Keld Albrechtsen (EL), 2002-12-10:
Jeg synes, at debatten om det her spørgsmål har været så fyldt med misforståelser, at jeg altså bliver nødt til lige at gå tilbage og minde om, hvad det rent faktisk var, der skete.
Det, der skete, var, at den tidligere regering indgik en aftale med boligselskaberne, altså med beboernes repræsentanter.
Den aftale gik ud på, at beboerne kunne disponere frem til 2020 over ca. 28 mia. kr., som de selv sparer op.
De fik altså garanti for, at de kunne disponere over deres egne penge.
Så blev der indgået en aftale om et beløb, som Boligselskabernes Landsforening gik med til kunne bruges til at skyde ind som statslig andel i nybyggeri.
Det var det, der blev aftalt.
Det, der kan undre, er, at Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre, som indgår en sådan aftale med Boligselskabernes Landsforening, så efterfølgende kan bryde den aftale og deltage i et forlig med regeringen, hvor den aftale ikke er overholdt.
Det kan undre.
Det er i hvert fald ubegribeligt for mig, at man kan indgå sådanne aftaler og så bagefter bare lave dem om, uden at det har kunnet lykkes at få en ny aftale med den part, man indgik aftalen med, altså beboernes repræsentanter.
Så sker der det, og det er der flere borgerlige ordførere, der har forsøgt at forkludre fuldstændig i debatten, at regeringen kommer og siger, at Landsbyggefonden af sine opsparede midler skal betale yderligere 1 mia. kr.
Det vil Landsbyggefonden ikke, og så vedtager man det bare i strid med aftalen.
Det betyder så, at staten sparer 1 mia. kr., som det var meningen, staten skulle have ført ind i nybyggeriet.
Den sparede milliard bruges naturligvis til at finansiere skattestoppet med, eller også bruges den til at finansiere landbrugsstøtteordninger med - jeg ved det ikke - men den går i hvert fald ned i kasse 1.
Det vil sige, at de partier, som har indgået den her aftale, har altså brudt en tidligere indgået aftale, og så har de skaffet regeringen 1 mia. kr. til at medgå til finansieringen af regeringens finanslov eller skattestoppet, hvordan man nu vil formulere det.
Man kommer ikke uden om, at man i strid med tidligere aftaler har taget 1 mia. kr. af lejernes penge og fyldt i den borgerlige regerings finanslov.
Det er altså sådan, det hænger sammen.
Men det er ikke det værste i den her sag, gid det var så vel, nej, det værste i den her sag er, at af de 28 mia. kr., som beboerne selv sparer op, og som man naturligvis havde givet beboerne løfte om, at de kunne beholde til forbedringer og renoveringer, har de nu kun fået sikkerhed for knap 9 mia. kr.
Det vil sige, der ligger 20 mia. kr., som man havde skullet planlægge med ude i boligforeningerne - og der er man altså nødt til at vide, hvad man har at planlægge med - som man nu ikke ved, hvordan det vil gå med.
Så siger fru Lissa Mathiasen, at jamen Socialdemokratiet vil da arbejde for, at beboerne får så mange som muligt af de penge, men det er ikke godt nok, vil jeg sige til fru Lissa Mathiasen.
Beboerne havde fået løfte om disse 20 mia. kr., og det er ikke godt nok så at sige, at man vil arbejde for, at så vidt muligt får de så mange som muligt af de penge tilbage, som de selv sparer op.
Det er ikke godt nok.
Det er da indlysende, at man her har lagt 20 mia. kr. foran næsen på finansministeren, og han vil hvert eneste år, der er finanslov fra nu af og så længe, han sidder, da gå efter at hugge yderligere ind på disse 20 mia. kr., det behøver man da ikke at være nogen stor profet for at regne ud, for han har et skattestop, som er fuldstændig håbløst indrettet, og derfor skal han hvert eneste år ud at stjæle
nogle penge et eller andet sted, som han kan fylde i hullet.
Nu har man lagt disse 20 mia. kr. foran ham, og det vil da være en fristelse, som han er fuldstændig ude af stand til at modstå.
Derfor må jeg sige til fru Lissa Mathiasen, at det ikke er godt nok at sige, at man vil arbejde for, at man håber, og lignende løse erklæringer.
Jeg synes, at det eneste, der vil være godt nok i den her sag, er, hvis man giver et tilsagn om, at ganske vist har man så brudt aftalen den her gang med den ene milliard kroner - o.k., det bliver vi ikke enige om, men det er så det - men nu stopper festen, der bliver ikke flere gratis omgange fra regeringen på lejernes regning.
Det tilsagn synes jeg man må give, for det er slemt nok i forvejen med det forklaringsproblem, man har.
Nu var jeg så glad, fordi hr. Stavad tidligere i debatten gav et krystalklart løfte om, at man ikke vil være med til at sælge ud af de almene boliger, og jeg er ikke i tvivl om, at Socialdemokratiet et eller andet sted selv mener, at de har gjort det her i beboernes tjeneste, men virkningen har bare ikke været så heldig.
Jeg håber, at vi kan få det tilsagn fra Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre, også for at de aftaler, som en kommende regering med Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre skal indgå, kan være troværdige ud i fremtiden.
Den her debat illustrerer jo nok en af de meget afgørende forskelle mellem Socialdemokratiet og Enhedslisten, for i en sådan situation vil vores linje normalt altid være den, at vi siger, at der er grænser, som vi simpelt hen ikke vil overskride, fordi det bliver for uanstændigt.
Så må vi kæmpe for at få ændret sammensætningen i den her Folketingssal, således at man kan få en regering, der kan lave det om.
Men det, som var helt afgørende for os i bedømmelsen af den situation, var, at der nu ligger 20 mia. kr. og svømmer, som vi risikerer, at regeringen går efter næste gang.
Jeg har lyttet opmærksomt til fru Lissa Mathiasen, som har tilkendegivet, at regeringen ikke slipper af sted med bare at tage de 20 mia. kr.
Det er jeg glad for at fru Lissa Mathiasen siger.
Jeg synes, det har været en nyttig debat.
Det kan vi diskutere, og det er vi ikke enige om.
Men jeg håber, at Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, SF og Enhedslisten kan være fælles om at sikre, at det her i hvert fald ikke gentager sig.