Jørn Jespersen (SF), 1998-06-18:
Jeg skal starte med at takke for den ret brede positive tilslutning til i hvert fald intentionerne og grundtankerne i det forslag, vi har fremsat her.
Men jeg vil gerne tage udgangspunkt i noget helt principielt, for Fremskridtspartiet nævnte, at her var der tale om et traditionelt socialistisk forslag, og fra Kristeligt Folkeparti har man sagt: Hvis SF nu ville tillade markedsmekanismen at fungere. Hvis man brugte et minimum af tankevirksomhed til at overveje, hvad der egentlig er tale om her, ville man komme frem til det resultat, at her er der tale om det overraskende faktum, at et erklæret socialistisk og grønt parti faktisk foreslår at bruge markedsmekanismerne mere effektivt til at fremme miljømæssige målsætninger.
Der er her tale om at udvikle strategien for en grøn omlægning af samfundet til ikke kun at bruge gamle traditionelle virkemidler som regler og påbud og kontrol og bøder, men at gå ind og bruge markedsmekanismen til at fremme nogle af de ønsker, vi gerne vil opnå.
Det tror jeg også er baggrunden for, at Venstre og De Konservative efterhånden er blevet mere positive over for at bruge miljømærker, at bruge grøn offentlig indkøbspolitik, fordi det jo dybest set er sund fornuft i en markedsøkonomi at bruge den slags virkemidler.
Så er der en del ordførere, der har været inde på at sige, at de støtter intentionerne.
De ønsker at fremme den grønne offentlige indkøbspolitik, men vores forslag her er for bureaukratisk, og det går sådan set meget godt, som det går i øjeblikket; der er mange gode ting i gang, der er lavet håndbøger, og viljen er til stede alle mulige steder.
Hvis vi nu prøver at være en lille smule konkrete og så får et overblik over: Hvor langt er vi rent faktisk kommet?
Har alle de smukke ord og intentioner faktisk udmøntet sig i konkret handling rundt omkring?
Miljøministeren nævnte i sin tale, at i dag har 37 kommuner en grøn offentlig indkøbspolitik.
37 - det er helt nede i nærheden af 10 pct. af kommunerne.
Det er for lidt.
Det er en for svag indsats.
Det går for langsomt.
Omvendt, når vi ser på de statslige institutioner, som har fået strammere pålæg om at gå i gang med den her indsats, så kunne man jo læse i Miljøstyrelsens rapport om den produktorienterede miljøpolitik, at man endnu ikke var kommet
så langt med den grønne offentlige indkøbspolitik, at det kunne konstateres på markedet.
Det har altså ikke haft nogen reel virkning totalt set på markedet endnu.
Det er for ringe.
Det går for langsomt.
Derfor bliver vi nødt til under udvalgsbehandlingen og i øvrigt i de fortsatte diskussioner om det her forslag at finde frem til nogle mekanismer, der gør, at indsatsen bliver speedet op, at den går hurtigere, at den får langt større effekt, end den har i dag.
Og i den diskussion er vi meget åbne over for, hvilke virkemidler der skal bruges til det, men vi mener, det er helt afgørende og nødvendigt, at hastigheden bliver meget højere og omfanget meget større. Så vil jeg gerne sige omkring lovgivning i forhold til kommuner, at vi ønsker ikke som udgangspunkt, at kommunerne via lovgivning pålægges at arbejde med grøn offentlig indkøbspolitik.
Vi synes, det er langt bedre, at der kommer en aftale med kommunerne med nogle klare målsætninger om, at denne indsats går man i gang med og prioriterer den højt og bruger de virkemidler, der nu lokalt måtte passe bedst til den enkelte kommune.
Det er også det, der står i vores forslag at vi lægger op til: at man sikrer i et samarbejde, at der indgås
sådan en aftale, der er bindende og forpligtende og sætter hastigheden op, og kun som en nødløsning, hvis ikke det kan lade sig gøre, kan vi bruge lovgivningen.
Jeg tror, det er meget udmærket over for kommunerne at nævne lovgivningen som en mulighed, hvis det ikke lykkes at få en tilstrækkelig forpligtende aftale.
Det øger formentlig sandsynligheden for at få en god og forpligtende aftale.
Så er der blevet nævnt en del omkring de konkrete værktøjer, i meget høj grad rapporteringsværktøjet, som værende meget bureaukratisk.
Men for det første skal jeg sige til det, at hensigten med, at man i kommunerne - og andre steder for den sags skyld - opgør effekten af sin indsats, er
da ikke, at den centrale myndighed så kan sidde og lave rapporter og sige: Hvor langt er vi kommet?
Det, der er den primære effekt af at få opgjort resultatet af indsatsen, er at sende et signal til markedet om, at her er der altså nogle muligheder for at komme af med nogle produkter, sådan at producenter og leverandører ved, at på de og de områder kan det betale sig at udvikle produkter og markedsføre produkter, der lever op til høje miljømæssige krav, fordi der er en efterspørgsel, som er dokumenteret, fra offentlige myndigheder.
Det er da det, det skal bruges til.
En anden væsentlig funktion i rapporteringen er, at den danner udgangspunkt for det fortsatte arbejde.
Det kan da ikke nytte noget, at man kun har god vilje, men ikke gider at sætte sig ned og konstatere, hvad man rent faktisk har nået; så har man ingen mulighed for at prioritere sin indsats i den kommende tid. Mange af de ting, der foregår i private virksomheder med hensyn til kvalitetsstyring, miljøstyring osv., har da som forudsætning og som første skridt i indsatsen, at man foretager en konstatering af: Hvor er vi i dag?
Hvordan er situationen?
Og det skal man selvfølgelig også gøre i kommunerne for at kunne komme i gang med indsatsen.
Jeg må sige, at jeg har svært ved at se, at de virkemidler, vi foreslår, er specielt bureaukratiske, men vi vil nu meget gerne diskutere, om det kan gøres mere lempeligt, samtidig med at effektiviteten bibeholdes. Jeg skal så også sige, at hvis man læser den vejledning, det cirkulære, der er i dag, er det jo faktisk sådan, at de fleste af de værktøjer, vi nævner, allerede er nævnt i cirkulæret, bare på en uforpligtende måde.
Det hedder, at det er ting, som kan indgå i de forskellige handlingsplaner.
Det, vi lægger op til her, er i virkeligheden at gøre det mere forpligtende at bruge den slags værktøjer og ikke at indføre særlig mange nye.
Men det er en diskussion, vi kan tage.
Så synes jeg, ministeren i sin i øvrigt meget positive tale var en lille smule vag, når det drejer sig om brugen af miljømærker, og derfor vil jeg bede ministeren om at sige lidt mere eksplicit, hvordan man efter ministeriets opfattelse i den grønne offentlige indkøbspolitik bør bruge de miljømærker, der i dag findes - og jeg tænker selvfølgelig både på Svanen og på EU-Blomsten - som et værktøj, for jeg synes, det er ret oplagt, at når de værktøjer er lavet, så bør de bruges på de områder, hvor de er tilgængelige.
Derfor kunne jeg godt tænke mig lidt mere bindende tilsagn fra miljø- og energiministeren om, at man i den aftale, der forhåbentlig laves med kommunerne, lægger mere vægt på, at det er nogle mærker, som skal indgå i de offentlige indkøb, og som skal bruges aktivt.
Så er der spørgsmålet om EU.
Jeg synes, det er meget positivt, at kommissæren har givet tilsagn om at tage det her spørgsmål op, men man må jo omvendt sige, at det er lidt af en skandale, at det ikke er sket for længe siden, for når vi har et indre marked, hvor der er krav til, at varerne skal cirkulere frit, og at producenter i de forskellige lande skal være stillet lige, så er det mildest talt besynderligt, at der kan være nogen som helst tvivl om, at man i sine offentlige udbud må stille miljøkrav, uanset om de så forbedrer miljøet i det ene eller det andet land.
Det er jo decideret i modstrid med det indre markeds logik og tankegang.
Derfor vil jeg sige, at jeg synes, det er beskæmmende, at det kun er Sverige og Danmark, der indtil nu i en erklæring har forsøgt at få det her problem afklaret.
Og jeg vil bede ministeren om fortsat at lægge meget vægt på og bruge sin indflydelse til at få det her afklaret, så vi i udbudspolitikken og i indkøbspolitikken i EU kan leve op til Traktatens målsætninger om bæredygtighed på alle områder.
Det er helt afgørende, hvis man vil være i overensstemmelse med Traktatens formål, at det her problem bliver løst på en ordentlig måde.
Så er der spørgsmålet om økologiske fødevarer, som ingen har været særlig meget inde på, men nogle enkelte har nævnt, at det burde man ikke pålægge institutionerne.
Efter vores opfattelse er det helt afgørende, at vi på landbrugsområdet får en målsætning om en omlægning til en bæredygtig produktion i løbet af relativt kort tid.
Og noget af det afgørende her vil selvfølgelig være at sikre en kontant og konstant og ordentlig stor efterspørgsel efter de økologiske fødevarer.
Og dér synes jeg altså, det er beskæmmende, at det er de private forbrugere, der stort set alene hidtil har skullet trække det læs.
Det ville klæde det offentlige, hvis man i langt højere grad kom i gang og via nogle aftaler med f.eks. lokale producenter kunne sikre en fast og stabil afsætning.
Det ville virkelig være noget, der kunne være en gave til økologien og sætte gang i omlægningen.
Jeg skal sige tak til Socialdemokratiet for den positive opbakning til intentionerne.
Vi vil meget gerne diskutere de indvendinger, der har været rejst.
Kan vi finde bedre virkemidler, som efter Venstres opfattelse er mindre bureaukratiske - gerne; det håber jeg Venstre bidrager til i udvalgsarbejdet.
Også tak til Det Konservative Folkeparti, som gav tilsagn om en positiv udvalgsbehandling.
Vi er glade for debatten
Dansk Folkeparti og Fremskridtspartiet kan jeg ikke sige andet til, end at man jo formentlig ikke brænder særlig meget for miljø og derfor heller ikke synes, det er værd at diskutere forslaget.
Vi må bare konstatere, at sådan er det.
Enhedslisten kunne jeg godt have lyst til at have en meget lang diskussion med omkring liberalisering og udbud og sådan noget.
Jeg synes ikke, at det hører til i dag, for det er jo ikke det, debatten handler om.
Jeg skal bare sige, at
det udgangspunkt, som Enhedslistens ordfører havde, at miljø er noget, som offentlige virksomheder pr. definition er bedre til end private, ikke er vores udgangspunkt.
I øvrigt hviler Enhedslistens indlæg i denne her sammenhæng jo på den helt forkerte antagelse, at miljø kun er en omkostning.
Miljøindsats i virksomhederne er i høj grad noget, man faktisk kan spare penge på og tjene penge på og erobre markedsandele med, så et studium i markedsøkonomi kunne tilrådes.
Og endelig til Kristeligt Folkeparti: Tak for de positive ting.
Jeg håber, at også Kristeligt Folkeparti indgår i en diskussion om, hvordan vi kan styrke den her indsats på en måde, som et bredt flertal vil være tilhængere af.