Margrete Auken (SF), 2001-04-18:
Først skal der siges tak til Det Etiske Råd og til sundhedsministeren for et forslag, som på lykkelig vis, synes
jeg, løser de konflikter, der har været omkring spørgsmålet her, og SF tilslutter sig det uforbeholdent.
Lad dét være sagt allerførst, inden jeg lige har et par bemærkninger.
Det er lidt svært at snakke om det her, som om det er et problem, vi nu - og nu snakker jeg ikke om et lovgivningsteknisk problem, men et organdonorproblem - løser
Vi kan være nogenlunde stenhamrende sikre på, at behovet vil vokse uanset hvad. Vi kan også være stensikre på, at kampagnerne, presset, hvad ved jeg, på mennesker, for at de i højere grad betragter sig selv som reservedelslagre, vil vokse.
De sidste meldinger har vi fået om, hvordan man sådan lige tager en hornhinde og lige tager sådan lidt
, og det kan næsten ikke ses, og man tænker ikke over det.
Der er jo ikke så forfærdelig langt til at sige: Jamen skulle vi så ikke også lige tage de andre ting, hud osv., for nu er det der jo.
Selvfølgelig må der ikke handles med det, og vi skal nok komme efter dem, når de begynder på den slags, men alligevel er tanken: Jamen kæreste venner, hvorfor ikke blive brugt så godt som muligt?
Men man må tænke på, at vi andre steder lovgiver mod ligskænderi.
En gang imellem er det altså lidt svært at se, hvad forskellen er på ligskænderi og så det, man er i færd med her.
Ligskænderi er faktisk meget strafbart.
Og så sidder vi og drøfter det på den her måde.
Det er for det første et synspunkt, jeg godt lige mener må komme ind i debatten.
Derudover er det jo ikke lykkeligt, at vi har organer nok.
Det er af mange grunde ulykkeligt, fordi det jo meget ofte er på baggrund af ulykker, som burde have været undgået, at disse organer er der.
Så til spørgsmålet om etik.
Etik drejer sig ikke om selvbestemmelse.
Kun for så vidt at man ikke må lave overgreb på andre, drejer etik sig om selvbestemmelse.
Etik drejer sig altid om, hvordan vi behandler andre.
Det er ikke uetisk at tilsidesætte sine egne interesser og ønsker.
Men det er uetisk at bringe andre mennesker i en situation, hvor de bliver ulykkelige, eller hvor man på anden måde undertrykker dem. Og når vi står over for døende mennesker eller hjernedøde, eller hvilke ord vi nu bruger, så er de mest udsatte da selvfølgelig de pårørende.
Derfor har det været meget flot, ja, respektindgydende at se, hvordan lægestanden og sundhedspersonalet i det hele taget har insisteret på, at de måtte have lov til at optræde ansvarligt i forhold til den virkelig udsatte part i det her, nemlig de pårørende, der er konfronteret med en stor forfærdelighed.
Det er også o.k.
Men lad os også lige føje til, at jeg tror, at en af måderne, hvorpå det vil være lettere - hvis man nu synes, det skal være lettere, det synes jeg måske også - at få folk til at være organdonorer, er, hvis man gør den situation bedre.
Jeg har efterlyst flere gange, at sundhedsministeren, eller hvem det nu måtte være, prøver, om man kan give en beskrivelse af: Hvor megen tid er der for folk til at beslutte sig?
Er der mulighed for at få fat i præsten?
Er der mulighed for at få lavet en kort afskedsandagt med de pårørende?
Jeg tror, at sådan en beskrivelse ville hjælpe mange til at sige: Jamen så vil vi godt acceptere det her.
For alt det vi har i andre sammenhænge, når vi har med døden og dødssyge at gøre på hospitalerne, alt det, vi ved om betydningen af at få de pårørende tæt med i hele forløbet, bliver jo på en underlig måde tilsidesat, når det drejer sig om organdonorer. Derfor tror jeg, det kunne hjælpe på meget af den uhyggelighed, som jo ofte er beskrevet.
Den kunne imødegås.
Ikke ved at man siger, at det ikke er uhyggeligt, men ved at man beskriver, hvad der faktisk under alle omstændigheder skal være tid til, og hvordan vi kan sikre, at mennesker i den her situation ikke bliver bragt i en endnu mere forfærdelig situation, end de allerede er, når de står over for det faktum, at en nær pårørende er ved at dø.
Så jeg vil altså igen spørge den kære sundhedsminister: Kan vi ikke få en melding om, hvordan det her kunne blive acceptabelt, en melding om, hvordan man f.eks. kunne forestille sig, at også den, der var organdonor, kunne transporteres tilbage igen?
Skulle man fjerne organer, som ikke forudsatte, at man slukkede for respiratoren, altså nyrer osv., så behøvede man jo ikke at slukke for respiratoren, før den døende var tilbage igen hos sine pårørende, så de kunne være der på den måde.
Sådan nogle ting kunne jo inddrages, så man også fra lovgivers side tænkte ansvarligt i forhold til pårørende og ikke i den grad presser vores sundhedspersonale til at være dem, der skal insistere på, at vi skal have en sømmelig omgang også med de pårørende.
Så vil jeg sige til sidst om obduktionerne, at det da godt kan være, vi skal have nogle flere.
Jeg husker i hvert fald, hvordan vi sad i Folketingets Retsudvalg og næsten kom til at grine, da hele horden af hårde hvidevaretænkere kom og klagede over, at de ikke ville få lig nok, hvis de skulle til at orientere om, at man lavede obduktioner.
Så under alle omstændigheder skal der orienteres.