Elisabeth Arnold (RV), 2004-01-13:
Menneskerettighedskonventionen er jo i sin grundtanke fuldstændig uændret fra 1949 og til nu, og den bygger netop på retten til at være forskellig, retten til at være i et mangfoldigt samfund. Begrebet mangfoldighed, som hr. Per Dalgaard har så meget imod, bygger jo netop på den smertelige erfaring, Europa gjorde, fordi der var et land, der ikke ville acceptere mangfoldighed.
Der var et land, der ville brænde bøger, som ikke var ordentlige, som forbød kunst, der ikke var ordentlig, som forbød religion, som ikke passede til flertallet.
Netop mangelen på tolerance og mangfoldighed er jo grundlaget for Europarådets oprettelse.
Det gælder Tyrkiet, Albanien, Bosnien-Hercegovina og Aserbajdsjan.
Den er oplysende, og den er også fremadrettet, og jeg synes, det har været en fornøjelse at stifte bekendtskab med den.
Fra selve redegørelsen vil jeg tage nogle ting frem, som jeg synes har været gode at notere sig
Vi har haft nogle i årtier, og nu skal vi ikke oprette nye.
Selv om der er en del af Europarådslandene - over halvdelen - som snart vil være medlemmer af EU, skal vi sikre os, at de øvrige Europarådslande føler, at de er med i processen, og at de ikke bliver ladt i stikken.
Derfor synes jeg, det er den rigtige vinkel at have på det, at man kobler Europarådet sammen med EU's nye nabolandsstrategi.
De nye lande, de nye demokratier i Øst- og Centraleuropa og det tidligere Sovjetunionen, skal ikke tro, at de bare bliver ladt i stikken, fordi der er nogle af de nye demokratier, der bliver medlemmer af EU her i løbet af få måneder.
Det er også interessant at betragte de formuleringer, der er brugt.
Men det er altså en beskrivelse, som man har brugt i redegørelsen her, og jeg synes, det er en glimrende beskrivelse af det samarbejde, der foregår mellem parlamentarikerne i Europarådets parlamentariske forsamling, fordi det jo i meget høj grad er et spørgsmål om at lære hinanden, hvordan man gør i et multipartisystem, hvor man ikke altid ved, hvad der er de rigtige svar.
Hvordan får man tingene til at fungere, hvordan vedtager man ting, hvordan skaffer man et flertal, når man har mange forskellige partier i et meget mangfoldigt parlament, som befolkningen har sammensat?
Der kan vi fra de gamle demokratier give de politikere, der er valgt i de nye demokratier, en masse gode råd og tips og staldfiduser om, hvordan man faktisk er nødt til at gøre
noget, der er helt uhørt i mange af de lande, nemlig at indgå aftaler med modstanderne, for ellers kan man nemlig ikke skaffe flertal for nogle af de ting, man gerne vil have flertal til.
Man bliver nødt til at lave aftaler med sine modstandere, f.eks. når man skal have clearingssystemerne til at fungere.
Det er noget af det, som er meget elementært i vores demokrati, men som ikke kendes i de nye demokratier, og det skal vi lære dem. Jeg synes også, det er rart at se, at der står sort på hvidt, at et af de overordnede mål for Europarådet er at skaffe større retslig lighed i Europa, altså prøve at skaffe ensartede normer for menneskerettigheder, for retssystemers indretning, for brug af forsvar og brug af retssikkerhedsnormer i det hele taget.
Det er jo vigtigt at få det skrevet ned og på tryk.
Det er netop noget af det, vi diskuterer, når vi diskuterer f.eks. Danmarks medlemskab af EU, hvor nogle er meget voldsomt pikerede over, at man prøver at nå til fælles regler.
Det gælder både på retsområdet, og det gælder også på udlændingeområdet.
Her er målet altså, som der udtrykkeligt står her i redegørelsen, at skabe større retslig lighed i Europa.
Det er et mål, som Det Radikale Venstre kun kan tilslutte sig.
Så vil jeg også gerne rose redegørelsen for at have taget en yderligere problemstilling med, nemlig den meget vanskelige balance mellem terrorbekæmpelse og menneskerettighedsopretholdelse.
Der er jo ikke nogen tvivl om, at mange af de love, som er blevet gennemført siden september 2001, som er blevet vedtaget for at bekæmpe terrorisme, i meget høj grad handler om overvågning og efterretningsvæsen, som kan gå meget, meget tæt på den enkeltes menneskerettigheder, og som i visse tilfælde går videre, end mange af os ville have gjort, hvis vi ikke havde haft den 11. september. Der er simpelt hen nogle normer, der har flyttet sig.
Vi har måttet erkende, at der er ting, vi har måttet vedtage, som vi egentlig ikke brød os om.
Vi har måttet erkende, at vi er nødt til at gøre disse ting for at kunne bekæmpe terrorismen, og derfor har vi måttet gå på kompromis med nogle af vores meget fine idealer om menneskerettighed.
Det er vigtigt, at Europarådet fokuserer på denne meget hårfine balance, for hvis vi ikke passer på, kommer vi til at sætte menneskerettighedsaspektet over styr i vores iver efter at skaffe borgerne en tryghed, som ret beset ikke kan skaffes et hundrede procent.
Der er andre problemer i Europarådet, som alle dets gode sider ufortalt bliver ved med at være der.
I hvert fald er det helt sikkert, at Menneskerettighedsdomstolens ressourcemæssige problemer og dens problemer med at få klaret de mere end 30.000 sager, som ligger og venter på at blive behandlet, er noget, der vil svække effektiviteten af Europarådet, hvis vi ikke får gjort noget ved det.
Europarådets Menneskerettighedsdomstol er et fyrtårn i menneskerettighedsarbejdet i hele verden i virkeligheden.
Den er normsættende, og den er retningsgivende for utrolig mange andre lande, som måske ikke er medlem af Europarådet, men som står og kigger til fra sidelinjen.
Man kan også sige, at noget af det, der måske er udsat lidt nu, men som i hvert fald kommer til at spille en rolle inden for de nærmeste par år, er samspillet med EF-domstolen.
Det Radikale Venstre er stor tilhænger af, at Europarådet som helhed modtager Den Europæiske Union som medlem af Europarådet, sådan at EU kan tilslutte sig den europæiske menneskerettighedskonvention og derfor også skal rette sig efter Menneskerettighedsdomstolens afgørelser.
Foreløbig er traktaten jo end ikke vedtaget og slet ikke ratificeret eller trådt i kraft, så det er noget, vi kan forudse kommer på et senere tidspunkt, men at det bliver et samspil, som skal tages vare på med meget stor omhu, er der absolut ikke nogen tvivl om.
Europarådet som normsætter og som dynamisk normsætter også ved nye konventioner og nye protokoller synes jeg også er vigtigt at tage frem.
Det er jo rigtigt, som fru Margrete Auken sagde for lidt siden, at man har fået afskaffet dødsstraffen i hele det europæiske område.
Vi har haft nogle meget banebrydende diskussioner og konventioner om bioetik.
Og der er ikke nogen tvivl om, at der er et forum for den slags arbejde i Europa, som er frugtbart, og som endnu i hvert fald får lov at udfolde sig.
I forbindelse med modsætningen til USA synes jeg, det må nævnes, at Canada er observatør i Europarådet og gør meget ud af den observatørstatus og gør meget ud af at fortælle os andre Europarådslande, at de faktisk for længst har afskaffet dødsstraffen i Canada.
De har også tiltrådt den internationale straffedomstol, og de lægger meget vægt på, at de er et land, som sætter menneskerettighedsarbejdet meget højt i modsætning til det, der foregår i USA.
Jeg ønsker ikke af den grund at blive anset for at være USA-fjendtlig, men kan blot se, at der er nogle meget forskellige retstraditioner i USA og i andre lande også på det amerikanske kontinent.
Canada er det strålende eksempel på, at det også kan lade sig gøre at være en amerikansk stat og samtidig tilslutte sig f.eks. menneskerettighedsbegreberne. Til sidst vil jeg blot nævne nogle af de udfordringer, det giver, at Europarådet er vokset til mere end det dobbelte i løbet af ganske få år og har indtaget medlemslande, som har en ofte meget kort demokratierfaring, for ikke at sige næsten slet ikke nogen. Det er klart et dilemma, at man har taget folk ind i medlemskredsen, som ikke har opfyldt alle de betingelser, som vi har stillet til dem, og at nogle af dem gør tåbelige ting, holder dårlige valg, vælger ufunktionsdygtige parlamenter, vælger dårlige politikere, men man har formentlig ikke kunnet opnå noget bedre ved at lade være med at optage de pågældende lande.
Det er så den ulykkelige klemme, man er i, at man er nødt til at øve indflydelse indefra på de pågældende lande og sige: I bliver nødt til at gøre disse ting bedre og rette på disse ting, for ellers vil jeres demokrati ikke fungere ordentlig.
Og så er det, at vi sidder i den situation, at de lande, der så ikke retter sig efter disse venlige anvisninger, har vi meget svært ved at tage os sammen til at smide ud.
Vi har meget svært ved at tage os sammen til at udføre sanktioner over for de pågældende lande.
Ruslands fremfærd i Tjetjenien er et eksempel på, hvor Ministerkommiteen ikke ville foretage de samme sanktioner som den parlamentariske forsamling, og resultatet blev så, at man ikke fik mulighed for at sanktionere på den måde, man måske burde have gjort.
Det er altså problemer, som vi må møde med åbne øjne, og vi må bare fortsætte med det arbejde, som jeg synes i hvert fald i de sidste 10-11 år har været overordentlig frugtbart med det meget, meget store antal demokratier, som man har fået bragt videre frem i processen.