Jann Sjursen (KRF), 1998-04-01:
Indledningsvis vil jeg gerne understrege, at Kristeligt Folkeparti kan støtte Danmarks tiltrædelse af Amsterdamtraktaten og dermed også det lovforslag, som regeringen har fremsat.
Men jeg vil også gerne understrege helt klart, at der så i Kristeligt Folkeparti som i andre politiske partier er meget delte holdninger omkring Amsterdamtraktaten og velsagtens også omkring Danmarks medlemskab af Den Europæiske Union.
Det får mig også til at sige, at jeg på Kristeligt Folkepartis vegne føler - men jeg mener i virkeligheden også, at dette Ting burde føle det på befolkningens vegne, for så vidt som den er stærkt delt på området - at vi har brug for en meget bred og nuanceret debat om Amsterdamtraktaten, men så sandelig også om vores medlemskab af Den Europæiske Union som helhed.
Jeg synes, det er vigtigt at fastslå, at Den Europæiske Union ikke er den store forkromede drøm for os i Kristeligt Folkeparti, men den er så sandelig heller ikke det mareridt, der somme tider bliver udpenslet fra forskellig side i den politiske debat om vores forhold til EU.
For Kristeligt Folkeparti er Den Europæiske Union et praktisk samarbejde, som ikke mindst skal tjene som et redskab for at sikre freden i Europa, og som også kan være med til at sikre et helt Europa.
Derfor er vi meget glade for det, vi oplever i denne tid, nemlig at de central- og østeuropæiske lande står i kø for at blive medlemmer af Den Europæiske Union.
Europa oven på Anden Verdenskrig.
Det er da også netop udvidelsesperspektivet, som har været overskriften for debatten i dag, i hvert fald for de partiers vedkommende, som ønsker, at Danmark skal tiltræde Amsterdamtraktaten, og som da så sandelig også er et af regeringens vigtigste argumenter for Amsterdamtraktaten, og det er da også et vigtigt argument for Kristeligt Folkeparti.
Alligevel synes jeg, det er vigtigt at sige - i hvert fald for vores vedkommende - at vi i og for sig er skuffede over, at man under regeringskonferencen ikke nåede videre, end man rent faktisk gjorde, i forhold til at fremtidssikre Amsterdamtraktaten, forstået på den måde, at man jo ikke har løst alle de udestående problemer, der har været og fortsat er på det institutionelle område.
Det er ikke klarlagt, hvordan stemmevægtene skal være i Ministerrådet på længere sigt, når EU bliver udvidet med flere medlemslande.
Dog er det nu fastslået - og det hilser vi med tilfredshed - at hvert medlemsland i hvert fald skal have én kommissær. Så selv om vi må sige, at det var skuffende, vil jeg også godt understrege, at vi alligevel må sige, at reelt er Amsterdamtraktaten nøglen til en udvidet Union.
Den skal ratificeres, for at vi for alvor kommer videre i hele udvidelsesprocessen.
Derfor deler vi det argument i forhold til regeringens argumentation, at Amsterdamtraktaten er vigtig, for at vi for alvor kan få sat udvidelsen på skinner.
Et andet vigtigt argument for Kristeligt Folkeparti er, at de fire forbehold står uantastet i Amsterdamtraktaten.
Det er meget afgørende også set i lyset af, at vi som parti anbefalede vælgerne at stemme nej i forbindelse med folkeafstemningen om Maastrichttraktaten den 2. juni 1992.
Det nej skabte for os at se en positiv, demokratisk proces, der skabte debat i Europa, og den debat var i sig selv utrolig vigtig og nyttig, måske endda i virkeligheden mere end de fire forbehold, som Danmark så efterfølgende fik med Edinburghafgørelsen, og som blev stadfæstet ved folkeafstemningen den 18. maj 1993.
Jeg mener, at forhandlingerne under regeringskonferencen om den nye traktat har vist, at de fire forbehold, der blev stærkt antastet også i forbindelse med debatten omkring folkeafstemningen den 18. maj 1993, ikke bare har været varm luft.
Der har været og er reelt indhold i de fire forbehold også set i lyset af, at de på regeringskonferencen jo ikke bare blev købt fra ende til anden fra starten; der måtte kæmpes for dem undervejs.
Forbeholdene er særdeles synlige, vil jeg sige, i den nye traktat, og det er afgørende som et andet argument fra Kristeligt Folkepartis side for at anbefale vælgerne at stemme ja ved folkeafstemningen i maj, men altså også for at kunne tiltræde det lovforslag, som regeringen har fremsat.
Det tredje, jeg vil nævne, er den række af forbedringer, som vi også mener der er i Amsterdamtraktaten i forhold til Maastrichttraktaten.
Der sker en bedre forankring af nærhedsprincippet, som vi er meget tilfredse med.
Man har nu fået indarbejdet nogle af de bestemmelser i traktaten, som faktisk blev sikret, kan vi godt sige, i kølvandet på det danske nej den 2. juni 1992.
Vi synes også, det er et fremskridt, at der nu er blevet indføjet nogle fleksibilitetsbestemmelser i traktaten, der sikrer, at alle lande i Fællesskabet ikke nødvendigvis skal være med fuldgyldigt eller på alle samarbejdsområder, og at man i virkeligheden dér har fået skabt en model for et EU også i flere hastigheder, en model, som jo i virkeligheden også er at sammenligne med det, som vi har skabt for os selv, nemlig ved de fire forbehold, som vi fik med Edinburghafgørelsen.
Vi hilser også fremskridtene på miljøområdet velkomne, det, at hensynet til en bæredygtig udvikling nu er formuleret som et centralt princip i Unionen.
Vi finder, det er en klar forbedring, at man nu på det område, der vedrører svig, altså området vedrørende - jeg havde nær sagt - svindel og humbug i Fællesskabet kan komme videre og træffe afgørelser med kvalificeret flertal i Fællesskabet, så enkeltmedlemslande ikke kan blokere for, at der sker noget effektivt på det område.
I forhold til området forbedring af traktaten vil jeg sige - hvis jeg skal opsummere på det punkt - at det for Kristeligt Folkeparti er utrolig vigtigt, at der er sket forbedringer på nogle af de menneskelige områder, hvis man kan kalde det det, men også på miljøområdet, sådan at vi sikrer, at den fri konkurrence i Fællesskabet ikke kommer til at ske på bekostning af mennesker og miljø; det er helt centralt for os.
Så der er altså tre gode grunde til, at Danmark ratificerer Amsterdamtraktaten.
I forhold til det, jeg nævnte omkring de nationale parlamenters rolle, vil jeg godt sige, at på trods af den protokol, som vi hilser velkommen, og de øgede muligheder, de nationale parlamenter har for at udtale sig om konkrete sager, bl.a. grøn- og hvidbøgerne fra Kommissionen,
vil jeg ikke undertrykke, at der er én ting i forhold til Amsterdamtraktaten, som bekymrer os meget, og det er, at Europa-Parlamentet får stadig mere lovgivende magt og på en lang række områder nu bliver medlovgiver på lige fod med Ministerrådet.
Det er dybt bekymrende, og de første alvorlige skridt i så henseende blev taget med Maastrichttraktaten, som jo på det område her - og det følges nu helt klart op i Amsterdamtraktaten - viser klare føderale træk, hvad enten man kan lide det eller ej.
Vi kan i Kristeligt Folkeparti ikke lide disse føderale træk, fordi de helt klart trækker Fællesskabet i en retning, hvor man bevæger sig væk fra det, vi kalder nationernes EU, og over i måske ikke ligefrem forbundsstaten, men i hvert fald på de områder her - med kompetencedelingen mellem de enkelte institutioner i EU, specielt Ministerrådet og Parlamentet - i retning af noget, der har forbundsstatslignende eller føderal karakter.
Vi mener, at Europa-Parlamentet på mange måder kan spille en positiv rolle i Fællesskabet, når det gælder om at sikre mere åbenhed, og også når det gælder om at kontrollere Europa-Kommissionen, men når Parlamentet i dag er blevet medlovgiver på mange områder i Fællesskabet og bliver det på endnu flere i forhold til Amsterdamtraktaten, er det ikke med til, som mange tilhængere siger, at øge den demokratiske legitimitet i Fællesskabet.
Så er det i virkeligheden - det synes jeg burde være et langt større debattema herhjemme, end det er i dag - med til at øge det demokratiske underskud i
Mere magt til Parlamentet på bekostning af Ministerrådet og dermed også Folketinget er med til at øge det demokratiske underskud i EU.
For sådan som vi har skruet tingene sammen, i hvert fald herhjemme i Danmark, hvor Folketinget jo med den håndtering, der er af EU-spørgsmål - i hvert fald i nogen eller i vid udstrækning, vil jeg også tillade mig at sige - har hånd i hanke med, hvad danske ministre siger i Ministerrådet, og hvor Folketinget dermed, kan man sige, både gennem Europaudvalget og de øvrige udvalg er med til at påvirke beslutningsprocessen i EU, bliver det alt andet lige sværere for Folketinget at udøve den indflydelse, i takt med at Europa-Parlamentet får mere magt som medlovgiver i forhold til det, der sker i Ministerrådet.
er et problem, som også den nye Amsterdamtraktat rejser.
Men det er et gammelkendt problem, og vi må her erkende, at Danmark i den sammenhæng er i klart mindretal i forhold til at bevare kompetencefordelingen, som den er.
Sådan var det også i forhold til Maastrichtafstemningen og -debatten f.eks., hvor temaet også blev diskuteret.
De øvrige medlemslande ønsker på det område en mere føderal udvikling.
I forhold til debatten om konsekvenserne af et ja og et nej vil jeg sige, at et ja til Amsterdamtraktaten, som vi fra Kristeligt Folkepartis side anbefaler også over for vælgerne, vil betyde en fortsat videreudvikling af samarbejdet og ikke mindst en åbning over for de central- og østeuropæiske lande.
Hvis befolkningen den 28. maj stemmer nej, så foreligger der, som det hedder, en ny situation.
Vi synes også, at det er svært at se mulighederne for at kræve en genforhandling af Traktaten.
Det var jo i øvrigt heller ikke det, vi fik efter nejet den 2. juni 1992.
Vi vil i virkeligheden tolke et nej derhen, at danskerne så i virkeligheden ønsker en løsere tilknytning til fællesskabet, end Folketinget, som jo forventelig ratificerer Traktaten, ønsker.
Bliver det et nej, hvilket vi altså bestemt ikke håber, så vil vi som politisk parti drage den konsekvens og tolke nejet derhen, at Danmark må søge en løsere tilknytning til EU.
Så må det blive noget nær en norsk løsning, som ganske vist vil give Danmark mindre indflydelse på vores egen situation, og som vil betyde, at vi, ligesom Norge skal i dag, skal kopiere al lovgivning f.eks. vedrørende det indre marked, hvilket vi bestemt ikke synes er nogen fordel.
Ikke desto mindre vil vi anse det for at være en folkelig nødvendighed at drage den konsekvens af folkeafstemningen, hvis det altså mod vores ønske skulle gå hen og blive et nej.
Lad mig slutte af med at sige, at vi kan bifalde og tiltræde det lovforslag, som regeringen har fremsat.