Kim Behnke (FP), 1998-10-08:
Vi er også blandt dem, der har stærkt på fornemmelsen, at i de fleste regeringer er skatteministeren den, der har det sidste ord, for det er ham, der skal finansiere alle løfterne fra de andre ministre.
Vi har hen over sommeren med rædsel fulgt, hvordan den internationale økonomi har det forfærdeligt og dårligt.
Vi har set, hvordan millioner af mennesker på ny er blevet arbejdsløse, efter at der ellers i perioder har været optræk til, at verdensøkonomien var i bedring.
Det får selvfølgelig også konsekvenser for et samfund som det danske.
Vi har set, hvordan vores Nationalbank flere gange har været nødsaget til at foretage støtteopkøb for at sikre den danske krone.
Vi har set, at det danske aktiemarked har tabt for vel efterhånden over 200 mia. kr. i kursgevinster.
Det er alt sammen penge, som det danske samfund på nuværende tidspunkt må siges at have tabt.
Derfor kom det selvfølgelig heller ikke som nogen overraskelse for os, at den danske betalingsbalance nu for alvor er kommet i minus.
Det går faktisk så hurtigt, at fra det øjeblik, hvor man har trykt den sidste økonomiske oversigt, og så til der holdes pressemøde om det, ja, der måtte man konstatere, at forværringen var blevet endnu større. Regeringen er på bare 5 år gået fra et plus på 35 mia. kr. på betalingsbalancen og til nu et minus på 10 mia. kr.
Det er der selvfølgelig en årsag til.
Ikke fordi jeg skal sige, at det er kommet som nogen overraskelse, for da regeringen tiltrådte tilbage i 1993, da var det jo en af forudsætningerne for regeringen - det var faktisk et løfte fra økonomiministeren på daværende tidspunkt - at man ville spise lidt, man ville bruge lidt af betalingsbalancen.
Og jeg skal love for, at man har levet op til det løfte.
Foreløbig har man altså brugt 45 mia. kr., og det synes vi ærlig talt
er i overkanten.
Er der så udsigt til, at det bliver bedre?
Efter vores mening desværre nej.
Et af bidragene er i øjeblikket, at eksporten falder med meget stor hastighed.
Ordrebøgerne er tomme, medarbejdere bliver sendt hjem.
For dansk erhvervsliv er jo på godt og ondt en del af den internationale økonomi.
Derfor er det sådan, at når det går galt i verdensøkonomien, ja, så prøver alle lande efter bedste evne at rebe sejlene.
Det, der så sker, er, at et land med højudgifter og højomkostninger som det danske kommer til at lide under det i første omgang.
Dansk erhvervsliv har på det seneste tabt konkurrenceevne under ét svarende til 10 pct., og det dækker altså over, at der er nogle erhverv, specielt dem, der har haft eksporter til f.eks. Rusland, der har mistet faktisk hele deres konkurrenceevne, mens der så også er nogle i den anden ende, der har haft fornøjelsen af at have fået en forbedret konkurrenceevne.
Men et gennemsnit på 10 pct. er ganske alvorligt. Kigger man på nogle af de anbefalinger, vi får udefra, har OECD på det seneste løftet pegefingeren over for Danmark og sagt: Pas nu på.
Der er faktisk tale om en faldende produktivitet i Danmark.
Det skyldes bl.a. orlovsordningerne, fordi der er denne berømte cirkulation på arbejdsmarkedet.
De medarbejdere, der kommer fra køen af længst ledige, er ikke nær så effektive, når de kommer ind og skal være i en virksomhed som dem, der har været der og har mange års erfaring
Derudover mangler der investeringer i højteknologi i Danmark, og der er, som OECD siger, for mange højtuddannede i den offentlige sektor og for få i den private sektor.
Det er det seneste bud fra OECD, og det er efter vores mening noget, vi bør lytte efter, fordi den situation, at eksporten falder og konkurrenceevnen lider tab, er noget, vi kommer til at lide under i ganske lang tid fremover.
Kigger man så lidt på statsministerens åbningstale, ja, så er der et budskab deri, nemlig at der ingen grund er til bekymring.
For regeringen har med pinsepakken sørget for, at der er styr på udviklingen.
Det, regeringen imidlertid glemmer, er, at pinsepakken jo havde ganske mange torne.
Bevares, det kan have været nyttigt.
Vi synes blot, at man kunne have gjort det på en anden måde.
Men værst af alt: Så er man altså gået ind og har skærpet afgiftsbelastningen af erhvervslivet, og det betyder, at danske virksomheder under ét har tabt omkring 10 mia. kr. på grund af pinsepakken.
De penge skal nu findes et andet sted, og det oplever vi så i form af, at virksomhederne begynder at afskedige medarbejdere.
Hvad har regeringen så at byde på over for erhvervslivet?
Ja, for det første siger statsministeren i åbningstalen, at virksomhederne nu skal tvinges til at ansætte ledige i jobtræning.
Det er vel at mærke på et tidspunkt, hvor der er omfattende fyringsrunder, og vi synes ærlig talt, det er lidt absurd, at virksomhederne fyrer dygtige, velkvalificerede medarbejdere, hvorefter de tvinges til at tage ledige ind i jobtræning.
Det gavner bestemt ikke den faldende produktivitet.
Store virksomheder som Danfoss, Dancake, Fibertex, Grundfos, Dandy osv. er foreløbig dem, der har lagt navn til i den offentlige debat og i den offentlige omtale, at de har været nødt til at fyre i tusindvis af mennesker under ét.
Dertil kommer alle de virksomheder, vi ikke har hørt om, dem, der ikke har villet lade sig omtale i dagspressen.
På Dansk Industris årsmøde blev det sagt meget klart, foruroligende klart, nemlig at i dag er det eneste argument
for, at en virksomhed bliver i Danmark, fædrelandskærlighed.
Økonomisk, medarbejdermæssigt, produktivitetsmæssigt, teknologisk er der ingen grund til at blive i Danmark.
Man kunne akkurat lige så godt have produktionen i andre lande.
Ser man udefra på Danmark, ja, da er Danmark i øjeblikket rangeret som det 20. interessanteste investeringsland i Europa.
Der er altså 19 lande foran Danmark, som man opfatter som mere interessante at investere i end i Danmark.
Så vi skal ikke forvente, at det er udefra, der kommer nye arbejdspladser i Danmark.
Vores budskab er selvfølgelig, at vi må have gjort det mere interessant.
Her ligger en selskabsskattenedsættelse som en af de vigtigste ting.
Men set under ét, når vi ser på den alvorlige situation, så synes vi faktisk, at det er lidt bekymrende, at regeringen, at statsministeren ikke havde flere glædesbudskaber, mere optimisme i åbningsdebatten at servere for den danske befolkning, for det danske erhvervsliv.
Statsministeren må have al den dialog, han vil, med erhvervslivet, men for at man i bestyrelserne, for at man i direktionerne tør investere, tør nyansætte folk osv., skal der altså mere til end en dialog med erhvervslivet.
Der skal nogle konkrete økonomiske ting til, som kan få optimismen til at komme tilbage, og i den forbindelse bekymrer det os selvfølgelig, at man fra regeringens side agter at indføre en forhøjelse af affaldsafgiften på 800 kr. til 5.000 kr. pr. ton.
Ud over at det vil udløse en stigende mængde illegal deponering af affald alle mulige steder rundt i det danske samfund, betyder det altså også en yderligere belastning af erhvervslivet, og det er det modsatte, vi har brug for.
Og der er da også nogle bud deri, men de bud er jo pinlige.
Der er f.eks. et bud om, at markedsføringsloven skal strammes op, så forbrugerombudsmanden får nemmere ved at gå ind og komme med påbud til dansk erhvervsliv.
Det kan godt være, det er et sagligt forslag, det ved jeg ikke, jeg har ikke set det endnu, men i en situation, hvor man taber konkurrenceevne fra dag til dag, i en situation, hvor betalingsbalancen falder 3-4 mia. kr., fra man trykker en økonomisk oversigt og så til, at der holdes pressemøde, må regeringen have et mere kvalificeret bud, end at man vil have en opstramning af markedsføringsloven.
Det er simpelt hen for sølle. Det, der i øjeblikket sker, er efter Fremskridtspartiets vurdering, at vi oplever det, man populært kalder ketchupeffekten.
Man har rystet og rystet dansk erhvervsliv, man har lagt nye afgifter, nye belastninger, nye miljøomkostninger på, og hver gang har man rystet flasken, og regeringen har sagt ja, men de kan jo klare det, de kan klare det.
Hver gang har erhvervslederne bukket nakken og sagt: Nå ja, men så må vi jo finde pengene et eller andet sted, og lige pludselig kommer hele indholdet af flasken ud.
Så oplever vi, at virksomhederne begynder omfattende fyringsrunder og sender folk i hundredvis og i tusindvis ud i arbejdsløshed igen.
Det kan ikke være regeringens mening, at det er det, der skal være morgendagen, og derfor er der grund til at få gjort noget alvorligt ved det. Et andet område, som jo også bekymrer erhvervslivet, er det, man på nudansk kalder det omfattende bøvl, og en nylig opgørelse viser, at 60.000 danske selskaber, har en belastning, der svarer til 6 mia. kr. som følge af bøvl.
Kigger man så på finansloven, er der sat 40 mio. kr. af
til at gøre noget ved bøvlet.
Vi spurgte selvfølgelig Finansudvalget og forventede at få sådan en lang liste over alle de her love og alle de her regler, der skulle afskaffes, men det viser sig, at de 40 mio. kr. har man tænkt sig at bruge til, at man f.eks. i Århus Amt vil oprette et kontor, hvor erhvervsfolk kan gå hen og få udfyldt skemaerne.
Det var da bedre at afskaffe skemaerne end at ansætte nogle flere i det offentlige til at udfylde skemaerne for erhvervslivet. Så der er grund til på alle punkter at sige, at lige præcis hvad angår dansk erhvervsliv, var åbningstalen bestemt ikke noget at råbe hurra for.
Kigger vi så lidt på skatteområdet, ventede vi jo med spænding, at der ville være noget nyt og noget fornuftigt, for det var faktisk sådan, at finansministeren den 20. august udløste en overskrift i Morgenavisen Jyllands-Postens erhvervssektion: »Lykketoft vil sænke skatten.«
Det er jo nok en overskrift, der kan flytte stemmer, men også flytte interessen ned, så resten af artiklen læses.
Deri lover finansministeren, at det er et af de højest prioriterede mål at sænke indkomstskatten.
Bravo, fremragende.
Men det er ikke med i finanslovforslaget, der ellers kom efter den 20. august. Okay, det kunne være, man ikke havde nået at få det med. Så kunne det jo have været med i åbningstalen fra statsministeren, specielt når man tænker på, at statsministerens politiske idol, premierminister Tony Blair i England, den 26. september har udsendt det klare og entydige budskab, at på grund af den internationale forværrede situation, vil man i England gavne engelske virksomheders konkurrenceevne ved at sænke indkomstskatten, og selv om der fra betonklodserne i Labourpartiet straks blev stillet krav om, at det skulle være sådan, at der skete finansiering ved, at man så forhøjede nogle andre skatter, har Blair sagt: Ikke på vilkår!
Han har afvist det.
Han siger, det skal være en regulær skattelettelse, sådan at erhvervslivet får sin konkurrenceevne forbedret, og det vel at mærke i et land, hvor marginalskatten er på 40 pct. og ikke som i Danmark, hvor den nærmer sig de 70 pct. Budskabet fra England burde sive ind i den danske regering, nemlig at det, der kan forbedre konkurrenceevnen, er, at man sætter skatten på arbejde ned, sådan at danske virksomheder får andet og mere end blot fædrelandskærlighed som argument for at blive i Danmark.
Kigger man så lidt på, hvad der ellers sker, ja, så er det jo sådan, at skatterne både i amterne og kommunerne nu langt de fleste steder kommer til at stige, og man kan jo ikke sige andet, end at regeringen siden 1993 har holdt sig til, når det gælder skattestigninger.
Det, som man glemte at fortælle, er, at det er 30 nye skatter og afgifter med indbyggede forhøjelser. For erhvervslivet er det jo selvfølgelig ubehageligt med forhøjelser, og hver eneste gang der kommer skatteændringer, ja, så skal man have programmeret sin regnskabsmaskine osv. om, og som det blev opgjort i Børsen den 23. januar, har vi alene på erhvervsområdet siden 1993 haft 31 nye skattelove med stigninger og kun 4 med lempelser, og for personskatterne er det 21 nye love med stigninger og kun 8 med lempelser.
Det bliver selvfølgelig ikke ved med at gå.
Det ved man godt ude i landene omkring os, og dér reagerer man, dér agerer man, for dér ønsker man at bevare arbejdspladserne, og det samme skal vi gøre i Danmark.
Regeringen har så valgt at sige, at det vigtigste, vi skal foretage os i dette efterår, er en dagpengereform, og bevares, det er da en fornuftig ting.
Der er en lang række problemer på arbejdsmarkedsområdet, som vi også synes der er grund til at gøre noget ved.
Men når det gælder samspilsproblemerne, det problem, som Rockwoolfonden gjorde opmærksom på tilbage i foråret, nemlig at ganske mange danskere ingen økonomisk gevinst har ud af at gå på arbejde, så løses det problem ikke ved at sende dem på et VUC-kursus eller på et AMU-kursus.
Det er ikke den måde, man løser problemet på.
Man løser problemet præcis, som fru Mimi Jakobsen fik det sagt igen i dag, nemlig ved, at skatten på arbejde skal sættes ned.
Det er det, som Tony Blair også har indset i England.
Så fik vi offentliggjort, at a-kasserne jo har et stigende antal ansatte, til trods for at antallet af ledige er faldende.
Det vidste vi nu godt i Fremskridtspartiet, for vi har hen over sommeren fået regnet tingene sammen, og kendsgerningen er den, at udgifterne til at drive det, vi vil kalde ledighedsfabrikken, nemlig alle disse mennesker, der tjener på, at der er ledige, i 1992 var 12,4 mia. kr., og nu bruger vi 15,5 mia. kr.
Så kan man sige, at nå ja, men det er vel ikke en stigning, der er så slem.
mere end dobbelt så dyrt at forvalte de ledige på de år, og derfor mener vi, at et af de væsentligste elementer i en dagpengereform er at få hele den administration, hele den ledighedsfabrik, barberet ned, sådan at man kan se, at det ikke er på AF-kontorerne, man skal have et ekstra tykt lag smør på brødet, men at det rent faktisk kan lade sig gøre også i det offentlige at vise mådehold.
I så fald er vi overbevist om, at langt de fleste dagpengemodtagere vil have mere forståelse for, at der også på deres områder vil ske reduktioner.
Den samlede opgørelse over de folk, der er kommet i arbejde siden 1992, viste i øvrigt, at det har kostet omkring 1 mio. kr., hver gang det offentlige bringer én i beskæftigelse.
Det koster 1 mio. kr. i bare administration
at bringe én i beskæftigelse.
Det er knageme dyrt.
Oveni kommer så, at man skal have indrettet den nye arbejdsplads osv.
Der er en lang række problemer, og de problemer mener vi regeringen alt for nemt er kommet om ved her under åbningsdebatten.
Noget af det, som vi til gengæld synes er rosværdigt i regeringens åbningstale, er, at statsministeren nu har slået fast, at befolkningen må have forståelse for, at der skal ske prioriteringer, og det er jo lige præcis det, vi har ment og peget på i alle årene.
Der kan ikke blive råd til det hele, og så er der nogle ting, der er vigtigere end andre.
Vi har foreslået, at man inden for kulturbevillingerne holder en pause.
Jeg mener, Danmark stander jo ikke i våde, fordi man lader gå 2 eller 3 år, inden man begynder at ombygge Det Kongelige Teater.
Men der er faktisk ganske mange mennesker, hvis liv afhænger af at få bevilget penge til en seriøs behandling på sygehus og andre steder.
Et af de mere eksotiske forslag, der jo kom her sidst på sommeren, var, at billedkunstnerne lige pludselig forlangte 143 mio. kr. i en særlig visningsafgift.
Tænke sig, der var nogle, der havde tilladt sig at kigge på de kunstværker, de havde lavet, og de skulle selvfølgelig have en statsbetalt afgift for, at folk kigger på de kunstværker, de har lavet.
Heldigvis var kulturministeren ude og sige, at det var der ikke lige plads til i bevillingerne, men minsandten om ikke der var folketingsmedlemmer, der støttede billedkunstnerne og syntes, at det var et rimeligt krav, og derfor kan man jo godt frygte, at sådan en eller anden aften, når man ovre hos finansministeren skal have finansloven strikket sammen, er det noget, der lige pludselig sniger sig ind.
Vi synes også, der er grund til at glæde sig over, at man har haft mod til at gøre nogle forskellige ting op.
Fremskridtspartiet har i mange år peget på, at det er uforsvarligt, at man tillader så meget snyd med de sociale midler.
Nu har Socialministeriet opgjort, at det er ca. 2 mia. kr., der snydes for om året.
Se, hvis Fremskridtspartiet havde sagt det, var vi jo blevet skældt ud for, at vi jagtede de dårligst stillede her i samfundet, og hvis vi havde sagt, at to tredjedele af det snyd er det faktisk vores etniske medborgere og vores såkaldte kulturberigere, der står for det, ja, så var vi jo racister.
Nu er det heldigvis Socialministeriet, der har lavet opgørelsen.
2 mia. kr., og to tredjedele af dem står vores nye etniske medborgere for.
Det er ærlig talt noget, som regeringen kunne gøre en indsats for at få stoppet.
Der er vel ikke nogen, der har noget imod, at man stopper fup og svindel?
Og så var der 2 mia. kr. mere at gøre godt med.
Derfor var det selvfølgelig befriende, da Told og Skat sammen med Arbejdsministeriet og andre var på razzia.
476 restauranter og kiosker.
Under 100 af dem havde tingene i orden, og det var dagpengesvindel og hele molevitten.
30 mio. kr. hentede man hjem en enkelt nat, eller fik man afsløret, men igen var det jo sådan, at langt hovedparten var etniske kiosker og etniske restauranter.
Det skal selvfølgelig stoppes.
Havde Fremskridtspartiet sagt, at sådan var det, var der blevet råbt racister efter os.
Da vi i l993 hævdede, at hovedparten af de unge udlændinge er kriminelle, var vi bare racister.
Da vi så senere fik dokumenteret det, bl.a. fra en række politistationer i Danmark, var det bare en tilfældighed.
Nu har vi fået dokumenteret fra de offentlige myndigheder, at det var langt værre, end Fremskridtspartiet havde påstået og forestillet sig.
80 pct. - 80 pct.! - af de unge udlændinge er kriminelle.
Vi synes ellers, det er noget af det, man må se at få gjort noget ved. Vi synes også, statsministeren godt kunne have haft en bemærkning med om, at man tager år 2000-problemet alvorligt, og at man vil gøre noget ved det.
Igen kan jeg sige, at statsministerens politiske idoler, Tony Blair og Bill Clinton, har henholdsvis i England og USA gjort det til faste elementer i deres taler at sige, at det er man opmærksom på.
Vor statsminister kunne end ikke få det med i sin tale.
Det synes vi ikke er særlig godt.
Af de ting, der skal ske hen over efteråret og vinteren, vil Fremskridtspartiet gerne være med både til at lave et nyt forsvarsforlig og til at lave en energireform.
Endelig regner vi med, at de ting, der skal ske på sundhedsområdet, er nogle, vi selvfølgelig kan støtte, lige så vel som de forbedringer på ældreområdet, der nødvendigvis må komme i kølvandet på den vedtagelse, vi fik godkendt, lige inden vi tog på sommerferie.
Den skal selvfølgelig også udmøntes, og når de forslag kommer, vil vi støtte dem. Så vi regner med, at det bliver et spændende efterår, men statsministeren skal være opmærksom på, at Fremskridtspartiet er der hele tiden, og lige så snart, at man træder ved siden af, vil vi påpege det.