Jacob Buksti (S), 2002-01-17:
Jeg vil da godt først sige til Venstres ordfører, at uanset hvordan man regner grønne afgifter ud, så tror jeg, Venstres ordfører er enig i, at en stigning i de grønne afgifter på ca. 1 mia. kr. er en mindre stigning end den lettelse på de 3,8 mia. kr.
Sådan er den almindelige regnebog altså.
Når det er sagt, vil jeg sige, at det jo er bemærkelsesværdigt, som alle partier synes at bakke op bag det eksisterende velfærdssamfund.
Ja, der er jo nærmest tale om en sand kamp for at overgå hinanden for at sikre forbedringer.
Men velfærdssamfundet, som vi kender det i dag, er jo ikke kommet af sig selv.
Det er et resultat af en lang, sej kamp, hvor partier, der nu gør sig til velfærdssamfundets sande forkæmpere, kun nødtvungent har medvirket til, at vi er kommet dertil, hvor vi er i dag.
Derfor er det også afgørende at søge afdækket, hvad der skjuler sig bag regeringens og regeringspartiernes fine retorik, og hvad konsekvenserne af de gennemførte tiltag vil være, ikke kun for den enkeltes velfærd, men for selve den grundlæggende model, som velfærdssamfundet bygger på.
Det kendetegnende for et velfærdssamfund er jo, at der sker en omfordeling af de økonomiske midler og muligheder dels via indretningen af finansieringen og dels via sammensætningen af de ydelser, der leveres.
Det kan gøres på forskellig måde, og virkningen på den økonomiske fordeling kan være større eller mindre.
Indretningen af velfærdssamfundet er derfor central i hele den politiske kamp, og derfor er ændringer i finansieringen og ydelserne det naturligvis også.
Den danske velfærdsmodel er karakteriseret ved, at den omfatter alle og hviler på en solidarisk finansiering,
primært over skattesystemet
Der sker en klar omfordeling til
fordel for de svagere grupper, samtidig med at man har en række fundamentale rettigheder, alene i kraft af at man er borger i samfundet
Det gælder børnepasning, uddannelse, sygehus, sundhedsbehandling samt ældreomsorg m.v. Men sådan behøver det ikke at være.
Samtidig kan vi så se en tendens til, at når velstanden øges i samfundet, så øges også forventningerne om mere og bedre service blandt borgere og erhvervslivet.
Det er derfor uforståeligt for os, at regeringen som en af dens første handlinger valgte at opløse den skattekommission, som netop skulle analysere disse udfordringer med henblik på at afdække, hvilke muligheder der måtte være for ændringer og tilpasninger i fremtiden.
Det er også tankevækkende, at et af kommissionens medlemmer, professor Peter Birch Sørensen netop af den norske regering er blevet bedt om at indtræde i en norsk skattekommission om fremtidens velfærdssamfund.
Den norske regering har altså ikke samme vi alene vide-opfattelse, som den danske regering har.
Et større og mindre gennemskueligt problem er beskatningen af virksomheder og renteindtægter. Der er virkelig behov for internationale regler, og her vil EU kunne spille en afgørende betydning.
Vi kan allerede se, at uden fælles regler udtyndes det økonomiske grundlag for velfærdssamfundet.
Med skattestoppet har regeringen i realiteten bragt sig i en situation, hvor man svækker velfærdssamfundets finansieringskilder, mens det allerede er under pres.
Jeg kan forstå, at regeringen kæmper for velfærdssamfundet og forbedringer af det på en række områder.
Derfor må der jo skaffes andre finansieringskilder, og der vil nødvendigvis blive tale om en række massive offentlige besparelser i fremtiden - besparelser, som ikke kan undgå at ramme dybt ned i de eksisterende velfærdsordninger.
Beskæringer af støtten til de fattige ulande og nedlæggelse af offentlige råd og nævn kan jo ikke gøre det i længden.
Det er muligt, at regeringen ikke vedkender sig statsministerens minimalstatstanker, men konsekvenserne i regeringens politik synes at være, at vi bevæger os i den retning.