Karsten Nonbo (V), 2000-01-25:
Der er to formål med dette lovforslag, skriver justitsministeren i bemærkningerne til lovforslaget, nemlig at sikre en vis tidsbegrænsning af de foranstaltninger, som psykisk afvigende lovovertrædere kan idømmes efter straffelovens § 68 og § 69, og læg så mærke til de efterfølgende ord: i stedet for straf.
Altså allerede her fastslås det, at behandlingsdommen ikke skal sammenlignes med straf.
Personen er jo ikke strafegnet.
Og som formål nummer to står der: at sikre en regelmæssig domstolskontrol med de foranstaltninger, der ikke er tidsbegrænsede.
Jeg tror, at alle partier her i Folketinget er enige i hensigten med det her lovforslag, og når jeg så stiller nogle kritiske spørgsmål, er det ikke, fordi Venstre som sådan er imod de initiativer.
Jeg vil bare sikre mig, at løsningen, at midlet bliver det rette. Og det tror jeg at vi alle er enige i.
Og derfor vil jeg stille disse spørgsmål, som lyder: Er det domstolene, som skal holdes ansvarlige for, at personerne ikke gemmes og glemmes?
Er det ikke lægerne på institutionerne, som har ansvar for det?
Domstolene har jo rigeligt at bruge deres ressourcer til.
Retslægerådets principielle synspunkt er fortsat, at særforanstaltninger bør være tidsubestemte, men gerne således at der indføres mere regelmæssige domstolsprøvelser.
Og på det område erklærer Straffelovrådet sig sådan set enige med Retslægerådet omkring proportionalitetsprincippet.
Man siger nemlig, at det forhold kan tale for, at der ikke gennemføres ændringer i det nuværende system.
Dernæst siger Straffelovrådet: Men det kan jo ikke fortsætte ganske uændret.
Der er således som det mindste behov for regler, der sikrer kontrol med, at foranstaltningerne ikke i tid udstrækkes længere end nødvendigt, og med henblik herpå har Straffelovrådet udarbejdet model 3 og 4, og det er så vidt jeg ved model 1, som der lægges til grund for det her lovforslag.
Ved disse modeller sættes ikke længste tid på, derimod sættes der tidsfrister for indbringelse for retten.
Så tænkte
Men så står der efterfølgende på side 81: »En gennemførelse af model 3 og 4 må således forventes at blive ressourcekrævende, og det vil også være naturligt at lade dette indgå i overvejelserne.
En ordning kan være så bekostelig i forhold til det, der opnås, at det må overvejes, om det, der tilsigtes opnået ved model 3 og 4, kan opnås på anden måde.«
Så var jeg igen tilbage i min tvivl.
Men Venstre kan tilsige det en positiv behandling.
Der er også spørgsmål omkring de pligter, som lægerne har, og der skriver Rigsadvokaten jo så sent som i sidste uge: »Det påhviler overlægen på vedkommende psykiatriske afdeling til stadighed at påse, at frihedsberøvelse ikke anvendes i videre omfang end nødvendigt«.
Og han skriver videre: »Det indebærer, at overlægen over for anklagemyndigheden skal rejse spørgsmål om foranstaltningsændring, hvis der efter lægens opfattelse er behov herfor«.
Det vil sige, at når man enten er rask eller er meget tæt derpå, skal sagen forelægges domstolene, og den skal ikke vente til den næste tidsfrist i sagen.
Så vi kan fra Venstre tilsige det et positivt, kritisk og konstruktivt udvalgsarbejde, hvor vi ligesom må have det motto, at det er patienten, der sættes i højsædet.
Og der kan jeg godt have mine tvivl, om ikke vi bilder os noget ind ved at gennemføre det her lovforslag, uden at vi får set på problemerne i det, men det klarer vi under udvalgsarbejdet.