Lene Espersen (KF), 2002-11-20:
Folketinget skal i dag behandle et beslutningsforslag om nedsættelse af en undersøgelseskommission i Farumsagen.
Beslutningsforslag nr. B. 2 er med visse ændringer en genfremsættelse af beslutningsforslag nr. B 84, der ikke blev færdigbehandlet af Folketinget i sidste samling.
Det tidligere beslutningsforslag blev førstebehandlet den 9. april 2002, hvor jeg gav udtryk for, at regeringen ikke kunne støtte forslaget.
Efterfølgende blev dette forslag henvist til behandling i Udvalget for Forretningsordenen.
I en beretning afgivet den 28. august 2002 opfordrede et flertal i udvalget bestående af Socialdemokraterne, Dansk Folkeparti, SF og Enhedslisten justitsministeren til at nedsætte en undersøgelseskommission med henblik på at undersøge, som det hedder, »hele Farumsagen«.
I et brev af 18. september 2002 til Udvalget for Forretningsordenen oplyste jeg, at regeringen fortsat ikke kunne støtte forslaget om at nedsætte en undersøgelseskommission i den nuværende fase af Farumsagen.
Jeg understregede samtidig, at regeringen selvsagt vil respektere et ønske fra Folketingets flertal om, at der på nuværende tidspunkt nedsættes en undersøgelseskommission i Farumsagen, og at regeringen i samarbejde med Folketinget loyalt vil arbejde for at gennemføre flertallets ønske.
Jeg tilkendegav imidlertid, at det er regeringens opfattelse, at Folketingets videre drøftelse af, hvorvidt der bør nedsættes en undersøgelseskommission i Farumsagen, må finde sted i Folketingssalen.
Det svarer til ordningen, som den er beskrevet i lov om undersøgelseskommissioner.
Efter denne lov er det således Folketinget som sådan, der i givet fald kan pålægge justitsministeren at nedsætte en undersøgelseskommission. Jeg henviste i den forbindelse i mit brev til Udvalget for Forretningsordenen også til den mindretalsudtalelse, som Det Radikale Venstre og Kristeligt Folkeparti var fremkommet med i den nævnte udvalgsberetning.
I denne udtalelse hedder det således, at det mest korrekte og ønskelige er, at man følger den fremgangsmåde, loven foreskriver, og at man derfor må opfordre til at følge den i loven foreskrevne fremgangsmåde og fremsætte et beslutningsforslag i det nye folketingsår.
Herved opnås, at Folketinget i åbenhed i Folketingssalen kan diskutere alle sider af Farumsagen og dens rette behandling.
Denne fremgangsmåde er, som det hedder i mindretalsudtalelsen fra Det Radikale Venstre og Kristelig Folkeparti, langt at foretrække frem for alene at føre debatten bag lukkede døre i Udvalget for Forretningsordenen og dettes underudvalg.
Jeg er helt enig i disse synspunkter, og derfor vil jeg også gerne kvittere for, at forslagsstillerne med fremsættelse af et nyt beslutningsforslag har fulgt opfordringen til at bringe afgørelsen om, hvorvidt der skal nedsættes en undersøgelseskommission i den såkaldte Farumsag, ind i selve Folketingssalen.
I det følgende vil jeg først gennemgå de væsentlige elementer i det nu fremsatte beslutningsforslag.
Herefter vil jeg komme ind på regeringens holdning til det foreliggende forslag. Beslutningsforslaget lægger op til, at regeringen skal nedsætte en undersøgelseskommission, der har til formål, som det hedder i beslutningsforslaget, og nu citerer jeg: »at opklare det, der omtales som Farumsagen«. Kommissionen skal ifølge forslaget undersøge alt, hvad der har samfundsmæssig relevans i Farumsagen med det generelle forbehold, at kommissionen ikke skal undersøge og tage stilling til, om der er grundlag for at rejse tiltale efter straffelovgivningen.
Kommissionen skal, og jeg citerer igen: »både undersøge, hvad der er sket, og hvad der ikke er sket og gjort, hvor der måske skulle have været grebet ind.« Efter forslaget indebærer dette bl.a. en undersøgelse
af følgende forhold: Borgmesterens varetagelse af funktionerne som øverste daglige leder, formand for økonomiudvalget og formand for kommunalbestyrelsen; kommunalbestyrelsesmedlemmernes varetagelse af deres hverv; embedsværkets varetagelse af embeder; den kommunale revisions måde at fungere på og dens reaktioner på Farum Kommunes dispositioner; Farum Kommunes aftaler med organisationer og private virksomheder; dispositioner foretaget af Farum Kommune, som har været til gavn for bestemte politiske partier eller personer; de forskellige tilsynsmyndigheders rolle, herunder Tilsynsrådet for Frederiksborg Amt og forskellige ministerier; Hillerød Politis rolle i forbindelse med anmeldelser af Farum Kommune. Det er i forslaget anført, at kommissionen skal undersøge forhold, som er foregået inden for tidspunktet for kommissionens nedsættelse.
Derimod er det i den forbindelse ikke omtalt, hvor langt tilbage i tiden undersøgelsen skal række.
Undersøgelseskommissionen skal endvidere efter forslaget have til opgave at fremkomme med forslag til sådanne ændringer af love, administrative bestemmelser eller praksis, som undersøgelsen kan begrunde.
Kommissionen skal derimod tilsyneladende ikke have til opgave at komme med en retlig vurdering af enkeltpersoners forhold, altså om der kan være grundlag for at drage enkeltpersoner til ansvar.
Som omtalt i bemærkningerne til beslutningsforslaget er der på nuværende tidspunkt en række undersøgelser i gang af og på baggrund af Farumsagen:
Som bekendt er Stadsadvokaten for Særlig Økonomisk Kriminalitet således fortsat i færd med en omfattende efterforskning af en række forhold i Farum Kommune.
Sagen har meget høj prioritet i Stadsadvokaturen.
Stadsadvokaten har over for mig oplyst, at formålet med efterforskningen er at afklare, om der er grundlag for at rejse tiltale mod bestemte personer for strafbare forhold, herunder også overtrædelse af straffeloven. Stadsadvokaten har endvidere oplyst, at temaerne for den videre efterforskning justeres løbende og revideres i lyset af nye forhold, som kommer frem.
Jeg kan i den forbindelse henvise til, at efterforskningen som omtalt i medierne for nylig er blevet udvidet som følge af begæringen fra Tilsynsrådet for Frederiksborg Amt om, at der rejses tiltale mod Peter Brixtofte efter § 61 c i den kommunale styrelseslov for grov tilsidesættelse af hans pligter som borgmester. Begæringen omhandler dels en sag om byggeri af 62 ungdomsboliger, dels to tilfælde af lånoptagelse.
Hertil kommer den advokat- og revisionsundersøgelse, som Farum Kommune selv har iværksat.
Ekspertgruppen skal vurdere, om tilsynsmyndighederne med den gældende lovgivning har de nødvendige redskaber til at imødegå situationer som den, vi har set i Farum.
Der er altså flere undersøgelser i gang som opfølgning på Farumsagen.
Uanset det er jeg ikke i tvivl om, at forslaget om herudover på nuværende tidspunkt at nedsætte en undersøgelseskommission i sagen er udtryk for et oprigtigt ønske hos forslagsstillerne om at få den bedst mulige belysning af, hvad der er foregået i Farum Kommune.
Jeg vil derfor gerne slå fast, at regeringen helt og fuldt deler ønsket om at få klarlagt alle relevante aspekter af Farumsagen.
Når regeringen tidligere har advaret mod og også her i dag vil advare mod på nuværende tidspunkt sideløbende med bl.a. den verserende strafferetlige efterforskning at nedsætte en undersøgelseskommission, er det bestemt ikke, fordi regeringen forsøger at lægge låg på det, der er kaldt for Farumsagen.
Vores kraftige advarsler mod på nuværende tidspunkt at nedsætte en undersøgelseskommission er begrundet i, at dette efter regeringens opfattelse vil rejse en række principielle og vanskelige spørgsmål. Mit håb er, at vi i dag kan få en debat om disse principielle spørgsmål og problemer.
Dagens debat kommer derfor forhåbentlig ikke til at handle om, hvem i Folketinget der har den største vilje til at få Farumsagen undersøgt.
Lad os holde os for gode til at skyde hinanden fordækte motiver i skoene, og lad det være sagt så klart som muligt, at ligesom forslagsstillerne er det regeringens ønske at få Farumsagen ordentligt belyst.
Spørgsmålet er derimod, om nedsættelse af en undersøgelseskommission på nuværende tidspunkt er den korrekte og fornuftige måde at få belyst Farumsagen på.
Det mener regeringen ikke.
Som det første principielle spørgsmål vil jeg pege på, hvordan opgaven for en undersøgelseskommission i givet fald skulle afgrænses.
Ifølge beslutningsforslaget skal undersøgelseskommissionen undersøge alt, hvad der har samfundsmæssig relevans i Farumsagen, dog med det generelle forbehold, at kommissionen ikke skal undersøge og tage stilling til, om der er grundlag for at rejse tiltale efter straffelovgivningen.
Denne afgrænsning af, hvilke forhold kommissionen skal undersøge, rejser alvorlige spørgsmål.
Det giver nemlig anledning til betydelig tvivl, om der overhovedet er hjemmel i lov om undersøgelseskommissioner til at nedsætte en kommission, hvis opgaver i kommissoriet er afgrænset på denne måde.
Spørgsmålet er, om en så vag og uklar afgrænsning vil være i overensstemmelse med lovens § 1, stk. 1, hvorefter en kommission kun kan nedsættes med henblik på undersøgelse af nærmere bestemte forhold.
Hvis man, som forslagsstillerne, lader afgrænsningen afhænge af, om et forhold er af såkaldt samfundsmæssig relevans, overlader man det i realiteten til kommissionen selv at bestemme, hvilke forhold der skal undersøges.
Jeg vil derfor kraftigt opfordre forslagsstillerne til at forholde sig til dette problem og til i alle tilfælde i en anden behandling af forslaget at afklare, hvordan man forestiller sig, at opgaven for en undersøgelseskommission skal afgrænses. Hvad vil det således sige, at et forhold er af samfundsmæssig relevans?
Skal man gennemgå samtlige byrådsafgørelser for at vurdere, om afgørelserne er forkerte, herunder om der er begået sagsbehandlingsfejl?
Skal enhver sag om aktindsigt gennemgås?
Skal også alle sager som f.eks. byggetilladelser eller afgørelser på det sociale område gennemgås?
Hvor langt tilbage i tiden skal undersøgelsen strække sig?
Dette er blot et udpluk af de mange spørgsmål, man kan stille i forhold til forslagets forsøg på at afgrænse, hvilke forhold kommissionen skal undersøge.
Hvis det foreliggende beslutningsforslag vedtages af Folketinget, er lovens ordning som bekendt, at den nærmere udformning af kommissionens kommissorium foretages af justitsministeren sammen med Udvalget for Forretningsordenen og dettes underudvalg, og jeg er parat til at påtage mig min del af arbejdet med kommissoriets udformning.
Lad mig på dette punkt slutte af med at understrege, at ingen har glæde af, at tingene sættes på spidsen, og endnu en gang vil jeg opfordre forslagsstillerne til, at vi inden andenbehandlingen får afklaret og løst de spørgsmål, jeg her har gennemgået.
For det første bygger lov om undersøgelseskommissioner på en klar forudsætning om, at der ikke bør iværksættes kommissionsundersøgelser af forhold, som kan belyses tilfredsstillende af de almindelige undersøgelsesorganer, herunder politiet og anklagemyndigheden.
I den foreliggende sag er forholdet ikke alene det, at de omhandlende sagskomplekser kan undersøges af anklagemyndigheden og evt. domstolene.
Anklagemyndigheden er således allerede i gang med en omfattende efterforskning, der vil vise, om der er grundlag for at føre en straffesag ved domstolene mod de ansvarlige enkeltpersoner. Jeg mener derfor, at det er nærliggende at bede forslagsstillerne om nærmere at forholde sig til følgende helt principielle spørgsmål: Hvorfor lægges der i beslutningsforslaget op til at nedsætte en undersøgelseskommission i et tilfælde, hvor lovens forarbejder siger, at en undersøgelseskommission ikke bør iværksættes?
Hertil kommer, at en ordning med en såkaldt dobbeltundersøgelse i givet fald måtte antages at indebære betydelige vanskeligheder i forhold til Statsadvokatens muligheder for hurtigt og effektivt at færdiggøre sin efterforskning af sagen, således at der snarest muligt kan foreligge en afklaring af, om der er grundlag for at rejse tiltale mod de berørte enkeltpersoner.
Som et eksempel på disse vanskeligheder kan jeg nævne, at de berørte personer og deres bisiddere på samme tidspunkt vil skulle overveje at tilrettelægge førelsen af en meget omfattende sag for to forskellige instanser.
Jeg er opmærksom på, at forslagsstillerne i bemærkningerne til forslaget giver udtryk for, at justitsministeren i forbindelse med udfærdigelsen af kommissoriet skal tilgodese, at anklagemyndighedens og undersøgelseskommissionens arbejde ikke kolliderer.
Jeg takker for den tillid, som forslagsstillerne viser mig, men jeg vil samtidig understrege, at det kan vise sig vanskeligt for mig at leve op til den.
Lad mig give et eksempel på vanskelighederne:
I et større sagskompleks kan det meget vel forekomme, at anklagemyndigheden rejser tiltale for de klareste forhold og lader vurderingen af tiltalespørgsmålet i andre lignende forhold afvente domstolsbehandlingen af de klare sager.
Det må også give anledning til meget alvorlige overvejelser og betænkeligheder at lade en undersøgelseskommission foretage en konkurrerende undersøgelse og vurdering af spørgsmål, som ville skulle behandles eller allerede var behandlet af domstolene.
Beslutningsforslaget lægger således op til, at der sideløbende foretages en konkurrerende bevisførelse om de samme forhold i henholdsvis en undersøgelseskommission og ved domstolene.
Hvis undersøgelseskommissionens beretning, hvad der efter min opfattelse næppe kan anses for realistisk, måtte foreligge, før en straffesag ved domstolene var afsluttet, ville det derfor med rette kunne gøres gældende, at beretningen ikke kunne lægges til grund som et endeligt billede af de omhandlende forhold, og man måtte derfor afvente domstolenes vurdering og udlægning af hændelsesforløbet.
I det omvendte og efter min opfattelse mere realistiske tilfælde, hvor kommissionens beretning først forelå efter afslutningen af en straffesag ved domstolene,
måtte man også spørge, hvilke nærmere formål beretningen skulle tjene.
Hvis beretningen i denne situation gav udtryk for det samme billede af de undersøgte forhold som domstolene, ville det således kunne gøres gældende, at undersøgelsen måtte anses for helt overflødig.
Hvis beretningen omvendt gav udtryk for et andet billede, ville det som følge af det ovenfor anførte og efter min opfattelse med rette kunne gøres gældende, at det i alle tilfælde var domstolenes vurdering af hændelsesforløbet, der måtte tillægges afgørende betydning, og at kommissionens beretning derfor ikke ville kunne lægges til grund for videre analyser og konklusioner i sagen. Sammenfattende er det derfor regeringens opfattelse, at en ordning som den beskrevne må anses for uegnet til at opnå det, som efter loven om undersøgelseskommissioner er et hovedformål med en kommissionsundersøgelse, nemlig over for regeringen og Folketinget m.v. at skabe en klarhed over et hændelsesforløb.
Efter regeringens opfattelse er der tværtimod en betydelig risiko for, at en sådan undersøgelse mere ville være egnet til at skabe usikkerhed og uklarhed og dermed besværliggøre klarlægningen og analysen af Farumsagens forskellige perspektiver og problemstillinger.
Jeg vil herudover pege på, at ordningen efter regeringens opfattelse vil rejse væsentlige principielle spørgsmål i forhold til de berørte enkeltpersoner.
I den forbindelse kan det bl.a. fremhæves, at de implicerede personer sideløbende vil komme til at afgive forklaring om de samme forhold for forskellige myndigheder og efter forskellige regelsæt.
Det vil herunder kunne være meget vanskeligt for en person, der er inddraget i straffesagen ved domstolene, at vurdere og overskue, om en forklaring til undersøgelseskommissionen vedrørende f.eks. generelle spørgsmål om proceduren for behandling af visse sager i kommunen ville kunne belaste den pågældende under straffesagen, således at den pågældende derfor skal påberåbe sig sin ret efter loven til ikke at afgive forklaring for kommissionen. Jeg vil endelig nævne, at det ikke er ganske klart i beslutningsforslaget, om kommissionen skal have adgang til at komme med retlige vurderinger af enkeltpersoners forhold.
Det fremgår på den ene side af beslutningsforslaget, at undersøgelseskommissionen ikke ville skulle have til opgave efter lovens § 4, stk. 4, at komme med retlige vurderinger som en del af konklusionen på sin undersøgelse. På den anden side giver forslaget indtryk
af, at kommissionen bl.a. vil skulle vurdere, om der er grundlag for at søge nogle embedsmænd draget til tjensteligt ansvar oven i købet i anledning af de samme forhold, som er genstand for politiets efterforskning.
Vurderingen af, om der er grundlag for at søge nogle embedsmænd draget til tjensteligt ansvar, forudsætter, at kommissionen foretager retlige vurderinger.
Der er derfor en åbenbar modstrid i forslaget på dette væsentlige punkt.
Justitsministeriet har tidligere gjort klart opmærksom på denne modstrid, uden at det har ført til ændringer i forslaget.
Det er muligt, at uklarheden alene skyldes, at forslagsstillerne ikke har foretaget de nødvendige konsekvensændringer, og at meningen med forslaget derfor er, at kommissionen ikke skal have til opgave at foretage retlige vurderinger af enkeltpersoners forhold.
Da den manglende klarhed vedrører et meget væsentligt punkt, er jeg imidlertid nødt til at spørge forslagsstillerne: Hvad er meningen med forslaget på dette punkt?
Det sidste fører mig frem til at understrege, at en beslutning om at nedsætte en undersøgelseskommission i alle tilfælde vil være en vigtig beslutning, som træffes på grundlag af meget grundige overvejelser.
Jeg håber derfor, at forslagsstillerne i det foreliggende tilfælde vil gøre sig grundige overvejelser i lyset af, at regeringen bl.a. har peget på, at beslutningsforslaget rejser alvorlige spørgsmål i forhold til undersøgelseskommissionslovens ordning.
Jeg vil i den forbindelse også gerne henvise til, at lov om undersøgelseskommissioner blev vedtaget af et enigt Folketing i juni 1999, og at man derfor må gå ud fra, at der fortsat i Folketinget, herunder blandt forslagsstillerne, er bred enighed om de principper og forudsætninger, som loven bygger på.
Så vil jeg gerne slutte af med nogle mere almindelige betragtninger.
Farumsagen er en sag, der optager os alle, og vi er alle her i Folketinget enige om, at sagen bør undersøges og den skal undersøges ordentligt.
Det er også mit klare indtryk, at vi er enige om, at en undersøgelse skal tilrettelægges, således at der ikke opstår retssikkerhedsmæssige problemer, og således at en undersøgelse ikke lægger hindringer i vejen for anklagemyndighedens efterforskning og en efterfølgende straffesag.
I mit indlæg her i dag har jeg peget på en række principielle og vanskelige spørgsmål dels i forhold til undersøgelseslovens krav om en klar afgrænsning af undersøgelser, dels i forhold til anklagemyndighedens efterforskning og en efterfølgende straffesag.
Sager har sjældent godt at blive sat på spidsen, og jeg tror, at opgaven nu er at få afklaret tingene, således at vi ikke står over for en uoverkommelig opgave, når vi efter forslagets vedtagelse i fællesskab skal udforme kommissoriet for undersøgelsen.
Derfor vil jeg også gerne opfordre til, at vi alle her i Tinget inden andenbehandlingen gør, hvad vi kan for at få afklaret og så vidt muligt løst de forskellige spørgsmål, jeg har peget på.
Det tror jeg vil være i fælles interesse.