Line Barfod (EL), 2003-10-09:
Der er mange store spørgsmål, som vil fylde meget i den kommende folketingssamling.
Vi har diskuteret Irak i går og skal fortsætte debatten i morgen, vi skal diskutere Mellemøsten kort efter efterårsferien, og i morgen skal vi have den store debat om EU-forfatningen.
Derfor vil jeg i denne tale koncentrere mig om indenrigspolitikken.
»Noget for noget« var det gennemgående tema i statsministerens tale, og man kan roligt sige, at der er masser af eksempler på noget for noget, ikke kun i regeringens retorik, men også i regeringens praksis.
Hvis man har noget, får man noget.
Når A.P. Møller har Nordsøolien frem til 2012, skal han selvfølgelig have den frem til 2042, og når de rigeste i samfundet har mange penge, skal de selvfølgelig have flere.
Men de mange, der næsten ikke har noget, skal have endnu mindre.
De forskellige grupper af arbejdsløse og kontanthjælpsmodtagere bliver løbende sat ned i indkomst, og alle på overførselsindkomst får løbende frataget en del af deres pris- og lønregulering, så de kommer til at sakke mere og mere agterud i forhold til resten af befolkningen.
Statsministeren kom i sin åbningstale med en klar tilståelse.
Formålet med at nedsætte en Velfærdskommission er at overbevise befolkningen om, at efterløn og folkepension til alle skal afskaffes.
Det har statsministeren allerede besluttet at han vil gøre.
Han kalder det »de nødvendige beslutninger«.
Men statsministeren vil gerne have, at befolkningen skal tro, at befolkningen har været med til at træffe beslutningen.
Statsministeren kalder det, at der skal skabes en åben debat for at modne de nødvendige beslutninger.
Regeringen og mange andre, der har deres på tørre, giver jævnligt udtryk for, at det er nødvendigt at skære i folkepension og efterløn, hvis velfærdssamfundet skal overleve.
Men hvis man skærer ned på velfærdsgoderne, underminerer man velfærdssamfundet.
Enhedslisten ønsker at udvikle velfærdssamfundet i stedet for at afvikle det.
Vi ønsker at tage fat på de virkelige problemer i velfærdssamfundet.
Regeringen og de fleste af de øvrige partier og en række eksperter taler om ældrebyrde og generationskamp og foreslår at flytte rundt på pengene, så de rige bliver begunstiget, de mange mister noget, og de, der har allermindst, bliver skubbet længere ned, samtidig med at de får lidt skulderklap og almisser.
Det er påvist gang på gang, at det forfærdelige ord ældrebyrde intet har med virkeligheden at gøre.
Der er i dag over 800.000 mennesker i den arbejdsdygtige alder - 800.000! - der er på en eller anden form for overførselsindkomst.
Dertil kommer en del, der modtager folkepension, men godt ville bidrage til samfundet, hvis bare de fik lov, og problemet vokser.
Arbejdsløsheden er steget og steget og steget, siden regeringen trådte til.
Statsministeren forsøgte i åbningstalen at bortforklare den stigende arbejdsløshed med, at landet er kommet i økonomisk krise.
Men det passer ikke.
Der er penge nok.
Det gælder aktuelt store virksomheder som teleselskabet TDC, mejerigiganten Arla, Grundfos, A.P. Møller, Post Danmark, Coop Norden, Danske Bank og mange andre.
Regeringen har valgt at være passiv over for den stigende arbejdsløshed, og regeringen har valgt at give skattelettelser til de bedststillede i stedet for at øge velfærden.
F.eks. har de rigeste 10 pct. af Danmarks familier modtaget 70 pct. af det milliardbeløb, der er givet som skattelettelse ved at fastfryse ejendomsværdiskatten.
Der er penge nok, men regeringen vælger at give noget for noget til de rigeste.
Mange bliver arbejdsløse og mange nedslidt og udstødt af arbejdsmarkedet, og det er en udvikling, som regeringen forstærker med de mange nedskæringer på arbejdsmiljøområdet.
Hvis de over 800.000 arbejdsløse og udstødte i stedet var i arbejde
kunne den gennemsnitlige arbejdstid sættes betydeligt ned.
Enhedslisten ønsker at ændre samfundet, så alle kan være med, i stedet for at nogle løber alt for stærkt og bliver nedslidt, og andre bliver holdt udenfor.
Vi ved godt, at ikke alle de 800.000, der er holdt uden for arbejdsmarkedet, har fuld arbejdsevne, men vi skal tilstræbe, at der bliver plads til alle.
Helt konkret vil Enhedslisten fremsætte forslag om at få flere i arbejde med to tiltag.
For det første at dagpenge og kontanthjælp skal bruges aktivt.
Det vil give et overskud i de offentlige kasser, hvis kontanthjælpsmodtagere bliver ansat med almindelig løn til at udføre nogle af de mange opgaver, der skal løses i amter og kommuner.
For det andet vil vi foreslå, at folk, der er i arbejde, skal kunne dele jobbet med arbejdsløse.
Hvis fire personer, der hver arbejder 37 timer, deler deres arbejde med en arbejdsløs, kan de alle nøjes med 30 timers arbejde, og staten vil tjene på det.
Jeg gentager: De offentlige kasser vil tjene på det, hvis Enhedslistens forslag bliver gennemført.
Hvis regeringen ikke vil være med til disse to konkrete tiltag, så er det alene ideologi, der forhindrer en løsning på mange problemer.
En løsning, som for det første vil få mange flere i arbejde og dermed forbedre deres og deres familiers vilkår væsentligt, og for det andet vil føre til, at der er flere om at dele arbejdet på arbejdspladserne, så der er færre, der bliver nedslidt.
Dermed får de og deres familier det bedre, og vi sparer udgifter til sygefravær, arbejdsskadeerstatning, førtidspension osv.
Endvidere vil vi kunne få en langt bedre velfærd, når der er flere til at tage sig af børn, unge, gamle og syge.
Dertil kommer, at hvis vi får sat tempoet ned, vil der blive mulighed for den rummelighed på arbejdspladserne, der gør, at også de, der ikke har 100 pct. arbejdsevne, kan komme ud og yde en indsats.
Hvis der f.eks. er pædagoger nok i børnehaven, er der også plads til, at en gangbesværet kan være der nogle timer hver dag og lege og fortælle historier.
Det vil være en god udgang på handicapåret, hvis vi på den måde kan skabe et langt mere rummeligt arbejdsmarked. Der er på det seneste blevet offentliggjort flere undersøgelser, der endnu en gang viser, at den økonomiske og sociale ulighed er stigende, og at arbejdsløshed og dårlig økonomi fører til sociale problemer og kriminalitet - heldigvis ikke sådan at forstå, at hvis man bliver arbejdsløs, bliver man selv og ens børn straks kriminelle eller misbrugere, men at når man ser på årsagerne til kriminalitet og misbrug, er arbejdsløshed klart en af de vigtigste faktorer. Også af den grund er det vigtigt at gøre en stor indsats for at få mange flere i arbejde.
Kort sagt: Vi vil få flere glade og livskraftige mennesker og færre syge, nedslidte og arbejdsløse mennesker.
Det store arbejdsløshedsproblem viser tydeligt et andet af de grundlæggende problemer i velfærdssamfundet, nemlig kassetænkningen.
Kassetænkning forhindrer fornuftige helhedsløsninger, fordi man ser på hver kasse for sig.
Man skærer ned på forebyggelse i én kasse, selv om det fører til langt større udgifter til behandling i en anden kasse.
Men kassetænkning nævnes ikke på noget tidspunkt af hverken regeringen, de øvrige partier eller diverse eksperter i Velfærdskommissionen som et stort problem for velfærdssamfundet eller som noget, der skal træffes nødvendige beslutninger om.
Kassetænkningen er tåbelig for samfundet, men allerværst for de mennesker, der bliver fanget i systemet.
Tag f.eks. den kvinde, der efter at have slidt med rengøring i mange år bliver så nedslidt og syg, at hun må sygemeldes.
Så skal hun igennem hele den ydmygende proces med lægeerklæringer, arbejdsprøvninger osv., og samtidig har hun hele tiden usikkerheden om, hvad der skal ske fremover, og hvordan familiens økonomi skal hænge sammen, hvis hun ikke kan komme tilbage på arbejdsmarkedet.
Hvis kommunen vurderer, at hun er for rask til førtidspension og for syg til at komme i arbejde, ryger sygedagpengene, og hun kommer i det sorte hul.
Fordi hun er gift, kan hun ikke få kontanthjælp, og familien mister således i løbet af en kort periode den ene arbejdsindkomst og må flytte fra hus og hjem.
Tænk, hvis man i stedet fra starten sagde til hende: Nu skal du koncentrere dig om at få det bedre og finde ud af, hvilke opgaver du kan klare i fremtiden.
Du vil få sygedagpenge helt frem til det tidspunkt, hvor du enten er blevet så rask, at du kan komme i arbejde, eller har det så skidt, at du får førtidspension.
Så ville de mange medarbejdere i social- og sundhedssystemet, hun er i kontakt med, blive en hjælp i stedet for det system, hun nu skal bruge alle sine kræfter på at kæmpe mod.
Konkret vil Enhedslisten fremsætte forslag om at afskaffe det sorte hul, og vi vil fremsætte forslag om, at kommunerne skal have 100 pct. statsrefusion på alle overførselsindkomster, så det bliver hensynet til det enkelte menneske og ikke til kommunekassens økonomi, der afgør, hvilken indsats man yder over for de mennesker, der er kommet i klemme. Regeringen fortsætter med at forære værdier væk til de rigeste i landet, samtidig med at vi her i Danmark - et af verdens rigeste lande - ikke kan garantere omsorg ved de to vigtigste begivenheder for ethvert menneske: livets begyndelse og dets afslutning.
Hvis regeringen virkelig ønskede at tale om værdier, og hvis regeringen ønskede at udvikle velfærdssamfundet i stedet for blot at afvikle det, kunne den begynde her.
Vi oplever i denne tid, hvordan der over hele landet skæres ned på svangreomsorg og fødesteder.
Nogle steder er der allerede så dårlig bemanding, at det har ført til, at børn er døde ved fødslen, fordi jordemoderen skulle være til stede ved flere fødsler på én gang, og vi hører om overbelagte medicinske afdelinger på sygehusene, hvor personalet er tvunget til at løbe så hurtigt, at det ikke er menneskeligt muligt at give omsorg til alle.
Enhedslisten ønsker at prioritere et godt offentligt sundhedsvæsen, der bygger på behandling og omsorg i stedet for på markedsgørelse, og hvor alt ikke skal gøres op i penge og ventelister, men hvor man kan tage hensyn til mennesker.
Konkret vil Enhedslisten give borgerne rettigheder, og som det helt basale skal der være en ret til en jordemoder under hele fødslen og ret til en at holde én i hånden, når man dør.
En af de helt store debatter i den folketingssamling, vi nu tager hul på, bliver strukturdebatten.
Det lyder ret kedeligt, når man snakker struktur og teknik, diskuterer om der skal være amter eller ej, men den debat bliver fuldstændig afgørende for det fremtidige demokrati eller mangel på samme i Danmark.
Debatten handler om fordeling af samfundets værdier og om demokrati.
Demokrati er klart besværligt, hvis man ønsker at træffe de nødvendige beslutninger, og et stort flertal af befolkningen er imod.
Demokrati er klart besværligt, hvis man ønsker en meget skæv fordeling til fordel for de rigeste, hvis man ønsker at ændre det offentlige sundhedsvæsen og går over til markedsstyring og privathospitaler, der kan tjene penge på at tage sig af de ukomplicerede operationer - jamen så er det da besværligt, at politikerne hele tiden bliver konfronteret med vrede borgere.
Så er det meget nemmere at træffe beslutningerne bag lukkede døre med forretningsfolk, der sidder rundt om et bord.
Så kan ingen stilles politisk til ansvar, hvis noget går galt, for her hersker ingen konsekvenspolitik.
Farumsagen viser ellers tydeligt, hvor galt det går for både økonomien og demokratiet, når det meste bliver udliciteret og unddraget demokratisk kontrol og styring.
Langt de fleste mennesker i Danmark ønsker ikke privatiseringer og markedsgørelse.
Man ønsker fortsat fælles solidariske løsninger.
Jeg vil igen citere Venstreborgmesteren Ejgil W. Rasmusssen, formand for Kommunernes Landsforening: »Hovedparten af befolkningen vil have kommunen til at tage sig af de ting, der skal drives i fællesskab.« Venstre taler meget om frihed, men indtil nu har de konkrete handlinger kun handlet om friheden for private virksomheder til at tjene penge på andre.
Vi vil have frihed for den enkelte borger, f.eks. frihed til selv at vælge, hvor man vil bo.
Men hvis man skal have frihed til selv at vælge, hvor man vil bo, kræver det mange flere boliger med en husleje, der er til at betale; det kræver beskatning af de store arbejdsfri gevinster på boligmarkedet, så priserne kan komme ned, og det kræver mange flere boliger, som handicappede og ældre kan bo i, så også handicappede og ældre kan få ret til selv at bestemme, hvornår de vil på plejehjem eller i botilbud.
Vi vil have frihed til at drikke rent vand fra vandhanen og spise mad uden gift og medicinrester, og vi vil udvikle velfærdssamfundet ved at give borgerne reel frihed til at bestemme over deres egen hverdag.