Tove Videbæk (KD), 2004-05-19:
Kristendemokraterne støtter forslaget om, at vi ikke skal give Tyrkiet en startdato for forhandlinger om Tyrkiets eventuelle optagelse i EU.
Det er et kompliceret spørgsmål, som handler om lige dele politik, følelser, religion og kultur.
Med mellemrum har debatten været rejst siden 1987, hvor Tyrkiet første gang søgte om optagelse i EF.
Landet måtte dengang nøjes med en samarbejdsaftale om handel m.m., som dog senere udvidedes med en toldunion.
Tyrkerne er naturligt nok utålmodige efter at komme ind i EU.
I 1999 fik Tyrkiet status som kandidatland, og denne status gav naturligvis drivkraft til, at Tyrkiet kunne begynde de nødvendige politiske og økonomiske reformer
, inden et medlemskab kan komme på tale.
Med valget i 2002, hvor det moderate islamiske parti, AK, vandt en overbevisende sejr, øgedes presset på EU for reelle forhandlinger om medlemskab, idet AK bebudede diverse reformer, som skulle overbevise EU om, at Tyrkiet nu arbejdede seriøst på at opfylde kriterierne for medlemskab.
Samtidig mærker vi et pres fra USA, hvor regeringen måske frygter, at EU kaster Tyrkiet i armene på de ustabile regimer i Mellemøsten, hvis EU siger nej til at optage landet.
Presset er altså stort for at tage en afgørelse, alligevel mener jeg, at vi i EU bør besinde os. Siden det tyrkiske valg i 2002 er der i Tyrkiet vedtaget en række reformer på såvel det økonomiske område som på menneskerettighedsområdet, som peger i den rigtige retning, og ved Det Europæiske Råds møde medio december 2003 fik Tyrkiet et tilsagn om, at forhandlingerne om optagelse vil kunne påbegyndes, hvis Tyrkiet opfylder Københavnskriterierne, dvs. kravene om demokrati, menneskerettigheder, markedsøkonomi, effektiv administration m.v. Beslutningen om påbegyndelse af forhandlingerne skulle så træffes på det europæiske topmøde i slutningen af 2004. Udsigten til et tyrkisk EU-medlemskab giver dog anledning til megen debat.
Ledende politikere i Tyskland så vel som i Frankrig har udtrykt skepsis over for det tyrkiske medlemskab.
Derfor mener vi også hos Kristendemokraterne, at vi stadig skal tage den med ro.
På trods af reformerne i Tyrkiet er landet fortsat langt fra at opfylde kriterierne.
Dertil kommer spørgsmålet om EU's og Europas geografiske grænser og EU's politiske udvikling.
Vil EU være i stand til at håndtere de stærke politiske modsætninger, der uvægerlig vil følge i kølvandet på det tyrkiske medlemskab?
Tyrkiets befolkningsudvikling og størrelse vil desuden medføre, at landet inden for få år bliver det største medlem af EU.
Er EU mon parat til det?
For nogle giver det kulturelle aspekt også anledning til endnu mere bekymring.
EU's samarbejde og de europæiske demokratier er baseret på de kristne værdier, selv om der for nærværende ikke er fuld politisk opbakning til at skrive det ind i en traktattekst.
Godt nok er der i Tyrkiet en klar adskillelse mellem stat og religion, men den kan meget vel vise sig at være ustabil, idet kræfter i landet arbejder på at svække den adskillelse, og EU vil ikke kunne rumme et erklæret islamisk statsstyre.
Det gælder Nordafrika, det østligste Østeuropa samt delvis europæiske lande som Rusland og altså også Tyrkiet.
Disse lande skal tilbydes samme vilkår som f.eks. Norge og Schweiz, der er med i det såkaldte EØS-samarbejde med EU.
Hvis de igangværende reformer i Tyrkiet ad åre fører til fuldstændig opfyldelse af Københavnskriterierne, så vil Kristendemokraterne naturligvis ikke på forhånd udelukke anbefaling af Tyrkiets medlemskab af EU.
Tyrkiets eventuelle medlemskab er et følsomt emne, og derfor skal vi i EU og i Danmark tænke os rigtig, rigtig godt om i den her sag.