Villy Søvndal (SF), 2006-06-01:
Det forgangne folketingsår har været noget helt særligt.
Det har været decideret usædvanligt.
Jeg kan ikke erindre et så usædvanligt politisk år i de 12 år, jeg har siddet i Folketinget.
Danmark har på femte år en højrenational regering, og nu begynder konsekvenserne for alvor at blive mærkbare.
Der er nemlig en reaktion.
Hvis man bevæger sig rundt uden for huset her, kan man mærke, at der er noget, der vokser; man kan mærke, hvordan længslen efter et andet Danmark breder sig, og det er ikke alene venstrefløjen, selv om det i høj grad er venstrefløjen, der står i spidsen for det andet Danmark.
Men det er også almindelige borgere, det er studerende, det er forskere, det er intellektuelle, det er kunstnere, og så er det helt almindelige danskere, som ikke mener, at Irakkrigen var i orden; som ikke mener, at asylbørn skal rådne op på asylcentre; som faktisk mener, at vi skal bruge den viden, vi har fra universiteter og fra eksperter, og ikke bare afvise det som smagsdommeri; som mener, at vi skal kunne leve sammen i stedet for skabe kunstige skel og skille får fra bukke.
Det er helt almindelige mennesker med voksende bekymring over, hvordan denne regering lader stå til i forhold til klima, fødevarer, anstændighed mellem mennesker, demokrati osv.
Det er en modstand på ganske mange niveauer.
Den vokser.
Modstanden vokser, og det fælles er troen på, at et andet Danmark er muligt, at vi har alle muligheder for at skabe det.
I SF vil vi også et helt andet Danmark end det Danmark, som statsministeren og fru Pia Kjærsgaard efterlader.
Vi vil et Danmark med internationalt udsyn; et Danmark kendt på tolerance, på at hjælpe med til at løse den her verdens konflikter; et Danmark, der ikke deltager i ulovlige krige; et Danmark, der arbejder for internationale aftaler, for udvikling og for at give mennesker en chance; et Danmark, der er internationalt foregangsland, hvad angår tiden efter olieøkonomien, og som går foran med omstillingen på miljø- og energiområdet; et Danmark, der deler den stigende rigdom retfærdigt, så mennesker ikke kobles af og efterlades i en ny fattigdom; et Danmark med en velfungerende offentlig sektor, der kan give den service og støtte, der hører til et udviklet, velfungerende samfund.
Derfor er vi glade for i SF, at de partier, der vil af med den nuværende regering, vinder frem.
Vi støtter også den folkelige bevægelse, der vokser frem lige nu som modvægt til den borgerlige regerings politik.
Alt det skal vokse sig endnu stærkere i den kommende tid.
Vi vil derfor også både i sommerferien og efter sommerferien være det tydelige oppositionsparti.
Men vi vil ikke blot kritisere.
Vi har også fremlagt en 100-punkts-plan, og vi vil fortsætte med at fremlægge alternativer til den skæve politik, der føres i disse år.
De borgerlige ordførere forsøger at benægte det, men det er jo en kendsgerning, at Danmarks omdømme i verden er raslet nedad.
Hvis man er i tvivl, kan man kigge på de internationale målinger, der foretages, af Danmarks renommé.
Danmark var engang kendt for udsyn, for tolerance, for hjælp til mennesker i nød.
Det højrenationale flertal har givet Danmark et ry som indadvendt, intolerant og i fantastisk grad optaget af sig selv.
Danmarks fatale håndtering, eller regeringens fatale håndtering, af den såkaldte Muhammedkrise bragte Danmark ud i den største udenrigspolitiske krise, med statsministerens ord, efter anden verdenskrig.
Det er et citat fra den ekspertrapport, der blev bestilt og offentliggjort af Udenrigsministeriet.
Det er stærke ord.
Jeg forstår også godt hr. Rohdes fascination af politikere, der er i stand til at udtrykke sig klart og fyndigt i Muhammeddiskussionen, specielt fordi hr. Rohde jo holdt et meget langt indlæg i sin ordførertale.
Jeg forstår godt hr. Rohdes fascination af politikere, der er i stand til at udtrykke holdninger til ytringsfrihed og den her krise kort og fyndigt, og derfor takker jeg for det referat af mine brevvekslinger, som hr. Rohde tog i sin mund.
Jeg forstår godt, når man selv er nødt til at udtrykke sig så langstrakt, at man selvfølgelig kan få en voldsom bekymring for politikere, der er i stand til at udtrykke sig kort og fyndigt.
Danmark deltager som bekendt fortsat.
Vi er et af de få tilbageblevne lande i Bushs krig i Irak, en krig, der ikke alene har affødt ufattelige lidelser for uskyldige mennesker i Irak, senest massakren på 24 mennesker, heraf en hel del børn, i en by 200 km fra Bagdad, men også en ulovlig krig, med Kofi Annans ord, der medfører en dramatisk stigning i modsætningerne mellem den arabiske og den vestlige verden, og som i øvrigt har fået terroren i verden til at eksplodere.
Danmark er en del af det irakiske mareridt med napalm, med klyngebomber, med civile ofre, med tortur, med borgerkrig, med en miljøkatastrofe, med fejlernærede børn, hvis antal er fordoblet siden de allerede høje tal, inden krigen startede.
Statsministeren har jo valgt tavshedens strategi i den her sag.
Han har valgt at give afslag på 271 henvendelser om interview – 271 henvendelser om interview – har ikke givet et interview siden marts 2004
, fordi det er en ubehagelig sag at lade sig interviewe om.
Det er egentlig underligt, at vi i et åbent demokratisk samfund tillader, at magthaverne sådan tager stilling til, hvad de synes er bekvemt at udtale sig om, og hvad der er ubekvemt.
Men nej til interview, ingen skidt på hænderne.
Statsministeren skal jo på besøg hos George Bush.
Jeg vil godt bede statsministeren diskutere følgende citat fra Bush, den amerikanske præsident.
Han sagde for en måned siden på amerikansk tv: Jeg er på mission for Gud.
Gud sagde til mig: George, drag ud i verden og bekæmp terroristerne i Afghanistan.
Og det gjorde jeg så.
Og så sagde Gud: George, drag ud i verden og sæt en stopper for tyranniet i Irak.
Og det gjorde jeg så.
Statsministeren har på det sidste gjort sig til talsmand for synspunkter på forholdet mellem politik og religion.
Jeg tror, der er meget behov for, at statsministeren tager sine forskellige kronikker med, får dem oversat til engelsk eller amerikansk, eller hvad Bush nu bedst begriber, og prøver at forklare, at den her type religiøs fundamentalisme bekymrer i Europa.
For jeg antager, at statsministeren har haft andre spindoktorer end Bush, da statsministeren besluttede, at Danmark skulle gå i krig.
Det håber jeg.
Man kan beklage sig over deres telefonregninger og sådan noget, men målt i forhold til den her slags spindoktorer er de klart at foretrække – også på trods af høje telefonregninger.
Vi har nu en George W. Bush og en Tony Blair, der offentligt står frem, trekvart år efter Colin Powell, og erkender, at Irakkrigens grundlag lader meget tilbage at ønske.
Hvad er så den danske standardreplik til den her krig?
Der er ikke noget at komme efter.
Til den største og mest fatale udenrigspolitiske beslutning svarer regeringen: Der er ikke noget at komme efter.
Danmark har et medansvar for to af de største internationale kriser, som fortsætter med at udvikle sig.
Det gjorde regeringen som en af sine første ting op med.
Det var dumt, det var kortsigtet, fordi problemerne er stigende, og fordi Danmark som foregangsland kunne sammenkæde en fremadrettet miljø- og energipolitik med vækst i erhvervsmuligheder og nye job.
Det er en vision, som vi deler med store dele af det danske erhvervsliv, der stadig mere højlydt undrer sig over regeringens passivitet med Grundfos og Danfoss som eksempler på virksomhedsledere, der tør stå frem.
Der er et desperat behov for lande, der tør gå foran på miljø- og energiområdet.
Den globale trussel om opvarmning er den største trussel, menneskeheden står over for.
Tænk, hvis de mange ressourcer, der er anvendt på krig, var brugt på en bæredygtig fremtid for denne klode.
Så kunne vi bekæmpe den virkelige trussel: truslen om millioner af mennesker på flugt på grund af klimaændringer, truslen om krig affødt af nød og sult og mangel på håb i nogle af verdens fattigste områder.
Danmark er i dag rigere end nogen sinde.
Til gengæld vokser forskellene mellem de bedst stillede og de dårligst stillede dramatisk i disse år.
De lave satser, som regeringen fortsætter med at presse ned over de i forvejen økonomisk dårligst stillede, gør, at store grupper sakker bagud i samfundsudviklingen, samtidig med at de bedst stillede for alvor får gavn af skattestoppet og stigningen i friværdierne.
I SF vil vi bekæmpe den stigende ulighed i samfundet.
Det er netop i den situation, at regeringen har spillet ud med de såkaldte velfærdsreformer.
Det betyder på dansk forringelser, der rammer meget bredt.
Regeringens udspil vil ramme de unge under uddannelse ved at forringe SU og 10. klasse.
Heldigvis for de unge har SF forlig på netop de to områder, det vil sige, at forringelserne ikke kan gennemføres.
Regeringens udspil retter sig dernæst mod de arbejdsløse, de unge 25-29-årige, der vil få forringet arbejdsløshedsdagpengene, samt de ældre, der nu skal aktiveres, inklusive den 59-årige nedslidte hjemmehjælper.
Endelig vil regeringen med sit udspil udskyde efterløns- og pensionsalder.
Det deltager SF under ingen omstændigheder i.
Vi vil gerne sikre et arbejdsmarked for de ældre, og vi vil gerne undgå, at mennesker slides ned.
Det har vi fremlagt et samlet udspil om, der hedder »Ny velfærd«, som et alternativ til regeringens nedskæringer.
Vi har en offentlig sektor, der bliver stadig mere slidt.
Ældreområdet er diskuteret meget i dag, det udsættes for massive forringelser.
Hvorfor er det i øvrigt ikke en del af de såkaldte velfærdsforhandlinger?
Heldigvis er der en folkelig bevægelse imod disse forringelser.
Den 17. maj var der i Danmark de største demonstrationer siden 1985 rettet mod regeringens nedskæringer.
Der er noget, der gror.
Der er noget, der vokser.
Der er noget, der spirer frem i de her år i Danmark, og som siger nej til statsministerens og fru Pia Kjærsgaards Danmark.
Vi har svært ved at forstå i SF, at de partier, der hævder, de er optaget af velfærd, går ind ved et dækket bord, der drejer sig om at forringe velfærden.
Efter vores opfattelse er den blå banehalvdel overbefolket.
Vi var inde på under de korte bemærkninger, at Dansk Folkeparti før valget lovede, at man ikke ville røre efterlønnen, hvorefter man går ind og fjerner den.
Til Socialdemokraterne det her venlige, man kunne kalde det næsten kammeratlige råd: Lad nu være med at gøre livet let for den nuværende statsminister ved at forringe vilkårene for mennesker, der mener, partiet klart har en anden historisk opgave.
I løbet af den kommende tid skal der forhandles økonomi mellem regeringen og kommunerne om budgetterne for næste år.
Det kommer til at gøre yderligere ondt på en række af velfærdssamfundets kerneområder: De ældre, hvor det allerede nu er slemt nok, børnene, hvor forholdene i daginstitutionerne betyder, at der er færre voksne omkring børnene, og folkeskolen, hvor vi ellers burde forbedre forholdene.
Hvis nogle ud af det, jeg har sagt indtil nu, konkluderer, at jeg ikke er en stor beundrer af den nuværende regering, har de forstået store dele af min tale.
Vi har en regering, der sætter nye negative standarder for de temaer, jeg har omtalt: den fatale håndtering af Muhammedsagen, den forbryderiske krig i Irak, miljømuligheder, der ikke udnyttes, velfærdsreformerne, der rammer brede befolkningsgrupper og et kvælertag på kommunernes økonomi.
Vi har en regering, der har et demokratisk underskud, og som sætter nye negative standarder, som jeg tidligere har beskrevet.