runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2005-06-07:
Ja, jeg vil lige sige til formanden, selv om man ikke må diskutere med ham, at jeg har det sådan, at det er god skik at svare på spørgsmål, der bliver stillet til en.
Jeg tror, jeg startede med at sige, at kommunikation er en svær disciplin, og det kan den også nogle gange være internt imellem os.
Jeg kan bare konkludere, at SF's formand, som ikke kan være til stede her i dag, og jeg faktisk er enige om det her, og hvis hr. Thulesen Dahl er i tvivl om det, så kan han bare spørge hr. Villy Søvndal, næste gang han møder ham.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2005-06-07:
Det sidste, der blev sagt, var jo, at det også var på vegne, kunne vi forstå, af den partiformand, der er i SF, og derfor skal jeg spørge fru Anne Grete Holmsgaard, hvordan det hænger sammen med det, som hr. Villy Søvndal har udtalt til medierne.
Han har jo gjort sig til talsmand for noget andet end det, SF nu gør sig til talsmand for.
Hvis man skulle bruge 150 millioner kroner på at husstandsomdele, var det rigtig mange penge.
Men hvis tallet er en fjerdedel, synes jeg, det er en anden diskussion, og så mener jeg, at den bør husstandsomdeles.«
Altså, hvis tallet er en fjerdedel, en fjerdedel af 150 mio. kr.
Nu har vi lige fået godtgjort, at tallet faktisk ikke er en fjerdedel, men langt lavere.
Hvad er det så for nogen nye argumenter, der pludselig gør, at SF i modsætning til det, partiformanden sagde den 7. maj til Politiken, nu mener noget andet?
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2005-06-07:
Ja, det var jo næsten en tale, der var Lars Larsen værdig.
Ingen er billigere end det, vi kan tilbyde fra Dansk Folkeparti.
Vi havde jo en lang diskussion under førstebehandlingen om Dansk Folkepartis forslag.
Det er klart, at kommunikation er svært.
Det ved vi alle sammen herinde, og danskerne ved også, at kommunikation er svært.
Vi har vendt og drejet det her mange gange i SF.
Og vi har nu altså engang den holdning eller den vurdering, at mest muligt papir ikke nødvendigvis er den bedst mulige information.
Den vurdering kan man være enig i, eller man kan være uenig i den.
Og det tror vi faktisk er en bedre information.
Sagen er jo, at man, hver gang man tager stilling til sådan noget her, må spørge sig selv: Hvordan sikrer vi bedst, at vi får den bedst mulige oplysning, og hvordan sikrer vi bedst, at vi får den bedst mulige debat.
Til det hører jo også, at man har penge til det.
Og det har vi også støttet hele vejen igennem.
Det her
har vi også redegjort for i vores betænkningsbidrag til forslaget, og så vil jeg lige hilse hr. Messerschmidt og sige, at dette er sagt både på vegne af hr. Villy Søvndal og mig.
Morten Messerschmidt (DF), 2005-06-07:
Dette beslutningsforslag har haft en lidt besynderlig gang her på jorden.
Det har jo drejet sig meget om finansiering, og derfor har vi alle sammen være meget fokuserede på, hvilke omkostninger man reelt kunne forvente ville være forbundet med en husstandsomdeling.
Det første tal, vi fik, var fra statsministeren, og det lød på 150 mio. kr.
Efterfølgende justerede man ned igennem Finansudvalget til 30 mio. kr., hvilket bl.a. fik i hvert fald SF's formand til at tilkendegive, at man nu syntes, at det var et positivt forslag.
Det fremgår her af Politiken den 7. maj.
Derefter er det så kommet frem, at vi nu kan gøre det for 16 mio. kr., men stadig væk er der ikke nogen, der rører sig i hverken regeringen eller andre af de partier, der arbejder for et ja til forfatningen den 27. september.
Man må sige, at det med hensyn til selve processen jo har været klogt at vente, at det har været klogt at se tiden lidt an, fordi prisen er faldet så drastisk.
Det spørgsmål, man må stille, er, hvad egentlig bevæggrunden for at afvise det her forslag er, om det virkelig er sådan, at det handler om, at man er bange for, at folks brevsprækker bliver overbebyrdede, som man har sagt, eller om det handler om, at prisen er for høj, for det kan i hvert fald ikke længere være tilfældet.
Jeg tror, at det rigtige svar er, at man simpelt hen er bange for, at folk får læst forfatningen, man er simpelt hen bange for, at det går op for folk, hvad det er, der skal stemmes om eller måske skal stemmes om den 27. september.
I Frankrig har man lavet en husstandsomdeling af forfatningen, og vi ved alle sammen, hvordan det gik dér.
Det er det, som regeringen og dens støttepartier i den her sammenhæng er hunderædde for.
Jeg og Dansk Folkeparti synes egentlig, at der er et fuldstændig demokratisk misforhold i at have sådan en indstilling, at den eneste måde, man prøver at få et ja igennem på, er ved at holde skjult for befolkningen, hvad der reelt stemmes om.
Derfor har vi nu indhentet endnu et tilbud i Dansk Folkeparti, og det har nu været muligt at få denne omdelingspris ned på 11,5 mio. kr.
Nu er vi altså langt under en tiendedel af det, som statsministeren oprindelig anvendte som argumentation for fuldstændig at afvise B 15.
Jeg vil derfor her en sidste gang appellere til, at partierne genovervejer situationen, overvejer, om ikke det måske ville være en god idé for at få en god, saglig og demokratisk debat, at man altså gennemfører en sådan husstandsomdeling for 11,5 mio. kr.
Selve afholdelsen af folkeafstemningen vil koste 83 mio. kr.
Det er et meget lille beløb, vi bruger mere for at få en fuldstændig demokratisk proces.
Jeg håber, at nogle af de ordførere, der støtter forfatningen, vil følge den linje, som SF har lagt, den linje af demokratisk forståelse, demokratisk debat, og nu vil tilkendegive, at man ønsker at støtte Dansk Folkepartis forslag.
Line Barfod (EL), 2005-06-07:
I Enhedslisten er vi jo medforslagsstillere af forslaget og har også været det de tidligere gange, det har været fremsat, for vi synes, det er brandærgerligt, at der ikke som et lille minimum kan laves nogle ordentlige forhold for de mennesker, der er i den dybt ulykkelige situation at være afhængige.
De bør have ordnede forhold at fixe under, de bør have nogle steder, hvor de kan få lægehjælp og sygeplejerskehjælp, og de bør have mulighed for at have nogle at snakke med, så de derigennem forhåbentlig kan blive motiveret til at komme i behandling.
Vi synes også, det er brandærgerligt for de mange beboere, som har det meget hårdt med det, de oplever i deres kvarter, og synes, det er utrolig ærgerligt, at man i en by som København skal opleve mennesker i så ydmygende situationer som dem, mange er tvunget ud i som narkomaner, som må bruge vand fra vandpytter og fixe på gaden osv.
Det er selvfølgelig heller ikke rart at være utryg, fordi ens børn kan komme til at stikke sig på en sprøjte og andre ting, så derfor trænger vi virkelig til at få indført sundhedsrum.
Der er desværre ikke flertal for det nu, men jeg håber, at selv om ministeren ikke vil støtte dette forslag, vil ministeren – hvis ministeren har tid til at lytte til debatten – gå herop og tage afstand fra Venstres folketingsmedlem, hr. Søren Pinds, udtalelser om, at narkomaner skal spærres inde og på tvangsafvænning.
Det er ikke sikkert, at ministeren har tid til at lytte til debatten, men hvis han har det, håber jeg, at han vil gå på talerstolen og tage afstand fra hr. Søren Pinds udtalelser og sige, at det i hvert fald ikke er regeringens holdning, og at det ikke er den vej, man skal gå, selv om regeringen ikke er parat til at gå så langt, som vi andre ønsker, og indføre sundhedsrum, der kunne give narkomanerne værdige forhold.
Hermed sluttede forhandlingen.
Afstemning
Første
behandling
29/4 2005
Der var ikke stillet ændringsforslag.
Forslaget sattes til forhandling.
Forhandling
Karen Hækkerup (S), 2005-06-07:
Det skal blive ganske kort, for jeg ved, at mange skal foretage sig andre ting.
Dog vil jeg lige sige, at Socialdemokraterne havde håbet, at der denne gang havde været velvilje over for at indføre sundhedsrum.
Vi mener, at vi både i bemærkningerne til forslaget og under debatten ved førstebehandlingen her i salen og i udvalget har begrundet, hvorfor det er bydende nødvendigt at indføre sundhedsrum.
Vi bygger sådan set vores opfattelse på, at kigger man ud over resten af Europa og ser på de lande, som allerede nu har stofrum eller sundhedscentre, er der ikke nogen af de lande, der har liberaliseret de hårde stoffer.
Jeg har mellem første- og andenbehandlingen af forslaget kigget nærmere på de påstande, som er kommet fra ministeren, der har antydet, at man legaliserer hårde stoffer i lande, som indfører sundhedsrum.
Nej, det gør man ikke.
Man har ikke gjort det i hverken Australien, Tyskland eller Norge.
Ingen af stederne har man fundet anledning til at liberalisere stofferne.
Det har også været nævnt, at det kan være problematisk at definere et rum, hvor det er muligt at have stofferne, uden at politiet blander sig.
Til det vil jeg bare sige, at jeg også har opdaget under den granskning, jeg har gjort mellem behandlingerne, at det tværtimod forholder sig stik modsat, og at politiet netop bliver inddraget i de lande, hvor der er sundhedsrum.
Jeg vil slutte nu.
Jeg ved godt, at forslaget bliver nedstemt, men jeg synes, at jeg vil sige til de narkomaner og de beboere på Vesterbro, som havde håbet, at vi denne gang havde taget dem alvorligt og tilbudt stofmisbrugerne sundhedsrum, at det bliver ikke i denne omgang, men det bliver til noget, når der kommer en anden regering i Danmark.
Eva Kjer Hansen (V), 2005-06-07:
Jeg tror, vi alle sammen ønsker mest mulig rengøring.
Nu er jeg i den situation, at jeg heldigvis kan gøre det selv, men her taler vi altså om borgere, som er afhængige af hjælp fra det offentlige, og så finder jeg det afgørende, at man ser på, hvad det er, den enkelte ældre har brug for hjælp til, og visiterer hjælpen i forhold til det og ikke efter nogle minimumsstandarder, som Socialdemokratiet plæderer for.
Jeg synes, at eksemplet i Holstebro, hvor man fik en lokal debat om serviceniveauet, er et godt eksempel på, at det lokale demokrati fungerer.
Her har en kommune rent faktisk på grund af en lokal diskussion om, hvad man synes er rimeligt, ændret sin service fra at give rengøring hver tredje uge til hver anden uge.
Men jeg kan altså forstå, at den form for lokaldemokrati respekterer Socialdemokratiet ikke.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Fremme af forespørgslen vedtaget 13/4 2005.
Jeg skal gerne understrege over for hr. René Skau Björnsson, at jeg ikke ser noget tilsyneladende flertal for minimumsstandarder.
Jeg forstår, at det er nogle meldinger og et spor, som Socialdemokratiet er kommet med og gerne vil ind på, men jeg synes, det er vigtigt at holde fast i, at de ældre har krav på en konkret og individuel vurdering, så man altid tager udgangspunkt i, hvad den ældres behov er, og tilrettelægger hjælpen derefter.
Det undrer mig også, at alene på baggrund af, at situationen er, som den er i seks-syv kommuner, kræver Socialdemokratiet tilsyneladende, at vi fuldstændig skal gøre op med, at her har vi altså et ansvarsområde, hvor det er kommunalbestyrelserne, der fastlægger serviceniveauet og skal sørge for at gøre det synligt – altså et emne, der i den grad er genstand for lokal debat.
Men jeg kan forstå, at fordi der er seks-syv kommuner, der ikke har et højere serviceniveau end det, der er gældende i dag, vil Socialdemokratiet altså fuldstændig forlade den hidtidige kurs på området.
Morten Messerschmidt (DF), 2005-06-07:
Jeg skal sådan set bare høre, om ikke hr. Rune Lund kan bekræfte, at sidst, vi i Danmark stemte om en forfatning eller noget forfatningsrelateret, var i 1953, da vi lavede en ændring af grundloven.
Nu er det så en EU-grundlov, så der er noget forskel.
Men sidst, da man gjorde det, i 1953, lavede man rent faktisk en husstandsomdeling op til afstemningen.
Kan hr. Rune Lund ikke også bekræfte, at man i Frankrig har lavet en husstandsomdeling, og at erfaringerne både fra Frankrig og fra afstemningen i 1953 i Danmark faktisk var, at man, når man sender sådan nogle ting her ud til folk, faktisk får en meget stor, engageret debat, hvorimod man i de lande, f.eks. i Spanien, hvor man ikke har lavet en husstandsomdeling af forfatningen, har en debat, der er præget af, at folk næsten ikke gider gå ned at stemme, og at stemmeprocenten bliver meget lav?
Kan hr. Rune Lund ikke bekræfte det?
Rune Lund (EL), 2005-06-07:
Med hensyn til afstemningen om den danske grundlov og til, at man har sendt EU-forfatningen ud i Frankrig,
kan jeg bekræfte, at ja, det er tilfældet.
Jeg kan også bekræfte, at man med hensyn til de meningsmålinger, der har været lavet i Frankrig om, hvor godt folk er inde i stoffet omkring EU-forfatningen, bare må erkende, at folk i Frankrig er utrolig vidende om det indhold, der er i EU-forfatningen, og at der har været en rigtig god og grundig indholdsdebat.
Den vil vi også gerne have her i Danmark, for så tror vi netop, at det kan give et stort og rungende nej.
Ligesom vi har fået non i Frankrig, ligesom vi har fået nee i Holland, kan vi også få et nej i Danmark den 27. september.
Og jo mere indholdsdiskussion, vi får, desto større er chancen for nejet, og måske er det i virkeligheden det, der er problemet for jasiden her i dag.
Morten Messerschmidt (DF), 2005-06-07:
Det er jo en nedslående dag, når man sådan kan konstatere, at de partier, der afviser den her husstandsomdeling, altså er fuldstændig argumentresistente over for den udvikling, der har været i prisen.
Vi må jo selvfølgelig i Dansk Folkeparti konstatere, at der altså er en fuldstændig uvilje imod at lave sådan en husstandsomdeling.
Jeg tror, at uviljen i langt, langt højere grad bygger på, at man er bævende angst for, at danskerne finder ud af, hvad det rent faktisk er, vi skal stemme om den 27. september – hvis vi altså skal stemme.
Jeg skal for en god ordens skyld sige, at Dansk Folkepartis beslutningsforslag er under forudsætning af, at der rent faktisk kommer en folkeafstemning.
Men vi er naturligvis optagede af at finde et demokratisk kompromis, og vi er også villige til at forhandle lidt på det her område.
Nu har det jo været Dansk Folkepartis lod at finde tilbud på de forskellige muligheder, der er, og vi har fundet frem til en mulighed, hvor vi nu kan få prisen yderligere ned.
Hvis man i stedet for at sende forfatningen ud til alle husstande sender et postkort ud, som man bare skal forudfylde og så sende ind til EUoplysningen, således at alle får mulighed for at se et brev, der kommer ind ad postkassen, hvormed man altså får mulighed for at bestille forfatningen, så tilgodeser vi på den ene side statsministerens store bekymring for, at de danske brevsprækker ikke skulle kunne holde til det her pres, og på den anden side tilgodeser vi altså også det økonomiske ønske, for så kan det rent faktisk gøres for 3 mio. kr.
Jeg står her med et tilbud fra Lettershop Mail, hvor man siger, at prisen for en sådan proces ville være 3.036.915 kr.
Det er da et kompromis, der vil noget.
Vi har altså nu bevæget os fra 150 mio. kr. og ned til 3 mio. kr.
Jeg vil håbe, at selv den mest inkarnerede tilhænger af forfatningen og selv den mest inkarnerede modstander af demokrati og folkeafstemninger kan se, at der rent faktisk vil være en logik i at vælge denne her procedure.
Vi er nu i Dansk Folkeparti gået bort fra vores oprindelige ønske om at lave en regulær husstandsomdeling, ikke fordi vi synes, det er en dårlig idé, for det synes vi sådan set stadig væk, men fordi vi kan konstatere, at der er et stort flertal i Folketinget, der ikke ønsker at lave en husstandsomdeling.
Vi rækker derfor hånden frem til et kompromis, rækker hånden frem til at lave en fælles aftale om at kunne mødes på midten og sende et postkort ud til alle danske husstande, så man dermed kan bestille den forfatning, som er så afgørende vigtig for ikke bare Danmarks, men Europas fremtid.
Jeg håber, at de partier, der har trodset demokratiet i dag, har trodset Dansk Folkepartis oprindelige forslag om en husstandsomdeling, kan se fornuften i at følge dette kompromisforslag, som altså koster sølle 3 mio. kr.
Jeg håber, det vil vinde stor forståelse.
Hermed sluttede forhandlingen.
Afstemning
Der var ikke stillet ændringsforslag.
Lovforslaget sattes til forhandling.
Forhandling
Frank Aaen (EL), 2005-06-07:
Det er dér, Venstres ordfører tager helt fejl, og det er dér, franskmændene har set ret: Den nyliberalisme, der er stadfæstet i traktaten, som siger, at der skal være mulighed for, at alle kan underbyde hinanden på løn- og arbejdsvilkår, er jo det, der er hele kernen.
Den er, at man skal kunne underbyde hinanden på løn- og arbejdsvilkår.
Det betyder dels arbejdsløshed, dels jobusikkerhed, dels et stort pres nedad på folks lønog arbejdsvilkår.
Det er den, franskmændene har fået øje på, og derfor stemmer de nej.
Det er derfor, det er fantastisk, at det svar, fru Charlotte Antonsen bare giver, er: Mere liberalisme, mere liberalisme, så skal I nok komme i arbejde, så skal I nok få social sikkerhed.
Det er jo præcis det, franskmændene har sagt nej til.
Charlotte Antonsen (V), 2005-06-07:
Jeg synes da, det var en udmærket idé, hvis Frankrig så lidt til Danmarks side, hvad angår beskæftigelsesområdet, ikke fordi jeg mener, det har så meget med den her debat at gøre, men jeg vil da gerne svare ordføreren.
Det er jo velkendt, at vi har en dansk model i Danmark, og at de i øvrigt i Storbritannien og de østeuropæiske lande har en helt anden type arbejdsmarkedsmodel, end de har i Sydeuropa.
Noget tyder i øjeblikket på, at den sydeuropæiske model er blevet for kompliceret og for tung, den er for svær at omstille.
Derfor har de nogle problemer og har haft det over længere tid i Tyskland, de har også nogle problemer i Frankrig, fordi arbejdsmarkedet simpelt hen ikke er fleksibelt nok.
Så mit gode råd til franskmændene, selv om det er et lidt mærkeligt sted at stå og sige det, er, at man måske i Frankrig også skulle overveje lidt »flexicurity«, som jo er blevet betegnelsen for den danske model i Europa.
Det er en god idé.
Frank Aaen (EL), 2005-06-07:
Det er helt korrekt, når fru Charlotte Antonsen påpeger, at det var frygten for et fald i beskæftigelsen, der primært fik franskmændene til at stemme nej, og det er på den måde også en afstandtagen over for det nyliberale projekt, som traktaten er udtryk for.
Det er for os det helt centrale, at den er med til at forhindre muligheden for at sikre social tryghed og beskæftigelse i landene.
Derfor er mit spørgsmål til Venstres ordfører
: Hvad er så en jasigers svar på den problemstilling?
Hvad er egentlig talt Venstres svar til franskmændene?
Er det bare det, at de er galt afmarcheret, eller er der noget galt med traktaten, som Venstre vil diskutere seriøst?
Charlotte Antonsen (V), 2005-06-07:
Det har altså intet at gøre med, at man ikke respekterer nejsiden.
Det ligger i sagens natur.
Der er 25 lande i EU, og hvis vi skal kunne samarbejde i EU, er vi altså nødt til at have nogle repræsentanter, der forhandler på befolkningens vegne.
Det er jo derfor, man har en konstruktion, som i øvrigt den her gang var meget åben, hvor man først havde et konvent, som diskuterede i åbenhed, hvor Europa skulle bevæge sig hen.
Derefter har det været regeringerne, der på deres folks vegne har forhandlet en traktat, som i parentes bemærket i den her runde er en meget let traktat, som i praksis løser nogle af de problemer, der er i EU i dag, fordi vi har fået en udvidet medlemskreds.
Nej, det giver ikke noget problem, hvis befolkningerne efterfølgende siger ja, for så kan vi enes om den forfatningstraktat.
Et nej kan i sidste instans føre til, at vi har Nicetraktaten, og det har jeg så forstået er det, Dansk Folkeparti foretrækker.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2005-06-07:
Det afslører jo en fuldstændig mangel på forståelse for selv de mest elementære principper for demokrati og folkestyre.
Fru Charlotte Antonsen siger helt alvorligt, at det ikke er et problem, at nogle stemmer ja.
Altså, hele ideen med at have en forfatning, man sender ud til folkeafstemning, er vel, at folk kan stemme ja eller nej, alt efter hvad de synes er rigtigt.
Så siger fru Charlotte Antonsen, ordfører for landets p.t. største parti, at stemmer de ja, er det ikke noget problem, stemmer de nej, er det et problem.
Der respekterer man det da, uanset om folk når frem til, at et ja eller et nej er det rigtigste.
Problemet her er i virkeligheden, at fru Charlotte Antonsen og Venstre ikke respekterer folks ret til at bestemme.
Derfor kan de, når de bliver spurgt, efter fru Charlotte Antonsens holdning stemme forkert, og så udgør det et problem, og så skal de vel nærmest behandles.
Så skal man finde en løsning på deres problem.
Charlotte Antonsen (V), 2005-06-07:
Det har jo altså ikke givet noget problem, at spaniolerne har stemt ja, og derfor er det ikke en sag, jeg er blevet spurgt om her.
Jeg blev spurgt af hr. Rune Lund om, hvad det var, der var sket i Frankrig, og om vi ville respektere det.
Det, vi kan se, der er sket i Frankrig, er, at der er blevet stemt nej.
Så er der kommet nogle undersøgelser af, hvorfor det blev et nej.
Den franske regering har reageret ved at lave en fuldstændig ny regering i Frankrig.
Derfor er man jo nødt til at have en accept fra de pågældende lande, altså et ja i sidste ende.
Det er så mellemregningerne, vi er nødt til at overlade til de pågældende nationer selv.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2005-06-07:
Når jeg har bedt om en kort bemærkning, er det, fordi jeg føler mig sådan lidt underlig til mode over, at fru Charlotte Antonsen og i virkeligheden også hele jasiden sådan går ind og vil prøve at finde ud af, hvorfor hver enkelt, der har stemt nej, mon har stemt nej, og holder meningsmålingsinstitutter frem foran sig og siger, at det så er, fordi dette eller hint er sådan og sådan, og derfor er der nogle, der nu har stemt nej.
Samtidig gør fru Charlotte Antonsen sig meget til talsmand for det fantastiske i, at Spanien eksempelvis har stemt ja.
Så må jeg spørge fru Charlotte Antonsen: Har fru Charlotte Antonsen på tilsvarende vis været inde og vurdere, hvorfor spaniolerne har stemt ja?
Den øvelse må vel også gå i gang, for det er vel ikke sikkert, at spaniolerne har stemt ja på grund af forfatningen?
Eller hvad?
Altså, hvis ikke man stemmer nej, når man bliver spurgt, til forfatningen, når man stemmer nej, så stemmer man jo heller ikke nødvendigvis ja til forfatningen, når man stemmer ja.
Charlotte Antonsen (V), 2005-06-07:
For det første vil jeg godt sige, at vi selvfølgelig respekterer et dansk ja eller et dansk nej i forbindelse med en folkeafstemning.
Det siger sig selv, at hvis man som politiker beder om en folkeafstemning, respekterer man selvfølgelig også det, der er befolkningens beslutning.
Det så vi tilbage i 1992, hvor vi fik et helt andet grundlag for Danmark.
Det er jo det, der gør, at Danmark som følge af nejet i 1992 blev nødt til at få de fire undtagelser, der i dag på meget centrale områder faktisk fungerer som møllesten for Danmark.
Så kom ikke her og sig, at vi ikke tager et nej alvorligt.
Vi tager det særdeles alvorligt.
Arbejdsløsheden mener franskmændene ikke at man kan gøre nok ved eller har gjort nok ved i EU.
Det er en af deres begrundelser for at stemme nej.
Det er klart, at hvis vi ser ud over Europa, ser vi, at der, hvor der er meget dynamik og fremdrift, er i de lande, der lige er blevet medlemmer af EU.
Morten Messerschmidt (DF), 2005-06-07:
Jeg kan konstatere, at vi altså ikke kan få noget svar på, om man vil respektere et nej i Danmark, når man ikke vil respektere et nej i Holland og Frankrig.
Fru Charlotte Antonsen vil gerne tale om arbejdsløshed.
Så skal jeg sådan set bare høre, om fru Charlotte Antonsen kan be- eller afkræfte, at det er sådan, at de lande, som er fuldt integrerede i EU-samarbejdet, har euro og alt, hvad der ellers hører til, har en markant højere arbejdsløshed end de lande, der rent faktisk står udenfor.