Mette Frederiksen (S), 2003-12-19:
Jeg kan jo starte med at konstatere, at kulturministeren ikke finder anledning til at være i Folketingssalen under tredjebehandlingen af et af de allervæsentligste lovforslag på ministerens område.
Jeg kan forstå, at ministeren er på vej på ferie.
Jeg synes dog alligevel, at Folketinget bør give det her lovforslag, som har ret vidtgående konsekvenser for mange tusinde bladudgivelser i det her land, den ordentlige behandling, som lovforslaget kræver.
Jeg håber, at regeringen er i stand til at reagere på de spørgsmål, der måtte komme.
Jeg vil gerne fra starten understrege, at vi selvfølgelig stemmer nej til L 85, at vi er imod den generelle besparelse, som regeringen og Dansk Folkeparti har foretaget med finansloven.
Vi er modstandere af voldsomme besparelser, der især rammer mangfoldigheden i vores demokrati, et af de allervigtigste aspekter i vores folkestyre; vi er imod det meget målrettede angreb, som regeringen retter mod det frivillige Danmark med det her lovforslag.
Vi stemmer også nej til lovforslaget, afbødningspuljen, den her distributionspulje, fordi det er noget makværk.
Først var de religiøse udgivelser ikke omfattet af lovgivningen, så blev de det pludselig, fordi der var et offentligt pres derfor.
Der er de økonomiske aspekter.
Regeringen sparer 188 mio. kr.
Post Danmark reagerer prompte med at proklamere, at der nu kommer takststigninger for de mange tusinde udgivelser, det her lovforslag drejer sig om, på flere hundrede millioner kroner.
Det betyder, at alle de mange udgivere af foreningsblade, af alle de blade, der udgør lige præcis alsidigheden og mangfoldigheden, måske skal ud og finde op mod 400 mio. kr. for at kunne udgive deres blade i fremtiden.
Og så afsætter regeringen og Dansk Folkeparti omkring 30 mio. kr. - helt ærligt!
Regeringen har selv anslået, at et sted mellem 2.000 og 3.000 blade vil kunne opnå støtte med den her distributionspulje.
Og til det formål er der afsat 30 mio. kr.
Det betyder i gennemsnit, at hvert blad kan få 10.000 kr.
Hvordan i alverden skal de store idrætsorganisationer kunne kommunikere med deres medlemmer for 10.000 kr. om året?
Det kan de ikke.
Derfor bliver essensen, når det her lovforslag snart bliver vedtaget af Dansk Folkeparti og regeringen, at tusindvis af frivillige organisationer mister deres meget vigtige bindeled til deres medlemmer.
Det betyder, at Skleroseforeningen måske ikke kan udgive deres medlemsblad.
Det betyder, at Donorforeningen måske ikke kan udgive deres medlemsblad.
Det betyder, at de faglige organisationer, f.eks. Kvindeligt Arbejderforbund, som repræsenterer nogle af de dårligst stillede kvinder overhovedet i det her land, ikke har mulighed for at kommunikere på samme måde, som de gør i dag.
Derfor siger vi nej.
Det er smagsdommeri, og det kan også udvikle sig til kammerateri på værste vis.
Vi siger nej, fordi lovforslaget indeholder en positiv- og negativliste, som regeringen hverken under første eller anden behandling har kunnet redegøre for indholdet af.
Vi siger nej, fordi der i lovforslaget er medtaget en vurdering af lovforslagets konsekvenser i forhold til EU-retten, mens der ikke er sket en tilsvarende vurdering i forhold til Danmarks øvrige internationale forpligtelser.
Når jeg nævner det her, er det, fordi de fagforeningsrettigheder, der gælder, er beskyttet i en række konventioner, herunder ILO.
Det er rettigheder, der drejer sig om foreningsfrihed og beskyttelse af organisationsretten og retten til at føre kollektive forhandlinger.
Fagforeningsrettighederne er i vid udstrækning beskyttet efter den europæiske menneskerettighedskonvention.
Kernen i artikel 10, som er den, der er relevant i det her spørgsmål, er spørgsmålet om almen samfundsmæssig interesse, navnlig politiske forhold, og spørgsmål, der gælder retten til at ytre sig.
Som bekendt figurerer fagforeningsblade under de negative kriterier i lovforslaget, og summa summarum er regeringen i virkeligheden i gang med at etablere en statslig ordning med et påstået - og jeg siger påstået - formål om at fremme en demokratisk debat i Danmark.
I virkeligheden er regeringen ved at etablere en ordning, som på den måde diskriminerer visse grupper af ytringer, som i øvrigt findes beskyttelsesværdige i forhold til de internationale konventioner, som Danmark har underskrevet.
Vi vil gerne foreslå, at regeringen får det belyst.
Vi vil også gerne foreslå, at regeringen og Dansk Folkeparti, mens tid er, trækker et lovforslag tilbage, som er indbegrebet af smagsdommeri.
Vi vil også gerne have, at Dansk Folkeparti og regeringen, mens tid er, retter det angreb mod det frivillige Danmark tilbage mod så at sige sig selv forstået på den måde, at man ikke på den ene side kan prise det frivillige Danmark og på den anden side fjerne det, der er bindeleddet mellem organisationerne og deres medlemmer.
Vi vil faktisk, og det er selvfølgelig lidt svært, når kulturministeren ikke finder anledning til at være til stede, opfordre regeringen til at føre kulturpolitik.
Når man fremsætter et lovforslag på kulturministerens område, så går vi andre ud fra, at det har et kulturpolitisk sigte.
Og kulturpolitik, når det drejer sig om medier, handler om retten og adgangen til at ytre sig; det er alsidigheden, det er mangfoldigheden, det er pluralismen, det er det, at det ikke kun er de store, der har adgang til den offentlige debat.
Det tør regeringen og Dansk Folkeparti ikke.
Vi stemmer nej til lovforslaget.