Tom Behnke (FP), 1999-02-12:
Regeringen har svigtet, statsministeren har brudt sine valgløfter, statsministeren har optrådt utroværdig, statsministeren har flere gange bedyret, at der ville ikke blive rørt ved efterlønsordningen, men ikke desto mindre gik statsministeren jo så ud og undskyldte sig her kort før jul med, at det var jo, fordi det hele var sket dér midt i valgkampens hede, og det skulle så være en undskyldning for, at man alligevel gerne måtte røre ved efterlønsordningen.
Men sagen er jo - hvis man går lidt længere tilbage - at så garanterede statsministeren allerede i sommeren 1996, i sommeren 1996, på et socialdemokratisk sommerstævne, at »så længe Socialdemokratiet har regeringensansvaret, bliver der ikke pillet ved de nuværende regler.«.
Året efter, nemlig i en grundlovstale i Ramsø i 1997, fortsatte statsministeren og sagde: »Efterlønnen er kommet for at blive, både når det gælder efterlønnens satser og betingelser«, så det var altså ikke i valgkampens hede, at statsministeren udstak sit valgløfte; det var i ro og mag lang tid før valget at løftet blev givet, og statsministeren gentog det så blot i valgkampen.
Så statsministerens undskyldning for, hvad det var, statsministeren havde sagt under valgkampen, er mindst lige så utroværdig som selve løftebruddet. Sagen er jo, at det ikke så meget er ændringerne i sig selv, utilfredsheden gælder.
Det er mere løftebruddet i sig selv, og der er klart tale om et løftebrud.
Desuden sker der jo det, at ordningen her bliver gennemført alt for hurtigt.
Hvis man kunne argumentere sig frem til, at det var nødvendigt at gøre det, man gør, så var det mindste, man kunne gøre, dog at give befolkningen en rimelig frist til at indstille sig på de nye regler.
Så har man gjort et stort nummer ud af at komme med et efterlønsbevis og en efterlønsgaranti.
Der er udarbejdet notater i Justitsministeriet.
Man henholder sig til grundloven, men sagen er: Det holder overhovedet ikke.
For hvem er det, der i den sidste ende skal vurdere, om der er tale om en overtrædelse af grundloven?
Hvem er det, der i den sidste ende skal vurdere, om der skal ske udbetaling af en erstatning? Ja, det er Højesteret, og virkeligheden er jo - og det viser historien jo - at Højesteret anvender det siddende parlaments fortolkning af love og regler.
Og sådan vil det også være
fremover.
Desuden er der det ved det, at næste generation af politikere allerede har udtalt, at lige så snart de kommer til magten, bliver efterlønnen afskaffet.
Så det er jo ikke engang et spørgsmål om, hvordan det politiske flertal ser ud i Folketinget, det er simpelt hen kun et spørgsmål om tid, hvornår den næste generation politikere kommer ind. Men uanset hvad, så er der ingen tvivl om, at selv med Justitsministeriets notat i hånden vil man kunne udhule efterlønsordningen meget, meget voldsomt, så voldsomt, at den reelt er ikkeeksisterende, uden at det får nogen konsekvenser, for det er jo kun ved et fuldstændigt ophør af ordningen, at der måske kommer til at ske en udbetaling af erstatning.
Så efterlønsgarantien er ikke noget som helst værd.
Den kan man ikke fæste nogen som helst former for lid til.
Hr. Jens Vibjerg sagde det jo også.
Hr. Jens Vibjerg sagde, at han kunne ikke garantere, hvad der ville ske langt ude i fremtiden, og alle andre ordførere, der står bag forliget her, har også fra Folketingets talerstol sagt, at man kan jo ikke vide, hvad der kommer til at ske i fremtiden, men så vidt som man personlig har mulighed for at øve indflydelse, vil man fastholde sit løfte.
Men tingene ændres jo undervejs.
Folketinget får en anden sammensætning; der kommer nye medlemmer ind.
Så er der hele spørgsmålet om modregning for pensioner, hvor man går ind og modregner i efterlønnen.
Private pensionsopsparinger har ellers tidligere, også i valgkampe og i festskrifter fra både Venstre og De Konservative, været noget, man holdt meget hårdt fast i: at det skulle kunne betale sig at spare op til alderdommen.
Men de principper er man så løbet fra nu.
Vi ser, at private pensionsordninger bliver udhulet mere og mere, og her får den så en tand igen.
Hvis man har lidt på kistebunden, efter man er blevet brandbeskattet igennem et helt liv, hvis man har haft mulighed for at lægge lidt til side, ja, så sker der en modregning i efterlønnen.
Desuden sker der også en modregning af arbejdsindkomster allerede fra den allerførste time, man påtager sig arbejde, når man er på efterløn, hvor vi jo i dag kender ordningen med, at de første 200 timer ikke regnes med.
Det vil sige, at de, der er på efterløn og har indstillet sig på at kunne arbejde disse 200 timer, fremover vil få en klar forringelse, og det samme gælder dem, som havde planlagt, at man ville have 200 timers arbejde ved siden af efterlønnen. Så fleksibiliteten kan ligge på et meget lille sted, og samtidig sker der jo altså forringelser på en række andre områder.
Så er der hele spørgsmålet om at nedsætte folkepensionsalderen fra 67 år til 65 år
, og det er egentlig noget paradoksalt, at de forslag følges ad.
I det ene forslag argumenterer man for ændringerne i efterlønsordningen med, at man ønsker at sikre, at borgerne trækker sig senere tilbage fra arbejdsmarkedet, og med det andet forslag sætter man folkepensionsalderen ned.
Nu må regeringen altså bestemme sig for, hvad det er man vil.
Vil man have, at folk bliver på arbejdsmarkedet, eller vil man ikke have, at de bliver på arbejdsmarkedet?
Desuden er det også noget imponerende i valgkampen, at det, som formentlig lige til sidst gjorde, at det lykkedes for Socialdemokratiet at bevare regeringsmagten, var store, flotte annoncer, der var indrykket i dagbladene, og hvor statsministeren bl.a. skrev: »Til lykke med din 60-års fødselsdag.
Vi har hermed også fornøjelsen at fremsende dig
dette efterlønsgarantibevis, der garanterer dig, at du kan gå på efterløn når som helst, det passer dig, inden for de næste 7 år.« Det er ikke længere tid tilbage end i valgkampen.
De 7 år er nu pludselig blevet til 5 år.
Hvad er det, man ønsker at opnå?
Ja, det eneste man ønsker at opnå, er en besparelse.
Vi har lagt mærke til, at førtidspensionisterne er sikret en overgangsordning, og det skal regeringen da ikke have utak for.
Men hvad med de nedslidte, dem, der er nedslidte, men ikke nok til, at de kan få en førtidspension?
Ja, de får jo altså en bet på denne her konto. Efter Fremskridtspartiets opfattelse burde efterlønnen være en social sikring af de nedslidte og ikke en såkaldt forsikringsordning for alle, uanset om man har behov for at gå på efterløn eller ej.
Og således er det også forkert, at forudsætningen for at kunne få denne ordning, for at kunne få efterløn, er, at man har haft medlemskab af en a-kasse igennem 25 år, og at man ved siden af det har betalt et særligt kontingent til a-kassen for at kunne være berettiget til efterlønnen.
Det burde være et socialt tilbud til dem, der har et reelt behov, og ikke noget som helst andet, og dermed må vi så også imødekomme de argumenter, som hr. Poul Erik Dyrlund har brugt igennem debatten her i dag.
Vi kan ikke blive ved med at sidde og se på, at der er stadig flere, der søger over på efterlønsordningen, og som hr. Poul Erik Dyrlund også sagde det: Der er jo meget stor forskel på dem, der søger efterlønsordningen.
Der er dem, der er nedslidte, har behov for at gå på efterløn.
Der er dem, som er arbejdsløse og ikke har andre valgmuligheder, men der er sandelig også dem, som godt kunne være blevet på arbejdsmarkedet, som er fuldt funktionsdygtige, og som godt kunne give en hånd med til samfundskagen, som vi alle sammen skal leve af.
Men hvis det virkelig var det, Socialdemokratiet gik efter, hvorfor forringer man så denne her ordning for alle i stedet for at tage fat dér, hvor problemet er?
Det gør man ikke, og derfor holder hr. Poul Erik Dyrlunds argumentation
Vi kan godt i Fremskridtspartiet se, at der har været et behov for at lave en justering.
Vi kan også godt se, at det holder ikke, at stadig flere trækker sig tilbage fra arbejdsmarkedet og går over på efterlønsordningen.
De burde blive på arbejdsmarkedet og give en hånd med til at køre samfundet videre.
Men til gengæld har vi i Fremskridtspartiet den opfattelse, at man bør og man skal sikre alle, der er nedslidte, en klar mulighed for en værdig tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet, og den bliver altså ødelagt.
Regeringens forslag er forringelse for alle, der ønsker at gå ind i ordningen, i stedet for at se på, hvem der har et behov for at kunne trække sig tilbage lidt tidligere end andre.
Så altså samlet set er der tale om løftebrud.
Samlet set er der nogle små forbedringer igennem forslagene her, men de overskygges klart af de forringelser, der er arbejdet ind, forringelser, som vil ramme de svageste i vores samfund, og derfor vil Fremskridtspartiet stemme imod den samlede pakke.