Anne Baastrup (SF), 2002-01-31:
Siden den 11. september 2001 har terroren været på dagsordenen over hele verden.
Siden den dato har alle Folketingets partier stået på spring for at profilere sig på den nye sikkerhedspolitiske situation.
Imødegåelse af terror og terrorsympatier er væsentlig.
Så vidt er det svært at være uenig, men der er også grund til at besinde sig.
Den 11. september 1973 blev præsidenten i Chile, Salvador Allende, slået ihjel af terrorister.
Og de her to eksempler på en 11. september viser for mig at se, hvor vanskeligt det er at få sat en dagsorden på verdensplan, som alle skal forpligte sig på.
Man må sige, at denne høringsrunde ikke har været dårlig, og jeg tror heller ikke, at den debat, vi havde i Landstingssalen, har skadet lovgivningsprocessen.
Men først vil jeg komme med lidt principielle bemærkninger til det blotte forhold, at der nu lovgives mod terror på denne måde.
Terror bekæmpes ikke via lovgivning.
Terror bekæmpes ikke via straf til de mennesker, som anvender terror.
Livstidsstraf til de mennesker, der udfører gerningen, er jo ret beset meget ofte ligegyldig, da de ikke sjældent dør i forbindelse med deres handling.
Skal vi bekæmpe terrorismen, skal vi vide gennem kvalificerede analyser, hvad det er for forhold, der skaber fanatismen, fundamentalismen og det menneskefjendske livssyn, der overhovedet muliggør terrorismen.
Vi skal ikke bruge den lovgivning, der, inden foråret er slut, bliver vedtaget, til at stille os tilfredse med at konstatere tingenes tilstand og lade overfladen være bærende for forståelsen af det bagvedliggende.
Det er derfor ikke tilstrækkeligt at nøjes med at konstatere fundamentalismens og terrorismens blotte væren og blot straffe efter vores egen lovgivning.
Vi må bestræbe os på at forstå de mekanismer, der muliggør terrorismen.
Efter den 11. september 2001 er verden blevet et mindre trygt sted
, fordi omfanget af den frygtelige terror i USA var så voldsomt.
Der er derfor også en ny sikkerhedspolitisk dagsorden.
Terror er ondt, ja, men årsagerne til terror kan meget vel vise sig at være lige så onde.
Et gammelt udtryk siger, at man må rykke ondet op med rode.
Hvis man tror, at terrorismens onde logik ophører, alene fordi man fængsler, tager man imidlertid fejl, men det kan være nødvendigt, og derfor har SF også udtrykt forståelse for behovet for lovforslaget.
Det er naturligvis ikke acceptabelt, at danske midler på nogen måde tjener terrorismen.
Derfor skal Danmark være parat til at forsvare universelle ideer om humanisme, demokrati, ligestilling, ytringsfrihed osv.
Alle ytringer og organisationer er underlagt lovgivningen og står til ansvar for denne, og tillige har politi og efterretningstjeneste en række muligheder for at gå bag om officielle udsagn og afdække aktiviteter, som overskrider lovgivningen.
Sådan er det, og sådan skal det fortsat være.
Der er også en række afvejninger, man derfor må foretage, når det kommer til overvejelserne om at begrænse og indskrænke forsamlingsfrihed, ytringsfrihed, organisationsfrihed m.v.
Vi skal ikke tolerere intolerancen.
Men det er en forarmet optik på verden, hvis man tror, at man kan begribe og bekrige intolerancen, fundamentalismen og vanviddet alene med mere politi, mere efterretningsvæsen, mere militær og teknologi osv.
Der er derfor nogle pragmatiske overvejelser, der er nødvendige, når det gælder den lovgivning, det danske Folketing nu står foran.
Forslaget indeholder et forsøg på en definition af terror.
Under høringen i går, som vi - det er så direkte til hr. Helge Adam Møller - gud ske tak og lov, undskyld heldigvis ...
...får på bånd og skrevet ned, således at vi kan se, at de fortolkninger, som hr. Helge Adam Møller kom med, er noget mere nuancerede.
Under høringen i går oplevede vi nemlig en række professorer, der satte spørgsmålstegn ved definitionen,
satte spørgsmålstegn ved, om definitionen var konkret nok.
Var definitionen således konkret, at den enkelte lovbryder præcist kan få at vide, hvad han eksempelvis overtræder med den konsekvens, at han står til en strafferamme på livstid, hvis han begår eksempelvis grov vold, hvor der er en almindelig strafferamme i dag på 4 år?
Det er også vigtigt at understrege i den her forbindelse, at der ikke er internationale regler.
Der er hverken i EU eller i FN krav om, at alle de lovovertrædelser, der er listet op i § 114, skal have en strafferamme på livstid.
Der står bare i samtlige rammer, samtlige afgørelser og resolutioner, at det skal være strenge straffe - intet om livstid.
Det er også vigtigt at få understreget, at en stor del af lovforslaget ikke er en del af de ændringer, som Danmark af internationale grunde er forpligtet til.
Det skal vi have afklaret.
Det er i hvert fald ikke internationale forpligtelser, der i givet fald skal føre frem til, at vi skal vedtage noget af den her karakter, hvis vi ikke finder, at det er det rigtige.
Tilsvarende gælder for udleveringsloven.
Vi er i et vist omfang forpligtet via EU-rammeafgørelsen.
Så finder den franske domstol ud af, at han ligesom har stjålet for 5 kr. slik.
Han har begået en forbrydelse, hvor der er en strafferamme på 1 år i Danmark.
Spørgsmålet er: Kan den franske stat forlange, at han kommer derned?
Det fik vi ikke at vide i går, men det skal vi have undersøgt.
Et punkt, som slet ikke blev berørt i går omkring udleveringsloven, er spørgsmålet om grundlovens § 63.
Det er min bestemte opfattelse, at en beslutning om udlevering er en afgørelse, der ifølge grundloven kan indbringes for en dansk domstol, men det skal vi også lige have helt styr på.
Noget af det, der interesserer os i SF overordentlig meget, er medvirkenbestemmelserne.
Medvirkenbestemmelserne, forsæt til en medvirken, som ligger i de bestemmelser i lovforslaget, er meget, meget vidtgående.
Forsæt til brandstiftelse er udlevering af en æske tændstikker til en, man ikke helt kan udelukke kan finde på at sætte ild på, sådan kort fortalt.
Dolus eventualis, ske, hvad der vil.
Det er en udvidelse af forsætbegrebet, der efter min bedste overbevisning ligger i den her medvirkensbestemmelse, og det er relativt langt at gå efter min opfattelse.
Ifølge Jørn Vestergaard i går er der en anden opfattelse
i Norge af, hvor langt man behøver at gå.
Det norske forslag om tilsvarende forsøg på at gennemføre såvel EU-rammeafgørelsen som FN-resolutionen har tilsyneladende en anden formulering.
Det skal vi dyrke i Retsudvalget.
Noget af det, som jeg også synes kunne være interessant, er, om man, i og med at man får retten til at indsamle penge til en given solidaritetsbevægelse i udlandet, på forhånd kunne få en sådan dobbeltgodkendelse.
Får man godkendelse til at indsamle penge til en bestemte organisation, betyder det så også, at man under alle omstændigheder er uden for alt det, der ligner § 114?
Noget andet er spørgsmålene om ytringsfriheden.
Den begrænses jo - det fandt vi jo meget nøje ud af i går - fordi fladen er større.
Det må vi kigge på.
Hvad bliver konsekvensen dér?
Der er en gråzone, der går fra, at en legitim stat bliver illegitim, fordi der kommer diktatur, til, at den demokratibevægelse, der ønsker at fastholde staten som legitim, går i gang.
Hvornår må denne bevægelse gå i gang med at arrangere solidaritetsarbejde verden rundt?
Professor Henning Koch kom med et forsøg på at definere, hvor grænsen går mellem den illegitime og den legitime stat.
Hvor grænsen går mellem terrorisme kontra det, han kaldte den kvalitative værdistat.
Vi skal prøve at se, om vi ikke kan anvende professor Henning Kochs definition og så putte den ind i § 114, således at man ved, hvad det er, man i givet fald bliver dømt for, hvad det er, man under alle omstændigheder skal undgå at begå af kriminalitet for ikke at blive dømt efter § 114.
Mit indlæg her handler ikke om, at SF er en del af den såkaldte bekymringsindustri.
Det handler heller ikke om, at vi deltager i et hylekor.
Det handler heller ikke om, at vi på nogen måde vil beskytte folk, der agter at begå terrorisme.
Faktisk mener vi det så alvorligt, at den type samfund må andre mennesker rundtomkring i verden også have lov at leve i.
Derfor vil vi arbejde hårdt med det her lovforslag, så det bliver ordentligt.