Inger Marie Bruun-Vierø (RV), 2001-05-28:
Også jeg vil sige tak til ministrene for de fyldige besvarelser.
Det Radikale Venstre er dybt optaget af at skabe
global bæredygtig udvikling.
De fleste af ingredienserne er omtalt i det fremsatte forslag til vedtagelse, så det vil jeg ikke bruge min taletid på.
Hvis jeg skal starte med en positiv indgangsvinkel, så er det, at der faktisk er opstillet et succeskriterium fra Rio + 10-topmødet, nemlig at det skal munde ud i A Global Deal for bæredygtig udvikling.
Så ambitionen fejler ikke noget.
Der er lagt op til en grundig forberedelsesproces, men det er, som om den ikke rigtig er kommet ud af starthullerne endnu.
Alene det er bekymrende, for topmødet er som bekendt allerede om godt 1 år.
Det er, som statsministeren udtrykte det, tanken, at Danmark og EU aktivt skal være med til at præge de temaer, der skal drøftes på topmødet. Nogle enkelte takter er slået an på OECD's seneste ministermøde.
Aftalen skal baseres på, at alle lande har et fælles, men differentieret ansvar.
Og det er der jo ikke meget nyt i.
Sådan lød formuleringerne også i 1992.
Videre skal sammenhængen mellem økonomisk vækst og belastning af miljøet afkobles, og de rige landes indsats til fordel for bæredygtig udvikling skal indgå i OECD's årlige landegennemgange.
Det sidste lyder som en god idé, men det forudsætter, at indsatser kan holdes op mod konkrete mål, at der er fælles opgørelsesmetoder, at der er styr på udgangssituationen osv., osv. Og handling går som bekendt forud for måling.
På nuværende tidspunkt kan det være svært at bevare optimismen med hensyn til, at topmødet i 2002 vil føre til en forpligtende global aftale, der også flytter noget.
For det kræver, at aftalen næsten er på plads inden topmødet, og det er vanskeligt at se, hvordan det skal kunne nås, når dagsordenen end ikke tegner sig i horisonten.
Jeg kunne godt tænke mig, at Danmark skulle tage teten i denne sag.
Det passer fint med, at vi har EU-formandskabet.
Hvad mener Danmark, at en sådan aftale skal indholde?
En global Deal betyder, at alle skal kunne se fordele, men også at alle skal yde.
Det må være udgangspunktet og forudsætningen.
Det er efter min mening
også den danske udfordring.
Specielt Norge har været dygtig til at gå ind og prøve at finde løsninger på internationale problemer.
Jeg mener, at turen er kommet til Danmark, men det kræver, at vi selv har et kvalificeret bud på en løsning.
Bæredygtig udvikling er blevet en selvfølgelig del af den globale udvikling, og der tales om det, næsten hver gang store mænd mødes, men alligevel er gennemførelsesbestemmelserne i Kyotoaftalen end ikke færdigforhandlet.
I det hele taget er det stadig i praksis overordentlig vanskeligt at gennemføre og håndhæve internationale aftaler.
Det gælder såvel miljø- og klimaaftaler som løftet om, at industrilandene skal yde 0,7 pct. af bruttonationalindkomsten.
Der er uendelig langt fra ord til handling.
Til disse mål skal kobles nogle strategier, konkrete handlinger og resultatmål.
Tilgangen skal være holistisk.
Herved vil man komme omkring en masse andre relevante emner spændende fra handel og investering til god regeringsførelse, uddannelse, infrastruktur, energiforsyning, transportsektor, ressourceforvaltning, finansiering etc., etc. Jeg vil gentage min opfordring til, at Danmark fortsat yder politisk lederskab og laver et udkast til et koncept for Global Deal
, men uafhængigt af om vi ønsker en sådan position, ville det være en vigtig øvelse.
For hvis vi ikke selv har et billede af, hvad vi synes er endemålet, kan vi heller ikke være med til at sætte den internationale dagsorden.
Hvis vi ikke ved, hvor vi vil hen, ved vi som bekendt heller ikke, hvad for en vej vi skal gå. Det sagde Alice i Eventyrland.
Det gælder også her.
Miljøudvalget og Udenrigsudvalget vil gerne indgå som sparringspartner, vil jeg også gøre opmærksom på.
Bæredygtighed handler om, hvorvidt det samfund, vi giver videre til vore børn og børnebørn, er mindst lige så godt eller bedre end det, vi har i dag, både når vi måler det på den økonomiske velstand, miljøet, naturens tilstand og på sociale forhold i samfundet.
Det handler om en bæredygtig udvikling nationalt og globalt på tværs af rige og fattige lande.
Der, hvor der især er tændt advarselslamper,
er, for så vidt angår øget social ulighed og klimaforandringer.
Konsekvenserne er uoverskuelige.
Og for klimaets vedkommende er konsekvenserne irreversible.
Derfor haster det med at gøre noget.
ATTAC-bevægelsen og andre græsrodsbevægelser illustrerer også, at alvoren af det er gået op for civilbefolkningen, samtidig med at troen på de etablerede systemer og magthavere er lav.
Derfor må Rio + 10 ikke ende udsigtsløst.
Danmark har også en ansvar herfor.
Det må vi tage på os.
Der er også mange andre problemer end fattigdom og klimaændringer, der toner frem i horisonten, såsom virkningen af kemiske stoffer på natur og mennesker, biodiversitet, genmanipulation, kloning, den internationale konkurrence om højtuddannet arbejdskraft, ny teknologi for at nævne nogle temaer, som det også bliver nødvendigt at lave globale aftaler om.
Det behøver bare ikke at være i forbindelse med Rio + 10, at alle problemer skal løses, for så får vi ikke løst nogen.
Men verdenssamfundet er nødt til at indse nødvendigheden af at stå sammen om en styret udvikling, og der er mere end nogen sinde brug for internationale kompetente organer, der kan forhandle aftaler på plads.
Hvis vi ikke havde FN-systemet, ville vi være nødt til at opfinde det, og vi skal selvfølgelig fortsat presse på, så FN arbejder så effektivt som muligt, mens forudsætningen for resultater fortsat ligger hos de nationale regeringer.
Det er f.eks. et paradoks, at der arbejdes hen imod en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik i EU, samtidig med at England og Frankrig optræder som nationalstater i FN's Sikkerhedsråd.
Paradokset forstærkes også fra dansk side af, at det fortsat er dansk udenrigspolitik, at Sikkerhedsrådet skal udvides med yderligere en europæisk nationalstat, nemlig Tyskland.
Det betyder, at de tre lande i FN-sammenhæng kan arbejde i hver sin retning, hvor EU, hvis landene stod
sammen, kunne matche USA, hvad angår størrelse og økonomi.
Eksemplet illustrerer, hvorfor det er så vanskeligt at opnå en forpligtende global aftale, for det kan betyde afgivelse af suverænitet.
Men internationale spilleregler bliver mere og mere uomgængelige, så der er behov for nytænkning på mange områder.
Mit forslag er, at der sættes fokus på fattigdomsbekæmpelse på et bæredygtigt grundlag og på klimaforandringer.
Det officielle Danmark bør gøre en indsats for at engagere befolkning og erhvervsliv i diskussionen om bæredygtig udvikling, men vi kan ikke overlade forberedelsesprocessen til, hvad der tilfældigvis kommer ud af en sådan dialog.
Det er Folketingets og regeringens ansvar, at der kommer relevante temaer på bordet, og det må vi tage på os.
Så lad os komme i gang.
Jeg opfatter denne debat som indledningen til det arbejde, hvor den danske forhandlingslinje skal konkretiseres.
I Udenrigsudvalget og i Miljøudvalget er vi parate til det videre arbejde og til den videre dialog.