runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jørn Jespersen (SF), 2003-02-05:
Jo, men jeg kender godt den historiske begrundelse for landbrugsstøtten.
Der har også været et rationelt formål med den for 40 år siden.
Men i de sidste årtier har den i stigende omfang været fuldstændig irrationel. Den har ikke haft nogen begrundelse i at sikre fødevaresikkerhed, for det var til stede; den har været skadelig for miljøet; den har givet forhøjede priser for forbrugere og skatteydere, og den har været skadelig for ulandene.
Derfor giver jeg ikke så meget for de der bestræbelser
på at få noget ned, især ikke når ministeren ikke kan dokumentere, at den rent faktisk er kommet ned, for det mener jeg nemlig ikke den er.
Men det må vi jo så følge op på.
Jeg takker i hvert fald for bekræftelsen af, at der ikke er tale om en reduktion på 55 pct., men en meget mindre reduktion, og det tillader jeg mig at udlægge som, at det er på lidt vildledende - for ikke at sige meget vildledende - vis blevet præsenteret af Kommissionen for at give befolkningen et indtryk af, at der skete en langt større reduktion, end der sker.
Mariann Fischer Boel (V), 2003-02-05:
Nu plejer hr. Jørn Jespersen at være god til at forholde sig til den politiske virkelighed.
Den politiske virkelighed er jo også, hvor langt man kan komme, når vi diskuterer et modalitetsudspil fra EU til de kommende forhandlinger i WTO.
Der er hr. Jørn Jespersen jo også fuldstændig bekendt med den politiske virkelighed, når vi kigger på deltagerkredsen i det Ministerråd, der varetager landbrugets interesser. Så den politiske virkelighed, er jo i realiteten, at det er svært at trække hestene til truget.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Jørn Jespersen (SF), 2003-02-05:
Det er rigtigt, at jeg kender den politiske virkelighed.
Men det er i hvert fald også vigtigt, at befolkningen, offentligheden, kender den faktiske landbrugsstøtte, således at der kan udfolde sig en demokratisk debat om, hvor meget der bliver udbetalt og hvor store reduktioner, der rent faktisk er lagt op til. I den forbindelse er det jo også interessant at få at vide, hvor meget landbrugsstøtten koster en almindelig familie.
Den koster på to måder, dels fordi vi opererer med kunstigt høje priser inden for EU, og det vil sige, at når forbrugerne køber fødevarer i butikkerne, betaler de mere, end de havde behøvet. De bliver så beskyttet af toldbarrierer, og de bliver støttet af eksportstøtte for at dumpe overskuddet på ulandsmarkedet osv., men det er interessant at vide, hvor meget det koster en dansk familie, en europæisk familie ekstra.
det en dansk og en europæisk familie i forøgede priser og i skat?
Mariann Fischer Boel (V), 2003-02-05:
Det er korrekt, når hr. Jørn Jespersen siger, at landbrugspolitikken har en konsekvens for EU's forbrugere både i form af højere priser på fødevarer og også i skattebetaling
OECD kommer hvert år med en opgørelse, de såkaldte PSE'er, det står for Producer Support Estimate, hvis man skal have baggrunden med, og det angiver niveauet for landbrugsstøtten både i EU og i de øvrige OECD-lande.
Jeg vil godt sige, at tallene er foreløbige, men der vil næppe ske de store udsving.
Det fremgår af de tal, vi har fået, at værdien af den samlede landbrugsstøtte fra såvel direkte støtteudbetalinger som indirekte gennem prisstøtte bl.a. de støtteordninger, hr. Jørn Jespersen har fokus på ved enhver given lejlighed, nemlig de udgifter der er forbundet med vores særlige toldbeskyttelse, beløber sig til 104 mia. euro, og det er altså 774 mia. kr. Hvis vi kigger på befolkningstallet i EU, er det 377 millioner, og så kan vi lave et lille regnestykke, der viser, at udgiften pr. indbygger svarer til 276 euro eller godt og vel 2.000 kr., 2.055 kr. pr. indbygger.
Derfor er jeg også godt tilfreds med den vedtagelse, som et flertal af Folketinget kunne blive enige om i forbindelse med de drøftelser, vi havde i en forespørgselsdebat om den fremtidige landbrugspolitik, hvor der ikke må være nogen tvivl om den danske regerings holdning.
Det tror jeg heller ikke, hr. Jørn Jespersen er i tvivl om, at vi ønsker, at den direkte støtte til landbruget bliver reduceret.
Jørn Jespersen (SF), 2003-02-05:
Jeg takker for svaret, som jeg synes var prisværdig klart, og i virkeligheden synes jeg, det er en skam, at det ikke er indgået i debatten for meget længe siden, men det er jo ikke fødevareministerens skyld, jeg kunne have spurgt noget før.
Men nu er svaret så kommet.
Den samlede støtte, når vi ser både på den direkte støtte, der bliver udbetalt til landmændene og de ekstra omkostninger, som borgerne er pålagt via for høje priser og al den anden indirekte støtte, svarer til 2.055 kr. pr. indbygger i EU.
pr. år på over 10.000 kr. for at opretholde en landbrugsstøtte, der i øvrigt kun er skadelig. Det synes jeg sætter tingene i relief, og jeg har sådan set ikke brug for at spørge mere, men jeg er meget taknemmelig for, at tallene er kommet så klart frem.
Mariann Fischer Boel (V), 2003-02-05:
Selv om hr. Jørn Jespersen er tilfreds med min første besvarelse, vil jeg godt lige prøve at give nogle tal, der understøtter den udvikling, der har været, for det er måske heller ikke helt uvæsentligt, at man fokuserer på, hvad vej vi bevæger os.
Hvis vi kigger på den totale landbrugsstøtte til OECD-landene, så udgør den 1,3 pct. af bruttonationalproduktet i 2001 mod 2,3 pct. hvis vi kigger tilbage i perioden 1986-1988.
Vi har haft den tilsvarende udvikling i EU, hvor støtten udgjorde 2,6 pct. tilbage i 1986-1988, altså samme udgangspunkt, mens den var næsten halveret til 1,4 pct. i 2001.
Så uanset hr. Jørn Jespersens holdning kan vi dog se, at det går den rigtige vej, og det er vel den målsætning, som jeg er overbevist om, at både hr. Jørn Jespersen og jeg er indstillet på skal fortsætte.
Jørn Jespersen (SF), 2003-02-05:
Jeg beklager, at jeg ikke stillede et spørgsmål, der gav ministeren mulighed for at komme af med sine supplerende oplysninger, men det lykkedes så alligevel.
Jeg har sådan set aldrig benægtet, at det går den rigtige vej.
Jeg tror, at det, der er forskellen på ministeren og mig, er temperamentet med hensyn til, hvor hurtigt det går, hvor jeg er meget mere utålmodig med henblik på at få det her afskaffet.
Vi har altså stadig væk at gøre med en ordning, som koster 104 mia. euro om året i alt, og som ingen er i stand til at påvise nogen som helst positive effekter ved.
Den er skadelig for alle. Den er skadelig for erhvervet selv, fordi den forhindrer nye landmænd i at komme ind og købe en gård, fordi jordpriserne er for høje.
Den er skadelig for ulandene i meget høj grad, som ikke kan komme ind på markederne og dermed ikke kan arbejde sig ud af deres fattigdom ved egen hjælp.
Den er skadelig for naturen, fordi den giver en intensiv produktion, og den koster forbrugerne og skatteyderne mange penge.
Derfor synes jeg stadig væk, selv om man kan sige, at det langsomt går den rigtige vej, at 104 mia. euro til en på alle måder skadelig ordning
det er skræmmende, at det kan lade sig gøre.
Mariann Fischer Boel (V), 2003-02-05:
Det er fuldstændig rigtigt, hvad hr. Jørn Jesperson siger, at vi i dag ikke har udnyttet op til toppen af det loft, der er mulighed for.
Det kan man jo så, afhængig af hvilken stol man sidder i, betragte som en positiv eller en negativ ting.
Jeg synes da i hvert fald, vi må konkludere, at det, at man er på vej ned fra det maksimale støtteloft, under alle omstændigheder må være en fordel.
Hvis vi skal opfylde kravet om en reduktion på 55 pct., skal vi reducere med yderligere godt og vel 17 mia. euro for at nå ned på det niveau. Med det er da rigtigt, hvad hr. Jørn Jespersen siger, at hvis vi havde udnyttet støtteloftet fuldt ud, ville det have været 55 pct., men det er altså den beregningsmetode, man har valgt at anvende.
Jeg tror ikke, det er et særligt EU-regnestykke, der er stillet op.
Det er de beregningsmetoder, man regner ud fra, når man snakker i WTO-aftaler og de modaliteter, som er fremlagt fra Europas side i forbindelse med de kommende forhandlinger.
Villy Søvndal (SF), 2003-02-05:
Tak for svaret.
Jeg er en stor beundrer af udenrigsministerens evne til, uanset hvilket spørgsmål man stiller - og det er derfor, jeg prøver at variere dem lidt - at svare præcis det samme.
Jeg tror, jeg er kommet til at beskylde statsministeren for noget forkert, nemlig for at være den eneste, der kunne oversætte Bushs retorik fuldstændig uden fejl.
Jeg er ked af, at jeg glemte at tage udenrigsministeren med, for det burde han også være omfattet af.
Det helt faste udtryk, uanset om man stiller et præcist spørgsmål, er, at udenrigsministeren gentager som en robot, at det skal være forankret i FN.
Det, der er det afgørende spørgsmål, som diskuteres i virkelighedens verden, er - og der vil jeg godt have udenrigsministerens svar: Forudsætter det et fornyet FN-mandat, eller kan man alene i henhold til 1441-resolutionen sætte af i forhold til en krig?
Nu er jeg sikker på, at jeg får et svar fra udenrigsministeren, der hedder, at det skal være forankret i FN, men det er ikke det, jeg spørger om.
Jeg spørger om: Skal der en fornyet FN-resolution til - ja eller nej - for at Danmark vil støtte en sådan krig med danske soldater?
Per Stig Møller (KF), 2003-02-05:
Det var jo igen ikke det spørgsmål, jeg fik stillet.
Det er lidt forvirrende, når man får nogle andre spørgsmål.
Det kan jeg jo slet ikke finde ud af.
Spørgsmålet, som er stillet til mig, er: Vil udenrigsministeren redegøre for, om den danske regering vil sende danske soldater til Irak, og om dette er årsagen til, at danske soldater er blevet miltbrandvaccineret - uanset et manglende FN-mandat?
Det er det spørgsmål, hr. Villy Søvndal har fremsendt.
Derfor synes jeg, da offentligheden jo er bekendt med det spørgsmål, at offentligheden også skal have svaret.
Som jeg tidligere har redegjort for, er det regeringens uændrede holdning, at dansk deltagelse i en eventuel militæraktion mod Irak forudsætter, at aktionen er forankret i FN.
Med hensyn til vaccinationsprogrammet kan jeg henvise til de oplysninger, forsvarsministeren tidligere har givet.
Kernen er, at det tager op til 6 uger, før vaccinerne får virkning, og det er derfor nødvendigt at gennemføre dem i god tid.
Der er her blot tale om at holde muligheden åben, for ventede man, indtil Sikkerhedsrådet kalder på os, måtte man sige: Ja, det er godt nok med jeres Sikkerhedsråd, men det varer 6 uger, før vi kan stå der.
Og vi kan i øvrigt ikke stå der uden en folketingsvedtagelse.
Et bredt flertal har i øvrigt tilsluttet sig, at Danmark deltager i den militære beredskabsplanlægning for at medvirke til, at der opretholdes en troværdig militær trussel mod Irak sideløbende med den diplomatiske indsats.
Vaccinationsprogrammet er et naturligt led i dette beredskab.
Altså: Kalder Sikkerhedsrådet på os - og det er jo også derfor, vi har truffet de beslutninger, vi har, om at være klar - kan det jo ikke nytte noget, at vi siger til Sikkerhedsrådet: Kære venner, det er sødt af jer, men der går altså 6-7 uger, før I ser noget til os.
Det er derfor, vaccinationsprogrammet selvfølgelig skal være gennemført, således at man, hvis Sikkerhedsrådet kalder, er klar til hurtig udrykning.
Villy Søvndal (SF), 2003-02-05:
Det er så mit tredje og sidste spørgsmål og drejer sig om dansk deltagelse i en krig mod Irak.
Det er jo sådan, at ifølge FN-pagten kan man udføre krigshandlinger i to tilfælde.
Det ene tilfælde er, hvis man selv bliver angrebet, og det andet tilfælde er, hvis FN's Sikkerhedsråd udtrykkelig giver mandat til det.
Der sagde udenrigsministeren i sit sidste svar, at han mente, at Iraks manglende opfyldelse af våbeninspektionen allerede var nok.
Jeg vil godt spørge, om ministeren mente, at det allerede var nok til at starte en krig.
Mener udenrigsministeren, at 1441 kan begrunde en krig, uden at der foreligger et fornyet FN-mandat i Sikkerhedsrådet?
Det er jo et helt afgørende spørgsmål, det er det spørgsmål, der diskuteres i øjeblikket, og det er det spørgsmål, franskmændene bl.a. vil sige nej til.
Villy Søvndal (SF), 2003-02-05:
»Vil udenrigsministeren oplyse Folketinget om, hvem der tog initiativ til den meget omtalte annonce i The Times, som flere europæiske statsledere - herunder Danmarks statsminister - underskrev, og om alle EU-statsledere blev spurgt, om de ville medvirke?«
Det drejer sig om det famøse brev, som otte regeringschefer fra Europa bragte i The Times og herhjemme i Berlingske Tidende den 30. januar.
Man giver en uforbeholden støtte til USA i brevet, og sådan bliver det også opfattet.
Det vækker stor begejstring i Washington, som har været bekymret over både den store folkelige modstand, der er i hovedparten af de europæiske lande imod en krig, og over Tyskland og Frankrig, hvor begge regeringschefer har advaret meget mod en krig og i stedet har talt for besindighed og for, at våbeninspektørerne skulle have lov at afslutte deres arbejde, osv. osv.
I den sammenhæng kommer brevet jo som en bombe under de fælleseuropæiske anstrengelser for at skabe en fælles europæisk udenrigspolitik.
Det fremstår helt uforståeligt, at den danske regering med dette initiativ fuldstændig sprænger forsøgene på en europæisk enhedspolitik i stumper og stykker.
Derfor spørgsmålet til udenrigsministeren.
Per Stig Møller (KF), 2003-02-05:
Jeg vil godt svare på det spørgsmål, der er blevet stillet, men det er ikke det, jeg nu har hørt. Det spørgsmål, der er stillet, er, om jeg vil oplyse Folketinget om, hvem der tog initiativet til den meget omtalte annonce i The Times, som flere europæiske statsledere - herunder Danmarks statsminister - underskrev, og om alle EU-statsledere blev spurgt, om de ville medvirke.
Det er spørgsmålene.
Vi kan altid vende tilbage til de andre ting, men lad mig først svare på spørgsmålene. Jeg går ud fra, at spørgeren henviser til den artikel og ikke annonce, der blev offentliggjort i en række udenlandske og danske aviser den 30. januar.
Den blev som nævnt af hr. Villy Søvndal underskrevet af syv regeringschefer og en statschef, nemlig Tjekkiets præsident Havel, og efterfølgende har Slovakiets premierminister også tilsluttet sig budskabet.
Henvendelsen til Danmark kom fra Storbritannien med angivelse af, at der var tale om et forslag fra den spanske premierminister Aznar López.
Flere europæiske regeringsledere tilsluttede sig som bekendt initiativet, men teksten har ikke fra initiativtagernes side været forelagt alle EU's regeringschefer.
Det er jo netop et brev fra både EU-lande og NATO-lande, store såvel som små, og jeg kan i øvrigt oplyse, at man fra dansk side bidrog til udformningen af budskabet med formuleringer, som sikrede fuld overensstemmelse med EU's holdning, og som understregede FN-forankringen.
Det er ikke rigtigt, at der er tale om en uforbeholden støtte til USA.
Det er en uforbeholden støtte til FN.
Der står: »Vi er alle bundet af sikkerhedsrådsresolution 1441, som blev vedtaget med enstemmighed.
Vi europæere har siden gentaget vor støtte til resolution 1441, vort ønske om at fortsætte i FN-sporet og vor opbakning til FN's Sikkerhedsråd i forbindelse med NATO-topmødet i Prag og Det Europæiske Råd i København.«
Det vil sige, at teksten ligger totalt i forlængelse af Det Europæiske Råds erklæring af 13. december 2002, som hr. Schröder også var med til at underskrive, og dermed også helt i forlængelse af udenrigsministrenes udtalelse, som kom om mandagen, altså før den 30. januar.
Teksten slutter også således: »Vi er overbevist om, at Sikkerhedsrådet vil leve op til sit ansvar.«
Jeg synes ikke, hr. Villy Søvndal har ret i sin forvridning af det som en støtte til USA.
Det er en uforbeholden støtte til FN, og den ligger dermed også fuldstændig på det spor, udenrigsministrene i EU har fulgt siden sidste sommer.
Villy Søvndal (SF), 2003-02-05:
Nu er det jo ikke så lang tid siden, udenrigsministeren selv var formand for Det Europæiske Råd, og jeg vil stille det teoretiske spørgsmål: Hvordan ville udenrigsministeren som formand for rådet have opfattet det, hvis otte lande pludselig havde taget et udenrigspolitisk initiativ om det varmeste udenrigspolitiske emne overhovedet uden at kontakte formandslandet? Jeg forstår på udenrigsministerens svar, og det vil jeg godt have bekræftet, at Grækenland som formandsland ikke blev spurgt, end ikke blev orienteret om dette initiativ.
Ville udenrigsministeren virkelig have syntes, det er i orden, at det mest brændende storpolitiske spørgsmål bliver håndteret på en sådan måde, at man udvælger de lande, man formoder er de mest positivt stemte over for den amerikanske linje i spørgsmålet og fuldstændig undlader at henvende sig til lande, hvor der må formodes at være en ganske betydelig skepsis?
Så er det jo ikke rigtigt, når udenrigsministeren siger, at det ikke var en støtte til USA.
Der var jubel i Washington, Bush var glædeligt overrasket og begejstret over viljen til at stille sig fuldstændig på den amerikanske linje.
Jeg tror, det kun er den danske udenrigsminister og den danske regering, der ikke opfatter det sådan.
For resten af verden står det som et carte blanche til USA, der siger: Vi står bag jer, uanset hvad der så kommer til at ske.
Når udenrigsministeren siger, at det kom i direkte forlængelse af EU-udenrigsministermødet forrige mandag, er det jo heller ikke rigtigt.
Pointen fra udenrigsministermødet forrige mandag er, at man understreger behovet for våbeninspektørerne, men erklæringen fra statslederne forholder sig lige præcis ikke til det kildne spørgsmål: Skal våbeninspektionen have lov til at afslutte sit arbejde, eller betyder brevet fra de otte, at man giver USA ret til at kortslutte våbeninspektionen, hvis USA vælger at gøre det, f.eks. efter Powells fremlæggelse i Sikkerhedsrådet nu i dag?
Per Stig Møller (KF), 2003-02-05:
Det skete faktisk lige efter, at vi udenrigsministre havde lavet en fælles politik, som sagde: Våbeninspektørerne skal støttes, beslutninger skal træffes gennem FN's Sikkerhedsråd, og Saddam Hussein skal afvæbnes for masseødelæggelsesvåben.
Det er altså en tilslutning til 1441, som omtaler våbeninspektørerne, og man behøver jo ikke gentage det, der står i teksten.
Våbeninspektørerne er med i 1441.
Det er den tilslutning, vi giver, og så markerer vi selvfølgelig i teksten, at USA og Europa har fælles værdier, som vi står sammen om, nemlig demokrati, individuel frihed, menneskerettigheder og retssikkerhed, og at det altså også er den slags, vi ønsker respekteret i verden.
Der har været tidligere situationer, hvor danske statsministre har udtalt sig sammen med enkelte andre eller kun en enkelt anden statsminister i Europa og afgivet erklæringer om det, og det er der ikke noget problem i.
Alle har lov til at udtrykke sig, men det væsentlige er, at udtrykker man sig imod den fælles linje, vil vi godt høre om det. Er det på den fælles linje, er det da klart, at alle kan udtrykke sig, og her er det på den fælles linje.
Villy Søvndal (SF), 2003-02-05:
Jeg synes alligevel, at det er imponerende, at udenrigsministeren er så fuldstændig blind for, at i Washington bliver det opfattet som den hidtil mest uforbeholdne støtte til den amerikanske linje, og det bliver opfattet som en bombe under forsøget på at etablere en fælles udenrigspolitisk linje i EU. Det gør det altså alle andre steder end i den danske regerings hoveder, og sådan tror jeg egentlig også det var tænkt. Jeg formoder også, det er rigtigt, at Schröder ikke har kontaktet udenrigsministeren om det fransk-tyske initiativ, men jeg synes alligevel, der er en betydelig forskel, for Schröder og Chirac er jo i den grad i samklang med deres befolkninger.
Udenrigsministeren har formentlig med særlig interesse nærlæst Berlingske Tidende sidste søndag.
Det, der karakteriserer situationen, er jo, at den danske regering og Blair i den grad er i uoverensstemmelse med befolkningernes ønske om, hvordan denne konflikt skal håndteres.
Efter min mening er det godt, at befolkningerne har den opfattelse, og desuden synes jeg, at mangelen i erklæringen er, at den ikke forholder sig til det centrale spørgsmål, nemlig våbeninspektørernes fortsatte arbejde.
Det tror jeg ikke er tilfældigt.
Per Stig Møller (KF), 2003-02-05:
Først til hr. Villy Søvndal: Jeg er da kun glad for, at man i Amerika tilslutter sig grundsynspunkterne i den artikel, som vi altså har været med til at skrive fra den danske regerings side, og hvor vi netop fik de sætninger ind, der forankrer den på FN-sporet.
Vi siger jo også i artiklen, at ved at stå
sammen om de fælles principper
har regeringer og befolkninger i USA og Europa klart demonstreret styrken i deres fælles overbevisning.
Det viste vi f.eks. på Balkan, så det er da kun glimrende, at vi er klar over fordelen ved at stå sammen.
Jeg tror ikke, hr. Villy Søvndal vil være i stand til at afvæbne Saddam Hussein uden amerikansk medvirken, hvis Sikkerhedsrådet beder om det.
Jeg har egentlig aldrig hørt nogen, der kritiserer USA i én uendelighed, komme med dette forslag: Lad os følge Sikkerhedsrådets ønsker om afvæbning af Irak, hvis det bliver det, man beslutter, og lad os følge beslutningen op uden USA.
Stop dog den antiamerikanisme.
Hr. Villy Søvndal vil have brug for USA, hvis der kommer en situation, hvor hr. Villy Søvndal vil have Sikkerhedsrådets resolutioner ført ud i livet.
Jeg går ikke ud fra, at hr. Villy Søvndal mener, at det kan Europa gøre selv, så lad være med at lave den splittelse.
USA har jo også siden præsident Bushs tale den 12. september fulgt FN-sporet, og Colin Powell taler i FN's Sikkerhedsråd i eftermiddag. Lad os dog ikke lave de kunstige modsætninger.
Vi har brug for hinanden, hvis Sikkerhedsrådet kalder på os, og så er det ikke hver for sig, så er det sammen, der er brug for os.
Det er den linje, der er støtte til, det er altså også den linje, USA har fulgt, og det er derfor, der er møde i Sikkerhedsrådet i eftermiddag.
Vi ved alle sammen, at våbeninspektørerne vender tilbage
den 14. februar, og så vil jeg lytte meget, meget agtpågivende til, hvad våbeninspektørerne siger, ligesom vi vil gøre i eftermiddag, når vi skal høre, hvad Colin Powell siger.
Om hr. Schröder og hr. Chirac er i samklang med deres befolkninger: Vi har et Folketing, vi har det repræsentative folkestyre, og den danske regering har fået bred tilslutning de to gange, vi har været i Nævnet for at få afprøvet en stillingtagen til, om vi skulle forberede en eventuel militær indsats.
Bred tilslutning - ganske vist ikke fra SF og Enhedslisten, men det havde vi heller ikke ventet.
Villy Søvndal (SF), 2003-02-05:
Jeg mener, at hr. Bøgsted med sit spørgsmål viser, at han meget tydeligt har forstået, at det var en uforbeholden støtte til USA.
Det spørgsmål undlod udenrigsministeren at svare på, og det var ærgerligt, for det var ellers et forsøg på at hjælpe udenrigsministeren til at se det indlysende i, hvad det var, der skete med den erklæring.
Så skal jeg bare oplyse udenrigsministeren om, at jeg kritiserer ikke USA.
Jeg holder meget af USA, men jeg er dybt betænkelig ved den nuværende konfrontatoriske udenrigspolitiske linje, som den nuværende amerikanske præsident og hans stab fører, og det tror jeg slet ikke jeg står alene med. Jeg tror, den skepsis deles i en stor del af Europa.
I et land som England er 84 pct. af befolkningen jo imod, at man indleder en krig mod Irak, der er lignende tal i Frankrig og lignende tal i Tyskland, og selv i Danmark er der ekstremt høje tal, som også udenrigsministeren må forholde sig til.
Årsagen til det er, at man synes, de argumenter, vi indtil nu har hørt, er højst tvivlsomme argumenter for at indlede en krig, hvor det jo ikke er Saddam Hussein, der bliver hovedmålet.
Det bliver den civile irakiske befolkning, der i forvejen har lidt ufattelig meget under 12 års sanktioner.
FN regner med en halv million døde, og det er dét, der er alvorligt.