Søren Krarup (DF), 2006-02-24:
Jeg tillader mig at begynde med en personlig bemærkning.
Når jeg er færdig med at være politiker her på Christiansborg og atter sidder i min private tilværelse, er der én ting, som jeg altid vil mindes med glæde og stolthed.
Det er den indfødsretsaftale, som regeringen og Dansk Folkeparti indgik den 8. december 2005.
Her levede vi op til den forpligtelse, vi har som folkevalgte lovgivere i Danmark; her gjorde vi en god og nødvendig gerning.
Tillad mig fra denne begyndelse at stille et grundlæggende spørgsmål, nemlig: Hvad sker der i verden omkring os?
Hvad er Danmarks situation i denne epoke i historien?
Svaret er, at vi lever i en folkevandringstid, og at Danmark ligesom det øvrige Vesteuropa er målet for den nye folkevandring, der præger nutiden.
I den tidlige middelalder oplevede Europa også en folkevandring.
Den slog det datidige Europa i stykker og skabte et nyt.
I årene siden anden verdenskrigs afslutning er der indledt en ny folkevandring fra den tredje verden til det rige og stabile Vesten affødt af nød og især af overbefolkning.
Forholdet er, at hvis Vesten ikke ser folkevandringssituationen i øjnene og træffer sine forholdsregler til at kontrollere den, vil Europa også denne gang blive oversvømmet og gå under.
I Danmark lukkede vi ukontrollabelt op for folkevandringen med udlændingeloven af 1983, som venstrefløjen, især Det Radikale Venstre, fik gennemført.
Denne lov bar katastrofen i sit skød.
Dermed ikke sagt, at faren for Danmarks fremtid er afværget, for truslerne er kun alt for tydelige, men ét er sikkert: Indfødsretsaftalen af 8. december 2005 er et glædeligt fremskridt på denne vej til tryghed og frihed for vore efterkommere.
Tillad mig så en bekendelse: Det er dansk politiks og dermed en dansk politikers opgave at tage vare på Danmark, punktum.
Ikke at frelse verden, ikke at frembringe en højere ideel retfærdighed, men at sikre og betrygge Danmarks og det danske folks eksistens, idet opgaven for en dansk politiker altid er konkret og national, ikke abstrakt og global, udtrykt derved, at det nyvalgte folketingsmedlem skriver under på at ville overholde den danske grundlov.
Lad mig så efter disse indledende bemærkninger sige, hvorfor indfødsretsaftalen er så god og glædelig.
Det er den, fordi den umisforståeligt understreger, at indfødsret er en understregning af dansk identitet og dermed et forsvar for det danske folks førstefødselsret til Danmark.
Skal man blive dansk statsborger, skal man kunne tale dansk, man skal kende Danmarks historie, kultur og samfundsforhold, man skal kunne forsørge sig selv, og man skal være loyal imod dansk lov og ret.
Dette er forudsætningen for dansk indfødsret.
Det kan fastslås i en ordentlig indfødsretsaftale, idet man derved understreger grundlovens bestemmelse i § 44.
I den forbindelse er der nogle misforståelser, der skal ryddes af vejen.
For det første de velkendte påstande om, at fremmede har ret til dansk indfødsret, sådan som menneskerettighedsidealister kan finde på at hævde det.
Nej, der er ingen, der har ret til at få dansk indfødsret.
Indfødsretten er det danske folks gave til dem, der skønnes værdige til at modtage den.
Dette er, hvad grundlovens § 44 fortæller os, og hvad vi skal huske at holde højt i ære.
Dernæst de efter denne aftales indgåelse mange protester imod, at psykisk syge, de af posttraumatisk stresssyndrom lidende, ikke automatisk skal kunne opnå dispensation fra danskprøven.
Nej, fordi man er psykisk syg, har man naturligvis ikke krav på statsborgerskab.
Men forudsætningen for dansk statsborgerskab er og bliver evnen til at tale dansk, og der er slet og ret tale om begrebsforvirring, når man sammenblander behovet for pleje og hjælp med retten til statsborgerskab.
Men indfødsret er naturligvis ikke et middel til integration.
Igen er der tale om indlysende begrebsforvirring.
Indfødsretten er det overordnede, det, man kan opnå, når man er tilstrækkeligt integreret.
Men indfødsretten er naturligvis ikke underordnet integrationen.
Den kan være målet for de integrerede, men den er ikke, og den må aldrig blive gjort til et integrationsmiddel.
Vi, der indgik integrationsaftalen i december, har naturligvis mødt mange indvendinger og mange protester.
Det er efter min mening et tegn på, at vi har gjort en nødvendig gerning, der skulle være gjort tidligere.
Jeg vil dog ikke udelukke, at jeg måske ikke har været tilstrækkelig diplomatisk i redegørelsen for aftalens indhold.
De angreb, bl.a. jeg har været genstand for, er måske delvis selvforskyldte.
Men alligevel skal det siges uden indskrænkning: Denne aftale er en god og nødvendig gerning, der tjener til at værne om og hævde dansk identitet i en utryg og risikabel fremtid.
Og vi håber, at den i lang tid vil stå som et vartegn for, hvad indfødsret er, og hvorledes den skal tildeles.
Det er fuldstændig rigtigt, at identitet er et spørgsmål om: Hvem er jeg?
Men for at man skal give indfødsret til fremmede, skal de fremmede dokumentere, at de ønsker at blive danske.
Der er det jo, jeg undrer mig over hr. Jørgen Arbo-Bæhrs begrebsforvirring.
Han taler hele tiden om lighed, men indfødsret har at gøre med ulighed, idet den forudsætter, at der er forskel på dem, der har dansk indfødsret, og dem, der ikke har det.
Der er ikke lighed.
Den ene part er danske borgere, den anden part er det ikke, og danske borgere skal være lige for loven, men de, der ikke er danske borgere, er selvfølgelig ikke ligestillede med danske borgere.
Det er så indlysende.
Nu kan jeg ikke nå at svare på det sidste med sygdom, men det kan komme i anden omgang.