Charlotte Fischer (RV), 2006-05-05:
Den økonomiske ansvarlighed kan vi godt blive enige om.
Den prioritering, som regeringen foretager, bl.a. med at sænke frit valg-garantien til 1 måned næste år, er vi så ikke helt enige i, og det er der vist ikke rigtig nogen med faglig indsigt der er.
Men det, jeg egentlig vil spørge til helt konkret, er tandlægeområdet.
Der er det sådan, at der er en temmelig markant social ulighed.
Man kan næsten sige: Vis mig dine tænder, så skal jeg sige, hvor lang en uddannelse du har, og hvilken indkomst du har, for de, der ikke har en lang uddannelse og ikke har en særlig stor indkomst, har ret dårlige tænder i gennemsnit.
Så remser ministeren en række ordninger op inden for den sociale lovgivning, hvor der er mulighed for at få helbredstillæg og tilskud til sin behandling, og så står jeg tilbage og tænker: Det er jo rigtigt, der er allerede et net i dag, men det er stadig sådan, at vi har den her sociale ulighed.
Kunne det ikke godt tale for, at man egentlig gravede lidt i, hvordan det kan være, at vi, når vi har sådan en mængde tilbud, så alligevel ikke formår at bryde den der sociale kobling?
Det er jo en lidt bredere debat at tage, men jeg synes, det er noget, man skal være meget optaget af, og jeg håber og tror sådan set også på, at det forhold, at vi nu styrker kommunernes engagement og opgaveportefølje på det her område, i sig selv vil bidrage til, at vi får mere viden, mere indsigt, mere fokus på det her.
Hele ideen i, at vi nu har fundet ressourcer til at lave den her særlige KRAM-undersøgelse, som er foreslået af Det Nationale Råd for Folkesundhed, er jo i virkeligheden at give også kommunerne en værktøjskasse til at få tættere føling med, hvordan den generelle sundhedstilstand ser ud i netop deres kommune, så man får afdækket, hvor problemerne er, og får skabt et tydeligere fokus.
Det tror jeg ikke er et spørgsmål om egenbetaling i tandplejen, hvis jeg skal sige det helt ærligt.
Det kan så komme lidt an på et trosspørgsmål.
Jeg forholder mig bare til, at det rent faktisk er sådan, at vi ikke har formået at knække den sociale kobling, og jeg tror, man skal stikke dybere end bare at sige, at det er godt, kommunerne får et øget ansvar; det i sig selv tror jeg ikke løser problemet.
Så vil jeg spørge kort til en anden ting, som jo i virkeligheden er skævheden eller kan være problemet i det sygesikringstilskudssystem, vi har i dag.
Jeg vil spørge: Når det i dag er sådan, at patienter med Sjögrens syndrom og kræftpatienter, der er i strålebehandling, kan få tilskud til tandbehandling, hvad er det så, der gør, at patienter med aggressiv paradentose ikke skulle kunne få det samme?
Er det simpelt hen et udtryk for, at de er knap så syge, at det er knap så alvorlig en tilstand som i de andre to tilfælde?
For mig er det vigtigt, at vi helt åbent får en diskussion om den problemstilling, vi har med den sociale ulighed.
Vi skal bare passe på, at vi så ikke går fejl af hinanden, for da debatten var fremme sidste uge, blev man næsten efterladt med det indtryk, at spændet i sig selv var et problem.
Altså, hvis det var sådan, at de veluddannede ikke havde taget imod de gode råd, der kommer fra Sundhedsstyrelsen, om at holde med at ryge og være fysisk mere aktive, så ville spændet ikke have været der, og så havde vi haft en større grad af lighed og hip hip hurra.
Altså, jeg glæder mig jo sådan set over, at der er store dele af den danske befolkning, der tager læring af de gode råd.
Jeg glæder mig over alle dem, der tager de gode vaner med sig fra barndommen videre i deres voksenliv.
Det er jo sådan set ikke problemstillingen.
Problemstillingen er den anden gruppe, og den skal vi have et yderligere fokus på.
Med den sociale lovgivning, vi har i Danmark, mulighed for omsorgstandpleje m.v., er det, sådan som jeg ser verden, ikke først og fremmest en økonomisk udfordring; det handler om andre ting, vi må dykke dybere ned i.
Så vil jeg sige helt kort i relation til det andet spørgsmål, at jeg ikke står her og udelukker, at vi over tid kan lave forbedringer i tandplejen.
Altså, det er jo ikke religion for mig at fastholde en bestemt egenbetalingsgrad.
Det er det ikke.
Men ressourcerne må jo være til stede først, og de må holdes op imod, om der er andre steder i sundhedsvæsenet, hvor de alternativt måske kunne gøre mere gavn.