Mette Frederiksen (S), 2004-01-29:
Der findes faktisk en særlig dansk kulturmodel, eller nordisk, om man vil.
Det er derfor, vi har armslængdeprincippet.
Med politiske beslutninger her fra Folketinget kan vi støtte kunsten og kulturen, men de konkrete beslutninger om indholdet træffes en armslængde fra os.
Vi kan derfor ikke styre kunsten, og vi skal det i øvrigt heller ikke.
Det er også derfor, at vi har et stærkt offentligt kulturpolitisk engagement.
Smider vi kunsten og kulturen over bord til markedskræfterne, så ryger åbenlyst alt det, der ikke kan betale sig.
Men det er, som om regeringen er ved at gå en helt anden vej.
Der er faktisk ved at blive skabt et nyt kulturpolitisk fundament.
Flere og flere statslige kulturinstitutioner underlægges flerårige resultatkontrakter, og deres indhold bliver stadig mere og mere detaljeret.
Armslængdeprincippet er under pres, ikke mindst på grund af Dansk Folkeparti, og endelig er der det, vi skal diskutere i dag, nemlig at de private fonde og virksomheder får en stigende betydning for dansk kulturliv.
Jeg har valgt at kalde det kunstens Bermudatrekant.
Vi risikerer, hvis ikke vi passer på og overvejer det meget nøje, at det, der forsvinder ned i det store dyb i Bermudatrekanten, ulykkeligvis er den kunstneriske frihed.
Gennem de seneste år har der nærmest ingen grænser været for, hvilke evner erhvervslivet og markedskræfterne er blevet tillagt for at stimulere dansk kultur.
Det er kommet til udtryk igennem det sidste års lovændring, der gjorde, at erhvervslivet er fradragsberettiget for kunstindkøb, og vi hører det ofte fra den konservative kulturminister.
Lad mig slå fast med det samme: Private fonde er selvfølgelig et gode for dansk kunst og kultur, og ikke mindst et gode for de kunstnere, der har oplevet massive besparelser på deres arbejdsområder.
Jeg er ikke i tvivl om, at der opstår mange spændende eventyr og kulturelle øjenåbnere i kraft af de mange private fonde i Danmark, for fondene spytter kultur ud til danskerne i et omfang, vi andre kun kan misunde, det gælder både store og små projekter, og som ministeren har været inde på, kun i enkelte tilfælde i forhold til drift.
Men det kræver alligevel omtanke.
Hvad er konsekvenserne heraf?
For de private midler har jo fået større betydning, og det får de private midler selvfølgelig, når regeringen og Dansk Folkeparti vælger, at det er kulturområdet, der skal spares på.
Det er derfor, det er nødvendigt med en kulturpolitisk diskussion.
For det første - vi har allerede været inde på det - findes der overhovedet intet politisk eller administrativt overblik over fondenes omfang eller konsekvenserne heraf.
Min oplevelse er, at det nærmest er lukket land, det er en jungle at finde rundt i, og jævnfør de svar, der er kommet fra kulturministeren, er der langt til den gennemsigtighed, vi ellers bryster os af i Danmark.
Det er først og fremmest et demokratisk problem, fordi der er tale om ikke uvæsentlige beløb, og fordi det sådan set altid er godt at kende mål og midler, også når det gælder kultur. For det andet er der meget, der tyder på, at de private fonde og erhvervslivets kunststøtte skaber efterspørgsel efter en bestemt type kunst.
Vi skal ikke politisk diktere, hverken hvordan private fonde eller virksomheder prioriterer deres midler, men når vi har en borgerlig regering, der skærer så voldsomt i de offentlige bevillinger, især på kunstområdet, så får de private midler en større betydning.
Det bliver vi nødt til at forholde os til.
Det siger sig selv, at med penge følger magt, og i det her tilfælde magt til at bestemme kunstens tilgængelighed.
Sagt lidt firkantet, i hvert fald når det gælder den statslige forpligtelse over for kunst- og kulturpolitikken, så bevæger vi os hen imod, at de statslige støttekroner i højere og højere grad går til mursten, og at de private går til indholdet.
Fondene og i stigende grad virksomhederne har en stor betydning, derfor debatten i dag.
Det er både oplagt og nødvendigt at få kortlagt det her felt i kulturpolitikken.
Lad os få undersøgt de private fondes og virksomheders kulturpolitiske betydning, lad os tage en åben diskussion af det, og lad os få undersøgt, om vi kan lade os inspirere af eventuelle udenlandske erfaringer.
Den kunstneriske frihed er nemlig den vigtigste, og den kan ikke findes, hvis ikke der findes kunstnere, der har ordentlige arbejdsvilkår.
Derfor er der ikke nogen konflikt, og der behøver ikke at være nogen konflikt mellem offentlige og private midler, men begge dele skal sættes ind i den rigtige kulturpolitiske sammenhæng.
Den kunstneriske frihed er som sagt den vigtigste.
Uden den, intet samfund.