Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-05-12:
Betænkningen kommer på det rigtige tidspunkt.
Nye tider, nye strømninger, mange skift, både i almindelige menneskers prioriteringer, i de ydre betingelser, i de ydre forandringer, men også nye generationer, også blandt kvinder såvel som blandt mænd, der prioriterer anderledes, der måske også vægter værdierne anderledes.
Det er spændende at fornemme den ny generations opfattelse af egne kønsroller og individets nye placering i forhold til fællesskabet.
Fragmenteret, javist, flerdimensionalt, jo, men som omtalt i Hanne Dams udmærkede værk i anledning af Danske Kvinders Nationalråds jubilæum, så tegner der sig så småt et bud på en ny tankegang, som jeg synes er umådelig spændende.
Det, man i hvert fald kan se, er, at den ny generation siger, at de gamle pakkeløsninger ikke længere er svaret på den ny tid og måske heller ikke er helt så sympatiske efter deres opfattelse, hvis man skal hente visdom.
Men derude i konturerne aner vi et nyt samspil mellem drømmen om svarene på forandringerne, individet og fællesskabet med en ny puls, der egentlig passer meget godt til den kendsgerning, vi er i, på vej ud fra det 20. århundrede og ind i det 21. Det gode spørgsmål er selvsagt: Kan vi magte den ny tid?
Kan vi finde svarene på forandringen?
Og især: Kan vi fastholde de politiske ligestillingsprægede svar på forandringer indadtil og udadtil?
I det meget store historiske sving fik Danmark jo sit første lille, store skub i sin egen velfærdsudvikling, da danske lønmodtagere, mændene for størstepartens vedkommende, fik deres ligestilling i forhold til arbejdsgiverne i september 1899.
Det næste store revolutionære gennembrud for velfærdssamfundet Danmark blev jo reelt, da kvinderne på arbejdsmarkedet bar det ny velfærdssamfund frem for alvor i halvtredserne og tresserne og halvfjerdserne i vores århundrede.
Der er ikke tvivl om, at de to store begivenheder tilsammen er en del af hemmeligheden bag, at vi kan have Europas og måske verdens højeste beskæftigelses- og erhvervsfrekvens for både mænd og for kvinder, og er selve nøglen til at forstå, hvordan velfærdssamfundet Danmark egentlig hænger sammen.
Man kan sige: Velfærdssamfundet Danmark hang ikke sammen, hvis kvinder ikke havde arbejde.
Uden kvinders beskæftigelse havde vi ikke noget velfærdssamfund.
Det gode, store spørgsmål er den ny, næste fase.
Hvad nu?
Hvor skal vi hen herfra?
Ligestillingsudvalget har afleveret sin betænkning.
Den har været til høring, og den har været til eftertanke.
Det er et godt arbejde, der er kommet efter 2½ år.
Det er en grundig beskrivelse af 20 års ligestillingsarbejde.
Der er mange spændende bud på fremtiden.
Den er i øvrigt bundet klogt ind.
På forsiden er der et grønt lys og et rødt lys til at styre efter, til at fæstne sig ved styrbord og ved bagbord.
Vi vil helst holde ligestillingskursen, men vi vil gøre det på det ny hav og med en tilsvarende sikkerhed som på det gamle hav, vi nu forlader.
Der er én ting, jeg godt vil fastslå, ud over den sammenhæng, jeg just har nævnt: Lad os frem for alt ikke glemme de bageste, de yderste i vores ligestillingsarbejde.
Lad os huske dem på arbejdsmarkedet og i samfundet, dem med de færreste forudsætninger uddannelsesmæssigt, for det er derfra, jeg i hvert fald fortsat føler, at det store, store, brede folkelige arbejde skal udbygges.
Og lad os frem for alt ikke glemme vores globale ansvar og kvinderne i den tredje verden og kvinderne i den rige verden et stykke derfra, og lad os bruge vores europæiske dimension dertil.
Jeg vil gerne kommentere disse hovedtemaer, jeg har antydet, samtidig med at jeg vil sætte dem i forhold til betænkningens anbefalinger.
Selve betænkningen indeholder dels forslag til emner og temaer for det fremtidige arbejde - omkring 40 forslag er der - dels forslag til den fremtidige organisering af ligestillingsarbejdet.
Jeg synes, det er vigtigt at hæfte sig ved, at næsten hele udvalget, der har udført arbejdet og formuleret forslagene, har været enige om forslagene langt hen ad vejen.
Udvalget har været bredt sammensat med 21 medlemmer, repræsenterende nogle af ministerierne, arbejdsmarkedets parter, kvinde- og mandeorganisationer, kønsforskningen, kommuner og amter og ungdomsorganisationen Dansk Ungdoms Fællesråd.
Og så har betænkningen, som jeg sagde det, været sendt til høring i en meget bred kreds, til alle rimelige, også urimelige, parter, der har været interesseret i sagen.
Der har også i den kreds, høringskredsen, været bred tilslutning til forslagene med meget få undtagelser.
Udtalelserne vil selvsagt komme til at indgå i det fremtidige ligestillingsarbejde.
Vi har altså foran os et solidt, gennemarbejdet materiale, der forpligter os, forpligter os til at træffe nogle beslutninger, forpligter os til at igangsætte en ny fremadrettet debat.
Inden vi gør det, vil jeg godt hæfte mig lidt ved de fremskridt, der er sket i den periode, den nuværende regering har ansvaret for.
Hvis vi ser på de seneste 6 år, er der tre store ryk i samfundsudviklingen, som har været af helt afgørende betydning for kvinders forhold i samfundet.
Det første er beskæftigelsen.
Uden den massive beskæftigelsesfremgang i de seneste seks år, ingen fremgang i ligestillingsarbejdet.
Er der nogen samfundsgruppe, hvis forhold er fuldstændig bundet op på en stabil beskæftigelsesfremgang, så er det ligestillingsarbejdet og kvinderne.
Vi ved, at det er kvinderne, der er mest sårbare i en økonomisk krise og under en lavkonjunktur.
Vi ved, det er kvinderne, og det er de dårligst uddannede, der først går ud af arbejdsmarkedet, når økonomien går ned, og måske også de mennesker, der kommer sidst ind på arbejdsmarkedet, når økonomien går fremad igen.
Derfor har det forhold, at 200.000 nye arbejdspladser netto er blevet skabt i dette land på 6 år, kolossal betydning for vores ligestillingsarbejde, kolossal betydning, og i kølvandet deraf selvsagt også kampen mod arbejdsløsheden.
Den dramatiske forkortelse af arbejdsløsheden på 6 år har betydet en tilsvarende gennemslagskraft på ligestillingsarbejdet.
Det andet store ryk, jeg vil nævne igennem 6 år, er
Jeg mener, det er forkert at give befolkningen det indtryk, at vores anstrengelser for at sikre en børnepasning for alle familier her i landet ikke i en meget, meget stor udstrækning er nået.
Jeg medgiver, at nogle ofte er tilbøjelig til at hæfte sig ved det, der ikke er nået.
Men sandheden om børnepasningsstrategien for denne regering er jo, at vi er nået et meget, meget stort stykke af vejen, så langt, at langt, langt hovedparten af familierne her i landet kan få passet deres børn.
Jeg ved godt, der endnu er kommuner tilbage, der ikke har nået målet, men nu taler jeg om det store overblik.
Det tredje og sidste er økonomien, det er éns private familieøkonomi, og det er samfundsøkonomien.
Også her har vi oplevet en massiv fremgang, som selvsagt smitter af på mulighederne for at sikre fornuftige fremskridt i ligestillingsarbejdet.
Så meget om de tre store ryk på 6 år, man ikke må undervurdere, og så til de specifikke ting, jeg derudover vil nævne.
Ser vi på emnerne familie- og arbejdsliv, er der sket forbedringer i orlovsordningerne, herunder forældreorlov og graviditetsorlov.
Ser vi på lov om forældremyndighed og samvær, har vi styrket - helt tilsigtet - faderens, ugifte fædres stilling, et omdiskuteret emne, et meget følsomt emne, et meget vigtigt emne, men et emne, som jeg synes vi efter regeringens opfattelse har håndteret på en rigtig måde.
Ser vi på pensionsområdet, er det faktisk lykkedes os at få vedtaget lovgivningen om ligebehandling inden for erhvervstilknyttede sikringsordninger - et meget stort fremskridt på ligestilligsarbejdets område også, som jeg føler skal siges og nævnes i dag.
Og så er der gennemført et udredningsarbejde om kvinder
i forskning
, og der er fremlagt en 11-punkts plan om ligestilling i forskningen, som også er vigtig at opholde sig ved.
Kommunerne er blevet pålagt at udarbejde ligestillingsredegørelser om ligestilling, og de er blevet fremhævet i handlingsplanen for beskæftigelsen.
Jeg kunne nævne flere, men lad mig holde mig til disse hovedelementer på ligestillingsarbejdets vej igennem de forløbne 6 år.
Hvor skal vi så hen herfra?
Lad mig starte med at nævne arbejdsmarkedet og uddannelsesområdet, som jeg antydede før.
Når jeg ser på arbejdsmarkedet i Danmark, når jeg ser på de lavtlønnede grupper, især når jeg ser på de ikkefaglærte grupper, når jeg ser på Kvindeligt Arbejderforbunds medlemmer, når jeg ser på de mange, mange kvinder i den offentlige og i den private sektor, på arbejdsmarkedet, HK's Forbund af Offentligt Ansatte og andre, dem, der bærer, fra rengøringsområdet til hjemmehjælperen til sygeplejersken, til sygeplejen,
så tænker jeg ligestilling.
Dér starter den næste fase af det moderne ligestillingsarbejde.
Dér ser jeg en væsentlig opgave for regeringen, politikerne, Folketinget, erhvervslivet, kommunerne, arbejdsmarkedets parter, tillidsmanden og -kvinden på arbejdspladsen overalt.
For det er jo ikke alene et spørgsmål om ligelig repræsentation i ATP's bestyrelse - jo, det er det for de kvindelige jurister og direktioner, det er jeg godt klar over, men for Kvindeligt Arbejderforbunds medlemmer er det altså vigtigere, hvordan det nu er derude på arbejdspladsen, hvor der ikke kommer så mange herindefra.
Det var ikke nogen kritik, men det er vel et arbejdsdelingsspørgsmål.
Det er også en synlig livskvalitet for alle grupper på det danske arbejdsmarked, jeg går efter, og det er frem for alt en uddannelsesmæssig og en ligestillingsmæssig gensidig respekt og et værdiniveau, der skal indbygges som en del af arbejdsmarkedet.
Lige løn, lige arbejde, lige værd, lige værdighed og lige adgang til uddannelse
De, der ikke har så megen uddannelse, har heller ikke så meget i løn, og det er desværre tilfældet for det største antal kvinder, når de har job.
Derfor er ligestillingskampen også en uddannelseskamp og også en værdighedskamp på det danske arbejdsmarked.
Jeg ved godt, at det ikke er en tilstrækkelig kamp, for vi ved også, at for de gruppers vedkommende, der er højtuddannet og har en høj løn, finder vi i virkeligheden de største lønforskelle mellem mænd og kvinder.
Så det er en nødvendig, men ikke tilstrækkelig betingelse for ligestillingsarbejdet, at vi offensivt igen lægger vægt på uddannelsesarbejdet. Til den øvrige del af arbejdsmarkedet ville jeg så i øvrigt fortsat mene, at vi også klart og tydeligt skal sige, at det ikke er acceptabelt, at der fortsat er et løngab mellem kvinders og og mænds løn til mænds fordel.
Jeg taler ikke om, at der ikke kan være forskel i løn, naturligvis kan der være det som følge af udførelsen af et arbejde, der forudsætter forskellige kvalifikationer, men jeg taler om samme arbejde eller arbejde, der tillægges samme værdi. Efter vores lov om ligeløn skal der ydes lige løn for samme arbejde eller for arbejde, der tillægges samme værdi, og den lov bør overholdes.
Det er et problem, der skal på dagsordenen, og det må selvsagt løses i et samarbejde med arbejdsmarkedets parter i overenskomsterne, i aftalerne, især på lokalt niveau.
Det samme gælder for pensionsforhold, hvor kvinder får lavere pensioner end mænd, bl.a. på grund af lavere løn, manglende pensionsindbetalinger under barsel, osv.
Det tredje emne drejer sig om en sammenhængende familie- og arbejdslivspolitik, at vi efterhånden begynder at bevæge os ud af det arbejdsmarked, vi har kendt i de sidste par hundrede år, begynder at forstå, at vi ikke længere bør tilrettelægge arbejdsmarkedet sådan, at det er familiernes opgave at indrette sig efter firkantede ugefaser med x antal timers arbejde om ugen, uanset hvilken uge om året vi taler om.
Men vi taler om et nyt arbejdsmarked, der er opdelt i livsfaser indrettende sig efter, hvad ungdommens, de unge kvinders og mænds behov er, så indrette sig efter, hvad familiens behov er i de år, børnene bliver født og vokser op, og så igen indretter sig efter den fase i éns arbejdsliv, hvor børnene er blevet lidt større, og hvor man omvendt har mod på at gå på arbejdsmarkedet igen, vel at mærke uden at miste sine karrieremuligheder og sit avancementsambitionsniveau.
Der er meget at gøre her.
Når jeg af og til har brugt udtrykket: kan vi ikke gøre det lidt bedre, og har fået kritik for det, har jeg ofte benyttet lejligheden til at understrege
: Lige et øjeblik, hvem er »vi« egentlig?
Når vi derfor spørger, om vi ikke kan gøre det lidt bedre, så er svaret: Jo, hvis alle vi, der har et ansvar for den her udvikling og den sag, gør en særlig indsats, så kan * k vi gøre det lidt bedre.
Men hvis alle andre opfatter »vi« som alene regeringen, så tror jeg ikke, det vil lykkes for os.
Må jeg sige, at jeg derudover gerne ville gøre en ekstra bemærkning om det internationale arbejde.
Det er så vigtigt, at vi i vores ligestilling holder den internationale dimension ved lige, tager den alvorligt og fastholder den.
Det er så opmuntrende, at flere og flere er opmærksomme derpå, at der bliver inspireret den ene vej i Europa, og at der bliver modtaget inspiration den anden.
Hvis jeg skulle nævne et internationalt snit og en drøm i dag, skulle det være, at Europa påtager sig sit »social leadership«, sit sociale og menneskelige lederskab de andre steder i verden, hvor vi ikke er nået så langt, som vi kunne ønske det, og vel at mærke påtager sig sit lederskab i en udstrækning og i en grad, der også er langt mere konsekvent, når det omfatter ligestillingsarbejdet.
gang vi skal have et Beijing II, en global ligestillingskonference, var min drøm at se et Europa, der er ligestillingsarbejdets foregangstalsmand, effektivt og samlet og med en visionær dagsorden.
I den europæiske region er vi nået et stykke på ligestillingsvejen.
Her har vi dog opnået muligheden for at kunne bruge vores økonomi og vores politik til at varetage ligestillingen.
Vi må gøre en forskel indadtil, udadtil og globalt.
Jeg ser, at der er en rød lampe, der begynder at lyse
Om det er inspireret af ligestillingsbetænkningens omslag, ved jeg ikke, men jeg vil spørge formanden: Er det udtryk for, at min tid er ved at løbe ud?
Det var jeg ikke opmærksom på.
Så vil jeg gerne sige, at jeg har adskillige andre pointer, jeg gerne vil vende tilbage til lidt senere på dagen.