Ebbe Kalnæs (CD), 2000-04-12:
Jeg vil også gerne starte med at sige tak til ministeren for redegørelsen og følge op på det, som andre har sagt.
her i samfundet
Om selve redegørelsen må jeg dog også sige, at den forholder sig noget teoretisk til spørgsmålene, og der ligger jo ikke ligefrem nogle visioner om, hvordan vi skal angribe dette meget vigtige område.
Jeg vil også gerne sige tak til Kristeligt Folkeparti for at have rejst denne debat, ligesom det gjorde sidste år. Jeg synes, det er væsentligt, at hr. Ole M. Nielsen holder ved denne sag, så vi får den op igen og igen.
Det støtter vi meget gerne, og vi støtter selvfølgelig også det forslag til vedtagelse, der er fremsat, og som vi synes er ganske fornuftigt.
Hr. Ole M. Nielsen tager udgangspunkt i side 20, hvor man taler om det tværministerielle samarbejde.
Det er nok også her, vi skal have fat, hvis vi skal løse nogle af disse opgaver.
Og som hr. Touborg sagde: Nu skal der handling til.
Her er samtænkning nok ordet - samtænkning af, hvad man foretager sig i offentligt regi på de områder, hvor man har håndtagene og kan gøre noget ved tingene. Jeg synes, man har set tendenser til en bevidstløs samfundsrationalisering i de senere år, en indsnigende superliberalistisk holdning om, at selv offentlige institutioner, som vi kan styre med politiske håndtag her fra Folketinget, skal sejle deres egen sø og være effektive på en eller anden dumeffektiv måde.
Men det er klart, at når vi har offentlig foretagsomhed, offentlige institutioner og offentlig virksomhed, hvor der er monopoler, er det selvfølgelig en politisk styring, der skal til, og her kan vi handle.
Private erhvervsvirksomheder, som skal overleve, og som skal skabe merværdi osv., kan vi selvfølgelig ikke dirigere rundt med og diktere, hvor de skal være.
Men det, vi her i Folketinget har mulighed for at styre, er offentlig virksomhed, og jeg vil gerne understrege, CD ikke altid er optaget af, at alt skal udliciteres og køre på egen hånd og være selvkørende, for så får vi nemlig et samfund, der ikke tager de hensyn, som bør tages i denne sammenhæng, når det gælder fordelingen i regionerne.
Der vil selvfølgelig altid i et samfund ske strukturændringer; der vil være ting, der ikke længere skal bruges, og der vil være beslutninger af forskellig slags, som må tages.
Vi kan bare tænke på afskaffelsen af det toldfri salg og de virkninger, det har givet i nogle hjørner af landet, og vi kan tænke på forsvarsforliget, som andre også har nævnt.
Den slags giver nogle hårde hug nogle steder, og nogle gange kan vi ikke undgå det, men andre gange skulle vi måske tænke os lidt mere om. Staten og de offentlige institutioner kan godt være med til at ordne nogle af tingene.
Nogle har nævnt, at vi her i Folketinget bør spekulere lidt mere i de nye muligheder, der er på IT-området - både i nogle forsøg, hvor staten kunne gå
foran, og bestemt også ved at bruge medierne og de muligheder, der ligger i dette værktøj, til at ændre opfattelsen af, hvordan vi rent regionalt skal placere de opgaver, staten har.
Masser af de opgaver, staten har, kunne det være utrolig godt at lægge ud i regionerne.
Jeg tror faktisk, det ville være en gevinst for nogle af styrelserne eller andre offentlige institutioner, for det kunne næsten blive en mentalhygiejnisk øvelse i, hvordan tingene foregår rundtomkring i landet.
Det ville påvirke den daglige administration i en lidt anden form end den selvforståelse, man ofte kan have, når man klumper sig sammen i et centrum, et Mekka.
Det, der også er vigtigt i denne sammenhæng, er at tale infrastruktur.
For at tage et eksempel vedtog vi i 1999 nogle love om nogle nye veje, men i september 1999, da vi skulle lave finansloven, mødte regeringen op uden én krone til det, der lige var vedtaget.
Om natten eller om morgenen, lige før finansloven faldt på plads, fik man flyttet 54 mio. kr., tror jeg det var, til de tre nye vejstrækninger.
Men det var ikke helt nok til at dække omkostningerne, og de mennesker, der bliver påvirket af den beslutning, der er taget, fordi deres ejendomme skal eksproprieres, bliver fastlåst og har ikke rigtig nogen muligheder for at komme til at handle i deres hverdag.
Det synes vi ikke man kan være bekendt. I Landsplanredegørelse 2000 siger miljøminister Svend Auken i forordet, at fysisk planlægning går ud på at bremse væksten i transportsektorens CO2-udslip.
Men lad os så se
, om det er det reelle problem.
Inden for de næste 15 år må vi forvente at vi ikke kører på benzin og diesel længere, fordi der er udviklet nye teknologier, og det vil sige, at udslippet ikke bliver det store problem.
Lad os også slå fast, at 75 pct. af al den transport, der foregår i dette land, foregår i privatbiler
, mens 14-15 pct. er kollektiv trafik, og den er stærkt koncentreret omkring Intercitystrækningerne og i og omkring storbyerne.
CD har altid talt for, at vi skal have en ordentlig kollektiv trafik, men det må også siges, at der er visse dele af landet, hvor det ikke er muligt at transportere alt med kollektiv trafik, og vi smadrer altså mulighederne for, at ydersamfundene kan fungere og være homogene i deres befolkningssammensætning, hvis vi stort set altid lytter til de kloge, der laver rapporter om, at inden længe skal benzinen koste mere, eller også skal der laves en eller anden forhindring for, at man kan bevæge sig individuelt.
Det er væsentligt at kunne bevæge sig frit her i samfundet.
Edb og IT osv. er nogle af de værktøjer, vi kan bruge.
Vi kunne lave nogle bedre forsøg, og vi kunne lave utrolig mange gode ting derude ved at sprede nogle statsinstitutioner, men ikke alle.
Jeg hører ikke til dem, der mener, vi skal nedlægge Det Kongelige Teater eller dividere det med 24 og fordele det ud over landet.
Vi er ikke et virkeligt samfund, hvis vi ikke har en hovedstad, og hvis vi ikke har de stærke institutioner, men det er jo ikke ensbetydende med, at alt, hvad vi laver i offentlig sammenhæng, behøver at ligge i hovedstaden.
Så er der et enkelt område, som jeg også godt kunne tænke mig at tage op, og som været diskuteret meget.
Med de priser, der er for at benytte Storebæltsbroen i dag, er tilbagebetalingstiden et par og tredive år.
Her kunne vi sætte prisen ned, for så ville frekvensen stige.
Jeg er godt klar over, at man er bange for, at indtægterne ville falde, men det vil formentlig ikke ske, og rent faktisk er der lagt op til, at det vil blive væsentlig dyrere at bruge broen, hvis man skal fra Sjælland til Odense, end det bliver at tage til Sverige.
Det er nok lidt for meget, og det vil jeg stille en række spørgsmål til ministeren om.
På Mål 2-området, som man kan styrke et område med, og det gør man på Sydfyn i øjeblikket, har regeringen med sin finanslov skåret statens mulighed for at supplere til privat foretagsomhed ned fra 80 mio. kr. til 40 mio. kr.
Det må med
på finansloven igen, ellers kan vi ikke udnytte det her ordentligt. Til sidst vil jeg gerne sige til indenrigsministeren - jeg glæder mig også over, at vi har fået en ny, og jeg har et håb, hver gang vi får en ny - at den kommunale finansiering er et af problemerne, og det er her i Folketinget, vi skal ordne det, for de vil aldrig kunne blive enige om det i Kommunernes Landsforening.
Den kommunale finansiering er langt vigtigere end strukturer og sammenlægninger.
Det er ikke muligt at lave noget reelt på det område, før vi har haft nogle uvildige til at analysere pengestrømmene, hvor langt mere end halvdelen af de offentlige udgifter kanaliseres ud gennem kommunerne, men tilfældigheden er der, ikke sådan at alle bliver ramt, men som man normalt siger i teknokratiske kredse: Vi er sikre på, at der ikke er nogen, der bliver ramt i gennemsnit.
Jeg kan garantere for, at jeg uden for gennemsnittet kan finde nogle, der bliver ramt.