Elisabeth Arnold (RV), 1999-04-06:
Der er grund til ved sådan en lejlighed som i dag at gøre status over 50 års virke inden for Europarådet.
Der er grund til at gøre op med fremskridtene eller gøre op med resultaterne.
Der er grund til at liste glæder og sorger op og dvæle lidt ved euforien og ved frustrationerne.
Der er grund til at glæde sig over, at der er vedtaget ca. 170 konventioner.
Der er grund til at glæde sig over, at demokratiet er blevet mere udbredt i Europa; der er mere kontakt mellem de folkevalgte.
Der er grund til at glæde sig over Torturkomiteens virke, der er grund til at glæde sig over Racediskriminationsudvalgets virke, der er grund til at glæde sig over domstolens virke, og der er grund til at glæde sig over nylige fremskridt som f.eks. konventionen om biomedicin, som har været et meget spændende arbejde at følge.
Men der er også grund til at dvæle lidt ved frustrationerne og de manglende resultater.
Der er grund til at ærgre sig over, at Europarådet hverken har penge eller magtmidler til eller mulighed for at gennemtrumfe de gode ideer over for lande, som er modstræbende, over for lande, som simpelt hen ikke agter at leve op til de konventioner, de selv har tiltrådt.
Der er grund til at ærgre sig over, at det ikke kan lykkes de øvrige medlemslande at gennemføre deres kritik, så den virker over for lande som f.eks. Tyrkiet, når det handler om deres fængselsforhold, når det handler om deres mindretal.
Og der er grund til at ærgre sig over, at Europarådet, især tidligere, har brugt mange kræfter på intetsigende papirer, på intetsigende arbejde, som blev gjort mangefold bedre andre steder.
Men når det så er sagt, vil jeg gerne tilslutte mig koret, der siger, at Europarådet siden Murens fald nu i meget høj grad har fået nye opgaver og nyt liv.
Fru Hanne Severinsen kom med et par personlige bemærkninger om sit arbejde som valgobservatør og som rapportør for nogle af de nye medlemslande, og det vil jeg også meget gerne gøre, fordi jeg synes, en af de mest utrolig spændende opgaver som dansk politiker har været at være med til at hilse nye lande i demokratiernes kreds. Jeg havde den store fornøjelse af være valgobservatør i det første, sidste og eneste frie valg, der blev foretaget i DDR, som på trods af sit navn ikke var noget demokrati.
En af de mest sigende oplevelser var i en lille landsby, hvor vi skulle observere valghandlingen.
Der kommer en ældre herre ind og modtager sin stemmeseddel, kigger lidt på den, og lægger den så fra sig og går ud af lokalet.
Så kommer han igen et kvarter efter, og så spørger vi, som er valgobservatører, hvad han dog skulle.
Jo, han skulle hjem og hente sine briller.
Han havde hidtil aldrig været ude for, at han, når han skulle stemme, havde brug for briller, for han skulle ikke sætte noget kryds på stemmesedlen, han skulle bare folde den sammen og putte den i stemmeurnen.
Så demokratiet var altså også nået frem til denne landsby i DDR, som nu fandt ud af, at der var flere partier at stemme på. Se, på den måde får man jo en klar demonstration af, hvad demokrati i virkeligheden handler om.
Det handler om valgfrihed, det handler om forskellighed, og det handler ikke om ensretning.
Der har været diskuteret meget, om nye medlemslande for hurtigt er blevet medlemmer af Europarådet.
Det har været en debat, vi meget ofte har haft i den parlamentariske forsamling, for det er selvfølgelig utilfredsstillende, at vi optager medlemslande, som klart ikke opfylder en lang række af de betingelser, vi synes de skal opfylde, når de er medlemmer.
Alternativet er jo - som også nævnt af flere tidligere - at landene tilbringer lang tid i en venteposition, hvor de ikke kan forstå, de ikke kan blive medlemmer, når de nu gør alt, hvad de kan.
Og man må jo også sige, at der er nogle af de nuværende medlemslande, ikke mindst Tyrkiet, men også
andre lande, som ikke har helt orden i papirerne, og som ikke har ratificeret de konventioner, som de øvrige medlemslande gerne så de ratificerede. Så jeg er af den opfattelse, at de nye medlemslande skal være velkomne i Europarådet, og den proces, der nu er indledt med, at man monitorerer, altså overvåger nye medlemslande, også gamle medlemslande, i virkeligheden er en utrolig vigtig proces, og vi er glade for, at den er blevet permanent, og at den skal fortsætte.
I forbindelse med optagelse af nye medlemslande synes jeg også, jeg vil nævne den diskussion, man var nødt til at tage i Europarådet på et tidspunkt: Hvor langt går Europa?
Vi har jo alle sammen i vores geografitimer i skolen lært, at det går til Ural.
Men på det tidspunkt var Rusland jo allerede ansøgerland, og Rusland går som bekendt til Vladivostok, som ligger langt væk fra Ural; så spørgsmålet om, hvor langt Europa egentlig går, var en diskussion, som man jo havde i Europarådet.
Man fandt så ud af og besluttede sig for, at Europa går til og med Kaukasus.
Det var en beslutning, som vakte tilfredshed i Kaukasus, men selvfølgelig frustration i Kasakhstan og i Usbekistan, som kom fra den gamle Sovjetunion, og som nu pludselig ikke måtte være med i det europæiske selskab.
Det har for mig været en ejendommelig oplevelse at opdage, at Europarådet var så attraktivt, når man tænkte på, at der slet ikke var hverken penge eller prestige knyttet til at være medlem af Europarådet.
Men det, der er vigtigt, tror jeg, man skal gøre sig klart, er det blå stempel, accepten af at være med blandt demokratiske lande, der respekterer retsstatsprincipperne og respekterer menneskerettighederne.
Det er jo fuldstændig rigtigt, som fru Hanne Severinsen sagde, at politikere er forskellige i de enkelte lande, og derfor er det vigtigt, at de mødes på tværs af landegrænserne for at fortælle, at man kan have
forskellige synspunkter og være et godt demokrati, og at det, vi skal sørge for, er at leve sammen.
Vi er valgt i den samme valgproces efter de samme valgregler, og derfor har alle, der er valgt til den parlamentariske forsamling eller de parlamentariske forsamlinger rundt omkring i landene, naturligvis samme ret til at være til stede og mene noget og udøve deres stemmeret.
Vi skal sikre retsstatsprincipperne, og det gør vi fortrinsvis ved at holde fast i de konventioner, vi selv har tiltrådt, og ved at sikre os, at vi har en regelmæssig monitorering af de lande, som er blevet medlemmer af Europarådet. Så vil jeg nævne en enkelt ting, som også er meget, meget vigtig, og det er mindretalsbeskyttelse, rammekonventionen om mindretalsrettigheder.
Der er vedtaget en konvention om mindretals sprog, og der er vedtaget en rammekonvention om mindretals rettigheder, og det er utrolig vigtigt, at så mange lande som muligt sørger for at holde disse principper i hævd og sørger for, at mindretal får mulighed for at udtrykke sig på deres eget sprog, får mulighed for at have deres egne kulturinstitutioner, deres egne undervisningsinstitutioner, deres egne religiøse institutioner.
Uden det får vi en lang, lang stribe af nye Kosovoer og andre problemer i et kommende Europa i det nye århundrede.
Til sidst vil jeg nævne arbejdet med menneskerettighedernes overholdelse, som domstolen er et fremragende eksempel på.
Det er i virkeligheden en enestående konstruktion, at enhver borger i et europarådsmedlemsland kan indklage sit fædreland for en domstol og sige: Mit land overtræder mine rettigheder, mit land behandler mig ikke ordentligt.
Det er i virkeligheden en enestående konstruktion, og den skal vi værne utrolig meget om. Sagerne kommer i en stadig stigende strøm.
Det er ikke udtryk for, at menneskerettighederne krænkes i større omfang.
Det er et udtryk for, at flere borgere vover at anlægge sag.
Når Danmark er blevet dømt eller har fået rejst sager ved Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg, er det jo ikke et udtryk for, at Danmark er specielt flosset på menneskerettighedsområdet.
Det er, fordi danske borgere godt ved, de ikke bliver sat i fængsel, hvis de lægger sag an mod deres land ved Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg.
Det er, fordi de ved, at de kan få en fair retssag, de kan få en kendelse, og de ved, at Danmark også retter sig efter kendelserne.
Grunden til, at de nordiske lande er nogle af dem, der har haft flest retssager, er altså, at deres borgere har været trygge.
Den tryghed skal vi også udbrede til de nye lande i Europarådet.
Europarådet har en stor og vigtig rolle at spille i fremtiden.