Kim Behnke (UP), 2001-05-18:
Jeg tror, at vi alle kan være enige om, og det er også det, der er gået igennem de fleste ordførertaler, at det vigtigste, der kan ske for vores byer, store som små, er, at udbudet af boliger, udbudet af erhvervslejemål, udbudet af butikslejemål osv. bliver større.
Der er den meget simple sammenhæng i tingene, at udbud og efterspørgsel jo nu engang afspejles i prisen, og der er det min opfattelse, at mange kommuner selv er skyld i, at de er havnet i den situation, som vi oplever i øjeblikket.
Lad mig give et par eksempler.
For en håndfuld år siden havde et byggekonsortium stillet i udsigt, at en del af banegraven i Århus, som er et stort uudnyttet hul i øjeblikket, ville de gerne overdække og bebygge.
Der skulle indrettes butiksfaciliteter, kontorlejemål og såmænd også boliglejemål, hvilket der er stort behov for i indre by af Århus.
Forslaget kom til behandling i byrådet.
Byrådet stillede imidlertid krav om, at en langt større procentdel af boligerne skulle være almennyttige boliger og ikke ejerlejligheder.
I dag står banegraven stadig væk som et stort hul midt i byen og er ikke overdækket, og i dag er det stadig væk sådan, at folk har problemer med at finde en bolig i Århusområdet.
De, der finder en bolig, er dem, der er i stand til at betale.
De studerende, der får tag og ikke et telt over hovedet,
er dem, hvis forældre 5 år tidligere har købt en ejerlejlighed i Århusområdet.
Det synes jeg er en udvikling, som vi skal have vendt, og derfor må den første betingelse være, at man fra regeringens side, fra by- og boligministerens side er langt mere optaget af de procedurer, som forhindrer etablering af erhvervslejemål, af boliger og også af butikslejemål.
Når man brokker sig over, at prisen for kvadratmeterne både for erhvervslejemål og butikslejemål også er steget markant i byerne de senere år, er der jo den sammenhæng i det, at hver gang der er nogle, der foreslår at etablere nye beboelser med f.eks. butiksarealer i stueetagen, er svaret nej.
Hvis kommunerne endelig kan se det fornuftige i det, så har vi en miljø- og energiminister, som rask væk er parat til at nedlægge veto.
Eksempel nummer to: I Århus har vi et stort hul midt i byen, hvor der engang lå en stor ejendom, der brændte ned, og manden blev dømt for ildspåsættelse
, osv.
Det ligger 5 minutters gang fra Hovedbanegården, det ligger 3 minutters gang fra rutebilstationen, det ligger i absolut midtbyen.
To gange har byggekonsortier foreslået, at der på den grund blev etableret boliger med butiksmuligheder i stueetagen.
Begge gange har miljø- og energiministeren nedlagt veto, for det var der jo ikke behov for.
Det skete, til trods for at man forbryder sig mod ønsket om, at det blivet etableret i nærheden af offentlige transportmidler - det må man sige er tilfældet her - til trods for at man forbryder sig mod det andet ønske, nemlig at det er i midtbyerne frem for det store butikscenter ude på markerne, hvor folk skal køre ud i bil.
Der er ingen logik i det, ud over at der sidder et Miljø- og Energiministerium med planlægningsmyndighed, som bliver misbrugt til at forhindre mange af de gode initiativer, som rent faktisk kunne have resulteret i langt flere kvadratmeter.
Når der er flere kvadratmeter, så falder kvadratmeterprisen, så sker der et ryk.
Hvis en by etablerer flere ejerlejligheder, så flytter de, der har råd til at købe de ejerlejligheder, ind i ejerlejlighederne og lediggør et billigere lejemål, som betyder, at de, der ikke har den store økonomi, også får en chance.
Men, og der er et men, ud over den lange diskussion, der har været i dag om, hvorvidt pensionskasser kan gøre en større indsats og har mulighed for det, er det også min opfattelse, at boligselskaberne og de penge, de har, skal gøres aktive.
Men der er en lang række ting, der forhindrer det i at blive tilfældet.
Boligselskaberne har i øjeblikket en politik, hvor de under den overskrift, der hedder »Boligadministration« flår de forskellige lokale boligafdelinger for ganske mange penge. Når andre så går ind og tilbyder, at de kan overtage ejendomsadministrationen og spare tusindvis af boliglejere for millioner af kroner, ja, så bliver det ikke til noget.
Et konkret eksempel: En af DAB's afdelinger i Nordsjælland ønskede at blive frigjort, og de ønskede ikke længere at have DAB som administrationsselskab.
Hvad skete der?
Men alt for ofte kan det ikke lade sig gøre, fordi man har den slags usaglige bindinger.
Man har lavet et såkaldt beboerkort.
O.k., de skriver, at det er, for at man kan legitimere sig.
Det er åbenbart sådan en slags Personenausweis, man skal have for at bo de pågældende steder.
Men nej, det er det ikke.
Det er, så man kan få rabat, når man køber nye biler, når man skal have rustbeskyttet sin gamle bil, så man kan få rabat, når man skal have telefon og Internet, når man skal købe symaskiner og radio/tv-udstyr, ferierejser og kroophold.
Mit spørgsmål til ministeren er: Hvorfor skal et selskab som DAB tvinge de lokale afdelinger til at bruge dem som administrationsselskab, opkræve millioner i administrationsgebyrer, og det, de så kan bruge pengene til, er, at man kan få repareret sin bil billigere og købe kroophold?
Det er efter min opfattelse fuldstændig ude af proportioner.
Det seneste, de gjorde, var, at de forhøjede huslejerne med 17 pct. Og for at folk ikke skulle blive alt for tossede over det, så omdelte man sammen med huslejeforhøjelsen en kogebog udgivet af DAB, der hedder »Den lille almennyttige kogebog«.
Så havde folk jo syn for, hvorfor de skulle betale 17 pct. mere i husleje.
Det skulle de, fordi de fik en firefarvet tryksag om, hvordan de kan koge pastaretter.
Det er eksempler på, at der er uanede muligheder for at gøre de her ressourcer nyttige.
Ministerens forgænger, fru Jytte Andersen, kunne jo også sidste år i oktober måned i et svar på et spørgsmål stillet her i Folketinget oplyse, at fra 1989 til 2000 er formuerne i boligselskaberne steget fra 1,7 til 3,9 mia. kr.
Kære minister, der ligger et par milliarder mindst, som burde have været nævnt i denne her redegørelse.
Det burde have stået i denne her redegørelse, at boligselskaberne skal nyttiggøre de penge.
Og det skal altså ikke være til at give rabat på køb af symaskiner eller for at dele kogebøger ud til beboerne.
Ministeren skal vise de her boligselskaber, at formålet med, at vi har hældt milliarder af statskroner i de her kasser igennem årene, er, at der skal bygges nogle lejligheder.
De må gerne bygge erhvervslejemål, hvis de synes, det er det, der er nyttigt.
De må gerne bygge kulturhuse, hvis de synes, det er det, der er nyttigt.
Men pengene skal altså bruges til noget, der er relevant set i forhold til de milliardtilskud, der er hældt i fondene i løbet af årene. Ministeren kunne jo bevise, at det er urigtigt, når det ude i byen hedder sig, at grunden til, ministeren ikke tør gøre det, er, at boligselskaberne gennem store tilskud til Socialdemokratiet har betalt sig til fred.
Ministeren kunne jo bevise, at det rygte, der går ude i byen, er forkert, ved at nævne den almennyttige boligsektor i sådan en redegørelse her og nævne, at der ligger mindst en 3-4 mia. kr., som kan nyttiggøres.