Niels Helveg Petersen (RV), 1997-10-21:
Jeg mener, hr. Kristian Thulesen Dahls egen tale indeholdt en række af de elementer, der typisk skaber ufred her i verden, nemlig nedsættende, stærkt nedsættende bemærkninger om hans politiske modstandere.
Stribevis af den slags nedsættende bemærkninger om os andre, om hvilke jeg kun kan sige, at man vil ikke i dette Folketings historie kunne finde så omfattende forarbejder forud en beslutning her i Folketinget som dem, man kan finde forud for Amsterdamtraktaten, hvor der har været en så gennemført åbenhed i dokumentgangen, i adgangen til diskussion, i afholdelse af forespørgselsdebatter her i Tinget, og det har været helt bevidst fra regeringens side.
Derfor opfatter jeg det som stærkt nedsættende, når hr. Thulesen Dahl anvender den slags bemærkninger.
Det er rigtigt, som hr. Thulesen Dahl var inde på, at demokratiske lande sjældent eller måske aldrig går i krig med hinanden.
Historikerne strides nu lidt om, hvorvidt det er det ene eller det andet - altså sjældent eller aldrig - men når i alle tilfælde jeg skal give mit bud på, hvad der historisk set har givet anledning til de fleste stridigheder, så er det just ufredelige bevægelser på det yderste højre og på det yderste venstre, som hele tiden har haft travlt med at tale nedsættende om deres modstandere.
Hr. Thulesen Dahl opholdt sig en del ved, at Europadiskussionen hele tiden bevægede sig, at vi nu havde Maastricht, at nu kom Amsterdam, og at der sikkert kom andre ændringer i det europæiske samarbejde.
Det skal jeg da ikke udelukke, men det er jo ikke, fordi EU som organisation lider under et ønske om hele tiden at lave om på sig selv.
Det er, fordi selve sagens genstand forandrer sig, Europa forandrer sig for øjnene af os.
Der er ikke én måned, hvor vi ikke ser radikale, undskyld udtrykket, forandringer i hele den europæiske politik - samarbejdsaftale NATO-Rusland, stribevis af andre begivenheder - som ændrer hele Europakortet for øjnene af os og derfor lægger et pres på de institutioner, som vi har i Europa, om også at forandre sig med den dynamiske verden.
Det er det, der sker, og ikke bureaukraters ønske om hele tiden at skrive om på nogle paragraffer, nogle bestemmelser og nogle regler.
At Europa forandrer sig med stor dymamik vil jeg gerne påtage mig mere omfattende at dokumentere også over for hr. Kristian Thulesen Dahl.
Flygtningespørgsmål, asylspørgsmål har været en del af debatten, og derfor vil jeg godt lidt mere omfattende gå ind
i det.
Først om den særlige asylprotokol, der blev vedtaget, og som er en del af Amsterdam.
Den er ikke identisk med den protokol, som spanierne oprindelig foreslog, og som Danmark sammen med andre lande afviste.
Det, der oprindelig var på bordet, ville have betydet, at Danmark ikke kunne behandle asylansøgninger fra EU-statsborgere, og det ville være i strid med FN's flygtningekonvention.
Danmark arbejdede sammen med en række andre lande aktivt for et helt andet resultat, og det lykkedes.
Den protokol, der er indeholdt i Amsterdamtraktaten, henviser udtrykkeligt til flygtningekonventionen af 1951.
Protokollen sikrer, at ethvert medlemsland kan behandle enhver asylansøgning på et individuelt grundlag, nøjagtig som det sker i dag.
Det er også svaret til nogle af de bekymringer, hr. Keld Albrechtsen har gjort sig.
For Danmark og en række andre lande har det netop været afgørende, at der tages højde for internationale forpligtelser, herunder især flygtningekonventionen af 1951, og at asylprotokollen sikrer, at ethvert medlemsland kan behandle enhver asylansøgning på et individuelt grundlag.
Disse to centrale betingelser er opfyldt ved den endelige protokol.
I øvrigt synes jeg slet ikke, at denne protokol er særlig afgørende for vores flygtningepolitik.
Den handler alene om et lille, jeg vil endda sige eksotisk hjørne af flygtningepolitikken, nemlig det, der vedrører mulige asylansøgninger fra andre EU-borgere, og det er altså ikke noget, som vi er ude for særlig ofte.
Den del af traktaten, der handler om grundlæggende rettigheder, har langt større betydning for EU-borgernes rettigheder.
Jeg vil også godt kommentere Belgiens særlige forhold til denne protokol.
Derimod har Belgien afgivet en ensidig erklæring, hvori Belgien godkender protokollen, og herudover anfører Belgien, at man i overensstemmelse med protokollen vil foretage en individuel behandling af asylansøgninger fra statsborgere i en anden medlemsstat.
At kun Belgien har afgivet denne erklæring kan skyldes, at anledningen til det spanske forslag oprindelig var Belgiens behandling af asylansøgninger fra ETA-aktivister.
Den belgiske holdning svarer i øvrigt i hele substansen nøje til den danske.
Danmark vil naturligvis også i fremtiden efterleve flygtningekonventionen.
Udvidelsen er et andet centralt tema i debatten i dag.
Der er nogle, der har påstået i en diskussion, at traktaten slet ikke siger noget om udvidelsen.
Konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Amsterdam indledes med, at der nu var fuld enighed om et traktatudkast, og »...dette baner vej for at indlede udvidelsesprocessen i overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Madrid.«
Siden hedder det om udvidelsen: »Det Europæiske Råd noterer sig, at der med den vellykkede afslutning af regeringskonferencen nu er banet vej for at indlede udvidelsesprocessen i overensstemmelse med konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Madrid.«
Det er med andre ord enigheden om Amsterdamtraktaten, der igangsætter udvidelsesprocessen; det er den politiske sammenhæng, der er ubrydelig.
Det er så ikke nogen garanti for - og den garanti kan ikke gives - hvilket tempo der vil være i udvidelsesprocessen, og hvor mange der kommer med hvornår. Der ligger forude et besværligt arbejde med optagelsesforhandlinger med nye medlemsstater, som jo alle sammen har større vanskeligheder med at tilpasse sig end f.eks. de seneste nye medlemmer, Sverige, Finland og Østrig, som er modne industrinationer med et veletableret demokrati.
Det er klart, at udvidelsesprocessen bliver besværlig, men der kan ikke tales bort fra, at vedtagelsen af Amsterdam er det, der baner vejen for, at udvidelsen kan gå i gang.
Vi kan så altid filosofere over, hvad der ville ske, hvis Amsterdamprocessen bremses. Personlig er jeg overbevist om, at det ville give et betydeligt afbræk i udvidelsesprocessen, men det er jo noget, vi kan diskutere ved en anden lejlighed. Jeg har gerne villet fastslå den ubrydelige politiske sammenhæng, der er mellem Amsterdamtraktaten og udvidelsesprocessen.
i salen har sluttet op om ideen om samtidighed i udvidelsesforhandlingerne.
Jeg vil godt om samtidighedsmodellen sige, at den indebærer, at der optages forhandlinger med alle ansøgerlandene på samme tid, men med ansøgerlandene hver for sig,
og sådan er det altid.
EU forhandler ikke med en bunke lande, men forhandler med individuelle lande hver for sig.
Samtidighedsmodellen indebærer heller ikke, at alle lande bliver færdige på samme tid.
Jeg anser det for en helt umulig tanke, at det skulle kunne lade sig gøre, for der er betydelig forskel i landenes udviklingsniveau.
Samtidighedsmodellen indebærer heller ikke, at der bliver forhandlet med samme intensitet for alle lande på samme tid, og det mener jeg heller ikke vil være en særlig fornuftig antagelse.
Hvorfor skulle man det?
Men samtidighedsmodellen har en række fordele, som er helt ubestridelige, og som ingen anden model fuldt og helt kan leve op til.
Den opmuntrer alle kandidatlandene til fortsatte reformer, og det er en dynamisk model, der betyder, at hvis der pludselig er nogle lande, som går meget hurtigt fremad, vil det også kunne afspejle sig i deres forhandlinger med EU, og desværre også hvis det omvendte skulle vise sig at være tilfældet.
Samtidighedsmodellen modvirker også nogle af de forvridninger, man ellers kan frygte, der følger af Kommissionens model, nemlig forvridninger som følge af at der vil være en tilbøjelighed til, at privatinvesteringer vil søge ind til de lande, som ligger i gruppe 1. Endelig kan man altså også pege på, at Kommissionen i sine egne forslag har lagt tingene således til rette, at der for de lande, der bliver medlemmer, i perioden frem til år 2006 står 38 mia. ecu til rådighed i strukturfondsmidler.
Kun de lande, der altså kommer med, får andel i de penge, og det kan føre til en ubehagelig og, synes jeg, farlig yderligere forvridning.
Derfor er der efter mit og regeringens skøn ingen diskussion om fordelene ved en sådan samtidig optagelse af forhandlinger.
Hvem er så med på det?
Kan det så gennemføres?
Danmark og Sverige har konsekvent været på den linje, og vi har været der længst, men det skal ikke rokke ved, at Danmark og Sverige sammen har anlagt den fælles linje her sammen med Grækenland, Italien, Spanien og nu også Portugal. Jeg kan fortælle Tingets medlemmer, at jeg i dag har haft politiske møder med den rumænske udenrigsminister, som kunne berette, at da han og den rumænske præsident i sidste uge mødte den franske præsident Chirac, gav præsident Chirac
ganske klart til kende, at Frankrig støttede samtidighedsmodellen.
Det vil sige, at det ikke er sådan, at vi har vundet denne diskussion, for det har vi ikke, men vi har heller ikke tabt den, idet den er i fuld gang.
Når vi så ser på de andre lande, kan vi se nogle, som slet ikke har taget stilling.
Det gælder Tyskland.
Den tyske udenrigsminister Klaus Kinkel har netop her i weekenden udtalt, at han og Tyskland gerne så, at de baltiske lande alle tre blev medlemmer så hurtigt som muligt.
Tyskland havde dog ikke taget endelig stilling, men arbejder også med andre muligheder end de to.
De er heller ikke at finde på samtidighedsmodellen, men har givet udtryk for, at Kommissionsmodellen altså ikke er tilfredsstillende.
Hvis det nu ikke kan lade sig gøre at nå igennem til sidst, så er det jo ikke sådan, at Danmark vil stille sig op og blokere for, at udvidelsesforhandlingerne kan gå i gang med nogle, fordi vi ikke kan få alle med på samme tid.
Det ville dog være et urimeligt resultat.
Selvfølgelig vil Danmark ikke det, og det bør vi ikke.
Men kan vi ikke nå igennem med helt og fuldt, hvad vi vil, så mener jeg, vi skal gøre alt, hvad vi kan, for helt konkret præcist at forbedre Kommissionens udspil, der, som jeg har anført det, indeholder en række svagheder, så må vi søge et kompromis.
Debatten om dette vil tage fart over weekenden ved det første møde, et uofficielt udenrigsministermøde i Luxemburg.
Den endelige beslutning, blev man enige om på topmødet i Amsterdam, vil blive truffet i Luxembourg.
Jeg ville gøre et par bemærkninger til hr. Holger K. Nielsen.
Hr. Holger K. Nielsen interesserede sig meget for dette med, at vi i 1993 indledte en langsigtet dansk Europapolitik.
Det er rigtigt, at vi - og det var jo grundlaget for afstemningen den 18. maj 1993 - blev enige med vore partnere om nogle forbehold.
Men vi blev jo også enige om noget andet, som også var et led i en langsigtet dansk Europapolitik, nemlig, at vi ikke ville forhindre de andre i at gå videre.
Og det følger jo sådan set også allerede af, at selve Maastrichttraktaten i sin egen tekst bestemmer, at vi senere hen, altså i 1996, skulle indlede en ny regeringskonference.
Til hr. Keld Albrechtsen
en enkelt bemærkning om Schengen: Hr. Keld Albrechtsen såede tvivl om, hvad det norske Stortings holdning til Schengen ville være.
Jeg kan da meddele hr. Keld Albrechtsen, at et meget stort flertal i det norske Storting bestående både af Arbeiderpartiet og Høyre og, især til glæde for hr. Kristian Thulesen Dahl, også Fremskrittspartiet, er tilhængere af at gennemføre Schengenaftalen, således som det er forhandlet på plads.
Hr. Kristian Thulesen Dahl har stillet mig et spørgsmål for nogen tid siden.
Det er et spørgsmål, der vedrører justitsministerens ressort.
Jeg har sendt det videre til justitsministeren; svaret er endnu ikke fremkommet, men så snart det foreligger, vil det selvfølgelig blive fremsendt.
Jeg tror, det er bedst at have et solidt juridisk grundlag at foretage diskussionen på.
Hr. Kristian Thulesen Dahl og andre har været inde på - nej, jeg tror især det var hr. Keld Albrechtsen - hvorledes man skal fortolke Amsterdamtraktatens bestemmelse om, at der skal indkaldes til en regeringskonference mindst ét år, før antallet af medlemslande overstiger 20.
Det er jo også angivet her, at emnet for regeringskonferencen skal være institutionernes sammensætning og funktionsmåde. Jeg synes lige her, jeg vil bemærke både til hr. Kristian Thulesen Dahl og til hr. Keld Albrechtsen, at det jo også udtrykkeligt siges, at en mulighed kan være at indføre det såkaldte dobbelte flertal, det er ikke den eneste mulighed at ændre stemmevægte. Det er vigtigt at fastslå, at Amsterdamtraktaten på ingen måde begrænser antallet af nye medlemmer i Unionen.
Alle elleve kandidatlande kan blive medlem.
Amsterdamtraktaten betyder heller ikke, at der ikke kan indledes optagelsesforhandlinger med alle kandidatlandene samtidig.
Det eneste, den betyder, er, at der skal indkaldes til ny regeringskonference for at drøfte disse specifikke problemer, inden det sjette ansøgerland optages.
Om selve 6-måneders-diskussionen skal jeg kun sige - jeg er klar over, at min taletid er ved at være gået - helt kort om Schengenarrangementet med de 6 måneder, at det jo udtrykkeligt er konstrueret på en sådan måde, hvad enhver kan overbevise sig om ved at læse teksten, at Danmark står frit inden for den 6-måneders-periode.
Vi kan selv tilrettelægge, hvorledes vi vil gennemføre beslutninger, som andre måtte have truffet i det overstatslige samarbejde inden for Schengen.