Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2005-10-06:
Der er noget ved den siddende regering, der minder mig om norsk landsholdsfodbold for nogle år siden: ufattelig kedeligt og ufattelig defensivt.
På den anden side forstår jeg egentlig godt statsministerens taktik.
Statsministerens spillermateriale er jo ikke noget at råbe hurra for.
Den defensive strategi har da også haft sine kronede dage, ikke mindst fordi regeringens modstanderhold har været præget af udskiftninger, hvor nogle af de nye spillere ikke rigtig har forstået, at man ikke vinder, hvis man hele tiden forærer bolden til det andet hold.
Enhedslisten vil ikke være med til det politiske fedtspilleri, for tag ikke fejl: Bag den defensive facade gemmer statsministerens gamle liberalistiske projekt sig, det projekt, som socialministeren kom for skade at lukke ud med sine hudløst ærlige udtalelser om øget ulighed.
I dag er kommunerne ikke store nok til at skabe interes ser blandt private leverandører.
Det forsøger vores udspil i høj grad at ændre.
Det er det liberalistiske projekt, som skulle have været stadfæstet på europæisk plan med forfatningen.
Her satte franskmænd og hollændere en kæp i hjulet på projektet.
Nu har statsministeren taget timeout, men det betyder jo ikke, at vi bare kan ånde lettet op.
Mens forfatningen er sendt til hjørnespark, fortsætter EU-bureaukraterne og de europæiske magthavere ufortrødent den liberalisering, hvor danske løn- og arbejdsforhold, danske miljøstandarder, dansk fødevaresikkerhed undergraves af EU's indre marked.
I dagens Danmark står 900.000 uden for arbejdsmarkedet.
Det er arbejdsløse, førtidspensionister, efterlønnere, syge og kontanthjælpsmodtagere.
Samtidig arbejder hundredetusinder for meget og for hurtigt.
Resultatet er endnu mere sygdom, endnu mere nedslidning, endnu mere stress og endnu mindre kvalitet.
Den offentlige sektor er storproducent af sygdom og nedslidning: nedslidte hjemmehjælpere, plejepersonale og rengøringsassistenter, som i tusindvis må give op på grund af stress og jag.
Vi siger: Hvorfor ikke slå tre fluer med et smæk?
Vi siger: 10 pct. flere ansatte på plejehjemmene, i daginstitutionerne, på hospitalerne osv.
Det betyder færre arbejdsløse, det betyder mindre nedslidning, og det betyder bedre forhold for de ældre, for børnene og for de syge, ja, for alle dem, der har brug for omsorg og hjælp.
Også på det private arbejdsmarked lider de ansatte under stress og jag.
Vi vil kunne skabe plads til alle, der kan og vil arbejde.
Og det er jo ikke så ringe endda.
At bruge dagpengene aktivt til flere hænder i den sociale service vil være helt afgørende for, at kommunerne kan komme ud af den statsdirigerede spændetrøje, som har resulteret i visionsløse forringelser for nogle af samfundets svageststillede.
Vi vil stille det forslag i alle kommuner, og vi vil fremsætte forslaget i Folketinget, så lovgivningen ikke bliver en barriere for almindelig sund fornuft.
Det er et af kommunalvalgets vigtige spørgsmål.
Hvis vi vil forbedre den sociale service, få arbejdsløse i arbejde og stoppe nedslidningen er det muligt, uden at det koster noget særligt.
Vi vil en verden, hvor produktionen ikke er styret af multinationale selskabers jagt på større og større overskud, men styret af vores behov som mennesker, ikke mindst behovet for sund mad, ren luft og rent vand.
Når firmaer som Danish Crown, Danfoss og Carlsberg flytter produktionen ud af landet, skal de pålægges et socialt ansvar både over for de mennesker, der mister jobbet i Danmark, som skal have krav på efteruddannelse, så de kan komme videre i deres arbejdsliv, og over for arbejderbefolkningen i de lande, hvor produktionen flyttes til.
Samtidig har vi som samfund også et ansvar for, at den 55-årige slagteriarbejder kan komme i arbejde igen, når slagteriet flytter.
Enhedslisten arbejder helt konkret for, at der oprettes økologiske slagterier, som både kan betyde nye arbejdspladser og flere sunde fødevarer.
Tilsvarende vil investeringer i produktion af vedvarende energi være en god forretning for samfundet og for de enkelte mennesker.
Vi skal investere i at udvikle brintenergi, bølgehøvle, solenergi og andre alternative energikilder.
Enhedslisten vil en verden uden krig og terrorisme.
Ethvert anstændigt menneske fordømmer terrorisme.
Enhedslisten har fordømt angrebene i Madrid, London og andre steder, men hvad er terrorisme, og hvordan skal den bekæmpes?
Det er jo det, der i virkeligheden er det afgørende spørgsmål.
Og her går regeringen helt galt i byen.
Lad mig illustrere det med et eksempel: Når den amerikanske hær sønderbomber irakerne ud af deres egen by i Falluja eller torturerer fanger i Abu Ghraib-fængslet, så kaldes det ikke terrorisme, men når irakerne går til modstand, så er det terrorisme.
Enhedslisten fordømmer terror, uanset om den udøves af irakere eller af amerikanere.
Det gør regeringen ikke.
Den fordømmer kun irakerne.
Ja, den anerkender ikke engang, at der er tale om en besættelse.
Det er lige præcis en form for dobbeltmoral, som giver næring til terrorisme.
En indsats mod terrorisme må starte med at fjerne dobbeltmoralen.
Danmark skal ikke være besættelsesmagt, vi skal have de danske tropper ud af Irak.
Enhedslisten vil en verden uden ulighed.
Når forskellige ministre lirer deres standardbemærkning af om, at det skal kunne betale sig at arbejde, som undskyldning for at gøre tusinder af de socialt dårligst stillede fattigere, så udstiller det en kynisme ud over alle grænser.
Starthjælpen har skabt øget fattigdom, kontanthjælpsloftet har skabt øget fattigdom, og kynismen i omkvædet, at det skal kunne betale sig at arbejde, bliver ikke mindre tydelig af, at de nedsatte ydelser beviseligt ikke har betydet, at flere rent faktisk er kommet i arbejde.
Sandheden er den enkle, at fattigdom ikke bringer folk tættere på arbejdsmarkedet, snarere tværtimod.
Ulighedspolitikken er blevet så indgroet en del af det politiske spil, at alle andre partier end Enhedslisten deltager i det årlige satspuljetyveri.
Pensionister, arbejdsløse og kontanthjælpsmodtagere kan hvert år være vidne til, at deres indkomst forringes i forhold til lønudviklingen.
Resultatet er øget ulighed.
Uligheden handler også om et ubehageligt menneskesyn.
Den måde, man behandler flygtninge og indvandrere på, er umenneskelig og kan kun føre til flere modsætninger og mere had.
Vi er kommet derud, hvor flygtninge ikke får asyl, på trods af at de står med en risiko for forfølgelse, fængsling og tortur, når de sendes tilbage til hjemlandet.
Samtidig er ordet integration jo nærmest blevet til diskrimination.
Det er simpelt hen for verdensfjernt at tro på, at det fremmer integrationen at fjerne det økonomiske livsgrundlag for folk.
Det skaber kun øget utryghed, øget ulighed og øgede modsætninger.
Så længe det er typer som fru Louise Frevert, der reelt bestemmer udlændinge- og diskriminationspolitikken, så længe vil humanisme og integration være et fængsel i Rusland.
Ikke mindre usmageligt er det, når regeringen skærer ned på hjælpen til verdens fattigste.
De 10 mia. kr. kunne redde livet for 6 millioner børn i verdens fattigste lande.
Nu har vi så været vidne til, at statsministerens løfter til ofrene for tsunamikatastrofen for størstedelen finansieres med penge, som er beregnet til den almindelige ulandsbistand.
På boligmarkedet er ulighederne jo nærmest groteske.
Man ønsker ikke engang at beskatte de store skattefri gevinster, der indkasseres, når boligerne sælges.
Ulighed er også ulighed mellem mænd og kvinder.
Kvinder rammes hårdest af arbejdsløsheden.
Kvinder har de dårligste lønninger og det ringeste arbejdsmiljø.
Der er brug for konkrete initiativer for at skabe lighed på det her område: en barselfond, der omfatter alle, kønsopdelte lønstatistikker, en bedre fordeling af barselorloven, en bedre sammenhæng mellem arbejdsliv og det andet liv og ikke mindst en ordentlig pose penge til højere løn for de offentligt ansatte, som for størstedelens vedkommende består af lavtlønnede kvinder.
Det kommende år vil understrege, at vi står over for et politisk valg, når det handler om den sociale velfærd.
Kodeordet hedder velfærdsreformer, et ord, som misbruges i liberalisternes politiske målsætninger om grundlæggende forringelser af velfærden.
Statsministeren og mange andre skjuler sig jo bag et væld af eksperter og smagsdommere, når de påstår, at det er nødvendigt at fjerne efterlønnen.
Dette postulat bygger efter min mening på en afgørende forudsætning om, at det private forbrug skal stige på bekostning af det offentlige.
Faktisk går man ud fra i Velfærdskommissionen, at det private forbrug skal stige med 120 pct. i faste priser i løbet af de næste 35 år.
Hvis vi nu bare i al fredsommelighed siger, at det kan holdes nede på 100 pct., at det private forbrug skal stige med bare 100 pct., altså fordobles i løbet af de næste 35 år, så er bomben, ældrebomben, demonteret.
Det er og bliver ikke nogen nødvendighed.
Det er et politisk valg.
Vores fremtidssikring af velfærden er en anden.
Vi vil med vores forslag om fordeling af arbejdet og flere i den sociale service, investeringer i uddannelse for alle, forebygge sygdom og forebygge udstødning fra arbejdsmarkedet.
Det er også dagsordenen, når vi skal til kommunalvalg den 15. november.
Her skal det kedelige hold have et nederlag, som forhåbentlig kan føre til, at træneren må gå af.