Christine Antorini (SF), 1999-01-21:
I efteråret bragte TV-Avisen en historie om en epilepsiprofessor, der var sponsoreret af et medicinalfirma, og som i fjernsynet anbefalede dets produkt.
Og det var ikke en enestående historie, for i foråret kunne Politiken dokumentere, at en dansk forsker, der havde udtalt sig stærkt kritisk om nogle engelske forskeres resultater med hensyn til risikoen ved at spise for meget C-vitamin, i virkeligheden var på lønningslisten hos medicinalfirmaet Ferrosan, og selv samme firma forhandler C-vitamin i doser langt over, hvad Lægemiddelstyrelsen anbefaler.
Analyseinstitutet for Forskning har påvist, at danskernes tillid til forskere er lige så høj som til politi, domstole og hospitalslæger.
Desto mere forstemmende er det, at det er ret svært som kritisk borger eller journalist, at finde ud af, hvilke økonomiske interesser der kan være blandet ind i videnskabeligt arbejde.
I SF synes vi, det er godt, at der er et tæt samarbejde mellem universiteterne og erhvervslivet om forskning, men man må være særlig opmærksom på denne problemstilling, især når der er en erklæret målsætning om at øge de eksterne bevillinger til forskningen.
Vi mener, at der ikke må herske tvivl om, hvor pengene til forskningsprojekterne kommer fra, men det kan man også gøre noget ved ret hurtigt. Som folketingsmedlemmer skal vi hvert år oplyse, hvilke bestyrelser vi sidder i.
Det er desværre kun blevet en frivillig ordning, fordi, så vidt jeg ved, de borgerlige partier ikke ønskede, at det skulle være en pligt at oplyse det.
Men det har vi jo vedtaget for at give offentligheden mulighed for at tjekke, om vi i virkeligheden arbejder for nogle andre interesser i forbindelse med de bestyrelser, som vi sidder i.
Et lignende princip kunne man uden problemer indføre i forhold til forskningsverden.
Det sker nogle steder på frivillig basis, men jeg tror, det er vigtigt, at der kommer ens retningslinjer for alle på det her område.
Det kunne være en oversigt, som kunne administreres af forskningsrådene, og de kunne være offentligt tilgængelige.
Det ville give dygtige journalister og borgere en mulighed
for tjekke de kilder, de bruger, før et udsagn bringes videre, som om det er den rene videnskabelige sandhed.
Det vil også være oplagt, at videnskabelige tidsskrifter indfører etiske retningslinjer, så det altid bliver oplyst, hvilke sponsorer en forsker har til den forskning, der bliver publiceret.
Det sker allerede i dag i nogle videnskabelige tidsskrifter, men igen er det ikke alle.
Igen er det for at sikre, at der ikke er tvivl om, hvem der er opdragsgiver.
Og det er ikke en ny opfindelse; det er noget, der bliver praktiseret flere steder, f.eks. på nogle universiteter i USA.
Men vi er også nødt til at gå ind i en diskussion, der handler om, hvordan vi kan sikre flere økonomiske ressourcer til den frie forskning, så forskningspuljerne bliver mindre afhængige af eksterne midler.
På 2 år er forskningsrådenes midler til fri uddeling faldet med 15 pct.
Det er altså vigtigt, at forskerne faktisk har råd til at sige nej til forskningsopgaver for private investorer, især på det sundhedsvidenskabelige område, hvor forskningsministeren jo havde nogle udmærkede tal, der dokumenterer, at her er der faktisk en betragtelig privat finansiering.
Forskningsministeren har på baggrund af sagen med epilepsiprofessoren lovet at tage initiativer til at sikre mere åbenhed, og jeg vil gerne kvittere for de positive tilsagn, ministeren er kommet med her, og for de initiativer, der allerede er taget.
SF kan derfor også støtte forslaget til vedtagelse, for vi synes, det er et godt skridt i retning af større åbenhed og gennemskuelighed.
Men hvis det viser sig, at det ikke er tilstrækkeligt, bør det følges op med med yderligere initiativer, og jeg er i min tale kommet ind på nogle konkrete forslag, som man kunne følge det op med.