runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Tove Videbæk (KRF), 2002-01-16:
For Kristeligt Folkeparti er familiers og børns trivsel et højt prioriteret område, og vedrørende dette tog vi initiativ til en forespørgselsdebat i oktober 1999 om en særlig indsats over for truede familier.
I den forbindelse fik vi vedtaget, at der skulle tages initiativer til en styrket forebyggende indsats over for potentielt truede børn, at frontpersonalet i arbejdet med risikobørn skulle støttes bedre, at kommunerne skulle tilskyndes til at bruge den nære families og lokalsamfundets ressourcer, at der skulle opkvalificeres på anbringelsesstederne, at der skulle sikres bedre vilkår for børn og unge med forældre i fængsel, og at man skulle sikre en målrettet indsats for forældre til anbragte børn med henblik på løsning af årsagerne til anbringelsen.
I lovforslag nr. L 32, som blev vedtaget i maj 2000, er en del af disse punkter taget med, men der er langt igen.
I B 27, som vi behandler i dag, er der peget på ét af de vigtigere områder vedrørende særlig støtte til børn og unge, nemlig børn og unge, der er anbragt uden for hjemmet, som er en meget udsat gruppe.
Derfor noterer jeg med tilfredshed, at ministeren vil følge indsatsen over for børn og unge tæt, og at ministeren har taget området med opholdsstederne op.
Jeg er også enig med ministeren i, at børns og unges problemer så vidt muligt skal afhjælpes i hjemmet eller i det nære miljø, og det er jo også et af punkterne i B 27.
Tværtimod har vi i Socialudvalget hørt adskillige historier
fra bl.a. bedsteforældre om, hvordan de er blevet nægtet kontakt med deres børnebørn, uden at de har kunnet få at vide hvorfor.
Her skal der sadles om.
Måske findes der bedre måder at gøre dette på.
Det tror vi der gør.
Socialudvalget var i sidste samling i Norge og hørte om et nyt initiativ her, som man havde taget fat på, en model fra USA, hvor man i langt de fleste tilfælde prioriterer at holde familierne sammen, og så afsætter man i stedet ressourcer til at behandle børn og familierne sammen.
Vi har fra andre sider hørt om andre gode modeller og initiativer, som er taget i vore nabolande og også i danske kommuner.
Vi hører om modeller, hvor man i højere grad involverer sundhedsplejersker, laver tværsektorielle team osv., osv. I Kristeligt Folkeparti er vi meget optaget af modeller, som i højere grad involverer den nære familie og det nære samfunds ressourcer, og vi håber, at vi på dette område bliver langt bedre i Danmark til glæde og nytte for især de svageste og mest udsatte børn og unge og deres familier.
Der er meget i B 27, som Kristeligt Folkeparti er enig i, men vi er ikke sikre på, at bl.a. løsningen for en bedre klagemulighed er, at Den Sociale Ankestyrelse bliver klageinstans som foreslået.
Den er vi usikre på.
Men vi deltager gerne i et aktivt og positivt udvalgsarbejde
vedrørende forslaget.
Søren Søndergaard (EL), 2002-01-16:
Jo måske, medmindre antallet af arbejdsopgaver stiger.
Hvis det gør det, kan man vel ikke bare spare det beløb.
Men jeg forstår, at det har man ikke diskuteret i ministeriet.
Jeg vil godt afslutningsvis spørge ministeren: Tror ministeren ikke, at der er mange, der føler sig en lille smule snydt over ministerens svar, altså forstået på den måde, at vi har fået sådan en flot folder?
Jeg ved ikke, hvad det har kostet skatteyderne at trykke denne her flotte folder med 150, 170, 180 nævn, der skal nedlægges og saneres og ordnes, og regeringen har rigtig arbejdstøjet på, og der skal ske noget.
Når man så spørger et helt tilfældigt sted på en eller anden tilfældig side, viser det sig punkt 1, at det, det drejer sig om, er 20.000-30.000 kr., og punkt 2, at man ved i øvrigt ikke rigtig, om man vil gennemføre det eller ej.
Man ved i hvert fald ikke, hvad det skal gå ud på.
Tror ministeren ikke, at der er mange, der vil føle sig lidt snydt, hvis det viser sig, at der er alt for mange af den slags tom luft-indsatser i det her katalog?
Karen Jespersen (S), 2002-01-16:
Det, der er fælles, er en understregning af behovet for at samtænke det økonomiske, det økologiske og det sociale, vel vidende at en sund økonomi jo ikke giver meget mening, hvis ikke den sikrer alle borgere et ordentligt liv på så lige betingelser og lige muligheder som muligt, og at det heller ikke giver meget mening med en stærk økonomi, hvis ikke den samtidig er med til at værne om økologien og miljøet.
Der opstillede den tidligere regering jo netop en plan
for, også hvordan man kan gribe det an i de næste 10-20 år, hvilket igen har meget til fælles med forslaget, der ligger her fra SF.
Så jeg synes, at der er meget god grund til i fællesskab også at diskutere, hvordan vi kan arbejde videre på de tanker ved at realisere dem og få tingene til at hænge bedre sammen.
Jeg tror imidlertid, at det er forkert på det her tidspunkt på det trods alt ret spinkle grundlag at gå ind og pålægge, én ting er staten, men amter og kommuner, at de skal komme med en slags udredning, og at de skal medtænke en bæredygtig udvikling på alle områder.
Det kan man godt appellere til dem om.
Man kan give dem gode ideer, man kan arbejde på det.
Men jeg tror, at det kunne lægge gift for den her tanke, hvis de på det her grundlag på det her tidspunkt skal til at lave sådan nogle årlige rapporter.
Men dér, hvor jeg tror, at det er vigtigt at arbejde videre, er at opstille nogle mål, nogle målsætninger.
Det var noget af det, den tidligere regering gjorde, hvor vi f.eks. havde tre mål for social bæredygtighed inden for Socialministeriets område: antallet af førtidspensionister, antallet af langtidssyge og antallet af mennesker på langvarig kontanthjælp.
Det er jo, kan man sige, en meget håndfast forpligtelse for en regering, at man opstiller nogle mål, som man så skal holde sig til.
Jeg synes, at det ville være meget vigtigt, hvis regeringen nu også ville følge hele den tankegang op, og jeg noterede mig med stor glæde, at socialministeren nævnede ordet forebyggelse.
Jeg har nemlig prøvet at følge de udtalelser, der er kommet fra regeringen, og jeg har faktisk ikke en eneste gang hørt nogen fra regeringen bruge ordet forebyggelse.
Og det tror jeg hænger meget sammen med det, som fru Line Barfod og fru Margrethe Vestager er inde på, nemlig at man definerer sociale grupper som nogle af dem, der er havnet i de alleryderste og mest alvorlige problemer, men netop dem, som er i risikozonen, og hele det forebyggende arbejde er stort set fraværende.
Man kunne godt bruge et arbejde med udgangspunkt i det her til at få det sat højere op på dagsordenen.
Anders Stenild (KF), 2002-01-16:
Forslagsstillerne, Enhedslisten, foreslår at pålægge regeringen at fremsætte et lovforslag, som medfører, at de handicappede folkepensionister oppebærer samme ydelse efter som før deres fyldte 67. år og deraf følgende pension.
Andre samfundsgrupper må tåle at gå ned i indkomst, når de går ind i en anden livsfase ved deres fyldte 67. år.
Ledsageordningen var tænkt som en mulighed for de handicappede til at føre et mere aktivt liv efter eget ønske.
De partier, som var med i satsforliget, er bundet til dette forlig, og aftalen kan ikke ændres, før forligspartierne er blevet enige om at ændre aftalen.
De økonomiske konsekvenser spiller en væsentlig rolle ved en ophævelse af 67-års-grænsen.
Hvis man helt ophæver 67-års-grænsen, medfører det en merudgift i størrelsesordenen 1,4 mia. kr. Med indførelse af førtidspensionsreformen bliver der mulighed for at give handicapkompenserende merudgiftsydelse.
Ved overgangen til folkepension skal der foretages en grundig sagsbehandling, hvor den pågældendes behov vurderes, så individuelle ønsker og behov tilpasses.
Ligeledes bliver der ved førtidspensionsreformen indført en opsparingsordning, som giver mulighed for at kompensere for eventuel nedgang i indkomsten.
Villy Søvndal (SF), 2002-01-16:
Når man deltager i debatten i forsamlingshusene om sociale spørgsmål,
bliver man ofte stillet det spørgsmål, om det er ens vurdering, at man får det bedre, når man fylder 67 år, for da mister man nogle rettigheder både af økonomisk og hjælpmæssig art, som man havde, inden man fyldte 67 år.
Men sagen er jo, at da vi i sin tid lavede ledsageordningen, var det efter forsøg i fem-seks kommuner, hvor vi, dengang vi lavede aftalen, valgte at udvide den til alle fysisk handicappede under 67 år.
Det brugte vi på det tidspunkt godt 300 mio. kr. til.
Så grunden til, at vi overhovedet har en diskussion nu, er, at vi dengang lavede en forbedring.
Det synes jeg måske er lidt vigtigt at understrege som indledning.
Ikke desto mindre synes jeg, at det er vigtigt at finde veje, hvor vi sikrer, at handicappede over 67 år også får deres behov dækket.
Vi har selv foreslået det i to modeller.
Den ene går ud på at lave det direkte som en del af lovgivningen om den praktiske bistand, altså at lave en tilføjelse i serviceloven.
Den anden mulighed er at overveje at tænke det sammen med fleksjobordninger og ambitionerne om at skabe et større arbejdsmarked for fleksjob.
Det er jo netop i de typer job, hvor man godt kunne være med til at sikre mennesker uden den fulde førlighed som fleksjobbere en ledsagelse, de ellers ikke fik.
Det betyder også, at det ville være økonomisk langt mere overkommeligt.
Vores beregninger i SF tyder på, at vi er nede på et beløb, som er overskueligt i finanslovforhandlingerne, hvis vi vælger den vej.
Så ideen er hermed givet videre.
Den anden del af beslutningsforslaget drejer sig om at sikre, at de handicapkompenserende ydelser flytter med efter det fyldte 67. år.
Der er det som bekendt SF's principielle synspunkt, at når vi vil bruge penge inden for ældreområdet, er det ikke til alle ældre, for de er ikke alle sammen økonomisk dårligt stillet.
Men vi vil bruge dem i forhold til de økonomisk svagt stillede ældre, og derfor vil vi ikke åbne op for, at alle uanset indkomstforhold i øvrigt får ret til at bevare en handicapkompenserende ydelse efter det fyldte 67. år.
Margrethe Vestager (RV), 2002-01-16:
Forslaget vedrører som det vigtigste spørgsmålet dels om adgangen til at fortsætte ledsageordningen ud over 67 år, hvis man som handicappet har fået sådan en før, dels om, at handicappede førtidspensionister får samme mulighed for ledsagelse som handicappede under 67 år, hvis jeg har forstået det rigtigt.
Det er et område, som er meget følsomt for den enkelte handicappede, men jeg vil tro, at enhver handicappet ville håbe, at handicappet forsvandt sammen med ledsageordningen,
den dag man fyldte 67.
Vi erkender fuldt ud, at det må opleves som absurd for den enkelte, at ordningen ikke fortsætter ind i livet som folkepensionist.
Jeg vedstår, at jeg ikke har overblik over de muligheder, som kommunerne giver ældre, og som træder i stedet for de muligheder, som bortfalder, når man bliver folkepensionist.
Men der er jo en række forskellige muligheder og aktiviteter, som faktisk gør, at der stadig væk er mulighed for et aktivt liv også uden for hjemmet.
Vi vil meget gerne være med til at se på, hvilke muligheder folkepensionister, som ikke selv kan komme ud, har for at deltage i samfundslivet, især når vi ser på den gruppe, vi har fået indkredset her i dag, nemlig dem, som ikke bliver omfattet af de bedre regler, når førtidspensionsreformen træder i kraft. Vi synes bare, at der er en række problemer.
Et af problemerne er, at vi synes, det må være vanskeligt at opstille en definition, som skelner skarpt og præcist mellem det, som jeg tror at de fleste kommer ud for, nemlig almindelig alderssvækkelse, og så en række handicap.
Og dermed er det jo også, hvis vi vedtager dette forslag, en glidebane i retning af, at alle på et eller andet tidspunkt får krav på en offentlig ansat ledsager.
Der synes jeg, vi har en diskussion, som vi slet ikke har taget her i dag, nemlig at en del af ansvaret for at ledsage ældre med henblik på at give dem et aktivt samfundsliv også er en civil opgave forstået som en opgave for pårørende og venner.
Det kan ikke kun være sådan, at det er en offentlig opgave at ansætte mennesker til at ledsage
, hvis de skal have et aktivt samfundsliv.
Og det bliver vi nødt til at holde fast i, hvis vi stadig vil holde fast i nogle af de kvaliteter, som kendetegner det danske samfund.
Når det er sagt, er det også sagt, at vi finder det utilfredsstillende, at der end ikke er forsøgt lavet et overslag over, hvad forslaget koster.
For vi anerkender også, ligesom vi anerkender den enkelte handicappedes oplevelse af absurditet, at der er et samfundsmæssigt prioriteringsansvar.
Mit bud er, at forslaget her er endog særdeles dyrt.
kunne man finde de mange penge til en sådan udvidelse, som det, der her er foreslået, vil koste, så er vi faktisk ikke sikre på, at pengene ikke kunne bruges endnu bedre til at sikre et godt ældreliv gennem en række andre initiativer.
Men på det foreliggende grundlag kan Det Radikale Venstre ikke støtte forslaget.
Tove Videbæk (KRF), 2002-01-16:
B 3 handlede om, at fysisk og psykisk handicappede skulle have mulighed for selv at vælge hjemmehjælper også efter 67-års-fødselsdagen.
Et fysisk eller psykisk handicap forsvinder jo normalt ikke med årene, og behovet for at komme ud og deltage i bl.a. det sociale liv i kirke, ved familiesammenkomster, i aftenskoler, kurser osv., forsvinder jo ikke i forbindelse med 67-års-fødselsdagen, måske endda tværtimod.
Kristeligt Folkeparti har selv arbejdet med at stille forslag på det her område, og vi har faktisk allerede helt konkret afsat et lille beløb i vores forslag til finanslov for 2002 til udvidelse af ledsageordningen.
I lov om social service fra 1997 blev der skabt mulighed
for ledsagelse af personer under 67 år med en betydelig og varig nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne, der medfører, at de ikke kan færdes på egen hånd uden for hjemmet
Baggrunden for ordningen var, at manglen på en egentlig ledsageordning betød et hul i den række af foranstaltninger, som det offentlige stillede til rådighed for at sikre normaliseringen og ligebehandlingen af personer med nedsat funktionsevne.
P.t. gælder ledsageordningen kun for personer under 67 år, men det betyder i realiteten, at mennesker med handicap mister en rettighed til fortsat at kunne leve et aktivt liv uden for deres hjem, blot fordi de fylder 67 år.
Dette tab af en rettighed kan opleves som yderst diskriminerende, som en
aldersdiskrimination.
Så Kristeligt Folkeparti vil gerne støtte det her forslag.
Dog vil jeg tilføje, at jeg i sådan en sag som den her som i så mange andre ikke kan lade være med at stille spørgsmålet: Hvor er familien egentlig henne, hvor er vennerne, hvor er naboerne, hvor er kollegerne, hvor er de pårørende?
Ansvaret over for hinanden som naboer og familiemedlemmer og kolleger falder jo ikke væk, i og med at vi vedtager en ledsageordning.
Så lad det bare lige være en opfordring i tilslutning til det her.
Hans Andersen (V), 2002-01-16:
Forholdene for yngre handicappede er for dårlige i Danmark.
At op mod 2.300 yngre handicappede bor på plejehjem eller i ældreboliger er simpelt hen ikke godt nok.
De yngre handicappede har de samme behov som alle andre for at være sammen med jævnaldrende, for at være i et miljø, der modsvarer deres interesser og behov.
Vores velfærdssamfund skal kunne tilbyde de yngre handicappede en bred vifte af botilbud, som giver de handicappede mulighed for selv at træffe et valg med hensyn til deres boform.
Generelt ønsker vi fra Venstres side, at alle, der modtager tilbud fra det offentlige, skal have størst mulig indflydelse og flest mulige valgmuligheder.
Alle skal sikres den størst mulige medbestemmelse og indflydelse på deres eget liv.
Specielt, når det drejer sig om mennesker med nedsatte funktionsevner, som i deres hverdag er hæmmet af deres handicap, skal man ikke yderligere hindre dem i deres livsudfoldelse ved at tilbyde dem stive og ufleksible offentlige tilbud.
Man skal derimod tage udgangspunkt i det enkelte menneskes særlige situation og behov.
At der hersker for ringe vilkår for de yngre handicappede har været kendt i en årrække, og vi har fra Venstres side støttet, at der blev fokuseret på dette problem i aftalen om kommunernes økonomi for 2001.
Der er i perioden 2001 til 2004 afsat 112 mio. kr. til at forbedre boligforholdene for handicappede under 60 år.
Det har desværre vist sig, at kommunerne ikke har udnyttet de afsatte penge til at forbedre boligforholdene.
Venstre kan derfor ikke på det nuværende grundlag støtte det fremsatte forslag.
Indsatsen skal på nuværende tidspunkt bestå af konkret handling fra kommunernes side.
Karen J. Klint (S), 2002-01-16:
Socialdemokraterne er enige i, at det ikke er værdigt for yngre handicappede, at de ofte tilbydes bo- og behandlingstilbud blandt ældre på et lokalt plejecenter fremfor et tilbud blandt ligestillede.
Denne problematik rammer ofte de yngre fysisk handicappede samt unge med senhjerneskader.
Dog tog
den tidligere socialdemokratiske og radikale regering nogle initiativer, som jo også nu så venligt har været nævnt både af Venstres ordfører og af ministeren, og de fleste initiativer er jo også taget i et godt samarbejde.
Men det er godt, at vi igen får en debat om problematikken. I denne debat er der bl.a. brug for at sætte fokus på den enkeltes ret til at blive visiteret til et relevant bo- og behandlingstilbud ud fra en individuel vurdering af egne behov og i respekt både for handicap og alder.
Der er også brug for at sætte fokus på kommunernes og amternes forpligtelser til at sikre, at der er det fornødne antal tilbud også til disse målgrupper.
Hvis man ikke selv lokalt har et relevant tilbud, er der ingen tvivl om, at man så skal søge at finde et tilbud uden for lokalområdet, hvis den pågældende ønsker det. Socialdemokraterne kan ikke acceptere, at en lokal mangel på relevante tilbud eller en lokal økonomisk hensyntagen får som konsekvens, at yngre handicappede stavnsbindes i egen kommune i et forkert tilbud.
Rettigheder og pligter kan man læse om i serviceloven og i lov om almene boliger samt andelsboliger.
Sidstnævnte lov blev så sent som i december 2000 ændret netop til fordel for gruppen af yngre fysisk handicappede.
Ændringen var en del af finanslovaftalerne for 2001.
Jeg skal ikke gentage de beløb, som blev nævnt af socialministeren, men det er jo netop sådan, at kun 15 mio. kr. er blevet brugt indtil nu til anlæg, og vi skal jo så også være opmærksomme på, at det tager lidt tid, fra en bevilling er der, til man kan få nogle anlægsprojekter op at stå.
Derfor er det ved at være tid nu, til at vi kan se nogle nye projekter, så vi kan få gang i bevillingerne.
Den socialdemokratiske-radikale regering har yderligere sikret, at byggeudgifterne til fremtidige boliger efter den nævnte lov nu kan ske på en for kommunerne meget mere fordelagtig måde.
Vi er opmærksomme på, at de fleste kommuner næppe, ja, vi skal vel rettere sige heldigvis, ikke selv har unge nok med ens behov, til at alle kommuner selv kan oprette et tilbud, så disse grupper reelt får mulighed for at bo i fællesskaber, der sikrer dem gode naborelationer og tryghed for kvaliteten i behandlingen.
Men det er der masser af lovlige samarbejdsformer for på tværs af kommuner og amtsgrænser.
Der er derfor ingen undskyldninger for ikke at komme i gang med at få etableret flere tilbud til yngre handicappede.
Der er derimod behov for, at den nuværende regering følger op og arbejder på, at de nævnte penge bruges til formålet, og her lyder ministerens tale jo meget lovende.
Er der senere brug for mere aktiv støtte her fra Folketinget, ligesom der har været i forhold til at få etableret tidssvarende tilbud inden for psykiatrien, deltager Socialdemokratiet gerne i en drøftelse heraf.
Pia Kristensen (DF), 2002-01-16:
Dansk Folkeparti er enig med forslagsstillerne i, at fysisk og psykisk handicappede skal have mulighed for at vælge mellem forskellige typer boliger.
Rundtomkring på landets plejehjem anbringes yngre handicappede blandt åndsfriske ældre og senildemente, fordi der er alt for få botilbud blandt jævnaldrende.
Man behøver ikke ret meget fantasi for at forestille sig, hvor trist og uværdigt det må være for et ungt menneske at skulle leve sit liv sammen med ældre mennesker uden kontakt til jævnaldrende.
Jeg har desværre set talrige eksempler på unge mennesker, der sidder på plejehjem, apatiske og inaktive, uden aktivitets- og udfoldelsesmuligheder.
Og jeg synes, det er uforståeligt, at man ikke for længst har prioriteret at opføre et tilstrækkeligt antal botilbud til yngre handicappede.
Til sidst vil jeg blot konstatere, at Dansk Folkeparti med glæde ser, at regeringen har planer i den retning, at der skal opføres flere boliger til handicappede, og ligeledes at
der skal nedsættes et råd for de svageste, hvor også de handicappede vil være repræsenteret.
Så man kan egentlig sige, at beslutningsforslag nr. B 14 sådan set er overflødigt, og derfor kan vi ikke støtte forslaget.
Anders Stenild (KF), 2002-01-16:
Forslaget om at give yngre handicappede mulighed for at få et botilbud blandt jævnaldrende lyder besnærende.
Man skal huske på, at handicappede er lige så forskellige som andre, så derfor er det vigtigt, at den enkeltes behov til en bolig bliver nøje vurderet.
I regeringsgrundlaget »Det fælles ansvar« bliver der afsat flere midler til området.
I aftalen med kommunerne i 2001 blev det aftalt, at kommunerne skulle øge indsatsen for at bedre forholdene for de yngre fysisk handicappede.
Der er samlet afsat 112 mio. kr. for perioden 2001-2004 til nybyggeri af almene boliger til yngre handicappede.
Der er i 2001 igangsat otte projekter med i alt 36 boliger.
Derudover er der afsat 8 mio. kr. til modernisering
af eksisterende boliger.
, så personalet ikke kun fokuserer på pleje, men også tænker mere i pædagogiske og aktiverende baner, altså mere trivsel, for at imødekomme de yngre handicappedes behov og ønsker.
Under behov og ønsker er det også vigtigt, at den yngre fysisk handicappede har mulighed for at forblive i sit netværk, som for nogle kan spille en større rolle end de ydre rammer.
Der er i regeringsgrundlaget afsat midler til at forbedre boligforholdene for de yngre handicappede
, så derfor kan vi heller ikke støtte det forslag.