Brian Mikkelsen (KF), 1997-12-03:
Kort skal jeg sige, at vi selvfølgelig bakker alle de forbedringer op, som man overhovedet kan finde frem til.
Rejseholdsideen synes jeg ser meget tiltalende ud.
Men sagen er jo blot den - og det er det signal, som vi har prøvet at sende - at hvis amterne ikke kan finde ud af at løse opgaven, så må vi jo pålægge dem det på den ene eller den anden måde, for man kan ikke lade patienterne i stikken på den måde.
Jeg tror på, at amterne også efterhånden har en interesse for det.
Der er kommet så meget fokus på området, og det er prioriteret så højt, og regeringen har også vist vilje til at være med til at løse problemet, så jeg tror nok, vi også skal få løst problemet.
Men jeg kan altså give tilsagn om, at vi bakker op om de tiltag, som sundhedsministeren har været ude med i aviserne i dag.
Det Konservative Folkeparti hilser relanceringen af lovforslaget velkommen, og vi mener, der er et godt grundlag for, at vi kan få det vedtaget hurtigt.
Det er også nødvendigt, at vi får speedet processen op, for sagen er jo, at der er nogle uanstændige forhold, der skal rettes op på. Hvis man kigger på psykiatrilovundersøgelsen, kan man se, at der i den periode, hvor undersøgelsen blev lavet, skete en øget anvendelse af tvang, og der blev peget på, at der er en sammenhæng mellem tvang og ressourcer.
Det er en banalitet, vi alle sammen bør kunne forstå.
Vi kan se, at der er mangel på bl.a. enestuer, beskæftigelsesmuligheder og adgang til fri luft, og også disse forhold gør, at der er god grund til, at vi får speedet processen op.
Vi kan se, at der kun er få afdelinger, som har
en akut modtagefunktion, skadestue, hvor patienterne selv kan henvende sig døgnet rundt, og vi kan også se, at kun omkring halvdelen af de psykiatriske afdelinger har en distriktspsykiatrisk service med forankring i nærsamfundet.
Altså skal vi have speedet processen op.
Hvis vi så kigger på lovforslaget, er der mange ideer i det, som vi selvfølgelig kan støtte også med udgangspunkt i forhandlingerne fra sidste år.
Overordnet synes vi, at man skal tilstræbe en balance, hvor man på den ene side kigger på selvbestemmelsen, altså den enkelte patients samtykke til behandling, og på den anden side lægernes ønske om at behandle patienter, der ud fra ærlige og rimelige betragtninger vil have bedst af at blive behandlet.
Vi mener også, at når vi får vedtaget dette forslag, skal vi have i baghovedet, at der allerede i foråret 1998 skal forhandles om kommunernes økonomi, så loven ikke blot bliver en hensigtserklæring, men altså også bliver udmøntet i nogle konkrete skridt, som kan forbedre forholdene.
Hvis vi kigger på lovforslaget, mener vi, at forslagets § 2 er et godt udgangspunkt for behandling af patienterne, specielt hvis de af psykiatrilovsundersøgelsen påpegede mangler skal afhjælpes.
At klageordningen nu bliver forenklet, så alle klager kommer til at gå over patientklagenævnene, er også positivt nok.
Forslaget udvider også muligheden for omgående at iværksætte tvangsbehandling, selv om patienten eller patientrådgiveren klager over den påtænkte tvangsbehandling,
og forslaget indebærer, at der også kan tvangsbehandles uanset klage i tilfælde, hvor en omgående gennemførelse af behandling er nødvendig for at afværge, at patienter udsætter andre for nærliggende fare eller for at lide skade på legeme eller helbred.
Her er det vores udgangspunkt, at andres helbred selvfølgelig skal ligestilles med patientens eget helbred.
Hvis vi så kigger på diskussionen om en hensigtserklæring om medicinfri afdelinger, prøver vi fra konservativ side at holde tungen lige i munden.
Sagen er jo den, at hvis man giver mulighed for nogle forsøg, hvor patienter får ret til at gennemføre deres psykose uden risiko for at blive tvangsmedicineret, og hvor man lægger vægt på pædagogisk-psykologisk terapi og anvendelse af alternative behandlingsformer, lyder det måske meget godt i teorien, men hvis man får snakket med fagfolkene og får det tænkt igennem, er jeg ikke helt sikker på, at det er så god en idé, men det er noget, vi må diskutere under udvalgsbehandlingen.
Det, jeg frygter, hvis man blæser det her for meget op, er, at man desavouerer sygdommen.
Sagen er jo den, at det som regel er en sygdom, som skal behandles med medicin, men vi må se på, hvordan man kan finde en balancegang, for selvfølgelig handler det om, at man behandler mindst muligt med medicin.
Jeg er heller ikke i tvivl om, at man mange steder desværre behandler med alt for meget medicin, fordi der er alt for lidt personale til rådighed, og det vil sige, at man så sandsynligvis bruger medicinen til at pacificere folk.
Men vigtigst af alt: Vi synes grundlæggende, at forslaget er godt, og at beretningsudkastet, som blev lavet sidste år, også ser fornuftigt ud.
Vi håber på, at vi kan få speedet processen op, således at man får lavet en ret til enestuer for patienterne, en ret til disse attraktive tilbud om beskæftigelse og mulighed for adgang til frisk luft, og også at man får mulighed for at samtale med kvalificeret personale.