Ole Sohn (SF), 2004-01-29:
Normalt, når der bliver rejst forespørgsler her i salen og ikke mindst på kulturområdet, plejer kulturministeren altid at takke forespørgerne for, at man kan få en debat, og regeringspartiernes ordførere plejer også at sige, at det er godt, at vi får debatten, men jeg synes ikke helt, den entusiasme har været til stede i dag.
Det er som om, når vi taler om private fonde, private virksomheders engagement i kulturlivet, at så skal vi ikke blande os, vi skal bare bukke og være taknemlige over donationerne.
Det synes jeg egentlig er lidt underligt, for der er ikke nogen i Folketingssalen, heller ikke forespørgerne eller medforespørgerne, der har sat spørgsmålstegn ved de private fondes og virksomheders positive bidrag til dansk kulturliv, tværtimod.
Her synes jeg, der er ved at ske en udvikling i dansk kulturpolitik, som jeg faktisk ikke synes er god, og jeg tror faktisk heller ikke, at de private fonde synes, at den er særlig god.
Jeg husker, at jeg for nogen tid siden var sammen med repræsentanter for nogle af de store almennyttige velgørende fonde, som køber meget kunst op.
De sagde, at det, der er sket, efter at den borgerlige regering er kommet til med de massive nedskæringer på kulturbudgetterne, er, at kunstnerne i stigende grad lægger pres på os, altså vores fonde, for at vi skal overtage det ansvar, der tidligere har været det offentliges.
Det kan vi slet ikke rumme, det er slet ikke vores opgave, det kan vi slet ikke magte.
Så på den måde er det jo ikke sådan, at de private fonde jubler over at få lagt et større pres over på sig.
Hvad er det, der sker?
Ja, det er jo, at en lang række af de unge kunstnere, som tidligere har kunnet søge offentlig støtte til deres projekter, nu har fået begrænset mulighederne i kraft af nedskæringerne med det resultat, at de ikke kan få en faglig bedømmelse i fagudvalg efter armslængdeprincippet, men er henvist til fonde, som selvfølgelig træffer deres beslutning ved lukkede bestyrelsesmøder, eller hvordan de nu gør.
Det er ikke til gavn for nogen.
Derfor mener jeg, det er utrolig vigtigt at få fastslået, at den kunstneriske frihed er altafgørende for udviklingen af dansk kulturpolitik, at kunsten altid skal være fri og uafhængig.
Jeg synes også, at man ser en tendens til - og jeg tror, alle i Folketinget er enige i det, SF er i hvert fald, - at der skal være et tæt samarbejde mellem det offentlige og det private, hvad angår kulturlivet, men det er utrolig vigtigt, hvilken rækkefølge det kommer i.
Det offentlige er motoren, og erhvervslivet kan være et supplement hertil ud fra den betragtning, at kulturerhvervet, hvis man lige ser bort fra biotek- og i en vis udstrækning it-området, jo er et af de hastigst voksende erhverv, så selvfølgelig skal vi vie det stor opmærksomhed.
Men vi må aldrig komme i den situation, som er ved at indtræffe, at uanset om vi kan lide det eller ej, får fondene og de private virksomheder større og større indflydelse på dansk kulturliv, og den øvrige del, den offentlige kulturstøtte, bliver faktisk mere og mere centreret.
Den bliver mere og mere ministerstyret og centralstyret, og spørgsmålet er, om det er den rigtige vej, vi går.
Jeg tvivler.
Lad os tage et eksempel, som jeg synes er lidt sigende.
Det var et flot arrangement,
men det, der var kendetegnende for debatten - i hvert fald blandt kunstnerne - var, at i virkeligheden syntes de egentlig ikke, det var den helt rigtige måde at give støttemidlerne på.
Der var mange flere talenter herhjemme, der kunne have fået glæde af dem med det lange, seje træk.
Vi skulle bruge de offentlige midler herhjemme, og så kunne vi have ladet fondene og de private virksomheder sponsere eventet dernede.
Det ville have givet mening, fordi vi så koncentrerede vores støtte om talentudviklingen, men sådan er det jo ikke.
Derfor synes jeg faktisk, det er utrolig vigtigt, at vi får denne forespørgsel, og jeg håber også, at regeringen og Dansk Folkeparti, når de nu får tænkt sig om, kan bakke op om det af oppositionen fremsatte forslag til vedtagelse, netop fordi det er vigtigt at få iværksat en undersøgelse af de private fondes og virksomheders kulturpolitiske betydning, herunder deres mål, vedtægter, ressourcer og støttepraksis, og få inddraget de udenlandske erfaringer.
Det må være i alles interesse, at tingene kan blive oplyst på et bedre grundlag.