Lene Espersen (KF), 2004-04-22:
De to beslutningsforslag, vi behandler her, vedrører begge registrerede partneres adgang til adoption, et emne, som vi også for lidt over et år siden debatterede her i salen.
Jeg vil gerne indlede med at gøre det klart, at regeringens overordnede holdning til de omhandlede spørgsmål ikke har ændret sig, og at min tale derfor i det væsentlige vil blive en gentagelse af det, som jeg tidligere har sagt.
Jeg vil starte med beslutningsforslaget om ligestillingen med hensyn til fremmedadoption af danske og udenlandske børn.
Dette forslag går ud på at give registrerede partnere adgang til at adoptere danske og udenlandske børn efter samme procedure og godkendelseskrav, som gælder for ægtefæller.
Det forudsætter, at der ved adoption af udenlandske børn skal foreligge en bilateral aftale mellem de pågældende donorlande og Danmark om adoption til par i registreret partnerskab.
Beslutningsforslaget indeholder endvidere en opfordring til socialministeren til i vejledninger om særlig støtte til børn og unge udtrykkeligt at præcisere, at homoseksuelle par kan godkendes som plejeforældre.
Som bekendt følger det af den gældende lovgivning, at en registreret partner kan adoptere den anden partners barn, medmindre der er tale om et adoptivbarn fra et andet land.
Denne mulighed for en stedbarnsadoption blev indført ved en lovændring i 1999.
Regeringen kan ikke støtte dette forslag.
På et følsomt område som dette er det nødvendigt
både at være forsigtig og være meget opmærksom på konsekvenserne for børnene af de lovændringer, der foreslås.
Jeg betvivler ikke, at homoseksuelle par også i mange tilfælde vil kunne give dem en god opvækst, men vi kommer ikke uden om, at det for disse børn vil kunne være en stor belastning, at de ud over de problemer, der kan være knyttet til det forhold, at de er adopterede, også er vokset op i et homoseksuelt parforhold og skal imødegå de fordomme, der desværre fortsat kan være knyttet hertil i vores samfund.
Enhver beslutning om adoption skal træffes ud fra, hvad der må anses for at være til barnets bedste, og det er vigtigt, at vi ikke er så optaget af at opnå ligestilling for homoseksuelle par, at vi flytter vores fokus væk fra dette helt centrale punkt.
Formålet med adoption er at give barnet en god og en tryg opvækst, ikke at opfylde adoptivforældres behov for at få et barn.
Beslutningsforslaget indeholder også en opfordring til socialministeren til i vejledningen om særlig støtte til børn og unge udtrykkeligt at præcisere, at homoseksuelle par kan godkendes som plejeforældre.
Opfordringen er en gentagelse af den opfordring, der blev tilkendegivet i Retsudvalgets betænkning af 8. maj 2003 over beslutningsforslaget nr. B 65.
Socialministeren har i lighed med, hvad ministeren også har tillkendegivet i et svar til Folketinget,
oplyst, at hun ikke finder, at der er behov for at få klargjort og præciseret reglerne om homoseksuelle pars mulighed for at blive plejeforældre.
Baggrunden herfor er, at der ikke i sociallovgivningen er noget til hinder for, at homoseksuelle par godkendes som plejeforældre.
Regeringen kan således ikke støtte det fremsatte beslutningsforslag.
Det andet beslutningsforslag om adgang til stedbarnsadoption for registrerede partnere fra barnets fødsel er en opfølgning af Enhedslistens lovforslag fra sidste år, nr. L 119, som vedrører det samme emne.
Da vi sidste år her i salen behandlede lovforslag nr. L 119, satte jeg spørgsmålstegn ved lovforslagets retssikkerhedsmæssige konsekvenser for den mulige far til barnet, der efter børnelovens regler jo har ret til at få sit faderskab prøvet indtil 6 måneder efter barnets fødsel, og som i udgangspunktet også vil kunne modsætte sig adoption, hvis den pågældendes faderskab derefter måtte blive fastslået.
Jeg kan forstå, at det beslutningsforslag, vi behandler her i dag, bl.a. har til hensigt at imødekomme disse betænkeligheder.
Løsningen skulle ifølge forslaget være, at stedbarnsadoptionen i første omgang gennemføres som en midlertidig adoption straks efter barnets fødsel og efter 6 måneder gøres permanent.
Det fremgår imidlertid ikke klart af
beslutningsforslaget
, hvori adoptionens midlertidige element består, da det forudsættes, at en midlertidig adoption har samme retsvirkninger som en egentlig adoption, ligesom det forudsættes, at adoptionen fastholdes også i de tilfælde, hvor en far efterfølgende får sit faderskab fastslået.
Forslagsstillerne er i denne situation inde på, at faderen jo eventuelt skal have samværsret og barnet arveret efter faderen.
Som forslagsstillerne selv er inde på, rejser en sådan ordning nærmest uløselige problemer, ligesom den strider mod adoptionslovens helt grundlæggende forudsætning om, at retsforholdet mellem barnet og dets oprindelige slægt bortfalder ved adoptionen.
Endvidere medfører ordningen det fundamentale problem, at barnet i en vis forstand får tre forældre.
Hertil kommer, at forslaget fortsat ikke imødekommer de betænkeligheder, jeg tidligere har nævnt i forhold til mandens ret til at få sit faderskab prøvet.
Denne ret vil også efter dette forslag reelt blive illusorisk, i og med at adoptionsforholdet netop forudsættes at bestå, uanset hvordan faderskabssagen falder ud. Under førstebehandlingen af lovforslag nr. L 119 anførte jeg også, at de nuværende regler, hvorefter samtykke til adoption som udgangspunkt først kan gives 3 måneder efter barnets fødsel, er begrundet i, at forældrene skal have mulighed for at træffe beslutning om adoption på et velovervejet grundlag. Jeg må forstå beslutningsforslaget sådan, at det er dette hensyn, der ligger bag forslaget om, at anmodning om midlertidig adoption skal indgives mindst 3 måneder inden barnets fødsel.
Nu er beslutningsgrundlaget jo som bekendt et helt andet, når først barnet er født, hvilket er baggrunden for adoptionslovens regel om, at de 3 måneder regnes fra barnets fødsel.
Jeg har naturligvis forståelse for tankegangen bag forslaget, men som jeg tidligere har anført, er der allerede efter de gældende regler mulighed for at gennemføre en adoption hurtigt, hvis der foreligger ganske særlige forhold, f.eks. hvis moderen er alvorligt syg.
Det er endvidere muligt at sikre barnet i tilfælde af moderens død ved at oprette et børnetestamente.
Efter § 15 i lov om forældremyndighed og samvær skal en sådan tilkendegivelse følges, medmindre hensynet til, hvad der er bedst for barnet, taler imod.
Et børnetestamente har dog ikke betydning for faderens mulighed for at få forældremyndigheden.
Når de hensyn, der ligger bag forslaget, således afvejes over for de væsentlige problemer, forslaget rejser, er det sammenfattende regeringens opfattelse, at forslaget ikke bør gennemføres. Regeringen kan derfor ikke støtte dette beslutningsforslag.