Naser Khader (RV), 2004-03-31:
Alle i den radikale folketingsgruppe støtter lovforslaget.
Det etiske dilemma, lovændringen stiller, er: Skal vi gøre, hvad vi kan for at redde et barn, der lider af en livstruende sygdom, eller skal samfundet forbyde visse typer indgreb?
I Det Radikale Venstre holder vi os til det første.
Dermed være ikke sagt, at vi ikke har forståelse for de bekymringer og komplikationer, denne type indgreb kan medføre, både i forhold til det nye barn, den udvidede familie osv.
Men det er ikke Det Radikale Venstres opfattelse, at samfundet skal hæmme forældrene i at gøre, hvad de kan for at redde deres syge barn.
Jamen hele livet er fuldt af svære valg.
Og forældrene står på nuværende tidspunkt i et svært valg, de har et sygt barn, der har brug for hjælp.
Vi er selvfølgelig også opmærksomme på, hvilken type indgreb man accepterer på det nyfødte barn, som skal hjælpe sin søster eller bror.
Men vi må henvise til, at der jo findes regler, der nøje fastlægger dette.
Lovændring gør ikke ægsortering til en rutinebehandling, den giver ikke ministeren eller Sundhedsstyrelsen mulighed for at give konkrete tilladelser til behandling, hvis en række betingelser er opfyldt.
Som det fremgår af bemærkningerne til lovforslaget, giver ændringerne afklaring
på to områder i forhold til den gældende lov.
Det Radikale Venstre støtter disse ændringer.
Vi har svært ved at se, hvorfor man skulle tillade at behandle en sygdom, hvis den er arvelig, men ikke tillade at behandle en sygdom, hvis den ikke er arvelig.
Som jeg har forstået ministerens bemærkninger til lovforslaget, har det ikke været helt klart i spørgsmålet om vævsforligelighed.
Loven siger slet ikke noget om det, for man havde ikke forestillet sig denne type behandling, da man lavede loven for nogle år siden.
Den nærværende lovændring hænger nøje sammen med en række konkrete sager og personer, nemlig Jason, Savannah og Patrick, og det har været både godt og ondt for processen.
Men dette er ikke speciel lovgivning, der gennemføres af hensyn til én person.
Tidsplanen er ændret, men det manglede da også bare, at Folketinget ikke kunne ændre tidsplanen for at redde et barns liv.
For denne diskussion er jo ikke ny, og vi har haft masser af tid.
Det er påfaldende, hvordan denne debat har udviklet sig til en debat om promiller.
Fru Tove Videbæk bliver ved med at tale om promiller, promiller og promiller.
Den har også udviklet sig til en debat om debatten.
Vi har diskuteret promiller, og vi har diskuteret, hvordan vi debatterer og behandler sagen i stedet for at diskutere, hvad lovforslaget egentlig handler om.
Sagens vigtighed taget i betragtning
Har vi haft tid nok?
Den gældende lov om kunstig befrugtning er fra 1997, og siden da har Det Etiske Råd og mange andre debatteret disse problemstillinger grundigt.
Det Etiske Råd har systematisk publiceret værker om de etiske problemstillinger ved kunstig befrugtning siden 2001.
Ministeriet indledte forhandlinger om revision af loven i december sidste år, og i den radikale folketingsgruppe havde vi de første drøftelser allerede i december sidste år.
I februar i år var ministeren i samråd i Sundhedsudvalget om problemstillingen.
Lovforslaget blev sendt i høring i begyndelsen af marts, og nu står vi over for en situation, hvor loven hindrer, at et barn muligvis kan reddes.
Hvis ikke vi i denne situation kan fremskynde procedurerne, så ved jeg snart ikke, hvornår vi kan det.
Med de såkaldte enkeltsager, Jason, Savannah og Patrick, vil jeg faktisk påstå, at vi som beslutningstagere er privilegerede, fordi det skærer det ud i pap for os, at de abstrakte, etiske principper, vi diskuterer her i salen, får konsekvenser for mennesker af kød og blod.
Lad mig endelig i den sammenhæng slå fast, at vi er politikere, vi er ikke læger.
Vi er heller ikke bedrevidende bedsteforældre.
Vi skal ikke anbefale bestemte behandlinger.
Vi skal heller ikke træffe beslutninger for forældrene, om og hvorfor de vælger at få et barn.
Vi skal derimod gøre op, om loven skal udgøre en hindring for, at mennesker af kød og blod muligvis kan blive helbredt, hvis forældrene beslutter det, og hvis lægerne også anbefaler en behandling.