Holger K. Nielsen (SF), 2002-05-30:
På det punkt er dommen fra meningsmålingerne stort set enslydende.
Der er tradition for, at vælgerne i starten giver en ny regering medløb ud fra den sympatiske tanke, at nye folk skal have en chance for at vise, hvad de kan.
Hvorfor er det så anderledes med denne regering?
Det er det først og fremmest, fordi mange vælgere føler, at det, de oplever nu, er noget helt andet end det, de hørte i valgkampen. Der blev ikke i valgkampen talt om nogen massakre på miljøet; men det er faktisk, hvad regeringen har gennemført.
Der blev ikke i valgkampen talt om en massakre på arbejdsmiljøet; men det er, hvad denne regering har gennemført.
Der blev ikke i valgkampen talt om et generalangreb på den danske model på arbejdsmarkedet; men det er, hvad regeringen har sat i værk.
Der blev ikke i valgkampen talt om store nedskæringer på uddannelsesområdet; men det er, hvad regeringen har gennemført.
Der blev ikke i valgkampen talt om en populistisk og centralistisk kulturpolitik; men det er, hvad den nye kulturminister står for.
Der blev ikke i valgkampen sagt, at regeringen ville føre snæver blokpolitik med den yderste højrefløj; men det er, hvad regeringen har gjort.
Denne regering er populistisk, den er indadvendt, den er kortsigtet, og den er ungdomsfjendsk.
Det er en katastrofe, ikke mindst i en tid, hvor der er brug for det modsatte - hvor der er brug for en politik, der bygger på saglighed og ikke en populisme, der er styret af meningsmålinger og udtænkt i de mange spindoktorers hoveder.
Denne regering har sat rekord i brug af spindoktorer og forsøg på at styre pressen fra centralt hold på en på mange måder aldeles usympatisk måde, som vi har set eksempler på fra bl.a. Fødevareministeriets og Integrationsministeriets side.
Vi er i en tid, hvor vi er nødt til at forholde os langt mere offensivt til de globale problemer, og hvor vi også må forholde os til fremtidens problemer.
Ca. 1.000 anerkendte forskere har givet bidrag til rapporten, og selv om regeringen ikke bryder sig om sagkundskab - jeg ved jo godt, at eksperter bryder den sig ikke om - er det vel alligevel lidt svært at komme uden om en sådan rapport fra FN.
Det er unægtelig et dystert billede, der tegnes, men nok så vigtig er den sammenhæng mellem miljø og udvikling, som skitseres.
Pointen er, at fattigdommen i ulandene i sig selv forstærker miljøproblemerne.
Når man bliver afhængig af store multinationale selskaber, der rydder regnskovene, og som er nødt til at udplyndre de fattige områder, får det store konsekvenser for drikkevandet og mulighederne for, at man kan få en langsigtet udvikling.
Det sidste skyldes ikke mindst den økonomiske vækst i den rige del af verden.
Når 20 pct. af jordens befolkning bruger 80 pct. af ressourcerne, og når den samlede ressourcemængde er begrænset, er det logik for perlehøns, at vi ikke kommer uden
om at samtænke den økonomiske vækst i vores del af verden og den globale fordeling af goderne, hvis kloden skal hænge sammen.
Når vi i SF fremfører disse ting om de globale uligheder, er det naturligvis ud fra moralske argumenter.
Vi mener simpelt hen, det er uretfærdigt, at ca. 1 milliard mennesker må leve for under 1 dollar om dagen.
Nu ved jeg godt, at den form for moral ikke rigtig appellerer til regeringen, men lad os så anskue det lidt anderledes, som FN-forskerne gør, og sige, at det her også er et spørgsmål om sikkerhed.
Det er simpelt hen urealistisk at tro, at de fattige masser i ulandene i længden vil finde sig i, at de globale goder skal fordeles så skævt, som tilfældet er i øjeblikket.
Den stigende terrorisme, der jo snakkes så meget om, er en klar konsekvens af denne skæve udvikling.
I forlængelse af den 11. september foreslog præsident Bush en stigning i det amerikanske militærbudget på 49 mia. dollars.
Denne stigning i det amerikanske militærbudget skal ses i sammenhæng med, at for ca. 40 mia. dollars - altså mindre end stigningen i de amerikanske militærudgifter - kunne der sikres uddannelse, grundlæggende sundhed, vand og sanitet for alle i den tredje verden.
En stigning i det amerikanske militærbudget fra 320 til 369 mia. dollars eller en sikring af uddannelse, sundhed, vand og sanitet for alle i den fattige del af verden?
Svaret turde være indlysende.
Den danske regering får en fremtrædende rolle ved Johannesburgtopmødet, og det synes vi ikke i et og alt er positivt.
Når man ser på den danske regerings holdning til de globale uligheder, denne regerings konsekvente indadvendthed og manglende interesse for og forståelse for de globale uligheder og sammenhænge, tyder intet på, at den danske regering kunne bidrage med et positivt resultat.
Det er ærgerligt, og det er skrækkeligt, men det er formentlig resultatet af den politik over for ulandene, som regeringen står for. Regeringens grønthøsterbesparelse på uddannelserne er kortsigtede, og de er også ungdomsfjendske.
De tager ikke højde for, at viden og uddannelse er Danmarks eneste råstof.
Danmark burde være et vidensamfund, men det er vi ikke, og regeringens kortsigtede uddannelsespolitik betyder, at vi slet ikke bliver det.
Det er også baggrunden for, at gryden kogte over på de tekniske skoler for nylig.
Det er faktisk mange år siden, at de uddannelsessøgende har aktioneret så meget som under denne regering, og vi forstår dem.
De tekniske skoler var i forvejen presset i bund.
Det skyldes klart den tidligere regering, men besparelseskravene fra den nye regering vil medføre store forringelser i undervisningen.
Miljøpolitikken er kortsigtet, men vi er også nødt til at tænke på længere sigt.
Miljøministeren forsøger konstant at underminere planlovgivningen.
Villaer i skovene, byggeri på stranden og økonomiske hensyn er for regeringen vigtigere end hensynet til miljøet. Det lykkedes at stoppe de værste vildskud, bl.a. byggeri på strandene, men det skyldes udelukkende, at vi andre fra oppositionen råbte op og gjorde opmærksom på, hvilke negative konsekvenser den nye planlov ville give.
Det er deprimerende, at miljøet er så underprioriteret, og at se, hvordan regeringen konsekvent arbejder på at rulle miljøpolitikken tilbage.
Regeringen er blevet dybt afhængig af den fremmedfjendske yderste højrefløj, og det har vakt opsigt i udlandet, hvor Danmark har fået et meget dårligt ry.
Tidligere har vi haft et ry som et land, hvor der er rart at være, hvor der er tolerance og højt til loftet, og hvor vi respekterer hinanden som mennesker, helt uafhængigt af hvilken hudfarve vi har.
Men det ry har vi ikke længere.
Det er ikke rart at sige det, men det er tilfældet. Det vil tage mange år at genopbygge den goodwill, vi har mistet på grund af denne regering.
Regeringen er bare fuldstændig ligeglad.
Den er totalt indadvendt, den er upåvirket af det her, den appellerer til, at vi skal isolere os og er i virkeligheden dybt afhængig af fru Pia Kjærsgaards tanke om, at Danmark skal blive et nyt Albanien, hvor broklapperne er oppe for enhver form for påvirkning udefra.
Danmark for danskerne, ud med alt hvad der kan forstyrre den danske selvopfattelse.
Men sådan hænger verden jo ikke sammen i dag.
Vi kan ikke isolere os, vi skal forholde os til hinanden.
Men denne indadvendthed er et uhyre dårligt grundlag for det EU-formandskab, Danmark skal overtage her den 1. juli. Regeringens udlændingepakke har i første række til formål at genere etniske minoriteter så meget, at de holder sig væk.
Men derved sender man jo problemerne videre til andre lande, og det er derfor, der er kommet de skarpe reaktioner fra bl.a. Sverige, for svenskerne får jo sendt problemerne videre til sig.
Det, man kan frygte, er, at der nu kommer en konkurrence blandt en række europæiske lande om at skabe så dårlige vilkår for flygtninge som overhovedet muligt, bl.a. fordi landene sender problemerne videre til hinanden.
Der vil fortsat være vanskeligheder med integrationen.
Jeg tror, mange har fået den opfattelse, at med den nye regerings nye politik vil man ikke længere se problemer i Vollsmose og Gjellerupparken og ikke længere se de kulturelle sammenstød, som vi ser i det danske samfund. Men det passer jo ikke.
Vi vil fortsat have problemer med forholdet mellem forskellige kulturer.
Der vil fortsat være muslimer i dette land, der vil fortsat være mennesker, der ser anderledes ud end fru Pia Kjærsgaard, og der vil også fortsat være kultursammenstød og andre problemer, vi skal forholde os til.
Vores holdning er klar.
Vi skal kunne diskutere de problemer, men ikke ud fra det udgangspunkt at svine en bestemt befolkningsgruppe til.
Vi skal i stedet løse problemerne, og det sker altså alene gennem en bedre integrationsindsats, ikke mindst på arbejdsmarkedet og i uddannelserne.
Vi har siden folketingsvalget oplevet fuldtonet blokpolitik.
Regeringen er afhængig af den yderste højrefløj, der bliver regeret sammen med den yderste højrefløj.
Vi skal mange år tilbage i tiden for at se så klare skillelinjer her i Folketinget.
I skåltalerne taler regeringen om et bredt samarbejde - det hørte vi også i dag fra statsministeren - men den barske virkelighed er fundamentalt anderledes.
Jeg må sige det helt klart: Jeg kan ikke få moralske kvababbelser over, at en regering bruger sit flertal, for selvfølgelig skal den det.
Men så skal den også vedkende sig det i stedet for at køre frem med hyklerisk tale og floskler om, at man vil det brede samarbejde, for det har der på intet tidspunkt været lagt op til.
Regeringen vil det snævre samarbejde, regeringen vil den højreorienterede blokpolitik, og det skal den indrømme. Man siger: Højrefløjen har fået magten, sådan sammensatte vælgerne Folketinget, og vi bruger magten.
Men jeg synes faktisk, det er et problem, at regeringen er slået over i ren magtbrynde, hvor man helt afviser at høre på argumenter.
Det er nyt her i Folketinget.
Argumenter er noget, som eksperterne bruger, siger regeringen, det er devisen.
Hvad skal vi bruge sagkundskab til, hvad skal vi bruge argumenter til, når vi har flertallet?
Debatten om den nye planlov er et meget godt eksempel.
En forskningsprofessor, en ekspert på området advarer imod den nye lov, men vi hører straks, at hvis en ekspert er uenig med regeringen, er han enten ikke ekspert eller en uvidende person, man ikke behøver tage alvorligt.
Lad os tage deltidsloven: Alle med forstand på området, parterne på arbejdsmarkedet og forskerne, siger samstemmende, at der intet er i de eksisterende overenskomster, der forhindrer fornuftige aftaler om deltid.
Formålet med loven er udelukkende at knægte fagbevægelsen, og regeringen er fuldstændig ligeglad med, hvad der kommer af argumenter udefra.
Fagbevægelsen skal knægtes.
Lad os tage kulturpolitikken: Eksperter og smagsdommere skal trynes, og den rolle som smagsdommer påtager ministeren sig gerne selv.
Fedtet skal væk, siger han om de mange råd og nævn, kulturpengene skal i stedet for bruges direkte på kunstnerne.
Men problemet er, at kunstnerne bestemt ikke kan se visdommen i regeringens politik.
De har ikke fået mere fedt, men de er blevet beskåret i en sådan grad, at der sjældent er skabt en så bred front vendt mod den siddende regerings kulturpolitik.
Museerne bliver beskåret.
Men skulle tro, at den nationale kulturarv var en konservativ mærkesag, men under den nye konservative kulturminister er begreber som kulturarv druknet i syndfloden af kommerciel tænkning.
Kulturpolitik er blevet til et spørgsmål om at vælge mellem 50 tv-kanaler i stedet for levende kunst og kultur og i stedet for, at man virkelig dyrker det kulturelle vækstlag, der er en forudsætning for en kulturel udvikling i dette land.
Regeringen har forsvaret massakrerne, også massakren på ulandsbistanden, med, at der skal penge til sygehusene og de ældre.
Men det er altså langt mere rigtigt at påstå, at pengene er gået til regeringens erhvervsskattelettelser.
Hvor der i finansloven er afsat ca. 2,4 mia. kr. til sygehuse, ældre og barselorlov, er der givet ca. 2,9 mia. kr. til erhvervsskattelettelser.
O.k., det har man ikke pralet så meget af, men det er faktisk tilfældet.
Der er brugt langt flere penge på erhvervsskattelettelser end på de velfærdsområder, regeringen går og bryster sig af.
Pengene til ældre og sygehuse skal også ses i sammenhæng med de kommunale forhandlinger, der foregår i øjeblikket.
Det er vores opfattelse, at med det oplæg, der er kommet fra regeringen, vil kommunerne være tvunget til ganske, ganske voldsomme nedskæringer.
Det er den diskussion, man fører i øjeblikket i mange kommuner og i mange amter, og de nedskæringer og de besparelser skyldes entydigt det skattestop, som regeringen står for.
Det var også absurd her i tirsdags, hvor vi kunne høre socialministeren stå og kritisere amterne for de sociale nedskæringer.
Som ministeren sagde, var det fuldstændig ude i hampen - noget i den retning sagde hun - at amterne skar så meget på de sociale udgifter, for de kunne spare andre steder.
Men det er jo hykleri.
Socialministeren glemmer helt at svare på, hvor amterne så skal spare, hvis de ikke må spare på de sociale udgifter.
Skal de spare på gymnasierne, skal de spare på vejene, skal de spare på sygehusene?
Det er virkelig utroligt, når man hører en minister stå på den ene side og skyde alle problemer væk og sige, at det må amterne klare, det må kommunerne klare, og på den anden side, når så kommuner og amter ikke kan klare det, fordi de ikke har penge nok, står minsiteren også og kritiserer dem for ikke at gøre det, hun gerne vil have de gør.
Der skal være sammenhæng i tingene, der skal være orden i sagerne, der skal være fairness, og det er der ikke i regeringens politik over for kommuner og amter.
Så er der hele spørgsmålet om de ældre på arbejdsmarkedet.
Jeg har taget det op tidligere i dag, men for mig er det en vigtig sag.
I valgkampen gav statsministeren et klokkeklart løfte om, at han ville se positivt på at lave en handleplan for det grå guld, han ville se positivt på et forslag om, at efterlønnere kunne tjene op til 40.000 kr., uden at de blev trukket i deres efterløn.
Den socialdemokratiske formand gjorde det samme.
Jeg har fået mange henvendelser fra ældre på arbejdsmarkedet, der var glade for den melding, som pludselig så frem til, at man tog deres problemer alvorligt.
Noget af det paradoksale, vi ser i øjeblikket, er nemlig, at på den ene side taler teknokraterne om, at vi har mangel på arbejdskraft, på den anden side taler jeg, og det tror jeg at alle her i Folketinget gør, med så mange ældre mennesker over 50 år, der er skubbet ud af deres job og ikke kan komme tilbage igen.
De søger job, og de søger job, men de kan ikke komme tilbage på arbejdsmarkedet.
Her har vi som politikere en forpligtelse til at gøre en indsats.
Det gav den socialdemokratiske formand et tilsagn om lige før valget, og det gav den nuværende statsminister et tilsagn om.
Den nuværende statsminister og regering har ikke løftet en tommelfinger for de ældre på arbejdsmarkedet.
Servicejobordningen, som var til gavn for de ældre, blev skåret væk, de mange fyringer i staten er især gået ud over de ældre medarbejdere, der er ikke lavet nogen handleplan for de ældre på arbejdsmarkedet.
Jeg vil fortsat kalde det løftebrud af de helt store, og jeg synes, det er forkasteligt, at noget sådant kan ske.
Han kan godt se, at det er et problem, også for ham, med det tætte samarbejde med den yderste højrefløj, men én ting er snak, noget andet er realiteter.
Der ligger en klar begrænsning i samarbejdsmulighederne på grund af regeringens skattestop, som vil resultere i en elendig kommuneaftale og i en finanslov med fortsatte nedskæringer.
Og når man så kender regeringens prioriteringer med lettelser til erhvervslivet, nedskæringer i ulandsbistanden, flere penge til militæraktioner, for nu at nævne nogle eksempler, kan jeg ikke se, hvordan der kan skrues en finanslov sammen, som kan tilfredsstille SF.
Og jeg har meget svært ved at forestille mig, hvordan der kan laves en finanslov, som også Socialdemokratiet vil kunne stemme for.
Med et skattestop som forudsætning og med den fastlåsning af den økonomiske politik, som er en konsekvens af skattestoppet, er det for mig at se umuligt at forestille sig, at der kan laves finanslove med andre end Dansk Folkeparti, for Dansk Folkeparti har accepteret skattestoppet, de har accepteret nedskæringerne over for de ældre og kommunerne
Det har vi jo fået frem under debatten tidligere i dag.
De vil så samtidig give flere penge til militæret og strø om sig med forskellige skattelettelser, og de finder så ud af, at pengene skal findes andre steder.
Vi kan ikke være med til en politik, der i den grad fastlåser velfærdspolitikken, der i den grad vil resultere i fortsatte nedskæringer på velfærdsområdet, og det kan jeg også meget dårligt tro at Socialdemokratiet kan.
Den nøgne realitet er, at regeringen er blevet fanget så meget ind i den yderste højrefløjs spind, at den ikke kan komme ud af det igen.
Det er sandheden.
Den sidder i saksen hos fru Pia Kjærsgaard, fælden er klappet, og jeg har ikke fantasi til at forestille mig, hvordan man kan få lirket fælden op.
Vi vil naturligvis, som vi altid gør, arbejde konstruktivt her i Folketinget.
På en lang række mindre kontroversielle lovforslag finder vi selvfølgelig hinanden, men på de store ting, på den økonomiske politik, på finansloven kan jeg ikke forestille mig et samarbejde.
Et samarbejde ville forudsætte en helt anden politisk prioritering, end denne her regering står får, en helt anden politisk udvikling for vort land, end denne her regering står for.
Jeg må tilstå, at det er et rimelig teoretisk spørgsmål.
Mit ønske er, at Dansk Folkeparti får 0,5 pct. af stemmerne,
vil jeg sige til hr. Kristian Thulesen Dahl.