Margrete Auken (SF), 1999-05-18:
For SF er Det Kongelige Teater vigtigt, hvad enten vi nu kommer der selv eller glæder os over, at andre gør det, eller
bare over, at det er der.
Danmark sætter pris på scenekunst til at give os indsigt i, hvem vi og vores folk er, hvor vi kommer fra, hvor vi skal hen, og hvad meningen med det hele er; men også til at give os store stunder til glæde, til opmærksomhed og til at få nye kræfter.
Siden Det Kongelige Teater blev til, har skuespillet udviklet sig mange andre steder også - heldigvis da.
Bare i København er der mange og mange forskellige gode skuespilscener, mens balletten og især operaen har deres væsentligste udfoldelse på Det Kongelige Teater.
Men her må de deles om en enkelt scene, der ikke en gang er tænkt som operascene.
De fleste danskere tænker dog først og fremmest på Det Kongelige Teater som scenen for skuespillet.
Operaen og balletten bliver i denne her proces let stedbørn.
Fagfolk ved godt, den er gal.
I Planudvalgets betænkning fra 1960'erne konkluderede man, at skuespillet kunne få udmærkede sceneforhold med en forbedret Gamle Scene og opførelsen af en intimscene - dengang havde ingen sans for Stærekassen, den skulle bare væk - mens man erkendte, at Gamle Scenes akustiske forhold aldrig kunne blive gode til opera og ballet, hvorfor der skulle opføres en rigtig operascene.
Af en eller anden grund gik sagligheden i teatrets ledelse og ministeriet fløjten og har været væk siden.
Skønt ingen musikkyndig har anfægtet den akustiske kritik af Gamle Scene, der skyldes vores fremmeste ekspert, Fritz Ingerslev, har optagetheden af skuespillet domineret så vel Kulturministeriet som teatrets ledelse siden.
Det var det, der skulle have nye scener, så kunne operaen og balletten blive, hvor de var.
Ombygningen i 1985 var politisk bestemt til at følges op af byggeriet af nye skuespilscener; men det er vigtigt at vide, at selve ombygningen ikke specielt var på operaen.
Man gjorde Gamle Scene teknisk moderne og optimerede transportvejene i hele teaterhuset, en forbedring, der fungerer godt.
Men til musikteater dur Gamle Scene stadig væk ikke.
Når orkesteret dæmper sig, og sangerne synger kraftigt til, kan man høre sangen, men rigtigt kønt kommer det ikke til at lyde.
Og mange operaer kan ikke opføres med den originale besætning i orkesteret.
Der er for lidt volumen, og efterklangen er for kort; og de skavanker kan man ikke ombygge sig ud af.
I ministerens redegørelse står der: Det er afgørende at holde fast i, at holdbare bygningsmæssige og organisatoriske løsninger skal findes på grundlag af teatrets visioner og ikke omvendt.
Det er glimrende sagt.
Men lever ministeren selv op til det?
Jeg synes det i grunden ikke.
Men hendes insisteren på, at kunstarterne skal forblive samlet, virker styrende for både det bygningsmæssige og det kunstneriske. Hvis dette organisatoriske fossil havde været med i forligsteksten, havde SF næppe kunne tilslutte sig. Kunstarterne har aldrig været en enhed, som ministeren skriver.
De har haft fælles ledelse, men allerede Holberg irriteredes over operaen, der var hans skuespil uvedkommende.
Og ingen store scener ude i verden drømmer om at gøre noget lignende.
Tværtimod har man overalt og for længst skilt dem ad, for at de kunne udvikle sig kunstnerisk relevant, hvilket også var det klare budskab på ministerens konference i januar, hvis man altså hørte efter.
I SF vidste vi jo, at det kun var nogle af forligsparterne, der gik ind for den dér organisation, og hæftede os ved, at det ikke var nævnt.
Nævnt var heller ikke det kunstneriske fundament for denne organisation, nemlig fællesforestillingerne; dem, som ministeren siger, hun lægger megen vægt på, men er ude af stand til at beskrive.
Kunstnerne er heller ikke i stand til at redegøre for dem.
Operasolisterne har åbent tilstået, at Mai Buch-udvalget fandt på dem, da man skulle fylde de mange scener, der fremkom med den nationale løsning.
Det var i øvrigt det eneste, som der var enighed om i Mai Buch-udvalget.
Det er vigtigt at huske også det.
De andre ting har de fastholdt, at de var uenige om.
Balletten har mig bekendt heller ikke andet end hovedrysten til overs for fællesforestillingerne, og vi har hørt forbløffende lidt fra skuespillerne siden hen om det
I redegørelsen bliver organisationen styrende for både vision og byggeplaner, og det er noget hø.
Der er ganske vist gode formuleringer om at kaste lys over og fastholde den danske kulturarv og skabe nye fortællinger til den danske kultur, så vi i mødet med de fremmede påvirkninger kan kende os selv.
Men resten er vidtløftigt og indimellem modsigelsesfyldt.
Fyrtårn, væksthus og mødested: Man kan ikke både lyse som international kulturby og tilsidesætte de kunstarter, der er internationale, nemlig operaen og balletten.
Fyrtårnet bliver højst en lille bøje i Øresund.
Og væksthus - ja, det forudsætter et godt ensemble og et rigt repertoire.
Men operaen skal skæres ned; det er allerede i gang, men det bliver værre.
Det nye skuespilhus koster ifølge ministeren yderligere 10 mio. kr. i drift.
Hvor skal de tages fra?
Der skal være både skuespil og fællesforestillinger på Gamle Scene, hvor der i forvejen er trængsel.
Det kan kun gå tilbage for operaen og balletten.
Men ministerens vision for dem er også nøjsom.
Operaen skal bidrage til udviklingen af en dansk operatradition.
Hvis det ikke er den, vi allerede har og som nu forvitrer, hvad mener ministeren så?
At der skal sættes ressourcer af til at skrive flere danske operaer? Balletten skal værne om Bournonville.
Det er fint og nødvendigt, men de skal da kunne væsentligt andet.
Lukker man sig om Bournonville uden at satse på noget danseteknisk krævende og kunstnerisk udfordrende, rejser danserne, og man får ikke en ny publikumgeneration i tale.
Med de sceniske forhold, man tiltænker musikteatret, er det imidlertid en realistisk vision for begge kunstarterne, men sørgeligt er det.
Og her taler jeg om redegørelsen, ikke om aftaleteksten.
Men skuespillet da?
Den har vitterlig længe været nødlidende, fordrevet fra sit hjemsted og identitet, Gamle Scene.
Stærekassen har fået lov at forfalde, så det er en ynk.
Sceneforholdene får hele skylden.
Men er det dér, problemet er?
Stærekassens scene er der sådan set ikke noget i vejen med.
Selv med den helt forældede teknik er der lavet fremragende teater.
Jeg nævner højdepunkterne: »Sorg klæder Elektra«, »Gudrun og Kjartan« og nu sidst »Don Carlos«.
Vi glemte helt, at vi havde ondt i benene og svært ved at se på grund af de alt for mange og for umagelige stole.
Det var godt teater, og vi har dygtige scenografer og dygtige skuespillere.
Og Stærekassen kan sagtens renoveres godt.
Det fik Kulturudvalget for nylig en fin gennemgang af fra formanden for Bygningssynet, Bjørn Nørgaard, og fra Det Kongelige Teaters arkitekt, Jens Fredslund, og teknikdirektør Nikolaj Jensen.
Men skuespillet skal have noget ordentligt at spille, ellers vænner folk sig helt af med at se skuespil på Det Kongelige.
Svaret er næppe at bygge nye skuespilhuse; vi har som nævnt bare i København skuespilscener nok.
Planerne om nybyggeriet i Borgergade er vi altså tøvende over for.
Er det godt for skuespillet at blive helt fordrevet fra Kongens Nytorv? Stod det til os - men det har vi så ikke flertal for - ja, så gav man Gamle Scene tilbage til skuespillet, skyndte sig at renovere Stærekassen og indrettede så mindst én mindre scene, gerne med en fremskudt scene, som foreslået i det af en række kunstnere fremlagte »Vi har en plan« fra 10. februar, et forslag, der fik en inkompetent og hoven behandling af teatret og dermed af Kulturministeriet, der jo stort set har ladet teatrets ledelse styre kommunikationen med Folketinget om Det Kongeliges forhold. Men en eller anden i ministeriet må have syntes, at det var for galt.
I hvert fald havnede Byggedirektoratets sobre, men altså hidtil ukendte respons på »Vi har en plan« fra 16. februar hos SF, midt i en bunke akter, vi havde bedt om fra ministeriet.
Af det notat kunne man se, at »Vi har en plan«-forslaget såmænd var seriøst nok, også økonomisk.
Jeg synes, man skulle kigge på det én gang til.
Det er et columbusæg, der løser alle kunstarternes problemer inden for rimelige økonomiske rammer.
Selv om forliget altså er problematisk, valgte vi alligevel i SF at tilslutte os.
Årsagen var først og fremmest løftet om, at der også skulle bygges et operahus.
Hidtil havde kun kapellet fået lidt omsorg, nemlig aftaleudkastets løfte til dem om bedre garderober og toiletter.
Det er pudsigt, problemernes omfang med musikken taget i betragtning.
Der var, og det har jeg også tilstået her i dag, uklarheder i forligsteksten.
Operahuset var hægtet på DR's nye koncertsal, og så var den jo altså pludselig vedtaget, koncertsalen dér, i en bisætning.
Men det er en bøvlet konstruktion at bygge sammen på den måde.
Jeg skal vel lige minde om, at bestyrelsens 10-års-plan havde et afsnit, som PLS-consult havde lavet, og der frarådede man den slags sammenblandinger.
Der er for meget bøvl med dem.
Men først i redegørelsen ser man, at det er regeringens mening, at operaen kun skal gæsteoptræde dér.
Jeg har igen været glad for debatten, vi lige har haft nu; jeg synes, det lysnede.
Vi satser stadig væk på De Konservative.
Men vi tilslutter os også forliget, fordi vi gerne vil ind og tage medansvar for de kongelige kunstarters fremtid.
Det er dem alle, der trænger til en ekstra opmærksomhed.
Skal der bygges nyt til skuespillet, må man sikre sig, at de mange penge ikke bruges til det foreslåede store skrummel, der nærmest er en operascene.
Sådan har man ingen steder bygget til skuespil siden 1951, og alle fleksfikserierne hører ikke hjemme på en nationalscene.
Det er provinsteatrene, der af økonomiske grunde skal kunne løse mange forskellige opgaver på én stor scene.
Vi må have rigtige og uvildige eksperter til at kigge på den sag.
Regeringens redegørelse er ganske truende.
Operaens folk er, kunne vi høre forleden dag, helt ude af flippen.
De synes, den ligner operaens afvikling.
Selv om mange af dem har glimrende muligheder i udlandet, har de alle stor kærlighed til Den Kongelige Opera.
Men den er det sket med, hvis det her altså bliver så galt, som jeg nu håber, det ikke gør.
Og balletten studser som nævnt også over sin rolle.
Det er, som om Det Kongelige, operaen og balletten især, skal være museum.
Og skuespillet fordrives fra sit hjem og sin identitet.
Helt så skræmte som f.eks. sangerne og deres publikum
vi ikke i SF.
Vi tror stadig væk, at det forlig, vi har tilsluttet os, er mere værd, end det fremgår af ministerens redegørelse.
Ellers ser det unægtelig nedslående ud for alle kunstarterne.