Tove Videbæk (KRF), 2000-04-26:
Det vigtigste hensyn overhovedet vedrørende autorisationer på sundhedsområdet må være hensynet til patienternes sikkerhed og service, og med det som udgangspunkt blev der i 1994 vedtaget en lov om autorisation af optikere m.v. Der ligger en forbrugermæssig tryghed i, at man gennem en autorisationsordning let kan identificere optikere, samtidig med at det offentlige garanterer for de uddannelsesmæssige kvalifikationer.
Loven er først og fremmest
en beskyttelse af forbrugerne på et område, der er af stor betydning for brugerne af briller og kontaktlinser
, idet udførelsen af funktionen kan indebære en betydelig skademulighed med deraf følgende risiko for alvorlige komplikationer. Da der i 1994 eksisterede et stort antal optikere med forskellig teoretisk og praktisk erfaring, blev der i loven indsat særlige overgangsregler.
Disse overgangsregler havde til formål at sikre, at personer, der uden at opfylde de formelle uddannelseskrav, som i en lang årrække havde udført god og forsvarlig optikervirksomhed, ikke som følge af autorisationsordningen mistede deres erhvervsgrundlag.
Formålet med overgangsreglerne var først og fremmest, at disse personer skulle få tid til og mulighed for at gennemføre en uddannelse eller ansætte en autoriseret optiker.
Efter lovens ikrafttræden i 1994 meddelte Sundhedsstyrelsen midlertidig autorisation til 32 personer.
Én af disse personer har efterfølgende modtaget
varig autorisation på baggrund af supplerende dokumentation
, så det er faktisk en særordning for 31 personer, vi taler om i dag.
Optikerfagets Fællesudvalg udbød i 1995 kurser, der var specielt relevante for midlertidigt autoriserede optikere, men kun to af de midlertidigt autoriserede optikere deltog. Kurserne blev ligeledes udbudt i 1996, 1997 og 1998, men måtte aflyses på grund af manglende tilmelding.
Ingen af de midlertidigt autoriserede optikere har i perioden fra 1994 til 1999 søgt optagelse eller indstillet sig til eksamener eller spurgt, om skolerne kunne afholde specielle kurser for dem.
For mig er det store spørgsmål i denne sag derfor, om det er forsvarligt med hensyn til både sikkerhed og service over for forbrugerne at meddele permanent autorisation til personer, som ikke har den påkrævede uddannelse og heller ikke har fundet det formålstjenligt at forsøge at få den.
Jeg forstår nok ikke helt begrundelsen for dette.
Det skal være grundlæggende kurser, men kurserne bør ikke afsluttes med eksamen.
Er man nervøs for, om de pågældende optikere kan bestå eksamen med grundlæggende kurser i optik?
Her har jeg mine tvivl.
Kan det være rimeligt at tildele permanent optikerautorisation til personer, som ikke kan bestå en eksamen i grundlæggende kurser om optik?
Hvis vi med hensyn til autorisationer først og fremmest skal tænke på brugerne, er jeg usikker i denne sag.
Vil brugerne virkelig få sikkerhed og service, hvis de, der udfører den optiske service, ikke engang kan bestå en eksamen i grundlæggende kurser med optik?
Jeg vil overveje min stilling, for hvis vi vedtager dette beslutningsforslag, siger vi dermed samtidig, at de optikere, der alligevel ikke fandt det formålstjenligt at ajourføre deres uddannelse i den mellemliggende periode, bare kan fortsætte, og samtidig behandler vi de øvrige optikere uanstændigt, idet vi siger, det er spild af tid, at de har taget deres eksamen.
Jeg vil meget gerne være med til en positiv behandling
af forslaget i udvalget, men jeg er meget skeptisk over for forslaget.