Søren Kolstrup (EL), 1998-10-27:
Jeg har læst referaterne fra den sidste debat her i salen om det her emne, hvor man kunne konstatere, at tonen var af en ganske anden karakter.
Dengang blev der brugt mange kræfter på en meget principiel afstandtagen fra joint implementation og alt sådan noget.
Det er ikke de toner, vi hører i dag.
Jeg synes, de principielle spørgsmål må lyde: Skal Danmark tage førertrøjen i klimadebatten? Skal vi presse på så meget som muligt, eller skal vi være medløberland?
O.k. vil vi være medløberland, skal vi blot fortsætte med at lade CO2-udslippet eksplodere i trafiksektoren, og så kan vi jo have fromme håb til energiministeren og hans sektor; vil vi være medløberland, skal vi blot acceptere EU's bindinger forlods; vil vi være medløberland, skal vi blot acceptere de smuthuller, som Kyotoaftalen gav grønt lys for, og som man nu søger at udbygge; ja, vil vi være medløberland, skal vi blot acceptere kræmmersjælenes klamme fiduser i den internationale klimadebat.
Men vi kan jo også byde trods, vi kan også prøve at yde vores ypperste, optræde som en frontløber, der erobrer førertrøjen og prøver at gå foran med hensyn til reduktion af CO2 og de forskellige drivgasser, og vi kan i denne forbindelse prøve at finde ligesindede og sammen med disse støbe grønne kugler i den internationale debat, og det er just på det sidste punkt, at der er en række af vore gamle venner, spændende fra ministeren og til og med hr. Steen Gade, der er på vej til at gå fra borde, så vidt jeg kan høre.
Vi mener, at skal den internationale debat dynamiseres, er det vigtigt, at de mest progressive kræfter - og til dem vil jeg da gerne henregne det, man i denne sal ofte kalder det grønne flertal - kan finde sammen, og at miljø- og energiministeren får mandat til at stille skarpt på kræmmernes plattenslageri.
Målet er at forløse de mest progressive kræfter og ikke at binde dem på hænder og fødder.
Mest opløftende ville det være, hvis vi fik en kappestrid om progressive forslag, men så skal ikke være.
Det fremsatte forslag til vedtagelse af et bredt udsnit af partier peger i den forkerte retning.
Desværre bliver jeg nødt til at opholde mig ved den stribe spekulationer, fleksible mekanismer, som Kyotomødet og tiden derefter har givet anledning til.
Hvad enten man taler om bobler, handel med emissionsrettigheder og så det nye sinks, joint implementation eller det, som ministeren nævnte, clean development mechanism, er der tale om samme tendens.
Det enkelte område behøver ikke at gøre sit ypperste, behøver
ikke fuldt ud at feje for egen dør, men kan derimod tiltuske sig lidt pænere tal, uden at verden nødvendigvis bliver bedre.
Vores hovedpointe her i debatten er altså, at problemet ikke bare er, at indsatsen er for lille.
Den kan man jo skrue op for.
Problemet er, at Kyoto lagde grunden til en politisk afledningsmanøvre, som kan ødelægge klimaindsatsen i årtier.
Dengang hånede man Enhedslisten og sagde, at nå ja, det var nok, fordi vi ikke kunne lide EU, at vi var lidt kritiske.
I stedet for at tage hul på de afgørende spørgsmål om den blinde vækst og om teknologien, indledte Kyoto spekulation i smuthuller, i blind vækst, i, at man også i virkeligheden markedsgør miljødebatten.
Der er en række problemer med de supplerende mekanismer, som bør omtales.
Efter Kyoto har vi kunnet se, at den danske debat er blevet rykket.
Præmisserne for debatten skrider hele tiden.
Dansk industri er blevet sulten, meget sulten og ser især joint implementation som en mulighed for at få nogle penge ud af statskassen og i samme omgang gøre det af med f.eks. CO2-afgiften.
Efter Kyoto har vi jo så set, at ministeriet er begyndt
at regne på, hvordan dele af den eksisterende Øststøtte i en håndevending kan skaffe os et fradrag på udslipskontoen.
Vi tager kraftigt afstand fra brugen af fleksible mekanismer for at opfylde danske mål.
Enhedslisten tror, at hvis vi skal gøre os troværdige i syd over for den tredje verden, er det utrolig vigtigt, at vi har høje ambitionsmål.
Det er utrolig vigtigt, at Danmark selvstændigt kontakter de mest progressive lande.
Det kunne f.eks. være AOSIS-gruppen - nuvel, det er små lande ude i Stillehavet - men det er da vigtigt, at de lande, der vil mest i verden, også udtrykker sig, og at de er med til at sætte dagsordenen, uanset hvor svært det er.
Også de danske måltal er der skabt tvivl om.
Danmark forpligter sig nu, når der er forhandlinger i EU-sammenhæng, til at reducere med 21 pct., og så siger man, at 4 pct. af disse er gjort afhængige af fællesskabsbeslutninger.
Jeg synes ikke, der må herske tvivl om de 25 pct.
Jeg må så blot tilføje, at Enhedslisten selv har fremsat et forslag til vedtagelse, som jeg selvfølgelig gerne vil have lov til at sige god for.
Kan jeg få lov til at læse det op?
Det lyder som følger: Forslag til vedtagelse
»Idet Folketinget konstaterer, at det er nødvendigt med omfattende begrænsninger af udledningen af drivhusgasser, henstiller Folketinget til regeringen at arbejde for følgende i Buenos Aires: - en målsætning om en halvering af udslippet af drivhusgasser inden år 2030 - at modarbejde brugen af de fleksible mekanismer og i denne forbindelse markere, at opfyldelsen af den danske målsætning vil ske uden brug af fleksible mekanismer - at det gentages, at Anneks I-landene må gennemføre en stabilisering af udslippet af drivhusgasser på 1990-niveau i år 2000 - at der dannnes en alliance mellem Danmark og ligesindede lande på klimaspørgsmålet med henblik på opfølgning på mødet i Buenos Aires og på nye initiativer.«