Per Stig Møller (KF), 2006-05-24:
Så det er jeg glad for.
Det har jo vist sig at være en debat, som har været præget af stor uenighed imellem de forskellige parter, som så ender med at være enige, og det er jo altid rart, og man skal også kunne tage en diskussion og så ende med at være enige.
Men jeg vil godt kommentere nogle af de ting, der er blevet sagt, og vil starte med denne påstand fra hr. Rune Lund om, at forordet om terrorangrebet på World Trade Center osv., som nu er blevet citeret to eller tre gange, skulle have været en forkert indpakning, som havde skadet initiativet fra starten og sådan noget.
Må jeg gøre opmærksom på, at forordet altså er dateret januar 2005, og på det tidspunkt havde initiativet altså kørt i 2 år.
Jeg har også godt set hr. Rune Lunds kilder.
Det er forskellige forskere, som også har påpeget det, men forskere burde i hvert fald ikke falde i den faldgrube og tage fejl med to år.
For initiativet bliver altså ikke lanceret med det forord.
Men jeg står faktisk ved forordet, for der står jo videre, sådan som hr. Rune Lund ikke har citeret:
Vesten og den arabiske verden må ikke lade terroristerne skrive vores historie.
Den skal skrives af det flertal, som ser fællesgods frem for forskelle og muligheder frem for konflikter.
Blandt mulighederne er at indgå i et partnerskab mellem Vesten og den arabiske verden om at opfylde dette ønske.
Et partnerskab for reform og fremskridt med den muslimske verden til fordel for os alle.
Det er i essensen, hvad regeringens arabiske initiativ handler om.
Det er da utroligt, at hr. Rune Lund glemmer essensen, men kun husker polemikken.
Det er, hvad det drejer sig om.
Det er et forsøg på at hjælpe reformkræfterne i den arabiske verden.
Det vil også skabe udvikling i den arabiske verden, og det er jo rigtigt, at det skal vi ikke overvurdere betydningen af, det er jeg enig med hr. Niels Helveg Petersen i.
Men det kan være et eksempel på, hvordan man gør, og trække mere med sig, sådan som det også skete, da vi blev inviteret til G8-møde, fordi man altså fandt, at vi havde givet et relevant bidrag.
For det er jo rigtigt, som hr. Jeppe Kofod også sagde, og det er vi enige om, at det her ikke bør handle om partipolitik, og det gør det jo så heller ikke, når vi står sammen om Danmarks fremtid.
Det var rigtig gode ord.
For det drejer sig faktisk om at få støttet den reformudvikling i den muslimske verden, som også flertallet i den verden formentlig ønsker, som vi kan se i de forskellige meningsmålinger.
De er udsat for det, som hr. Rune Lund så ikke vil have vi siger, for terrorister, for tilbageslag, for en fundamentalisme, som vil forhindre denne reform og udvikling og fastholde den arabiske verden i den isolation, som de er kommet i i forhold til globaliseringen og udviklingen, der tordner frem omkring dem.
Så jeg står faktisk ved det forord, for får vi ikke støttet reformkræfterne – jeg tror også, der var en, der sagde, og det var formentlig også hr. Jeppe Kofod, at det jo ikke nødvendigvis er en konflikt mellem civilisationer, for det er en konflikt inde i en civilisation for øjeblikket – får vi ikke hjulpet dem, som altså vil den samme vej, som vi vil, mod en fredelig og tolerant udvikling, men vinder fundamentalisterne i kraft af terroristiske midler, så bliver Arabien hægtet af, og så får vi den fundamentalisme, som er uinteresseret i udviklingen, som ønsker det clash of civilisations, som det præcis drejer sig om at undgå.
Vi prædiker ikke civilisationernes sammenstød, men vi gør, hvad vi kan for at forhindre, at det måtte komme.
Det er det, vores beskedne bidrag skal tjene til.
Af og til kan man i deprimerede stunder faktisk godt sidde og føle sig som Kurt Tucholsky, som man sagde var den lille mand, der prøvede at stoppe anden verdenskrig med en skrivemaskine.
Det lykkedes jo heller ikke, og vores 100 mio. kr. er ikke større end Tucholskys skrivemaskine.
Men var det forkert af ham at prøve at stoppe den med en skrivemaskine?
Det var det jo ikke, det er vi jo enige om.
Vi må give vores bidrag til det, vi finder er rigtigt, og det er at forhindre, at vi får den konflikt, som vil ødelægge mulighederne for flere årgange af unge mennesker, der måtte komme efter os, for at få en fredelig tilværelse.
For ellers bliver terrorismen ikke bare noget, der sker en gang om måneden og fortrinsvis i den arabiske verden, så bliver det noget, der sker hver uge og oftere og oftere i store dele af verden og også i vores del af verden.
Jeg vil godt her knytte an til det, hr. Søren Espersen var inde på, hvor han talte om arabernes image.
Det er jo også en del af det hele.
Det, jeg har prøvet at sige i de arabiske tv-udsendelser, jeg har deltaget i, de arabiske debatter, jeg har deltaget i, er: Lad os erkende, at der er forskel på vores kulturer, og lad os lade være at gå rundt og tro, at vi skal lave hinanden om.
Muslimer skal ikke blive kristne, og kristne skal ikke blive muslimer.
Hvis vi ikke kan kunsten at leve med hinanden på tværs af Middelhavet, fra hver sin side af Middelhavet, går det galt.
Det er det, der har været mit budskab.
Det er også derfor, vi var værter her for nylig ved en konference i Udenrigsministeriet om stereotyper.
Det gælder jo ikke kun stereotyper hos os om muslimer.
Det gælder også stereotyper i den muslimske verden om jøder og om kristne.
Så når vi til efteråret skal drøfte, om vi kan lave en tekst om islamofobi i FN, så skal den jo også dreje sig om, at man heller ikke må have en fobi mod kristne og mod jøder, ellers bliver det jo ikke bedre.
Så der er to sider af sagen, og det er da rigtigt, at det arabiske image i den vestlige verden er blevet ringere, som hr. Søren Espersen var inde på.
Der var en konference her i weekenden i Sharm el-Sheikh, hvor både Amr Moussa og Robert Zoellick var til stede, altså generalsekretæren for Den Arabiske Liga og den amerikanske viceudenrigsminister, og der talte man præcis om det problem.
Der sagde Zoellick: Hvad tror I, der er sket med jeres image, efter at I har brændt ambassader af og brændt flag af og truet vesterlændinge, fordi de er i jeres områder?
Tror I ikke, det har ødelagt jeres image eller forringet jeres image?
Der var også en journalist fra den arabiske verden, der under krisen i januar/februar skrev i en artikel: Hvad tror I egentlig er værst, tegningen med bomben eller det, at der bliver smidt bomber i fundamentalismens navn?
Vedkommende blev så fyret, men det viser jo også, at vores arbejde for mediefrihed er temmelig relevant.
Der skal vi også være opmærksomme på, at vi faktisk fik en meget, meget bred opbakning, også fordi der er ingen i verden, der kan acceptere, at man brænder ambassader og flag af, fordi der har været nogle tegninger i en avis.
Vi fik jo opbakning fra EU, USA og FN’s generalsekretær.
Det, vi nu skal arbejde for, er, at dette altså var en elendig ouverture til en forestilling, vi ikke vil have, nemlig forestillingen om civilisationernes sammenstød, og hvis det har været en elendig ouverture, så ingen finder på at genopføre den, er det jo ganske godt.
Så vil jeg sige vedrørende tortur, at der er jeg enig med både hr. Rune Lund og hr. Niels Helveg Petersen.
Jeg vil sige til hr. Niels Helveg Petersen, at det må kunne være indbefattet i det, vi skal arbejde med, når vi skal operationalisere det her.
Her ligger principperne, her ligger analysen, og jeg vil sætte det under det, man kunne kalde frihedsrettighederne, for selvfølgelig er det en fundamental frihedsrettighed at være fri for tortur.
Det skal jeg nok være opmærksom på.
Så vil jeg sige til hr. Niels Helveg Petersen vedrørende repræsentationsstrukturen: Nu er hr. Niels Helveg Petersen jo en fantastisk god læser, men der ligger ikke nogen skjult hensigt i det.
Det er det, der står i vedtagelsen, der gælder.
Det er repræsentationerne.
Det er det, jeg mener med strukturen, det er altså ikke én repræsentation, det er flere.
Så der ligger ikke sådan en skjult ny model.
Men det vender jeg i øvrigt tilbage til i forbindelse med omlægningen af udenrigstjenesten i lyset af det 21. århundredes udfordringer, men det er en helt anden sag.
Det er en ting, som hr. Troels Lund Poulsen var inde på, det er det, vi afprøver her med public diplomacy.
Det er jo os, der skal gå ind i den nye måde, vi arbejder i udenrigstjenesten på.
Vi så jo her, hvor vigtigt det var, at man kunne være uden for det politisk diplomatiske system og være opmærksom på, hvad der står i aviserne, og bidrage med dementi af aviserne og også markedsføre og præsentere Danmark i aviserne og i møder i religiøse kredse, som man jo normalt ikke har haft møder med, så public diplomacy er vigtigt og også noget af det, vi har lært af sagen her.
Jeg er også enig i, at ngo’erne skal have spillerum, og derfor har vi jo også – og der er jeg enig med hr. Jeppe Kofod og andre – valgt at lave puljer inden for de tre hovedområder, hvor ngo’erne nu kan søge.
Det har de ikke kunnet før.
En demokratifond mener jeg altså kommer til at leve sit eget bureaukratiske liv.
Her skal det jo ind i den sammenhæng, som er i de tre kasser.
Det afgørende er her, at ngo’erne selv kan tage initiativer og føde dem ind i processen.
Jeg tror ærlig talt, jeg har svaret på og kommenteret de overordnede ting, jeg syntes var relevante at tage frem her ved afslutningen af debatten.
Jeg er glad for den brede støtte, der har været til det, og på den baggrund bliver det jo også noget lettere og mere spændende også for alle ngo’erne og for alle Udenrigsministeriets medarbejdere at arbejde videre med det og uddybe disse partnerskaber, som er meningen med det.