Lene Espersen (KF), 2003-04-03:
Jeg vil da indlede med at sige tak til det trods alt ganske store flertal i Folketinget, som har udtrykt en positiv holdning til lovforslaget.
Jeg tror, det var hr. Søren Søndergaard, der brugte udtrykket, at nu gav vi tilladelse til det, som lovforslaget jo først og fremmest har til formål, nemlig at indføre en retlig regulering af et område, der er ureguleret i dag.
Det er jo altså ikke sådan, at vi åbner for nye muligheder, der ikke i dag er tilladt.
Tværtimod er der i lovforslaget tale om en begrænsning i forhold til den gældende tilstand.
Jeg vil gerne først til fru Sandy Brinck, som havde et par konkrete spørgsmål til forslaget, sige, at det fremgår af lovforslaget og af bemærkningerne bl.a. til § 3a, hvorvidt og hvordan man kan reducere antallet af fostre.
Lovforslaget lægger op til, at man alene kan reducere antallet af fostre til to, da der jo som udgangspunkt normalt ikke er problemer med en tvillingegraviditet.
Men ingen tilfælde uden undtagelser, og det vil jo i sidste ende bero på, hvordan graviditeten udvikler sig.
Fru Sandy Brinck spurgte også, hvorledes, om man så må sige, fosterreduktionen fandt sted. Herunder udtrykte fru Sandy Brinck bekymring over, hvorvidt der kunne være tale om kønskvotering.
Det bliver der slet ikke undersøgt for.
Tværtimod er udgangspunktet det, at når der er tale om en fosterreduktion, er det oftest det æg, der er mindst, altså det, der har mindst chance for at overleve, der bliver fjernet.
Men det er naturligvis klart, at man ikke kan lave nogen firkantede regler på det her område.
Det vil jo i hvert enkelt tilfælde være kvinden, kvindens tilstand og svangerskabet, der afgør, hvad der i sidste ende vil blive udført af indgreb.
Fru Birthe Skaarup takker jeg også for den positive tilbagemelding, og det gør jeg selvfølgelig også for så vidt angår fru Birthe Rønn Hornbech.
Det er klart, at det her område først og fremmest er et etisk spørgsmål, og derfor er folketingsmedlemmerne jo oftest frit stillet.
For så vidt angår spørgsmålet om rådgivning og hele diskussionen om, hvorvidt man kan få foretaget abort på privathospitaler, er vi i Justitsministeriet fuldstændig enige med Det Etiske Råd i, at der naturligvis skal sikres en både indlevende og en uvildig rådgivning, uanset hvor indgrebet skal foretages.
Det fremgår da også af § 8, stk. 3, som også er den paragraf, vi har i lov om svangerskabsafbrydelse.
Den finder anvendelse, uanset om indgrebet foretages det ene eller det andet sted.
Jeg takker også hr. Helge Adam Møller for de mange positive bemærkninger.
Til fru Anne Baastrup vil jeg sige, at det er fuldstændig korrekt, som fru Anne Baastrup fremhævede det, at der er tale om en retlig regulering, og jeg synes også, at fru Anne Baastrup på meget kvalificeret vis ved bl.a. også at henvise til de alvorlige tal, vi står over for, viste, at det jo lige præcis er de overvejelser, der har gjort, at man tilbyder den her mulighed.
Jeg kunne så forstå på fru Anne Baastrup, at SF havde overvejelser om, hvorvidt det nu var korrekt at samle hele den retlige regulering af fosterreduktion i lov om svangerskabsafbrydelse, eller om man skulle opdele det i to forskellige lovforslag.
Jeg vil sige, at vi i Justitsministeriet faktisk ganske nøje har forsøgt at afveje, hvorvidt den ene eller den anden lovtekniske tilgang til det var det bedste.
Men vi fandt, at i og med at der i dag er opbygget megen praksis og erfaring med udgangspunkt i lov om svangerskabsafbrydelse med hensyn til de læger og de folk, der arbejder med det her til daglig, så er det måske ikke hensigtsmæssigt at lave en lov, der alene handler om fosterreduktion, fordi mange af de begreber, mange af de indgreb, og megen af den praksis, som man optager, vil være præcis den samme.
Og det kunne måske skabe forvirring, hvis man lavede en ny lov.
Er det så en ny praksis, man skal til at oparbejde, eller er det en af de erfaringer, som man rent lægefagligt allerede har?
Der skønnede vi altså ud fra en sådan, kan man sige, lægefaglig indfaldsvinkel, at man måtte sikre, at tingene ikke blev misforstået, og at man derfor benytter sig af den praksis og terminologi, som i dag er kendt.
Ud fra det er det mest hensigtsmæssigt at sammenlægge det i samme forslag, selv om jeg er enig med de mange ordførere i, at vi ikke her taler om to ting, der er fuldstændig ligestillede.
Det er to forskellige situationer.
Hr. Martin Lidegaard takker jeg også for den ganske gode, brede tilslutning til lovforslaget.
Til hr. Søren Søndergaard vil jeg sige, at udgangspunktet altså er, især omkring fosterreduktion, at man ikke kan reducere til ét foster.
Ofte vil det jo været sådan i mange af de her tilfælde, at der er tale om, at der måske er tre æg, der bliver befrugtet, og så bliver der altså en mulighed for en fosterreduktion til to, såfremt man ønsker det.
Men der er altså ikke tale om, at man kan få lov at reducere til ét foster, at man altså siger: Jeg kan ikke overskue hverken tvillinger eller trillinger, men jeg vil blot have ét barn.
Det er ikke det, der er udgangspunktet.
Udgangspunktet er, at man alene kan reducere til to fostre.
Til hr. Jann Sjursen må jeg sige, at det vist var megen - næsten hel nordjysk - besindighed ligefrem at bruge udtrykket, at man ikke klapper i hænderne over et lovforslag, man afviser.
Det må jeg sige.
Det var i hvert fald ikke for at sætte forhåbningerne for højt op, men jeg er da glad for, at hr. Jann Sjursen erkender, at det er rigtigt, at der er et behov for en retlig regulering.
Jeg kan også godt forstå
hr. Jann Sjursens mere etiske indfaldsvinkel til hele problemstillingen om, hvor vanskeligt det her er, og vi er selvfølgelig villige til at besvare de spørgsmål, der måtte være under udvalgsbehandlingen.
Men det er nok i sidste ende for folketingsmedlemmerne et personligt valg, hvorvidt man finder, at det, der i dag er muligt, er noget, man skal give mulighed for.
Jeg tror selv personlig på, at den medicinske og teknologiske udvikling vil gøre, at der er langt flere af trillingegraviditeterne, der vil få en mere, om man så må sige, lykkelig udgang. Jeg tror, at i og med at vi bliver dygtigere medicinsk til at overvåge kvinderne i svangerskabsperioden, vil det blive nemmere og også bedre at beskytte de kvinder, så de ikke kommer ind i det her valg, og så der er flere, der også rent faktisk kan gennemføre en trillingegraviditet.
Men det vil tiden jo vise.
Jeg kan også forstå, at Kristeligt Folkeparti ikke mener, at der f.eks. skal være tilbud om afbrydelse eller fosterreduktion, for så vidt angår spørgsmålet om Downs og Turners syndrom.
Til det er der jo kun at sige, at vi jo i dag har en abortlovgivning, og grunden til, at vi har indsat det her i reglerne for fosterreduktion, er jo netop, at kvinden ikke skal tvinges ud i et valg, der er om muligt mere grusomt end det valg, hun i forvejen står over for
, hvis hun får at vide, at hun har to fostre, og det ene af dem har Downs syndrom, det andet er normalt.
Hvis ikke vi lavede den mulighed, havde hun valget imellem at satse på, at alting ville gå godt og føde begge børn eller få foretaget en abort.
Der synes vi altså, at det er rigtigt, at man giver kvinden flest muligt valgmuligheder i denne her situation.
Men jeg anerkender igen, at det her i høj grad er et holdningsmæssigt spørgsmål.
Det er ikke noget, man kan argumentere sig ud af med hverken statistik eller jura eller egentlig politik.
Det er etik, hvorvidt man mener, det her er den rigtige vej at gå.
Endelig vil jeg selvfølgelig sige, at vi under udvalgsbehandlingen jo meget gerne medvirker til besvarelsen af de spørgsmål og også til udarbejdelse af ændringsforslag i det omfang, vi overhovedet kan være behjælpelige med det.
Jeg synes, at det ikke er en sag, man kan argumentere for på meget andet end ens egne vegne, men jeg synes, at vi med det her lovforslag har forsøgt at følge den linje, som Det Etiske Råd lagde op til, nemlig at få en retlig regulering, som jeg synes holder en rigtig balance.