Helge Sander (V), 2006-03-29:
Enhedslisten har med B 69 fundet en gammel kæphest frem fra skuffen.
Allerede i år 2000, da Birthe Weiss var it- og forskningsminister, lancerede Enhedslisten første gang forslaget om et såkaldt sponsoreringsnævn.
Dengang var anledningen den såkaldte Dandysag.
Det var en dum sag, hvor parterne ikke havde fulgt de spilleregler, der gælder for samarbejde mellem offentlige forskere og private virksomheder.
Men i dag er vi heldigvis kommet videre.
Dandysagen førte til, at Rigsrevisionen kulegravede forskningssamarbejdet med universiteterne, og konklusionen var ganske klar: Lovgivningen og reglerne på området var gode nok, men der var brug for en bedre vejledning til institutionerne, så man kunne undgå en ny tilsvarende sag.
Derfor fik vi efterfølgende to sæt retningslinjer, et om offentlighed ved privat finansiering af offentlig forskning og et om universiteternes forskningssamarbejde med private virksomheder.
Dengang var der i Folketinget bred enighed om, at vi ikke skulle have nye love.
Forskningsfriheden og forskernes frie ret til publicering var allerede stadfæstet i universitetsloven.
Dengang var der enighed om, at løsningen ikke var mindre samspil mellem forskning og erhverv, tværtimod.
Nej, løsningen var, at universiteterne skulle blive mere professionelle til at indgå aftaler med erhvervslivet, således at tilsvarende situationer ikke opstod.
Siden har vi så fået en universitetsreform.
Kongstanken med universitetsreformen er velkendt: styrket selvstyre under ansvar af professionelle ledelser.
Vi har fået professionelle bestyrelser med folk udefra, og vi har fået ansat ledere på alle niveauer.
Det er ikke Enhedslistens kop te, og det er en ærlig sag, her er vi jo uenige sådan rent ideologisk.
Det siger sig selv, at vi ikke kan støtte etableringen af parallelle nævn, der skal fordele penge uden om ledelsen.
Det strider lodret imod universitetsreformen.
Det er og bliver universiteternes ledelser, der træffer afgørelse om den interne fordeling af ressourcer, og det er og bliver universiteternes ledelser, der tegner institutionerne i samspil med de eksterne.
Med dette følger samtidig ansvaret for at overholde gældende love og regler.
Det er i sidste ende rektor, der står med ansvaret, hvis en institution ikke har overholdt spillereglerne.
Det er et ansvar, som man ikke kan fralægge sig og lægge over til et demokratisk nedsat nævn.
Beføjelser og ansvar må nødvendigvis følges ad.
Det siger også sig selv, at Enhedslistens model vil lægge gift for samarbejdet med erhvervslivet.
Hvilken virksomhed ville skyde penge i et samarbejde, hvis pengene risikerer at havne et helt andet sted?
Det giver jo ganske enkelt ikke nogen mening.
Så vil man naturligvis samarbejde med udenlandske universiteter i stedet for, og regeringen vil ikke bygge nye barrierer, men derimod bygge bro mellem forskning og erhvervsliv.
Ingen kan være tjent med, at offentlig og privat forskning udvikler sig i to lukkede systemer.
Den tid er forbi, hvor universiteterne havde monopol på at skabe ny viden.
I dag sker videnskabeligt nybrud nok så ofte i private virksomheder eller måske netop i et samspil mellem parterne.
Derfor har begge parter brug for samarbejde, og derfor er det danske samfund i allerhøjeste grad også i en situation, hvor vi har brug for flere partnerskaber mellem forskning og erhverv.
Det handler om at skabe grobund for fremtidens højteknologiske virksomheder og arbejdspladser.
Uden det er jeg bange for at vi bliver tabere i globaliseringen.
Det betyder ikke, at vi på nogen måde skal give køb på forskningsfriheden, og det betyder ikke, at vi lader den offentlige forskning styre af erhvervsinteresser.
Der er ingen modsætning mellem en stærk og fri grundforskning og et øget erhvervssamarbejde.
Men samarbejdet skal naturligvis håndteres professionelt.
Det er og bliver en opgave for universiteternes ledelse at sikre den rette balance i samarbejdet med de private.
Jeg har fuld tillid til, at man vil være denne opgave voksen.
Alle partier på nær Enhedslisten har lagt stemmer til forskerpatentloven og den nye lov om teknologioverførsel.
Her er pointen netop, at vi har givet institutionerne øgede frihedsgrader til at samarbejde med erhvervslivet.
Målet er, at ideer og opfindelser fra forskningen skal udnyttes i erhvervslivet og komme samfundet til gode.
Det har der været meget bred enighed om lige fra regeringen til SF, men altså ikke Enhedslisten.
Jeg opfatter det fremsatte beslutningsforslag som en logisk følge af denne enegang fra Enhedslistens side.
Men i det moderne samfund er samarbejde og nyttiggørelse uadskillelige dele i universiteternes dagligdag.
Vi skriver nu 2006 og ikke 2000, og som jeg indledte med at sige, er vi kommet et godt stykke videre siden den debat, der var dengang.
Vi har fået styrket universitetsledelsen, og vi har udstedt klare retningslinjer for erhvervssamarbejdet.
Samtidig er det mit klare indtryk, at legalitetskontrollen på institutionerne er blevet væsentligt styrket.
Universiteterne har oprustet juridisk og strammet op om indgåelse af aftaler med erhvervslivet og andre.
Ikke desto mindre genfremsætter Enhedslisten altså sit gamle forslag, men som jeg har sagt det: Tiden står ikke stille, og derfor mener vi altså ikke, der er brug for dette forslag.
Derfor lad mig kort sige om Enhedslistens forslag, at vi siger nej, fordi det strider lodret mod universitetsreformens princip om selvstyre og ansvarlig ledelse.
Vi siger nej, fordi det vil sætte en stopklods for samarbejdet med erhvervslivet, og vi siger nej, fordi vi allerede i dag har den nødvendige sikring af forskningsfriheden og retten til at publicere.