Anne Grete Holmsgaard (SF), 2006-03-02:
Jeg vil godt starte med at sige, hvorfor der er fire partier og dermed et meget stort mindretal her i Folketinget, der har fremsat dette forslag.
Det har vi for det første af hensyn til børnene, fordi vi mener, at børnene har en ret til også at være sammen med deres fædre, mens de er små, og for det andet for at sikre og styrke fædrenes retsstilling.
Vi mener, det er dybt problematisk, at der her i 2006 findes en lovgivning, hvor manden som far er stillet så svagt, som han er.
2 uger er øremærket til faderen, og vi ved, at fædrene bruger de 2 uger.
For ganske få år siden fik fædrene 2 uger ekstra, så de nu havde 4 uger, og det virkede meget positivt, forstået på den måde, at rigtig mange fædre benyttede sig af det.
Men så valgte den nuværende regering og dens støtteparti, Dansk Folkeparti, at fjerne de 2 uger, idet de sagde: Det skal vi ikke have noget af, nej tak.
At fædrene er glade for det, er ikke vores bord, forældrene skal have det såkaldt frie valg.
Men det er jo en fælde på dette område.
Der er en tredje årsag til, at vi har fremsat forslaget, og det er beskyttelse af kvinderne.
I takt med, at orloven er blevet længere og et flertal har insisteret på, at der skulle være et såkaldt frit valg, er der jo sket det, at kvinderne er blevet stillet dårligere, både mens de er på arbejdsmarkedet, og når de skal gå på pension.
Det oplever den enkelte kvinde i takt med, at hun ramler ind i problemerne, når hun kommer tilbage fra barsel, eller når hun skal gå på pension, så forslaget handler både om rettigheder og om beskyttelse.
Det er fremført utallige gange i denne debat af ministeren, der jo også er familieminister og ikke kun forbrugerminister, af Venstres ordfører, af den konservative ordfører og af Dansk Folkepartis ordfører, at der er tale om tvang.
Det har intet at gøre med tvang.
Det er fuldstændig normalt, at vi stiller krav i forbindelse med, at vi giver offentlige ydelser – klart nok, selvfølgelig gør vi det.
Men ikke på dette område.
Her må det ikke handle om at stille krav i forbindelse med offentlige ydelser, her skal det i stedet hedde tvang, fordi man godt ved, at når folk hører ordet tvang, tænker de, at det er noget virkelig forfærdeligt.
Nej, forslaget handler ikke om tvang.
Jeg synes simpelt hen, det er ublu at begynde at sige, at det her handler om tvang.
I virkeligheden skulle man klart adskille ydelsen i en del til mor og en del til far – det er præcis det, vi vil gøre her – og så en del, man kan bruge fælles.
Men jeg synes virkelig, det er beskæmmende at tale om tvang.
Jeg gætter på, at fru Inger Støjberg vil tage sit yndlingsspørgsmål op en gang til.
Til det vil jeg sige, at i forbindelse med barselorlov står mændene over for nogle ganske alvorlige barrierer på nogle arbejdspladser, hvor arbejdsgiveren er modvillig, og kollegerne ikke betragter det som noget, en mand normalt gør.
Det gør man på nogle arbejdspladser, men på rigtig mange arbejdspladser gør man det ikke.
Mændene er også oppe imod den barriere, der hedder løn og økonomisk kompensation.
Vi ved, at vi har et meget kønsopdelt arbejdsmarked.
Der er i udstrakt omfang fuld løn under barsel inden for den offentlige sektor, hvor der er rigtig mange kvinder, men det er ikke i nær samme grad tilfældet på det private arbejdsmarked, hvor der er rigtig mange mænd, og så er alle selvfølgelig oppe mod de kulturelle normer, der hele tiden spiller ind.
Det ligner i virkeligheden den situation, kvinderne stod i tilbage i 1970’erne og 1980’erne.
Kvinderne kunne jo bare vælge, de kunne bare vælge at gå ind i de mandsdominerede job, de kunne bare vælge at få de mandsdominerede uddannelser, de kunne bare komme på banen, og de kunne bare vælge at være alle steder.
Dengang erkendte et flertal i Folketinget, at der ikke var tale om et frit valg.
Der var faktisk nogle barrierer, som kvinderne stødte ind i, og derfor gennemførte man en ligestillingslovgivning for at markere, at det ikke var den enkelte kvinde eller den enkelte familie, der skulle bokse alene med problemerne.
Det politiske system skulle selvfølgelig hjælpe dem med at overvinde dem.
Derfor fik vi lovgivningen om, at der skal udpeges både kvinder og mænd til offentlige råd og nævn; derfor fik vi ikke kun en, men flere ligelønslove – den sidste efter pres fra EU, som fortalte os, at arbejdet ikke var gjort godt nok; derfor fik vi ligebehandlingsloven, og derfor fik de offentlige institutioner pligt til at arbejde for at sikre ligebehandling og ligestilling i den offentlige sektor.
Det er fuldstændig det samme, mændene står over for her – fuldstændig det samme.
De står over for nogle vaner, nogle normer og nogle regler, som gør, at de har meget svært ved selv at knække problemerne.
Som far er det ikke let bare at tage orlov, selv om ministeren sagde, at man jo har retten, og at man bare kan gøre brug af fleksibiliteten i ordningen.
Nej, det er ikke så enkelt som mand, og derfor har vi brug for at få styrket faderens retsstilling.
Vi har også brug for at få styrket børnenes retsstilling.
Af gode grunde, bl.a. på grund af deres alder, kan de ikke blande sig i debatten, men det er da vores opgave som politikere at sikre, at de rent faktisk har nogle rettigheder.
Her drejer det sig om en lovgivning, som skal styrke fædrene.
Det er det, det handler om.
Det kan man selvfølgelig prøve at tale sig væk fra, eller man kan ønske sig væk fra det eller sige som ministeren, at man er helt overbevist om, at det nok skal komme af sig selv.
Men det er jo bare ingen hjælp, at ministeren er overbevist om, at det kommer af sig selv, for når vi ser på tallene – desværre er statistikken på området ikke for god, men af de tal, vi har, kan vi se, at det går meget, meget langsomt.
Vi ved til gengæld fra de undersøgelser, der er gjort, at der er rigtig mange fædre, som gerne vil.
Fru Kirsten Brosbøl fremhævede bl.a. fagforbundet 3F’s undersøgelse, hvor tre fjerdedele af de adspurgte mænd mellem 20 og 45 år sagde, at de gerne vil have mere af orloven øremærket.
Og hvorfor vil de gerne det?
Jo, fordi de har brug for det rygstød, det er, når lovgivningen giver dem den ret.
De har simpelt hen brug for det rygstød.
Det ved vi, og vi ved det alle sammen.
Det ved fru Helle Sjelle, som har været aktiv i ligestillingsarbejdet i mange år, og jeg formoder, at fru Inger Støjberg også ved det.
Ministeren ved det også, så lad nu være med at forvirre debatten.
Gå dog konstruktivt ind i den!
Jeg kunne have forstået det, hvis ministeren havde sagt: På nuværende tidspunkt er vi ikke rede til at gå så langt som til 12 ugers øremærkning.
Vi vil gerne gå langsommere frem.
Vi har erkendt, at de 2 ugers øremærkning virker i den retning, vi gerne ser, men vi vil gerne tage et mindre skridt.
Det må da være meget væsentligt, så jeg vil sige til ministeren: Lad nu være med at være så dogmatisk.
Vær i stedet åben, lyt og gå konstruktivt ind i debatten.
Vi mener, den helt rigtige model er 12 ugers øremærkning, men vi vil selvfølgelig gerne diskutere, om vi skal starte med 4, altså gå tilbage til det, vi havde indtil for 4 år siden, og så gradvis gå videre.
Men jeg synes, det er helt uacceptabelt, at man virkelig lader fædrene sejle deres egen sø og lader dem i stikken ved bare at sige, at det handler om det frie valg.
Så går det simpelt hen for langsomt, og det synes jeg ikke vi kan være bekendt over for fædrene og heller ikke over for børnene.
Afstemning