Kamal Qureshi (SF), 2005-03-03:
De passive rygere har, som også de tidligere ordførere har været inde på, et problem – ikke alene på deres arbejdsplads, men også når de om aftenen ønsker at gå i byen for at spise eller ønsker en hyggeaften med deres venner eller familie.
Problemet er lidt anderledes for de passive end for de aktive rygere.
Det kan sådan set siges, at hvis røgen ikke blev pustet ud, kunne man være ligeglad, men det er i det øjeblik, der pustes noget kræftfremkaldende røg ud, de passive rygeres problem dukker op.
Vi er sådan set i den lidt paradoksale situation, at vi kan acceptere, at en tjener går på arbejde og er omgivet af kræftfremkaldende røg, som tobaksrøg jo er.
Det accepterer vi, mens vi ikke ville acceptere, hvis en svejser på sin arbejdsplads blev udsat for kræftfremkaldende røg, hvis en laborant blev udsat for kræftfremkaldende produkter på sin arbejdsplads, eller hvis en chauffør blev udsat for kræftfremkaldende røg eller andre produkter på sin arbejdsplads.
For SF er det ikke acceptabelt, at folk bliver udsat for kræftfremkaldende røg på deres arbejdsplads, og det er sådan set i princippet ligegyldigt for os, om den røg kommer ud af munden på kunderne, om den kommer ud af nogle maskiner eller kommer ud fra udstødningsrøret på nogle biler.
Samtidig med at vi har problemet med passiv rygning, har denne regering med hjælp af støttepartiet Dansk Folkeparti gjort det billigere at ryge ved at nedsætte afgifterne på tobak.
Det er også med til at forværre det problem, som forbruget af tobak allerede er i det danske samfund.
Vi vil selvfølgelig – det kommer sikkert ikke bag på ministeren – også støtte dette forslag, som vi betragter som et meget lille og, som min kollega fra Det Radikale Venstre også nævnte, meget uambitiøst lille skridt, men trods alt et skridt i den rigtige retning.
Derfor vil vi selvfølgelig støtte forslaget, men vi kunne godt tænke os, at problemet og problemets omfang blev taget med den alvor, det burde, når det er sådan, at mange personer dør af at blive udsat for kræftfremkaldende røg på deres arbejdspladser.
Derfor burde man gribe kraftigere ind på området, end forslaget her lægger op til.
Det synes jeg er en utidig bemærkning, og den er i hvert fald forkert, for hvis man iagttager problemets omfang, er der jo ikke tale om, at det er forværret.
Tværtimod udvikler rygesagen sig dag for dag i den rigtige retning, og regeringen har, som fru Birthe Skaarup også var inde på, jo taget forskellige initiativer, der samlet set bidrager til, at antallet af dagligdagsrygere og dermed også antallet af folk, der udsættes for passiv rygning, falder dag for dag.
Det er også det hovedsynspunkt, der ligger bag det serviceeftersyn, hr. Naser Khader omtalte, og som jeg ganske rigtigt markerede jeg ville sætte i værk efter den debat, vi havde om emnet for noget, der nærmer sig et år siden.
Senest har vi f.eks. kunnet glæde os over, at man har besluttet, at der slet ikke må ryges i S-togene.
Resten af togtrafikken er på vej, og vi kan se af vores serviceeftersyn, at på område for område gennemføres der faktisk stadig mere restriktive regler, og vel at mærke regler, der hviler på lokale beslutninger eller på beslutninger, der så at sige vokser ud af den pågældende sektors særlige interesser.
Men det rokker jo ikke ved, at vi ikke er i mål.
Det er vi enige om, og jeg tror slet ikke, der overhovedet er nogen uenighed om, hvad der er endemålet, nemlig at alle skal kunne færdes uden at blive udsat for passiv rygning, medmindre man selv positivt vælger at lade sig udsætte for passiv rygning.
I virkeligheden er det snarere en diskussion om metoderne end om målet.
Her har regeringen haft det udgangspunkt – og det er fortsat vores udgangspunkt – at vi bedst fremmer denne sag ved at få et sæt nye holdninger til at vokse frem og ved at sørge for, at man de steder, hvor man har det umiddelbare driftsansvar – hvad enten det er på en skole, en daginstitution, en arbejdsplads eller en restaurant – selv tager et ansvar.
Det er sådan set det sidste, vi nu giver en hjælpende hånd ved at bestemme, at fra den 1. juni skal alle serveringssteder træffe et bevidst valg, og det skal være synligt, hvilket valg man har truffet.
Det kan understøtte ikkerygernes valg af restaurant, og det kan sådan set også understøtte dem, der arbejder i restaurationsmiljøet, i deres valg af arbejdsplads.
Jeg er glad for at kunne konstatere, at der er fuld opbakning til forslaget, om end jeg selvfølgelig også har noteret mig, at nogle synes, at vi umiddelbart skulle gå længere allerede nu.
For så vidt angår den overvejelse – om man skal bevæge sig længere i en eller anden given retning – brugte jeg sidst førstebehandlingen af forslaget, for der er jo tale om en genfremsættelse, til at markere, at i regeringens optik skal vi bruge 2005 til at debattere det spørgsmål.
Hvis der skal lovgives yderligere, og hvis der skal regelreguleres yderligere om rygning, skal det ske med afsæt i en bredt funderet offentlig folkelig debat, så der er opbakning til de skridt, vi tager, og vi er sikre på, at der også vil være respekt for de skridt, vi tager.
Forskellige lande har valgt forskellige modeller, og forskellige lande har gjort forskellige erfaringer.
Der er den irske model, som er til at forstå: Al rygning er forbudt i det offentlige rum.
Der er den engelske model, som nu fases ind over en længere årrække, og hvor der sondres mellem serveringssteder, der kun serverer drikkevarer, og serveringssteder, der serverer både vådt og tørt.
Der er sådan set mange varianter, hvis man vil gå ind i overvejelser om at lave modeller for en nærmere rygeregulering,
men det, der er mit og regeringens synspunkt, er, at hvis vi skal gå et skridt videre, skal vi gøre det bevidst, og så skal vi tage et skridt, der har en tilstrækkelig længde, så vi ikke skal tage et skridt mere allerede dagen efter.
Nu er det selvfølgelig ikke min første forpligtelse som sundhedsminister at gøre mig nogle erhvervspolitiske betragtninger, men alligevel.
Vi har jo kunnet se i Sverige, hvordan man i første omgang valgte at løse problemstillingen ved at stille krav om ventilation og afskærmning m.v., hvilket gjorde, at det svenske restaurationsmiljø foretog massive investeringer, men efterfølgende nåede man i Sverige frem til denne konklusion: Det er alligevel ikke godt nok, vi vil hellere tage et skridt yderligere. Jeg har altså det synspunkt, at skal der tages et skridt, kan vi lige så godt tage et skridt af så stor længde, at vi er sikre på, at vi kommer til at stå fast i en lang tid fremover.
For det første er debatten for snæver.
Serviceeftersynet viser jo bl.a., at spørgsmålet om passiv rygning har en rækkevidde, der rækker langt ud over restaurationslivet.
Hvis man skal sætte sagen lidt på spidsen, kan man sige: Hvad hjælper det, at man sørger for, at gymnasieeleven i 3. g ikke bliver udsat for passiv rygning 3 timer fredag aften på et diskotek, hvis han i øvrigt er passiv ryger resten af ugen på gymnasiet?
Det er den ene overvejelse, og den anden overvejelse er den, jeg refererede før: Hvis vi tager et skridt, skal vi ikke bare kende retningen, men også skridtlængden.
Derfor vil jeg gerne her, hvor jeg kan slutte af med at konstatere, at der er opbakning bag lovforslaget, signalere, at vi er parat til at tage diskussionen, og at vi sætter den i gang den 13. april.
Vi er også parat til at sætte en deadline på ca. 1 år, og regeringen er naturligvis også helt på det rene med, at efter en debat, vi selv sætter i gang, har vi som regering også en forpligtelse til at konkludere og udmønte vores konklusioner.
Med denne tilkendegivelse vil jeg stille mig til rådighed for det udvalgsarbejde, der nu går i gang.
Hermed sluttede forhandlingen, og lovforslaget overgik derefter til anden behandling.
Afstemning