Brian Mikkelsen (KF), 2003-05-15:
Til det sidste kan jeg sige, jeg ved ikke, om det vil opmuntre nogen eller glæde nogen, men der sker ikke nogen revolutioner heroppefra i dag, i aften.
Der bliver ikke stillet yderligere krav til idrætsverdenen eller til nogen foreninger heroppefra.
Så det, som er intentionen med det fremtidige arbejde på idrætsområdet, er, at regeringen har stor, stor tiltro til, at foreningerne kan varetage hovedopgaven med at få aktiveret børn og unge og idrætssvage grupper.
Og det er med forankring
i foreningerne.
Hr. Arne Toft var inde på tykke børn, sindslidende osv.
Det kan man ikke forvente at uorganiserede små sammenslutninger kan varetage.
Det er en stor opgave, og det vil foreningerne kun påtage sig i et samarbejde med kommuner, med staten, med sociale myndigheder, hvis det er det, det
Så til hr. Arne Toft
: Nej, vi tror ikke, at foreningerne kan klare det hele, men i et samarbejde med offentlige myndigheder kan man tage fat på nogle idrætssvage grupper.
Og vi udelukker ikke, at det, man kan kalde den uorganiserede del af idrætten, vil have nogle vækstmuligheder og også nogle muligheder for at boltre sig i det offentlige system.
Men det, vi betragter som kernen i vores samarbejde med idrætsverdenen, er den organiserede del af idrætsverdenen.
Det er den del, som kan tilbyde en bred palet af forslag, af løsninger til både idrætssvage grupper og til idrætsglade grupper til gavn for folkesundheden, til gavn for at løse sociale problemer og i det hele taget til gavn for glæden, motivationen, livsglæden hos almindelige mennesker.
Arbejdet i de frivillige foreninger udgør en hovedhjørnesten
Det har vi meldt ud fra starten
Vi meldte også ud, at mange af de centrale råd og nævn skulle nedlægges.
Passive centrale puljer med meget brede formål var og er ikke en del af regeringens måde at føre politik på, og det gælder altså også idrætsområdet.
Idrætspolitisk Idéprogram har angiveligt støttet mange gode og for øvrigt brugbare projekter.
Derfor vil vi i regeringen i højere grad basere vores politik på den organiserede idræt og på etablering af nye partnerskaber mellem de lokale idrætsforeninger og andre relevante aktører.
Jeg er som udgangspunkt helt enig med forslagsslagsstillerne i, at ændringerne i befolkningens idrætsdeltagelse er en idrætspolitisk og i videre forstand en kulturpolitisk udfordring.
Jeg er også enig i, at det er vigtigt at få skabt nogle synlige projekter, fyrtårne, som kan rage op og være til inspiration for foreninger, kommuner, skoler, institutioner og andre i forbindelse med idrætsudbud til de mindre aktive borgere.
Men disse fyrtårne slukkes hurtigt, hvis ikke de har en solid forankring i den frivillige idræt eller i det mindste, hvis ikke den frivillige idræt er inddraget.
Jeg tror altså ikke på de mange løsrevne projekter.
Med de ændringer i befolkningens idrætsvaner, som jo blandt andet hænger sammen med ændringer i befolkningssammensætningen, bliver der ganske flere særlige grupper, som skal tænkes ind i idrætspolitikken.
Vi har jo i Danmark et meget varieret idrætsliv, og jeg har fuld tillid til, at de mange nye behov, der melder sig, også vil vinde indpas i foreningslivet.
Det kan være, det tager lidt tid, og det kan være, at staten skal hjælpe en lille smule, men ansvaret er først og fremmest foreningernes, og jeg har ikke grund til at tro, at de ikke er voksne nok til at løfte dette ansvar.
Sådan læser jeg i øvrigt også evalueringen af Idrætspolitisk Idéprogram.
Det dokumenterer en stor initiativrigdom og omstillingsparathed hos foreningerne.
Jeg synes derfor ikke, at vi uden at tænke os om skal fortsætte ad det spor, som blev lagt med Idrætspolitisk Idéprogram.
Jeg synes, at vi skal gå andre veje.
Vi bliver nødt til at prioritere, og vi bliver nødt til at dele ansvaret ved at inddrage flere parter.
Set i lyset af udviklingen bliver der stadig flere udfordringer at tage fat på.
Inden sommerferien kommer regeringen derfor med et konkret udspil til nye idrætspolitiske initiativer, hvor udgangspunktet er, at vi fokuserer indsatsen på de mest perspektivrige områder; at vi i forbindelse med støtte til initiativer lægger op til forankring på længere sigt; at vi forudsætter partnerskab med flere instanser, herunder foreningerne, som i fællesskab kan løfte opgaverne; at vi ikke passivt afventer snesevis af ansøgninger, men koncentrerer indsatsen på enkelte gennemslagskraftige projekter.
Det udgangspunkt adskiller sig altså væsentligt fra det princip, Idrætspolitisk Idéprogram var bygget over, og som forslagsstillerne nu anbefaler i forbindelse med en ny idrætspulje.
Det betyder ikke, at man skal glemme den uorganiserede del af idrætten.
Alle skaterne, som er ude på gader og stræder, streetbasketklubberne, en del af idrætsaktiviteterne i de store byer osv. skal man selvfølgelig også huske på at værne om, de må også være både en kombination af kommunale projekter og også sociale projekter, som sammen med foreningerne kan være med til at løfte dem op til varige projekter.
Der er også den lille parentes i det her, at Folketinget
netop, for øvrigt enstemmigt, har tiltrådt aktstykket om ministeriets tipsmidler for det kommende år.
Og alene af den grund kan vi altså ikke finde 20 mio. kr. til forslaget.
Jeg bliver nødt til at anbefale, at beslutningsforslaget forkastes.