Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2006-03-02:
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols afgørelse i begyndelsen af januar, der fastslog, at eksklusivaftaler i danske overenskomster er i strid med menneskerettighedskonventionen, er efter Enhedslistens mening en politisk dom.
Det afspejles måske også meget godt af den uenighed, der rent faktisk var i forbindelse med domsafsigelsen i de to sager.
Enhedslisten opfatter ikke eksklusivaftaler som et brud på menneskerettighederne.
I bund og grund kan man jo sige, at dette spørgsmål er mere ideologisk end som så.
Nogle har været fortalere for, at dommen er en sejr for den personlige frihed, men jeg synes bare, det er værd at dvæle ved: Hvordan står det nu til med den personlige frihed på arbejdsmarkedet?
Det væsentlige, når vi snakker om personlig frihed, er jo, at personlig frihed for den enkelte ikke må gå ud over andre.
Det er faktisk hele grundlaget for, at vi har opbygget et system i Danmark med fagforeninger, overenskomster og aftaler på arbejdsmarkedet, for
hvad er alternativet?
Alternativet er jo et arbejdsmarked, der er styret af markedskræfternes frie spil, konkurrence på at udbyde sin arbejdskraft til salg i konkurrence med andre og dermed underbyde andre, hvad angår løn og arbejdsforhold.
Det er den form for personlig frihed, regeringen og Dansk Folkeparti er fortalere for, og som også ligger i forslaget her.
Hvad er det egentlig, vi reelt snakker om?
Vi snakker om, at når fagforeninger indgår en aftale med en enkelt arbejdsgiver – tit og ofte er der tale om uorganiserede arbejdsgivere – indgås der tiltrædelsesoverenskomster, hvori der er indarbejdet eksklusivaftaler.
I de tilfælde handler det om, at når man indgår en aftale, skal den omfatte alle på denne arbejdsplads, så ingen bliver tvunget til at arbejde for en lavere løn eller under nogle dårligere arbejdsforhold.
Det er et forsvar mod, at andre mennesker kan tvinges til at arbejde for en dårligere løn og under dårligere arbejdsforhold, og det er det, man gør op med med afskaffelsen af retten til eksklusivaftaler.
Efter min mening er der et godt eksempel på liberalisternes ønskearbejdsmarked, hvis vi ser på, hvordan forholdene har udviklet sig i f.eks. England.
Thatcherregeringen afskaffede retten til eksklusivaftaler, og det medførte, at der blev opbygget et arbejdsmarked, hvor færre og færre var organiserede, og lønningerne faldt drastisk i en lang række job.
Der blev skabt det, man kalder »the working poor«, med andre ord folk, der arbejdede for lønninger, som de knap kunne leve af, og det er det ønskesamfund, som liberalisterne også gerne vil indføre i Danmark.
Nu har man fra regeringens side benyttet lejligheden til at fremsætte et lovforslag på området – et fuldstændig unødvendigt lovforslag, i og med at arbejdsmarkedets parter har sagt, at i forbindelse med fornyelsen af overenskomsterne vil de efterleve dommen.
Ja, de har rent faktisk besluttet at efterleve dommen fra dag et, idet der ikke vil blive kørt nogen sager om opretholdelse af bestemmelserne i eksklusivaftaler.
Det er altså et fuldstændig ligegyldigt lovforslag.
Men hvorfor er det så fremsat?
Jo, det er fremsat, fordi regeringen har benyttet lejligheden til at gå videre end dommen fra Menneskerettighedsdomstolen.
Dommen fra Menneskerettighedsdomstolen fastslog, at det ikke er lovligt at afskedige folk på baggrund af deres tilhørsforhold eller manglende tilhørsforhold til en forening, men lovforslaget inddrager også hele spørgsmålet om ansættelsessituationen.
Det er et spørgsmål om retten for enkelt virksomhed og en fagforening til at indgå en aftale om, at arbejdskraften bliver anvist gennem fagforeningen, så virksomheden har sikkerhed for, at det er den rigtige arbejdskraft, den får.
Det, at man har benyttet lejligheden til at gå videre end dommen fra Menneskerettighedsdomstolen, er efter min mening at føre debatten længere ud, end der er baggrund for med det udgangspunkt, vi alle sammen er enige om, nemlig at en dom fra Menneskerettighedsdomstolen skal efterleves.