runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ole Løvig Simonsen (S), 1997-12-12:
Jeg kan kun sige til både Enhedslisten og SF, at jeg såmænd er lige så skuffet, som fru Sonja Mikkelsen er.
Det grundlag, man har for ikke at ville støtte det forslag,
er alt for spinkelt. For det første ved hr. Keld Albrechtsen og hr. Villy Søvndal, at boligbyggeriet er decentraliseret, og hvis hr. Villy Søvndal og hr. Keld Albrechtsen mener, at vi skal tilbage til de gode gamle dage, hvor der var kvoter, så kom herop og sig det. Det, vi gør i vores undersøgelse, er, at vi spiller med åbne kort.
Vi siger, at vi godt kan forvente en sådan nedgang; men det er jo ikke sikkert, at den kommer.
Og man kan da ikke forlange, at man skal have sikkerhed for en udvikling, som vi ikke kender.
Jeg kunne måske også bede - bare for en gangs skyld - hr. Keld Albrechtsen og hr. Villy Søvndal læse beretningen om bygge- og anlægsvirksomhed fra december 1997, bare sådan til
en orientering, for den er god at få forstand af.
Jeg kan bare nævne fra punkt 2.2.1. om støttet boligbyggeri, for det er jo det, vi taler om, at vi forventer, at der bliver givet tilsagn til 8.700 støttede boliger i 1998.
Det er en nedgang, det er klart, men til gengæld vil der ske en stigning i det private byggeri.
Og så hænger tingene jo en gang imellem sammen.
Og så vil jeg bare sige: Det kan godt være, at hr. Keld Albrechtsen og hr. Villy Søvndal mener, at regeringen ikke har været åben for forhandlinger, men det er jo ikke rigtigt.
Det er jo ikke rigtigt, og derfor er der kun ét sted, vi kan lægge ansvaret.
Jeg synes faktisk, det er skuffende, for det her enkelte punkt skulle ikke være tilstrækkeligt, når man har fået sikkerhed for i svaret, at vi følger med udviklingen - og det vil hr. Villy Søvndal jo selvfølgelig også gøre - og om nødvendigt må vi jo komme tilbage. Må jeg have lov til at sige: Det skortede jo ikke på velvilje, da vi skaffede en kvote på yderligere 400 ungdomsboliger, selv om der var tilsagnsstop.
Så jeg synes nok, at her har man en dårlig sag.
Villy Søvndal (SF), 1997-12-12:
Jeg redegjorde for ved anden behandlingen, at ondt i halsen gør det svært at fremføre et boligpolitisk standpunkt.
Så mit indlæg var ikke et procedureindlæg, mit indlæg var et indholdsmæssigt indlæg, der bygger på, ikke at vi skal vende tilbage til kvoter - hvis vi havde ment det, så havde vi selvfølgelig foreslået det - men på, at vi ville have sikkerhed for, at ministeren var villig til at anvende incitamenter til at styrke boligbyggeriet enten ved lånefinansiering af grundkapitalen eller ved at fastsætte en lavere grundkapitalprocent end 14 pct.
Det kunne vi ikke få.
Når vi er optaget af det her, er det jo ikke på grund af, at vi har et eller andet helligt tal, men det er på grund af den virkelighed, der viser, at de udstødte gruppers position i forhold til at få en bolig er slem i dag.
Det antager jeg, at boligministeren medgiver: at de dårligst stillede grupper i det her samfund i øjeblikket har svært ved at bide sig fast.
Og så til fru Sonja Mikkelsen: Dem hjælper parcelhusbyggeriets stigning ikke.
Vi har et fælles ansvar over for disse grupper, og det er derfor, vi ikke vil være med til en lov, der beskærer det almene byggeri.
Jeg vil også godt pege på over for boligministeren - boligministeren vil formentlig også bekræfte det - at Lejelovskommissionens seneste betænkning siger, at vi i mange, mange, mange, mange år vil komme til at leve med boligmangel.
Vi har regnet med mætning af boligmarkedet lige efter årtusindskiftet, men lejelovskommissionen peger på, at den mætning først indtræffer omkring år 2030.
Og det betyder, at hver gang vi mindsker det byggeri, der skulle tilgodese de svage grupper, er vi med til, at de i forhold til en af de fundamentale rettigheder - nemlig retten til en bolig - bliver dårligere stillet.
Det er derfor, vi siger nej, hr. boligminister.
Det er ikke af proceduremæssige grunde.
Ole Løvig Simonsen (S), 1997-12-12:
Jeg vil gerne sige til hr. Villy Søvndals sidste indlæg: Nu er vi altså enige om, at det ikke er af proceduremæssige grunde, men at det er indholdsmæssigt.
Og dér er postulatet så, at ministeren ikke vil sørge for tilstrækkeligt mange almene boliger til den svage del af befolkningen.
Jeg vil gerne have lov til at tilkendegive, at det jo er de bestræbelser, vi hele tiden gør os.
Mere sikkerhed behøver man ikke at have.
En ting, hr. Villy Søvndal, blev vi enige om at samarbejde om, da vi lavede det lovforslag, nemlig bofællesskaber, og nu ligger rapporten der.
Så lad være med at komme og fortælle os, at vi i regeringen ikke er optaget af de samme problemer som hr. Villy Søvndals parti.
Det, hr. Villy Søvndal gør, er at snakke udenom for at have et eller andet at hænge sin hat på for at stemme nej til et meget fornuftigt forslag, og når hr. Villy Søvndal stemmer nej, får han ikke tak for det i den almene boligsektor.
Sonja Mikkelsen (S), 1997-12-12:
Også her må vi konstatere, at SF og Enhedslisten stemmer imod, og det til trods for, at vi nu får én samlet lov, hvori beboerne kan finde alle vilkår, man bor under i den almene boligsektor, og til trods for, at vi nu yderligere supplerer beboerdemokratiet med en individuel klageadgang i form af beboerklagenævn, der skal oprettes i alle kommuner - eventuelt i flere kommuner i fællesskab - hvor beboerne kan klage over andre beboere eller over andre forhold i forbindelse med deres bolig, som de ikke mener er, som de skal være, og eventuelt over beboerdemokratiske vedtagelser, hvis man mener, de er i strid med loven.
Her er så stillet nogle ændringsforslag fra SF og Enhedslisten, hvor det antydes eller skrives direkte i bemærkningerne, at det, vi her har foreslået, og som nu kan vedtages, indebærer, at man går på kompromis med retssikkerheden for beboerne.
Det er simpelt hen ikke fair, og det er ikke rigtigt.
Men hvis beboeren ikke er enig, kan beboerklagenævnet ikke bruges til at sætte ham ud, så det er altså kun i den situation, hvor beboeren selv synes, han bør flytte, at man kan bruge beboerklagenævnet til at sætte vedkommende ud.
I enhver anden situation kan det ikke lade sig gøre.
Dér skal der en ganske almindelig boligretssag til med dommer og anklager og forsvarer og hele molevitten, hvor man får prøvet sagen fuldt ud, og hvor der så eventuelt falder en dom, som indebærer, at vedkommende skal flytte.
Og så kan man bruge fogden til at sætte folk ud, akkurat ligesom man kan i dag.
Så retsbeskyttelsen her er fuldstændig i orden og i top.
Jeg ved godt, at man nu har fundet på, at der måske er et problem med, om det nu også er en fuldstændig prøvelse af sagen, boligretterne herefter foretager, eller om det ligner en vurdering af, hvad skal man sige, om formalia er overholdt.
Men det var måske en idé, at boligministeren her fra talerstolen én gang til præciserede, at der i de her tilfælde er tale om, at boligretten skal foretage en fuldstændig prøvelse af sagen, og ikke noget som helst andet.
For det er jo den eneste knage, man efterhånden har tilbage at forsøge at hænge sin hat på fra Enhedslistens og SF's side.
Og i den forbindelse vil jeg gerne opfordre dem til at besinde sig her i sidste runde og alligevel, selv om de ændringsforslag, der nu kommer til afstemning, bliver stemt ned, at vælge at stemme for det endelige lovforslag.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-12-12:
Jeg vil ikke gå mere ind i det principielle.
Det havde vi debatten om om regeringens samarbejdspartnere under det foregående lovforslag.
Men jeg synes, det er dybt beklageligt, at man ikke har villet indrømme Advokatrådet tilstrækkelig høringsfrist til, at vi har kunnet få retssikkerhedsproblemerne belyst til bunds fra den side, inden man skrider til afgørelse i sagen her i dag. Jeg er også meget optaget af det spørgsmål, fru Sonja Mikkelsen stillede, for hvis lovforslaget nu bliver vedtaget, er det selvfølgelig meget afgørende at vide, også for de allersvageste parter i det her spørgsmål, de såkaldt ressourcesvage beboere.
Det er jo dem, hvis retssikkerhed er på spil her, for hvis de lader sig trække for beboerklagenævnet og lejemålet bliver ophævet og de ikke får indanket sagen inden for 4-ugers-fristen, kan lovforslaget jo fortolkes sådan, at boligretten derefter er afskåret fra at prøve sagens indhold, men skal lægge nævnets kendelse til grund, fordi ankefristen altså er overskredet.
Og det er jo netop den situation, man kommer til at stå i med de allermest ressourcesvage beboere: at de ikke får klaget inden for fristen, for de har jo ingen bistand, og det kan de heller ikke få efter de regler, som regeringen nu lægger op til, og så skal de selv ud at købe advokatbistand, og det kan de naturligvis ikke magte, og derfor går det galt for dem i sagens forløb.
Og derfor er det selvfølgelig væsentligt at vide, om en sådan fuldstændig prøvelse vil kunne finde sted ved boligretten også efter udløbet af 4-ugers-ankefristen.
Jytte Andersen (S), 1997-12-12:
Hr. Brian Mikkelsen vil gerne have det til at fremstå, som om Det Konservative Folkeparti er lige så optaget af arbejdsmiljøsagen, som regeringen er det.
Det er nu ikke mit indtryk, vil jeg godt sige, for hvis det havde været tilfældet, var man jo kommet med et bud på en lovgivning, som sikrede et bedre arbejdsmiljø. Her er der tale om, at man fra De Konservatives og Venstres side bare skruer tiden tilbage til før maj 1997 og kører tilbage til den, om jeg så må sige, gamle arbejdsmiljølov, bortset fra liberaliseringen af BST.
Man skruer stort set loven tilbage, og det kan jo ikke være undgået hr. Brian Mikkelsens opmærksomhed, at det gamle lovgrundlag ikke gav os nogen sikkerhed for et godt arbejdsmiljø.
Det vidner tallene jo om: 60.000 arbejdsskader
om året, og 74 mennesker om året - det siger de seneste tal i hvert fald - dør af at gå på arbejde.
Så man er jo nødt til at komme med et andet bud.
Jeg havde oven i købet haft respekt for det, hvis man var kommet med et andet bud, men det gør man ikke - det gør man ikke.
Derfor kan jeg ikke frigøre mig fra det billede af, at man faktisk ikke fra de pågældendes partiers side reelt er optaget af arbejdsmiljøsagen.
Så havde man da gjort sig lidt andre anstrengelser end blot at være budbringer for Dansk Arbejdsgiverforening, som jo er stået af i denne sag, i hvert fald når det drejer sig om arbejdet i Arbejdsmiljørådet.
Flemming Oppfeldt (V), 1997-12-12:
Flere har nævnt her i dag, at dette forslag er en form for genbrug, og det er nok også rigtigt.
Jeg vil godt på vegne af Venstre ordfører, fru Charlotte Antonsen, der er til et andet møde, fremsætte følgende betragtninger: Det beslutningsforslag, der her er til behandling, er næsten identisk med et tidligere behandlet beslutningsforslag, som var til førstebehandling den 22. januar i år. Denne behandling fandt sted kun en måned efter fremkomsten af en redegørelse fra regeringen, hvoraf det fremgik, at justitsministeren indskærpede over for de enkelte ministre, at de nøje skulle granske, om de forskellige bestemmelser, der krænker de private boliger, skulle opretholdes.
Det fremgik endda af regeringens redegørelse, at justitsministeren ved først givne lejlighed ville søge diverse bestemmelser affattet meget restriktivt.
Det var Venstres indtryk fra behandlingen af beslutningsforslaget i januar i år, at regeringens redegørelse af 17. december 1996 havde gjort et vist indtryk - dog ikke på arbejdsministeren, så arbejdsministeren fik styr på sine tropper - og beslutningsforslaget blev afvist ved den sidste behandling den 23. maj 1997.
Men dels fandt vi, at der var en vis opblødning i debatten på det tidspunkt, og dels ligger det os stærkt på sinde at forsvare et af grundlovens fornemste formål, nemlig at værne det enkelte individ imod overgreb fra staten.
Vi ønsker med forslaget at begrænse Arbejdstilsynets beføjelser i relation til arbejde, der udføres af en privatperson inden for dennes eget territorium, herunder bolig, fritidsbolig og transportmidler hørende til husstanden.
Efter arbejdsmiljøloven har Arbejdstilsynet ret til at invadere folks hjem efter forgodtbefindende.
Der står i lovens § 76, at tilsynet uden retskendelse til hver en tid kan få adgang til offentlige og private arbejdssteder i det omfang, det er påkrævet, og det er den bestemmelse, vi ønsker væk.
Når fru Vibeke Peschardt fra Det Radikale Venstre siger her i dag, at man ikke ønsker at foretage nogen indgreb, ønsker vi at understrege her, at vi synes, at når man går ind i private hjem, skal det nøje overvejes, om det er nødvendigt i alle tilfælde, og når man gør det, skal det foregå efter nogle ganske bestemte retsprincipper.
Det er pointen med forslaget. Vi kan konstatere, at der ikke helt er flertal for beslutningsforslaget, men vi håber på det bedste.
Poul Erik Dyrlund (S), 1997-12-12:
Det var noget af en appel, der her blev rettet til arbejdsministeren.
Det var jo hele temaet i hr. Brian Mikkelsens tale.
Man må spørge, når man sidder og lytter til sådan noget, hvilke initiativer den konservative arbejdsminister - i de ti år, vi havde sådan én - tog på dette område.
Jeg kunne godt tænke mig at stille hr. Brian Mikkelsen et spørgsmål.
Vi har herhjemme nogle meget, meget skrappe bestemmelser for håndtering af asbest.
Jeg tror, vi er enige om de meget skrappe regler, for asbest er noget farligt stads.
Hvordan vil det være, hvis en husejer en varm, tør sommerdag med en let vind begynder at rense sit gamle asbesttag af, således at alt skidt og møg flyver over til naboen?
Hvordan vil hr. Brian Mikkelsen håndtere en sådan situation?
Og hvad er det for myndigheder, der skal håndtere en sådan situation?
Det vil jeg godt have et svar på.
Og lad nu være med at komme op og sige, at det er politiet, hr. Brian Mikkelsen, for der er eksempler på, at politiet gang på gang har afvist sådanne sager.
Kom med et ordentligt bud, hr. Mikkelsen.
Bruno Jerup (EL), 1997-12-12:
Det er jo en slags genbrugsforslag, og jeg vil henholde mig til, hvad vores ordfører, fru Jette Gottlieb, sagde sidste gang.
Det, jeg synes bedst karakteriserer dette forslag, er en total proportionsforvrængning, som også diskussionen sidst viste.
Problemet med arbejdsmiljøet og Arbejdstilsynet er ikke, at der bliver foretaget for mange kontrolbesøg, snarere tværtimod, og det er heller ikke problemet, at tilsynet er for emsigt, snarere tværtimod. Med de erfaringer, jeg selv har fra det pulveriserende arbejdsliv, kan jeg forsikre for, at Arbejdstilsynet under ingen omstændigheder er bemandet til at overrende private hjem i tide og utide.
Derfor er det også pålagt dem at foretage en prioritering af indsatsen, en prioritering, der i særlig grad retter sig imod de farlige og udsatte områder.
Selv på store byggepladser med store arbejdsmiljøproblemer kan det være nok så vanskeligt at få tilsynet ud; så få ressourcer har Arbejdstilsynet faktisk.
Men lad det ligge.
Forslagsstillerne har altid været de store offensive fortalere for en anden arbejdsmiljølovgivning i det hele taget, al den stund den griber ind i arbejdsgivernes helt uindskrænkede ret til at lede og fordele arbejdet, også det sundhedsskadelige.
Men det, at vi har en arbejdsmiljølovgivning, har dybest set to begrundelser.
Den ene er at beskytte den svageste part på arbejdsmarkedet, nemlig den, der er underkastet arbejdsgivernes ret til at lede og fordele arbejdet.
Den anden er at beskytte samfundet mod fuldstændig urimelige udgifter til arbejdsbetingede skader, og det gælder helt uafhængigt af, om arbejdet er lønarbejde, privat arbejde eller for den sags skyld sort arbejde.
Selvfølgelig skal der findes en balance og en afgrænsning, der sikrer, at privatlivets fred ikke krænkes, i det omfang det, der foregår, rent faktisk er privat, men det er også klart, at arbejde i stigende grad foregår i private hjem, og derfor er vi ude i den diskussion, vi har nu.
Men den balance, den afgrænsning, der er tale om, er fundet ganske fint i den eksisterende lovgivning, og jeg er i øvrigt overbevist om, at den også i praksis administreres med både respekt og fornuft. Derfor kan Enhedslisten ikke støtte forslaget.
Frank Aaen (EL), 1997-12-12:
Jeg vil bare sådan i al korthed sige, at essensen i vores holdning er, at det her ikke virker.
Det ser ud, som om det virker.
Vi tror ikke på, at det virker, og derfor er dette forslag sådan set kun første skridt på en vej, der logisk fører til, at man må lave fængselslignende forhold.
Den måde ønsker vi ikke at løse problemet på.
Vi ønsker at løse problemet i den modsatte retning, nemlig ved at gøre plejehjemmene bedre, få dem til i højere grad at ligne hjem, sørge for, at der er bedre aktivitetsmuligheder, og at der er mere og bedre uddannet personale.
Karen Jespersen (V), 1997-12-12:
Forslaget her drejer sig om en række ændringer af regelsættet om lægekonsulenterne og deres rolle, når det drejer sig om tilkendelse af førtidspensionen.
Jeg har sådan set en forståelse for forslagsstillernes bevæggrund for at stille forslaget, men jeg kan ikke støtte det, fordi man, havde jeg nær sagt, kommer til at gøre ondt værre med forslaget.
Baggrunden for forslaget er, at der hersker en del uklarhed om, hvad lægekonsulenternes rolle i revaliderings- og pensionsnævnene egentlig er, når der skal tilkendes pension, hvor det ser ud til, at praksis ofte er, om ikke i modstrid med så på kant med lovens hensigt og ånd.
Forslagsstillerne tager udgangspunkt i, at lægekonsulenterne har en selvstændig, aktiv rolle, hvor de afgiver udtalelser og træffer afgørelser, men i henhold til loven er det ikke deres rolle.
I henhold til loven har lægekonsulenterne ikke nogen selvstændig opgave.
De er med ved nævnenes afgørelse, fordi de simpelt hen skal hjælpe nævnets medlemmer med at forstå de speciallægeudtalelser, der er indhentet andetsteds.
Hvis vi ser på lovens bogstav og hensigt, kan en lægekonsulent pr. definition ikke være uenig med en speciallæge.
De kan tolke og forklare, hvad der står i speciallægens erklæring, men de kan ikke være uenige.
Hvis man ikke vil tage udgangspunkt i den speciallægeerklæring, der foreligger, har man den alternative mulighed at indhente en ny speciallægeerklæring.
Men det er rigtigt, at det ser ud til, at praksis er en noget anden forskellige steder, hvor lægekonsulenterne i højere grad har en selvstændig rolle end den, jeg her har beskrevet, og hvis det er tilfældet, kunne man godt diskutere nogle af de forslag, som Fremskridtspartiet har stillet.
Jeg vil foretrække at klargøre over for kommunerne, hvad der er den egentlige rolle for lægekonsulenterne, og det er der en god anledning til, nemlig i den reviderede vejledning, der netop nu er ved at blive skrevet i Socialministeriet.
I denne vejledning, som bliver sendt ud om få måneder, vil det blive en meget vigtig opgave at tilkendegive, hvad det er, der er lægekonsulenternes rolle: at den er som tolk og oversætter, men ikke som en læge, der tager en selvstændig afgørelse på lige fod med de speciallæger og praktiserende læger, der har afgivet erklæring.
Hvis vi cementerer den fejlagtige praksis, der er i dag, kommer vi i virkeligheden til at tillægge lægekonsulenterne en større rolle, end de er tiltænkt, og så kommer man på den måde måske til at forstærke problemet.
Med denne begrundelse kan jeg ikke støtte beslutningsforslaget.
Inger Bierbaum (S), 1997-12-12:
Jeg vil gerne indledningsvis fastslå, at det er kommunernes revaliderings- og pensionsnævn og Den Sociale Ankestyrelse, som træffer afgørelse i pensionssager, og at lægekonsulentens opgave, som vi netop har hørt, ikke er at afgøre sagerne, men blot at klarlægge indholdet af andre lægers udtalelser.
I dette beslutningsforslag lægges der op til, at lægekonsulenterne får en meget stor indflydelse på pensionssagerne, og det fremgår, at de også skal undersøge borgeren, inden de giver udtalelse.
En sådan ændring vil være uhensigtsmæssig.
Det strider i det hele taget imod lægekonsulenternes opgave, nemlig at oversætte andre lægers erklæringer.
I Socialdemokratiet er vi selvfølgelig bekendt med, at der i visse sager bliver tillagt lægekonsulenterne en for stor beføjelse.
Hvis praksis er, at lægekonsulenters udtalelser tillægges for stor betydning, mener vi, det er nødvendigt at få det præciseret over for kommunerne og de andre myndigheder, som er involveret i pensionssagerne.
Det er vigtigt at præcisere, hvilken rolle konsulenterne har, og her er vi meget åbne over for drøftelser om, hvilken rolle lægekonsulenterne skal have.
Det er vigtigt, at reglerne på området bliver forstået og fortolket rigtigt, og det er ikke mindst vigtigt, når kommunerne skal overtage pensionstilkendelsen i forbindelse med den nye sociallov, der træder i kraft den 1. juli 1998.
Det er afgørende for Socialdemokratiet, at borgernes rettigheder er sikret, og at sagsbehandlingen bliver så ensartet og så retfærdig som overhovedet muligt. De forvaltningsretlige regler om aktindsigt for parterne og regler om skriftligt begrundede afgørelser, som forslagsstillerne ønsker, er jo rent faktisk gældende.
Ifølge forvaltningsloven er der aktindsigt for parterne selv i de pågældende sager.
Ligeledes er der allerede fastlagt regler, der siger, at hvis en lægelig bistand tillægges væsentlig betydning for afgørelsen af en pensionssag, skal det fremgå af begrundelsen for afgørelsen.
I Socialdemokratiet mener vi, at borgerne i en pensionsansøgning skal helhedsvurderes ud fra et fysisk, et psykisk og et socialt grundlag, og det er der da også lagt op til i det netop indgåede satspuljeforlig, hvor et af projekterne er at give sagsbehandlerne bedre redskaber til at give en samlet helhedsvurdering af de oplysninger, der er i pensionssager.
Samme tankegang gør sig i øvrigt også gældende i de nye sociallove.
Tankerne bag beslutningsforslaget går altså i den forkerte retning, og derfor kan Socialdemokratiet ikke støtte forslaget.