Jytte Andersen (S), 2000-05-05:
Jeg vil gerne starte med at takke ordførerne, først og fremmest de ordførere, som har haft en positiv eller en åben indstilling over for lovforslaget.
Så vil jeg yderligere sige til Venstre og De Konservative, først og fremmest til fru Gyda Kongsted, at det er en misforståelse, at regeringen som sådan skulle gå ind i aftalen.
Det gør vi ikke, det er ikke vores rolle, og det ønsker vi ikke.
Som svar til fru Annie Lunde Hansen kan jeg meddele, at de oplysninger, der findes om aftalen, er vedhæftet lovforslaget som bilag.
Det er i virkeligheden ment som en service til Folketinget, at vi her oplyser, hvad der, om jeg så må sige, har genereret den situation, som gør, at vi i regeringen har valgt at være fødselshjælper, så aftalen kan realiseres, for det kan den ikke uden lovgivning.
Så vil jeg også godt sige, at der er svaret på de spørgsmål, der er oversendt.
Jeg er i dette øjeblik ikke helt i stand til at sige, om det er nødvendigt med et ændringsforslag til lovforslaget, eller der blot kræves en understregning i bemærkningerne, hvis man kan sige det på den måde.
Men jeg er sådan set enig i det, og jeg håber også, det fremgik af det, jeg sagde før til fru Annie Lunde Hansen, at de præmisser, der ligger som grundlag for aftalen, også er det grundlag, lovgivningen hviler på.
Hr. Keld Albrechtsen fremfører nogle principielle problemer, som i og for sig også er helt reelle og o.k.
Men uden at jeg i øvrigt skal blande mig i, hvad pengene skal gå til, vil jeg sige, at alt andet lige kan man jo ikke sige andet, end at det er til gavn for alle borgere i København, at gælden bliver nedbragt.
Det vil jo være et gode for alle københavnere, at København ikke er så gældstynget.
Jeg kunne også have lyst til - uden at jeg vil begynde
Konsekvensen ville jo være, at 37.000 almene lejligheder i København ville falde ud af den almene sektor og dermed falde ud af det boligmarked, som er parat til og er forpligtet til at påtage sig en boligsocial opgave.
Jeg skal nok lade være med at spørge, om man vil tage
den konsekvens, men blot pege på det her ved førstebehandlingen, for det er jo lige præcis det, der gør, at regeringen faktisk føler et behov for og en trang til at være fødselshjælper for en aftale, som er indgået mellem den københavnske boligbevægelse og Københavns Kommune.
Men det er altså kun en fødselshjælperrolle, vi påtager os, det er alene en mellemfinansieringsrolle, vi påtager os.
Det er sektoren selv, der betaler helt og fuldt. Årsagen til, at det er nødvendigt, at man i en periode skal låne af Landsbyggefonden, er kun, at ellers ville huslejestigningerne i København blive meget, meget højere end de 10 kr. pr. m2 over en 3-årig periode, der er tale om nu, så det er sådan set derfor, regeringen føler behov for og trang til at gå ind i denne fødselshjælperrolle og dermed skaffe lovgrundlaget til veje.
Det er af hensyn til lejerne, og det er fordi vi stadig skal have en boligsektor, som bærer og er parat til at bære et boligsocialt ansvar.
I de situationer, og det fremgår også af lovforslaget, hvor der bliver tale om nogle huslejeforhøjelser, gives der en boligstøtte.
Jeg vil godt her til sidst sige, at det er, som om de partier, som ikke er så optaget af lovforslaget, giver lejerne et indtryk af, der ikke vil ske noget med dem bagefter, efterlader et indtryk af, at der sandsynligvis alligevel ikke vil komme lejeforhøjelser, og at situationen i øvrigt vil være den samme.
Man ville slippe for at betale
til Landsbyggefonden, men man skulle betale til Grundejernes Investeringsfond.
Derudover skal man også stille spørgsmålet: Hvad med beboerdemokratiet i klagesager?
De ville blive afgjort ved de almindelige domstole.
Man ville heller ikke have den oprykningsret, som jo findes i den almene sektor, så der ville være en lang række situationer, hvis man gik fra den almene sektor og over på det private marked, som ikke kun knyttede sig til en huslejetilpasning, men også fratog lejerne en lang række af de goder, som jo er forbundet med at bo i en lejlighed, som hviler på et solidarisk og demokratisk princip.
Og det synes jeg er lidt vigtigt at sige her, for man kan godt sådan have den politiske interesse at efterlade et billede af, at for lejerne er det næsten bedre, hvis ikke der er en aftale, der bliver realiseret.
Og det er altså ikke realiteten.
Det er jeg nødt til at sige.
Hvordan det sådan helt præcist ville blive, kan man jo ikke sige, fordi det netop ikke er reguleret i lovgivningen og der ikke er fortilfælde. Men regeringens rolle i det her er altså alene at være fødselshjælper for en aftale indgået i København, en aftale, som man vel også kunne have indgået med private.
Altså det her med lighed for alle, ja, det er jo betinget af, at man er lige, og der må man sige, at den private udlejningssektor og den almene sektor ikke er lige.
Og hvorfor er de ikke lige, og hvorfor er den private sektor også meget fast i koderne på, at man ikke vil være lige?
Ja, det er de jo, fordi de ikke vil påtage sig et boligsocialt ansvar, fordi de ikke vil sætte lejligheder til rådighed, og derfor har de jo mistet nogle muligheder for at forhandle sig til et frikøbsbeløb på samme måde som den almene sektor.
Så to størrelser, der er lige, skal behandles lige.
Men to størrelser, der ikke er lige, skal selvfølgelig behandles forskelligt. Men som sagt er regeringens interesse i det her alene at være fødselshjælper af hensyn til lejerne, af hensyn til, at lejerne ikke får store huslejestigninger, og af hensyn til, at 37.000 lejligheder i den københavnske boligmasse fortsat skal være almene, fortsat skal bære et boligsocialt ansvar.