Mogens Lykketoft (S), 1997-12-18:
Jeg vil gerne starte min replik med at sige tak især til dem, der bærer mest: Naturligvis regeringspartierne, som med fru Pia Gjellerups og hr. Bjørn Elmquists indlæg har argumenteret kraftigt for den politik - og netop den politik - som regeringen har lagt frem og i så høj grad har fået igennem; men også en varm tak til de partier, der bærer de væsentlige dele af aftalerne omkring denne finanslov: SF ved hr. Jes Lunde, CD ved hr. Peter Duetoft og hr. Jacob Haugaard. Hr. Jes Lunde fremhævede i sit indlæg den sammenhæng, SF havde ønsket til vandmiljøplanen i de forhandlinger, vi førte også om finansloven.
Regeringen var enig i, at vi tog de her temaer i sammenhæng.
Det ligger regeringen nøjagtig lige så meget på sinde, at problemet med vandmiljøet bliver løst på en ordentlig måde, hvilket jo også fremgik af statsministerens åbningstale, og jeg må jo sige, at den sammenkædning, hr. Jes Lunde foretog, bidrog til, at sagen blev fremmet på en ordentlig måde.
Jeg synes, vi kan sige, at vi mellem regeringen og SF har haft gode forhandlinger, har nået sympatiske resultater, og at de fungerer inden for en økonomisk, realistisk ramme, som respekterer den overordnede økonomiske politik, som det har været magtpåliggende for regeringen at fastholde.
Det, jeg siger om forhandlingerne med Socialistisk Folkeparti, kan jeg lige så fuldt ud sige om de forhandlinger, vi har haft med CD.
Det har været gode forhandlinger, der har været præget af CD's - jeg havde nær sagt grundlovsfæstede - holdning til, at en finanslov laver man ikke klammeri om, men søger brede løsninger om.
Jeg ved godt, at CD ligesom jeg i og for sig selv kunnet have ønsket, at det brede ikke bare kom til udtryk ved slutafstemningen her om lidt, men at også de store oppositionspartier til højre i salen havde båret mere.
Og de bemærkninger hr. Peter Duetoft ledsagede det med, viser jo også noget om, at når det har været så nemt for os, er det, fordi vi i en årrække har siddet sammen i regering.
Det er måske ikke kun eller først og fremmest det, men især, at den opfattelse, vi har af, hvad der er et ordentligt samfund, ikke er så frygteligt forskellig.
Derfor har det været nemt at enes. Så var det jo for at afspænde forhandlingerne og nå et fornuftigt resultat af stor betydning, at hr. Jacob Haugaard gik ind i dansk politik.
Det siger jeg mange tak for.
Vi har haft ganske udmærkede samtaler, hvor jeg har opfattet hr. Jacob Haugaards holdning som meget lig det synspunkt, jeg lige har gengivet i forhold til CD.
Det er ikke noget, som på nogen som helst måde har været regeringen imod, og jeg synes, at vi også på det område har nået gode resultater.
Jeg skal ikke ligesom hr. Haugaard gå ind i at karakterisere den debat, vi har haft de sidste par dage.
Jeg kan huske, at jeg kom forfærdelig galt afsted og i hvert fald ophidsede en del af Tingets medlemmer for nogle år siden, da jeg kom til at benytte et bestemt udtryk om debatten.
Det skal jeg ikke gentage; det mener jeg heller ikke ville være dækkende for den debat, vi har haft her og nu, men lang har
den jo da i hvert fald været
Derom kan vi ikke blive uenige, hr. Haugaard.
Vi kan heller ikke blive uenige om bekymringen over, at der er nogle, der gerne vil gøre frygten for de fremmede og det fremmede til temaer i en kommende folketingsvalgkamp.
Det er usympatisk, og det er ikke godt for den harmoni, der bør være om de spørgsmål i et samfund som det danske, og den harmoni, der bør kendetegne et samfund som det danske.
Hr. Frank Aaen måtte vi jo nøjes med at lave en lille aftale med denne gang.
Jeg er ligesom hr. Frank Aaen tilfreds med indholdet af den, men jeg vil også godt kvittere for, at Enhedslisten på en række vigtige punkter har medvirket til at sikre nødvendige indtægter til statskassen, og at vi i øvrigt året igennem, ligesom vi havde det i forbindelse med dette års finanslovs tilblivelse, har haft udmærkede samarbejdsrelationer. Men det er klart, at der er synspunkter, som deler os. Fru Pia Gjellerup har kommenteret det undervejs i debatten.
Vi er ikke enige om arbejdsmarkedspolitikken, og vi er ikke enige i den karakteristik, Enhedslisten giver af regeringens arbejdsmarkedspolitik, for det at beskytte de arbejdsløses rettigheder er ikke det samme som at beskytte retten til arbejdsløshed.
Der er altså nogle punkter, hvor vandene skilles.
Hr. Frank Aaen sagde også, at han var skuffet over, vi havde fået lavet en kvælstofaftale med V og K, fordi det gav dem en ufortjent miljøprofil.
Jeg kan godt forstå det synspunkt.
Jeg kan godt forstå, hvad hr. Frank Aaen siger.
Der er mange områder, hvor V's og K's miljøprofil
bestemt ikke er god.
Vi har set det i forbindelse med finanslovens behandling; men jeg tror under alle omstændigheder, at ansvarliggørelse er godt.
Jeg tror, det er vigtigt, at så mange partier som muligt, også et parti som Venstre med tæt relation til landbrugserhvervet, som jo berøres af det her, er med til at bære, er med til at lave holdbare løsninger.
Så til den borgerlige opposition.
Både til hr. Thor Pedersen og fru Pia Christmas-Møller: Tak for det, vi nu engang er enige om.
Og tak for, at man vil stemme for finansloven.
Det tror jeg nu også man tjener sine egne interesser bedst ved.
Jeg synes ikke, at det har været noget opløftende syn at se oppositionens ændringsforslag, som jeg i går undlod at gå ind i detaljeret diskussion om.
Det har ikke været noget opløftende syn, fordi oppositionen, Venstre og De Konservative, ej heller i dette forløb har præsteret noget sammenhængende og sympatisk alternativ til det, der nu gennemføres.
Det, man har stillet af ændringsforslag, det, der lå i VK-planen, har hverken økonomisk, socialt eller miljømæssigt hængt sammen eller været sympatisk.
Der var en hovedlinje i de ændringsforslag, der heldigvis blev stemt ned i går aftes: Der var et konsekvent krav om genåbning af alle de skattehuller og fiduser, som vi fik stoppet for fire år siden.
Genindførelse af skattefrihed for avancer på aktier efter at aktiernes værdi er tordnet i vejret.
Det er ikke sympatisk, men jo bestemt heller ikke noget bidrag til at få statens finanser til at hænge bedre
sammen.
Vi har jo vurderet Venstres og De Konservatives forslag tidligere og måtte konstatere, at de koster meget mere, end partierne selv vil vedkende sig.
På samme måde som de besparelser, man skitserer, jeg vil ikke sige foreslår, men netop skitserer, jo har meget svært ved at levere de beløb, de påstås at skulle levere.
Jeg synes også, det har været karakteristisk, at vi ikke kunne få en beskrivelse af det nærmere indhold i de store tal på besparelser, som Venstre og De Konservative slog om sig med, hvad enten det var på ulandshjælpen eller på arbejdsmarkedsområdet eller på en række andre områder.
Når den mere indædte opposition fra det yderste højre prøvede at specificere dem på underkontierne, så man kunne se, hvad det handlede om, så stemte Venstre og De Konservative imod.
Og ganske langsomt blev universet næsten tømt for, hvor de penge, som skulle levere de store besparelser, Venstre og De Konservative så rundhåndet havde foreslået, skulle findes henne.
Så et billede af nogle skattehuller, der skal genåbnes, nogle provenutab, som i virkelighedens verden er langt, langt større, end man har vedkendt sig her under finanslovbehandlingen, og nogle besparelsesforslag, der slet, slet ikke kan leveres i det omfang, man her har skitseret, er hovedlinjen.
Dermed er resultatet også, at det, man prøvede at få igennem i går, var en finanspolitik, der ikke er strammere, men slappere og mindre sammenhængende, som efterlader større huller end den, der nu gennemføres.
Der var også et mønster i V, O, C og Z' afstemninger i går, et mønster, hvor det især var sådan, at O og Z, Dansk Folkeparti og Fremskridtspartiet, stemte for det meste af det, Venstre og De Konservative foreslog, så tyndt det end måtte være skitseret.
Vi har altså en beskrivelse af alternativet, men som jeg sagde før, er det ikke noget sammenhængende og ikke noget socialt, miljømæssigt, økonomisk, sympatisk alternativ.
Hvad er så realiteterne i den finanslov, der kan vedtages om den danske økonomi, som den vil være en del af?
Jeg tror, at det var fru Pia Christmas-Møller, der talte om de spildte muligheder i dansk økonomi.
Jeg har hørt den tale
Jeg har hørt det ordvalg før.
Jeg har hørt bemærkningerne om, at der ikke er reelt overskud på finanserne, før.
Hele polemikken omkring engangsindtægter.
Og det tvinger mig til at gentage, hvad jeg har sagt før: at det interessante mål for sundheden er de samlede offentlige finanser. Det er ikke nogen tilfældighed, at man i EU er blevet enige om at måle sig og hinanden på dette.
Og de samlede offentlige finanser er i denne regerings første fem år forbedret med et sted mellem 40 mia. kr. og 50 mia. kr., alt efter om man bruger gamle eller nye nationalregnskabsdefinitioner.
Disse samlede offentlige finanser er i solidt overskud - både i 1997 og med et dobbelt så stort overskud i 1998.
Det er der stadig væk meget få lande i Europa der kan eftergøre, så efter de fælles succeskriterier, vi har opstillet i EU, har Danmark næst efter Luxembourg haft det bedste resultat og en stærkere forbedring i de sidste fem år end næsten alle andre lande.
Så var der den gamle traver om skattetrykket.
Der er i debatten her blevet efterladt et indtryk af, at vi skulle have sat skattetrykket i vejret.
Men det har været stabilt i de fem år med Nyrupregeringer i modsætning til de perioder, hvor man havde borgerlig regering, både lige forud for denne regering og også endnu tidligere.
Jeg har følt mig foranlediget til at udsende Finansministeriets første pressemeddelelse i farver.
Den skildrer skattetrykket under skiftende regeringer.
Partifarven på statsministeren er angivet, den røde er socialdemokrat, den sorte er fra V eller K.
Det skulle være til at se selv på afstand, hvordan det har været med skattetrykkets udvikling under Schlüterregeringerne og under Nyrupregeringerne.
Kunne vi så ikke slippe for repetitionen
af de forkerte påstande om skattetrykket næste gang og næste gang og næste gang igen, igen, igen, når vi samles til finanslovdebatter?
Denne regering har ikke lovet, at vi kunne bringe det samlede skatte- og afgiftstryk ned.
Vi har lovet, at vi ville skaffe en bedre opkrævning.
Det har vi gjort miljømæssigt bedre og også mere effektivt i forhold til dem, der vil unddrage sig skat; huller er lukkede, byrdefordelingen er blevet mere fair.
Jeg undrer mig i det hele taget, når vi har disse debatter, over, at Venstre og De Konservative med den resultatliste, de har for de 10½ år, der gik forud for Nyrupregeringen, overhovedet synes, det er sjovt at gå så langt i kritikken af udviklingen under den nuværende regering, og der er jo et gammelt mundheld, der siger, at man ikke skal kaste med sten, når man selv har boet i et glashus, eller noget i den retning.
For dengang, fra 1982 til 1993, steg antallet af danskere på indkomstoverførsler med 230.000; men fra arbejdsløsheden i 1994 nåede sit højdepunkt og frem til nu er antallet af danskere på indkomstoverførsler, eksklusive SU-modtagere,
faldet
med 80.000
Der er altså 80.000 færre danskere på indkomstoverførsler, og der er endda flere af dem, som er i en form for aktivitet, bl.a. uddannelsesorlov, som jo ikke er en del af problemet, men en del af løsningen for vores fremtid.
Vi siger ikke, at vi har løst alle problemerne med hensyn til beskæftigelsen, bare fordi der er 120.000 flere, der er kommet i arbejde, eller 80.000 færre, der er på indkomstoverførsel - og vi har i »Danmark 2005« sagt, hvad det er, der videre skal udrettes, hvor mange flere arbejdspladser der skal banes vej for, hvor mange færre mennesker der skal være afhængige af indkomstoverførsler - men kunne vi nu ikke godt være enige om, at vi for sidste gang har hørt den underforståede påstand fra Folketingets talerstol, at der skulle befinde sig 1 million mennesker her i landet, som ikke er i arbejde, og som man bare kan sætte i arbejde.
Det passer jo ikke.
Det er jo fup med tallene.
Mange af dem er jo netop og præcis ikke i stand til at arbejde eller har trukket sig tilbage efter de regler og bestemmelser, som vi har ønsket at der skulle være for dem.
Og tilbage står et land, der har haft en af de stærkeste fremgange i beskæftigelsen i de senere år, og som har en af de højeste beskæftigelser i Europa.
Vi skal bygge videre på dét, og vi skal bruge den sammenhæng, der er mellem en stigende og holdbar beskæftigelse - hvoraf det meste sker i den private sektor, som det har været tilfældet i de sidste 5 år - og så overskuddet på de offentlige finanser og nedbringelsen af gælden.
Men når man hører den borgerlige opposition, ser man nærmest et billede, som skal give danskerne det indtryk, at gældsætningen i Danmark er noget, der er begyndt for 5 år siden, og som i øvrigt ikke findes andre steder i verden.
Derfor vil jeg godt nævne nogle enkelte tal for statsgælden:
Da Venstre og De Konservative gik i regering i 1982, var statens gæld på 206 mia. kr. I 1993, da Venstre og De Konservative forlod regeringen, var statens gæld på 499 mia. kr.
Den steg altså med ca. 300 mia. kr. i den tid, hvor Venstre og De Konservative sad i regering, og den steg i andel af nationalproduktet fra 44 til 55 pct. - og nu har vi fået nedbragt den til 49 pct.
Det er ikke godt nok, vi skal meget længere ned, men vi er på vej.
Det var vi ikke dengang.
Så er der blevet sagt: Jovist, der er da nogle gode resultater, men det skyldes medvind fra udlandet.
Og så kan jeg godt forstå de ordførere, der har været oppe at spørge, hvor den medvind kom fra, om det var fra Tyskland, eller det var fra Sverige, for både Tyskland og Sverige, vore to største handelspartnere, har jo i den periode, vi kigger på her, haft en langsommere udvikling i økonomien end Danmark. Næh, sandheden er, at vi også har gjort vores del af arbejdet i den lovgivende forsamling og i regeringen med at rette økonomien op og med at rette det økonomiske system i Danmark ind til at kunne klare en vækst.
Vi har så at sige
sænket spærregrænsen for vækst i Danmark.
Det er vel halvdelen af den vækst, som er sket i beskæftigelsen og i forbedringen af finanserne, der ikke kunne have fundet sted, hvis ikke vi havde fået gjort strukturen i Danmark mere tidssvarende og mere fleksibel, men det har vi med reformerne af arbejdsmarkeds-, uddannelses- og skattepolitikken gjort fra den første dag i den første sæson, og det har været en bragende succes.
Vi kender alle sammen tallene for ungdomsarbejdsløsheden, der er ved at forsvinde,
og for langtidsledigheden, der er blevet reduceret ganske væsentligt.
Og vi ved også, at Danmark nu er i den enestående situation, at alle de økonomiske nøgletal peger i den rigtige retning og har de rigtige fortegn.
Ja ja, siger oppositionen så, men ... det dér med betalingsbalancen, det er vist noget forfærdelig kritisk noget!
Men hvad er der sket med vurderingen af dansk økonomi
fra, da vi for 1 år siden så på fremtiden, og frem til nu?
Ja, der er ene og alene sket det, at det er gået endnu hurtigere med beskæftigelsen og forbedringen af de offentlige finanser, end vi havde regnet med dengang.
Men til gengæld er betalingsbalancen gået noget dårligere, for der er selvfølgelig en sammenhæng mellem de ting. Men hvis vi ser på de sidste betalingsbalancetal, der blev offentliggjort, og som var for dårlige, er der to ting at sige om dem: Først og fremmest var der et meget stort element af investeringsindkøb i dem, og det er jo udtryk for, at det danske erhvervsliv tror på fremtiden, tror på nytten af at øge kapaciteten og er i fuld gang med at gøre det, så vi kan klare en økonomisk vækst videre frem uden at bringe de andre hovedtal i økonomien i fare, uden at det fører til flaskehalse og uden at det fører til inflation. Her lægges an til en forbedring af den danske økonomis konkurrenceevne og produktivitet.
Og sammen med de opstramninger af arbejdsmarkedspolitikken, der nu er fortsat, skal dét borge for, at vi kan få et langt bedre betalingsbalanceår næste år.
Det er jo også en samstemmende vurdering fra bankøkonomer og andre uafhængige iagttagere, at vi får en langt bedre betalingsbalance i 1998.
Men til diskussionen om betalingsbalancen er der jo også at føje, at regeringen forudså denne udvikling og agerede i forhold til den med ATP-opsparingen og med den opstramning, der i øvrigt er sket med finansloven, og det understøtter og cementerer udsigterne til en mere positiv betalingsbalance i 1998, som alle også forventer.
Det har været klogt - med statsministerens ord fra åbningstalen - at løfte foden en lille smule fra speederen,
hvad angår det private forbrugs vækst.
Og heldigvis er der nu også en lavere vækst i ejendomsprisudviklingen.
Det giver også forhåbninger om en stabilisering af økonomien.
Så ved jeg godt, at Venstre og De Konservative hellere ville skære mere i det offentlige forbrug, men igen: Væksten er jo sket ude i kommunerne og amterne, og hele den vækst i personalet, der har været i den offentlige sektor i det sidste år, kan faktisk henføres til børnepasning, psykiatri og ældreomsorg.
Og de, der gang på gang går op på denne talerstol og siger: Det er også forfærdeligt, at regeringen ikke har grebet ind over for den helt uholdbare vækst i de offentlige udgifter, skylder at komme op og forklare, om det var ældreomsorgen eller børnepasningen eller psykiatrien, hvor en påtrængende udbygning foregår, vi skulle være gået ind i at bremse op for - i øvrigt i strid med de aftaler, vi har indgået med amterne og kommunerne.
Så megen sammenhæng må der være i tankegangen, at man giver et svar på det spørgsmål, for det er dér, væksten har været.
Men jeg vil også godt sige, at det jo har været en indhentning, hvor vi alle sammen - og her mener jeg regeringen såvel som de fleste her i Folketinget, tror jeg, og de kommunale og amtskommunale organisationer - var overens om, at en så kraftig vækst i personaleforbruget ikke kan fortsætte.
Vi skal finde metoderne til at dæmpe væksten i de kommende år og alligevel sikre et kvalitetsløft i den offentlige service, og der er meget at hente, som ikke nødvendigvis kræver mange flere mennesker og mange flere penge.
Og jeg er også glad for, at regeringen og SF i den del af finanslovaftalerne, vi har med SF, er enige om vel nok at sætte nogle flere penge af til hjemmehjælpen, men især at beskæftige sig med, hvordan vi kan påvirke kvalitetsudviklingen og sikre en bedre organisation på dette vældige område, hvor der i forvejen er ansat hen ved 100.000 mennesker.
Jeg siger ikke, at der gøres et dårligt arbejde, for der knokles, og der ydes en stor indsats, men den indsats er ikke altid tilstrækkelig godt organiseret, og her kan vi gøre mere for at inspirere til en bedre organisering og lære af hinanden kommunerne imellem og lære af hinanden kommunerne og den private sektor imellem.
Så har der været talt om konkurrenceevnen.
Vi skal passe på konkurrenceevnen, og som jeg sagde før, skal vi gøre det ved at sikre fleksibiliteten på arbejdsmarkedet, lette investeringerne, flytte kapacitetsgrænserne i økonomien og sammen med parterne på arbejdsmarkedet fastholde den ansvarlighed, der heldigvis har kendetegnet overenskomstafslutningen de sidste mange gange.
Heldigvis er den danske konkurrenceevne forbedret noget på det sidste, men den skal holdes høj, og det kan nu kombineres med en vækst i afsætningsmulighederne på vore vigtigste markeder, fordi Sverige og Tyskland er ved at komme
mere med.
Så har der været fokuseret meget på de 0,2 pct. af lønsummen, regeringen har lagt på virksomhederne, men jeg kan ikke helt forstå ømskindetheden her, for ingen kan bestride, at det går hamrende godt med indtjeningen i det danske erhvervsliv: Se på aktiekurserne, se på overskuddene, se på fraværet af konkurser!
Der er ikke længere statspenge i subsidieringen af de små arbejdsgivere og små selvstændige på sygeforpligtelsen.
Det betales af de andre arbejdsgivere - en god og solidarisk ordning.
Og det synes jeg egentlig er en fair udvikling i forhold til et erhvervsliv, der tjener gode penge.
Men vi skal være optaget af konkurrencekraften, og vi skal være optaget af at videreudvikle de reformer på arbejdsmarkedet og i uddannelsessystemet, der er sat i gang, og som er ved at blive ført ud i livet, og meget gerne i dialog med arbejdsmarkedets parter.
Så sagde hr. Thor Pedersen på et tidspunkt i løbet af debatten: Venstre ønsker jo også et velfærdssamfund.
Nå, gør man det?
Eller leger man bare med ordene?
Det, som jeg synes er problemet med hr. Thor Pedersens og Venstres bekendelse til velfærdssamfundet, er, at den altså garneres med de her skattehuller og de her fantasibesparelser, som vil lave konkrete huller i statskassen, som enten uansvarligt vil forårsage ustabilitet i finanserne, hvor der i dag er stabilitet, eller vil føre frem til, at man må privatisere ikke bare driften, men også betalingen af en række af de centrale offentlige serviceydelser, der i dag stilles til rådighed for borgerne på sundhedsområdet, på uddannelsesområdet, på børnepasningsområdet og på ældreomsorgsområdet - eller hvor det nu er - og som derfor ikke er afhængige af den private pengepungs størrelse.
Med hensyn til de bud på sammenhængen, vi har set fra borgerlig side, er der kun to mulige svar:
Det ene er at føre en mere uansvarlig finanspolitik, fordi man ikke, som man angiver, leverer et større overskud, men et mindre, og det andet er at sende regningen for alle de skattelettelser, man lover, tilbage til borgerne ved at kræve betaling for nogle af de offentlige serviceydelser, der virkelig klodser noget.
Ellers hænger tingene ikke sammen, og hvad er det så for et velfærdssamfund, man også ønsker?
Jeg synes, at det er et godt spørgsmål og måske i virkeligheden et nøglespørgsmål i den politiske debat.
Og det er jo klart, at disse temaer bliver trukket ud i, hvad jeg i hvert fald vil karakterisere som karikaturer, når man så ser forslagene fra Dansk Folkeparti og Fremskridtspartiet, for dér har vi jo mange huller i statskassen, men det skal jeg i øvrigt ikke fordybe mig i. Jeg skal derimod konstatere, at hvad angår den meget store del af befolkningen, der er pensionister, har V, O, C og Z fælles og enige bud været, at det var de velbjærgede, der skulle have nogle flere penge, mens de andre ikke havde brug for det.
Det var sådan, stemmemønsteret var i går, og det er sådan, tankegangen er.
Og det bygger på den vrangforestilling, at der var nogle, der tog noget fra folk, da man i 1993 lagde lidt om på sammensætningen af fordelene i skattesystemet med hensyn til de bruttoficerede pensionsudbetalinger, som det så fint hedder, og lagde lidt om på vægtfordelingen mellem grundbeløb og tillæg.
Men de mennesker, der blev »ramt« af det, var jo netop karakteriserede ved at have så stor en indtjening ved siden af folkepensionen, at de fik en større skattelettelse ud af det, end de havde tab på anden vis. Derfor er det lidt særpræget, at vi igen skal høre, at her tog man noget fra nogle, og at vi igen skal høre, at statsministeren har sagt noget, men at vi har gjort noget andet, for det passer jo ikke, og det er gang på gang i dette Folketing påvist, at der er tale om en simpel ombytning af rækkefølgen af tingene, som de faktisk foregik:
Det statsministeren udtalte sig om, var på baggrund af en lovgivning om folkepensionens grundbeløb, der var vedtaget i sommeren 1993 af dette Folketing, og udtalelsen faldt i efteråret.
Må jeg så et øjeblik vende mig til udlændingepolitikken, som har spillet en stor rolle i debatten, for bare at sige én ting:
Jeg tror, det har været vældig væsentligt og sanerende for debatten, at vi har fået Økonomiministeriets tal for de fremmede, mennesker af udenlandsk afstamning, for dermed har vi fået skrællet den debat ned til det, den virkelig handler om: De mennesker, der bor iblandt os, og som er danske statsborgere eller har fået varig opholdstilladelse - og det er jo langt de fleste af dem - men som er født et andet sted, trækker såmænd ikke på en særlig meget større del af de offentlige udgifter end andre danskere.
Men det, der er problemet er, at de ikke får lov til at bidrage til produktionsresultatet i samme omfang.
Derfor den meget stærke vægt i regeringens udspil på en langt mere effektiv integration af dem, der får opholdstilladelse i Danmark, og ikke bare en integration af dem, der kommer fremover, men også en opretning i forhold til den indsats, der ikke har været god nok i fortiden.
Og overvejelserne er i gang, men principbeslutningen er vi helt overens om. Hr. Óli Breckmann havde jo et længere indlæg, som jeg ikke tror jeg vil gå særlig meget i detaljer med, selv om det altid er interessant at høre hr. Breckmanns foredrag om hans skattepolitiske synspunkter.
Men jeg deler dem ikke, og der er i det hele taget en hel del af hr. Breckmanns opfattelser
af verden, jeg ikke deler, og sådan har det nu været i alle årene, så det bør ingen af os undre os vældig meget over.
Men jeg vil godt sige, at jeg ser frem til den undersøgelse, som hr. Breckmann refererede til, med den allerstørste ro, men de udtalelser om svig og meget af det andet, der var i hr. Breckmanns altid farverige ordvalg, skulle han måske undlade, til han havde noget at have dem i.
Jo, det var tider!
Jeg fandt ikke ud af, hvor glad hr. Kofoed var for alle ministerbesøgene på Bornholm, men jeg vil sige, at for mig personlig har det været en god oplevelse, når jeg har besøgt øen.
Og jeg mener nu også, at de løfter, der er blevet givet, er indfriet eller - i det omfang de er givet frem i tiden - bliver indfriet. Bemeldte coaster ved Dueodde har jeg i hvert fald været med til at finde penge til at fjerne, og hvis den ikke er fjernet endnu, så er der sikkert en teknisk forklaring på det, men fjernes skal den.
Og hvad angår trafikforbindelserne til Bornholm - og det er jo langt det vigtigste - har trafikministeren i starten af januar et møde med alle interesserede parter, for det er klart, at det også er en sag, som regeringen er meget optaget af.
Den helt overordnede målsætning har været at få folk i arbejde og gøre et velfærdssamfund som vores danske med vores danske særpræg ikke bare til noget, vi godt kan lide, og ikke bare til noget, som er bedre, end det var før, eller der er andre steder, men også til noget, som er fuldt finansieret, som er langtidsholdbart, og som kan forny sig og klare sig ind i det nye århundrede.
Det er derfor, vi har været så optaget af at vende udviklingen fra gældsætning til gældsnedbringelse og er kommet i gang med det.
Og de første 5 år har været karakteriseret af større beskæftigelse, fornyelse af velfærdssamfundet og forbedring
af det danske samfunds konkurrencekraft
Vi har et mere livskraftigt velfærdssamfund, fordi Danmark er kommet i fremgang: et velfærdssamfund, der er mere springbræt end hængekøje, et velfærdssamfund, hvor det i et samarbejde med amterne og kommunerne også har været muligt at bruge en del af resultaterne til at rette op på de fejl og mangler, ventetider og forsømmelser, vi har konstateret i den offentlige service, og et velfærdssamfund, hvor vi har kunnet fastholde en høj grad af social tryghed og en god økonomisk udligning og afvise, at vi kun skulle kunne klare problemerne ved at lade folk arbejde sig fattige på lavere mindstelønninger, men også et samfund, hvor vi har en fælles forpligtelse til ikke bare at konstatere, at økonomien hænger meget godt sammen for de fleste, men også i fællesskab at arbejde for, at den sociale sammenhængskraft bliver større, og at der ikke er nogen, der føler sig ghettoiseret, hvad enten det er på boligområdet, eller det er mentalt i bredere forstand.
Det er i virkeligheden den opfattelse af, hvad der er et ordentlig samfund, vi også med denne finanslov sikrer et økonomisk grundlag for at arbejde videre på.