Henriette Kjær (KF), 2003-02-06:
Jeg vil gerne sige tak for debatten, som jo har været forventelig, må man sige, i og med at debatten også har kørt en del i pressen, inden vi har haft lejlighed til at drøfte lovforslaget her i salen. Jeg vil godt starte med at præcisere, hvorfor ordet »alle« er røget ud af kommuneaftalen, hvis man kan sige det på den måde.
Det var jo os i Socialministeriet, der netop skrev, at en sådan madordning skulle omfatte alle.
Det er jo også, som vi kan læse af debatten, meget hensigtsmæssigt, at alle børn er omfattet af en sådan ordning. Men da vi sad og lavede lovforslaget, opdagede vi, at der var nogle uhensigtsmæssigheder ved det, for der er netop mulighed for at blokere.
Det kan lige præcis være ud fra det argument, fru Tove Videbæk netop har nævnt, at der sidder nogle forældre, der meget principielt synes, at det her er forældrenes ansvar.
Det er noget, man vil lave derhjemme, og de vil i hvert fald ikke være med, og man vil selvfølgelig ikke bidrage økonomisk til det.
Så kan man stoppe
en i øvrigt god ordning
, fordi alle forældre ikke vil være med.
Jeg tror nemlig ikke, at det er kontanthjælpsmodtageren eller den enlige mor, der vil sige: Jeg tror ikke, at jeg kan være med i det her, for det er der ikke råd til.
Jeg tror nemlig, at de personer, vi taler om, den enlige mor, netop også er en person, der mangler nogle ressourcer og kan synes, det er hårdt at skulle stå om aftenen og lave den her sunde, næringsfyldte aftensmad og derfor faktisk vil være glad for, at man er sikker på, at der bliver serveret et godt måltid mad i den daginstitution, ens børn går i. I dag betaler man altså selv sin mad.
Man betaler selv stanniol, mellemlægspapir, rugbrød, pålæg, alt hvad der skal til
, og derfor synes jeg, at det er lidt omvendt, når hr. Villy Søvndal nu lige pludselig går ind og siger, at det er et must, at for at vi kan lave sådan nogle ordninger, skal det være betalt af det offentlige. Det er jeg fuldstændig uenig i.
Det er en udgift, vi selv har i dag som forældre, og sådan synes jeg, det skal vedblive med være.
Som det også allerede er blevet sagt mange gange, kan vi se, at de steder, hvor der har været forsøg, hvor det allerede har været etableret, fungerer det jo efter hensigten.
Fordi man snakker sig til rette, man er enige, man vil gerne have, alle skal være med.
Der er jo ingen, der har interesse i, at der sidder nogle børn, der gerne vil være med, der er udenfor.
Men der er altså også nogle børn, der - ikke fordi de er dårligt stillede, men fordi deres forældre har nogle holdninger til tingene, eller fordi de synes, det er sjovt at have madpakke med - ikke ville have lyst til at være med i en sådan ordning, og den mulighed mener jeg skal være der.
Så for at vi ikke skulle få en meget, meget stiv lovgivning, der reelt ville betyde, at der ikke ville blive indført én eneste madordning, fordi der skulle være 100 pct. konsensus, har vi lavet en fleksibel lov, som jeg har stor tiltro til vil blive administreret fornuftigt af de mange fornuftige forældre, som er med i forældrebestyrelser rundtomkring.
Jeg er fuldstændig enig i det, der blev sagt fra Socialdemokratiets ordfører, fru Sandy Brinck, og også fra fru Tove Videbæk omkring, at prisen på en madordning selvfølgelig kun skal dække omkostningerne.
Der må ikke kunne spares op til legetøj eller andet i forbindelse med en sådan ordning, og det vil jeg da gerne være med til at nedfælde i loven, så det er helt klart.
Lige pludselig bliver det så også til, ifølge fru Sandy Brinck, at det barn, der ikke er med i en eventuel madordning, sidder med tørre rugbrødsmadder eller slet ikke noget, blev det sagt.
Hvis et barn sidder uden noget som helst, er der i dag tale om omsorgssvigt, så det håber jeg ikke finder sted nogen steder.
Men tørre rugbrødsmadder!
Dér hælder jeg mere til hr. Kim Sejrs fremstilling af, at i dag er madpakkerne jo et festmåltid uden lige med alt muligt proppet i.
Vi kender debatten fra Horsens, hvor man måtte sætte en stopper for mælkesnitter og chokolademadder, der efterhånden var det dominerende i madpakken. Så jeg synes ikke, at armod er det, der præger madpakkerne, og jeg mener faktisk også, at de sociale ydelser - vi kan så diskutere starthjælp fra nu af og til i morgen - ligger på et ordentligt niveau.
Når der råd til ud af dem at smøre en madpakke, så mener jeg også, at der er råd til at være med i en fornuftig madordning, som man selv har været med til at få indflydelse på, hvordan skal se ud.
Det er også, derfor jeg mener, at hvis man har de værdier i et hjem, at man gerne vil være sammen om at smøre en madpakke og synes, at det giver indhold, og at børnene har godt af at se, hvordan tingene bliver produceret, og det er noget, man godt kan lide at gøre, så skal man da gøre det.
Og så skal man kunne sige nej til at være med i den her madordning.
Men det er jo så det, der af nogle ordførere bliver kritiseret, fordi det er usolidarisk.
Det er ikke godt for barnet at sidde med sin madpakke.
Men det er jo nogle holdninger, man kan have med hjemmefra.
Så spørger Dansk Folkeparti: Hvad med hensyn til godkendelse af de steder, hvor der skal laves mad?
Der kan jeg oplyse, at Fødevaredirektoratet den 22. januar i år har sendt et udkast til ny vejledning om madordninger m.v. i børneinstitutioner til høring. Hensigten med vejledningen er dels at give bedre muligheder for at lave fælles mad i daginstitutioner og dels stadig at sikre, at det sker sundhedsmæssigt og hygiejnisk forsvarligt.
Det er selvfølgelig nødvendigt, at de madordninger, forældrene ønsker til børnene, kan gennemføres, enten som institutionerne allerede er indrettet, eller som der er basis for at indrette dem.
Det er jo overhovedet ikke alle steder, der er plads til storkøkkener.
Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt det skal være mad udefra, om der skal ansættes økonomaer, eller man selv skal lave den, er det jo noget, forældrebestyrelsen beslutter og bliver enige om.
Det kunne godt være, at man syntes, det var hensigtsmæssigt med en økonoma, det kunne også være, at man vil bestille det udefra, men her er der igen de økonomiske hensyn, man skal tage, og hvad man kan blive enige om.
Der er nok mange, der vil synes, det er en rigtig god idé, at man diskuterer det med pædagogerne, og jeg tror også, at mange pædagoger vil synes, det er en god idé, at det er noget, man laver sammen.
Der er jo et pædagogisk islæt i, at man laver noget sammen.
Det opøver jo ens motorik og andet, så jeg kunne forestille mig, at man ville gøre det rigtig mange steder.
Jeg har også svaret på det med, at ordet »alle« er blevet taget ud af teksten i kommuneaftalen.
Det er ikke mig, der er løbet fra en aftale.
Jeg har selvfølgelig spurgt KL, om det var i orden, at vi fjernede kravet om, at alle skulle omfattes, for ellers blev det næsten umuligt at få noget op at stå, og det var de sådan set enige i.
Så alle parter er glade, kan man sige.
Så vil jeg bare sige til hr. Villy Søvndal, at der bliver vi nok ikke enige, for hr. Søvndal mener jo helt fundamentalt, at det er en forpligtelse for det offentlige, at betale maden for de børn, der går i en daginstitution.
Man kan jo gå videre og spørge, om det så kun er frokosten, eller om det også er morgenmaden, og er det aftensmaden for de få institutioner, der har længe åbent, man også skal sikre betalingen af.
Der er vi bare fundamentalt politisk uenige.
Jeg mener sådan set ikke socialpolitisk, for jeg har det faktisk meget godt med min socialpolitiske indstilling, men hr. Villy Søvndal ønsker mere eller mindre en nationalisering, ønsker, at vi kan betale en masse penge i skat, så kan vi få nogle kuponer tilbage, og så kan vi få et måltid mad, eller hvad det kan være, ud af det. Jeg kan altså ikke høre hr. Villy Søvndals ord på anden måde, end at der nok er nogle andre, der er bedre til at lave ordninger for os og beslutte, hvordan de skal se ud, så kan vi betale, og så kan vi få noget igen.
Dér er vi simpelt hen uenige. Det samme gælder for Enhedslisten, hvor jeg synes, at retorikken er i så højt et gear, at argumenterne falder til jorden.
Noget med, at børn skal kende deres plads fra første dag, de kommer i en daginstitution.
Jeg kunne forstå, hvis de steder, hvor man allerede havde madordninger, enten på forsøgsbasis eller hvor man havde lavet dem i forbindelse med forældrebestyrelserne, virkelig viste, at her havde de skabt sociale skel.
Jeg kunne forstå det, hvis man kunne stille sig op på talerstolen her og sige, prøv lige at se, det er jo rædselsfuldt.
Men vi kan jo vise det modsatte, og derfor synes jeg, retorikken er hul.
Det må jeg sige.
Så jeg synes alt i alt, at vi skal give det her lovforslag en chance, for alt tyder faktisk på, at det vil fungere godt, og at der er efterspørgsel efter sådanne madordninger.
Det håber jeg så man vil, og at vi får belyst nogle af de spørgsmål, der har været rejst, under udvalgsbehandlingen.