Gitte Seeberg (KF), 2001-09-06:
Mangel på mod og mangel på handlekraft - det er det overordnede billede af regeringens finanslov.
Regeringens udspil indeholder en række forslag om udgiftsstigninger: 1 mia. kr. til forskellige initiativer inden for IT, forskning, erhvervspolitik, uddannelse og de svage grupper, 600 mio. kr. til boligområdet og så naturligvis løftet om forbedringerne af barselorloven.
Man har modet og handlekraften til gaverne.
Her har man alt i alt 2,5 mia. kr., som ministre og menige MF'ere fra regeringspartierne kan drage på landsturné med: Se, her er alt det gode, vi vil!
Og så er det nok lige meget, at forslagene ikke er specificeret ud, så de kan dække alt godt fra havet.
Man kan bruge pengene flere gange.
Der er i al sin soleklare enkelhed tale om ufinansierede forslag.
Der er simpelt hen ikke ét eneste forslag til, hvor pengene skal komme fra, og det på trods af at regeringen har haft måneder til at forberede sig og har tusindvis af embedsmænd til rådighed.
Der er faktisk et begreb om den slags gaver, som man ingen penge har til.
Overbudspolitik hedder det.
Statsministeren har forsøgt at forklare den manglende finansiering af barselorlovsforslaget i Berlingske Tidende i fredags.
Hvis regeringen spillede ud, ville der måske komme en reaktion fra dem, der skal være med til at tage ansvaret, sagde statsministeren.
Det er jo i sandhed en interessant udtalelse.
Hvad skal det betyde?
Mener statsministeren, at andre partier vil tage stilling til, om et finansieringsforslag er appetitligt, fornuftigt og rigtigt? For hvis han mener det, er det jo rigtigt.
Det er jo den situation, vi andre står i, når vi skal finansiere vores forslag krone for krone.
Når det sker, får man reaktioner, og så kan der forhandles.
Men jeg tror faktisk, at forklaringen på statsministerens udtalelse er meget enkel.
Regeringen har ikke tænkt sig at prioritere.
Den situation, som alle danske familier kender fra deres dagligdag - at nye udgifter medfører beskæring af andre - er fuldstændig fremmed for regeringen.
For regeringen er det nemmere at anvende den særlige mulighed, som familierne ikke har, nemlig at slå autopiloten til og udskyde problemerne ved at finde nye skatter og afgifter sammen med venstrefløjen.
Det havde været mere ærligt, hvis regeringen havde lagt kortene på bordet.
Det havde været mere ærligt, hvis man havde sagt, at man sigter efter yderligere skattestigninger i størrelsesordenen ca. 2,5 mia. kr. på finansloven.
Det havde været mere ærligt at vise befolkningen, hvor stort det gabende hul er. Det havde også været mere ærligt, hvis regeringen havde sagt, at 1 års barselorlov betales med skattestigninger, hvis vi vælger regeringens model, i stedet for, som foreslået af Det Konservative Folkeparti og Venstre, med besparelser på udgifter til aktivering.
Det havde ligeledes været mere ærligt, hvis regeringen åbent havde fortalt, at disse 2,5 mia. kr. skal lægges oven i de små 2 mia. kr., der allerede er udskrevet i nye afgifter.
Regeringen foreslår endnu en gang nye og højere grønne afgifter i form af en skærpet CO2-afgift og en ny cementafgift, der kan betyde, at flere virksomheder flytter til udlandet.
Derudover foreslår regeringen en yderligere stigning af de grønne afgifter på 1,2 mia. kr.
Det svarer til mere end 200 kr. pr. dansker, ung som gammel.
Afgifterne er endnu uspecificerede og desværre et slående eksempel på, at nye grønne udgifter ikke er udtryk for noget miljømæssigt behov. Regeringen foreslår ikke flere grønne afgifter for at gavne miljøet.
Regeringen foreslår flere grønne afgifter alene for at skrabe penge ind.
Det er ikke alene misbrug af de grønne afgifter, men også misbrug af den folkelige vilje til at handle miljøbevidst.
af dette blandingsmisbrug.
Et af de få klare budskaber i regeringens udspil til finanslov finder man i regningen til erhvervslivet.
Små 2 mia. kr. bliver det til.
Tilbage står, at regeringen ikke har nogen erhvervspolitik, men kun en afgiftspolitik, og den forsøger endda at bilde befolkningen ind, at det ikke har konsekvenser at forringe erhvervslivets vilkår.
Men erhvervslivet er ikke bare en maskine, der kan trækkes penge ud af, uden at det har skadelige virkninger.
Det er virksomhedsejere, forbrugere og lønmodtagere, der betaler regningen. Dårlige vilkår for erhvervslivet resulterer enten i højere priser for forbrugerne eller en lavere indtjening pr. ansat og dermed også en lavere realløn, og det smitter af.
Alle grupper i samfundet får lavere velstand.
I modsætning til regeringen har Det Konservative Folkeparti en erhvervspolitik.
Det er i virkeligheden meget enkelt, for vi vil en anden vej end regeringen. Det Konservative Folkeparti vil målrette den offentlige indsats, så den bliver til gavn for de mennesker, som har det største behov for hjælp.
Vi vil have gjort op med Systemdanmark.
Vi skal have skabt konkurrence, så man ikke lader ideologiske standpunkter stå i vejen for den bedste løsning for borgerne.
Det er f.eks. modigt af Vejles SF-borgmester, Flemming Christensen, at foreslå, at borgerne bliver behandlet på privathospital, fordi det offentlige system er for dårligt; men det er samtidig sørgeligt.
Det er modigt, fordi han har mod til at tilsidesætte gamle ideologiske holdninger til fordel for noget bedre, nemlig hensynet til patienterne; det burde regeringen og venstrefløjen her i Folketinget tage ved lære af.
Men det er samtidig sørgeligt, at 8 års socialdemokratisk forsømmelse af sundhedsområdet tvinger borgmester efter borgmester til denne løsning.
Vi skal give de ældre en anstændig behandling, og her tænker jeg ikke, at vi har noget at lære af den socialdemokratiske ledelse i Københavns Kommune.
Vi skal på sigt have en behandlingsgaranti for alle sygdomme, og vi har afsat midler til nedbringelse af ventelisterne. Vi foreslår også nye tiltag på de mange områder, hvor regeringen har fejlet, bl.a. det retspolitiske.
Det er uacceptabelt, at der går flere narkomaner ud af fængslerne end ind i fængslerne.
Vi vil have flere narkofri afdelinger, og forsøget med behandlingsdomme skal gøres permanent i hele landet.
Vi skal have skærpet en række strafferammer, bl.a. for voldtægt og vold.
Vi vil ikke acceptere, at prøveløsladelser er en ekspeditionssag.
Vi vil heller ikke acceptere, at borgere, der vinder en sag mod skattemyndighederne, må stå tilbage med en ubetalt regning, selv om de har fået ret.
Alt dette ønsker vi at rette op på.
Vi foreslår stramninger på udlændingeområdet.
Flygtninge, der tager på ferie i hjemlandet, skal have deres asylsag genoptaget. Kan man rejse på ferie i hjemlandet, tyder meget på, at flygtningene ikke længere har et egentligt beskyttelsesbehov.
Permanent opholdstilladelse skal gives efter 7 år i landet mod nu efter 3 år.
Integrationsydelsen skal genindføres, sagsbehandlingen effektiviseres og modersmålsundervisningen afskaffes.
En større indsats på disse helt basale områder kræver, at der skæres ned for blusset på andre områder, og det har vi i modsætning til regeringen peget på.
Den seneste budgetredegørelse fra Finansministeriet viser, at produktiviteten i den offentlige sektor er faldet med 10 pct. i løbet af 1990'erne.
I samme periode er produktiviteten i det private steget med ca. 20 pct. Der er tale om en himmelråbende forskel.
Vi må forvente, at den offentlige sektor under ét kan præstere en mindre årlig produktivitetsfremgang eller effektivisering, f.eks. via bedre arbejdstilrettelæggelse, anvendelse af ny teknologi, billigere indkøb, udlicitering m.v.
På nogle områder er der store potentialer, mens mulighederne er mindre på andre områder, f.eks. når det gælder ældreområdet.
Det Radikale Venstre har i deres skatteudspil fra april indregnet besparelser via effektiviseringer på ca. 6 mia. kr. i den offentlige sektor.
Vi Konservative er mere beskedne.
Vi har i al beskedenhed indregnet knap 1,5 mia. kr. i besparelser via en højere produktivitet i den statslige sektor med yderligere skærpede krav til administrationsudgifterne.
Vi har også skåret i adgangen til reserver på statsbudgettet ud over de reserver, der allerede er afsat på ministeriernes budgetter.
Hvis udgifterne skrider yderligere, må der prioriteres.
Der skal også skæres i de statslige tilskud og puljer, og udgifterne til den internationale indsats reduceres.
Det Konservative Folkeparti har viljen til at pege på de områder, hvor vi mener, der kan skrues ned for blusset.
Og regeringspartierne er der med det samme med kritikken.
Det ved vi, og det er også nemt.
Regeringen peger ikke selv på besparelser, og så er det jo nemt at kritisere andres forslag.
Det er bare ikke reelt.
Endnu en gang må jeg trække statsministerens citat frem: Hvis regeringen spillede ud, vil der måske komme en reaktion fra dem, der skal være med til at tage ansvaret.
Det vil vi ikke være fremmede for bliver en realitet.
Statsministeren er altså nervøs for, at det medfører reaktioner fra grupper, der bliver ramt, og for, at andre partier tager stilling til, om finansieringen er fornuftig, realistisk og politisk spiselig.
Det er opportunt at stikke hovedet i busken, men viljen til at stå ved sine prioriteringer er ikke desto mindre det, der er opgaven.
Det er jo ikke muligt for befolkningen at afveje fornuften i et forslag, når man ikke kan få bare et eneste forslag til, hvor pengene skal komme fra.
Det Konservative Folkeparti har spillet ud i modsætning
til regeringen.
I modsætning til regeringen glemmer vi ikke, hvor værdierne til velfærd skabes: på de danske virksomheder.
Derfor må de offentlige udgifter og med dem skatterne heller ikke blive så høje, at de undergraver det, der skal betale for velfærden, nemlig danskernes arbejde og initiativlyst.
Vi tager afstand fra det stadige vrid på skatte- og afgiftsskruen.
Det er fladt, og det er fantasiforladt.
Der skal være en sammenhæng mellem planer og den faktiske politik.
Regeringen har fremlagt et hav af planer
Regeringen stillede tilmed en skattelettelse i udsigt.
Og der skulle oprettes mange flere job i den private sektor.
Indtil i dag har regeringen været milevidt fra at realisere sine mål fra 1993 til 2000.
Den private beskæftigelse er ikke vokset halvt så meget, som man forudsatte.
Den offentlige service på fundamentale kerneområder, som f.eks. sundhedsvæsen og i forhold til de svage ældre, har fejlet.
Det offentlige forbrug er til gengæld vokset langt kraftigere, end regeringen forudsagde.
Skatterne er også steget, og de lovede skattelettelser i regeringens planer er langsomt skrumpet ind.
Nu er vi der så igen.
Nu lover regeringen, at fra nu af holdes de samlede skatter i ro, men vi har jo set, hvad der så sker.
Det Konservative Folkeparti vil i modsætning til regeringen sætte handling bag de fine ord.
Der skal skabes mange nye arbejdspladser i den private sektor, og danskerne skal have en større gevinst ved at øge arbejdsindsatsen.
Der er i alt brug for at øge arbejdsstyrken med 85.000 personer frem til år 2010.
Det er selvsagt en stor opgave, og regeringen burde på baggrund af de fejlslagne planer frem til år 2000 have lært, at resultaterne ikke kommer af sig selv.
Der er brug for initiativer, hvis arbejdsstyrken og beskæftigelsen skal øges kraftigt frem til år 2010.
Der er behov for tiltag på erhvervs-, skatte- og arbejdsmarkedsområdet.
Erhvervslivets vilkår skal forbedres.
Det skal være slut med vrid på afgiftsskruen, og der skal sættes ind for at nedbringe de administrative byrder, som særligt belaster de mindre virksomheder.
Vi har afvist regeringens mange nye byrder på erhvervslivet og yderligere foreslået en afskaffelse af arbejdsmiljøafgiften, G-dage og mere smidige regler for generationsskifte.
Nogle af forbedringerne skal erhvervslivet selv finansiere via en begrænsning af erhvervstilskud.
Der er særlige behov for, at skatten på den sidst tjente krone og på arbejdsindkomst nedbringes, så danskerne får en større gevinst ved at udbyde mere arbejdskraft i løbet af arbejdslivet.
Det giver større velfærd til familierne og vil via den øgede arbejdsindsats også forbedre de offentlige finanser.
I mange andre socialdemokratisk ledede lande sættes skatterne ned.
Og Danmarks placering med verdens næsthøjeste skattetryk er så stor en belastning for aktiviteten og virkelysten, at der på sigt ikke er nogen vej uden om skattelettelser.
Det er uholdbart, at skatten - uanset om den kaldes en skat, en afgift eller noget tredje - år efter år får et nøk opad.
Den høje skat på løn er en af de alvorligste bremser for et mere dynamisk erhvervsliv.
Det er det, vi hører fra landets virksomheder.
Men endnu vigtigere er det, at mange danskere selv oplever at blive straffet urimelig hårdt på skatten, hvis de gør en ekstra indsats.
Vi er klare i vore ønsker.
Det skal kunne betale sig at stå op om morgenen og gå på arbejde.
Det er det arbejdende Danmark, vi ønsker at række en hånd.
Men det tager tid at finansiere skattelettelser.
Vores forslag synes vi bedst opnås ved at afvikle mellemskatten, hvilket efter vores opfattelse bør ske over en periode på 4 år.
Afviklingen skal ske gradvist via en forhøjelse af bundfradraget.
Konkret er vores forslag, at bundfradraget næste år øges fra de ca. 191.000 kr. til 231.000 kr. Pinsepakken medfører en massiv og uafbalanceret stigning i beskatningen af ejerboliger og en skærpet indkomstgraduering af nedslaget til pensionisterne.
Regeringens tilsagn om, at den nye ejendomsværdiskat ikke skulle øge beskatningen, holder ikke.
Alene omlægningen fra lejeværdi til ejendomsværdiskat vil indebære en skattestigning på mere end 5 mia. kr., når den er fuldstændig indfaset.
Vi vil nedsætte den helt specielle ekstraskat på nye, ofte unge, boligkøbere, der har handlet bolig efter den 1. juli 1998, og som derfor er underlagt en helt særlig høj ejendomsværdiskat.
Vi vil samtidig fjerne den urimelige indkomstgraduering
af nedslaget til pensionisterne, som både straffer pensionisterne og de unge, der vil spare lidt op til alderdommen. Det at være medlem af en fagforening er efter vores opfattelse en privatsag og skattevæsenet uvedkommende.
Vi foreslår derfor fradragsretten for fagforeningskontingenter og arbejdsgiveres kontingent til arbejdsgiverorganisationer afskaffet.
Der vil være en lille restgruppe af lavtlønnede lønmodtagere, som ikke får glæde af det konservative forslag om lettelser af mellemskatten.
Vi afsætter en pulje på 2 mia. kr., som vi mener skal målrettes til lige præcis denne gruppe af beskæftigede med de laveste indkomster.
Det ville kræve voldsomme skattelettelser, som det ikke vil være realistisk at finansiere.
Skattelettelser kan løse en del af problemet, men det er også nødvendigt med tiltag på arbejdsmarkedet, der målrettet øger gevinsten ved at gå på arbejde.
Det Konservative Folkeparti har peget på en række tiltag, bl.a. en udvidelse af ungeindsatsen, opstramning på aktiveringsudgifterne, og vores forslag trækker, uden at være dramatiske, dog i den rigtige retning.
Når der er vilje til at træffe beslutninger, der forbedrer samfundsøkonomien, skabes der også et råderum til forbedringer af velfærdsydelser, der ellers ikke ville have været råd til.
Forslaget om forlængelse af barselorloven med 20 uger og en afskaffelse af børnepasningsorloven koster knap 1,5 mia. kr., som vi foreslår finansieret gennem hovedløs aktivering.
Det Konservative Folkepartis oplæg til forhandlingerne om finansloven er således fuldt finansieret, så der sendes ikke ubetalte regninger videre til næste generation, og forslaget medfører også prioriteringer af skridt, der kan øge arbejdsindsatsen og fremtidssikre velfærdssamfundet til gavn for de nuværende og kommende borgere.
Og så for sidste gang i denne valgperiode
: Det Konservative Folkeparti ser som sædvanlig frem til de kommende forhandlinger om finansloven, og jeg kan her tilkendegive, at vi, ganske som vi plejer, vil gå konstruktivt ind i forhandlingerne.