Elisabeth Arnold (RV), 2004-11-25:
Jeg vil gerne tage udgangspunkt i SF's ordførers indlæg, for for eneste gang i dag og for første gang i dag var der en person, som nævnte noget om, hvorfor landbrugsordningerne i det hele taget blev, som de blev oprindelig.
Det er jo rigtigt, som hr. Jørn Jespersen sagde, at de ordninger havde deres berettigelse i et Efterkrigstidseuropa, hvor befolkningen var sulten, og hvor der ikke var adgang til at få gode og billige fødevarer af høj kvalitet i tilstrækkelige mængder.
Og det er jo forklaringen på alle landbrugsordningerne; det var ønsket at få gjort Europa selvforsynende med fødevarer, og de skulle være billige, og de skulle være gode.
Jeg må sige, det er lykkedes, det er blevet overopfyldt.
Europa eksporterer fødevarer og har haft perioder med meget stor overproduktion af fødevarer, fordi man har animeret til høj produktion.
Derfor er målet for længst opnået.
Det, der så er fejlen, er selvfølgelig, at man ikke har afviklet ordningerne, i takt med at man har opfyldt de mål, man oprindelig satte sig.
Man er kommet for sent i gang med at afvikle ordningerne, man har været for træg med hensyn til at lytte til kritikken, og derfor har man så også fået en landbrugssektor, der har været vant til at få støtte, og som derfor ømmer sig gevaldigt, når støtten efterhånden bliver reduceret.
De smukke mål, som blev nævnt af hr. Jesper Langballe i hans indlæg var nemlig, at han ville afvikle landbrugsstøtten, men han ville ikke genere dansk landbrug.
Jeg må sige, at det altså næsten er umuligt at kombinere de to ønsker.
Selvfølgelig skal støtten afvikles.
Det Radikale Venstre er fuldstændig enig i den linje, som EU efterhånden også følger, men det går meget, meget langsomt.
Vi vil også gerne have en landbrugssektor og nogle landdistrikter, som kan leve, som kan overleve, og som kan fungere med respekt for miljøet og med respekt for deres egen fortid.
Derfor skal subsidierne afvikles, derom er vi ikke uenige, men de skal afvikles i en takt, så man stadig væk kan opretholde et liv på landet og stadig væk opretholde en ordentlig fødevaresektor.
Det betyder så også, at vi skal tage fat, og vi har allerede taget fat, men vi er slet ikke kommet langt nok.
Vi er så kommet lidt længere efter Cancún, for det var en eklatant fiasko i Cancún, hvor det hele brød sammen.
I mellemtiden er forhandlingerne kommet ind på sporet igen.
Man er nu efterhånden enig om, at støtten skal væk, og det er klart, at hvis der ikke kommer en dato for, hvornår den skal væk, er det fuldstændig gratis at komme med en erklæring om, at støtten skal væk.
Så selvfølgelig skal man på et eller andet tidspunkt nå frem til en tidsplan for, hvornår støtten skal være væk, og i hvilken takt de forskellige former for støtte skal afvikles.
Men der er altså 148 lande, der skal være enige, og der er en masse spil mellem USA, Europa, rige ulande, om jeg så må sige, store ulande, som faktisk ikke er rigtige ulande, og så rigtig forarmede ulande, som er virkelig hårdt ramt af de subsidier, som EU's landbrugsordninger fører med sig.
Det er et meget stort spil, og jeg synes, det ville være meget uheldigt, hvis Danmark gik ud og fastsatte en dato som en eller anden form for tillidskabende foranstaltning.
Det kan jeg ikke se nogen fornuft i.
Jeg er ikke uenig i, at der skal fastsættes en dato, men jeg mener faktisk, at det ville være uklogt af hensyn til forhandlingerne, at man fastsatte en dato fra Danmarks side.
Jeg mener, det er rigtigt, hvad regeringen gør, nemlig at føre forhandlingerne stille og roligt, som vi skal, og presse på for at få subsidierne væk i en eller anden bestemt fart.
Det kan Det Radikale Venstre kun støtte op om, men vi er ikke enige i, at Danmark på egen hånd skal fastsætte en dato.
Vi mener ikke, det vil være befordrende for de videre forhandlinger.