg føler, jeg er nødt til lige at tage fat på, og som jo måske kan undre.
Det er måske det der med opfattelsen af dansk økonomi.
Selvfølgelig kan det være svært, hvis man står i en skov, som er stor, ligesom at vurdere, hvor stort omfanget egentlig er.
Hvor stor er skoven?
Hvordan ser det egentlig ud?
Et af goderne ved det danske medlemskab af Det Europæiske Fællesskab er jo lige præcis, at der er nogle, der udefra bedømmer dansk økonomi, der ligesom ser helheden, storheden i tingene.
Det er jo det samme for dem, der interesserer sig for kunst.
Så kan man pludselig se, hvad det egentlig er, kunstneren har ment.
Sådan er det også med dansk økonomi.
Derfor møder man jo dem, der har forstand og som bedømmer på afstand, der siger: Danmark er et glimrende eksempel til efterlevelse for de andre lande i EU.
Det var sådan set den dom, vi fik, både af fagfolk og af det politiske klima omkring finansministrenes møde, da vores program var til bedømmelse, altså en karakteristik af, hvordan Danmark ser ud.
Det er det samme,
vi har fået af IMF og andre, der egentlig er i stand til at overskue herligheden og storheden i projektet.
For sandheden er jo, at det er ret enestående, at Danmark sammen med Finland er de eneste lande, der reelt har overskud på de offentlige finanser i en periode, hvor de andre har været ramt af lavkonjunkturen og har underskud, store underskud, større underskud, end de i øvrigt må have, at Danmark skal se, at der kun er to lande i hele EU, der har en lavere offentlig gæld end den, vi har i Danmark.
Det er det, der placerer Danmark på førstepladsen, når
man bedømmer økonomien, at på et tidspunkt, hvor andre lande skærer ned på velfærd, er vi i stand til at øge velfærden.
Hvorfor?
Fordi vi præcis styrer, således at vi har brugt opsparing i en dårlig tid, og at vi opsuger opsparing til sikkerhed i ringere tider.
Og hvor kommer den idé fra?
Ja, den kommer jo i virkeligheden fra »En holdbar fremtid - Danmark 2010« fra den tidligere regering, som havde nogle rigtige tanker om, hvordan man sikrede sunde, offentlige finanser, men som desværre ikke formåede at dokumentere, at den kunne efterleve de samme målsætninger.
Der var jo også op igennem 1990'erne maks. 1 pct.s vækst i offentlige udgifter.
Det blev så igen til 2,5 pct.
Det, der så er bedrøveligt, er måske, at man ikke har lært ret meget af lektien, hvad det er, der har sikret, at Danmark er kommet rimeligt igennem en periode med konjunkturtilbageslag, men kommer med et forslag til en finanslov, hvor man har glemt alt det, man har sagt, de mål, man har sat op, og pludselig har et forslag til vækst i offentligt forbrug, der er fire gange over den ramme, som er bæredygtig i den plan, man selv har fremlagt, et forslag, der reducerer overskuddet i 2005 med mere end 5 mia. kr., og som på trods af det, man har sagt, med det samme dokumenterbart øger skattetrykket.
Derfor må man spørge: Har man overhovedet lært noget?
Eller er det sådan, at uanset hvad man siger, så er det nøjagtig den politik, vi har set hele tiden, nemlig at de offentlige udgifter er ude af kontrol, hvilket kun reddes ved, at skatterne kan hæves?
Jeg synes, at det er forståeligt, at den radikale leder, fru Marianne Jelved, kan komme til at sige, at skattetrykket ikke steg og efterfølgende konstaterer, at det nok ikke var helt korrekt, hvad hun sagde, og så giver en undskyldning.
Jeg synes i virkeligheden, det er mindre forståeligt, at man kan frembringe et skrift om, hvad man vil gøre, hvis man har 90 mandater, et oplæg til radikal politik, og så komme med en påstand om, at staten er 100 mia. kr. bagud med gældsafviklingen, noget, man i virkeligheden kunne analysere sig frem til er fuldstændig forkert.
Nu er det sådan, som det også tidligere har været sagt, at den tidligere regering efterlod en større kronegæld end den, man overtog, og at vi med denne finanslov reducerer kronegælden med 30 mia. kr. i forhold til, hvad den var i 2001.
Det, der især er interessant, er, at det har været en lavkonjunkturperiode.
Det, der er det bæredygtige, er jo for så vidt ikke ØMU-gælden, selv om den også falder, men det er nettogælden, som vi i samme periode reducerer med 40 mia. kr. Og nettogælden er den samlede gæld for stat, amt og kommune. Hvad er det så, der får hr. Morten Helveg Petersen til egentlig at bevæge sig ud ad en helt gal vej, der ender i en påstand om, at man er 100 mia. kr. bagud?
Det er alene, at Eurostat og Danmarks Statistik løbende omdefinerer gældsbegreberne.
Det vil sige, at den underliggende gæld hverken er 1 kr. større eller 1 kr. mindre.
Altså det, der skal dækkes ind over finanspolitikken, det, der skal afdrages og betales af borgerne, er fuldstændig uændret, selv om man ændrer definitionen af ØMU-gæld.
Det undrer mig.
Jeg vælger altså at tro på, at man er i god tro.
Og jeg fik også indtryk af, at da hr. Morten Helveg var oppe og holde de to bøger op imod hinanden, dels »En holdbar fremtid - Danmark 2010«, dels budgetoversigt eller redegørelse, eller hvad man nu valgte at række op, at hr. Helveg Petersen var i god tro.
Jeg synes, der kom sådan en vis usikkerhed, da hr. Lars Barfoed også påpegede fejlen. For det er sådan, for at slå det fast, at de 100 mia. kr., som hr. Morten Helveg siger er 7 pct. af BNP, hvordan opstår de?
Er det noget, vi mangler at afbetale, eller er det noget, man ændrer i Eurostat og i den statistiske metode?
Hvis man tager de første 48 mia. kr., så er der her tale
om ren teknik
, idet ATP's beholdning af statsobligationer ikke længere kan fradrages ved opgørelsen af ØMU-gælden.
Det er noget, Eurostat har besluttet.
Det er altså EU's statistiske bureau, der siger, at vi ændrer opgørelsen
, når det gælder definitionen af ØMU-gæld.
Der forsvinder 48 mia. kr.
Så er der 20 mia. kr., som er historisk revision fra Danmarks Statistik på baggrund af en ny klassificering, og der reviderer man hele gældsperioden tilbage fra 1992 og opskriver den over perioden reelt med 26,5 mia. kr.
Det er ren teknik.
Den underliggende gæld er fuldstændig uændret.
Så er der 12 mia. kr., man flytter rundt på, i og med at man jo har ændret vilkårene for Den Særlige Pensionsfond.
Den har tidligere været indregnet som en del af den offentlige sektor, i og med at det var en skat.
Derfor holdes den udenfor, selv om det reelle, altså den underliggende gæld, er fuldstændig uændret.
Så er der 17 mia. kr., der vedrører genudlån til statslige virksomheder.
De påvirker ØMU-gælden, men de påvirker ikke de offentlige finanser.
Over for det står der så Den Sociale Pensionsfonds beholdning af statsobligationer, som fradrages ØMU-gældsopgørelsen.
Den er nu større end forudsat, så det går den anden vej med 15 mia. kr.
Det betyder ikke, at vi så skal afdrage 15 mia. kr. mindre over tid, men det påvirker stadig overhovedet ikke den faktiske gæld, som vi skal betale af på.
Tilbage af de 100 mia. kr. er der 15 mia. kr., som dels er fremrykningen af skattelettelsen, som er fuldt finansieret inden for råderummet i »En holdbar fremtid - Danmark 2010«, dels den anden del, der er det konjunkturbetingede tab ved, at der har været faldende indtægter og stigende udgifter i konjunkturtilbageløbsperioden efter 2001.
Og her er jo præcis grundlaget for »En holdbar fremtid - Danmark 2010« for dem, der har forstået storheden i det projekt, som hr. Lykketoft præsenterede i januar 2001, at man lige præcis ikke korrigerer for konjunkturelle ændringer. Altså hvis indtægterne falder i et konjunkturtilbageløb, så går man ikke ud og henter kompenserende nye indtægter, men man, om jeg så må sige, modarbejder konjunkturtilbageslaget ved at acceptere, at man har lavere indtægter på de offentlige finanser og stigende udgifter - det er der så plads til i sund økonomi - og at man omvendt, når man har opsving, og indtægterne stiger og udgifterne falder, så ikke bruger flere penge end det, der ligger i »En holdbar fremtid - Danmark 2010«.
Her havner vi så også i det synspunkt, hvor nogle siger, at opsvinget redder finansloven.
Igen må jeg sige, at hvis man bruger det argument, har man overhovedet ikke forstået grundideen i »En holdbar fremtid - Danmark 2010«, hvorfor Danmark er et eksempel til efterlevelse, og hvad det vil sige at have sunde offentlige finanser, fordi det, man styrer efter, er ikke skatteindtægter.
Det, man styrer efter, er forbrugsudviklingen, altså hvor meget vækst i det offentlige forbrug der er plads til. Så uanset hvor mange indtægter man i givet fald måtte få på olie, eller hvor mange udgifter man får ved ledighed, så berører det ikke finansloven, når det gælder udgiftspolitikken.
Det, man tilbyder borgerne i øget service, vil være fuldstændig upåvirket, fordi en mindre indtægt ikke udlignes ved mindre udgifter til service, og en merindtægt ikke bruges til yderligere udgifter til service, fordi hele idégrundlaget er, at der er balance i økonomien over tid, ikke bare op til 2010, men også efterfølgende, med den linje, der er lagt.
Så derfor reddes finansloven ikke af et opsving, men derimod af, at vi følger den kurs, der er lagt, og det er vækst.
Det er for mig ejendommeligt, at man kan tale om nedskæring, når der ansættes 16.000 personer flere med finansloven for 2005 i forhold til den, man overtog i 2001.
Det er et antal personer, der er ansat i kommuner og amter.
Staten har uændret årsværk i år.
Vi har samme antal årsværk
som sidste år, og vi har samme antal årsværk som næste år.
Det er altså en nettostigning på 16.000 personer, der udelukkende udmøntes i kommuner og amter.
Der er flere penge til rådighed i kommuner og amter end nogen sinde før.
Der har ikke været nogen regering i Danmark nogen sinde, der har brugt flere penge pr. dansker til offentlig service end det, vi oplever i år, og det bliver endnu mere næste år.
Og det ender så i den debat om skattestop, hvor nogle siger: Jamen skattestoppet begrænser kommunernes muligheder.
Her må jeg igen sige, at så har man stadig ikke forstået det, for sådan forhandler vi overhovedet ikke kommuneøkonomi.
De kommunale repræsentanter siger: Jamen skattestoppet er en politik, regeringen har.
Det tager vi til efterretning.
Så det er ikke det, man forhandler.
Hvad er det så, man forhandler ved bordet?
Jo, det er spørgsmålet om, hvor meget vækst der er plads til i de offentlige udgifter.
Og her er jeg jo glad for, at der er en enighed og en forståelse for, at der ifølge det, der ligger i »En holdbar fremtid - Danmark 2010«, altså er en grænse for, hvor meget vi i alt kan bruge mere, at der er en forståelse med de kommunale parter om, hvordan rammen er. Hvordan sikrer vi så den vækst?
Er skattestoppet til hinder for, at man får den vækst i kommuner og amter?
Betyder skattestoppet, at man skal hæve brugerbetalingen?
Hvorfor ikke?
Fordi forhandlingsformen jo er den, at kommunerne oplyser, hvad deres udgifter er her og nu.
Hvad er de forventede udgifter her i år?
Der er ingen her i Folketinget, der ikke ved, at når vi taler om sygedagpenge, kontanthjælp og førtidspension, så er det noget, staten betaler et hundrede procent - det går jeg ud fra at alle er klar over - så det lægger vi helt til side.
Det, der så er tilbage, er altså de serviceudgifter, man kender i dag.
Vi lægger alle bilagene op på bordet, lægger alle tallene sammen, og vi er så enige om, at det er udgifterne her og nu.
Så har vi ét ønske, og det er, at på trods af at Danmark jo er det land i verden, der tilbyder den højeste andel af sin produktion i offentlig service, så er det ikke nok; vi ønsker endnu mere.
Derfor lægger vi noget ovenpå og siger: Det kan godt være, det var nok i år, men vi lægger endnu mere ovenpå til næste år.
Og vi lagde så 1.650.000.000 kr. oven på de betalingsbilag, der lå, og sagde: Det kan vi bruge mere næste år.
Så er spørgsmålet: Hvordan i alverden får man så det finansieret med de skatter, vi får ind?
For der er jo skattestop.
Og derfor er regnestykket selvfølgelig at sige: Hvad er det egentlig, man får ind i kommuneskat ved uændret kommuneskatteprocent?
Hvad får man ind ved uændret grundskyldspromille?
Hvad får man ind ved uændret dækningsafgift?
Hvad får man ind ved uændret betaling
for børnepasning og uændret betaling for transport?
Så har vi deres skatteindtægter og deres øvrige indtægter, og så har vi bloktilskud, som næste år er på 48 mia. kr.
Det lægger vi også ind på bordet.
Så holder vi regnestykkerne op over for hinanden: Her er det niveau, vi har i forbrug nu, vi lægger yderligere ovenpå, her er skattestoppets indtægter, her er bloktilskuddet - og så mangler der noget.
Hvor kommer de penge fra?
Hvor meget manglede der?
10 mia. kr. i 2005. Hvor kommer pengene fra?
Fra statskassen!
Det er statskassen, der et hundrede procent financierer skattestoppet.
Hvis ikke man havde et skattestop i kommunerne, betød det jo blot, at de ville oplyse, hvor meget de ville opkræve i skat, og da vi er enige om, hvor meget man kan bruge, for det er stadig det, vi er enige om at styre efter, ja så ville det være staten, der havde sparet i balancetilskuddet.
Men vi har altså valgt en model, hvor det er staten, der betaler hele differencen, og det finurlige er, at det så også er staten, der betaler hele konjunkturtilbageslaget.
For vi sikrer jo, at kommunerne set under et for så vidt er friholdt fra et konjunkturtilbageslag, for vi sikrer, at de kan finansiere de udgifter, de har nu, og at de kan finansiere en vækst ved uændret beskatning og uændret brugerbetaling, fordi statskassen finansierer det hele.
Så kan man sige: Jamen det er jo meget godt, for der sidder jo 271 kommuner omkring bordet, og det er jo meget godt, at det hele går op.
For det første vil jeg sige, at det er meget godt, at det hele går op, at man har betalt for uændret skat, uændret forbrug plus realvækst.
Problemet er så, at der er forskel på kommunerne.
Der skal man bare vide, og det er jo sådan set styrken i det danske kommunale selvstyre, at vi har et system, hvor der er plads til forskellighed, og hvor de kommuner, der har særlige problemer, som andre ikke har, kan regulere på deres skattesystem, og de kommuner, der så ikke har problemer, men som jo har fået pengene, må sætte skatten ned.
For staten har altså betalt 10 mia. kr., der manglede i, at man kan have uændret skat, og den har finansieret sin velfærd og sin realvækst.
Så pengene ligger altså i systemet, og det er selvfølgelig besværligt.
Jeg vil blot sige, at alternativet jo var, at det var det centrale styre, der sad og regulerede hver eneste kommune, men sådan er det jo ikke.
Så når man har et kollektivt aftalesystem, hvor kommunerne vælger at have den frihed og vælger at indgå en aftale, så ligger ansvaret for bevægelserne mellem kommunerne også i det kommunale selvstyre.
Der er ét ansvar, vi har, og det er at sikre lovgivning omkring den kommunale udligning, som jo er noget ganske andet: Hvordan vi udligner de umiddelbare forskelle, der er i de vilkår, som kommunerne har, i forhold til hinanden.
Men det har altså overhovedet ikke noget at gøre med skattestoppet.
Vi betaler for, at man ikke hæver brugerbetalingen, vi betaler for, at man ikke hæver taksterne, og vi betaler for, at man ikke sætter skatterne op.
Så enkelt er det.
Det er altså, når vi fjerner salget af TDC, som var en engangsindtægt, og det er, når vi fjerner kredittidsstramningerne og det, at man opfandt et år med 13 måneders indtægter og 12 måneders udgifter.
Det er en fantastisk flot profil, der egentlig ligger i den måde, regeringen håndterede hele det forløb på under konjukturtilbageslaget. Derfor vil jeg blot sige, at det, der har ligget på delområder, når man taler om vækst og øget service, jo altså dækker den økonomi, der ligger under, at vi ikke øger gælden.
Vi er fuldstændig på sporet.
Hvis nogen siger, at vismændene ikke er enige, så skal man lægge mærke til, hvad de siger og skriver, for de siger, at med de forudsætninger, regeringen selv har stillet op, holder det hele.
Men, siger de, vi tror bare ikke, det er muligt.
Til det vil jeg sige, at det forstår jeg godt, for når vi siger, at der er plads til en vækst på 0,5 pct. fra 2005 og frem, så forstår jeg godt, at de siger: Hvordan skal det så gøres?
Væksten var 2,5 pct. i 2001, den blev 2 pct. i 2002, den sidste aftaleperiode, hvor den tidligere regering havde kommune- og amtsaftalen; det er jo dér, overskridelsen ligger.
Der har ikke været nogen regering i de sidste 10, 15, mange år, der har haft så godt styr på de offentlige udgifter, som man ser det nu, og det er årsagen til, at vi er i stand til at køre en linje, hvor der er vækst i den offentlige service hvert eneste år.
Vi kommer altså ikke ud for på et tidspunkt at skulle stramme op og vende tilbage, for det hele er finansieret. Det er skattelettelse, det er
skattestop
, det er grænsehandelslettelse.
Derfor synes jeg jo egentlig, at det må være en spændende opgave også for Folketingets partier at kunne gå ind og være med til at stemme finansloven igennem, hvad jeg tror mange vil gøre, men måske også tage del i den glæde, der er over det opsving, der er kommet i gang, at der nu er 12.000 færre ledige her ved juniopgørelsen, end der var i december.
Det glemte hr. Nicolai Wammen at sige.
Altså hvis man skal sige noget nyt.
Nu sagde hr. Nicolai Wammen noget om, at ledighedstallet alene ville falde i 2005.
Det er rigtigt, det falder også i 2005, men altså i det første halve år er der blevet 12.000 færre ledige.
Det synes jeg vi skulle glæde os over.
Jeg synes, alle skulle tage del i den glæde, og det vil jeg med en åben dør opfordre til.
Der er ingen bad feelings.
Der er en stor forståelse for, hvordan den politiske proces er.
Jeg synes blot, at alle skulle løfte deres del af ansvaret og få den glæde over, at det, vi er i gang med, er at bære Danmark frem til en flot position, og at hver især kan sige, at sejren har mange sejrherrer, og jeg synes godt, der kunne være flere.
Så jeg håber, at vi tæller sejrherrerne, efter at finansloven er stemt hjem i et bredt flertal og med mange forlig, så vi kan se mange glade ansigter også her i Folketingssalen.