runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jesper Langballe (DF), 2005-03-10:
Jeg takker for svaret.
Men den anden del af mit spørgsmål kunne jeg egentlig godt tænke mig at afæske ministeren svar på.
Sådan noget som det med patronymer kan vi vist godt se, at man ikke kan genoplive.
Det vil virke fuldstændig museumsagtigt, hvis vi gør det, og det er udtryk for, hvad der sker, når man afbryder en levende tradition.
Kunne ministeren ikke forestille sig, at man om 50 år eller 100 år ville sige, at det virkelig var en ulykke, da man afskaffede markeringen af den faste slægtssammenhæng i efternavnene, afskaffede enhver form for navnesammenhæng og bare sagde, at det var noget, enhver kunne vælge frit?
Her vil man så også afbryde en tradition, som man ikke i fremtiden vil kunne gå tilbage og hente op i nutiden.
Der er ikke så mange navne, man kan vælge imellem, havde jeg nær sagt, i dag, men man har jo mulighed for også i dag at skifte efternavn, hvis man af en eller anden grund ønsker det.
Så den fare, man kunne se i, at traditionen for, at navnet følger slægten fra generation til generation, forsvinder, fordi folk i stigende grad ønsker at vælge et andet efternavn, end de har, tror jeg ikke er så stor, fordi vi snarere her giver mulighed for, at de, som har et ønske om et andet navn, kan finde et, der passer til den identitet, den slægt, den familie, den helhed, som de indgår i.
Men jeg har svært ved at se, at det vil betyde, at flere i og for sig ønsker at fravige et slægtsnavn, som de er født til.
Ja, nu er jeg jo klar over, at lovforslaget her ikke er groet i familie- og forbrugerministerens have, men i justitsministerens.
Jeg kan sagtens følge ministeren i, at på nogle punkter er den nuværende navnelov for rigoristisk, f.eks. at en kone ikke kan tage sin mands mellemnavn, selv om det er det navn, der bliver brugt om familien.
Det er sådan til at grine lidt ad, men det er jo også udtryk for, at når man først har sluppet en tradition, så kan man ikke rulle tilbage og gribe den, så er den sluppet.
Kunne ministeren forestille sig, at det er den ulykke, man er i færd med at forvolde nu, at man slipper den tradition, at man er bundet til et ganske bestemt efternavn, og dermed skaber et kaos, der bestemt ikke er efter Edmund Burkes parole om at forandre for at bevare, og at vi i fremtiden må sige, at sket er sket, og at det ikke lader sig ændre?
Det er da imødekommelse af en nordisk navngivningstradition, men jeg har ikke nogen forventning om, at det er noget, som man i Danmark sådan i almindelighed vil benytte sig af.
Jeg tror, at det vil høre til sjældenhederne, at nogle vil benytte sig af muligheden.
Derfor tror jeg heller ikke, at vi vil se en udvikling, der på det grundlag udvasker mulighederne for at følge slægten gennem at følge navnet fra generation til generation.
Martin Henriksen (DF), 2005-03-10:
Når nu man f.eks. hørte på Venstres ordfører, at Venstre var til at rykke med hensyn til, at man f.eks. hævede beskyttelsen af slægtsnavne fra 1.000 til 3.000, så vil jeg gerne høre ministeren, om ikke man kunne lade være med at ligestille ægteskab med et papirløst forhold.
Er det noget, som ministeren også vil være med til at kigge på, så det ikke bliver en del af navneloven?
Vi vil da gerne, at der er så bredt et flertal som muligt i Folketinget bag en ny navnelov.
Netop med sådan et lovforslag som dette, der skal holde i ganske mange år, og som gerne skulle være udtryk for en fællesnævner, som hele samfundet kan tilslutte sig, skal man ikke på forhånd afvise korrektioner.
Men jeg har lidt svært ved at forstå kritikken for så vidt angår ligestilling navnemæssigt i ægteskaber og i andre former for samliv, for man forringer jo ikke mulighederne for at have et fælles navn i et ægteskab, men giver andre mulighed for også at få et fælles navn, hvis de har levet sammen i en periode.
Så vil jeg godt i den anledning bede ministeren om at kommentere et høringssvar fra Roskilde Stift, og Roskilde Stift skriver bl.a.: »Stiftet finder, at efternavnet hidtil har været udtryk for en slægtsmæssig tilknytning, hvilket i så fald ikke længere vil være tilfældet.
Stiftet finder videre, at en vigtig del af forståelsen af sig selv som led i en større sammenhæng derved går tabt, og at det herefter kun vil være personnummeret, der vil være identitetsbærende.«
Det er jo faktisk i modstrid med det, som ministeren lige sagde, at flere vil føle sig som en del af en større sammenhæng.
Vil ministeren kommentere det?
Altså, nu er det jo sådan, at det kun er navne, som bæres af mere end 1.000 personer, der bliver frigivet.
For de allerfleste navne vil det være som hidtil, og de allerfleste mennesker vil jo få et navn ved deres fødsel, som angiver en tilknytning til deres slægt og deres familie, og det navn vil de blive ved med at bære.
Men vi giver altså mulighed for, at man på denne her måde, hvis man af forskellige grunde – og det kunne bl.a. være for at knytte sig til tidligere led i slægten, eller det kunne være for at knytte sig til dem, der er ens familie – ønsker et andet navn, kan tage det andet navn på de konditioner, som er opgjort i lovforslaget.
Derfor er jeg ikke enig i den kommentar, der er kommet, og som netop blev læst op.
Pernille Vigsø Bagge (SF), 2005-03-10:
Jeg skal indledningsvis gøre opmærksom på, at jeg taler på vegne af fru Anne Baastrup, der desværre er forhindret i at være til stede.
Navne har altid og med rette været genstand for meget vigtige personlige tolkninger af identitet, og navne har båret familietraditioner igennem for mange generationer.
Men over for det står det moderne samfund, og det moderne samfund har for længst slået igennem med sit krav om selv at vælge og fravælge identitet.
Man skal selv kunne vælge, hvad man vil hedde.
Det er ikke et myndighedsbevis på ægteskab, der skal afgøre den sag.
På den ene side nyskabende og på den anden side meget gammelt er forslaget om erhvervelse af de såkaldte patronymnavne, eksempelvis Karinsdatter.
SF tillader sig at tolke lovforslaget i retning af, at ligestillingen mere og mere slår igennem i det danske samfund.
Nu kan man altså også have kvindenavne.
SF er naturligvis for forslaget.
Charlotte Fischer (RV), 2005-03-10:
Jeg tror ikke, at vi når det meget videre i den her sammenhæng.
Jeg har svært ved at se, at det rummer noget mål i sig selv at lægge begrænsninger på folk i vores samfund.
Vi får det ikke bedre af, at folk, der faktisk føler trang til at få et andet navn, som har lyst til at få et andet navn, skulle møde en begrænsning.
Det forringer ikke vores samfund på nogen som helst måde.
Det er sådan, jeg oplever det, og jeg tror, man må sige, at vi er nået dertil, hvor det også er en ren ideologisk snak.
Medmindre miraklernes tid ikke er forbi, når vi nok ikke meget længere.
Jesper Langballe (DF), 2005-03-10:
Forfatteren Jakob Knudsen har i en roman, der hedder »En Ungdom« skildret en kulturradikal højskoleforstander, hvis slogan over for højskoleeleverne er: Gør, hvad I vil, så tager i hvert fald friheden ingen skade.
Det kan jo godt stå som kulturradikalismens motto og som en sammenfatning af, hvad fru Charlotte Fischer her har sagt om navne.
Gør, hvad I vil, så tager i hvert fald friheden ingen skade, se det er ikke det levende liv.
Det er den totale tomhed og øde, at der ikke er nogen bånd, at der ikke er nogen virkelighed, man skal stå ret for, at der ikke er noget, der er valgt for en, som man ikke skal vælge selv.
Det er virkelig tomhed og øde.
Det levende liv opstår der, hvor der er en fordring til en på forhånd, som måske bl.a. kunne udtrykke sig i navnet, at man har fået et efternavn, der, hvad enten man selv vil det eller ej, placerer en i en ganske bestemt slægtssammenhæng.
Charlotte Fischer (RV), 2005-03-10:
Jeg er næsten derhenne, hvor jeg kun kan spørge mig selv, om vi er ved at blive mere enige, når jeg hører et udsagn om, at livet er levende og tingene ikke er statiske.
Det er sådan set vores udgangspunkt til det her, at der ikke er nogen ting, der er cementerede eller støbt i beton.
Vi synes bare ikke, at dynamikken kun er legitim inden for slægtens rammer.
Vi synes, at den gerne må være det på alle leder og kanter, og vi synes, det er vigtigt, at udviklingen også afspejler, at vi har et dynamisk samfund.
Det er heller ikke støbt i beton, det udvikler sig hele tiden, som flere ordførere har sagt her i dag.
Så hvis man synes, at livet er levende, at Danmark ændrer sig, så kan jeg slet ikke se, hvorfor man skulle være imod det her.
Det her er jo et udtryk for, at livet er levende.
Jeg tror næsten, at jeg vil bruge det som et slogan fremover.
Jesper Langballe (DF), 2005-03-10:
Nu sagde fru Charlotte Fischer noget her til sidst, som undrede mig.
Fru Charlotte Fischer nævnte den gamle skik, at en kvinde tager sin mands efternavn ved ægteskabets indgåelse, og fru Charlotte Fischer siger så, at hvis hun havde gjort det, havde hun jo opgivet slægtssammenhængen.
Det forvirrer mig, for det antyder et forhold til slægten som noget fuldstændig statisk, der skal bevares i en lang linje fra Gorm den Gamle og til fru Charlotte Fischer, men forholdet er jo ikke sådan.
Livet er som bekendt levende, og det vil sige, at slægter mødes og går ind i hinanden, og det er det, der skaber historie, ikke at bevare slægten som en fuldstændig statisk enhed med et navn, som er ufravigeligt, men at slægterne går ind i hinanden, mødes og skaber nye sammenhænge.
Men jeg vil nok sige, at det, fru Charlotte Fischer var inde på der, synes jeg er konservatisme i rigtig dårlig forstand.
Charlotte Fischer (RV), 2005-03-10:
Jeg ser ikke nogen modsætning i det.
Jeg ser ikke det som noget mål i sig selv, at den enkelte skifter navn hele tiden.
Jeg synes, det vigtige er, at den enkelte får lov til at bestemme, om man gerne vil holde fast i sit slægtsnavn, eller om man vil hedde noget andet.
Det synes jeg er det grundlæggende.
Man kan sige om det her med slægtsnavnet, at der føler jeg mig fristet til at sige, at det jo er sådan, at kvinder gennem generationer i mands minde, når de blev gift, har lagt deres slægtsnavn på hylden, og det er historisk betinget.
Det kan man synes om eller ej, men jeg synes, at hvis jeg havde giftet mig og taget min mands navn, så hed jeg ikke Fischer mere, og så var det et brud med min slægt og mine bånd tilbage.
Så jeg kan egentlig ikke helt se logikken.
Jeg synes samtidig, at man skal holde fast i, at det her også handler om, at der ikke går noget fra nogen.
Hvis man giver noget frihed til, at den enkelte kan vælge sit navn, er der jo ikke noget, der går fra nogen i det her.
Søren Krarup (DF), 2005-03-10:
Nu bliver jeg desværre nødt til at være mere kritisk over for fru Charlotte Fischer, for nu synes jeg, at hun ophæver det reelle, hun dog sagde tidligere.
Nu siger hun, at det bare er et spørgsmål om tillid til den enkelte.
Det er simpelt hen en ophævelse af den klare indrømmelse, hun kom med før, at det at være menneske er, at jeg vælger selv at være den, jeg vil være.
Det vil sige, at det ikke er et spørgsmål om tillid til den enkelte, men det er et spørgsmål om, at jeg simpelt hen er Vorherre, som har ret til selv at forme virkeligheden.
Det siges så, at det er en protest imod formynderi, ja, det, at fru Charlotte Fischer er født af sine forældre, det, at hun hører hjemme i en sammenhæng, hvor hun taler et bestemt sprog, har en bestemt nationalitet, betyder, at virkeligheden faktisk eksisterer som noget bindende.
Hun kan godt kalde det for formynderi, men så er der jo kun det at sige, at virkeligheden er formynderisk, for jeg er ikke født på en sky, hvor jeg selv bestemmer overhovedet alt, jeg er et ganske bestemt konkret menneske i en sammenhæng.
Det fejede fru Fischer før så befriende af bordet og sagde: Jeg blæser på det, jeg vil bare have lov at skabe min egen virkelighed.
Derfor synes jeg, at man, hvis man er konsekvent, faktisk skal holde fast i det udgangspunkt som radikal.
For det giver mening.
Så ved vi, at den totale tomhed jo altså virkelig er radikalismens indhold.
Charlotte Fischer (RV), 2005-03-10:
Man kunne jo forsøge sig med lidt tillid til den enkelte borger.
Det kan godt være – sådan er det jo faktisk – at langt, langt de fleste mennesker lever fint med deres slægtsnavn og er glade for det.
Egentlig handler det her bare om at give nogle mennesker en ekstra mulighed.
Om de så bruger den eller ikke bruger den, det synes jeg ikke der er nogen der skal sidde i fjerne lokaler og bestemme på deres vegne.
Så jeg synes måske, at det også handler om formynderi, kan man sige i denne her sammenhæng, altså at der er nogle her eller andre steder, der skal bestemme, hvad der er den rigtige identitet for den enkelte.
Søren Krarup (DF), 2005-03-10:
Jeg vil simpelt hen komplimentere ordføreren, for jeg synes, at det var en meget, meget præcis radikal for ikke at sige kulturradikal tale, der blev holdt.
Her fik man jo virkelig det kulturradikale syn på menneskelivet fremsat klart og tydeligt: at det er min ret selv at vælge mit navn.
Det vil sige, at det er min ret til selv at vælge min virkelighed.
Det er jo virkelig kulturradikalismens forståelse af, hvad det er at være menneske, at det er noget, jeg selv vælger.
Det vil sige, at alt, hvad der hedder historie, historisk sammenhæng, slægt, er noget, jeg kaster på møddingen, for jeg vælger simpelt hen mig selv som noget ganske andet.
Jeg kan jo ikke lade være med at høre den tale på baggrund af en konservativ tale, der tilslutter sig dette, som virkelig er en ophævelse af alt, hvad der hedder konservatisme, men hvor det kamufleres.
Her er der ikke noget, der er kamufleret.
Det er simpelt hen kulturradikalismen for fuld udblæsning, hvor alt bliver ligegyldigt i forhold til den enkeltes private smag.
Så jeg kan kun komplimentere fru Charlotte Fischer.
Charlotte Fischer (RV), 2005-03-10:
Nu er jeg ikke konservativ, så det er nemt for mig at støtte det her lovforslag.
For os i Det Radikale Venstre er det først og fremmest, ja, man kunne kalde det en befriende anerkendelse af det enkelte menneskes ret til at bestemme over sit liv og sin identitet
Det at vælge sit navn bør altovervejende være en sag for den enkelte og ikke noget for særlig kloge hoveder bag fjerne skranker.
For os handler det også om tillid til, at den enkelte kan finde ud af at forvalte sit liv og sin identitet på en rigtig god og fornuftig måde.
Navnelovsudvalget har jo i sin gode og grundige betænkning allerede knæsat de her principper, nemlig at en persons navn først og fremmest er et privat anliggende og ikke noget, samfundet skal interessere sig for.
Det er vi enige i.
Det er glædeligt, at den enkelte får flere frihedsgrader, det gælder både med fornavn, mellemnavn og efternavn, og hvorfor den enkelte vælger sådan synes jeg i virkeligheden ikke er noget vi skal bekymre os om.
Der er nogle, der gør det, fordi de gerne vil være mere traditionalistiske, og de vælger at lægge vægt på deres slægtsnavn.
Så ændrer man det ikke.
Men der er også mange andre grunde til, at folk i dag ønsker at ændre deres navn, men for mig er det sagen uvedkommende.
Selvfølgelig er der nogle overordnede hensyn, der gør, at vi overhovedet har brug for en lov.
Der er det helt praktiske, at de navne, der tages i brug, faktisk skal kunne bruges i den daglige kommunikation og, kunne man sige, til en vis grad til at identificere den enkelte i det praktiske daglige.
Ellers har vi jo cpr-systemet.
Så er der hensynet til slægtsfølelsen, den er der jo allerede talt meget om, men der er hensynet til dem, der bærer de mere specielle efternavne.
Og jeg synes, at lovforslaget fint tager hensyn til det.
Og man kunne måske endda sige så rigeligt, for ministeriet erkender i hvert fald selv i bemærkningerne, at bestemmelserne er temmelig detaljerede, og at loven er svær at læse.
Så jeg vil sige, at det ikke er den vilde liberalisering set med mine øjne – man kunne sige snarere for lidt end for meget.
Men det er i hvert fald et samfund, hvor samlevende i højere grad ligestilles med gifte – det synes vi er positivt – hvor der åbnes for andre navneskikke og dermed for, at man i højere grad får lov til at navngive i pagt med den tradition, man nu er rundet af, hvis det er praktisk muligt.
Den danske navnetradition er gudskelov ikke, lige så lidt som Danmark er, støbt i beton.
Nej, den ændrer sig i takt med befolkningssammensætningen og tidsånden.
I dag går de færreste faktisk rundt og hedder Per Degn eller Dorthe Knapmagers som hos Holberg.
Ikke fordi de ikke må, men det hedder man altså bare ikke i 2005.
Alt i alt synes vi ikke, at der er noget at betænke sig på.
Lovforslaget er for os et gevaldigt fremskridt til gavn for et mindre formynderisk og et mere rummeligt Danmark, så derfor kan vi overordnet støtte lovforslaget.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2005-03-10:
Jeg kan stadig væk ikke se, hvor der i det forslag til navnelov skulle være noget, som skulle ændre ved ægteskabets status i vores samfund.
Jeg kan virkelig ikke se, hvad det er.
Folk kan gifte sig og få den fornøjelse akkurat efter det her lovforslag som før.
Det ændrer ingenting.
Men vi giver nogle muligheder for dem, som lever i det, jeg fortsat vil kalde en familie.
Også selv om de ikke er gift, lever de dog en far, en mor og et barn sammen, og de får en fælles ramme, ved at de kan tage det samme efternavn.
Det kan jeg virkelig ikke se skal være i modstrid med det gode ved ægteskabet.
Martin Henriksen (DF), 2005-03-10:
Jeg vil bare gerne konstatere, at i den her navnelov bliver ægteskabet nedprioriteret, fordi det bliver ligestillet med et papirløst forhold.
Det har ikke noget at gøre med, at jeg er imod, at folk lever i et papirløst forhold, det har jeg intet imod, og jeg kan også godt acceptere, at de er en familie.
Men man er først i et ægteskab, når man bliver gift enten på rådhuset eller i kirken, og ægteskabet er noget særligt, og det synes jeg vi skal bevare.
Jeg kan endnu en gang sige, at jeg ikke kan forstå, at en konservativ mand kan stå og være med til at vedtage en navnelov, som i en vis udstrækning fjerner beskyttelse af slægtsnavne, og som nedprioriterer ægteskabet.
Det synes jeg er uhensigtsmæssigt.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2005-03-10:
Nu har jeg ikke læst nogen steder i lovforslaget, at der står, at man ikke må gifte sig, og at ægteskabet skulle være skidt.
Ægteskabet har akkurat den samme værdi, som vi er enige om er en stor værdi og en stor glæde og til gavn for dem, der får den oplevelse.
Der står ikke noget om, at det her er et angreb på ægteskabet.
Jeg kan heller ikke se sammenhængen, for folk kan jo gifte sig stadig væk på trods af, at vi ændrer navneloven.
Men vi skal altså også tage hensyn til, at vi lever i et samfund, hvor omkring 600.000 mennesker lever papirløst, og jeg vil også kalde det en familie, hvis to voksne har fælles børn og de ikke er gift.
Det er også en familie i 2005.
Og at give de mennesker en mulighed for, at de kan skabe en ramme, så deres identitet hænger sammen, kan jeg altså ikke se skulle være i modstrid med, at man stadig væk mener, at familien er vigtig, og at ægteskab er en fantastisk god ting.
Martin Henriksen (DF), 2005-03-10:
Jeg ville bare spørge den konservative ordfører, om man stadig væk som konservativ skal værne om familie og ægteskab, for det syntes jeg var fraværende i ordførertalen, men det har jeg altid betragtet som konservativ politik.
Så ville jeg også godt høre, om ikke den konservative ordfører mener, at det faktisk er unfair over for de almindelige danskere, som sætter pris på ægteskabet og de værdier, som der ligger i ægteskabet, at man nu nedprioriterer ægteskabets betydning ganske enkelt ved en indgriben fra Folketingets side.
Kan Folketinget overhovedet tillade sig over for almindelige danskere at nedprioritere det ægteskab, som de sætter højt?
Jesper Langballe (DF), 2005-03-10:
Jeg ved ikke, hvad det der med navnet som et symbol er; det er ikke noget, jeg har sagt.
Derfor er jeg lidt uforstående over for, at hr. Per Ørum Jørgensen meget sympatisk taler om konservatisme som det at hævde sammenhængen mellem generationer, både tilbage og fremefter.
Men det er da netop at bryde enhver sammenhæng mellem generationerne, både fremefter og tilbage, at man siger, at når det drejer sig om efternavne, så er der frit valg på alle hylder, man ifører sig et efternavn, sådan som man tager en slåbrok på om morgenen.
Der er ikke noget, der binder, det efternavn, ens forældre har ladet gå videre til en, er man ikke spor bundet af.
Er det konservatisme?
Lone Dybkjær (RV), 2005-03-10:
Nu kan det jo ikke nytte noget, at jeg siger, at jeg ikke har forstået spørgsmålet, for jeg forstår, at hr. Søren Pind ikke kan komme tilbage igen.
Jeg tror, at private kan gøre ting udmærket og godt.
Jeg tror også, at der er private, der har et socialt ansvar og også kunne forestille sig, at der blev etableret institutioner, uden at de nødvendigvis ønsker at tage profit ud af dem.
Det tror jeg godt kan lade sig gøre.
Men det er sådan set ikke det, der står i lovforslaget.
Der står tværtimod i lovforslaget, at private ikke vil etablere sig på det her marked, medmindre de kan tjene penge.
Det står der direkte.
Hvis der havde stået i lovforslaget, at de gerne ville etablere sig her, og at det ville man nu åbne op for, fordi der er administrative besværligheder, så havde det været en helt anden diskussion, vi havde haft.
Lotte Bundsgaard (S), 2005-03-10:
Socialdemokratiet støtter, at vores børn skal kunne få et varmt og sundt måltid mad i daginstitutionerne.
Vi støtter også, at forældrene kan betale et mindre beløb for maden til deres børn, og vi er tilfredse med, at ministeren har rettet lidt op på forslaget fra sidste samling og har fulgt vores råd og nu pålægger kommunerne at indføre et loft over forældrebetalingen.
Men desværre er der nogle knaster i lovforslaget, som gør, at Socialdemokraterne ikke på nuværende tidspunkt kan støtte forslaget, men vi håber, at den nye minister vil være indstillet på at forhandle, så vi i fællesskab kan vedtage et bedre forslag end det, der er fremsat.
Det første, vi håber ministeren vil ændre på, handler om at forbedre forholdene for de børn, der kommer fra økonomisk dårligt stillede hjem.
Vi mener, at disse børn har lige så meget behov for et godt, varmt måltid mad, som de andre børn.
Vi vil derfor ved anden behandling stille et ændringsforslag, der giver disse børn mulighed for også at deltage i madordningen.
Konkret vil ændringsforslaget betyde, at børn, der har økonomisk friplads til at blive passet, også får økonomisk friplads, når det gælder maden.
Hvis vi som samfund vurderer, at forældrene ikke har råd til at betale fuld pris for at få deres børn passet, må det også have konsekvenser i forbindelse med den mad, som børnene skal betale for i daginstitutionerne.
På den måde vil vi sikre, at Peter, der bor hjemme hos en lavtlønnet enlig mor, også vil kunne deltage i den madordning, som resten af børnene på hans stue gør det.
Det andet, vi mener der skal ændres på, drejer sig om de helt små børn.
Vi foreslår, at vuggestuebørnene tages ud af forslaget.
Vi mener, at det for de helt små børn er en naturlig del af det at blive passet, at de også får den grød, den mos, eller hvad man nu ellers spiser, når man er helt lille.
Derudover frygter vi, at alle de kommuner, der i dag tilbyder mad til børnene i vuggestuerne, vil fjerne det som konsekvens af det her forslag, ikke fordi kommunerne gerne vil fjerne maden i vuggestuerne, men fordi de er så økonomisk pressede, at de næsten bliver tvunget til at gøre det.
Derfor håber vi på, at ministeren vil være indstillet på at ændre forslaget, så vuggestuebørnene fritages.
Alt i alt mener vi altså, at det er en rigtig god idé, at man kan oprette madordninger i børnehaverne, som kan sikre et godt måltid mad til vores børn, men hvis det skal ske på bekostning af de svageste børn, så kan vi ikke støtte forslaget.
Derfor håber vi på, at vi kan få flertal for vores to ændringsforslag, som vi stiller ved anden behandling.