Karen Jespersen (V), 1997-11-06:
Jeg kan ikke lade være med at starte med et hjertesuk.
Jeg bliver faktisk utrolig trist til mode, når jeg er vidne til hr. Villy Søvndals fuldstændig løsrevne pukken på, at der stadig væk er ventelister til daginstitutionerne, og til hans pukken på statsministeren, der for nogle år siden tilkendegav behovet for, at kommunerne havde en pladsgaranti. Vi har diskuteret denne sag mange gange, og jeg har gentagne gange måttet sige, at det ikke var noget løfte fra regeringen om en pladsgaranti.
Det var en tilkendegivelse af, at det er noget, der står meget højt på dagsordenen for regeringen, og at vi med forskellige midler vil tilskynde kommunerne til at sørge for, at de forældre, der har brug for at få passet deres barn, også kan få passet deres barn.
Når jeg siger, at jeg bliver trist til mode over en fuldstændig løsrevet og uhistorisk tilgang til dette spørgsmål fra hr. Villy Søvndals side, er det, fordi antallet af de pladser, der er bygget, siden statsministeren og også jeg selv som socialminister talte om behovet for en pladsgaranti, langt har oversteget det antal pladser, der ville være blevet bygget, hvis det ikke var blevet sat på dagsordenen.
Mange af de ting, som regeringen har gjort, har haft en utrolig betydning, og det antal pladser, der er bygget i dag, overstiger faktisk langt det tal, nogen af os på det tidspunkt drømte om skulle til for at opfylde en pladsgaranti.
Så kan man se i bakspejlet og sige i bagklogskabens lys, at det kunne vi da have sagt os selv.
Vi kunne have sagt os selv, at der først er en pladsgaranti, den dag hvert eneste barn i kongeriget Danmark kan blive passet, og det tror jeg, vi er ved at måtte se i øjnene.
Men det betyder også, at den opgave, som kommunerne står over for, er mange, mange, mange gange større end den, vi troede de stod over for i 1993, da vi begyndte på denne diskussion.
Der er en erkendelse af, at vi nu har nået en dækningsgrad, der er langt større end den, der var lagt op til på det tidspunkt i 1993, da debatten om en pasningsgaranti overhovedet tog fart.
På den måde er det, jeg siger her, også en del af besvarelsen af, hvad regeringen agter at foretage sig for at sikre den lovede pasningsgaranti i en situation, hvor flere og flere kommuner melder ud, at de er på vej at droppe pasningsgarantien.
Det er for det første, at vi stadig væk er med til at sætte det meget højt på dagsordenen i en holdningsdebat om, hvad vi prioriterer i vores samfund, og at det faktisk har en meget stor virkning.
Men derudover er det sådan, at i aftalerne med Kommunernes Landsforening, som jo handler om, hvad vi skal bruge pengene til på forskellige områder, har man været nødt til at tilkendegive et behov for at dæmpe væksten på visse områder.
Det kan godt være, at hr. Villy Søvndal ikke kan acceptere den sammenhæng, at man ikke bare kan poste penge ud til hvad som helst uden hensyntagen til den almindelige samfundsøkonomiske sammenhæng, men der er altså andre, der accepterer de finanspolitiske hensyn.
Under alle omstændigheder blev det understreget i
aftalen med Kommunernes Landsforening, at på dagtilbudsområdet var der en mulighed for at fortsætte og videreføre en udbygning
Det blev også henstillet til kommunerne, at de skulle overveje alternative og mindre omkostningskrævende tilbud.
Hr. Villy Søvndal har selv været med til at gennemføre sådanne alternative veje gennem revisionen af bistandsloven i den ny servicelov, hvor der nu er kommet en såkaldt frit valg-ordning, der giver både kommunerne og forældrene
nogle flere strenge at spille på
Det tror jeg faktisk også er med
til at sørge for, at der kommer flere pladser, således at vi kan opnå, at alle forældre, der gerne vil have passet deres børn, også kan få dem passet.
170.000 flere pladser - det er faktisk ret mange pladser - og i perioden fra 1993 til 1997 har der været en årlig vækst på 26.000 pladser, det vil sige 26.000 flere børn, der kunne blive passet.
Man må sige, at hvis det ser ud til, at denne vækst fortsætter, kommer vi med raske skridt nærmere en pasningsgaranti.
Selv om man i nogle kommuner siger, at der faktisk nærmest er over 100 pct.s dækningsgrad, fordi forældrenes forventning om, hvor de vil have passet deres børn, også har ændret sig og er blevet mere og mere præcist rettet mod bestemte institutioner, er det dog 90-100 pct., der må være mætningspunktet.
Når det nu er sådan i 1997, at det faktisk ser ud til, at der bliver bygget 20.000 flere pladser, og når prognoserne tyder på, at det samme er tilfældet i 1998, er vi faktisk med raske skridt på vej til at få denne pasningsgaranti.
Det er bl.a. takket være den økonomiske aftale, som Kommunernes Landsforening har lavet med regeringen.
Nogle af de kommuner, der siger, at de har opgivet pasningsgarantien, har faktisk aldrig haft en pasningsgaranti.
Man kan heller ikke bare sige, at det kun er de kommuner, der siger, at de har en pasningsgaranti, der i virkeligheden har det, for mange kommuner vil ikke tilkendegive, at de har en pasningsgaranti, selv om de rent faktisk har det.
Og hvorfor vil de ikke det?
Det vil de ikke, fordi de så risikerer, at hvis der er bare ét barn, der venter en uge på at blive passet, falder medierne og forældrene over dem og siger: Kommunen holdt ikke sit løfte, her er jo ikke nogen pasningsgaranti.
Så man kan altså ikke bare slutte ud fra, at kommunerne siger, at de ikke har en pasningsgaranti.
De kan faktisk godt i realiteten have det under alle omstændigheder, og derfor handler det selvfølgelig om at se på, i hvor lang tid folk reelt må vente på deres muligheder for at få deres barn passet.
Daginstitutioner og pasningsmuligheder er et kommunalt ansvarsområde, hvor det drejer sig om, at de skal opfylde det behov, der er.
Som jeg har sagt, er det også min klare overbevisning, at både de udmeldinger, som regeringen er kommet med, de ting, vi har foretaget os, og kommunernes holdning betyder, at vi er rask på vej til at have en pasningsgaranti, men på et niveau langt over det, vi forestillede os, da vi startede med at tale om pasningsgaranti.
Samtidig er vi heldigvis nu for alvor ved at få gang i en debat om kvaliteten, hvor vi siger, at det altså ikke er nok med mange pladser, vi er også nødt til at have nogle ordentlige pladser.
Det havde vi en debat om i Folketinget i 1995, og Folketinget vedtog en dagsorden, der bl.a. handlede om at sikre kvaliteten, og jeg synes sådan set, det er gået
meget godt med den debat siden da, også med at få noget til at ske.
Der er blevet nedsat en arbejdsgruppe sammen med Kommunernes Landsforening og nogle af organisationerne på området, der skal rådgive og komme med udspil til, hvordan man kan forbedre kvaliteten, og dér synes jeg, det er vigtigt at holde fast i, at kvalitet ikke bare er et spørgsmål om kvadratmeter, det er det selvfølgelig også, men det er også et spørgsmål om, hvordan man udnytter de fysiske rammer, der er, et spørgsmål om det syn, man har på børnene, og et spørgsmål om, hvordan man faktisk behandler børnene i den tid, de er i et dagtilbud.
Arbejdsgruppen er begyndt at komme med udmeldinger til kommunerne om, hvad den mener, der er god kvalitet i den måde, vi passer børnene på, og det er jo meget bemærkelsesværdigt, at det er de pædagogiske organisationer og kommunerne, der i fællesskab kommer med de udmeldinger, og det synes jeg er fantastisk løfterigt.
Det var oprindelig meningen, at den gruppe skulle være en ad hoc-gruppe, altså at den skulle nedlægges efter en tid, men jeg vil faktisk meget gerne have, at den fortsætter, for der er brug for, at vi fortsat diskuterer, hvad kvalitet er.
Det er et fantastisk vigtigt signal at sende
Man kan spørge, om det ikke bare er nogle ord på et stykke papir, og om det overhovedet binder kommunerne.
det også om, at man modtager den formålsbestemmelse ude omkring i den ånd, den er skrevet i, og det gør man faktisk også.
Pædagogorganisationerne har været utrolig glade for den formålsbestemmelse og senest her på socialchefernes årsmøde i sidste uge, var det vist,
blev det meget tydeligt tilkendegivet fra socialcheferne, at de var meget glade for den formålsbestemmelse, fordi den gav dem et redskab til at lave en samlet plan for kvaliteten i daginstitutionerne, for hvad vi vil med vores børn, hvad vi vil med deres opvækst, sådan at de kunne bruge det til at forbedre den indholdsmæssige kvalitet i dagtilbudene, og det synes jeg var nogle utrolig opmuntrende meldinger.
Jeg sagde også, at kvalitet også handler om de fysiske rammer og om kvadratmeter, og mange, der har med børn at gøre, har efterlyst nogle miljøregler for børn.
Derfor har jeg taget initiativ til at få et samlet overblik over, hvad det er for regelsæt, der gælder for børn i dagtilbud, hvad det er for regler i Arbejdsministeriets lovgivning, i Miljøministeriets lovgivning, i Sundhedsministeriets lovgivning og så få lavet et samlet overblik over det, sådan at man dels har en viden om, hvad er det for regler, der gælder, dels selvfølgelig også et udgangspunkt for at diskutere, om de regler er gode nok, eller om der skal mere til.
Så jeg synes alt i alt, at vi faktisk har meget fokus på dagtilbudsområdet.
Jeg synes, der bliver bygget utrolig mange pladser, og jeg synes også, at vi er meget langt fremme med at diskutere, hvordan vi får et ordentligt indhold i de pladser.
Det er også derfor, vi har fuld damp på for at sørge for, at der bliver bygget det antal pladser, der er behov for. Forhandling