Jann Sjursen (KRF), 1999-10-07:
Det er velkendt, at statsministeren længe har ønsket at gøre det bedre i forhold til børnefamilierne, men man kan i høj grad diskutere, hvad der så er kommet ud af disse ønsker.
Derimod står det nu klart, at turen er kommet til de ældre.
Nu er det dén gruppe, som statsministeren vil gøre det bedre for.
Hvad er det så, regeringen lægger op til at gøre bedre?
Det er såmænd at indføre brugerbetaling på hjemmehjælpen.
Der er da ingen tvivl om, at forslaget vil gøre det bedre for nogle i vores samfund, for det vil jo reducere nogle af de offentlige udgifter, men det vil samtidig gøre det værre for andre, nemlig den gruppe af ældre, der ikke er raske nok til at klare sig selv.
Og der er tale om et klart brud på princippet om solidariske velfærdsydelser.
Er det virkelig socialdemokratisk politik?
Er det virkelig regeringens politik?
Dertil kommer, at der reelt er tale om en skat, om ikke direkte på sygdom så i hvert fald på svagelighed, for det er jo kun de svageste ældre, der rammes.
De, der er privilegerede med et godt helbred, så de er i stand til selv at lave mad, støvsuge og klare den personlige hygiejne, får ingen ekstra udgifter.
Derudover er der også tale om en skat på opsparing.
Kan det virkelig være rimeligt, at de mennesker, der har levet sparsommeligt og derfor sparet lidt op til deres alderdom, skal straffes ved selv at måtte betale for den hjælp, som andre får gratis?
Mener regeringen virkelig, at man på den måde kan stimulere lysten til at spare op?
Jeg tror det ikke.
Kristeligt Folkeparti hilser med tilfredshed, at regeringen vil være med til at skære ned i de offentlige udgifter, men man må gøre det på en solidarisk måde.
Det kan ikke være rimeligt, at de svageste og de mest sparsommelige skal betale gildet, og også set i et større perspektiv er forslaget urimeligt og dybest set udtryk for en uanstændig behandling af vore ældre medborgere. Hvis alle skal have alt, får de alle sammen mindre, sagde statsministeren i sin åbningstale.
Jeg ved ikke, hvem det er, statsministeren helt konkret tænker på.
Hvem af vore ældre er det, der får alt?
Ved statsministeren ikke, hvad der er sket ude i kommunerne i de seneste år?
Først blev plejehjemmene nedlagt, den store parole hed »Længst muligt i eget hjem«, og så skulle de ældre selvfølgelig have den nødvendige pleje og hjælp i hjemmene.
Resultatet er, at der i dag bor mange ældre i eget hjem, selv om de ville være bedre tjent med at være på et plejehjem, men de findes altså ikke mere.
Dernæst har man støt og roligt skåret i hjemmehjælpen til de ældre i eget hjem.
Virkeligheden ude i kommunerne er, at der generelt kun gives til den allermest nødvendige hjemmehjælp og personlige hygiejne.
Jeg tror, at statsministeren skal lede meget længe for at finde en hjemmehjælpsmodtager, som får alt.
Og nu skal de ældre, der ikke er plejehjemsplads til, så også til at betale for at få hjælpen, hvis de har været så uforsigtige at spare lidt op.
Hvis det er at gøre det bedre, så forstår jeg ikke dansk.
Regeringens store projekt er at gøre Danmark til foregangsland.
I 1994 var det internationalt børneår.
Da besluttede regeringen at fejre det ved at ødelægge børnepasningsorloven, hvor tilskudssatsen blev sænket fra 80 pct. til 60 pct. af dagpengesatsen.
er det internationalt ældreår, og det skal så fejres ved at indføre brugerbetaling på hjemmehjælp og således lægge skat på svagelighed. Jeg vil godt sige, at vi på den baggrund og de synspunkter, jeg her har givet udtryk for, fuldt ud kan tilslutte os det forslag til vedtagelse, som Enhedslisten har fremsat.
Vi synes, at det ville være en passende afslutning
på debatten her at få afvist brugerbetaling på hjemmehjælp.
Tja, regeringen har endelig spillet ud med et børnepolitisk forslag og vil gøre det muligt at reducere børnepasningsorloven helt ned til bare 8 ugers orlov.
Vi har i lang tid efterlyst initiativer på det her område, men udspillet her er temmelig ynkeligt.
Det er et spinkelt politisk signal, der dog skal markere, at regeringen sandelig ikke har glemt børnefamilierne.
Forslaget slører imidlertid kun svagt, at regeringen i sin grundlæggende prioritering stadig væk sætter arbejdsmarkedet over familien.
Familiepolitikken bruges alene som et instrument i arbejdsmarkedspolitikken.
Det ses også af regeringens to tillægsforslag til ændring af børnepasningsorloven.
Det ene er, at forældrene skal kunne bruge de sidste 2 uger af orloven på at sluse børnene ind i institutionen igen, og det andet er, at forældrene skal have bedre mulighed for at gå på arbejde i løbet af den halve barselsorlov.
Disse forslag er ikke med til for alvor at skabe sammenhæng mellem arbejdsliv og familieliv, og det er bestemt ikke den måde, vi fra Kristeligt Folkepartis side har tænkt os mere fleksibilitet for børnefamilierne.
Fleksibilitet er først og fremmest et spørgsmål om at skabe bedre muligheder for deltidsarbejde, f.eks. gennem mere fleksible orlovsordninger, der indeholder dét element. Spørgsmålet er, om det her i virkeligheden er den bedste måde at anvende de 100 mio. kr. på, som regeringens børnepasningsforslag vil koste.
Det mener vi i høj grad set med Kristeligt Folkepartis øjne er diskutabelt, og vi vil gå stærkt ind i den debat i forbindelse med finanslovforhandlingerne og se på, hvor vi får mest mulig familiepolitik for pengene.
Der skal nogle helt andre boller på suppen, hvis også sammenhængskraften i børnefamilierne og dermed i vores samfund skal styrkes.
Det skal ikke nødvendigvis koste mere i kroner og øre, for børnefamilierne hører generelt ikke til de svageste i vores samfund. Man kan godt lave bedre børne- og familiepolitik ved at omfordele, og det er faktisk det, vi har foreslået fra Kristeligt Folkepartis side i vores oplæg
Det kan lade sig gøre at tage hul på den 1-årige barselsorlov ved at øge orlovssatsen fra 60 pct. til 80 pct. af dagpengemaksium, hvis man tager børnepasningsorlov i direkte forlængelse af barselsorloven.
Det kan også lade sig gøre at hjælpe en af de svage grupper inden for børnefamilierne, nemlig de studerende med børn, ved at give dem en forbedret støtte.
Det kan også lade sig gøre at hjælpe de forældre, der selv har valgt at passe deres børn, ved at give dem en dobbelt børnecheck - vel at mærke ved at omfordele, for man kan nemlig give børnechecken yderligere et knæk, således at den falder i beløb for de børn, der er mellem 13 og 17 år, og på den måde kan man finansiere initiativer, som er rettet mod børnene, mens de er helt små, og det er dem, initiativerne
først og fremmest skal målrettes mod.
Det er vigtigt at skabe bedre sammenhæng mellem familieliv og arbejdsliv, og derfor må vi også tage hul på debatten om deltidsarbejde.
Vi ville gerne lovgive om en ret til deltidsarbejde for forældre med børn under den skolepligtige alder.
Men konklusionen er desværre efter statsministerens åbningstale og den skriftlige del af den også, at regeringen reelt ikke er villig til at gøre det bedre.
Danmark er set i et nordisk perspektiv et uland, når det gælder børne- og familiepolitik, og det synes jeg faktisk ikke vi kan være bekendt. Statsministeren lød nærmest stolt, da han i sin åbningstale omtalte den danske udlændingelov som verdens strammeste.
Jeg har svært ved at forstår lige netop det succeskriterium.
Sommerens debat har efter min mening helt klart vist, at udlændingeloven er for stram.
Det gælder også integrationsloven, hvor integrationsydelsen nu næsten - havde jeg nær sagt - dokumenteret også med henvendelser fra borgmestre og kommuner i høj grad er blevet til en isolationsydelse.
Der kunne også være grund til at igangsætte et kommissionsarbejde med henblik herpå, så vi får set på helheden, sådan som flere af de humanitære organisationer som Dansk Flygtningehjælp f.eks. har foreslået.
Vi synes, det er et forslag, der er på sin plads.
Statsministeren helligede spørgsmålet om vold og kriminalitet i samfundet en stor plads i sin tale.
Der er da helt klart problemer på det område, men jeg mener også, at spørgsmålet om vold og kriminalitet i vores samfund efterhånden mere er blevet et spørgsmål om følelser end om fakta. Der er brug for et opgør med populismen på den politiske højrefløj, som efter min mening meget ensidigt taler om højere straffe og mere politi på gaden som sådan nogle enkle patentløsninger, der kan vende op og ned på hele verdenssituationen.
ved volden
Jeg er bange for, at det er symptomatisk for regeringens tankegang på det område her, at det mest konkrete i statsministerens åbningstale på voldsområdet, også når vi taler om forebyggelse, som jeg - det skal siges - var glad for, statsministeren nævnte med vægt, er oprettelsen af et udrykningshold, men det rykker jo først ud, når skaden er sket. Hvis vi skal standse den grove vold, så må vi i langt højere grad sætte ind over for årsagerne og ikke kun behandle symptomerne. Vi må se kriminaliteten i sammenhæng med andre områder, f.eks. familiepolitik og alkoholpolitik.
Og det bringer mig til en anden del af min tale, nemlig misbrugsproblemerne, som statsministeren ikke havde med i sin åbningstale.
Det skal jeg for så vidt ikke klandre ham for; det kan være svært at få plads til alt.
Tænk blot på de mange børn, der må vokse op i familier, hvor hovedoverskriften er misbrug, hvor det er det, der sætter dagsordenen også for dagligdagen.
Det er baggrunden for, at vi fra Kristeligt Folkepartis side også i forbindelse med finanslovforhandlingerne ønsker at sætte fokus på misbrugsproblemerne, ønsker at være med til at sikre, at de mange misbrugere, både af alkohol og narko, der reelt ønsker at komme ud af deres misbrug, også får den nødvendige hjælp, får tilbud om behandling.
Vi ønsker flere behandlingspladser til narkomaner og til alkoholikere, sådan så de kan få et mere menneskeværdigt liv.
Det vil være et af de temaer, som vi vil tage op i forbindelse med finanslovforhandlingerne.
Det forebyggende arbejde skal med i et langt bredere perspektiv, også et bredere perspektiv end det, der kan rummes inden for et nyt politiforlig, men lad mig da alligevel sige et par ord om det: Vi er i Kristeligt Folkeparti af den opfattelse, at politiet skal have tildelt flere ressourcer, og der skal formentlig også udvides inden for politistyrken, som jo bl.a. lider under en kæmpe overarbejdspukkel, der svarer til op mod 500 mand på årsbasis.
Men for mig at se
er det også en udfordring at sikre, at de politifolk, der rent faktisk er uddannet, og som er i arbejde i dag, også kommer til at arbejde med det, de er uddannet til.
Der er for mange, som sidder bag skrivebordene, som sidder bag skærmen, og som sagtens kunne afløses af kontorarbejdere, sådan så de i virkeligheden kommer ud på gaden, ud i de lokale nærmiljøer, og er med til at skabe den tryghed, som vi efterlyser, er med til at skabe en større indsats i forhold til det forebyggende arbejde, f.eks. SSP, som er så vigtigt for, at vi undgår at komme i en situation med stigende kriminalitet.
Her ønsker vi at sætte ind i forbindelse med forhandlingerne om et politiforlig.
Jeg er glad for, at regeringen også i den skriftlige åbningsredegørelse har et lovforslag med om de sene aborter, at regeringen har valgt at følge op på de signaler, der blev givet her fra Folketingets side i forbindelse med behandlingen af et forslag fra Kristeligt Folkepartis side om en fast øvre grænse for, hvornår man kan få foretaget en provokeret abort.
Jeg synes, at det forslag, som også har været sendt i høring, er et skridt i den rigtige retning, og jeg vil godt her i dag kvittere for det, også på trods af at det ikke helt svarer til det, vi gerne havde set, men det er dog et skridt i den rigtige retning i forhold til at sikre også det ufødte liv et bedre retsværn.
Nu venter vi på regeringens aborthandlingsplan.
Det har vi snart gjort i et helt år.
Den skulle være kommet den 1. november sidste år.
Vi venter med spænding og i forventning
om, at den aborthandlingsplan, som regeringen snart fremlægger, kan være med til at reducere det høje aborttal
kan være med til at give de abortsøgende, gravide kvinder et langt bedre rådgivningstilbud end det, de får i dag.
Det var rigtigt, når statsministeren i sin tale lagde vægt på, at nu skal vi også have de bageste med på arbejdsmarkedet.
Det er vi helt enige i fra Kristeligt Folkepartis side.
Vi synes også, at dette er et tema, det er vigtigt at fokusere på, både under finanslovforhandlingerne og i den kommende samling i det hele taget.
Vi ønsker især at se på mulighederne for at få flere over på fleks- og skånejob, og jeg noterede mig også, at hr. Jacob Buksti sagde tidligere i dag under debatten, at regeringen er villig til at se på problemerne vedrørende det at oppebære rettigheder, når man f.eks. er på fleksjob.
Her tror jeg sagtens, at regeringen og Kristeligt Folkeparti kan nå hinanden, hvis man lever op til det, som hr. Jacob Buksti sagde tidligere i debatten i dag.
Førtidspensionen og en reform af den bliver stadig drøftet.
Jeg vil sige, at det snart begynder at haste, og især er det vigtigt at se på tildelingskriterierne i forbindelse med førtidspensionen.
Vi mener, at administrationspraksis her mange gange synes at være for stram, så man næsten hverken skal kunne kravle eller gå, før man kan få tildelt førtidspension.
Også her lægger vi vægt på, at der sker nogle fremskridt, og ser gerne, at det bliver til en egentlig reform tidligere, end jeg tror regeringen har tænkt sig.
Når det gælder erhvervslivet, blev de små og mellemstore virksomheder rost af statsministeren, og det er der også grund til.
Men jeg synes også, der er grund til at sige, at der er nogle ting - også i det regeringen har foreslået, ikke mindst i relation til finansloven for næste år - der kan være med til at gøre livet mere surt, også for de små og mellemstore virksomheder.
Her tænker jeg på reduktionen af administrationsgodtgørelsen, og jeg tænker i øvrigt også på det, der er blevet vedtaget om rejsegodtgørelse, hvor vi fra Kristeligt Folkepartis side vil fremlægge et forslag, som retter op på de skader, der er sket på det område.
Jeg tænker også på landbrugets konsulent- og vikarordninger, hvor vi ikke vil være med til de reduktioner, som regeringen lægger op til.
Det tager vi op i forbindelse
med finanslovforhandlingerne.
Det kan synes at være små
problemstillinger, men de har faktisk stor betydning for mange enkeltpersoner og for mange enkeltvirksomheder.
Miljøområdet var nævnt i statsministerens tale, men var ikke det mest dominerende, for nu at sige det mildt.
Miljøministeren har tilkendegivet, at han mener, det halter
med opfølgning på CO2-målene, især på trafikområdet, og det er også et område, hvor det kan være svært at leve op til de målsætninger, der er.
Jeg vil godt her tilkendegive, at fra Kristeligt Folkepartis side er og bliver en væsentlig del af miljødiskussionen - også i den kommende samling - spørgsmålet om den faste forbindelse over Femer Bælt.
Vi synes ikke, at en sådan fast forbindelse helt soleklart lægger op til en bæredygtig trafikstruktur, og vi synes i øvrigt også, at økonomien i en sådan forbindelse er yderst tvivlsom, hvilket jo også bliver tilkendegivet fra tysk side. Jeg var glad for, at statsministeren gav udviklingslandene og vort ansvar over for disse en central placering i sin tale.
Jeg er enig i det positive initiativ, der er kommet fra IMF om gældslettelse, for det er nødvendigt.
Vi kan ikke bare se til, at verden går sin skæve gang.
Jeg vil også sige, at jeg synes, det er vigtigt i denne sammenhæng at pointere, at Danmark altså ikke skal være foregangsland på området, når det gælder om at finde muligheder for at finansiere bistand til f.eks. genopbygning i Kosovo ved at tage fra de fattigste.
Vi er fra Kristeligt Folkepartis side ikke ivrige efter at få fastsat en dato for en ØMU-afstemning, og vi har ikke glemt historien bag de danske forbehold.
Den danske befolkning har faktisk én gang, i 1993, taget stilling til euroen, og det vil efter vores opfattelse være at gøre grin med befolkningen, hvis ØMU'en, når den knap er trådt i kraft, skal sættes til afstemning igen.
Det må give befolkningen det indtryk, at danskerne hurtigst muligt skal stemme igen, fordi de stemte forkert sidste gang, og det lever efter vores opfattelse ikke op til ånden i det nationale kompromis.
Lad os få tid til at tænke os om og tage en grundig debat uden at føle os presset til noget.
Derfor vil jeg godt her i dag tilkendegive, at jeg synes, at det, at regeringen kommer med en klar anbefaling, trods alt er den rigtige målsætning for den videre diskussion
om ØMU'en.
Vi presser ikke på for en dato.
Der var mange blå blink i statsministerens åbningstale, og helt konkret var jo bl.a. forslaget om at oprette et nyt udrykningshold, for at man hurtigt kan skride ind, når volden opstår.
Det er et forslag, som vi fra Kristeligt Folkepartis side gerne vil støtte, vil jeg godt sige, selv om der også er behov for mere synligt politi, hvilket dog ikke nødvendigvis er det samme som mere politi.
Men jeg vil godt understrege endnu en gang, at vi mener, det er langt vigtigere, at man også lægger op til at styrke den forebyggende indsats, så der ikke bare sættes ind, når udviklingen går skævt.
Det er vigtigt, at vi sætter ind på misbrugsområdet, og at vi sætter ind på familieområdet, og dér vil jeg stadig efterlyse flere initiativer fra regeringens side.
Symptombehandlingen kan være nødvendig, men den kan ikke stå alene, og derfor er det også nødvendigt, at vi supplerer den dag til dag-orienterede politiske debat med en mere grundlæggende debat om, hvor årsagerne til de reelle problemer skal søges, og at vi beskæftiger os med det værdifundament, som vi driver politik på.
Hvis vi ikke har visioner for fremtiden, får vi alt for lidt indflydelse på, i hvilken retning samfundet bevæger sig.
På den baggrund vil jeg afslutningsvis kvittere for, at statsministeren i sin åbningsredegørelse brugte udtrykket værdigrundlag og beskæftigede sig med vort fælles værdigrundlag.