Morten Messerschmidt (DF), 2005-11-08:
Se, her i fredags var der som sædvanlig møde i Europaudvalget, men mødet var ikke helt sædvanligt, for i fredags blev der givet regeringen mandat til den forestående reform af sukkerreformen i EU.
Det var et mandat, som Dansk Folkeparti ikke kunne lægge stemmer til alene af én grund, nemlig at vi ganske enkelt ikke fandt det ambitiøst nok.
Her kun en måned før WTO-forhandlingerne i Hongkong er det nemlig afgørende, at Danmark ikke viser sig som halehæng til de fodslæbende lande i Sydeuropa, der ikke ønsker nogen ændringer af EU's landbrugspolitik.
Danmark må sammen med de reformivrige lande sende et klart signal forud for forhandlingerne i Hongkong.
Vi må sende et signal om, at vi ikke bare ønsker, men at vi insisterer på, at der sker reformer i både EU's og i den øvrige verdens handelspolitik.
Der har været talt meget om, at der skulle være en såkaldt gratis runde for de fattige lande, og der skal ikke være tvivl om, at Dansk Folkeparti støtter dette princip.
Men »A round for free« må aldrig blive en undskyldning for, at vi ikke ser på, hvilke problemer andre lande og andre handelsområder har internt.
Det skal jeg vende tilbage til lidt senere.
Særlig har de her debatter haft fokus på landbrugspolitikken.
Det er, fordi landbrugspolitikken indeholder nøglen til at få en samlet aftale.
For Dansk Folkeparti er der også flere grunde til, at der er fuldstændig god legitimitet i at fokusere på den landbrugspolitik, som EU fører.
For det første giver de vanvittig høje toldskranker de europæiske forbrugere alt for høje priser, fordi de er med til at holde konkurrenterne ude af EU.
For det andet er det helt uholdbart, at en stor mængde lande holdes uden for det europæiske forbrugsmarked og dermed fastholdes i fattigdom, fordi de ikke sikres et frit marked til at handle i.
For det tredje er det uansvarligt over for skatteyderne at bruge 44 pct. af EU's samlede budget på landbrugsstøtte, mens vi har problemer med at finde penge til forskning, videreuddannelse, udvikling og innovation.
Vi kan ikke i fremtiden leve af et gennemsubsidieret landbrug, men vi kan leve af et konkurrencedygtigt landbrug, som på kvaliteten og effektiviteten kan tage kampen op med andre lande.
Således er den største nettomodtager af støtte den engelske Queen Elizabeth.
I Dansk Folkeparti har vi en klar forvisning om, at hun nok skal klare sig uden.
I Frankrig kan vi se ifølge en ny opgørelse, som bistandsorganisationen Oxfam har lavet, at det er 15 pct. af Frankrigs største landbrug, som tilsammen får 60 pct. af de støttemidler, der gives til Frankrig.
I Spanien er billedet endnu mere forvrænget.
Her får landets syv største landbrug 14,5 mio. euro, hvilket svarer til den sum, som 12.700 af landets mindste landbrug må dele imellem sig.
Derfor er der masser af årsager til at reponere.
Vi må og skal have toldgrænserne ned, så den omkringliggende verden kan konkurrere med os.
Vi må have sat en bremse i de massive støtteordninger, og vi må have en fuldstændig udfasning af eksportstøtten, som ikke bare holder de fattigste landbrugere ude af EU, men oven i købet udkonkurrerer dem på deres egne hjemmemarkeder.
Når alt det så er sagt, når selvransagelsen efter den her debat er overstået, og visionerne sådan står lysende klare for os alle sammen, er det nødvendigt, at vi også stiller krav til omverdenen og ikke bare til os selv.
Vi ved, at frihandel er vejen til velstand, og vi er villige til at åbne for denne vej til velstand for andre lande.
Men vi må også kræve, at de fattige lande selv laver reformer.
I Afrika er det eksempelvis velkendt, at landene internt bekriger hinanden med enorme toldsatser, som bestemt ikke lader EU noget at høre.
Det afrikanske kontinent udgør et stort hjemmemarked for disse lande, og der er ingen vej uden om, at de må skabe friere tøjler for intern handel.
Situationen i Sydamerika, hvor Argentina, Brasilien, Paraguay og Uruguay i en aftale, hvor Chile og Bolivia er associerede medlemmer, har skabt et regionalt frihandelssamarbejde, er et fremragende eksempel på, i hvilken retning verdenshandelen må bevæge sig.
Alene målsætningen med det samarbejde, der kaldes Merkosurssamarbejdet, om ved indgangen til næste år at have skabt en fælles toldunion landene imellem er et godt billede på, hvilken retning verdensøkonomien bør bevæge sig i.
Naturligvis må vi kræve, at de reformer, som gennemføres her i Europa, også modsvares af tilsvarende reformer i de lande, vi i dag er i hård konkurrence med.
Vi kan ikke have et Brasilien, der kan udkonkurrere dansk kvægproduktion, samtidig med at landet opretholder høje toldskranker, som gør dansk eksport til en umulighed.
Og vi må kræve, at USA så vel som Japan og også andre mindre lande, måske som Norge, også gennemfører forholdsmæssige og parallelle reduktioner i deres støtteordninger.
En situation som i Cancún, hvor ministermødet i 2003 endte uden resultater, må vi ikke risikere.
Derfor må vi som et lille, men resultatorienteret og kvalitetsbevidst land balancere mellem de særinteresser, som vil dominere billedet i Hongkong.
På den ene side ved vi, at Frankrig både vil og allerede i dag blokerer for ændringer.
På den anden side er det afgørende vigtigt, at Frankrig ikke kommer til at tegne EU i denne sag, men at vi mindre og mere reformivrige og omstillingsparate lande kommer til at tage teten.
På den ene side skal der tages hensyn til, at også europæisk landbrug må omstille sig.
Vi ved eksempelvis, at den forestående sukkerreform kan koste arbejdspladser, og det må vi afgjort tage højde for.
Men på den anden side kan vi ikke fastholde arbejdspladser i EU ved at bruge 44 pct. af budgettet på at opretholde et produktionsapparat, der ikke er rentabelt.
Pengene skal bruges bedre.
Dansk landbrug er en hæderkronet og uundværlig del af det danske samfund.
Derfor er det afgørende vigtigt, at der er lande som Danmark, der finder en balancegang imellem disse mange hensyn.
Derfor er det vigtigt, at vi ikke, som man har gjort i Frankrig og i andre lande, maler os op i et hjørne og er ufleksible og ikke vil skabe ændringer, som vi alle sammen ved er nødvendige for at skabe en bedre handelssituation, for at skabe en bedre verden for både fattige og mindre fattige lande.
Det var baggrunden for, at Dansk Folkeparti i fredags ikke kunne støtte det i vores optik alt for vage forhandlingsmandat i sukkerreformsagen.
Vi ønsker, at eksportsubsidierne bankes helt i bund, at toldsatserne sænkes, og at de interne subsidier over en årrække under international enighed og parallelitet helt afskaffes.
Det var linjen for Dansk Folkeparti i fredags, er det her i dag og om en måned i Hongkong.