Per Stig Møller (KF), 2006-05-02:
Nej, der er lavet den PET-undersøgelse, og den er i gang.
Jeg synes da også, at den nu da snart må være færdig, de har siddet mange år med den.
Så det skal da også bare være min appel, at PET-undersøgelsen ser at blive færdig, men selvfølgelig skal den jo også laves fagligt kvalificeret.
Med hensyn til arkiverne mener jeg at kunne huske, men hæng mig nu ikke, hvis jeg husker forkert, at aftalen omkring det her var, at andre forskere kunne få adgang til materialet, når disse forskere var færdige, således at der ikke sad nogle forskere og tog materiale fra hinanden.
Det betyder så, at andre forskere nu kan gå i gang med det samme materiale og få yderligere.
Min indstilling er selvfølgelig, at arkiverne skal være så åbne som muligt, men jeg kan jo ikke give total åbenhed.
For det andet er der jo altså også hensynet til statens sikkerhed og andre magter, som man har været i forbindelse med, som også skal respekteres ifølge arkivloven.
Men jeg går da ind for den maksimale åbenhed inden for de grænser, som samspillet med andre lande udvirker.
Jamen det er da fuldstændig rigtigt, hvad hr. Niels Helveg Petersen siger.
Hvis Danmark stadig væk var alene om at sætte fodnoterne, så ville skadevirkningen selvfølgelig blive begrænsede, fordi vi jo ikke forlod NATO.
Det er jo korrekt.
Så vil jeg sige, at statsministeren jo rent faktisk udskrev valg i 1988 på sikkerhedsspørgsmål, fordi det drejede sig om forstærkninger, og det fremgår jo også af rapporten, at her kom pludselig forstærkningsaftalen i fare, det vil sige, at der var det jo ikke bare dette med alliancen, hvor vi nok druknede, fordi man druknede vores fodnote, her var det Danmark selv, der kunne komme i den situation, at Danmarks sikkerhed kunne komme i fare, hvis ikke vi fik forstærkninger.
Det var jo det, der gjorde, at regeringen fandt, at nu var det altså gået for vidt, nu satte man sikkerheden på spil.
Det synes jeg ikke det gør, for vores indstilling har jo hele tiden været at være solidarisk med alliancen.
Det er musketereden, der gælder i NATO.
Derfor var vi da meget imod den illoyalitet, vi blev påtvunget.
Så kan man vælge, hvornår nok er nok, og der gik oppositionen jo over stregen ved at risikere forstærkningsaftalen.
Vi brød os da bestemt ikke om den politik, for vores vurdering var, og det var også min vurdering, som jeg gav udtryk for midt i 1980'erne, at vi var inde i slutspillet, om Sovjetunionen skal passivisere Vesteuropa, fordi vi lægger våbnene, eller Sovjetunionen skal bryde sammen.
Det var der også russiske dissidenter, der på det tidspunkt forudså.
Derfor fandt jeg som udenrigspolitisk ordfører dengang det utrolig farligt, at vi sænkede paraderne på et tidspunkt, hvor vi ved at holde paraderne oppe kunne håbe på, at Sovjetunionen ikke kunne klare det.
Det sidste viste sig jo så også at være rigtigt.
Men jeg er stadig væk ikke sikker på, om ikke vi havde forlænget Sovjetunionens liv, hvis alle havde handlet som Danmark i 1980'erne.
Altså, jeg synes også godt, det kunne have været med, for det var jo et vigtigt slutspil.
Men der er vi jo altså fremme ved, at fodnoteperioden er slut; vi er jo ovre i VKR-regeringen, vi er i perioden efter 1988, så da det alt sammen sker, er fodnoteperioden slut.
Men der var også andre socialdemokrater, som advarede imod det, Baltikum havde gang i, og som skrev kronikker, som advarede imod, at balterne gik for vidt.
Og det har selvfølgelig også været ud fra de betragtninger, hr. Mogens Lykketoft har nævnt: Hvem ville komme dem til undsætning, hvis de skulle slås ned?
Og det er jo også rigtigt, for hvem ville være kommet dem til undsætning?
Det skal man jo også have med ind i billedet.
Og det har jo så også vist sig at være rigtigt.