Søren Kolstrup (EL), 2000-10-27:
Enhedslisten støtter tanken om de grønne regnskaber.
Vi støtter bestemt også tanken om en udbygning af de grønne regnskaber, både hvad angår det konkrete indhold og selvfølgelig nyttiggørelsen af regnskaberne i forhold til myndighederne og offentligheden, fordi meningen med hele den her seance jo netop er at skabe et instrument til at skærpe dialogen.
Når det så er sagt, må det siges, at det foreliggende forslag har nogle klare, positive elementer.
Så har det nogle elementer, vi er kritiske over for, og så bliver jeg nødt til at sige, at der er områder, som vi har en meget stor undren over for, og hvor vi håber, at regeringen vil have Enhedslistens støtte til forslaget.
Det regner vi med at regeringen gerne vil.
På det overordnede plan - det har jo været fremme hos en række af ordførere - stiller vi det grundlæggende spørgsmål: Hvorfor forlade konkrete krav til fordel for generelle bemyndigelser?
Vi er med på, at ministeren kan få en bemyndigelse til at sætte flere ting på listen.
Det er o.k., men derfor mener
vi stadig væk, at det mest fremkommelige er, at man formulerer en række konkrete minimumskrav punkt for punkt, og så siger man: O.k., derfor kan det godt være, at det er en idé, at ministeren får en bemyndigelse. Det er sådan den overordnede bemærkning, vi har omkring konstruktionen, men lad mig først slå fast, hvad vi finder positivt.
Vi finder det absolut positivt, at myndighederne skal forholde sig til det grønne regnskab.
Det er oplagt.
Det er fint.
Vi forholder os positivt til, at man etablerer et dialogforum.
Jeg går selvfølgelig ud fra, at vi i en betænkning godt kan få præciseret, hvilke aktører der skal med: miljøorganisationer, fagforforbund, fagfolk.
Vi finder det nyttigt med en sådan præcisering.
Når det er sagt, finder vi, at der er nogle mangler.
Den første mangel, jeg vil nævne, er, at der er ingen konkrete initiativer, som kan fremme offentlighedens interesse for de grønne regnskaber.
Vi tror, det kræver ressourcer og konkrete initiativer for at sikre, at den der dialog kommer frem.
Så er der det andet forhold, og dér bliver jeg nødt til at sige, at jeg simpelt hen er skuffet på et meget afgørende punkt, og det er, at ordet »substitution« ikke er nævnt.
Jeg tænker på, at regeringen og vi havde et samarbejde omkring L 161 i folketingssamlingen 1998-99.
Vi tillader os i første omgang at gå ud fra, at der er tale om en simpel forglemmelse.
Sådan noget kan jo ske i alle gode selskaber.
Det er det andet.
Det tredje spørgsmål, jeg vil rejse, er spørgsmålet om, at der står resumé.
Vi finder, at ordet »resumé« er upræcist.
Efter vore begreber skal regnskabet indeholde både godkendelseskrav og de faktiske tal på en meget sammenlignelig måde.
Og så kommer vi til det største spørgsmål, som er: Hvem skal være med i det her?
Og der finder vi det vigtigt at få udvidet listen.
For det første, at der bliver tale om virksomheder, som producerer kemikalier, som er på listen over uønskede kemikalier, og for det andet landbruget.
Vi bliver nødt til at sige det: Den er gal.
Jeg ville så gerne have, at hr. Fauerholdt og alle de andre gode mennesker, der har sagt noget, havde ret.
Men det har de altså ikke.
Det er jo ikke nogen hemmelighed, at transportforbruget er miljøpolitikkens anden akilleshæl ud over landbruget.
Vi skal have opgjort CO2-bidraget fra Poul som fra Per.
Jeg har nævnt listen over uønskede kemiske stoffer.
Endelig skal jeg gøre opmærksom på, at når der står, at væsentlige klager skal omtales, så synes vi da godt, man kunne skrive: Klager skal omtales.
Ellers skal vi til at have en diskussion om, hvad væsentlige klager er, og hvad væsentlige klager ikke er.
Så er det vist lettest at skrive: Klager skal omtales. Til sidst vil jeg slutte af med at indskærpe, at jeg håber meget, at regeringen har lyst til at få Enhedslistens støtte.
Kan Dansk Folkepartis ordfører bekræfte, at Dansk Folkepartis miljøpolitik består af to klumper? Den første er absolut ikke at gøre noget, der har noget som helst med forebyggende miljøpolitik at gøre.
Det gør den levende befolkning.
Og den anden er, at man først vil lave miljøpolitik, når skaden er sket og fisken er død.
Er det ikke en korrekt forståelse?