Søren Søndergaard (EL), 2003-03-27:
I bemærkningerne til B 105 er der fremhævet en udtalelse fra integrationsministeren, som egentlig siger meget om, hvorfor hensigten i begge de forslag, som vi behandler her, er rigtig.
Ministeren omtaler, og jeg citerer: »... det usandsynlige besvær, vi har i alle kommuner med at finde job til dem, der har fået asyl.«
Det er en gigantisk opgave, forklarede ministeren.
Han havde nemlig været på besøg i en kommune og dér oplevet, hvordan opgaven med at skaffe folk i arbejde er stor, meget stor, og for nogle kommuner løses denne opgave ikke særlig succesfuldt.
Derfor må man jo også sige, at der er et vist deja-vu over denne her debat
, fordi vi, som den radikale ordfører rigtigt sagde, har haft debatten for nogle få år siden, hvor vi også behandlede et problem, der havde med forskelsbehandling at gøre, nemlig det forslag, som den daværende radikale ordfører, hr. Henrik Svane, havde fået lokket regeringen og et flertal her i Tinget med på at gøre til en hovedhjørnesten i integrationsloven.
Dengang gjorde man et stort nummer ud af i lovforslaget om verdens første integrationslov at fastslå, at nu skulle der opbygges incitamenter for folk, der skulle ind i det danske samfund.
Derfor skulle de ud af deres passive situation og i gang.
Men at det absolut skulle være igennem at gøre forskel, at diskriminere, at skabe splittelse, ja, det måtte De Radikale og Socialdemokraterne jo sande ikke var nogen succesfuld vej at gå, da tidligere indenrigsminister Thorkild Simonsen blev tvunget til at ændre loven.
En flov historie, men heldigvis kom regeringen til fornuft dengang.
Nu er det jo imidlertid sådan, at fornuft er noget flygtigt.
Det har vi jo senest oplevet et eksempel på med VK-regeringens nye integrationspolitik, for der ser vi jo, at Svanes grimme ælling af et diskriminationsforslag igen er blevet gjort til en krumtap i lovgivningen.
Og for at man ikke skulle anklage VK-regeringen for at støve brugte SR-forslag af og genbruge dem, så fik diskriminationsforslaget en tand mere.
Nu skulle denne forskelsbehandling ikke kun vare i 3 år, nej, den skulle udstrækkes til 7 år.
Og så er man jo heller ikke i tvivl om, at det er tid til forandring.
Nu begynder virkeligheden, som citatet fra integrationsministeren imidlertid understreger, at presse sig på.
Dér, hvor myndigheder og borgere møder hinanden, nemlig i kommunerne, er man gang på gang blevet konfronteret med konsekvenserne af politikken.
Det er simpelt hen ikke muligt at få folk til at klare sig for halvdelen af, hvad en kontanthjælp, som ikke er noget fyrsteligt beløb, består af.
I bemærkningerne til lovforslaget er der fremhævet nogle regneeksempler på, hvad det i praksis vil sige at skulle klare sig for en halv ydelse.
Og det er tydeligt, hvorfor kommunerne bliver nødt til at gøre undtagelser.
Der er for mange familier, der skal integreres, simpelt hen ikke basis for at klare sig.
Men så har vi jo gjort noget, som SR-regeringen ikke gjorde, nemlig at gøre det muligt for folk at tjene noget ved siden af uden at blive trukket i starthjælpen eller i introduktionsydelsen.
Det er jo korrekt.
Så kunne man måske tro, at alle indvendinger faldt bort.
Eller hvordan er det nu lige, det er?
Jo, det er, at folk, som bliver spredt rundt om i landet og bliver stavnsbundet til disse bosteder, ikke bare sådan lige kan få et arbejde, og hvis der er et i nabokommunen, så kræver det, at man får tilladelse til at flytte, eller at man kan rejse efter jobbene.
Men også her bliver den lave ydelse i sig selv en forhindring for integration.
Regeringen har en dårlig sag efter vores opfattelse, men det er også klart, at regeringen ikke er meget for at erkende det.
Hvis man imidlertid lyttede til de mennesker, som ved, hvordan virkeligheden fungerer ude i de praktiske liv, nemlig f.eks. socialrådgiverne og de kommunale politikere, inklusive mange Venstrepolitikere, der til dagligt håndterer problemerne, så ville man formentlig stille sig noget anderledes.
Det vil det utvivlsomt også gøre med de forslag, der ligger her.
Vi vil, selv om det vil tage den tid, støtte det af den simple grund, at ud over at det vil gøre noget ved den uretfærdighed, som er indeholdt i de her forslag, så vil det også gøre noget ved det største problem ved forslagene, nemlig at de ikke er fremmende for, men derimod er hæmmende for en integration.
Vi kan kort sagt støtte intentionen i begge forslag, og vi vil være med til at gøre dem til et udgangspunkt for en fortsat debat om emnet.