Jytte Andersen (S), 2000-05-09:
Det lovforslag, der her er til behandling, og som er fremsat af Frihed 2000, er, hvad jeg vil kalde en gammel traver fra fru Kirsten Jacobsens side.
Sidst, den var på dagsordenen, var i 1996.
Omkostningsniveauet i byfornyelsen er til stadighed genstand for diskussion og måske ikke helt uden grund.
Jeg vil senere vende tilbage til, hvad jeg mener med det.
Forslaget har til formål at etablere en ordning, som kan modvirke, at ressourcerne til byfornyelse anvendes samfundsmæssigt urentabelt til dyre ombygninger, fordi der efter forslagsstillernes opfattelse mangler incitament fra kommunerne i de gældende regler i byfornyelsesloven til at holde igen på udgifterne.
Forslaget går konkret ud på at ændre byrdefordelingen mellem stat og kommune, får så vidt angår den offentlige støtte til ombygninger.
Efter forslaget skal kommunalbestyrelsen afholde
al offentlig støtte inklusive eventuelle tab på garantier efter loven til den del af de godkendte forbedringsudgifter, der dels er anvendt til ombygninger af boliger og dels overstiger det beløb til nybyggeri af boliger, der er angivet i § 8 i By- og Boligministeriets bekendtgørelse nr. 459 af den 14. juni 1999 om huslejefastsættelse, nybyggeri m.v. efter lov om byfornyelse.
Staten skal altså ikke bidrage til den yderste del af et meget dyrt projekt.
Jeg vil for god ordens skyld gøre opmærksom på, at den beløbsgrænse for tilladelse til nybyggeri, der fremgår af den nævnte bekendtgørelse, i år i hovedstadsområdet udgør 9.300 kr. pr. kvadratmeter bruttoetageareal og 8.400 kr. i det øvrige land.
Beløbene reguleres hvert år den 1. januar efter Danmarks Statistiks beregnede nettoprisindeks for september måned i det forrige år.
Med henblik på at sikre, at et projekt ikke blot deles i etaper for at komme under det beløb, foreslås det tillige, at kommunalbestyrelsen i forbindelse med afgørelsen af, om omkostningerne ligger under eller over beløbet i nævnte bekendtgørelse, skal tillægge den godkendte forbedringsudgift de forbedringsudgifter, som inden for en periode på 3 år før tilsagnstidspunktet er afholdt på ejendommens boliger. Forslaget begrundes med, at en sådan ordning i princippet allerede er indført for det almene byggeri, idet rammebeløbet kun er vejledende for kommunernes godkendelse af anskaffelsessummen.
Fredede og bevaringsværdige bygninger foreslås i forslaget helt undtaget fra ordningen.
Jeg er meget opmærksom på den rejste problemstilling om omkostningsniveauet i byfornyelsen, som forslaget giver udtryk for.
Der er og der er forekommet sager med pris- og omkostningsniveauer, som må siges at være klart uacceptable,
både set ud fra et samfundsøkonomisk synspunkt og ud fra en by- og boligsocial synsvinkel.
I den forbindelse kan jeg give Folketinget den konkrete oplysning, at en femtedel af det byfornyede areal ifølge statistikken lægger beslag på op mod halvdelen af udgifterne.
Jeg er også enig i, at der er behov for en forbedret incitamentstruktur i byfornyelsesloven.
Byfornyelsesmidlerne kan anvendes bedre, kan anvendes mere målrettet.
Der bliver investeret mange penge i byfornyelse, og det er derfor altafgørende, at investeringerne bliver brugt rigtigt.
Vi skal have mere byfornyelse for hver investeret krone.
Der er stadig væk brug for investeringer i byfornyelse, og der er stadig væk mange problemer at rette op på i byerne, ikke mindst i den by, vi befinder os i, København.
Med byfornyelsesloven har vi da også et godt værktøj til at bryde de onde cirkler i mange socialt belastede byområder.
Der skal iværksættes en målrettet indsats over for konkrete by- og boligområder, der er truet af en ond spiral med skæv beboersammensætning og fysisk nedslidning.
Men det skal samtidig sikres, at den del af befolkningen, der stadig væk bor i utidssvarende boliger, får rettet op på deres situation inden for en overskuelig fremtid.
I begyndelsen af det 21. århundrede er der f.eks. stadig væk næsten 200.000 boliger, der er utidssvarende.
200.000
De 60.000 af dem befinder sig i Københavns Kommune.
Det er simpelt hen for dårligt.
Og når jeg siger det, så er det, fordi jeg meget gerne vil have, at også forslagsstillerne forstår, at når jeg står her og siger, ja, vi skal kigge på incitamentstrukturen, så betyder det ikke, at vi skal have mindre ud af det.
Tværtimod, vi skal have mere for de samme penge. Der er gode grunde til at lægge offentlige kroner i byfornyelsen, men vi skal være bedre til at styre udgifterne, så kronerne gør mest muligt gavn.
Regeringen har taget initiativ til at effektivisere byfornyelsen.
I november måned fremlagde vi en budgetanalyse, som simpelt hen hedder »Mere effektiv byfornyelse: en budgetanalyse«.
Regeringens målsætning hermed er netop at forbedre aktørernes tilskyndelse til at holde udgifterne nede, til at sikre en effektiv byfornyelse, så hver afsat krone giver større effekt med øget vægt på en helt basal renovering og fornyelse.
Med den ny byfornyelseslov, som blev vedtaget i 1998, kom der en hel række nye redskaber til en helhedsorienteret indsats, og det er i og for sig ret godt, ret visionært tænkt af Folketinget.
Den blev vedtaget med et bredt flertal, skal jeg så også sige, og det er der jo god grund til at anerkende.
Men det, der ikke skete ved den nye byfornyelseslov, er, at man faktisk ikke kikkede på incitamentstrukturen; man kiggede ikke på byrdefordelingen mellem aktørerne i byfornyelsen, altså ejere, lejere, stat og kommune.
I bemærkningerne til byfornyelsesloven er det derfor anført, at en arbejdsgruppe med deltagelse af Finansministeriet og By- og Boligministeriet skal drøfte de mulige, nye, økonomiske og styringsmæssige redskaber i byfornyelsen. Jeg vil slutte med at sige til forslagsstillerne og til Folketinget her, at de vurderinger om en anden form for incitamentstruktur er noget, der drøftes i regeringen, er noget, der drøftes i regeringspartierne med henblik på et udspil i næste folketingssamling.
Det skal sikre en lidt mere præcis incitamentstruktur i byfornyelsesloven.
Med de ord vil jeg godt afvise forslaget her.
Jeg synes ikke, det er godt skruet sammen.
Det er muligt, det er lavet i en god mening.
Det skal jeg ikke kunne vurdere, men i hvert fald er det ikke set fra regeringens side hensigtsmæssigt, tilfredsstillende eller godt at tage en del ud og så køre på en bestemt del, for der er ret mange incitamenter, og der er ret mange skruer, der skal skrues på, for at nå det mål, vi gerne vil: bedre og mere byfornyelse.
Det har borgere brug for.
De borgere, der bor i den nedslidte del af boligmassen har brug for, at Folketinget interesserer sig for det her.