Hans Christian Schmidt (V), 2002-01-10:
Der har været et par spørgsmål i løbet af debatten, og dem vil jeg gerne svare på.
Men indledningsvis vil jeg gerne sige, at det jo er en sjælden argumentation at skulle lægge øre til, at skulle en regering, uanset hvilken farve den har, nogen sinde komme i tanke om at nedlægge nogle råd, nævn og puljer, så kan den aldrig nogen sinde oprette andre. Det er da en nyskabelse.
Det ville da virkelig være så udemokratisk, som det næsten kan siges, altså at en regering ikke kan have en holdning til, at den f.eks. har lyst til at nedlægge nogle nævn, nogle puljer, nogle råd osv., medmindre den så forpligter sig til aldrig at lave et nyt, det kunne være et udvalg, råd, eller hvad det måtte være.
Man kan sige, at regeringen her vil nedlægge de råd, nævn og puljer, som den kan få flertal for, og hvis den finder, at nogle skal oprettes, fordi det kan være et fornuftigt incitament, så vil den gøre det.
Og det er da helt normalt.
Vi har jo debatteret det mange gange, men jeg har aldrig hørt, at de to ting nu ligesom skulle modsige hinanden.
Der har været et enkelt spørgsmål om, om det nu er sådan, at vi ikke har fået de vurderinger, vi skulle have haft.
Og jeg vil bare sige, at det er der jo flere eksempler på at man ikke har.
Lad mig f.eks. bare nævne Wilhjelmudvalgets betænkning.
Hvis man selv vil læse den, vil man dér kunne se, at det er godt gjort.
Det konstateres i rapporten, at der i Danmark ikke er gennemført særlig mange analyser af, hvad naturområder på land eller på havet er værd i penge.
Flere anbefales gennemført og metoder videreudviklet.
Det siges videre, at den tidligere regering ifølge rapporten forinden sin endelige stillingtagen ville foretage de nødvendige økonomiske konsekvensberegninger. Noget, man altså selv synes, man godt ville gå i gang med.
Selvfølgelig kan vi sammen i Folketinget i dag ærgre os over, at det ikke kom med dengang, vi alligevel fik rapporten.
Men det undrer mig, at man kan sætte spørgsmålstegn ved, at man går ind og vurderer den økonomisk.
Lad mig nævne Adgangsudvalgets betænkning 2001, »Affald 21«, regeringens affaldsplan 1998-2004, fremsat i 1999, betænkning om spildevandsafledning i det åbne land, strategi for bæredygtig skovdrift osv. Det er udvalgte eksempler, men generelt gælder, at der i hovedreglen ikke er blevet gennemført konsekvente samfundsøkonomiske analyser i forbindelse med forslag om nye tiltag.
Noget tilsvarende gælder for langt de fleste lovforslag, der er fremsat.
Og lad mig gøre opmærksom på, at i Finansministeriets publikation »Miljøpolitikkens økonomiske fordele og omkostninger« fra 2001, som Miljø- og Energiministeriet deltog aktivt i udarbejdelsen af, konstateres det da også, at der har været mangler såvel i opgørelsen af udgifter og omkostninger som i opgørelsen af initiativers miljøeffekter og deres værdi. Det siges: »Udvalget har gennem arbejdet erfaret, at der i meget begrænset omfang foretages systematiske opgørelser af de private udgifter til miljøforbedringer.
Her tænkes der både på miljøforbedringer som følge af lov og de miljøforbedringer, som private selv vælger at afholde.
Her kan især de såkaldte integrerede investeringer være svære at opgøre.
Udvalget anbefaler, at der i højere grad tilvejebringes data, som afdækker de private miljøudgifter.
Der arbejdes i øjeblikket i eurostatregi på en ramme for opgørelse af de privat miljøudgifter.
Danmark bør følge dette arbejde tæt.
« Vi kunne godt gå videre.
Jeg ville også gerne læse videre.
Men jeg synes ikke, jeg vil stå og citere det alt sammen.
Jeg vil bare sige, at generelt er man jo enige om, at man skal gå ind og lave en vurdering også på det økonomiske område, når man diskuterer miljøtiltag.
Det overordnede spørgsmål om, at man skal gøre det på en sådan måde, at man får mest miljø for pengene, er jo en diskussion, der føres alle steder, og jeg synes kun, jeg hører, at folk synes, det er en god idé.
Lad mig så gå til nogle af de spørgsmål, der er kommet fra ordførerne.
Jeg vil gerne starte med hr. Keld Albrechtsen.
Hr. Keld Albrechtsen har sagt, at han synes, der ligger mange ubesvarede spørgsmål efter i dag.
Ja, jeg skal jo kun beklage, at jeg ikke har haft mulighed for at komme i samråd i Finansudvalget.
Det ville jeg jo med glæde have gjort.
Det synes jeg er ærgerligt.
Altså hvis hr. Keld Albrechtsen mener, at der har ligget mange ubesvarede spørgsmål, så er jeg da virkelig ærgerlig over, at jeg ikke har fået mulighed for som minister at kunne komme i samråd.
Det ærgrer mig altså.
Jeg ved så ikke hvorfor, men jeg synes altså, det er ærgerligt, når det ligger sådan.
Og jeg synes, når jeg kigger på de spørgsmål, der er svaret på, at så er der jo svaret på det hele.
Jeg kan ikke høre eller læse det anderledes, end at det er, fordi det er de forkerte svar.
Hr. Keld Albrechtsen ved godt, hvordan der skal svares, og hver gang han så ser, at der ikke kommer de rigtige svar, så er det et forkert svar eller et manglende svar.
Man må man nok indstille sig på, at der kan komme til at gå en rum tid, hvis hr. Keld Albrechtsen vil have, jeg skal svare det, hr. Keld Albrechtsen synes.
Jeg vil sige, at jeg tror nok, jeg vælger de svar, jeg synes er rimelige og rigtige.
Og det er jo så også godt, at de netop er i overensstemmelse med det, som i grunden er svaret på de skriftlige spørgsmål.
Så er der fru Elsebeth Gerner Nielsen, der spørger: Hvorfor vil man haste et forslag igennem?
Man kan godt være uenig i det.
Vi har jo skrevet heri - og jeg skal gerne citere svarene - at vi ønsker, at man tager den her beslutning meget hurtigt, fordi vi gerne vil have det institut startet hurtigt.
Det synes jeg er fair at man kan være uenig i.
Ja, netop derfor.
Vi vil gerne have, at det kommer så hurtigt
som muligt i gang.
Og jeg er meget mere bekymret over, at der nok skal komme til at gå meget lang tid og det skal vare meget længe, inden instituttet kan komme til at virke.
Det beklager jeg dybt; det er jeg ked af
Men det tager jo lang tid at lave sådan noget.
Vi vil bare gerne gøre vores til, at det kan komme hurtigt i gang. Så det er svaret.
Så skal jeg sige til hr. Jørn Jespersen, som - uden at
jeg vil komme ind i en lang række af de diskussioner - ligesom antyder ved et par lejligheder, at det har været svært at få den nuværende i miljøminister i diskussion op til valgkampen: Ja, nu er jeg jo sådan indrettet, at når jeg har sagt ja til en invitation, her var det Socialdemokratiet og SF i Vojens, til, at jeg kommer til et møde om aftenen og afleverer indlægget dér, så tæller det altså for mig. Så kan det godt være, at de grønne organisationer har lavet møde i København.
Jeg har en fuld forståelse for, at hr. Jørn Jespersen kan mene, at møder i København er mere vigtige end møder i Sønderjylland, men jeg beder også om, at hr. Jørn Jespersen kan have den forståelse, at sådan er det ikke sikkert, jeg prioriterer.
Og når jeg har sagt ja til at komme til et møde, så kommer jeg.
Og jeg synes, at det er på kanten, at jeg skal høre på, at jeg ikke har ønsket at diskuteret inden.
Jeg var i øvrigt samme aften i »Deadline« med den nu afgåede miljø- og energiminister, men måtte så gøre det fra et studie i Jylland.
Det synes jeg vi skulle bruge vores tid mere til.
Hr. Jørn Jespersen spørger mig om nogle ting i finansloven.
Jeg vil kun sige, at hvad finansloven angår, vil jeg altså ikke komme ind på den på nuværende tidspunkt.
Jeg tror også, at det er begrænset, hvor mange jeg skuffer ved at sige det.
Finansloven bliver fremlagt den 29. januar
, så det synes jeg jeg venter på. Jeg vil så godt sige tak både til hr. Kristian Thulesen Dahl, hr. Eyvind Vesselbo og fru Helle Sjelle, for jeg synes, det var visionært, hvad der blev sagt.
Der var nogle synspunkter om, at vi skulle komme i gang, vi skulle snakke indhold, vi skulle snakke miljøpolitik, vi skulle snakke om at få mere miljø for pengene, vi skulle prøve at diskutere.
Vi havde vendt hver en sten - jeg tror, hr. Kristian Thulesen Dahl brugte det udtryk - nu skulle vi så i gang med at finde ud af, hvad vi får for pengene.
Jeg håber og beder til, at vi ikke kommer til at diskutere procedurer i ét væk i forbindelse med miljøpolitikken, men kommer til at diskutere det indhold, som jeg også hørte de tre ordførere efterspørge, nemlig at vi kommer til at forholde os til, om vi også bruger de penge, som vi opkræver, de penge, som vi bruger på miljøet - og det skal vi gøre - på en sådan måde, at vi får mest miljø for pengene.
Hvis det skal lykkes for os alle sammen - det tror jeg at det kommer til - så kræver det også, at vi alle sammen er med til den her proces, og det håber og tror jeg på vil lykkes.
Miljøinstituttet her er en del af det, og jeg ser meget frem til, at det bliver et miljøinstitut, som arbejder på sin helt egen måde, for det er miljøinstituttets bestyrelse, der selv beslutter, hvad man vil tage sig af, og hvordan man vil tage sig af det.
Der er et armslængdeprincip fra ministeren og regeringen, og det skal der være.
Og jeg tror på, at man også vil kunne bidrage her med et indspark til en forhåbentlig god og nuanceret miljødebat i Danmark.