Tom Behnke (FRI), 2000-01-19:
Jeg sad af andre årsager på mit kontor og var nødt til at følge debatten dér, og man bliver jo helt syg af at høre alle de bekymrede indlæg.
Man bliver jo helt syg af at høre, hvor syg man egentlig er.
Jeg vidste slet ikke, jeg var så syg, men ordfører efter ordfører har jo ligesom givet indtryk af, at vi alle sammen er forfærdelig syge, og at vi alle sammen dør forfærdelig for meget for tidligt.
Men hele denne dommedagsprofeti er jo lige til at blive syg af.
Det er jo lige før, at man får det dårligt af det.
Det er jo lige før, man dør før tiden af alle disse dommedagsprofetier.
Da jeg sad og fulgte debatten, tænkte jeg: Gad vide, om de går rundt nede i salen med sådan nogle store skilte, hvor der står, at dommedag er nu, lige om lidt.
Så kom jeg ned i salen, og det gjorde man ikke.
Men det første, der skete, da jeg så kom ind i salen, var, at straks så bliver der peget fingre ad en, blot fordi man er ryger, og så måtte jeg simpelt hen sætte mig ovre i skammekrogen og prøve at holde lav profil og gøre, som om jeg slet ikke var til stede, for at være ryger er jo simpelt hen det værste, man overhovedet kan foretage sig.
Det er så forfærdeligt, at man er henvist til skammekrogen.
Sådan er det.
Det er jo lige til at få et dårligt helbred af.
På den måde
at blive mobbet og chikaneret og forfulgt er lige til at blive syg af.
Jeg havde det faktisk sådan, at jeg næsten ikke turde komme herned, og da jeg skulle ned i salen, så rystede benene sådan, at jeg tog elevatoren ned, for jeg var bange for at falde på trapperne.
Men da jeg så kommer ned til salen, så tænker jeg: Nå nej, det går ikke, for der er også noget med, at man skal have en masse motion.
Så jeg skyndte mig at løbe op igen, og så løb jeg ned ad trapperne én gang til, ligesom for at få kompenseret for den brøde, at jeg havde taget elevatoren.
Også når jeg tænker på, hvor mange elevatorer der er i det her hus, så er det jo egentlig ganske forfærdeligt.
Der burde jo være sådan en begrænsning eller et turkort med maksimalt så og så mange ture, sådan så vi alle sammen får noget mere motion.
Jeg tror ikke, at det er hensigtsmæssigt, at man kører debatten op i så skingert et toneleje, som visse ordførere har været inde på.
Og jeg vil godt sige, at den meget stærke interesse, der har været for min krop, da kunne have været flatterende i en anden sammenhæng, men i den her sammenhæng er jeg nødt til at sige det klart og tydeligt: Hold fingrene væk fra min krop.
Det er min krop.
Jeg har ejendomsretten til det her legeme, og jeg har oven i købet gjort det, at jeg har skrevet et testamente om, hvad der skal ske med mit legeme, når jeg dør engang, bare for at være sikker på, at det er mig, der bestemmer over det her legeme, og det er der ingen andre, der skal gøre.
Men så tilbage til ministeren og regeringens redegørelse.
Der er vi nødt til at starte med at sige
: Stor ros til regeringen, meget stor ros.
Det er en redegørelse, der i modsætning til debatten her i salen er velafbalanceret, modereret, men præcis og konkret, en meget flot redegørelse.
Jeg er ikke enig i det hele, det vil jeg komme tilbage til, men det er en meget flot redegørelse, der er holdt i et toneleje, hvor vi i hvert fald sagtens kan være med.
Der er mange gode ting i redegørelsen, eksempelvis
indledningen
Det vil jeg gerne understrege, og det synes jeg egentlig, at man allerede i redegørelsen skulle have sat en meget, meget tyk streg under.
Dér står nemlig, at regeringen finder det nødvendigt klart og entydigt at slå fast, at alle har lige adgang og ret til behandling i det offentlige sundhedsvæsen uanset livsstil.
Sådan!
Så enkelt og præcist skal det gøres, og tak til regeringen for at man i indledningen til denne her redegørelse får det slået fast
lige med det samme.
Der har været lidt tvivl i debatten hen over sommeren om det her, men nu er det slået fast: uanset livsstil.
Og sådan skal det naturligvis være.
Man følger det så også op på side 3, hvor det understreges, at det ikke drejer sig om, at vi alle skal blive lidt ældre, men om at indsatsen rettes mod de grupper af borgere, der dør for tidligt, og at det hele drejer sig om livskvalitet, samt at målet er at øge antallet af gode leveår.
Sådan!
Flot, stor ros til regeringen.
Sådan skal det være.
Visionerne kan være meget store, men jeg synes, det er flot, at regeringen har været så konkret, at den er gået ind og har sagt, at det præcis er den gruppe, vi tager fat i.
Vi tager fat i den problemstilling, at der rent faktisk er nogle, der dør for tidligt, og det synes jeg er godt.
Det er også positivt, at der flere steder lægges op til, at der skal være større vægt på forebyggelse, ligesom der er forslag om etablering af et, som man skriver i citationstegn, »murstensløst center« til fremme af effektive forebyggelsesmetoder samt skabes et større overblik over den eksisterende forebyggelsesforskning.
Det synes jeg er godt.
Forebyggelse er alt andet lige væsentligt bedre end at komme rendende, når skaden er sket, og så prøve på at rette op på den skade, der er sket.
Vi synes også, at det er godt, at sundhedsundervisningen kommer ind som et tiltag i folkeskolerne, men jeg savner, at der specifikt bliver peget på førstehjælpskurser.
Når der er nogle, der kommer til skade - og det sker jo, uanset næsten hvor meget vi forebygger - så ved vi, at hvis man griber ind meget hurtigt med en rigtig førstehjælp, så kan man begrænse skadernes omfang.
Dels får personerne nemmere ved at komme på fode igen, og dels er det en billigere løsning i den sidste ende.
Så jeg kunne godt tænke mig, at man havde lavet et meget konkret tiltag dér og så simpelt hen sagt: Jamen det skal være obligatorisk, for førstehjælpsundervisning er obligatorisk i enhver form for skoleundervisning her i landet.
Det ville gøre meget, og det ville være noget, som ville kunne bruges meget konkret.
Men forebyggelse er også f.eks. hoftebeskyttere.
Jeg husker, at da jeg og CD fremsatte et forslag her i Folketinget om hoftebeskyttere, blev det jo stemt ned sådan over en bred kam, men jeg kan se i redegørelsen her, at der lægger man meget mere vægt på forebyggelse.
Og jeg ser da frem til, at vi så også får en ny debat om det.
Forebyggelse er jo også f.eks., at personalet på landets plejehjem og i sundhedsplejen bliver langt mere opmærksom på og sikrer, at de ældre får den rigtige kost, og specielt at de får væske nok.
Alt for ofte sker det, at ældre bliver indlagt på hospitalerne dehydreret for væske, og i ganske mange tilfælde tror man rent faktisk helt fejlagtigt, at de ældre er gået hen og blevet demente, men det viser sig så, at det alene skyldes, at de ikke har fået væske nok.
Det er et sted, hvor man virkelig burde sætte ind, og man kan sige, at over for den her faggruppe burde det være unødvendigt.
Men virkeligheden viser, at det ikke er unødvendigt.
Der skal slås et ordentligt slag for, at specielt de ældre sørger for at få væske nok.
Det er synd for dem, at de skal indlægges, men der er sandelig også den hage ved det, at når de er på hospitalet, så tager de pladsen op for nogle andre, der ellers kunne have været inde og være blevet behandlet.
Altså det at de får væske nok er også forebyggelse, og det kunne vi godt tænke os havde været præciseret mere i redegørelsen.
Jeg vil så her fremhæve det.
Vi er også enige i, at indsatsen for en bedre folkesundhed skal målrettes mod dem, der har behovet.
Man kunne sige de svageste - eller efter debatten her i dag: de farligste.
De farligste borgere i dette land, de der virkelig er onde ved sig selv.
Jeg tror, det er dér, man skal sætte ind, og jeg tror, det er dér, man skal fokusere, nemlig over for dem, som halter bagefter.
Og jeg er for så vidt helt enig i, at der kan være en række faktorer her i samfundet, der gør, at man bliver syg, og dem skal vi selvfølgelig se på, og det vil vi også gerne fordomsfrit gøre.
Men så er der det, der ikke er så godt i redegørelsen, det som faktisk nogle steder er regulært dårligt.
Der er sådan en altoverskyggende tendens til, at regeringen gerne vil holde alle borgerne i hånden, etablere et barnepigesamfund, hvor det offentlige tager sig af alt og alle, sørger for os alle sammen.
Det er vi selvfølgelig ikke enige i.
Vi mener ikke, at det er vejen frem.
Det går ganske enkelt ikke på længere sigt.
Det er af altafgørende betydning, at ansvaret for ens eget liv starter hos én selv, og at det fastholdes, at ansvaret er og bliver den enkeltes og ikke samfundets.
Derefter kan vi naturligvis godt hjælpe og vejlede dér, hvor det er nødvendigt, men ansvaret må aldrig tages fra borgerne.
For eksempel er det glimrende, at der gøres mere ud af mærkningen af fødevarer, så borgerne ved, hvad det er, de vælger imellem.
Men det er i sidste ende op til den enkelte borger at vælge, hvad det så er, man vil have.
Men mærkningen mener jeg klart er en offentlig opgave, ikke at mærke, men at sikre, at der bliver mærket, så borgerne ved, hvad det er, de vælger imellem. Så er der en lang række steder i rapporten, hvor der foreslås forskellige tiltag hovedsagelig i sundhedssektoren, men hvor jeg flere steder har været nødt til at skrive: Gør man ikke det allerede i dag?
Er det ikke en helt naturlig del af opgaverne i den institution, at man sørger for at gøre det?
Ved fagligt, kompetent uddannet sundhedspersonale ikke, hvad det er, de har med at gøre?
Jo, det gør de da.
Så derfor synes jeg, at man sådan lige kører den lidt for højt op, f.eks. at man nu vil udsende vejledninger til kantinepersonale om, hvad sund mad er.
Altså de, der er ansat som kantinepersonale, er uddannet til det.
Hvis ikke de ved, hvad sund mad er, hvem gør så? Og ellers må vi jo se på deres uddannelse.
Så er det jo dér, den er rivende gal
, hvis de ikke ved, hvad det er, der er sund mad.
Så tror jeg, at en stor årsag til folkesygdomme er bekymringer, det er psykosomatisk betingede lidelser.
Og her kommer det offentlige jo ind igen i billedet.
Her kan det offentlige faktisk gøre livet langt nemmere for borgerne, uden at det vil koste en eneste krone.
Alt for mange mennesker får afslag på ansøgning om helt almindelige og simple ting eller stilles til regnskab for forskellige ligegyldige ting osv.
Skatter og afgifter, pinsepakke og andet skrammel giver langt flere grå hår i hovedet og deraf følgende sygdomme end alle de andre ting, som nævnes i redegørelsen.
Det offentlige skal give folk lov til at leve livet.