Søren Søndergaard (EL), 1999-05-25:
Udgangspunktet for den lov og de ændringsforslag, vi diskuterer i dag, er jo, at der har været en række sager, som har rejst tvivl om, hvorvidt Politiets Efterretningstjeneste har overholdt landets love og overholdt regler og retningslinjer, som var udstukket for deres arbejde.
Der er kommet en række eksempler frem, som er med til at rejse den tvivl.
Det drejer sig om registrering af folk, som alene har været involveret i lovlig politisk virksomhed.
Det drejer sig om indbrud uden dommerkendelse.
Det drejer sig om registrering af stillere til folketingsvalg osv., osv., osv. Men det drejer sig også om ting, som er mere alvorlige
end det
Det drejer sig om efterretningsaktiviteter med formål at få aflyst politiske møder gennem pression på folk, som havde mødelokalefaciliteterne og udlejede dem.
Det drejer sig om en aktion mod Folkebevægelsen mod Nazisme med det formål at ødelægge organisationen, og det drejer sig om en række andre aktivoperationer fra Politiets Efterretningstjenestes side.
Det, diskussionen altså ikke handler om, er om, hvorvidt PET skal have mulighed for at overvåge det være sig højrefløjen eller venstrefløjen.
Det handler diskussionen ikke om.
Diskussionen handler om, hvorvidt man har fulgt de regler, love og retningslinjer, der har været for arbejdet.
Siden førstebehandlingen er der efter Enhedslistens opfattelse sket nogle forbedringer med det forslag, der er kommet fra regeringen.
Først og fremmest er den retlige undersøgelse blevet udvidet med en historisk undersøgelse.
Det hilser vi velkommen.
Det har været et ønske, som vi hele tiden har haft, og vi er glade for, at der bliver en historisk undersøgelse.
Der sker også det, at kommissionen er blevet udvidet fra tre til fem.
Det synes vi også er godt.
Vi havde hellere set en kommission, der var udpeget direkte af Folketinget, hvor Folketinget havde taget ansvar for kommissionen, bl.a. fordi vi finder, at diskussionen om habilitet hos enkelte kommissionsmedlemmer er ret besynderlig.
Dér er vi faktisk enige i de bemærkninger, som Venstre og De Konservative har i deres betænkningsbidrag. Det, der er det afgørende for os, er, at kommissionen som helhed nyder en tillid til at ville søge både den historiske sandhed og søge en juridisk holdbar konklusion. Det, at der er sket nogle fremskridt siden første behandling, ændrer dog ikke ved, at der stadig er nogle store problemer tilbage.
Det ene store problem, der er tilbage, er, at denne undersøgelse som udgangspunkt kun omfatter Politiets Efterretningstjeneste.
Vi synes, det er absurd i en situation, hvor låget alligevel skal af kisten, hvor man alligevel skal kigge ind i skabene og under gulvtæpperne, at man ikke benytter lejligheden til at lave en samlet gennemgang af de efterretningstjenester, som har fungeret i Danmark siden 1945.
Det var det, man gjorde i Norge, og det er jo klart, at de forskellige efterretningstjenester jo har et samarbejde.
Derfor ville det også være naturligt at lave det på den måde.
Det er ikke sket.
Det er kun Politiets Efterretningstjeneste, der er genstand for undersøgelsen, dog med visse muligheder for, hvis der kommer overlap til andre efterretningstjenester, at forfølge de her spor, men vi synes, at det er et stort problem, og vi synes især, at det er et stort problem, fordi det jo antydes, at en række af de operationer, som Politiets Efterretningstjeneste har lavet, bl.a. mod Socialistisk Arbejderparti, har været lavet på basis af ønsker fra NATO og dermed formentlig har været diskuteret også med Forsvarets Efterretningstjeneste.
Et andet stort problem med det lovforslag, som ligger, er, at den retlige undersøgelse slutter i 1989.
Vi synes, det er besynderligt.
Vi synes, det er mærkeligt, at når man sætter apparatet i gang, så har man et skel, der hedder 1989, selv om en række sager er opstået efter 1989, og selv om vi jo altså også kan konstatere, at Politiets Efterretningstjeneste faktisk i perioden efter 1989 udvidede antallet af ansatte.
Det ville være relevant at tage den periode med, og det er ikke sket.
Dermed er Enhedslisten stillet i et vanskeligt dilemma.
Vi har et lovforslag, som vi sagde nej til ved første behandling, som har undergået visse forbedringer, men vi har også et lovforslag, som stadig væk har store problemer tilbage, og derfor må jeg selvfølgelig også sige til dem, der har sagt, at regeringen har bøjet sig i støvet for venstrefløjen eller for Enhedslisten, at gid det var så vel.
Vores problem må vi afgøre med os selv.
Skal vi så sige ja til det, der ligger, eller skal vi sige nej?
Ud fra det nøgne indhold er der ikke tvivl om, at vi tenderer mod et nej.
Når vi alligevel ender med at sige ja til det, der ligger, også selv om der ikke er flertal for vores ændringsforslag om at udvide den juridiske undersøgelse fra 1989 og helt frem til i dag, så hænger det sammen med, at der i bemærkningerne ligger nogle ting, som gør, at man kan forstå f.eks. grænsen med 1989 som en henstilling til kommissionen, men at kommissionen har en mulighed for at gå videre.
Det er blevet formuleret på forskellige måder.
Det er blevet formuleret som 1989 plus eller 1989 med løs bagkant.
Det, der i hvert fald er vores konklusion, er, at hvis der er en kommission, som ikke primært tænker på en eventuel fremtidig karriere i det statslige system, men virkelig satser på at få sandheden frem, så har den muligheden for at gå til perioden efter 1989 og kigge efter i den. Vi synes, at det er uværdigt, at det er op til en kommission selv at afgøre, hvad den skal undersøge.
Vi synes, at det i et så vigtigt spørgsmål burde være Folketinget, som klart redegjorde for, hvilket område og hvilket tidspunkt der skulle undersøges.
Også her er vi sådan set enige med de bemærkninger, som Venstre og De Konservative kommer med.
Den afprøvning synes vi skal finde sted.
Derfor vil vi selvfølgelig stemme for vores eget ændringsforslag, og hvis det bliver forkastet, vil vi stemme for regeringens ændringsforslag med det perspektiv at få loven vedtaget til sidst og med den satsning, der så ligger i, at vi får en virkelig god kommission, som kender sit ansvar over for fortiden, over for fremtiden, over for den historiske troværdighed og over for den juridiske sandhed. Vi forstår godt, at Venstre og De Konservative, som jeg sagde tidligere, ikke ønsker at bidrage til denne her undersøgelse.
Men vi ville håbe på, at Venstre og De Konservative så i hvert fald ville stemme for vores ændringsforslag og, når de nu ved, at undersøgelsen under alle omstændigheder kommer, så sige, at så er der ikke nogen grund til, at den kun skal fokusere på den borgerlige regering og stort set stoppe, lige før den nuværende regering kommer til; så kan vi lige så godt lave undersøgelsen til bunds og tage den periode med.
Lad det være en opfordring til Venstre og De Konservative om at gøre som i Norge, nemlig i hvert fald at stemme for at undersøgelsen går helt frem til nu.
Hvordan man så stemmer om det samlet, må man jo afgøre med sig selv.
Enhedslistens konklusion er som sagt: Vi stemmer for vores eget ændringsforslag; vi stemmer for regeringens ændringsforslag, hvis vores eget ændringsforslag falder.