Ester Larsen (V), 1999-03-23:
Seriøs skabende kunst er vigtigt for ethvert samfund.
Det er den erkendelse, der ligger bag dannelsen af Statens Kunstfond.
Billedkunsten har fra starten været et kerneområde for Kunstfonden.
Der ydes støtte til billedkunsten via en vifte af forskellige støtteformer.
Der er tale om arbejdslegater, igangsætningsstipendier, rejselegater, livsvarig ydelse, bevillinger til udsmykning og kunstindkøb.
Hertil kommer offentlige kunstindkøb via museumsnævn, Statens Museum for Kunst og indkøbsstøtte via de statslige museumstilskud.
Spørgsmålet om bredde og mangfoldighed i disse indkøb havde vi til grundig drøftelse i Tinget for nylig.
Dertil kommer, at staten også driver udstillingsvirksomhed på Charlottenborg.
Statens regler om kunstnerisk udsmykning er et godt instrument til aktiv kunststøtte.
Kommuner og amter bestemmer selv, om de ønsker at fastsætte regler, og der er faktisk mange eksempler på, at kommuner støtter kunsten særdeles generøst og aktivt.
Uden et meget stort, lokalt engagement ville der ikke være rejst så mange kunstmuseer og kunsthaller, som det har været tilfældet.
Jeg tror, man skal være yderst forsigtig med at regulere kommuners og amters engagement i billedkunsten alt for restriktivt fra centralt hold.
Vi har altså et flerstrenget system, der kanaliserer offentlige midler til kunststøtte.
Men mindst lige så væsentligt er de private fondes kunstkøb.
Hvis man ønsker at øge kunststøtten, jamen så vil det da være helt naturligt at supplere den offentlige støtte ved at stimulere den private sektors kunstkøb.
Det er der en række anvisninger på i Betænkning om Billedkunst.
Når et kunstværk stiger i værdi, skal kunstneren have del i merværdien ved salg, og det sikres ved følgereglen droit de suite, som giver 5 pct. til kunstneren.
Denne procentsats er i fare i øjeblikket.
Det bør pålægges regeringen at kæmpe indædt for, at der ikke sker en forringelse af kunstnerens andel.
Nu er det ikke reglen, men snarere undtagelsen, at samtidskunst stiger i værdi, og det er en vildfarelse, som Skatteministeriet bør rives ud af.
Venstre er ikke imponeret over det forslag, der er lagt frem fra regeringens side og nu i dagsordenens vedtagelsesforslag.
Det er ikke noget imponerende tilsagn at sige, at man vil undersøge at styrke erhvervslivets kunstkøb.
Når man så oven i købet hører, at kulturministeren trygt overlader til skatteministeren at arbejde videre med skattefradragsreglerne, ja, så kan man sige, at det da egentlig var rart at få opklaret, hvad det er for et grundlag, som giver vækst for en sådan tryghed.
Mig bekendt er skatteministeren den person her i Folketinget, der har udtalt sig mest kritisk over for en fradragsret for erhvervslivets kunstkøb.
Med henblik på det fremsatte vedtagelsesforslag kan jeg sige, at vi ikke er særlig optaget af at styrke ideen om regionale billedkunstnerråd, som skal rådgive de regionale, lokale myndigheder.
Lokale myndigheder bør faktisk selv bestemme, hvem de ønsker at konsultere i kunstspørgsmål.
Men da vedtagelsesforslaget er så forsigtigt og også udformet, sådan at der alene er tale om, at man vil gøre et forsøg, jamen så ville det være halsstarrigt af Venstre at stille sig i vejen for, at der kan udføres et forsøg.
Men hvis man virkelig ønsker at støtte den private sektors muligheder for at sprede kunst, ja, så bør man arbejde med alle de forslag, der er nævnt i betænkningen på det her område: Det drejer sig om sponsorering, om skattemæssig hensyntagen til kunstnernes svingende indtægter.
Venstres hovedsynspunkt er, at det er vigtigt at styrke markedet for kunst.
Men den kunst, der er uundværlig, der er umistelig for samfundet, ja, den skal støttes via de muligheder, det offentlige har.
Og her er det de fagkyndiges ansvar at sørge for, at den udvælgelse, der sker, er den rigtige.