Susanne Clemensen (CD), 1998-12-08:
Jeg vil gerne spørge fru Lene Espersen, om der ikke er en forskel på det, der er blevet anført her i debatten i dag, når et bredt flertal i Folketinget beslutter, at nu er tiden moden til en ny folkeafstemning om et af forbeholdene, i forhold til det, der er anført, når et enkelt parti ønsker en folkeafstemning.
Vi er ikke i tvivl om, at Danmark får størst indflydelse på den økonomiske politik, der skal føres i de europæiske lande, herunder i vores eget land, ved at deltage i ØMU'ens tredje fase og dermed sidde med ved bordet i det, der nu hedder Euro-11-rådet. som det er nu, kan vi føre en stabil økonomisk politik, hvor vi overholder alle de kriterier, der stilles for at deltage i ØMU'ens tredje fase; vi sidder blot ikke med ved bordet i Den Europæiske Centralbank, hvor den europæiske pengepolitik fastlægges. Siden Maastrichttraktaten, hvor startskuddet gik for indførelsen af en fælles mønt-union blandt EU-landene, har mange mennesker haft svært ved at tro på, at projektet blev til virkelighed.
Og nejsigerne har haft held til at overbevise danskerne om, at det mest fornuftige var at stemme nej til Maastrichttraktaten, hvis man var i tvivl om, hvor samarbejdet førte hen, eller hvis man ønskede status quo for Danmarks deltagelse i det europæiske samarbejde.
Derfor blev det et nej til Maastrichttraktaten, og Danmark fik Edinburghaftalen om de fire danske forbehold.
Selv i dag, hvor der er et samarbejde mellem de 11 EU-lande, der deltager fuldt og helt i ØMU'ens tredje fase, og som fra den 1. januar 1999 indfører euroen som fælles valutaenhed, i forhold til hvilken andre møntenheders omregningskurser fastlægges, er der danske nejsigere, som forsøger at så tvivl om Den Europæiske Centralbanks virke og politiske uafhængighed.
Vi anerkender naturligvis, at der på tidspunktet for folkeafstemningen om Maastrichttraktaten og siden hen Edinburghaftalen var et flertal blandt befolkningen, som ikke ønskede, at Danmark skulle deltage på lige fod med de øvrige EU-lande i det europæiske samarbejde; men det afholder os naturligvis ikke fra at stå fast på vores synspunkt om, at de fire danske forbehold bør afskaffes så hurtigt som muligt - gennem en eller flere folkeafstemninger, naturligvis.
Med hensyn til de tre lande ud over Danmark, der står udenfor, skal det nævnes, at England med den nye britiske labourregering er ved at tilnærme sig det europæiske samarbejde fuldt og helt, at Sverige altid har haft tradition for en flydende valutakurspolitik, og at Portugal trods store positive anstrengelser for at være med i det pengepolitiske samarbejde er det eneste land, der endnu ikke lever op til de kriterier, der er fastlagt. Danmarks Nationalbanks udlånsrente har i mange, mange år været afhængig af den tyske marks rente og dermed den tyske økonomiske politik.
Danmarks økonomi og økonomiske politik har altid været afhængig af, hvad tyskerne gjorde.
Og de, der tror, at Danmark blot kan føre en uafhængig og egenrådig økonomisk politik, glemmer, at Danmark er et lille land, som er helt og aldeles afhængigt af udenlandske investorer samt den danske eksport til udlandet.
Omvendt vil jeg også sige, at en fælles møntenhed naturligvis ikke er nogen mirakelkur, som løser alle de europæiske landes problemer.
Mange ting er det op til de enkelte lande at ændre for at skabe beskæftigelse og økonomisk vækst; og andre ting såsom den finansielle krises indflydelse på europæisk økonomi er noget, som vi ikke kan undgå, som vi kun kan afbøde virkningerne af, bl.a. ved hjælp af en stærk europæisk pengepolitik og en koordineret finanspolitik. Jeg vil slutte med at sige, at i CD er vi altså ikke bange for, at Danmark bliver klemt i det europæiske samarbejde.
Vi mener, at Danmark har mange ting at byde på i forhold til de øvrige EU-lande.
Og det er også derfor, det ærgrer os, at Danmark ikke deltager på lige fod med de andre lande i det samarbejde.
Og én ting er efter vores opfattelse sikker: Danmark får mindre indflydelse ved at stå udenfor.
Men CD vil gerne understrege, at en god og grundig debat som den, vi har her i dag i Folketinget, er nødvendig, før vi skal have en folkeafstemning.
Af den grund mener vi heller ikke, at regeringen allerede i dag skal lægge sig fast på en folkeafstemning om ØMU'en.
Selvfølgelig skal vi have den folkeafstemning og helst i nær fremtid, men omvendt er vi også nødt til at give os tid til at debattere og informere den danske befolkning, så den føler sig parat til at tage en afstemning om et eller flere forbehold.
Derfor kan CD tilslutte sig det forslag til vedtagelse, der foreligger fra regeringspartierne her i dag.