Per Stig Møller (KF), 2006-09-08:
Jeg vil meget gerne takke for den meget brede og meget fornuftige tilslutning her i Folketinget til, at vi kan sende skibe af sted til den internationale styrke – FN-styrken, som den hedder – som vi drøfter i dag, og som skal være med til at hjælpe den libanesiske regering til at sikre, at der ikke kommer illegale våben ind i landet.
Under debatten her har der været mange fremragende indlæg – og så har der også været et forsøg på at føre en debat, der ikke har så meget med denne sag at gøre.
Det drejer sig om at støtte den libanesiske regering, så den libanesiske regering har kontrol over territoriet og ikke kommer ud for, at private militser pludselig kan udløse en situation, som kommer til at føre til alle disse ulykker og tragedier, der ramte Libanon i sommer.
Libanons regering beder FN om at bidrage til at støtte den libanesiske regering, som nu for første gang har sendt soldater ned i det sydlige Libanon, hvilket er forudsætningen for, at regeringen har kontrol over det.
Hæren skal altså være under regeringens kommando og indsigt.
Derfor drejer det her sig om, at vi skal støtte Libanons regering.
Det er Libanons regerings mulighed for at få en sammenhængende stat, som kan leve, og hvor man kan træffe sine egne beslutninger.
Derfor besluttede vi i 2004, at Syrien skulle ud af Libanon.
Det kom Syrien så.
I den forbindelse blev det vedtaget i FN både i 2004 og i 2006, at der ikke skulle være private militser.
Der skulle altså ikke være illegale våben i landet.
Det var der så alligevel, og det var så det, der viste sig at være en del af hele konflikten her i sommer.
Så lad os nu holde fokus klart: Dette er et forsøg på at hjælpe en fri stat til at forblive fri for Syrien, til at forblive en demokratisk stat, hvor der altså er en demokratisk valgt regering, der har kontrol over våbnene i landet.
Det beder de om hjælp til, lad os nu holde det fokus klart.
Det er en hjælp til en ny spinkel stat i Mellemøsten, som vi vil gøre alt for at kunne sikre en fremtid som et demokratisk og frit samfund.
Det er også derfor, det er meget vigtigt, at vi gør, hvad vi kan med hensyn til genopbygning og humanitær assistance.
Der er jeg enig med de ordførere, der har sagt det og efterlyst det.
Så vidt jeg kan forstå, mener man, at der er givet rigelige beløb til den humanitære assistance.
Jeg er enig med den ordfører, som sagde, at nu kan det jo ikke nytte noget, at det så er Iran, der rykker ind.
Og det gør de jo ved alle de penge, de leverer, frisktrykte dollar, petrodollarsedler, til Sydlibanon og andre steder.
Det er vigtigt, at EU er til stede.
Det er vigtigt, at EU-landene er til stede, og på Stockholmkonferencen gav vi jo også et betragteligt beløb, både EU og de enkelte lande.
Jeg tror, Danmark ligger i front pr. hoved med det bidrag, vi har givet.
Der vil jeg også understrege, som flere ordførere har efterlyst, at det er en humanitær indsats, og det er en genopbygningsindsats.
Vi har også tilbudt, er svaret til flere ordførere, at vi selvfølgelig vil gøre, hvad vi kan, for at få forhindret, at disse klyngebomber, der ligger rundtomkring, kommer til at udøve skade.
Så den danske position er klart tilkendegivet i den sag.
Jeg kan vende tilbage til det om lidt.
Så vil jeg godt svare hr. Morten Helveg Petersen, for det giver mig anledning til at fortælle om, hvad vi har gjort.
For jeg hører jo pludselig hr. Steen Gade sige i en enkelt venlig bemærkning i en i øvrigt fremragende tale, at vi måske ikke handlede godt nok fra starten, og hr. Morten Helveg Petersen mener heller ikke, at vi har udfoldet selvstændig tænkning.
Jeg har nu altså ikke hørt, heller ikke i Nævnet, nogen forslag, som er anderledes end det, regeringen har gjort.
Så der er altså nogen, der ikke har udfoldet selvstændig tænkning, og nogen, der ikke har tænkt, men sådan er det jo ikke.
Selvfølgelig har vi både tænkt og ført selvstændig tænkning.
Der har ikke været nogen forslag, som adskiller sig fra regeringens handlemåde.
Men lad mig præcisere her, når jeg får mulighed for det i Folketingssalen, at den danske regering har handlet meget selvstændigt.
Jeg vil godt understrege, at den resolution er et godt samarbejde mellem de 15 lande.
Jeg var derovre i slutforhandlingerne – også direkte, ellers har det været over telefonen – og havde fremragende samtaler med Libanon, Qatar, Emiraterne og ligaen, og det er helt tydeligt, at den arabiske verden også trak i retning af denne resolution.
Så når man siger ensidig, vil jeg godt understrege, at den arabiske verden har været tæt involveret i tilblivelsen af den her.
Med hensyn til hvad Danmark har gjort, ja, så måtte vi jo først evakuere, og jeg takker for de venlige ord, der har været om evakueringen.
Der vil jeg godt understrege, at der var stor lydhørhed for de danske ønsker, og vi var også dem, der stort set fik folk først ud.
Jeg talte med Israel, jeg talte med Libanon, jeg talte med Syrien, og vi fik meget hurtigt organiseret så god en hjemrejse som overhovedet muligt.
Men så kom den politiske side af sagen, og det er selvfølgelig den, hr. Morten Helveg Petersen tænker på.
Den 21. juli siger vi i en tale i den første debat, der er i Sikkerhedsrådet, at vi ønsker et stop for krigshandlingerne øjeblikkelig.
Jeg har så senere hørt nogen sige, at vi skulle have sagt våbenhvile, og der har jeg forklaret, at det ville vi meget gerne sige, og det var også med i talen, men våbenhvile tager altså tid at forhandle.
Jeg tror nok, det er ganske klart nu, at det var det klogeste, man kunne gøre.
Det var også den franske position: Stop krigshandlingerne, for en våbenhvile tager altså tid at få forhandlet.
Det er det, nogen har taget fejl af i den offentlige debat.
Hvis vi går og siger våbenhvile, så tager det meget længere tid at få stoppet krigshandlingerne, end hvis vi siger: Stop nu de krigshandlinger, og se så at få lavet en våbenhvile.
Det har vi arbejdet meget med.
Jeg har personligt været i kontakt med Libanon, Israel, Syrien, Qatar som nævnt, ligaen, Emiraterne og USA; og den 1. august drøftede vi det i EU.
Danmark og Frankrig arbejdede faktisk sammen om den resolution, som endte med at blive 1701, på trods af de myter, der har været i pressen.
Jeg mangler stadig væk at høre, at nogen ville have foretaget noget andet end det, vi gjorde, have haft et andet forløb end det, vi havde.
Jeg har heller ikke set nogen være hurtigere med bolden, end den danske regering var, men lad det nu være.
Jeg synes bare, da dette er den første offentlige debat, vi har, at jeg godt ville præcisere, at den danske regering altså hele tiden har valgt sin kurs og selvfølgelig drøftet det med parterne i striden og med vores partnere i Sikkerhedsrådet.
I november kommer der igen en konference, som skal se på, om der er yderligere behov for genopbygning, og Verdensbanken vil senere her i september også se på, hvad den kan gøre.
Det sker i Singapore den 21. september, og her vil man også drøfte hjælpen til Libanon, så Stockholmkonferencen
det er ikke det sidste, der er sket.
Angående klyngebomberne har jeg jo sagt, at det er uacceptabelt at bruge dem dér, hvor man kan ramme civile.
Jeg konstaterer også, at der i Amerika er en offentlig debat om den amerikansk-israelske aftale, og amerikanerne ser på, om den er blevet brudt.
Vi er jo ikke en del af den amerikansk-israelske aftale, men vi kan gøre det, at vi gør det klart, at de bomber ikke må bruges mod civile, og vi kan med vores minerydningskompetence være med til at afhjælpe situationen for libaneserne.
Jeg har svaret på hr. Steen Gades spørgsmål om den iranske hjælp til Sydlibanon, men her drejer det sig om, hvorvidt Europa er der, og om Europa ses.
Vi drøftede det med Solana, da han var her i byen i går,
og jeg går ud fra, at hr. Steen Gade også havde mulighed for det i løbet af dagen.
Hr. Skibby spørger, om Iran vil forsøge at levere våben ad søvejen, og jeg er glad for, at hr. Steen Gade, tror jeg det var, igen understregede vigtigheden af det sømilitære.
Nogle har jo talt om at overflytte soldater fra Irak osv.
Jeg ved godt, at der er nogle partier, der er imod, at vi er i Irak, men lad det ligge.
Hr. Steen Gade var inde på noget meget vigtigt, nemlig at det sømilitære faktisk er væsentligt, og det er også mit svar til hr. Skibby, for det er jo her, der er størst risiko for, at tingene kan komme ind.
Grænsen mellem Syrien og Libanon tror jeg nok skal blive bevogtet, og der er jo også forhandlinger i gang om det.
Der er et stort landmilitært kontingent, der vil holde øje med det, der er jo 15.000 libanesiske styrker, og der er også ca. 10.000 FN-tropper.
Men på havsiden, på søsiden er der jo ikke noget, og det vil sige, at det vil være utrolig let at skibe våben ind ad søvejen.
Jeg tror, der er en 250 km lang sølinje, så hvis kysten ligger ubevogtet, er der selvfølgelig en stor risiko for, at den bliver brugt, når der er så stor fokus på, at der ikke må ske noget på landevejene.
Det er jo også derfor, Israel siger, at de først vil hæve deres søblokade, når der kommer et maritimt bidrag.
Derfor har vi faktisk – igen til dem, der mener, at vi ikke handlede hurtigt nok – sagt fra starten, at vi kan levere et sømilitært bidrag.
Jeg tror såmænd egentlig, vi var de første, der overhovedet tilbød et sømilitært bidrag, og under sikkerhedsrådsmødet i New York meddelte jeg FN, at hvis resolutionen gik igennem, ville vi tilbyde et sømilitært bidrag, fordi jeg opfattede kyststrækningen som akilleshælen.
På det tidspunkt i forhandlingerne talte man kun om landstyrker, men vi har altså tilbudt det.
Så kommer spørgsmålet, om den logistiske støtteenhed på Cypern er relevant, hvis der nu ikke bliver brug for korvetten.
Nej, hvis der ikke bliver brug for korvetten, vil der være brug for færre på Cypern, for så er der brug for en mindre støtteenhed.
Bruttoudgifterne på årsbasis kan jeg ikke give oplysning om her på stedet – ikke fordi jeg ikke kan regne dem ud, men fordi de afhænger af FN-refusionen, og FN-refusionen er jo ikke aftalt og afgjort endnu.
Derfor er det tal, som står i beslutningsforslaget, rigtigt, for derfra skal vi jo senere fratrække FN-beløbet, og det er ukendt, hvor stort det bliver.
Vi kan arbejde mere præcist videre med det i udvalget, men det er altså det svar, jeg kan give i dag, for vi kender ikke FN-refusionen.
Enhedslisten tror jeg at jeg har svaret undervejs, og hr. Steen Gade har jeg også svaret, så jeg er egentlig igennem.
Men jeg vil bare i al almindelighed sige om Enhedslistens antiisraelske politik: Skal man svigte Libanon, bare fordi man ikke kan lide Israel?
Det forekommer mig ikke særlig logisk.
Men det vigtige i dag er jo, at alle partier og alle folketingsmedlemmer minus seks tager FN’s appel alvorligt og tager ønsket om at støtte et frit, selvstændigt og fredeligt Libanon alvorligt, og det takker jeg meget for.