Villy Søvndal (SF), 2003-05-26:
Der står to synspunkter over for hinanden.
Det ene er, at vi grundlæggende skaber sikkerhed ved at opruste, ved at bygge nye våbensystemer og ved at levere et tag over de våbensystemer, vi allerede har, altså i dette tilfælde missilskjoldet.
Og så er der den opfattelse, der hovedsagelig siger, at sikkerhed etableres ved at nedbryde spændinger og konflikter i den her verden.
Sikkerhedspolitik har jo meget at gøre med forventninger
om, hvad modparten vil, hvad der er modpartens hensigter.
Missilskjoldet er på samme måde udsat for to tolkninger.
Den ene er den danske statsministers og den danske udenrigsministers, der begge har betegnet det her som et fredens projekt i det nye orwellske sprog.
Det andet synspunkt, som jeg synes er langt mere sandsynligt, er, at vi står over for et usikkerhedsskabende projekt, et projekt, der nedbryder tillid, et projekt, der formentlig også vil starte en oprustningsomgang i Asien.
Jeg har hele vejen undervejs i debatten haft svært ved at forstå, hvorfor man mente, at det her projekt specielt var rettet mod slyngelstater, terrorister osv., al den stund jeg synes, det er højst usandsynligt, at man skulle anvende netop missiler, hvis man var ude i det ærinde.
Vi har ingen historiske erfaringer for det, og alle andre muligheder ville være lettere.
Det, der er den oplagte risiko, er, at der sættes en oprustningsspiral i gang, specielt i Asien, hvor Kina opruster, hvilket betyder noget i Indien og Pakistan.
Så har vi rouletten kørende, specielt i en situation, hvor det sker i en periode, hvor man i øvrigt ikke laver aftaler af sikkerhedspolitisk art.
Jeg var inde på det i de korte bemærkninger i en debat
med hr. Jeppe Kofod, der medgav, at det så sort ud, hvis man kiggede på, om vi er i en epoke, hvor der bliver indgået store aftaler.
Det er vi ikke, tværtimod er vi i en situation, hvor overskriften i langt højere grad er, at specielt USA ikke er villig til at indgå vidtgående aftaler, men tværtimod forsøger at vride sig ud af dem.
Så den ene fare er altså oprustningsfaren. Den anden fare er militariseringen af det ydre rum, hvor vi tager de første skridt.
Man skal jo hele tiden huske i denne her debat, at missilskjoldet er et projekt, hvor vi kender starten, men med høringens ord fra den amerikanske viceforsvarsminister ikke kender afslutningen på projektet.
Aftaler kunne begrænse skadevirkningerne, som også påpeget af Ole Wæver under høringen, vi havde i Nuuk, hvor svaret var meget klart, da vi havde høringen i Folketinget, at USA siger nej til begrænsninger af enhver art, fordi man ønsker den fulde frihed til at udvikle det her projekt derhen, hvor man gerne vil.
Begge betingelser er ikke opfyldt, men alligevel siger man ja. Den danske debat har vel været kendetegnet af, at den danske redegørelse fra regeringen fra marts i høj grad er en gentagelse af de amerikanske synspunkter om missilskjoldets velsignelser og i ekstremt påfaldende grad skepsis over for de andre synspunkter, der bl.a. kom frem på høringen her i Folketinget.
Det er den grønlandske befolkning, der kommer til at leve med beslutningen og tage konsekvenserne, og det sker i en situation, hvor alle målinger viser, at et flertal i befolkningen på Grønland siger nej.
Vi mener, at det er et usikkerhedskabende projekt.
Derfor kan vi ikke støtte det forslag til vedtagelse, der er fremsat af et flertal af partier.