Høgni Hoydal (T), 2006-10-05:
De fleste vil vel skrive under på, at politik handler om at skabe fremtiden, at den politiske kamp og det politiske arbejde handler om visioner og værdier, som skal udvikle og ændre både verden og os selv fremover.
Samtidig må vi vel alle gå til bekendelse.
Moderne politik handler uendelig lidt om fremtiden.
Den, der kan få overtaget, når det drejer sig om at fremstille sin udlægning af fortiden og nutiden, er den politiske vinder.
Og hvis der er forstyrrende elementer i fortiden og nutiden, der ikke passer med det virkelighedsbillede, vi ønsker at fastholde, ja, så klipper vi en hæl og hugger en tå for at få vores forudproducerede stillbillede af virkeligheden til at passe.
Derfor går al vores politiske energi til denne kamp om at sætte dagsordenen og til vinklingen af det, vi kalder virkeligheden, og fremtiden parkeres vel i teknik og udvalg og nævn.
En berømt tysk filosof sagde for 150 år siden, at filosofferne hidtil har beskrevet verden som, at det gælder om at forandre den.
De ord burde vi alle tage til os i det politiske arbejde.
Politikerne har i alt for mange år bare beskrevet virkeligheden.
Statsministeren er selvfølgelig ikke ene om at lægge vægt på en vilje til at beskrive sin udgave af virkeligheden, men han gjorde det koncentreret og meget dygtigt i sin åbningstale.
Som jeg forstår statsministeren, er historien om menneskehedens udvikling egentlig slut.
Vores vestlige civilisation er udviklingens slutpunkt, og den globale udfordring er få alle verdens folk til at blive lige som os, at komme op på vores niveau.
Der er så en stor fjende derude, der vil forhindre denne fuldbyrdelse af historien.
Derfor må vi selvfølgelig også bruge våbenmagt og det billede af virkeligheden, der har vist sig ikke at passe, for at gennemføre dette historiens nærmest lovmæssige slutpunkt.
Nu ved jeg godt, at jeg selv karrikerer eller udlægger statsministerens budskab noget hårdt her, så jeg skal skynde mig at sige, at jeg da også var glad for, at statsministeren talte om kulturel mangfoldighed og modererede den debat, som efter min mening har haft tendens til at sætte hele befolkningsgrupper og hele religioner i bås.
Jeg var også glad for statsministerens fokus på Afrikas tragedie og på det globale klassesamfund og den globale klassekamp, som aldrig har været større.
Men jeg vil dog tillade mig at advare imod at sætte den globale værdikamp så sorthvidt op, som statsministeren gør i sin åbningstale.
Jeg vil advare imod at bygge en så enkel model op af verden, at den mest minder om det, der ligger i udtrykket the white man's burden, den hvide mands byrde; et verdensbillede, der bygger på, at alt, hvad vi gør, og alt, hvad vi siger, er det rigtige; at vi har de ypperste værdier, og at vi har nået det højeste udviklingsniveau både moralsk og menneskeligt, og at det bare er en pædagogisk opgave for os at overbevise de andre om, at de skal komme op på vores niveau.
Når vi tegner så enkelt et venfjende-billede, ender vi med at producere det selv samme monster, som vi selv har tegnet.
Der er vel ingen, der vil erklære sig uenig med statsministeren i, at den globale værdikamp handler om frihed, demokrati og menneskerettigheder.
Jeg kunne jo prøve at stille mig i opposition og sige: Nej, jeg er stærkt imod frihed, den kan jeg ikke lide; jeg er imod demokrati, og jeg er imod menneskerettigheder.
Det ville jo ikke give mening.
Men ikke desto mindre er jeg imod at bryde menneskerettighederne, at bryde folkeretten og at bryde demokratiet for at kunne belære andre om demokratiets, menneskerettighedernes og frihedens lyksaligheder.
Præcis med denne dobbeltmoral er vejen – efter min mening – til krig, død og undertrykkelse brolagt, og præcis dér får diktatur og formørkelse sin grobund.
Jeg kunne blot – måske naivt – påpege, at kampen for frihed og demokrati og menneskerettigheder i frihedens og menneskerettighedernes navn må bygge på, at vi også kan lære noget af andre, at vi ikke befinder os ved historiens afslutning, men ved dens begyndelse, og at vores midler til at nå de erklærede mål ikke kan gå imod selve målets formål.
En begyndelse kunne være at kæmpe for, at de ca. 40 mia. kr., som Irakkrigen koster om ugen, f.eks. gik til Centralafrika, eller at man turde tale om den virkelighed, som det irakiske folk oplever eller ikke får mulighed for at opleve i døden, som er en konsekvens af den angrebskrig, som jeg før har omtalt.
Skal vi tale om en global værdikamp, vil jeg gerne minde om Franklin D. Roosevelts ord om frihed i verden.
Roosevelt udpegede de fire friheder: Den første frihed er friheden til at tale og sige sin mening overalt i verden.
Det har vi hørt meget om de sidste par år.
Den anden frihed er friheden til at dyrke sin gud på sin egen måde overalt i verden.
Den tredje frihed er friheden for nød, hvilket i alle lande vil betyde en tilværelse med sundhed og i fred.
Og den fjerde frihed er friheden for frygt, hvilket betyder international afrustning i så høj en grad, at intet land i fremtiden kan foretage et angreb på et andet land noget som helst sted i verden.
Lad mig tilføje, at vi ikke kan skille disse friheder ad, vi kan ikke kun fokusere på den ene af dem; de er uløseligt sammenbundne, og i det punkt er måske den virkelige sammenhængskraft i verden forbundet.
Virkeligheden er jo ifølge statsministeren, at det såkaldte rigsfællesskab blomstrer, og at det færøske og det grønlandske folk i henhold til folkenes selvbestemmelsesret har valgt nogle nye selvstyreordninger inden for det danske rige.
Ja, man ventede næsten, at han ville sige: Kammerater, hør nu her.
Det ville derfor heller ikke være i min ånd at kalde statsministeren for en ballademager.
Men jeg håber ikke, jeg fornærmer statsministeren ved at sige, at der vel bor en lille spilopmager i ham, når han på få linjer har fået det færøske folk til at træffe en af de største beslutninger, et folk kan træffe, nemlig om dets demokratiske fremtid.
Jeg må i hvert fald erkende, hvis jeg spiller med på denne melodi, at denne virkelighed er gået mig ram forbi.
Denne opblomstring af det såkaldte rigsfællesskab og dette valg, som det færøske folk ifølge statsministeren har taget om at deponere sin selvbestemmelsesret i det danske rige, har jeg ikke oplevet.
Det er måske sket, mens jeg har været ude til boksetræning – jeg bruger rimelig megen tid på skyggeboksning – eller det kan være sket, mens jeg har faret rundt og jagtet vindmøller eller har løbet åbne døre ind.
Så skal jeg vel ifølge statsministeren tage hjem nu og forholde mig til virkeligheden og indse, at sådan er kendsgerningerne.
Men jeg er ikke kommet så langt endnu.
Jeg må erkende, at før jeg kan forstå denne beskrivelse, må jeg fokusere lidt på fremtiden og de visioner, som i hvert fald har været mit formål med at diskutere selvstændighed her i Tinget og på Færøerne, og jeg genkender ikke nogen opblomstring af et såkaldt rigsfællesskab, og jeg genkender heller ikke noget valg fra det færøske folk om at være inden for en dansk selvstyreordning.
Jeg kunne tænke mig at spørge statsministeren, hvornår det er sket, at det færøske folk har besluttet sig for en såkaldt selvstyreordning inden for det danske rige, for vi har jo lige fejret 60-års-dagen for den første og – sådan som jeg troede – hidtil eneste begivenhed, hvor det færøske folk har besluttet sig for dets fremtid.
Det var i 1946, hvor et flertal valgte fuld selvstændighed og sagde nej tak til en selvstyreordning inden for riget, men hidtil er det som bekendt blevet til, at vi har fået en selvstyreordning inden for riget alligevel.
Man sagde jo, at folket havde misforstået noget, og derfor sidder vi stadig væk fast i en hjemmestyreordning, der nu har fået en ny overskrift.
De seneste mange år har der ifølge min virkelighed været et meget stort flertal i det færøske folk, der ønsker fuld selvstændighed, så Færøerne kan samarbejde på lige fod med Danmark og deltage i den globale værdikamp og den globale udfordring med ansvar.
En meningsmåling, som er foretaget af Gallup på Færøerne for en måned siden, viser, at et meget stort flertal i det færøske folk, mellem 70 og 90 pct., ønsker, at Færøerne selv skal drive sin egen udenrigspolitik, sin egen forsvarspolitik, sin egen udlændingepolitik, og at mere end 80 pct. ønsker, at det er det færøske folk og færøske myndigheder, der har den øverste myndighed i færøske spørgsmål.
Meningsmålingen viser også, at der, hvor skoen har trykket på det økonomiske område, er der kun en tredjedel af de adspurgte, der ønsker at beholde danske tilskud, 52 pct. vil af med danske tilskud, og 15 pct. er i tvivl.
Disse resultater viser, uanset hvordan vi tolker dem – det er jo kun en meningsmåling – at der er en himmelvid forskel på, hvad det færøske folk ønsker i selvstændighedsspørgsmålet, og det, som de færøske partier har ønsket, specielt i de seneste år.
Derfor vil jeg gerne slå fast, at når statsministeren siger i sin tale, at folkenes selvbestemmelsesret er et helt grundlæggende princip, og at det glæder statsministeren, at såvel det færøske som det grønlandske folk gennem deres respektive landsstyrer har valgt selvstyreordninger, der ligger inden for et fortsat rigsfællesskab, så er det efter min mening et klart brud på folkenes selvbestemmelsesret, for folket er aldrig blevet spurgt.
Man har kun spurgt nogle tilfældige partier, som ikke er gået til valg på dette spørgsmål.
Hvordan kan det egentlig være, at den danske regering mener, at folket skal spørges, hvis man vil være selvstændig, altså hvis man skal have fuldt demokrati, men at folket ikke skal spørges, når man afgiver sine demokratiske rettigheder til et andet land?
Statsministeren siger jo meget rigtigt, at beslutninger skal træffes på Færøerne.
Det er jeg fuldstændig enig i.
Men så længe Danmark fastholder denne udgave af virkeligheden, hvor udenrigspolitik, udlændingepolitik, forsvarspolitik, valutapolitik og andet afgøres her i Tinget, er det også et dansk ansvar, hvordan man fremmer eller går imod de færøske selvstændighedsønsker.
Det påvirker jo det færøske folks valg, også hvad man siger her fra Tinget, og når statsministeren i sin tale siger, at man aktivt skal støtte frihed og folkestyre over hele verden, så må jeg med Lars-Emil Johansen sige: Jamen hvorfor støtter man så ikke den færøske selvstændighedskamp, hvorfor siger man i stedet, at det rigtige her er at vælge en ordning inden for dansk overhøjhed?
Efter min mening er det, der sker på Færøerne, at det er partierne på Færøerne, der er imod selvstændighed, det er ikke folket.
Partierne er imod selvstændighed af en eneste grund: De føler, at det er deres nøgle til at bevare magten; de færøske partier mener, at danske penge og støtte fra danske regeringer er med til at bevare deres greb om magten på Færøerne.
Derfor mener jeg, at de såkaldte nye selvstyreordninger, som er gennemført, da i det mindste burde kunne tåle en folkelig afprøvning, og de er som bekendt ikke blevet afprøvet.
Det, vi ved i dag, er, at de nye love, der er gennemført, jo har vist sig, hvad der også blev advaret om, at være et klart tilbageskridt for færøsk selvstændighed.
Den nye lovgivning om udenrigspolitik, som man har kaldt bemyndigelsesloven, bliver i dag brugt til at nægte Færøerne selvstændigt medlemskab af Nordisk Ministerråd – et klart tilbageskridt.
Denne forhindring stod ikke klart beskrevet nogen steder, før disse love blev vedtaget.
Jeg tror, at det ville gavne vores saglige debat, hvis vi begyndte at indse den virkelighed, at der er en meget stor forskel på det, statsministeren siger om det færøske folks ønsker, og så den virkelighed, vi oplever.
Jeg vil sige det helt klart: Det færøske folk vil vælge selvstændighed inden for meget kort tid!
Det vil vælge et ligeværdigt samarbejde, og hvis man ikke modarbejder dette, men i stedet for støtter det, vil man også få et godt fællesskab mellem det danske og det færøske folk, for vi har jo aldrig haft nogen folkelig konflikt mellem det danske og det færøske folk.
Konflikterne har kun været på de politisk-økonomiske områder, altså mellem regeringer og de færøske politiske instanser.
Hvis statsministeren i stedet for at gå imod det færøske selvstændighedsønske og pakke det ind i en såkaldt ny selvstyreordning, som ingen har ønsket, støtter det, så vil Norden være to selvstændige folk rigere inden for kort tid – to selvstændige folk, der også vil være med til at fremme den udvikling mod demokrati, menneskerettigheder og folkenes selvbestemmelse, som statsministeren selv ønsker det.
Vi i den nordatlantiske gruppe vil i det følgende folketingsår selvfølgelig fokusere på alle disse forhold og håber, at det vil lykkes ved at fokusere på udenrigspolitik, på udlændingepolitik og på undergrunden at gøre vejen til det punkt, hvor Færøerne og Grønland vil være fuldt selvstændige medlemmer og ligeværdige partnere for Danmark i den globale kamp for frihed, nemmere og mindre konfliktfyldt.