Anders Fogh Rasmussen (V), 2006-01-17:
Hr. Villy Søvndal siger, at det er en almindeligt accepteret kendsgerning, at der er stigende ulighed i vores samfund, men her taler hr. Villy Søvndal helt for egen regning.
Det er i hvert fald ikke en almindeligt accepteret kendsgerning, som jeg kan tilslutter mig, og jeg ved i øvrigt ikke, hvor hr. Villy Søvndal har det fra, for det er i hvert fald ikke noget, der er baseret på faktuelle tal.
For det første – det erkendte hr. Villy Søvndal trods alt – er Danmark det samfund i verden, der har den mest lige indkomstfordeling overhovedet.
Vi er simpelt hen det samfund, hvor der er mindst afstand mellem top og bund i indkomstfordelingen.
Det har faktisk mange fordele, og det har regeringen ingen som helst planer om at ændre ved.
Det andet faktum, jeg godt vil slå fast, er, at fra 2001 til 2003 – de nyeste tal er fra 2003, jeg beklager, at der ikke er nyere tal, men det er altså ikke tilfældet – var indkomstfordelingen i Danmark stort set uændret.
Perioden fra 2001 til 2003 var den første del af denne regerings levetid, og hvis man kigger på tallene for indkomstfordelingen i det danske samfund, har der historisk set været perioder, hvor indkomstforskellene er blevet større, og perioder, hvor de er blevet mindre.
F. eks. blev de større i den periode, hvor hr. Villy Søvndal støttede den tidligere socialdemokratiske regering.
Fra 1995 til 2000 blev indkomstforskellene faktisk større, og det var altså under en regering, som hr. Villy Søvndal støttede.
Der har været andre perioder, hvor indkomstspredningen er blevet mindre.
Det gjaldt f.eks. i nogle år under de borgerlige regeringer i 1980’erne, og det er jo ganske tankevækkende.
Sådan er det jo.
Men disse bevægelser i de målte indkomstforskelle er overordnet set kun mindre krusninger på overfladen – krusninger, som ikke ændrer det grundlæggende billede, nemlig at Danmark er et af de mest lige lande i verden, når man måler efter indkomstfordelingen.
Det synes jeg trods alt er et vigtigt udgangspunkt at holde fast i.
Jeg kan tilføje, at regeringen med sin samlede indsats og sin økonomiske politik ønsker at bidrage til at skabe et rigt samfund, hvor de sociale og økonomiske skel ikke er for store, og hvor sammenhængskraften er god.
Jeg vil gerne gentage tre centrale pejlemærker for regeringens politik.
For det første skal vi altid behandle de svageste godt, og de skal have den nødvendige hjælp.
Regeringen har i et bredt samarbejde gennemført målrettede forbedringer for udsatte grupper i det danske samfund, bl.a. hjemløse, narkomaner, stofmisbrugere og psykisk syge.
Det er sådan, at i forbindelse med de årlige aftaler om de såkaldte satspuljemidler i perioden 2002 til og med 2006 er der i de 4-års-perioder, som hver af aftalerne dækker, afsat i alt omkring 6 mia. kr. til udsatte grupper og til bekæmpelse af negativ social arv – 6 mia. kr. til de mest udsatte grupper!
Regeringen har desuden afsat yderligere bevillinger til de samme formål på finansloven.
Det drejer sig om i alt ca. 300 mio. kr. i den første regeringsperiode fra 2002 til 2005, og jeg kan sige, at til sammenligning tilførte den tidligere regering i 4-års-perioden 1998-2001 kun knap 140 mio. kr. ekstra ud over pengene fra satspuljen til udsatte grupper og bekæmpelse af den negative sociale arv.
Vi har altså afsat 300 mio. kr., mens den tidligere regering kun afsatte 140 mio. kr. i det tilsvarende antal år, hvis det endelig er det, man vil måle indsatsen på, så jeg vil gerne slå fast: Vi skal altid behandle de mest udsatte grupper godt, og de skal have den nødvendige hjælp.
Det andet, jeg gerne vil slå fast, er, at alle danskere skal have gode muligheder for selv at skabe sig et godt liv.
Det skal simpelt hen være nemmere at arbejde sig ud af en vanskelig social situation.
Regeringen vil skabe et samfund, hvor der er stor social bevægelighed – et samfund, hvor børn og unge bliver bedre rustet til at bryde den negative sociale arv.
Det handler faktisk i endnu højere grad om det, man kunne kalde sociale og kulturelle færdigheder, og det handler primært om bedre uddannelse.
Derfor vil regeringen sikre, at alle unge uanset social baggrund får en uddannelse.
Der vil i løbet af foråret blive fremsat konkrete forslag om det som opfølgning på arbejdet i bl.a. Velfærdskommissionen og Globaliseringsrådet.
Endelig er det tredje pejlemærke, at det altid skal kunne betale sig at arbejde, og at det skal kunne betale sig at yde en ekstra indsats.
Regeringen sigter på at få folk i arbejde.
Beskæftigelse er et godt udgangspunkt for økonomiske og sociale forbedringer for den enkelte.
Regeringen ønsker, at det skal kunne betale sig at arbejde, og derfor har vi sat skatten på arbejde ned, i høj grad til fordel for de lavestlønnede.
Derfor har vi lagt loft over kontanthjælpen, og derfor har regeringen sammen med Dansk Folkeparti fastholdt linjen i integrationsaftalen »En ny chance til alle«.
Tilskyndelse til at arbejde er nødvendigt for at få et dynamisk samfund, et velstående samfund, et samfund, hvor der er overskud til at hjælpe dem, der har brug for hjælp.
Jeg vil faktisk sige, at netop fremgang i beskæftigelsen, det at skabe nye job til den enkelte, er den største hjælp, vi overhovedet kan yde de mest udsatte grupper i vores samfund.
På den baggrund kan jeg selvfølgelig overhovedet ikke skrive under på forespørgernes præmis om, at der generelt skulle være stigende ulighed, og jeg kan heller ikke skrive under på, at regeringens politik skulle indebære en generelt stigende ulighed, tværtimod.