Margrethe Vestager (RV), 2006-03-03:
Jeg vil tro, at det er en interessant debat at følge, ikke kun for folk, der interesserer sig for forskning og for den kolde krig, men også for folk, der interesserer sig for kommunikation og retorik.
Der har været mange afledningsmanøvrer fra de ordførere fra regeringspartierne – Dansk Folkeparti, V og K – som har haft ordet indtil nu.
Men har brugt stort set alle de tricks, der er i bogen, for at få diskussionen til at handle om noget andet end det, den handler om: Det er en kendt procedure; det burde man vide; det er kendt stof; det er helt efter bogen; det er, ligesom det plejer at være osv. osv.
Eller også siger man, at de, der sætter spørgsmålstegn ved den her måde at gøre det på, må være imod den her forskning; de må have noget i klemme; det må være nogle af dem, det vil gå ud over.
Det er ærgerligt, at det foregår på den måde, for det gør jo, at vi får meget stort besvær med at fastholde det fokus på forskningspolitikken, som der har været enighed om meget bredt i det danske Folketing.
At det overhovedet ikke er i nærheden af at være interessant at diskutere forskningens fokus, kan man jo se af de bemærkninger, der er faldet i dag, også til vores forslag om at lave en egentlig indsats, en egentlig satsning på et nordisk miljø med hensyn til at diskutere den kolde krig for at få en langt mere udbredt og måske også mere globalt orienteret forskning i forbindelse med de her ting.
Så det er altså ikke et spørgsmål om det forskningsmæssige indhold.
Det, som er det interessante, er, hvordan vi får en levende, fri og uafhængig historisk forskning.
Dansk Folkepartis forskningsprogram er ikke basismidler.
Basismidler er jo karakteriseret ved, at forskere og institutioner selv prioriterer, hvad de skal forske i, eller at man laver et egentlig institut af en sådan bredde, at man kan tale om et center eller et institut.
Jeg skal kun citere ganske kort fra programmet: Forskningen skal yderligere klarlægge Østblokkens indflydelse på danske beslutningstagere og aspekter af de militære trusler mod Danmark og Østersøområdet.
Af særlig interesse vil være periodens principielle modsætninger i politik, medier og den offentlige debat, herunder kulturdebatten i bredeste forstand, kort sagt meningsdannelsen.
Det er et udførligt specificeret forskningsprogram.
Man er ikke i nærheden af det, vi kender fra basismidlerne eller fra grundforskningen.
Der er også lagt enormt stor fokus på, hvordan output skal være, hvad produktet skal være.
Det skal være en bog, som alle kan læse, fordi den forskning, som er kommet til verden hidtil om perioden, kan Dansk Folkeparti ikke læse, og Dansk Folkeparti vurderer ikke, at den har udbredelse nok til, at det er relevant.
Det, vi taler om i dag, er politisk prioriteret og tematisk afgrænset.
Vi lavede en reform af forskningsrådssystemet, sådan at vi netop kunne sikre, at den forskning, der er politisk prioriteret og tematisk afgrænset – altså de ord, der mest præcist beskriver Dansk Folkepartis forskningsprogram – kunne udbydes i fri konkurrence i en faglighed, som blev varetaget af Det Strategiske Forskningsråd, sådan at man fik de bedste til at varetage opgaven i fuld uafhængighed.
Jeg tror, der er enighed om, at der er gode faglige miljøer i Danmark til at varetage den historiske forskning ikke alene generelt, men også specifikt i forhold til koldkrigsforskningen.
Derfor ville det logiske være at bede Det Strategiske Forskningsråd om at udbyde opgaven, sådan at det bedste miljø ville vinde den – ikke nogen af dem, der har været nævnt i dag nødvendigvis, men det bedste miljø i en åben proces.
Alternativt,
hvis man ville insistere på, at det her var et uafhængigt center, man ville opbygge, og at der var tale om egentlige basismidler, så kunne man bede Grundforskningsfonden om at gøre det.
Men jeg fornemmer, at man dog alligevel har tænkt, at det måske var at skyde over målet, for så ville det blive så soleklart for alle, at det, man talte om, ikke var et center i den forstand.
Dermed jo også sagt, at den her proces ikke er imod reglerne i lov om forskningsrådgivning; man bruger den simpelt hen bare ikke.
Man laver sin egen til lejligheden helt opfundne konkrete proces.
Det får vi jo så at se.
Bestyrelsen, som skal ansætte centerlederen, som skal sørge for de øvrige forskere, skal nedsættes af forsvarsministeren.
Hvem skal i øvrigt rådgive ham med hensyn til at sikre, at bestyrelsen består af forskningskyndige personer?
Det forekommer ikke at være en helt central kompetence for forsvarsministeren at løse den type opgaver.
Når det også må undre, er det jo, fordi regeringens politik i øvrigt går i retning af, at man ønsker større forskningsmiljøer, man ønsker samarbejde, man ønsker, at de små forskningsmiljøer på universiteterne samler sig, sådan at der bliver volumen, så der opnås kritisk masse, og hvad det ellers er, det hedder fra regeringens side.
Alligevel hopper man med på Dansk Folkepartis dagsorden og laver et ganske lille forskningsmiljø uden tilknytning til de miljøer, vi kender i dag.
Vi får ikke noget større forskningsmiljø, men vi får et lille miljø, som kan løse en bestillingsopgave fra Dansk Folkeparti, og det synes vi er ærgerligt, når det er så perspektivrigt at sørge for, at vi opbygger stærke miljøer i vores samtidsforskning og også i forskning i den kolde krig.
Det er det jo specielt set i lyset af opgaven, som jo er en særlig opgave, og som er beskrevet nærmest som en kulturforskningsopgave, en historisk forskning i meningsdannelsen.
Med den store vægt, der er på formidlingen af forskningsresultaterne, må man sige, at det er en særlig, og jeg synes også en vigtig opgave, som beskrives.
Når vi tager opgavens vigtighed i betragtning, undrer det, at man har fundet på en proces, der gør, at man må vide, at man gør sig til genstand for direkte og berettiget kritik af måden, det bliver håndteret på.
Det er det egentligt gådefulde i den her sammenhæng, ikke at man gerne vil have forsket i det, men at man gør sig til genstand for kritik ved at opfinde sin helt egen proces.
Hvorfor?
Jeg kan kun finde ét svar på det hvorfor, og det er, at Dansk Folkeparti vi være sikre på, at det bliver, som de vil have det.
Regeringen må så tage kritikken for sin følgagtighed.
Det Radikale Venstre har stor interesse i forskning i den kolde krig, vi har en stor interesse i, at de bedste miljøer varetager den forskning, og derfor synes vi, man skal bruge de systemer, der har været enighed om at skabe, i stedet for at opfinde sine egne procedurer for at være sikker på, at resultatet bliver, som man vil have det.