Karsten Nonbo (V), 2000-12-06:
Ja, gid det var så vel her i Folketinget, at det var mindretallet, der bestemte, ligesom det var i Straffelovrådet, at det var mindretallets beslutninger, man fulgte.
Men vi har fra Venstre bebudet, allerede da vi afgav betænkning til lovforslag nr. L 145, lov om fuldbyrdelse af straf, at vi ville se på reglerne sammen med Det Konservative Folkeparti.
Reglerne tilgodeser efter Venstres og Det Konservative Folkepartis opfattelse i alt for høj grad de negativt stærke fanger og anvendes til at undertrykke de svage afsonere.
Det virker meget uhensigtsmæssigt, at straffeaktioner ved systematisk udnyttelse af reglerne om aktindsigt, især om straffuldbyrdelse, kan forhindre et fornuftigt samarbejde mellem politiet og Kriminalforsorgen om en effektiv afsoning.
Da vi i Retsudvalget besøgte Horsens Statsfængsel forrige sommer, kan jeg huske, at jeg hørte personalet berette om trusler mod fængselspersonalet, om biler, der blev brændt af, om personale, der blev fulgt hjem, og om en masse verbale trusler.
Jeg kan huske, at det groveste tilfælde netop stammer fra Nyborg Statsfængsel, hvor en kvindelig ansat på vej hjem fra nattevagt blev stoppet på motorvejen, hevet ud af bilen og korporligt afstraffet, og det var med tydelige bemærkninger om, at det hidrørte fra hendes tjeneste i fængslet.
Alle disse sager er rent faktisk straffesager og skal behandles som straffesager.
Det vil sige, at gerningsmanden skal væk fra gerningsstedet; de øvrige bliver vidner med vidnepligt og vidners rettigheder.
Der er jo i sådan nogle sager ikke aktindsigt; derfor burde der heller ikke være det inden for murene.
Så jeg spørger, hvor længe vi skal finde os i den slags.
Det er nok kun toppen af isbjerget, vi hører om.
De langt værre sager er nemlig dem, som ingen tør fortælle om.
Det er dér, hvor terroren virkelig virker, og det kommer ikke frem til overfladen. Derfor kan det måske være, at det ser ganske pænt ud.
Mange indsatte og ansatte betror sig sådan set kun til politiet på betingelse af, at intet bliver optaget på rapport eller ført til notat.
De finder så nogle, som de betror sig til uden for referat.
De ønsker kun, at deres frygt og truslerne mod dem bliver kendt, hvis de en dag skulle blive fundet likvideret.
De nægter at gentage deres forklaringer og så sandelig ikke til rapport med gennemlæsning og underskrift.
Det tør de ikke.
Spørgsmålet om aktindsigt især i sager om straffuldbyrdelse er allerede, som justitsministeren nævnte, behandlet i betænkningen fra Straffelovrådet.
Der kan jeg nævne fra arbejdsgruppen, som udtaler omkring § 15 i forvaltningsloven: »Anvendelse af undtagelsesbestemmelserne beror på en konkret vurdering i hver enkelt tilfælde af partens interesse i at få kendskab til sagens dokumenter over for de modstående hensyn, der taler for at begrænse retten til aktindsigt.
Der er således ikke hjemmel til administrativt at fastsætte generelle undtagelser fra partens ret til aktindsigt.«
Derfor må der speciel lovgivning til, mener vi.
Det kan ikke være meningen, at vi skal finde os i den terror. Om anbringelsessager skriver arbejdsgruppen, at det erfaringsmæssigt er meget vanskeligt at få relevante oplysninger fra politiet, idet politiet frygter, at oplysningerne videregives i forbindelse med, at de indsatte beder om aktindsigt.
Om overførselssager skriver arbejdsgruppen, at det er Kriminalforsorgens erfaring, at der på grund af de indsattes frygt for repressalier kan være overordentlig vanskeligt at tilvejebringe de fornødne oplysninger til brug for afgørelse om overførelse af stærke indsatte, f.eks. rockere, til andre institutioner.
Der vil således typisk være tale om oplysninger fra indsatte, der er så skræmte, at de ikke vil afgive eller stå ved oplysningerne.
Og om udelukkelse fra fællesskabet skriver arbejdsgruppen, at ifølge oplysning fra Kriminalforsorgen forekommer der tilfælde, hvor der er behov at udelukke stærke indsatte fra fællesskabet for derved at forhindre dem i at udøve vold og trusler eller truende adfærd over for medindsatte.
I praksis er det imidlertid særdeles vanskeligt at tilvejebringe det fornødne bevismæssige materiale til grundlag for at finde ud af, om de skal udelukkes fra fællesskabet, fordi de medindsatte frygter repressalier.
Og sådan kan jeg blive ved med at citere fra denne arbejdsgruppe.
Men intet er sket i den retning.
Det er et kendt fænomen, at når en ny afsoner møder, skal han stille med en kopi af sin dom til fremvisning for de medindsatte.
Der er nemlig omvendt bevisbyrde inden for murene, og appelmuligheden er ikke ret stor, når straffen er udstået.
Det er de selv samme store helte, vi hører om, der nu står her og råber på retfærdighed og er ynkelige mandspersoner.
Når de trues med flytninger eller straf, så klynker de efter retfærdighed, og så bliver de helt hjerteskærende at høre på, fordi de råber om retfærdighed.
Hvor var kravet om retfærdighed, da de røvede en bank, da de trak tasken ud af hånden på den ældre dame, eller da de truede ekspeditricen i bagerforretningen?
Jeg er lige ved at sige, at jeg får kvalme af den retfærdighed, som de søger udmålt i mindste detalje, mens de optræder som store forbrydere, når de er ude.