Lars Løkke Rasmussen (V), 2002-04-17:
Jeg vil ikke bidrage til at forlænge debatten meget mere, men har måske lige et par bemærkninger, som ligger i kanten af de temaer, som så flittigt har været vendt under finansministerens afrunding af debatten.
Hr. Ole M. Nielsen var inde på den særlige situation, som en række kommuner føler sig i, og pegede på behovet for en mere grundlæggende diskussion og debat om det kommunale udligningssystem.
Til det vil jeg bare sige, at det er regeringen helt enig i, og det er baggrunden for, at vi har besluttet at reformulere det kommissorium, der ligger fra finansieringsudvalget, og forlænge finansieringsudvalgets arbejde til hen over sommeren, så vi får et ordentligt grundlag for en egentlig udligningsreform.
Reformen skal bl.a. forholde sig til den problemstilling, at der over tid har været en udvikling, hvor de puljer, der afsættes til særlig vanskeligt stillede kommuner, stiger og stiger, hvilket jo afspejer, at de almindelige omfordelingsmekanismer så at sige ikke længere kan gabe over de forskelle, der er kommunerne imellem.
Når vi ikke har et helt nyt grundlæggende udligningssystem til at køre, må vi altså sikre os muligheden for at kunne håndtere problemerne med de kendte værktøjer.
Det fører mig så direkte over til hr. Klaus Hækkerup, som jeg håber nu i flere omgange har fået så mange svar, at vi ikke skal genoptage diskussionen om kriterier for skattefastsættelse ude i kommunerne.
Det, man skal forstå, og som hr. Ole M. Nielsen meget rigtigt har påpeget, er jo, at rammevilkårerne for den enkelte kommune kan være varierende, og det er derfor, at regeringen, også før den blev regering, meget klart har markeret, at skattestoppet gælder under ét, set i relation til den kommunale sektor.
Der er forståelse
for, jf. også problemstillingen med en række særlig vanskeligt stillede kommuner, at det kan være nødvendigt at justere skatten i opadgående retning nogle steder, men det må så bare modsvares af, at man andre steder regulerer skatten tilsvarende den anden vej.
Det er også baggrunden for det politiske signal, at med hensyn til at respektere et skattestop, når man indgår en solidarisk aftale, hvor kommunerne står skulder ved skulder, er det lige så væsentligt, at kommunalbestyrelserne de steder, hvor rummeligheden er til det, overvejer med sig selv, om de skal yde deres bidrag ved at foretage en nedjustering af skatten, som det er, at man i de kommuner, hvor der er et pres på skatten i opadgående retning, forholder sig til, om man kan afstå fra at gøre det.
Det er såmænd det eneste, der ligger i det, jeg sagde i mit tidligere indlæg, og som jeg føler hr. Klaus Hækkerup i den grad har overfortolket og taget som udtryk for, at vi skulle opfinde mekanismer, hvor vi skal sidde i Finansministeriet eller et hvilket som helst andet sted og diktere skatten i den enkelte kommune.
Det er jo slet ikke det, der er tanken.
Det, der er tanken, er i respekt for det kommunale selvstyre at indgå en aftale, der muliggør, at kommunerne under ét kan fastholde skatten, og det rummer en udfordring til hver enkelt kommune om at yde sit relative bidrag til, at det kan ske.
Med til forskelligheden hører også, som jeg også var inde på i tidligere indlæg, og som også har været genstand for nogen debat - det var bl.a. hr. Poul Nødgaard, der fremdrog det - at kommunerne skal have den fleksibilitet i værktøjerne, der skal til.
Derfor vil jeg bare tilkendegive over for hr. Poul Nødgaard...
Det var det, der blev efterspurgt, og det tilsagn vil jeg gerne give.
Der er ingen tvivl om, at det med den begrænsede ramme for vækst, som nu har været grundigt diskuteret og debatteret under finansministerens afsluttende indlæg, bliver en udfordring for alle samfundsaktører på alle tre niveauer - stat, amt, kommune - at nytænke, tænke i andre baner, tænke i andre former for opgaveløsning, hvis vi på en og samme tid skal håndtere udfordringerne og respektere de rammer, som fru Marianne Jelved også har vedkendt sig, og som man sporadisk
også kan fornemme, at Socialdemokratiet fortsat vedkender sig.
Det bliver en stor opgave at respektere de rammer, samtidig med at man på de centrale strækninger af velfærdssamfundet fornyr sig og udbygger servicen.
Det kan naturligvis kun ske, hvis regeringen, som der også er givet tilsagn om, til de opgaver og forpligtigelser, der skabes for kommunerne, stiller den nødvendige økonomi og de nødvendige værktøjer til rådighed.
Derfor er hele arbejdet i den regelforenklingsenhed under Finansministeriet og i det initiativ, der er taget målrettet omkring kommunerne i frihedsbrevet, selvfølgelig af central betydning for at finde de rigtige balancepunkter.
Hr. Poul Nødgaard var også inde på frikommuneforsøgene.
Det, jeg selv mener, jeg har kunnet læse mig frem til i annalerne, har jo i høj grad været, at kommunerne i en række sammenhænge, hvor de indgav frikommuneforsøgsansøgninger, rent faktisk kunne få det modsvar tilbage, at den eksisterende lovgivning allerede muliggjorde at sætte forsøgene i gang.
Det er sådan set også det signal, der ligger i det frihedsbrev, der nu er sendt ud, at det jo ikke kun er en reaktion, der går fra kommunerne mod staten for at få lempet nogle regler og få skabt nogle fleksible værktøjer, for det er jo i høj grad også tænkt som et politisk signal om, at kommunerne nytænker og tør prøve grænser af.
Men jeg snakker om grænser i forhold til, hvad vi plejer at gøre.
Så det signal ligger der også i det.
Hr. Aage Frandsen havde i sit allerførste indlæg nogle konkrete spørgsmål.
Jeg mener sådan set, at de er besvaret alle sammen.
Jeg føler, at de er besvaret. Hvis det ikke er tilfældet, må jeg jo korrekses.
Med hensyn til de halvanden milliard til sundhedsområdet, er det jo evident, at de midler er bragt i spil på en sådan måde, at de indgår i forbrug i landets amter, i det omfang aktiviteten skabes i indeværende år.
Hvis ikke det er tilfældet, er der naturligvis på ministerielt niveau en overførselsadgang, og det vil sige, at det beløb, der i givet fald ikke måtte blive brugt i indeværende år, står til rådighed for sundhedssektoren i Danmark næste år.