Bendt Bendtsen (KF), 2000-05-17:
Vi konservative opfordrer alle vælgere og selvfølgelig især borgerligt tænkende danskere til at stemme ja den 28. september, for hele konstruktionen med en fælles mønt på toppen af det fælles marked er en imponerende virkeliggørelse
af den borgerlige, økonomiske tankegang.
Vi europæere har noget at være stolte af.
På bare 15 år har vi gennem samarbejdet i EU evnet at fjerne alle toldmure, fået liberaliseret handelen, skabt
verdens største hjemmemarked og nu også en fælles valuta.
Den kæmpeindsats har lagt grunden for den lange og lovende vækstperiode, som EU i dag er inde i.
Det var været borgerlig politik, der har skabt resultater.
Vores opfordring er et ja med omtanke.
Det betyder, at der er al mulig grund til at sige ja, hvis man vejer fordelene ved euroen op mod ulemperne, og netop det - den rolige afvejning, de afvejede argumenter uden skræmmescenarier - har vi konservative set som vores platform i de kommende måneder.
Det har jo ellers ikke skortet på platte og malplacerede trusler om død og undergang, siden statsministeren offentliggjorde et forslag
om en dato for afstemningen
Når f.eks. Dansk Folkeparti sætter en kampagne i gang den 9. april, er det med slet skjulte undertoner af, at nu skal fremmede magter igen bestemme i Danmark, og det er jo noget værre vrøvl. Når samme partis EU-ordfører beskylder jasigere for landsskadelig virksomhed, så er det også noget forvrøvlet sludder.
Og når Juni Bevægelsen hævder, at et ja til den fælles mønt vil føre til afvikling af nationalstaten, så er det jo ikke noget nyt.
Det samme fik vi at vide i 1972, 1986, i 1992 og i 1998.
Men bare fordi man gentager en usandhed igen og igen, så øger det ikke sandhedsværdien.
Når modstanderbevægelserne påstår, at euroen vil tvinge os til at afskaffe folkepensionen, så er deres argumentation på niveau med sidste århundredes Store Bastian, der blev brugt til at true børn til at makke ret, når de gode argumenter slap op. Den 28. september skal krydset sættes, og der er mange grunde til, at vi bør få et solidt flertal for et ja til, at danskerne tilslutter sig den fælles mønt.
For os konservative er det de politiske argumenter for et ja, som er vigtigst.
Jaet sidder ikke i pengepungen.
Jeg har i dag også lagt mærke til, at de økonomiske vismænd på linje med Det Konservative Folkeparti betoner, at eurovalget den 28. september er et politisk valg, hvor vi bestemmer os for at få indflydelse eller vælger at blive siddende udenfor i et hjørne af Europa.
Vi har fået nok af fodnotepolitik og forbehold.
EU-samarbejdet drejer sig om at forme vores fælles fremtid.
Det skal vi da have indflydelse på.
Der er god økonomisk snusfornuft i at gå med i den fælles mønt.
For det første er et ja valutaspekulanternes fjende nummer et.
Danmark bliver styrket, når valutakriser vælter ind over os.
For det andet fører et ja til et drab på den overrente, som vi i dag betaler i forhold til euro-området.
Det er penge lige ud af danskernes lommer, og det koster beskæftigelse.
For det tredje er et ja alle forbrugeres forbundsfælle.
Med en fælles mønt bliver det lettere at sammenligne priser på tværs af grænserne.
Det øger konkurrencen mellem de europæiske virksomheder, og det presser priserne ned.
For det fjerde afskaffer vi med et ja hundredtusindvis af årlige vekselgebyrer og kurssikringer.
Handel og rejser på tværs af landegrænserne bliver simpelt hen lettere.
Endelig tiltrækker vi ved et ja både kapital og nye investeringer til Danmark.
Men er der så slet ingen økonomiske argumenter imod den fælles valuta?
Jo, der er vel ét af de borgerlige skeptikeres argumenter, der er værd at nævne, nemlig at vi mister muligheden for at føre vores egen penge- og valutapolitik.
Sådan lyder argumentet.
Når vi tilslutter os euroen, har vi mistet friheden til at ændre på vores krones værdi, og vi kan heller ikke mere skrue på renten.
Jeg har bare ét problem i forhold til det argument: Det holder ikke.
Sådan har det været lige siden, bortset fra at D-marken er blevet skiftet ud med euroen.
Så længe vi ønsker at fastholde den politik, er vores frihed i forhold til renten begrænset til nøje at overvåge, hvornår Den Europæiske Centralbank ændrer renten.
Inden 1980'ernes borgerlige regeringer kom til, levede de socialdemokratiske regeringer stort set af at devaluere med katastrofale følger.
Ét er økonomi, noget andet er politik.
Langt vigtigere end de økonomiske argumenter er efter min mening de politiske.
Det er netop her, vi finder den altovervejende grund til, at vi bør tilslutte os samarbejdet.
Den fælles mønt vil nemlig være den bedste vej til at sikre Danmarks placering i Europa og give indflydelse på udviklingen.
Vi skal være med, og vi skal sige ja til at modtage noget af den indflydelse, som de store europæiske lande har afgivet.
Jeg er klar over, at der er nogle borgerlige vælgere, som har tendens til at være skeptiske, hver gang vi skal stemme om et EU-spørgsmål.
Frygten er, at et ja er et skridt hen imod Europas Forenede Stater.
Det er imidlertid forkert.
Der er intet, der peger i den retning.
EU-landene ændrer ikke status ved at gå over til den fælles valuta.
Det er med den fælles mønt, som det er med EU-samarbejdet i øvrigt
: Mønten og samarbejdet er skabt for at gøre det nemmere at være europæer.
Den nordiske møntunion frem til Første Verdenskrig undergravede ikke Danmarks selvstændighed, og Belgien og Luxembourg har i årevis haft en fælles valuta, uden at Luxembourg som det mindste af landene har følt sig gjort mindre selvstændigt.
Den fælles valuta er et praktisk redskab, hverken mere eller mindre.
Modstandernes påstand om, at Danmark vil forsvinde sammen med kronen, er hovedrystende.
Så skulle også Italien forsvinde sammen med liren, Tyskland med D-marken og Frankrig sammen med francen.
Giver det overhovedet mening?
Er det derfor, at regeringerne i Rom, Berlin og Paris har kæmpet for at sikre EU-landene et fælles betalingsmiddel?
Næppe.
De har naturligvis gjort det for at bygge videre på alt det, som vi allerede har nået, med det hovedsigte at sikre det velfærdssamfund, som vi har, bedst muligt.
Den fælles mønt udgør en naturlig forlængelse af de mange andre initiativer, der siden 1986 er taget for at skabe et stort og indre marked i Europa.
Da Danmark tog forbehold i 1993, var den fælles mønt en fjern og måske lidt teoretisk
konstruktion.
I dag er den fælles mønt virkelighed i vore partnerlande.
Der er næppe tvivl om, at vi i årene fremover vil se ønsker fra medlemsstater om en større integration, end vi bryder os om, f.eks. når det drejer sig om velfærdssamfundet.
hvor vi kan sige nej
Det er et nationalt anliggende at fastlægge velfærdspolitikken, og vi vil altid være imod, at et flertal af lande imod et mindretals ønsker kan indføre bindende lovregler på det område.
Fra konservativ side vil vi gerne påtage os opgaven med i de kommende måneder at overbevise de borgerlige skeptikere om fordelene ved den fælles mønt.
I den forbindelse er det ikke voldsomt hjælpsomt, når socialdemokratiske ledere har talt om at markere EU som et socialdemokratisk projekt.
Jeg er ganske uenig.
Det er heller ikke hjælpsomt, når 14 regeringsledere forsøger at presse en demokratisk valgt regering fra magten i Østrig.
Det er med til at skabe usikkerhed om hele det europæiske samarbejdes retning.
Aktionen er tåbelig, og der er tale om utidig indblanding.
Et EU-land med en demokratisk valgt regering, der helt og fuldt lever op til EU's regler, skal ikke udsættes for sanktioner.
Det ville være hjælpsomt, hvis regeringen tog initiativ til at komme videre i den sag.
Sker det, er vi kommet videre.
Den 28. september drejer det sig om den fælles mønt og ikke andet.
Den siger vi ja til, fordi den fælles mønt har langt flere fordele end ulemper, uanset om vi tænker i rent politiske argumenter eller i økonomiske.
Det bliver
vores opgave at forklare, at man sagtens kan være borgerlig og skeptiker og kigge på dele af den europæiske udvikling med panderynker og så samtidig betragte den fælles mønt som det, den er: et klart og fornuftigt projekt.
Den fælles mønt er et projekt, som danskerne bør sige ja til.
Et nej den 28. september til den fælles mønt er et ja til valutaspekulanterne, det er et ja til ågerrenter, det er et ja til flere vekselgebyrer og kurssikringer.
Et ja derimod er et ja til ny kapital og investeringer, et ja til mere konkurrence, billigere priser og vækst, men først og fremmest er det et ja til en ny politisk indflydelse, som vi aldrig tidligere har haft.