Aage Frandsen (SF), 1998-04-02:
Princippet om magtens tredeling, som fastslås i grundloven, er helt centralt for, hvordan det danske demokrati er indrettet, og for, hvordan demokratiets institutioner er opbygget og fungerer i forhold til hinanden, herunder hvordan de tre magtinstanser afbalancerer hinanden. Som lovgivende magt skal Folketinget jo sikre, at lovene
er klare og entydige - i parentes bemærket burde vi nok tænke lidt mere over det - og som lovgivende instans skal Folketinget ikke overlade den reelle lovgivningsmyndighed til regeringen, hvilket desværre også undertiden sker, når Folketinget laver rammelove, hvor man giver en masse bemyndigelser til regeringen.
Det er Folketingets eget ansvar.
Som udøvende magt skal regeringen loyalt administrere de love, som Folketinget har vedtaget, og det betyder samtidig, at Folketinget skal lade være med at blande sig for meget, ja, i det hele taget skal det lade være med at blande sig i administrationen, ud over at Folketinget skal kontrollere, at regeringen administrerer i overensstemmelse med vedtagne love.
Det er en opfattelse, som vi er enige i.
På tilsvarende måde kan vi ikke sige, hvor domstolene skal have deres mandat fra, og hvem der skal udpege dommerne.
Her er det ikke den samme selvindlysende ting og heller ikke den samme logik, som når det drejer sig om den lovgivende og
den udøvende magt
Ligegyldigt hvilken konstruktion der vælges, vil det ikke være så indlysende og logisk, som når det drejer sig om de to andre magtinstanser. Og det er altså ligegyldigt, om vi vælger en model, hvor vi siger, at domstolene skal sortere under Justitsministeriet eller Statsministeriet eller Folketinget, som det har været nævnt i diskussionen om en eventuel ændring i forhold til det gældende; uanset hvilken model vi vælger, kan der anføres problemer i den forbindelse.
Derfor er det efter vores opfattelse meget fornuftigt, at man har et forslag om Domstolsstyrelsen og Dommerudnævnelsesrådet.
Det svarer til nogle af de synspunkter, vi selv tidligere har givet udtryk for for at sikre den størst mulige uafhængighed og integritet hos domstolene.
Og uanset at det ikke er helt ideelt, at domstolene fortsat hører under det samme ministerium, nemlig Justitsministeriet, som politi og anklagemyndighed, indebærer oprettelsen af Domstolsstyrelsen og Dommerudnævnelsesrådet efter vores opfattelse, at domstolene har mulighed for at fremtræde med tilstrækkelig uafhængighed.
Vi havde gerne set i SF, at det ikke var under samme ministerium, men som sagt mener vi, at det kan vi godt have, når man netop har Domstolsstyrelsen og Dommerudnævnelsesrådet.
Så er det også værd at understrege, at ligegyldig hvilken konstruktion vi vælger, kan der sættes spørgsmålstegn ved, om der ikke også er problemer dér.
Men altså efter vores opfattelse bidrager de to forslag om Domstolsstyrelsen og Dommerudnævnelsesrådet væsentligt til, at domstolene er uafhængige og fremtræder som uafhængige.
Men der er efter vores opfattelse også behov for andre tiltag.
Ligesom det er afgørende, at domstolene som sådan er uafhængige og fremtræder som uafhængige, er det afgørende, at de enkelte dommere er uafhængige og fremtræder som sådan, og det sikrer vi bl.a. ved, som det allerede er tilfældet i dag,
at dommerne har en løn, som de kan leve af, at de er sikret pension, og - som det helt afgørende - at de er uafsættelige.
Men det er også afgørende, at dommerne har en sådan integritet, at de ikke kan mistænkes for at kunne bringe sig selv i et eller andet afhængighedsforhold til eller blot være under påvirkning af myndigheder, personer eller andre instanser.
Det er derfor, at spørgsmålet om dommernes bibeskæftigelse er væsentligt og relevant.
Man kan stille spørgsmålet, om det er rimeligt, at dommerne i så stort et omfang, som tilfældet er i dag, påtager sig andre opgaver, f.eks. private voldgiftssager.
Det er derfor, det anføres, at der skal være dommere i bestemte sammenhænge
, fordi vi gerne vil sikre den største og bedste juridiske ekspertise. Men har staten en tilsvarende interesse, når det drejer sig om private voldgiftssager?
Er det statens opgave at sørge for, at der er dommere til rådighed dér?
Hvis de pågældende dommere til trods for deres ekstra arbejdsbyrde klarer deres dommerhverv fuldt ud tilfredsstillende, er der naturligvis ikke noget principielt problem ved dommeres bibeskæftigelse, men kan der påvises bare den mindste sammenhæng mellem de lange ventetider for at få sager behandlet ved domstolene og dommeres bibeskæftigelse, har spørgsmålet om bibeskæftigelse og mængden deraf helt klart et centralt problem i sig.
Derimod er det et principielt problem, hvis der på nogen måde kan rettes mistanke om, at der er en sammenhæng mellem, at der er dommere, der får overladt bestemte store voldgiftssager, og at der er advokater, der bliver indsat som bestyrere i bestemte konkurssager.
Og der er altså alene tale om mistanke; det er ikke noget med, at vi kender nogle konkrete eksempler.
Men det er helt afgørende, at domstolene og dommerne ikke kun er uafhængige, men også fremtræder som uafhængige.
Den ene mulighed er selvfølgelig at forbyde bibeskæftigelse, og det har jeg forholdt mig til.
Den anden mulighed er, at der er størst mulig offentlighed omkring det, og derfor er forslaget, som det ligger her, efter vores opfattelse ikke tilfredsstillende, fordi der ikke er tilstrækkelig offentlighed omkring dommeres bibeskæftigelse.
Nogen vil så indvende: Jamen hvorfor skal der være det?
Der er jo ikke offentlighed om andre personer, andre sager på tilsvarende måde.
Men det er altså, fordi dommerne efter vores opfattelse er noget helt specielt.
I den forbindelse vil jeg også godt anføre, at den konkrete tilladelse til bibeskæftigelse efter vores opfattelse burde gives af Domstolsstyrelsen.
Det er ikke tilfredsstillende, at det alene gælder retspræsidenterne.
En retspræsident, der selv har megen bibeskæftigelse og derfor har en vis forståelse for, at andre også har det, er måske ikke den rigtige til at kontrollere.
Og under alle omstændigheder må man sige: Hvem er det, der kontrollerer retspræsidenterne i den forbindelse?
Med hensyn til bibeskæftigelse har jeg kunnet konstatere i forbindelse med en tidligere debat, da forslaget var til behandling i sidste samling, at nogle sagde: Jamen det gælder jo ikke andre, det gælder ikke engang folketingsmedlemmerne; de skal ikke oplyse om bibeskæftigelse.
For det første mener vi, at folketingsmedlemmerne burde gøre det, men uanset det vil jeg godt anføre, at for dommerne er det noget helt specielt.
Det skyldes, at dommerne er noget særligt, og det skal de være.
Dommernes integritet skal ikke på nogen måde kunne antastes; det er igen det, at bare mistanken er et problem.
Dommerne skal ikke kunne udsættes for nogen som helst form for mistanke, og dommerne er jo også sikret imod afskedigelse; derfor er dommerne noget specielt. Politikere kan afskediges, regeringen kan afskediges, det kan dommerne ikke, og det er helt rigtigt.
Derfor mener jeg også, man godt til gengæld kan stille nogle krav om fuld offentlighed, således at mistanke overhovedet ikke skal kunne opstå.
Jeg vil også godt anføre, at det, som ligger i forslaget om, at man skal lægge op til en bredere kreds med hensyn til at finde rekruttering til domstolene, er vi enige i.
Vi er tilhængere af en meget bred rekruttering, og vi mener under ingen omstændigheder, at det er i modstrid med tanken om, at man selvfølgelig skal have den bedste ekspertise, juridisk ekspertise, ved domstolene.
Med de bemærkninger vil jeg godt sige, at vi altså har nogle mindre problemer med forslaget, specielt omkring det med bibeskæftigelse, men at vi er tilhængere af grundkonstruktionen, hvor man indskyder Domstolsstyrelsen og Dommerudnævnelsesrådet som, skal vi sige, garanten for, at domstolene og dommerne ikke kun er uafhængige, men også fremtræder som uafhængige.