runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jan Petersen (S), 2002-12-04:
»Vil ministeren redegøre for, hvorfor det har taget Personalestyrelsen under Finansministeriet 10 måneder at tage stilling til organisationsaftalen mellem SiD og Forsvarsministeriet?«
Skriftlig begrundelse
Der henvises til artikel i Ekstra Bladet fredag den 29. november 2002: »Thor løber fra aftale«.
Jeg kunne læse i Ekstra Bladet her den 29. november, at det har taget Personalestyrelsen 10 måneder godt og vel at godkende en overenskomst.
Ud fra det synes jeg, at finansministeren som ansvarlig for det område skylder ikke kun Folketinget, men i særdeleshed de medarbejdere, der nu har fået underkendt en aftale, de har indgået med Forsvarsministeriet, nu 10 måneder efter, et svar på, hvordan det kan lade sig gøre.
Er det gemt bag radiatoren?
Hvad er der sket i de 10 måneder?
Thor Pedersen (V), 2002-12-04:
Jeg må indledningsvis slå fast, at jeg finder, at de 10 måneder, der er gået i denne sag, før organisationerne fik et svar, er alt for lang tid.
En sådan sagsbehandlingstid er utilfredsstillende for alle.
Men når det er sagt, så er processen i forbindelse med godkendelsen af delegationsaftaler, som der her er tale om, dog ofte ganske tidskrævende på grund af, at det som regel er meget komplicerede problemstillinger.
Og det er ikke unormalt med en gennemsnitlig sagsbehandlingstid på mellem 4 og 6 måneder.
Det er imidlertid ikke alle delegationsaftaler, der kan godkendes.
Både ved overenskomstforhandlingerne i 1999 samt forhandlingerne i år
Da Personalestyrelsen nødig underkender et lokalt forhandlingsresultat, forudsætter en underkendelse, at der foretages en grundig undersøgelse, hvilket til dels kan forklare den lange sagsbehandlingstid i denne sag.
Processen i forbindelse med Personalestyrelsens stillingtagen i den konkrete sag har været langstrakt.
Desværre har der i sagen været en kommunikationsbrist mellem Forsvarsministeriet og Personalestyrelsen, hvilket betød, at den egentlige sagsbehandling kom senere i gang end normalt.
Til den lange sagsbehandlingstid hører så også, at en væsentlig tid har været anvendt til drøftelser med Forsvarsministeriet.
Jan Petersen (S), 2002-12-04:
Det er selvfølgelig vældig godt, at finansministeren synes, der har været for lang en sagsbehandlingstid, men det ændrer jo ikke på det forhold, at de her mennesker allerede i marts/april har stemt om den del af aftalen, som de skulle stå inde for.
Det har været til urafstemning, så lønmodtagersiden har altså kunne klare sine sager på 2-3 måneder inklusive et afstemningsresultat, som så var positivt.
Så sidder arbejdsgiversiden og venter med først at give svar til november måned.
Når man sidder og forhandler på hver sin side af bordet, og den ene side har - kan man sige - klaret sine sager, så skulle den anden side af bordet i og for sig komme op i samme hast. Jeg forstår, at Personalestyrelsen normalt kan klare sådanne sager på 1-2 måneder, og jeg må sige, at jeg synes, det er uacceptabelt, og jeg synes, at finansministeren skylder mere end det, der allerede er sagt om sagen.
Jeg synes, finansministeren simpelt hen må sige til Personalestyrelsen, at det her må laves om, og bemande den.
Jeg skal spørge finansministeren, om han har initiativer under forberedelse, som kan løse det her problem i fremtiden,
så det ikke sker en gang mere.
Thor Pedersen (V), 2002-12-04:
Jeg vil gerne sige, hvad jeg også sagde før, at det er helt sædvanligt med en sagsbehandlingstid på 4-6 måneder for at løse de godkendelsesprocedurer, der ligger, hvor man har uddelegeret opgaven til en anden myndighed, som så løser arbejdsgiveransvaret i den første fase.
Det er i det her tilfælde Forsvarsministeriet. Det, jeg kan nævne, er, at Forsvarsministeriet den 21. juni skriftligt anmoder Personalestyrelsen om at godkende resultatpapiret.
Det er også sådan, at hele processen indtil da, og det gælder også urafstemningen - det ved man også - er under forbehold af senere godkendelse i Personalestyrelsen for de lønvilkår, der skulle træde i kraft 1. april 2003.
Så det er ikke usædvanligt.
Der var også i 1999 et forløb under den tidligere regering på ca. 10 måneder.
Det er ikke et ønske, at det skal tage så lang tid.
Det bør gå så hurtigt som muligt, men der er tale om komplekse problemstillinger, der er tale om, at det er løbende forhandlinger, og det har det også været i den konkrete sag mellem Forsvarsministeriet og Finansministeriet ved Personalestyrelsen.
Jeg så helst, det kunne klares på én dag.
Det kan man måske i teorien med en urafstemning, men der er altså et udredningsarbejde.
Jan Petersen (S), 2002-12-04:
Ja, det er muligt, at Forsvarsministeriet først den 21. juni har bedt om at få godkendt den her aftale.
Det er for så vidt et problem, som må klares internt i regeringskontorerne, synes jeg.
Men det er en kendsgerning, at Finansministeriet og Personalestyrelsen allerede den 25. januar orienteres om, at der er indgået en aftale.
Og det er lidt underligt, for den 27. januar er finansministeren så i egen person i stand til at underskrive en samlet aftale om nye overenskomster på det statslige område.
Jeg synes, at arbejdsgiversiden har en dårlig tilrettelæggelse af forhandlingsforløbene og specielt af, hvad der sker efter forhandlingsforløbene.
Jeg kunne godt tænke mig at vide, hvad det er for en kommunikationsbrist, som finansministeren nu omtaler mellem Forsvarsministeriet og Personalestyrelsen.
Det er et offentligt anliggende, og det er offentlige arbejdsgivere, vi har med at gøre her, og jeg synes stadig væk, det er uacceptabelt - også uanset hvad praksis har været før.
Vi har for så vidt en finansminister for at få gjort tingene bedre, hvis ikke de har været gjort godt i de foregående år.
Thor Pedersen (V), 2002-12-04:
Jeg mener for så vidt generelt, det er gået godt også i tidligere år.
Det er jo altså en aftale, der træder i kraft den 1. april 2003.
Det er ikke noget, man blot i Personalestyrelsen enten kan godkende eller underkende, før man har en redegørelse for, hvad grundlaget er for de delaftaler, der er indgået.
Det er jo et uddelegeret system, hvor man giver nogle retningslinjer til en decentral afgørelse, og bagefter foreligger der så en godkendelsesprocedure, eller også meddeler man, at det ikke kan godkendes, og så er der de forhandlinger, der så ligger imellem.
Meningen er jo, at man så også efterfølgende tilretter forhandlingsresultatet, så en godkendelse kan finde sted.
Men jeg mener, at det, der er utilfredsstillende i sagen, jo for så vidt er, at sagsbehandlingen først egentlig tager fart den 21. juni i 2002, hvor det i tiden inden, som jeg siger, åbenbart hviler på en kommunikationsbrist mellem, hvad Forsvarsministeriet havde forventet, der skete, og det, der rent faktisk har fundet sted.
Jeg synes, det er beklageligt i tider, hvor man har en telefon eller har e-mail, at det overhovedet skulle forekomme.
Men det ligger i hele processen, at det jo er lagt til rette ud fra, at man ved, at disse aftaler skal klares i god tid før 1. april 2003.
Dér skal divergenser være ryddet af vejen, og sådan er arbejdet tilrettelagt.
At man så kunne fokusere mere på at undgå misforståelser, skal jeg være den første til at ønske.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Jan Petersen (S), 2002-12-04:
»Vil ministeren garantere, at de 1.200 kasernemedarbejdere, der på helt reglementeret vis har forhandlet og indgået en organisationsaftale med Forsvarsministeriet og senere godkendt aftalen gennem en urafstemning, kan få den løn, de har aftalt med deres arbejdsgiver?«
Skriftlig begrundelse
Der henvises til artikel i Ekstra Bladet fredag den 29. november 2002: »Thor løber fra aftale«.
Nu har vi så forstået, at der foreligger misforståelser, kommunikationsbrist mellem Forsvarsministeriet og Personalestyrelsen i første halvår 2002 her.
Hvem skal have en undskyldning?
Er det medarbejderne, der skal have en undskyldning, eller hvordan har finansministeren tænkt sig at rede det dårlige forhold ud over for medarbejderne, som her er foregået?
Så hvad har finansministeren tænkt sig?
Har finansministeren tænkt sig at sige til Personalestyrelsen:
Vel, vi har kommunikationsproblemer, vi har dummet os.
Det må vi stå ved, og så må vi godkende den aftale, de mennesker har haft berettiget tro på kunne bære hjem.
Thor Pedersen (V), 2002-12-04:
Jeg vil lige sige til det om, hvorvidt det er berettiget, at det er sådan, at forudsætningen for, at Forsvarsministeriet kunne indgå en aftale med SiD, var, at Personalestyrelsens godkendelse forelå.
SiD har derfor på det tidspunkt, da de sendte forhandlingsresultatet ud til urafstemning, vidst, at Personalestyrelsens godkendelse ikke forelå, og at der forelå en risiko for, at forhandlingsresultatet ikke ville blive godkendt.
Urafstemningen var kun den ene del af den nødvendige godkendelsesprocedure.
Når Personalestyrelsen ikke har kunnet godkende forhandlingsresultatet, skyldes det, at der for hovedparten af de ansattes vedkommende er tale om en meget væsentlig forøgelse af basislønningerne i forhold til eksisterende lønniveauer.
Begyndelseslønnen for nyansatte vil for visse stillingsgrupper være på markant højere niveau end den hidtidige og nuværende.
Og basislønnen og det samlede lønniveau er for flere stillingsgrupper markant højere end for sammenlignelige stillingsgrupper inden for det øvrige statslige område.
Alt sammen forhold, der gør, at vilkårene i aftalerne ikke harmonerer med vilkårene på det øvrige statslige arbejdsmarked.
Der er ingen aftale, før den er godkendt i Personalestyrelsen.
Jan Petersen (S), 2002-12-04:
Det er jo helt sædvanligt, at man tager forbehold for de kompetente organers godkendelse af medlemmer, eller hvem man ellers kan referere til.
Det er helt sædvanligt.
Men det er også helt sædvanligt, at man gør det parallelt.
Og jeg synes, det er fuldstændig uacceptabelt, at en arbejdsgiver, om det så er en statslig, ikke gennemfører en parallel vurdering og godkendelse af det, men som i det her tilfælde sidder og smøler og venter temmelig længe.
Medlemmerne har godkendt dem, men nu kan jeg forstå, at der skal være nye forhandlinger.
Jeg synes, finansministeren ville tegne sig som en positiv arbejdsgiver, hvis han sagde: Vel, vi har smølet, vi har siddet for længe med det her.
Vi godkender det, som det er.
Kommunikationsbrist og sådan noget, hvad skal de bruge det til?
De har ventet på en overenskomst, de har stemt den overenskomst hjem.
Det er finansministeren, der har et problem, ikke personalet.
Thor Pedersen (V), 2002-12-04:
Det burde jo være ret klart, at der skal to til at lave en aftale.
Arbejdstagersiden har foretaget en urafstemning og sagt: Den aftale vil vi gerne godkende.
Der foreligger ingen godkendelse fra arbejdsgiversiden.
Det er den godkendelsesprocedure, der efter min mening har taget for lang tid, men når spørgeren siger, at det skal være parallelt, så er det det ikke.
Jeg siger, at det er helt sædvanligt, at det tager 4-6 måneder, når man via en uddelegeret aftaleramme skal vurdere delaftalerne og deres overensstemmelse med det samlede forventede resultat på det statslige område i relation til de samlede aftaler, der er indgået med CFU.
Og der venter man ikke nødvendigvis 4-6 måneder fra arbejdstagers side for at udtrykke, om man kan godkende det, der foreligger, eller man ikke kan.
Der er ingen aftale.
Der skal forhandles en aftale på plads, og det forventer jeg så til gengæld sker så hurtigt, som det nu engang er muligt.
Jan Petersen (S), 2002-12-04:
Ja, men det er stadig væk sådan, at finansministeren har en dårlig sag og har et dårligt udgangspunkt for en sådan ny forhandling, som jeg forstår, der så skal være.
For hvis det sædvanlige er, at der går 4-6 måneder med, at den ene side får afklaret sig, så er der altså i det her tilfælde gået 10 måneder.
Jeg synes faktisk, at staten som arbejdsgiver opfører sig dårligt over for sine medarbejdere, og jeg synes, staten og finansministeren bør give den indrømmelse: Vi er dømt for nøl.
Finansministeren har selv indrømmet, at det er for lang tid, det her, og finansministeren har selv indrømmet, at der er tale om misforståelser og kommunikationsbrist.
Mit pointe er: Hvad skal medarbejderne bruge det til?
Vi står her med en arbejdsgiver, som i for lang tid har trukket en vurdering og en godkendelse af sagen, og det synes jeg faktisk at den arbejdsgiver skal betale for.
Thor Pedersen (V), 2002-12-04:
Ja, men der er ikke tale om, at arbejdsgiveren skal betale for noget.
Der er tale om, at det er vilkår for løn fra den 1. april 2003.
Det er en langstrakt proces, og jeg mener, at 10 måneder er for lang tid, det er helt klart.
Det er også noget, som Personalestyrelsen er ganske klar over, men det ændrer ikke ved, at der ikke eer en aftale, før begge parter har indgået den.
Det, der skal ske nu, er, at den aftale skal indgås, og der må man selvfølgelig forhandle sig til rette på de områder, hvor arbejdsgiversiden ikke har kunnet godkende det foreliggende resultat.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Arne Toft (S), 2002-12-04:
»Mener ministeren, at det stemmer overens med regeringens ønske om at sikre og udbygge brede uddannelsesmiljøer i alle regioner, at lokalskoletilskud tildeles efter de tre kriterier, der er refereret i ministerens svar på spørgsmål nr. S 486, når det betyder, at f.eks. Handelsgymnasiet Mariager Fjords lokalafdeling i Hadsund, der netop er med til at sikre de brede uddannelsesmiljøer i alle regioner, ikke kan opnå det tilskud, der er nødvendigt for lokalskolens eksistens?«
Skriftlig begrundelse
I svar på spørgsmål nr. S 486 skriver ministeren, at »Det er regeringens ønske at sikre og udbygge brede uddannelsesmiljøer i alle regioner med valgmuligheder for unge og voksne, og samtidig bevare lokale uddannelsesmiljøer af hensyn til de unge og voksne, som har behov for uddannelse i nærmiljøet«.
Såfremt lokalskolen i Hadsund bliver nødt til at lukke, vil en del elever have op til 50 kilometer til nærmeste handelsgymnasium, hvilket på ingen måde stemmer overens med regeringens regionalpolitiske intentioner.
Således lever den omtalte lokalskole op til to af de tre krav, der er for at kunne få lokalskoletilskud.
Det er netop kravet til, at det skal være skoler, der er opstået ved en sammenlægning, der her i praksis viser sig at være et firkantet krav set i forhold til de mål, som regeringen har for at bevare de lokale uddannelsesmiljøer.
Baggrunden for mit spørgsmål er, at regeringen ofte benytter sig af lejligheden til at give udtryk for, at man ønsker en ligelig erhvervsudvikling i Danmark, man ønsker at bevare uddannelsesmiljøer og ønsker at gøre det attraktivt for vores borgere at bosætte sig i alle dele af Danmark.
Og så er mit spørgsmål til ministeren: Vil man også nedlægge det uddannelsesmiljø, der er i de mindre bymæssige egne af visse dele af Danmark?
Ulla Tørnæs (V), 2002-12-04:
Principperne for udbetaling af grundtilskud er blevet ændret i forbindelse med udmøntningen af den nye fælles institutionslov for erhvervsskoler og AMU-centre.
Det har været regeringens helt klare målsætning at sikre fagligt brede og økonomisk bæredygtige uddannelsesmiljøer med en bred regional dækning af uddannelsestilbud til såvel unge som voksne.
De nye grundtilskudsprincipper understøtter muligheden for at bevare lokale skoler, når en eller flere skoler lægger sig sammen, idet skoler helt eller delvis kan bevare deres eksisterende grundtilskud.
Samtidig tager ordningen højde
for, at tidligere fusioner ikke tilsidesættes. Undervisningsministeriet har i forbindelse med udmøntningen af de nye tilskudsprincipper forsøgt at anvende en række håndfaste udløsningskriterier, der samtidig understøtter den prioriterede bæredygtige institutionsstruktur.
De fastsatte kriterier samt ønsket om budgetsikkerhed sikrer, at oprettelse af lokale afdelinger ikke i udgangspunktet sker ud fra økonomiske hensyn, men snarere ud fra uddannelses- og institutionspolitiske målsætninger.
Der er flere forhold, der indebærer, at Handelsgymnasiet Mariager Fjord ikke kan modtage et lokalskoletillæg i 2003 og fremover.
For det første vil Handelsgymnasiet Mariager Fjord med de nye tilskudsprincipper ikke miste noget tilskud, idet skolen i dag ikke får grundtilskud for afdelingen i Hadsund.
Det betyder, at skolen ikke stilles ringere end tidligere og kan fortsætte på uændrede økonomiske vilkår. For det andet kan særstatus for Mariager Fjord bruges som løftestang for andre skoler, der mener, at de står i samme situation, og det vil automatisk øge det samlede udgiftspres.
For det tredje kan det forventes, at skoler fremover opretter nye lokalafdelinger med henblik på at opnå lokalskoletillæg, og det vil vanskeliggøre Undervisningsministeriets mulighed for at styre de samlede bevillinger til grundtilskud.
Ifølge Mariager Fjords egne oplysninger har afdelingen et spinkelt elevgrundlag, og det må således være skolens vurdering, om den vil opretholde en afdeling i Hadsund ud fra de kendte økonomiske principper.
Arne Toft (S), 2002-12-04:
Jeg siger tak for svaret.
Jeg har selvfølgelig studeret finanslovforslaget 2003, og af § 20.38.02.15 fremgår, så vidt jeg ved, den eneste hjemmel for lokaltilskuddet.
Af denne tekst fremgår intet om et krav om, at det er skoler, der har fusioneret.
Derfor vil jeg gerne høre ministeren, om ministeren eventuelt vil lave praksis - som altså endnu ikke er blevet benyttet - om, så der eventuelt kunne være tale om et afstandskriterium frem for et fusionskriterium, således at tilskuddene reelt kunne blive givet til lokalskoler, og også meget gerne tage elevkriteriet ind. Og så vil jeg godt oplyse ministeren om, at jeg har undersøgt, hvor mange skoler det drejer sig om, og efter hvad jeg kan se, drejer det sig om to skoler i Danmark.
Jette Bergenholz Bautrup (S), 2002-12-04:
Jamen når ministeren kun taler om, at der er gymnastik i visse områder af landet, og det kan de ældre komme til, så er det ikke kun det, vi taler om.
Det er utrolig vigtigt, at ældre også er inde i idræt.
Men det, der er lige så vigtigt, er at have et netværk, det er at have noget at komme til nogle bestemte dage om ugen.
Det er at mødes med nogle, som man har det rart med, få det sociale netværk op at stå.
Det er lige så vigtigt.
Det er også hjernegymnastik at have pc-lære; det er også dejlig kreativt, når der er akvarelmaling eller drama, eller hvad der er.
Jeg synes, det er synd, at det bliver taget fra de ældre, og at regeringen overhovedet ikke vil gå ind og finde en eller anden måde at bøje det på
Hermed sluttede spørgsmålet.
Henriette Kjær (KF), 2002-12-04:
Den konklusion er jeg selvfølgelig overhovedet ikke enig i, for der er mange andre tilbud end lige det at frekventere en daghøjskole.
Vi har i Socialministeriet givet støtte til en masse aktiviteter rundtomkring: Dansk Arbejderidræt har fået flere midler netop til at lave hold for pensionister, der kan komme og bruge kroppen, og vi har sat et udviklingsarbejde i gang sammen med Syddansk Universitetscenter netop for at finde ud af, hvad den bedste træning for pensionister er.
For jeg er selvfølgelig fuldstændig enig i, at det er vigtigt at komme ud, og mulighederne er der altså også.
Jette Bergenholz Bautrup (S), 2002-12-04:
Jeg må bare kort til sidst konkludere, at ministeren og regeringen med Dansk Folkeparti ikke ønsker at gå ind og blive et netværk for pensionisterne over hele Danmark.
Det vil sige, at man må se i øjnene, at mange pensionister desværre må isolere sig hjemme, for de har ikke økonomiske midler til at komme i en daghøjskole, hvor der virkelig er livskvalitet, hvor det sprudler med glade, friske pensionister, frem for at de sidder alene derhjemme.
Det er det, ministeren, regeringen og Dansk Folkeparti har ønsket: Man skal isolere de ældre.
Det sker, hvis ikke man gør noget for, som jeg kan høre ministeren ikke ønsker, i hvert fald at bøje lovgivningen her.
Henriette Kjær (KF), 2002-12-04:
Selv om man som daghøjskole målretter sine tilbud til pensionister, så hidhører lovgivningen stadig under folkeoplysningen.
Jeg har ikke mulighed for og heller ikke lyst til at gå ind og ændre dem.
Det er så standpunkt mod standpunkt.
Villy Søvndal (SF), 2002-12-04:
Sidste onsdag var der i Landstingssalen en konference om grundlovens § 75, stk. 2.
Socialministeriet var også repræsenteret, og konferencen drejede sig om den, der ikke kan ernære sig og sine, og som har ret til en forsørgelse, som står i forhold til de problemer, der findes.
Jeg synes, det afføder et spørgsmål til ministeren, for et af de temaer, der blev diskuteret meget, er det hul, der findes mellem kontanthjælp og sygedagpenge og førtidspension. Jeg ved godt, vi har vedtaget en ny førtidspensionsreform, der snart træder i kraft.
Men jeg får stadig en stribe sager, som går på, at nogle mister deres forsørgelse i et forløb, hvor de er for syge til at arbejde, men ikke syge nok til at få pension. Vil ministeren være med til, at vi sætter fokus på det problem i det nye år for at sikre, at mennesker, der bliver ramt af sygdom, ikke også mister deres forsørgelsesgrundlag?
Henriette Kjær (KF), 2002-12-04:
Det er klart, at vi skal prøve at undgå en situation, hvor mennesker falder ned mellem to stole, så de lever usikkert og måske oven i købet får forværret deres situation.
Jeg kan ikke love, at jeg vil lave en større reform eller komme med direkte løfter om, at jeg vil tilføre området flere midler.
Men jeg vil gerne tage kontakt med beskæftigelsesminister Claus Hjort Frederiksen for at tage en drøftelse af, hvordan vi kan sikre en bedre sammenhæng mellem de sociale ydelser, der stilles til rådighed.
Villy Søvndal (SF), 2002-12-04:
Jeg vil gerne kvittere for det imødekommende svar.
Nogle gange har jeg været efter regeringen, når regeringen laver ting, der er grund til at kritisere, men dette her er jo ikke kun denne regering skyld.
Det er, om man så må sige, et arvet problem, for det var også et problem
under den foregående regering.
De har nemlig haft den forestilling, at hvis man blev ramt af en social begivenhed, f.eks. en ulykke, ville vores velfærdssystem sikre et forløb, hvor man ikke oven i ulykken mistede sin forsørgelse.
Jeg er meget tilfreds med ministerens tilkendegivelse af, at området skal analyseres, og at ministeren også gerne vil være med til at kigge på det.
Jeg forstod også, at ministeren ikke kunne love at komme med penge, men det vil vi gerne bidrage med.
Ester Larsen (V), 2002-12-04:
For nylig har amterne bedt om at få en dispensation fra reglerne om nedfrysning af befrugtede æg, og jeg vil gerne bede ministeren om at redegøre lidt nærmere for hans begrundelse for at afvise forslaget.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2002-12-04:
Tak, det gør jeg gerne.
Et argument har også været, at hvis kvinden skal gennemgå to opsætninger af æg med henblik på at føde to børn inden for 2-års-perioden, presses familien til at træffe en meget hurtig beslutning om at få flere børn.
Når jeg i første omgang har stillet mig lidt afvisende over for ønsket eller i hvert fald har sagt, at det må gennemgå en behandling i Folketinget,
Da bestemmelserne i lov om kunstig befrugtning blev indført, var det tilbud, der blev givet i det danske sygehusvæsen, at barnløse kunne få hjælp til at få ét barn, og når barnløse havde fået ét barn, gav det offentlige sygehusvæsen ikke yderligere tilbud.
Det var en etisk overvejelse, der lå bag 2-års-grænsen, nemlig et hensyn til, at hvis den første opsætning af et æg ikke lykkedes, var der en ny mulighed, uden at kvinden skulle i ny hormonbehandling - populært sagt: at tage et æg fra fryseren og prøve igen.
Imidlertid er der sket
det, at amterne af egen drift, startende med Vestsjællands, Roskilde og Storstrøms Amter,
har indført den såkaldte halvandet-barns-politik, der betyder, at man i det offentlige sygehusvæsen har givet kvinderne mulighed for at få hjælp til at føde mere end ét barn.
Det er så dét, der skaber presset på 2-års-reglen, så man kan sige, at amterne for så vidt ligger, som de har redt.
Det er ikke nogen hemmelighed, at regeringen klart har signaleret, at vi synes måske ikke, tiden er inde til at øge servicetilbuddene i det offentlige sygehusvæsen, så længe der er huller på kerneområderne;
men det har amterne altså valgt at gøre.
Hvis reglerne skal ændres, må det nødvendigvis kræve en behandling her i Folketinget, og det er baggrunden for, at jeg har sagt, at da vi har en række andre spørgsmål, der grænser op til dette område, vil det være relevant at se dem alle sammen i en sammenhæng engang i det nye år.