Rune Lund (EL), 2006-05-24:
Dialog og samarbejde er meget vigtigt, ikke mindst fordi der jo er brug for et modspil til den konfrontationslinje og den pusten til modsætninger, som vi oplever fra f.eks. Dansk Folkeparti og fra deres modstykke blandt de politiske islamister, som forsøger at tegne et billede af, at der skulle være en afgrundsdyb forskel på værdier og kulturer i vores forskellige dele af verden, og at dette skulle umuliggøre mellemfolkeligt samarbejde og forståelse.
Det passer efter Enhedslistens mening ikke med virkeligheden.
Så selve ideen om at støtte dialog med befolkningerne i den arabiske verden er rigtig god, men mellemfolkelig dialog forudsætter gensidig respekt og en nuanceret forståelse af ligeværdighed og værdighed, og her mener vi, at indpakningen, det arabiske initiativ, fra starten af i hvert fald har været problematisk.
Et godt eksempel er, at forordet til det arabiske initiativ fra 2005 indledes med sætningen: Vi husker alle, hvor vi befandt os den 11. september.
Senere tales der om det blinde had mod Vesten, og om forsøg på at mobilisere muslimer over hele verden til krig mod den vestlige civilisation.
Det er en forkert indgangsvinkel til en indsats for dialog med den arabiske verden.
Det lyder af, at vi stiller millioner af muslimer og alle arabiske lande til ansvar for nogle få ekstremister, og at det er på grund af truslen om terror, at vi ønsker dialog.
Et andet, men relateret problem, som vi står med, handler om Danmarks ry og omdømme.
Hvis vores budskab om demokratisering og respekt for menneskerettighederne skal have nogen effekt, er det nødvendigt, at vi selv lever op til disse standarder, og det gør Danmark desværre ikke.
Med hvor stor legitimitet kan vi tale om demokrati, når vi deltager i en ulovlig krig mod Irak, der har kostet titusindvis af menneskeliv?
Hvad mener vi egentlig med demokrati, når vi straffer palæstinenserne for at have valgt en regering, vi ikke bryder os om?
Særlig vores eftergivende holdning over for Israels fortsatte besættelse af Palæstina og undertrykkelse af palæstinenserne må få vore budskab om menneskerettigheder til at klinge ganske hult, og ikke mindst må hele Danmarks følgagtige politik over for slyngelstaten USA virke som en stopklods for meningsfuld dialog med befolkningen i den arabiske verden.
Hertil kommer så Muhammedkrisen, hvor det er lykkedes vores statsminister at blive uvenner med befolkningen i det meste af den arabiske verden på grund af sin arrogance og på grund af sine manipulationer.
Spørgsmålet er, om Danmark overhovedet i dag har den nødvendige moralske autoritet til at kunne gøre en nyttig indsats i det område.
Derfor deler vi også synspunktet i Udenrigsministeriets analyse om, at der er et behov for en stringent efterlevelse af vore egne principper, hvis tillid og troværdighed skal genskabes.
Men det betyder jo sådan set, at vi markant skal ændre vores udenrigspolitik.
Vi må ud af Irak og klart afvise et angreb på Iran, vi må føre en langt mere kritisk politik over for den israelske besættelsesmagt, vi må hægte os af USA’s ekspansionistiske dagsorden, og samtidig må vi væk fra den arrogante linje, som Muhammedkrisen var det bedste eksempel på.
Det var simpelt hen pinligt at opleve statsministeren, da han belærte højt uddannede arabiske diplomater om, hvad ytringsfrihed betyder – som om de ikke vidste det.
Når disse principielle ting er sagt, vil jeg gerne på Enhedslistens vegne komme med nogle konkrete input til, hvilke indsatser vi mener at det arabiske initiativ fremover skal prioritere.
Vi er sådan set enige i de fokusområder, der er valgt.
Vi er enige i fokus på kvinders rettigheder; homoseksuelles rettigheder var i øvrigt også noget, man kunne tage fat på i denne sammenhæng.
Vi mener også, at fokus på frihedsrettigheder og menneskerettigheder er meget vigtigt.
Vi mener dog, at man burde gøre bekæmpelse af tortur til et selvstændigt fokus inden for dette område.
Mellemøsten er desværre en af de regioner, hvor anvendelse af tortur er udbredt.
Det er ikke blevet bedre efter den 11. september, hvor mange af landene er hoppet med på krigen mod terror i ly af, at denne rammer anderledes tænkende og oppositionen generelt.
Tortur er også udbredt i flere af de lande, som der lægges op til som fokusområder.
Vestens rolle i dette har desværre været meget tvivlsom.
Vi ved, at både USA og Storbritannien har brugt lande i Mellemøsten til at udlicitere tortur.
Konkret ved vi, at amerikanske og britiske fanger har været fængslet i Marokko og udsat for brutal tortur, inden de er fløjet videre til Guantánamo.
Og USA bidrager nu f.eks. til byggeriet af et nyt fængsel i Marokko.
Dette gør det ikke mindre vigtigt, at Danmark prioriterer en indsats mod tortur i Mellemøsten.
Vi skal støtte samarbejdet med lokale menneskerettighedsgrupper og lægge pres på regeringerne for at ophøre med at bruge tortur.
Og samtidig må vi kræve, at USA’s udlicitering af tortur til området ophører.
Et andet område, der kunne gives større fokus, var beskyttelse af mindretal.
Et eksempel er den kurdiske befolkningsgruppe, som oplever undertrykkelse og diskrimination i både Syrien, Iran og Tyrkiet.
Sidst, men ikke mindst mener vi, at man burde prioritere støtten til arbejdstagerorganisationer langt højere.
En styrket fagbevægelse vil medvirke til at skabe større økonomisk lighed, som også vil bidrage til en demokratisk udvikling.
Det får os tilbage til udgangspunktet.
Det vigtigste, vi kunne gøre for at støtte en demokratisk udvikling i Mellemøsten, var at bidrage til at ændre Vestens politik i området og presse Israel til at ophæve besættelsen, som hele tiden bruges af de lokale magthavere som en undskyldning for at opretholde status quo og selv efterleve de højt besungne principper.
Afsluttende skal det selvfølgelig også siges, at Enhedslisten ikke mener, at pengene til det arabiske initiativ skal tages fra ulandsbistanden.
Vi taler om relativt velstående lande, og ulandsbistanden mener Enhedslisten skal gå til fattigdomsbekæmpelse, så pengene til det arabiske initiativ – som indeholder mange gode og konkrete projekter – mener vi skal tages andre steder fra.