Sonja Mikkelsen (S), 2000-05-12:
For kort tid siden diskuterede vi her i Folketinget spørgsmålet om en udvidelse af Patientforsikringen i relation
til den præhospitale behandling
Nu er patientforsikringsloven atter sat på dagsordenen med det her beslutningsforslag, som rummer en række forslag til ændringer og udvidelser af den eksisterende ordning.
For det første foreslås ordningen udvidet til at omfatte alle praktiserende læger og speciallæger samt privatejede hospitaler.
Efter den gældende lov er offentlige sygehuse og sygehuse, som det offentlige har driftsoverenskomst med, omfattet af ordningen.
For det andet omfatter loven også behandling på alle privatsygehuse her i landet og sygehuse i udlandet og også hos privatpraktiserende sundhedspersoner, som amtet benytter som led i løsningen af sine sygehusopgaver efter reglerne i sygehusloven.
Det vil sige, at loven i dag dækker langt de fleste og også de mest alvorlige skader, der kan indtræffe inden for sundhedsvæsenet.
Dertil kommer, at de fleste private sygehuse på frivilligt grundlag har tegnet forsikringer, der svarer til patientforsikringslovens dækningsområde.
Også Dansk Tandlægeforening og Dansk Kiropraktorening har etableret kollektive patientforsikringsordninger for deres medlemmer.
Jeg har derfor svært ved at se, at der skulle være et væsentligt behov for på indeværende tidspunkt ved lov at inddrage alle praktiserende læger under ordningen, navnlig i lyset af de mange millioner kontakter, der er på årsbasis mellem læge og patient og de relativt få skader, der forventes at indtræffe i forbindelse med det.
Det skal selvfølgelig ikke afholde lægerne fra af egen drift at etablere en kollektiv patientforsikringsordning, ligesom tandlægerne og kiropraktorerne har gjort det.
Men at indføre en egentlig lovpligtig ordning for praktiserende læger og privatejede hospitaler finder jeg som sagt ikke grundlag for.
Det vil næppe kunne gøres gratis, og flere penge til det offentlige sundhedsvæsen kan bruges bedre.
I beslutningsforslagets andet punkt foreslås det, at alle patientforsikringsafgørelser vedrørende privatpraktiserende læger og speciallæger samt privathospitaler skal kunne ankes til Patientskadeankenævnet.
Såfremt de nævnte sundhedspersoner og private sygehuse bliver omfattet af loven - det vil sige, at man gennemfører beslutningsforslagets punkt 1 -
så vil afgørelserne automatisk kunne ankes til Patientskadeankenævnet.
Det følger allerede af lovens bestemmelser, og forslaget er derfor overflødigt.
I beslutningsforslagets punkt 3 og 4 foreslås indført nye rettigheder for patienterne.
Dels en uvildig instans, der skal bistå klagerne, som ønsker at anke Patientforsikringens afgørelser, dels en ret til særlig vederlagsfri lægeundersøgelse, der skal belyse skadelidtes helbredsmæssige status forud for behandling af en klage i Patientskadeankenævnet.
Jeg har i den forbindelse særlig hæftet mig ved, at forslagsstillerne selv anfører, at man ikke har nærmere dokumentation bag de to punkter, man at behovet herfor »lyder særdeles sandsynligt« - sådan udtrykkes det i begrundelsen til punkt 3.
Det ligner ikke Enhedslisten at bygge sin argumentation på løsagtige sandsynligheder, og det vil slet ikke klæde Folketinget at pålægge regeringen at fremsætte et lovforslag om ændringer af patientforsikringsloven baseret på fantombehov.
Lad mig i den sammenhæng understrege, at det udvalg, der i 1997 afgav betænkning om revision af patientforsikringsordningen, og hvor forbrugerne også var repræsenteret gennem Forbrugerrådet, ikke fandt anledning til at foreslå sådanne ændringer.
Derfor mener jeg faktisk også, at det understreger, at forslagene er overflødige.
Det samme gælder forslaget om en uvildig instans, for det var ved patientforsikringsordningens etablering en helt afgørende forudsætning, at Patientforsikringen og Patientskadeankenævnet af egen drift har pligt til at undersøge alle relevante aspekter, når en patient indgiver en skadesanmeldelse.
Det drejer sig vel at mærke også om de forhold, som patienten ikke selv måtte være opmærksom på.
Der er ikke noget, der tyder på, at begge instanser ikke lever op til lovens intentioner om at undersøge alle aspekter af en erstatningssag, og derfor er forslaget overflødigt.
Det samme gælder den foreslåede ret til vederlagsfri undersøgelse hos speciallæge.
I beslutningsforslagets punkt 5 foreslås indført en pligt for sygehuse og læger til at anmelde eventuelle skader efter loven.
Sundhedsministeriet har faktisk i en vejledning til landets sygehuse i 1992 præciseret over for lægerne, at det er meget vigtigt for ordningens funktion, at de aktivt medvirker ved vejledning af patienterne og bistår ved anmeldelse til Patientforsikringen.
Jeg har også på Patientforsikringen forstået, at det i flere situationer er sygehusene selv, der anmelder en skade til Patientforsikringen.
For at sikre, at lægerne ikke er tilbageholdende med at anmelde skader af frygt for eventuelle klagesager, er der vandtætte skodder mellem Patientforsikringens ordning og patientklagesystemet.
Der sker således aldrig indberetning fra Patientforsikringen til patientklagesystemet, hvilket i øvrigt også var en afgørende forudsætning, da erstatningsordningen i sin tid blev indført.
Jeg vil i min afslutning vende tilbage til spørgsmålet om, hvordan vi kan bruge klager konstruktivt.
For 3 år siden nedsatte regeringen minimumsgrænsen fra 20.000 kr. til 10.000 kr.
Formålet var at sikre, at flere patienter kunne få erstatning for skader af sygehusvæsenet, og ved at sænke grænsen til 10.000 kr. blev det samtidig sikret, at patienter med varige mén altid kunne få erstatning, forudsat at erstatningskriterierne i øvrigt er opfyldt.
Jeg finder derfor ikke, set i lyset af den tidligere nedsættelse af minimumsgrænsen, at der er behov for yderligere reduktion af denne grænse på nuværende tidspunkt.
Til sidst vil jeg ikke undlade at bemærke, at flere af punkterne i beslutningsforslaget vil være meget omkostningskrævende for staten.
Hvordan har forslagsstillerne egentlig tænkt sig, at disse forslag skal finansieres?
Som det er fremgået af mit indlæg, kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.
Som jeg imidlertid tidligere har nævnt i anden sammenhæng, vil jeg gerne overveje, om der er behov for justering af det samlede patientklagesystem bl.a. som led i indsatsen for at bruge klager som indgang til at udvikle kvaliteten i sundhedsvæsenet.
Det indbefatter også rammerne for patientforsikringsordningen, og jeg lægger vægt på, at systemet skal være nemt tilgængeligt og overskueligt for borgerne.
Jeg vil ikke her i dag lægge mig fast på nogle bestemte løsninger, men jeg vil gerne hen over sommeren drøfte spørgsmålet om eventuelle ændringer af patientklagesystemet med de involverede parter, ligesom jeg har taget initiativ til en undersøgelse af omfanget af sygehusfejl i Danmark.
Når det fornødne beslutningsgrundlag er tilvejebragt, vil jeg tage stilling til, hvilke initiativer og eventuelt også hvilke ændringer af den gældende lovgivning, som vi bør iværksætte.