runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anne-Marie Meldgaard (S), 1998-11-26:
Det, der faldt mig for brystet, var faktisk fru Henriette Kjærs udsagn om, at det var vigtigt, at det var den samme hjemmesygeplejerske, der kom hos patienten hele tiden.
Det tror jeg da ikke vi kan være uenige i, men jeg vil gerne have at vide, hvorfor fru Henriette Kjær tror, at det ville være bedre, hvis det var en privat hjemmesygeplejerske, der kom.
Mig bekendt er der ikke nogen kommuner, der har besvær med at få ansat hjemmesygeplejersker - tværtimod - og i de perioder, der er brug for det, synes jeg også, der er noget, der taler for, at det er de samme hjemmesygeplejersker, der kommer hos den enkelte patient.
Jeg tror egentlig mere, det er et ideologisk felttog, og jeg synes også, at noget af det, fru Henriette Kjær kom frem med, fortæller lidt om, at det er et lønpres, vi taler om, og ikke patientens ve og vel.
Henriette Kjær (KF), 1998-11-26:
Da vi i sin tid lavede forslaget, indhentede vi erfaringer fra andre lande - Holland og Sverige - og her havde man selvfølgelig lavet undersøgelser af, hvordan det fungerede i det offentlige system, og hvordan det fungerede, efter at det var lagt over til private.
Da viste det sig, at gennemtrækken var mindre, når man brugte en privat ordning, end da man som hidtil havde brugt den offentlige ordning, og det er det, der får mig til at sige det, jeg har sagt her fra talerstolen.
Der er ikke tale om noget ideologisk felttog.
Det har været et ønske fra nogle konservative borgmestre, at man fik indført det, og selv om det ikke er noget stort krav fra mange kommuner, synes jeg da, man skal give kommunerne mulighed for frit at vælge, om de vil benytte sig af en privat ordning eller fortsætte i offentligt regi.
Anne-Marie Meldgaard (S), 1998-11-26:
Det nye er vel, at den tidligere sundhedsminister nu er medforslagsstiller, og så må vi jo se, om det kan ændre på flertallet.
Jeg skal allerede her meddele, at Socialdemokratiet ikke har ændret holdning og fastholder at afvise forslaget.
Vi mener fortsat, at hjemmesygeplejerskeordningen hører hjemme i offentligt regi, også når det gælder ansvaret for og ansættelsen af sygeplejersker.
Vi har også svært ved at få øje på det store behov for en forsøgsordning med at privatisere hjemmesygeplejen; ikke mindst kan vi se, at der ikke er et stort massivt krav fra kommunerne om at få sådan en forsøgsordning.
Yderligere er vi i den situation, at der er mangel på sygeplejersker, hvorfor der ikke er spor sund logik i at tilskynde til yderligere afgang af sygeplejersker fra det offentlige sundhedssystem.
Vi ved alle sammen, at hjemmesygeplejen er et kerneområde i sundhedsvæsenet, og det skulle den gerne blive ved med at være.
Hjemmesygeplejerskeordningen er skabt til at følge nyligt udskrevne patienter fra sygehusene op, og ved netop at fastholde den tilknytning til det offentlige er vi også med til at fastholde en tæt kommunikation mellem de forskellige grupper, der arbejder sammen her.
Det er rigtigt, at der er sket inddragelse af private firmaer i hjemmehjælpen; men det er primært i forbindelse med rengøringsopgaver.
Jeg mener også, at selv om hjemmesygeplejen ligger under samme enhed, er der ikke noget, der taler for, at der skal udliciteres på området. Som jeg tidligere har sagt, er hjemmesygeplejerskeordningen en tjeneste i direkte forlængelse af sygehusene, og det vil kun øge forvirringen yderligere, hvis der også skal privatiseres her.
Det er også vores opfattelse, at mange patienter, der ofte er svækkede, sætter endog meget stor pris på, at der er en rød tråd i behandlingen fra sygehus til hjemmesygeplejerske og hjemmehjælp.
Det mener vi der er på nuværende tidspunkt, og derfor er der ikke nogen grund til at ændre på det.
Især mange ældre patienter er berørt af det her, og derfor synes jeg ikke, vi behøver at skabe en større utryghed ved at komme ind med en ny gruppe.
Jeg tror, at mange ældre vil føle, at hvis de bliver en del af et ideologisk privatiseringsfelttog, vil det være en endnu større usikkerhedsfaktor, og det vil i hvert fald ikke fremme helbredelsesprocessen for dem.
Jeg tror såmænd også, der er mange kommuner, der gerne vil have sig det frabedt, da det også kan gå hen og blive en ret så alvorlig økonomisk lussing til kommunerne.
I Socialdemokratiet fastholder vi vores tidligere holdning og afviser forslaget.
Tove Videbæk (KRF), 1998-11-26:
Kristeligt Folkeparti er naturligvis positivt over for det her beslutningsforslag, idet vi også er medforslagsstillere til det.
Som det er nu, offentliggør Patientklagenævnet jo allerede afgørelser, der er af principiel betydning eller er egnede som vejledning.
Det skal selvfølgelig bibeholdes, men vi mener netop, at det bør suppleres med offentliggørelse af de egentlige afgørelser i en slags domssamling, som det sker på en række andre områder, således at der bliver mulighed for at få det fulde udbytte af den vejlednings- og feedbackfunktion, som afgørelserne gerne skulle have, nemlig at man også lærer af sine fejl. Vi kan tilslutte os dette beslutningsforslag.
Hanne Andersen (S), 1998-11-26:
Forslagsstillerne ønsker en forsøgsordning, hvor afgørelser fra Sundhedsvæsenets Patientklagenævn offentliggøres.
Jeg tror, hensigten er god nok, nemlig at de erfaringer, der kan komme ud af de mange sager, skal komme sundhedsvæsenet til gode, være med til at skabe forbedringer, gøre virksomheden bedre og være et led i kvalitetssikring af vort sundhedsvæsen.
Nu sker der allerede en offentliggørelse.
Der udsendes månedlige nyhedsbreve, hvor man omtaler en til fem sager, og det vil sige mellem 30 og 50 om året, omkring principielle afgørelser.
De sendes også på Internettet.
Principielle afgørelser beskrives i årsberetningen, og der skrives artikler i bl.a. Ugeskrift for Læger og Sygeplejersken. De sager, der bringes i nyhedsbrevene og i årsberetningen, er meget ofte sager, nævnsmedlemmer udpeger i de enkelte nævnsmøder som væsentlige, og som derfor skal omtales i en større kreds.
Det er dog vigtigt ikke at glemme, at alle afgørelser sendes til sagens parter: den, der klager, den eller dem, der klages over, og også til det sygehus, hvor den pågældende sundhedsperson er ansat, uanset om klager får medhold eller ej.
Hovedparten af klagerne handler jo om læger eller andet sundhedspersonale ansat på vore sygehuse.
Afgørelserne er nu sendt til sygehusene igennem 10 år med nyttige oplysninger om amternes sygehusservice og behandling.
Jeg går ud fra, at sygehusene interesserer sig for, hvor mange der klages over i deres væsen, om der klages over de samme personer eller afdelinger gentagne gange.
Selv dér, hvor klager ikke får medhold, vil der ofte være et fingerpeg om, at enten service, kommunikation eller information ikke er helt i top. Jeg går ud fra, at de mange afgørelser, der sendes til vore sygehuse, ikke ender i administratorens skuffe, men at de drøftes blandt personalet og også i sygehusudvalget.
Jeg er overbevist om, at sygehusudvalgene landet over kan få yderligere indsigt i og viden om deres eget sygehus, det, de selv arbejder på at gøre bedst muligt.
Hvis der skal offentliggøres, så skal offentliggørelsen vel også føre til en forbedring af sygehusene.
Nu er det en dyr sag at offentliggøre mange afgørelser.
De skal anonymiseres, både når det gælder den, der klager, den, der klages over, og de mange andre sundhedspersoner, der medvirker og omtales i sagsbehandlingen.
Det personale, der er knyttet til nævnet,
har nok at gøre med at behandle sager, så ventetiden kan overholdes på det niveau, vi har ønsket.
Forslaget betyder nye udgifter, men de penge vil forslagsstillerne formentlig være med til at finde.
Hvis man skal gå ind på forslagsstillernes tankegang, kunne jeg forestille mig, at man laver det, jeg vil kalde et lille forsøg, således at nævnene på møderne offentliggør 3-4 sager for hvert møde, det vil sige ca. 20 om måneden eller 250 om året, og jeg synes, at grundlaget for offentliggørelsen skal være, om sagerne er principielle, grundlæggende eller repræsentative.
Jeg synes, forsøgsperioden passende kunne være på tre måneder, men lad os i udvalget se, hvad omkostningerne vil være for Patientklagenævnets sekretariat, når der skal anonymiseres, trykkes og udsendes.
Jeg tror, det er en bekostelig affære.
Frank Aaen (EL), 1998-11-26:
Vi støtter selvsagt forslaget.
Vi er selvfølgelig også indstillet på at forhandle de problemer, der berettiget bliver nævnt både omkring anonymitet og omkring økonomien i det, men vi synes, det er vigtigt, at vi kommer i gang for at få større åbenhed om de afgørelser, der træffes, og at det, der faktisk foregår af afgørelser ude omkring, i højere grad sker under indtryk af afgørelserne i Patientklagenævnet.
Så af hensyn til åbenhed og demokrati synes vi, det er godt at komme i gang med det her, men vi er selvfølgelig indstillet på at se på de reelle problemer.
Morten Helveg Petersen (RV), 1998-11-26:
I Det Radikale Venstre er vi også grundlæggende positivt stemt over for forslaget og mener, det kan være med til at styrke Patientklagenævnets arbejde.
Men det er altså også nødvendigt med overvejelser om, hvilke afgørelser der er hensigtsmæssige til egentlig offentliggørelse. Det er ikke nødvendigvis alle ca. 3.000, der er det. Som ministeren også påpegede, er en anonymisering mere end blot at slette navnet på patienten, så efter vores opfattelse bør retningslinjen for offentliggørelse overvejes nøje, inden vi sætter forsøget i gang, men behandlingen i dag viser jo også, at det er der masser af vilje til.
Vi er selvfølgelig også nødt til at kigge på økonomien i forslaget, men med de forbehold kan Det Radikale Venstre også støtte forslaget.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1998-11-26:
Det kan godt se ud, som om Folketinget beder ministeren om at komme med noget på baggrund af beslutningsforslaget.
Hvorfor jeg siger det, er, fordi alle jo kan tælle.
Det kan vi også i
Jeg synes, det er et udtryk for, at man ønsker sig noget mere af Patientklagenævnet, og man vil gerne, at man på basis af de oplysninger, som det sidder inde med, kan få en bedre funktion.
Jeg synes samtidig også, at spørgsmålet om sikkerhed for anonymitet er væsentligt, men jeg ved, at det kan man klare ved hjælp af kryptografering.
Det er mere vanskeligt også at få en håndterbar model, så det ikke bliver for dyrt. Så det vil sige, at fra CD's side går vi meget gerne ind i en forhandling med regeringen om, hvilken af de modeller det kunne tænkes at man så skulle lægge ud med, for der er, tror jeg, positive ting at hente i også at få en bedre information ud om det offentligt.
Birthe Skaarup (DF), 1998-11-26:
Også Dansk Folkeparti er naturligvis meget positivt indstillet over for det her forsøg, men selvfølgelig er en af de ting, vi også lige vil pege på, at det er fornuftigt med en forsøgsperiode, der så kan afsluttes med en evaluering, som først og fremmest kan vise, om metoden er rigtig, og om den administrativt kan bære. Der skal kigges på det økonomiske i forslaget.
Derfor er det udmærket, at forsigtighedsprincippet benyttes ved at afgrænse forsøget geografisk. En anden grund til, at vi synes, at forslaget er godt, er, som andre også har været inde på, at samfundet hele tiden udvikler sig hen mod en åbenhed i forvaltningen.
Det er vigtigt, at Folketinget også kan flytte sig i denne sag, og det kunne da godt tyde på, at det er der nogle partier der gør.
Jeg vil godt sige om Patientklagenævnet, at det i de første 6 måneder modtog 18 pct. flere klager end i de tilsvarende måneder sidste år.
Årsagen til det stigende antal klager er ukendt, og derfor synes vi, at der også kunne være god grund til at gå ind og se på disse sager, selv om de er anonyme.
Men også Dansk Folkeparti håber på en konstruktiv udvalgsbehandling.
Jørn Jespersen (SF), 1998-11-26:
Sidste gang, dette forslag om at offentliggøre afgørelser fra Patientklagenævnet var til behandling, udtrykte vi fra SF's side en principiel opbakning til forslaget.
Vi var imidlertid en lille smule skeptiske med hensyn til den konkrete gennemførelse af det af to grunde. For det første lægger vi vægt på, at offentliggørelsen sker på en måde, der sikrer, at anonymiteten er reel både af hensyn til patienter og af hensyn til behandlere i sundhedsvæsenet.
For det andet synes vi, det er væsentligt at overveje de nødvendige ressourcer og penge, der skal bruges til det, i relation til den nytteværdi, som forslaget måtte have.
Vi synes imidlertid nu, vi er kommet dertil, at forslaget bør gennemføres, og det gør vi, fordi vi lægger meget vægt på, at Patientklagenævnet har to forskellige formål, for det første selvfølgelig at træffe afgørelser i sager, hvor patienter har været ude for en fejl og derfor skal have en kontant afgørelse og eventuelt en erstatning, og for det andet også, fordi det at registrere klagerne på en ordentlig måde giver en mulighed for kvalitetssikring i hele sundhedsvæsenet.
Det er ikke vores indtryk, at den kvalitetssikring, som hidtil er sket på baggrund af nævnets afgørelser, har været tilstrækkelig effektiv, og derfor er vi åbne over for nu at bruge denne her metode som et forsøg og se, om vi får bedre kvalitetssikring ud af det.
Det er klart, at der skal ske nogle overvejelser om, i hvilken form offentliggørelsen skal finde sted, så vi sikrer, at det er så brugbart som overhovedet muligt med henblik på at lære af erfaringerne og få en ordentlig offentlig debat omkring forholdene i sundhedsvæsenet.
Derfor er vi meget indstillet på at forhandle både med regeringen og med forslagsstillerne om at finde en fornuftig måde at sikre offentliggørelsen på, men vi er principielt tilhængere af forslaget og har tænkt os at støtte det.
Henriette Kjær (KF), 1998-11-26:
Siden vi sidst fremsatte dette forslag, er udviklingen gået endnu mere i retning af, at der er behov for mere åbenhed om Patientklagenævnets afgørelser.
Ombudsmanden har af egen drift udvalgt 60 sager for at undersøge, om der er kvalitet nok i behandlingen af sagerne.
Den undersøgelse finder vi i Det Konservative Folkeparti
meget relevant.
Det er helt afgørende, at man kan regne med, at de afgørelser, nævnet træffer, er sket på en betryggende måde.
Derfor mener vi også, at der er et åbenlyst behov for en forsøgsvis offentliggørelse af de sager, som Patientklagenævnet træffer.
Som det er nu, offentliggøres de afgørelser, der vurderes at have principiel betydning, men ikke på en sådan måde, at man kan få et indgående kendskab til hele forløbet.
Og det kan vi som bekendt ikke i dag.
Jeg ser en udvidet åbenhed som en styrkelse af systemet
på flere områder, for det første fordi kvalitetssikringen vil blive effektiviseret; man lærer jo af andres og sine egne fejl.
For det andet vil det styrke tilliden til systemet ud fra det synspunkt, at her er ikke stukket noget under stolen. Som patient vil man kunne gennemgå andres sager og dermed få mere forståelse for sin egen sag.
Det vigtige er i hvert fald, at både læger og patienter føler tillid til systemet, og jeg tror, at den tillid vil blive styrket ved en udvidet åbenhed.
For det tredje mener jeg, at den tid, vi lever i, med øgede muligheder for kommunikation, brug af Internet m.m., lægger op til åbenhed og synliggørelse.
Det er en lidt gammeldags holdning, at vi bliver ved med at have så lukkede systemer som Patientklagenævnet. Her er det selvfølgelig helt afgørende, at der sikres anonymitet.
Det er sagen, vi ønsker offentlighed om, ikke personer.
Ingen skal hænges ud, hverken læger eller patienter.
At anonymisere de sager, der skal offentliggøres, kan være et omstændeligt arbejde, men det er vel ikke umuligt.
Og selvfølgelig er forslagsstillerne parat til at finde de midler, det eventuelt måtte koste.
At det vil komme til at koste flere penge, er vi ikke i tvivl om, og vi er villige til at være med til at finde dem på de budgetter, der nu er.
Det er også derfor, at vi i første omgang lægger op til, at det skal være inden for et geografisk afgrænset område
, så vi får en fornemmelse af omfanget af arbejdet. Hvis man ikke mener, det er en god idé, at man tager et geografisk område ud, er jeg meget åben over for, at man finder nogle forskellige områder at tage de her sager ud fra. En model kunne være den, som fru Hanne Andersen omtalte.
Vi håber alt i alt, at ministeren vil komme forslaget imøde og udvise åbenhed i forhold til et i øvrigt lukket system, og vi håber på et konstruktivt udvalgsarbejde.
Jørn Jespersen (SF), 1998-11-26:
Når sundhedsministeren henviser til, at der på side 3 i bemærkningerne står, at afdelingerne på de højt specialiserede sygehuse kan afvise patienter, hvis der ikke er kapacitet til at tage dem, så synes jeg ikke, det er et svar på de spørgsmål, jeg stillede, for det er jeg godt klar over at afdelingerne kan, men det er jo ikke sådan, virkeligheden ofte er.
Virkeligheden er jo, at man forsøger at ligge meget tæt på en aktivitet, der svarer til kapaciteten, for at tiltrække yderligere ressourcer.
Så det er jo ingen sikkerhed, at afdelingerne har den mulighed.
Tværtimod vil der være en oplagt risiko for, at man bruger disse patienter til at dokumentere behovet for, at der skal tilføres yderligere ressourcer til området.
Så jeg skal bare konstatere, at de to spørgsmål, jeg stillede, nemlig om ministeren kan garantere, at der ikke sker et skred i behandlingsniveauet, sådan at basispatienter bliver behandlet, som om de var patienter på de specialicerede afdelinger, og om ministeren kan garantere, at taksterne bliver, som det er beskrevet i bemærkningerne, de to spørgsmål fik jeg ikke svar på.
Henriette Kjær (KF), 1998-11-26:
Hr. Jørn Jespersen og jeg kan aldrig blive enige om udlicitering og privatisering, dér er vi grundlæggende uenige, så den debat vil jeg ikke gå så meget ind i.
Hr. Jørn Jespersen mente ikke, at vores argumenter var blevet bedre siden sidst.
Men der er jo ingen grund til at ændre sin argumentation, når man faktisk synes, man har ret gode kort på hånden, og derfor ser jeg heller ikke nogen grund til at gå ind og forsøge at lave en anden argumentation end den, jeg havde, da vi første gang behandlede det her forslag for et par år siden.
Jeg vil gerne gøre hr. Jørn Jespersen opmærksom på, at årsagen til, at vi fremsætter det her beslutningsforslag, også er, at regeringen har nedsat et Kvalitetsinstitut med Georg Poulsen som ledende figur.
De har bedt om, at der kom
en lovændring.
Det her institut skal arbejde med, hvordan man forbedrer det offentlige og det private samspil.
Det er deres opgave at se på: Hvordan får vi mere kvalitet ind i det offentlige; hvordan får vi mere kvalitet ind i de private institutioner, så man lærer af hinanden?
Derfor synes jeg faktisk, at regeringen har en lidt underlig holdning, når den afviser forslaget.
Tom Behnke (FP), 1998-11-26:
I og med, at Fremskridtspartiet er medforslagsstiller til forslaget her, er der selvfølgelig ingen tvivl om, at vi støtter forslaget, og jeg vil da sige for mit og Fremskridtspartiets vedkommende, at vi da er glade for, at det ser ud til, at det bliver et enstemmigt Folketing, der vil se på det og sørge for, at det bliver gennemført.
Man kan jo sige, at alene udviklingen på det her område gør det tvingende nødvendigt, at der sker et eller andet.
Hvis vi kigger bare et par år tilbage til 1994, blev der givet klagere medhold i et sådant omfang, at der blev udbetalt erstatning for 7 mio. kr. I 1994 gav man altså 7 mio. kr. i erstatninger.
Bare 3 år senere er erstatningerne steget fra 7 mio. kr. om året til 110 mio. kr. om året.
Det kan dette forslag hjælpe med til, nemlig ved, at vi får offentliggjort de afgørelser, der bliver truffet.
Som man jo siger, er det menneskeligt at fejle, men det er dumt at gentage den samme fejl, og derfor er det vigtigt, at man samler op og sørger for, at en fejl i hvert fald kun bliver begået én gang. Hele lægestanden har vel et reelt problem, når patienter, der klager, i stigende grad får ret og der i en så eksplosiv grad bliver udbetalt erstatninger.
Derfor burde man selvfølgelig - det har ikke så meget med dette forslag her at gøre, men kunne være et supplerende forslag - i højere grad se på en eller anden form for sanktion over for lægerne, specielt de læger, der ikke kan finde ud af det og bliver ved med at gentage deres fejl.
Fremskridtspartiet har tidligere foreslået, at man lavede - ikke en patientforsikring, men en lægeforsikring, således at når en læge begik fejl, var det lægens forsikring, der skulle betale, med den konsekvens, at lægens præmie til forsikringsordningen ville stige.
Det ville om ikke andet så i hvert fald give et økonomisk incitament til, at lægen, inden han amputerer, lige tjekker journalen en gang til, om det nu var venstre eller højre ben, der skulle amputeres.
Men som sagt: Udviklingen på det her område gør det bydende nødvendigt, at der sker noget meget hurtigt, så jeg håber, at ministeren efter denne meget massive tilslutning til dette beslutningsforslag gør alt, hvad der kan gøres, for hurtigst muligt at sætte det her i værk.
Anne-Marie Meldgaard (S), 1998-11-26:
SF's ordfører efterlyser regeringens argumentation for at fastholde den ordning, der er i dag.
Jeg synes faktisk, den er indlysende.
Jeg synes, der er tale om, at ordningen er god nok, og det kan vi måle på, at vi ingen henvendelser får fra kommunerne om, at den her ordning ikke fungerer.
Der er ingen klager på det her område, som skulle berettige, at der skal laves om på den ordning, og at de her opgaver vil blive løst bedre og anderledes, hvis de blev privatiseret, og det er vi i Socialdemokratiet meget tilfredse med.
Vi ønsker ikke udliciteringer på de her områder, hvor der er tale om personlig pleje.
Jørn Jespersen (SF), 1998-11-26:
Der kan bestemt godt være gode grunde til at tilbyde influenzavaccination til flere ældre, end man gør i dag, men vi synes, det mest seriøse er at afvente den evaluering, som foregår i øjeblikket.
Hvis det viser sig, at den kommer frem til, at der er brug for at styrke indsatsen på dette område, er vi også parat til at overveje, hvordan man sikrer, at der bliver givet et mere reelt tilbud til dem, der har brug for det, og hvordan det i givet fald skal finansieres.
Her vil vores udgangspunkt være, at det er de ældre, som har den nøgne folkepension, der skal have mulighed for at få tilbudt gratis vaccination, hvorimod vi ikke synes, det er så nødvendigt, at mennesker med en stor formue eller en høj indkomst får flere gratis ydelser.
Det undrer os måske også en lille smule, at et parti, der plejer at advokere kraftigt for nedsættelse af skatterne, samtidig er så rundhåndet med de offentlige udgifter, men sådan er der jo så mange paradokser.
Tove Videbæk (KRF), 1998-11-26:
Kristeligt Folkeparti er positivt over for de gode intentioner i dette forslag.
Der står i bemærkningerne, at det koster 300-400 kr. at blive vaccineret, og det er der ikke plads til i et almindeligt folkepensionsbudget.
Kristeligt Folkeparti mener ikke, at det alene er grund nok til at gøre det gratis for alle, der er fyldt 65 år.
Hvis det er økonomien, der er argumentation for forslaget, kan dette måske klares ved at lade vaccinationen komme ind under reglerne for medicintilskud generelt.
Der står også, at det er forslagsstillernes opfattelse, at det i fremtiden må og skal være en opgave for det offentlige at sikre, at alle ældre hvert år i oktober-november får et gratis tilbud om vaccination.
Nu burde det måske nok hedde september i stedet for, hvis man vil sikre sig imod at vaccinere dem, der måske allerede har haft influenza.
Til sidst i bemærkningerne står der, at der må være et ensartet helbred i hele landet.
Lige præcis dette punkt er det måske svært at lovgive om: et ensartet helbred i hele landet.
Lige præcis det er vist så stor en opgave, at vi nok hellere må overlade den opgave til autoriteter, der er højere end regeringen.
Der er mange gode intentioner i forslaget.
Forslagsstillerne vil hjælpe de mindstbemidlede pensionister over 65 år, men hvorfor skal barmhjertigheden ikke også ramme de mindstbemidlede pensionister, der endnu ikke er fyldt 65 år?