runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Keld Albrechtsen (EL), 1999-10-27:
Jeg vil gerne spørge ministeren, om ikke det vil være rimelig præcist at sige, at den danske nationalbank så i det tilfælde ville være en slags filial af Centralbanken.
Det kunne måske beskrives sådan, at ligesom de store banker har filialer rundtomkring i landet, så kan man her i Danmark også betragte det her som et filialsystem.
Det er selvfølgelig Centralbanken, der bestemmer pengepolitikken, udstedelsen, rentens højde og sådan nogle vigtige ting. Men jeg vil godt stille et bestemt spørgsmål, som jeg har prøvet at overveje lidt: De kommentarer, som nu Centralbanken kommer med vedrørende den økonomiske politik, udsigterne for renten osv., er jo udtalelser, der har helt afgørende betydning for euroens kurs, og udtalelser, der typisk vil have særlig stor betydning under kritiske forhold. Hvad bliver den danske nationalbanks rolle dér?
Kan den danske nationalbank komme med udtalelser, der er afvigende fra det, som direktionen for Centralbanken kommer med, eller vil den være forpligtet til at holde sin bøtte i sådan en situation?
Helge Adam Møller (KF), 1999-10-27:
Det tager jeg ved en senere lejlighed til justitsministeren.
Undskyld, hr. formand.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-10-27:
Men spørgsmålet var, om man ikke reelt gør det, og hvis jeg opfattede ministerens svar rigtigt - og det kan så være spørgsmålet her - så gør man det reelt.
Og lå der ikke i ministerens besvarelse, at kommer vi ind i euroen og ØMU'en, så styres tingene fra Frankfurt, og så bliver den danske nationalbank en filial af Den Europæiske Centralbank i Frankfurt og altså en stikirenddreng, som i alle detaljer skal følge de ordrer, der udstikkes fra Frankfurt?
Er det ikke sådan? Så et lille tillægsspørgsmål: Når ministeren siger, at en af de opgaver, der fortsat vil være for Nationalbanken, efter at vi er gået ind i ØMU'en - hvis det sker - er, at man laver mønter til det danske møntomløb, er det vel ikke bare til det danske.
Går vi ind i euroen, så er det jo, for at vende tilbage til det første spørgsmål, euromønter, der cirkulerer frit rundt uden nogen sinde at blive omvekslet, og så vil det være til hele euro-området, vi laver mønter til.
De starter i Danmark, men de vil efterhånden sluses ud.
Er det ikke reelt set sådan, at Nationalbanken nedlægges, hvis vi går ind i euroen?
Helge Adam Møller (KF), 1999-10-27:
Justitsministeren synes, det er rimeligt og fair, at folk, der søger dansk statsborgerskab, skal kende de rettigheder, der gælder for at blive dansk statsborger.
Det er vi helt enige i, men vi synes til gengæld også, at de rettigheder ikke bare skal være rettigheder, men skal, for at bruge et godt, gammelt socialdemokratisk og konservativt valgsprog eller ordsprog, være både rettigheder og pligter.
Og jeg vil fastholde og blive ved med at fastholde, at hvis man har boet i Danmark i over 15 år og man er sund og rask på enhver måde og ikke kan tale dansk, så man kan gøre sig forståelig, så er der kun én person, der er skyld i det, og det er personen selv, og så er det, fordi man ikke har ønsket at sætte sine ressourcer ind og bruge den energi, der selvfølgelig er nødvendig, og så skal man ikke belønnes med at blive dansk statsborger.
Lad mig så til slut lige sige, fordi jeg også var ordfører i udlændingespørgsmål tilbage i tiden, da det var den borgerlige regering, der havde magten, at vi gentagne gange netop prøvede at få gennemført det, at der skulle stilles flere krav til indvandrere.
Det skulle ikke kun være
rettigheder, der skulle også stilles krav.
Men hvem var det, der meldte sig imod konstant?
Det var Socialdemokratiet.
Hvem var det, der var imod, da vi for nogle år siden sagde, at alle udenlandske børn ...
Helge Adam Møller (KF), 1999-10-27:
Jamen det kræver jo et svar fra mig.
Jeg indrømmer blankt, at jeg ikke forstår, at justitsministeren synes, at disse to områder, som jeg trak frem som de to væsentligste årsager til, at vi ikke kunne indgå et forlig, er så små og ubetydelige.
Det gør de ikke i løbet af de første 10 år, det gør de ikke i løbet af de første 20 år, det gør de heller ikke indtil den dag, hvor de er fyldt 65 år.
De har boet her i 23 år eller 24 år.
De kan stadig væk ikke tale dansk.
Lige netop fordi de så fylder 65, så ønsker justitsministeren og det store flertal, at de skal have lov til at blive danske statsborgere.
Det synes vi ikke de har gjort sig fortjent til, og jeg indrømmer, at hver gang vi fra den konservative folketingsgruppe skal vurdere den slags ting, så prøver vi at sige: Hvad nu, hvis det var os selv? Hvis det var mig, der skulle flytte til et andet land, til Tyrkiet, til USA eller til et andet land, og søge om statsborgerskab dér, og jeg gjorde det i en alder af 40 eller 50 år og jeg ikke gad - for at sige det ligeud - i løbet af 15 eller 20 år at lære sproget, så jeg kunne klare mig på tyrkisk eller amerikansk, så ville jeg synes, det var fuldstændig urimeligt, at jeg kunne blive tyrkisk eller amerikansk statsborger uden at kunne gøre mig forståelig på sproget.
Og den anden ting, udvisningen: Ja, jeg synes, at hvis man er en kriminel udlænding, som bor i Danmark og bliver udvist af Danmark for 10 år, fordi man groft og vedvarende har stjålet fra andre mennesker, begået indbrud efter indbrud efter indbrud, og bliver sendt ud af Danmark i 10 år og så efter 10 år kommer tilbage, så synes justitsministeren åbenbart, det er rigtigt, at når man har haft den karenstid, så skal man kunne belønnes med et dansk statsborgerskab.
Vi synes, man har brudt samfundets regler så groft, at det skal man aldrig kunne.
Hvis justitsministeren synes, det er småt og urimeligt, så synes jeg, der er noget galt med justitsministerens bedømmelse og ikke den konservative bedømmelse.
Tom Behnke (FRI), 1999-10-27:
Ja, det er jo et godt spørgsmål.
Hvor stor er »en del«?
Her ved førstebehandlingen ved jeg det ikke.
Det er muligt, at regeringspartierne har fået det at vide.
Vi i oppositionen har ikke fået det at vide, og det var derfor, jeg sluttede min tale af med at sige: Nu vil vi stille nogle spørgsmål i udvalget.
Det, udvalgsarbejdet skal bruges til, er netop at få belyst, hvor stor den del er.
Jeg sagde også, at der formentlig er en del.
Vi ved det ikke.
Men jeg sagde også, at jeg kan huske, at jeg for et par gange siden, hvor vi havde en debat om det her, sagde, at listen var alenlang.
Så sprang fru Dorte Bennedsen på talerstolen og sagde, at det i hvert fald ikke passede; det var kun nogle få.
Hvorefter vi fik listen over dem, der havde lavet kriminalitet, printet ud.
Listen var alenlang, og fru Dorte Bennedsen måtte tage sine ord i sig igen.
Men hvad angår det her lovforslag ved vi det ikke på nuværende tidspunkt.
Det er det, vi skal bruge udvalgsarbejdet til.
Og så siger fru Dorte Bennedsen, at hun ikke ved, hvad jeg mener med »grov kriminalitet«, og henviser til, at der skulle være en af ansøgerne, der havde en straf på 1 års fængsel.
Altså jeg kan sige, at strafpraksis er, at man for en fuldbyrdet voldtægt får halvandet års fængsel.
Jeg synes, fuldbyrdet voldtægt er en meget, meget grov kriminel handling.
Dorte Bennedsen (S), 1999-10-27:
Hr. Tom Behnke sagde, at der i de lovforslag, vi behandler, gennemgående er »en del«, der har begået »grov kriminalitet«.
Sådan tror jeg det blev udtrykt, og det synes jeg vi trænger til en definition af hvad er.
Grov kriminalitet i straffelovens forstand plejer jo at omfatte strafferammer i størrelsen 3, 4, 5 år.
Fra det sidste lovforslag, vi vedtog, kan jeg huske, at jeg gik det igennem, og jeg mener, at der var én eneste person, der havde en straf på over 1 år.
Resten af de personer - det var i øvrigt ikke så forfærdelig mange, der var straffede - havde straffe på under 1 år.
Det er mere, fordi ordet »grov« er sådan et værdiladet udtryk. Det er muligt, at hr. Tom Behnkes tærskel for, hvad der er groft, ligger lavere, men i den almindelige terminologi plejer grov kriminalitet at medføre den slags strafferammer, jeg nævnte før.
Der er faktisk også tale om, at der jo er ganske, ganske lange karenstider for, at folk, der har begået kriminalitet og f.eks. har fået fængsel i, skal vi sige 9 måneder eller 1 år, overhovedet kan blive optaget på et lovforslag.
Poul Nødgaard (DF), 1999-10-27:
Jeg kan da oplyse, at navnet kommer fra mine bedsteforældres
Vi kan slå op på side 39 i det foreliggende lovforslag under nr. 1843.
Man kan da ikke fortænke mig i at synes, at det er et underligt navn.
Jeg kan ikke udtale det.
Jeg tror, der er 24 bogstaver i efternavnet.
Hvis jeg kan læse det, så står der Pathmanantharajan.
Man må undskylde mig, man kan da ikke fortænke mig i at synes, at navnene virker utrolig underlige.
Og det er navne, som i hvert fald aldrig nogen sinde én eneste dansker vil komme til at kunne udtale, men det skal jeg selvfølgelig ikke lægge de pågældende nye statsborgere til last.
Søren Søndergaard (EL), 1999-10-27:
Jeg vil bare for god ordens skyld i forlængelse af det, den konservative ordfører nævnte, sige, at vi jo også har deltaget i de forhandlinger om nye retningslinjer for tildeling af dansk statsborgerskab. Og præcis ligesom Det Konservative Folkeparti er vi ikke en del af den aftale, vel nok ud fra den stik modsatte begrundelse af Det Konservative Folkepartis.
Vi synes, det er en helt igennem dårlig aftale, en aftale, hvor der ikke er nogen konsekvens og enkelhed, men hvor nogle politikere, som i virkeligheden burde have været dommere eller jurister, har siddet og tildelt ekstra straffe til folk for forbrydelser, som man især ikke kan lide, uanset at straffene i åremål for disse forbrydelser var nøjagtig de samme som for andre forbrydelser, som man godt kan lide.
Den vilkårlighed kan vi ikke lide, og derfor har vi sagt, at vi overhovedet ikke vil være med i det.
Vi anerkender også, at traditionen jo er, at det er Indfødsretsudvalget, der behandler de konkrete ansøgninger, og så bliver de lagt frem her efter at være blevet behandlet.
Og det vil sige, at det eneste tilfælde, hvor jeg kunne forestille mig at vi ville gå ind i den konkrete debat, var, hvis der var nogle, der ikke var behandlet i overensstemmelse med de retningslinjer, som et flertal støtter.
Så længe retningslinjerne bliver fulgt, vil vi selvfølgelig som et demokratisk parti anerkende det flertal, om end vi selvfølgelig fortsat vil arbejde for at få retningslinjerne ændret. Og så vil jeg sige til hr. Nødgaard angående mærkelige navne - det er jo noget, der optager hr. Nødgaard meget - at der jo er nogle navne, der ikke er mærkelige: Hansen f.eks., det er Hans' søn; han hedder Hansen.
Søndergaard er heller ikke et mærkeligt navn.
En gård, der ligger mod syd, det er Søndergaard; det er enkelt.
Men Nødgaard, er det gården, der er brændt ned, så man må have et eller andet nødværge, eller hvad er det?
Det var dog et besynderligt navn.
Dorte Bennedsen (S), 1999-10-27:
I stedet for at blive lidt småvred synes jeg hr. Nødgaard skulle holde hovedet koldt. Hr. Nødgaard sagde i sit første indlæg, at vi er det land i verden, hvor man får mest forærende ved at blive statsborger.
Når jeg så spørger, hvad det er, så får jeg svaret: Det er socialhjælp, det er kontanthjælp, osv.
Jeg bliver nødt til at sige til hr. Nødgaard, at det ikke er sandt.
Disse rettigheder har folk med permanent opholdstilladelse i Danmark; det er ikke en ret, man får ved at blive dansk statsborger.
Jeg kan stadig væk kun umiddelbart komme i tanker om, at forskellen mellem at have permanent opholdstilladelse og være dansk statsborger, ud over det psykologiske, er retten til at stemme ved folketingsvalg. Så sagde jeg ikke, at lovforslaget er ukompliceret.
Jeg sagde, at de ansøgninger, der er i det, er ukomplicerede.
Og med det mente jeg, at de fuldt ud og i enhver henseende opfylder de betingelser, der er sat for at opnå dansk statsborgerskab.
Poul Nødgaard (DF), 1999-10-27:
Med sådan et indlæg forstår jeg godt at Socialdemokratiet er ved at miste de fleste af deres vælgere.
Der blev sagt noget om rettigheder.
Fru Dorte Bennedsen mente, at den eneste rettighed, man får ved at opnå et dansk statsborgerskab, er, at man kan stemme. Ja, det er da også en god rettighed at få.
Men fru Benned sen skulle lige prøve at forestille sig, hvad der opnås af rettigheder i relation til alverdens ting: kontanthjælp, bistandshjælp, arbejdsløshedsunderstøttelse.
Sådan kunne jeg gå hele det offentlige spektrum igennem.
Er det ikke en rettighed at få?
Jeg spørger, når man ser alle de mærkelige navne i
lovforslaget her,
hvilke rettigheder fru Bennedsen og hr. Nødgaard havde, hvis de drog til et af de lande og blev statsborgere dér?
Ingen form for rettigheder.
Det er det, jeg prøver at banke ind i hovedet på Socialdemokratiet.
Så siger fru Dorte Bennedsen, at det er et ukompliceret lovforslag.
Ja, det er det set med socialdemokratiske øjne.
Det er et ukompliceret lovforslag
Vi synes ikke, det er et ukompliceret lovforslag, når man tildeler 5.000 mennesker alle de rettigheder, der følger med et statsborgerskab.
Jeg synes, Socialdemokratiet skulle tage ad notam, at befolkningen er dybt bekymret over det, Socialdemokratiet foretager sig her i Folketinget vedrørende udlændingepolitikken, herunder også tildeling af dansk statsborgerskab.
Men det er, ligesom det går fuldstændig hen
Marianne Jelved (RV), 1999-10-27:
Er det ikke næsten nemmest at svare under ét, for de tre spørgsmål ligner hinanden utrolig meget.
Nationalbanken bliver ikke en filial under Den Europæiske Centralbank.
når Danmark kommer med i den fælles valuta, vil hovedforskellen for den danske nationalbank være, at Nationalbanken ikke længere nævner/siger, hvad diskontoen er nu, kl. 16.00 en eftermiddag.
Det er hovedforskellen.
Det er den helt centrale hovedforskel, og det er jo, fordi pengepolitikken bliver ens.
Når Nationalbanken i disse år ændrer på renten i Danmark, så gør Nationalbanken det ud fra den valutapolitik, regeringen i Danmark har valgt at føre, og det er en fastkurspolitik, og den valutapolitik har regeringerne siden 1982 ført.
I stedet for at sidde i København og flytte op og ned på renten, så vil Danmarks nationalbankdirektør skulle sidde i Frankfurt på møder og dér sige, hvordan renten skal være.
Det er den centrale indholdsmæssige forskel, og indflydelsen er altså større ved at sidde omkring bordet i Frankfurt og have én stemme, ligesom de andre nationalbankdirektører, der sidder ved bordet, har én stemme hver, end ved at sidde her og blive ringet op fra Frankfurt og få at vide, hvad det nu er besluttet at renten skal være, og så bagefter ringe til økonomiministeren og fortælle, at nu flytter vi renten, fordi de i Frankfurt har flyttet renten.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-10-27:
Sandheden er jo, at den danske nationalbank selvfølgelig fuldstændig mister den rolle, den har i dag.
Der vil selvfølgelig stadig stå en bygning, der vil stadig væk være en seddelpresse, der vil stadig væk være møntprægning osv., der vil stadig væk skulle være en direktør, som kan tage til møderne i ECB's styrelse osv., men selve det instrument, som den danske nationalbank i dag har til sin rådighed og skal virke på baggrund af, har vi da ikke mere, og det må vel være svaret her i dag.
Dorte Bennedsen (S), 1999-10-27:
Det er korrekt, at det er et større antal, end vi er vant til at se i et lovforslag.
Og jeg udtrykte vist, sidste gang vi havde et lovforslag om indfødsret, at jeg forventede, at det næste ville blive større, og det glædede jeg mig over.
Og det gør jeg stadig væk, for en væsentlig grund til, at der er flere i dette forslag, er, at det nu for alvor lykkes at bringe sagsbehandlingstiden i Indfødsretskontoret ned.
Langt, langt, langt de fleste ansøgninger, der kommer om indfødsret, er jo ganske ukomplicerede.
De ca. 97 pct. af dem, der er her i lovforslaget, er jo fuldstændig ukomplicerede; der er ingen problemer i dem. Ikke desto mindre har det jo taget op til 24-25 måneder at behandle disse ansøgninger.
Det kan et offentligt kontor ikke være bekendt, og det er nu lykkedes i Justitsministeriet at få ansat personale, som nedbringer sagsbehandlingstiden.
Det er klart, at når sagsbehandlingstiden nedbringes, kommer der flere igennem systemet på kortere tid, og det afspejler sig i lovforslaget.
Så et stort antal er i høj grad et udtryk for, at vi behandler folk ordentligt, og at vi ikke lader dem vente i så umådelig lang tid.
Samtidig har vi jo så sagt, at de udlændinge, der kommer til Danmark og får fast opholdstilladelse, ønsker vi skal integrere sig, skal tilpasse sig.
Og jeg skal ikke gentage den noget, efter mine begreber, usmagelige debat, der har kørt sommeren over om, hvad der er vigtigt i integrationen.
Men der er fra alle sider udtrykt ønske om, at folk vil integrere sig og tilpasse sig det danske samfund.
For mig at se er der vel ikke større tilpasning, end at man når dertil, at man, når man har været her som indvandrer i 7 år, så søger dansk statsborgerskab.
Det er da et udtryk for, at man virkelig føler sig som et led i det danske samfund.
Jeg har altså svært ved at se, at man skal bebrejde folk, at de integrerer sig så langt, at de også ønsker at være danske statsborgere.
Nu hørte jeg hr. Nødgaard sige noget om, at vi er det land i verden, hvor man får mest forærende ved at blive statsborger.
Det forstod jeg ikke.
Altså forskellen på at være statsborger og ikkestatsborger er i høj grad psykologisk, altså det er et spørgsmål om at føle sig tilpasset i samfundet.
Den eneste sådan umiddelbare rettighed, jeg kan komme på, er, at man som statsborger kan få lov at stemme til Folketinget, og det kan man ikke, hvis man ikke har statsborgerskab.
Så jeg har lidt svært ved at forstå bemærkningen.
Men som sagt: At folk søger statsborgerskab, er jo et udtryk for, at de har lyttet til det ønske, der er udbredt i den danske befolkning, om, at man gerne ser, at folk af anden herkomst, som bor permanent her, integrerer sig i samfundet.
Og dér er dette altså den, skal vi sige, ypperste form for integration.
Keld Albrechtsen (EL), 1999-10-27:
Jeg tror ikke, ministeren fik fat i mit spørgsmål.
Jeg synes i øvrigt betegnelsen filial var ganske præcis, og ministeren underbyggede den egentlig ved netop at forklare, at diskontoen, renten, jo altså fastsættes i hovedafdelingen, og så må man i filialerne udlåne til den rente, som hovedafdelingen nu har besluttet; den lokale filialbestyrer kan ikke selv længere fastsætte renten.
Så filial var da egentlig et meget godt forslag, og det var kun for at være hjælpsom.
Jeg vil gerne spørge ministeren: Betyder det også, at filialbestyreren, den danske nationalbankdirektør, fremover vil være afskåret fra at komme med sine vurderinger offentligt til pressen, hvis der f.eks. er en valutakrise mellem dollaren og euroen, hvor der jo så kommer udtalelser fra Centralbanken?
Det kan være udtalelser, der f.eks. går i retning af, at nu må der strammes op på renten.
Er han da forpligtet til lokalt at følge Centralbankens udtalelser, eller kan han offentligt komme med en afvigende mening?
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1999-10-27:
Tak for svaret på de tre spørgsmål sådan under ét.
Det lykkedes ikke særlig godt, skulle jeg hilse og sige.
Altså, det er jo fuldstændig rigtigt, at hvis man ser isoleret på den situation, vi har i dag, hvor der føres fastkurspolitik i forhold til euroen, så kan ministeren jo godt opstille det eksempel, ministeren gør. Der er også mange fornuftige argumenter for at føre fastkurspolitik, men går vi år tilbage, har man ikke gjort det.
Om 20 år kan det være, man finder ud af, at man fra dansk side har en fordel i at føre en anden form for politik end fastkurspolitik i forhold til euroen, som vi gør i dag.
Da kan det være, det er en anden valuta, vi gerne vil køre fast kurs over for.
Det ved vi ikke.
Kan ministeren så ikke bekræfte, at om 20 år, hvor vi så eventuelt måtte have lyst til at gøre noget andet, er den mulighed væk, fordi vi har deponeret retten til at bestemme de her forhold i Den Europæiske Centralbank?
Og frem for at opstille et eksempel ud fra en situation p.t., er det afgørende så ikke, at lige præcis med hensyn til den økonomiske politik og pengepolitikken kan vi ikke forudse, hvad det er for nogle virkemidler, vi vil have brug for om 20 eller 30 år?
Frank Dahlgaard (UP), 1999-10-27:
Afslutningsvis må jeg spørge ministeren, om ministeren har kendskab til, hvor mange renteændringer gennem de sidste 10 eller 15 år den danske nationalbank har foretaget i den ene retning eller i den anden retning, uden at der forud har været en ændring fra Bundesbank.
Det spørgsmål stillede jeg faktisk til ministeren, jeg tror, det er et år eller to siden, som et skriftligt spørgsmål.
Svaret kom skriftligt, og det viste, at der var
ganske mange forandringer også i de senere år, hvor den danske nationalbank havde ændret på sine udlånsrentesatser over for de private banker i Danmark og dermed på egen hånd ændret renteniveauet.
Så det er ikke rigtigt, når ministeren siger, at vi rent faktisk er tvunget til og nødt til bare at følge Bundesbank, nu Den Europæiske Centralbank, og at vi ikke har en selvstændig rentepolitisk frihed.
Det har vi.
Ministerens eget svar, som næppe er mere end 2 år gammelt, modsiger ministeren i dag.
Marianne Jelved (RV), 1999-10-27:
Til hr. Frank Dalgaard: Det er fuldstændig korrekt, at der selvfølgelig er situationer, hvor den danske nationalbank reagerer på renten, uden at det først er sket i Frankfurt.
Et eksempel: I september 1998 var der pres på det finansielle marked på grund af Sydøstasienkrisen og Ruslands situation.
Alle de kommende 11 eurolande havde fuldstændig stabile valutaer, selv om de ikke var blevet til eurolande endnu, men der var pres på den danske krone, og derfor måtte Nationalbanken selvfølgelig hæve renten.
Nationalbanken flytter nemlig renten for at kunne holde en fast, stabil valuta.
Dér ville Nationalbanken blive overflødiggjort, hvis vi var med i den fælles valuta.
Til hr. Thulesen Dahl, som ikke fik svar lige før
: Ingen kan sige, hvordan verden ser ud om 20 år.
Hvis vi ser 20 år tilbage, hvordan så den så ud?
Da devaluerede vi på fuldt drøn, inflationen var tårnhøj, renten var over 20 pct.
Det er jo det, vi vil undgå.
Alle landene i Europa har fundet ud af, at det er en meget, meget dårlig situation, og derfor skal vi samarbejde og hjælpe hinanden og lade være med at lave ting, som i virkeligheden bare er eksport af egne problemer til andre lande.
Det er det, samarbejdet går ud på.
Til hr. Frank Dahlgaard, der refererer til såkaldte problemer i Irland, Spanien og Portugal, der har en høj vækst, og som gerne ville have mulighed for at hæve renten for at dæmpe væksten, vil jeg godt lige sige, at Irland, Spanien og Portugal er i nøjagtig den situation, Danmark var i for knap 1½ år siden, nemlig i juni 1998.
Vi havde også for høj en vækst, og vi kunne se for os, at vi ville blive ved med at have for høj en vækst.
Hvad gjorde Danmark?
Ringede finansministeren eller økonomiministeren til Nationalbanken og bad den om at hæve renten?
Vi kunne ikke drømme om at gøre det.
Og de er med i den økonomisk-politiske koordinering, som foregår i EU, og hvor alle landene er enige om, at det superfornuftige er en stabilitetsorienteret økonomisk vækst, ikke at devaluere og ikke at bruge renten på den måde, som hr. Frank Dahlgaard lige nævnte som et eksempel.
Til hr. Keld Albrechtsen: Nationalbanken har siden 1982 ført en rentepolitik, der matcher den fastkurspolitik og den økonomiske udvikling, der har været i Danmark siden 1982.
Sådan er det, sådan har det været.
Det, der sker nu, er, at Nationalbanken må følge det, der besluttes i Frankfurt, uden at have indflydelse på det, der besluttes i Frankfurt.
Hvis vi er med i euroen, sidder Nationalbanken med i Frankfurt, og for første gang siden 1982 har Nationalbanken så indflydelse på den pengepolitik, der skal føres, og som Danmark er underlagt.
Det kalder jeg at udvide sine indflydelsesmuligheder.
Frank Dahlgaard (UP), 1999-10-27:
Ministeren må vel give mig ret i - for sådan er det rent faktisk, det fremgår af ministerens egen skriftlige besvarelse, som jeg refererede til før - at der også har været tale om selvstændige danske renteændringer fra den danske nationalbank i nedadgående retning, uden at Bundesbank eller Den Europæiske Centralbank har foretaget sig noget. Så det går ikke bare den ene vej, det går også den anden vej.
Jeg må konkludere sådan på det spørgsmål, jeg har stillet, at det er et ja til, at den danske nationalbank reelt set nedlægges som en selvstændig centralbank, hvis vi afskaffer kronen og går ind i euroen.