Ole Sohn (SF), 2006-05-09:
Hr. Christian Wedell-Neergaard var inde på, at folk, der går på efterløn, altså har samme helbred og samme muligheder som folk, der er i beskæftigelse.
Det er vel nok en sandhed med modifikationer.
Det er jo sådan, at næsten halvdelen af dem, der går på efterløn som 60-årige, er kasseret af arbejdsmarkedet.
Det er jo udtryk for, at folk er nedslidte, og det er jo udtryk for, at når folk går på efterløn, gør de det ikke, fordi de synes, det er sjovt at gå ned fra en indtægt på 400.000 kr. til 150.000 kr.
Man gør det, fordi man mentalt eller fysisk er udbrændt.
Det er den gruppe, De Konservative vil ramme, og hvad er egentlig grunden til, at netop det skulle kunne løse fremtidens velfærdsproblemer?
Det sidste er en vurdering eller en påstand, for det er i hvert fald ikke noget, der bygger på viden om, hvem det er, der går på efterløn.
Virkeligheden er jo, at man ikke udvider arbejdsstyrken ved at flytte nogle fra arbejdsløshedsdagpenge til førtidspension eller bistandshjælp, som konsekvensen af at hæve efterlønsalderen jo vil blive.
Det, man kan øge arbejdsudbuddet ved, er at satse massivt på et ordentligt arbejdsmiljø, så vi får nedbragt antallet af folk, der bliver slidt op og aldrig får muligheden for at gå på efterløn, fordi de er slidt op forinden, og det er derfor, jeg ikke forstår, hvorfor man ikke tager fat på det helt centrale, altså at nedbringe antallet af folk, der bliver slidt op, hvis det er sådan, at man vil forøge arbejdsstyrken, 60.000 personer er slidt op, så hvorfor ikke satse massivt på at nedbringe antallet af folk, der må forlade arbejdsmarkedet som følge af dårligt arbejdsmiljø, eller på en øget forebyggelsesindsats: sund kost, bedre motion, afvikling af livsstilssygdomme?
Der er alle muligheder, men det er lige nøjagtig kassedamen, der skal rammes på efterlønnen.
Når dagens skoleelever har lært kongerækken og fundet ud af, hvor Nakskov ligger, sådan at den nødvendige paratviden er på plads, så det er muligt, hvis de har været dygtige, at der er en enkelt time tilovers, hvor læreren kan tage fat på at beskrive det 20. århundredes historie og måske også komme ind på begrebet velfærd.
Så vil læreren måske referere til Stauning, til H.C. Hansen, til Jens Otto Krag, og så vil eleverne få at vide, at hver gang man har talt om velfærdsreformer tidligere i det 20. århundrede, så har velfærdsreformer været lig med bedre forhold for flere.
Det lighedstegn kan man altså ikke sætte mellem den nuværende statsminister og velfærdsreformer, for der er dagsordenen en anden.
Der er dagsordenen, hvordan vi kan sikre, at nogle får det lidt dårligere, sådan at der bliver lidt flere penge til et udefinerligt formål.
Det er sådan set det, der har kendetegnet dagens debat.
Regeringspartierne har beskrevet udfordringen, som ingen i Folketinget på noget som helst tidspunkt har betvivlet eller været uenig i findes, nemlig at vi står over for en demografisk udfordring, som skal løses.
Vi skal blive lidt længere tid på arbejdsmarkedet, vi skal have lidt flere ind på arbejdsmarkedet, og vi skal også gerne lidt hurtigere igennem uddannelsessystemet.
Med hensyn til at forholde sig til det, som var dagsordenens egentlige formål, altså hvordan man kunne tage fat i forebyggelse og arbejdsmiljø og gøre det til et centralt omdrejningspunkt, må man nok erkende, at der var regeringspartiernes fantasi ufattelig fattig.
Til gengæld synes jeg, vi opnåede det positive ved dagens debat, at Socialdemokraterne har meldt klart og flot ud, at SU- og dagpengenedskæringer ikke sker med Socialdemokraternes hjælp.
Forhøjelse af efterlønskontingentet, som vil være en katastrofe for de lavtlønnede, sker ikke med Socialdemokraternes hjælp.
Det synes jeg er nogle gode meldinger at få fra dagens debat.
Man kan sige, at det selvfølgelig er lidt sværere at forholde sig fast til, hvad det er, der er smertegrænsen for Det Radikale Venstre, det er næsten ligesom at stå med et stykke sæbe og holde fast i det.
Men jeg fornemmer i hvert fald, at Det Radikale Venstre har en interesse i at sikre arbejdsmiljøindsatsens placering og vægt i udspillet, idet det har alt for lidt styrke i regeringens udspil, som jeg forstod fru Marianne Jelved.
Så det forventer jeg også der kan komme mere ud af.
Jeg synes, det er meget kendetegnende, hvor lidt interesse for og fantasi og lyst regeringen har til at sætte ind på det, der virkelig tæller, nemlig hvordan man skaber bedre forhold for flere ved at styrke indsatsen for arbejdsmiljø og forebyggelse.
Det er ikke noget, der optager regeringen synderlig meget, men det er vel egentlig også klart nok, for virkeligheden er jo, som en af landets tv-journalister, Kaare R. Skou, gav udtryk for, da han skulle beskrive regeringens oplæg: Jamen det er jo gedigen, traditionel, klassisk borgerlig-liberalistisk politik, der kommer i udspillet, og så er det jo sådan set fair nok, at man ikke tænker på fremtiden, på, hvordan man kan forebygge, for det ligger jo ikke i liberalistisk politik.
På den måde har man fået et godt udspil, og det håber jeg da også Socialdemokraterne og De Radikale ligesom har taget lidt til sig, altså at her ligger der en stor hurdle, der skal overvindes.
Så skulle man måske også specielt fra Socialdemokraternes side lytte til de røster, der kommer fra en række studerendes organisationer og fra faglige organisationer, som nu manifesterer sig i de store demonstrationer, som kommer her den 17. maj.
Det kan måske være et bidrag til at sikre, at Socialdemokraterne står fast.
Så er det jo spændende at se, om finansministeren har den samme råstyrke som over for SF til at sige, at hvis man ikke svarer ja til de tre nedskæringsspørgsmål, så har man ingen videre plads ved forhandlingsbordet.
Selv om man ikke refererer fra lukkede møder, tror jeg ikke, at finansministeren er uenig i, at jeg kan referere den konklusion, finansministeren og SF kom frem til, som er, at der er behov for en opposition i ethvert parlamentarisk demokrati.
Den rolle har SF påtaget sig, og den vil vi gerne køre videre med ved velfærdsforhandlingerne, så længe der er nedskæringer af SU, dagpenge og efterløn på dagsordenen.