Aage Frandsen (SF), 2004-11-30:
Som det er fremgået, minder SF's to forslag meget om nogle forslag, vi har fremsat tidligere.
Men det er ganske mange år siden, og jeg har det sådan, at man ikke skal fremsætte de samme forslag hvert år, medmindre man ved helt præcist, at der er sket et eller andet, som gør, at der er større tilslutning til dem.
Vores forslag blev fremsat i samlingen 1997-98, og jeg synes, at tiden nu er inde til at tage diskussionen igen.
Vores forslag bygger selvfølgelig på det grundlæggende princip, som alle andre jo også er tilhængere af, nemlig at når det drejer sig om en kommunalbestyrelse, er der faste valgperioder, og når det drejer sig om parlamentariske forsamlinger, bygger vi på det repræsentative demokrati.
Spørgsmålet er så, om det forhold skal ændres, og her er det jo interessant at høre, at jo større partierne er, jo større modvilje kan der være mod folkeafstemninger.
Det Konservative Folkeparti opfører sig i den forbindelse, som om de stadig er et meget stort parti, men det er nok ikke tilfældigt, at der er den tendens.
Til almindelig serviceoplysning kan jeg fortælle, at i begyndelsen af sidste århundrede var Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre stærke tilhængere af folkeafstemninger på landsplan, mens Venstre og De Konservative var imod.
Men i forbindelse med Landstingets afskaffelse følte man trang til at ændre grundlovens § 42, så ens synspunkt kan altså skifte, alt afhængigt af hvordan den parlamentariske situation er, og den skifter jo over tid.
Men for vores vedkommende er synspunktet ikke skiftet endnu.
Med hensyn til de to forslag, vi har fremsat, vil jeg sige, at angående muligheden for at afholde nyvalg i nogle helt særlige situationer mener vi, at formålet først og fremmest skal være at virke præventivt i nogle sammenhænge og i andre sammenhænge vise vælgerne, at de ikke bør finde sig i hvad som helst.
De to eksempler, vi har nævnt, vedrører henholdsvis Fakse Kommune og Farum Kommune, og jeg kan sige, at der er andre eksempler, som svarer til det i Fakse, men jeg er ikke sikker på, at de tilfælde ville have medført nyvalg.
Jeg er ikke sikker på, at de ville have medført en sådan borgeropstand, som tilfældet var i Fakse, men jeg husker i hvert fald, at for 6-7 år siden var der i Viborg Amt en politiker, som valgte at skifte side, og det fik betydning for både konstitueringen og den pågældendes egen placering i amtsrådet.
Så kan man spørge sig selv: Jamen kommer vælgernes dom alligevel ikke en skønne dag?
Jeg undrer mig somme tider over, at vælgernes hukommelse er meget kort, i hvert fald har de glemt det igen efter 4 år.
Jeg tror, de pågældende stadig sidder i både Fakse Kommune og Viborg Amt, og man kan sige, at så har de vel udstået deres karenstid, før de bliver valgt igen.
Men jeg mener, det havde været fornuftigt nok, at de havde fået en regulær karenstid.
Når det drejer sig om folkeafstemninger, er det klart, at der skal ske en afvejning.
På den ene side hensynet til vælgerne, som skal have mulighed for at komme med nogle initiativer, og på den anden side at vi har valgt nogle, som har ansvaret.
Det, der ligger i forslaget, er bindende folkeafstemninger, som vi virkelig er tilhængere af.
De vejledende folkeafstemninger er vi ikke særlig store tilhængere af, vi er nærmest lidt imod dem, fordi de kan være en narresut.
Vi har jo set nogle steder, hvor der er afholdt en vejledende folkeafstemning, at hvis man får et bedre tilbud, tager man imod det i stedet for.
Specielt er jeg ikke begejstret for det, jeg vil kalde de napoleonske folkeafstemninger, der er opkaldt efter Napoleon III, som jo holdt folkeafstemninger, når han gerne ville have bekræftet, at han var en stor mand.
Så lavede han en folkeafstemning om det, de Gaulle fulgte den samme linje, Mitterrand prøvede det også, og så var det lige ved at gå galt.
Det er en fransk tradition, og også danske borgmestre synes indimellem, at de godt kan lave en folkeafstemning, der kan bekræfte deres egen position.
Vi er tilhængere af bindende folkeafstemninger, men selvfølgelig er det et spørgsmål, hvor meget man kan sende til folkeafstemning.
I f.eks. Californien kan der sendes meget mere til folkeafstemning, men så dristige er vi ikke.
Man kan også sige, at sporene fra Californien måske skræmmer.
Her kan man foreslå skattelettelser og udgiftsstigninger på samme tidspunkt.
Vi har derfor bygget på princippet i grundlovens § 42 om, at nogle bestemte ting ikke kan sendes til folkeafstemning, det er sådan set det, vi er inspireret af.
Ja, vi går også selv ind for regioner som erstatning for amterne, men ikke nødvendigvis af samme størrelse.
Man kan altid diskutere, hvilket ord man skal anvende – om man skal anvende det latinske regio eller det tyske amt.
Vi har ikke noget dansk ord overhovedet.
Ordet len kunne måske anvendes, det er jo brugt i dansk tidligere, men det er også af tysk oprindelse, så vi kommer til kort, og vi er under alle omstændigheder nødt til at bruge et ord, som er af udenlandsk oprindelse.
Men vi er tilhængere af regioner som begreb for at signalere, at de er større end andre enheder.
Hr. Thulesen Dahl var også inde på spørgsmålet om princippet for folkeafstemninger.
Vi går ind for det princip, at hvis der er enten et klart for eller et klart imod et eller andet, skal der være lige adgang.
Det kan somme tider være lidt svært, fordi der er mange organisationer, som ikke entydigt går ind for det ene eller det andet, som vi f.eks. har set ved EU-afstemningerne, men vi lægger stor vægt på, at der skal være et lighedsprincip, og det er også derfor, vi har taget initiativ til – i øvrigt med støtte af Dansk Folkeparti – at få regler for, hvad embedsmænd må bruges til i sådanne sammenhænge.
I øjeblikket er jeg selv en slags formand for et udvalg, der skal sørge for, at der tages lige store hensyn til dem, der mener det ene, og dem, der mener det andet i forbindelse med arrangementer og lignende ting.
Somme tider lykkes det måske ikke helt, men det skyldes altså ikke ond vilje, og det er meget vigtigt, at hvis vi lægger ting ud til vælgernes afgørelse, skal vælgerne have sikkerhed for, at det bliver en ordentlig folkeafstemning, og at der ikke er noget med, at den ene part har vundet på forhånd.
Hr. Kristian Thulesen Dahl nævnte også muligheden, som står nævnt i forslagets punkt 8, for, at man kan trække folkeafstemningen tilbage.
Jeg kan godt se, at det måske kan være lidt svært, men sådan som vi har formuleret det – jeg har jo selv skrevet det – må det, selv om det er besværligt at anvende det i praksis, betyde, at det er alle dem, der har skrevet under, der skal komme igen og skrive under, ellers kan man ikke gøre det, medmindre man med sin underskrift har sagt, at man delegerer en kompetence til nogle bestemte personer; det er det, der ligger i det, at det kunne man så gøre.
Det er klart, at der kan være sket noget undervejs, så nogle synes, at det her er meget uheldigt.
Derfor vil jeg råde folk, hvis det her engang bliver gennemført, til, at hvis de vil lave folkeafstemninger, skal de have den der, om man vil, bagdør at kunne gå ud ad og give kompetencen til nogle bestemte personer, så det kan trækkes tilbage, for der kan jo ske et eller andet, og så hænger man ligesom på det og har sat hele kommunen i gang med en folkeafstemning.
Hr. Klaus Hækkerup var inde på det der med ordinære valg, og hvad der lå i det.
Det er også korrekt, at der er en problemstilling, som der kan være grund til lige at kigge ekstra på, for hvem er det, der deltager i afstemningen?
De, der er fraflyttet, havde jeg ikke tænkt mig skulle deltage, og sådan som det er formuleret her, må det være dem, der stemte sidste gang, og det kan måske diskuteres, om det skal være dem, eller det skal være nogle andre.
Man kan i hvert fald argumentere for begge synspunkter, og man skal under alle omstændigheder vælge det ene synspunkt.
Det er også sådan i forbindelse med den slags sager, hvis man lægger det ud til folkeafstemning, at det er noget, som generer kommunalbestyrelsesmedlemmerne.
Hr. Klaus Hækkerup er jo selv gammelt ikke kun kommunalbestyrelsesmedlem, men også borgmester og ved godt, hvordan det kan være generende, hvis der kommer sådan et mellemspil ind, men demokratiet er jo indimellem generende ved, at der er nogle, der vil noget andet.
Vi betragter det her som et forslag, som supplerer det repræsentative demokrati, som ellers er det helt afgørende i vores samfund, og jeg tror, at det er en måde at organisere samfundet på i fremtiden, og der vil en supplering af det repræsentative demokrati med et direkte demokrati blive mere anvendeligt.
Der er en række lande – det har vi også i forslaget en henvisning til – hvor man netop på det kommunale plan i højere grad eksperimenterer med en form for direkte demokrati som supplement til det repræsentative demokrati, og det er ikke gået i stykker af den grund; det kommunale selvstyre fungerer udmærket.
Det eneste sted, hvor det er gået i stykker, og hvor det virkelig ikke er noget at efterligne, er i Californien, men der er jo en speciel form for kommunaldemokrati i Californien, for det jo svarer til, at det var store dele af Europa, der skulle have folkeafstemning på én gang, så stort et område er der jo tale om.
Men det har vi så også, mener jeg, taget højde for i vores forslag.
Jeg synes, det har været en interessant diskussion, og det har vist, at der er en række partier, der rent faktisk meget alvorligt går ind for en form for folkeafstemning.
Vi har også konstateret, at i hvert fald i de to regeringspartier er der ikke noget som helst at komme efter.
Hr. Kristian Thulesen Dahl var i sin kritik specielt optaget af Socialdemokratiet.
Jeg oplevede egentlig Socialdemokratiet som lidt mere positivt end både Venstre og Konservative, men jeg tror, det både er det, at man har den tradition, man har, omkring det kommunale selvstyre, at det er direkte under alle omstændigheder, og så også det, at man er et regeringsparti.
Det sidste påvirker også en indimellem.
Jeg vil ikke undlade at nævne, at det rent faktisk var Venstre – men det er mange år siden – der i 1956 fremsatte et forslag i Folketinget om, at man kun måtte nedlægge en folkeskole, hvis det skete ved en folkeafstemning, eller formuleret på en lidt anden måde: man kunne begære det.
Det var endda 60 pct., 80 pct. i perioder, og det kom ind i folkeskoleloven i 1958.
At det så også var en Venstreundervisningsminister, der fik det afviklet senere hen, er en anden historie, men rent faktisk var det Venstre, der foreslog det i 1956; det var salig Marius Buhl, skolebestyrer i Tørring, som fremsatte det forslag på Venstres vegne, og det kom ind i folkeskoleloven i 1958.
Det var bare lige en historisk oplysning til Venstrefolkene, sådan at de kan huske på, at de har en gammel tradition, som godt nok er meget gammel i dag.