Jørgen Estrup (RV), 1999-05-27:
Det har jo været et år i internationaliseringens tegn, og det har også præget debatten i dag.
Den kunst har mange år på bagen, men den nuværende regering, synes jeg, har haft visse evner til at rendyrke kunsten til det, man kunne kalde den danske model.
Det er ikke en kunst, der består i at overleve som regering, men det er en kunst, som består i at realisere et regeringsgrundlag.
Regeringen har lavet en stribe forlig i det forløbne år, stort set med alle bogstavkombinationer: Pinsepakke med SF og Enhedslisten, finanslov med Venstre og De Konservative, CD og Kristeligt Folkeparti, forlig om Det Kongelige Teater med De Konservative og CD, PET-forlig med Kristeligt Folkeparti, SF og Enhedslisten, elreform med alle bortset fra Dansk Folkeparti, CD og Enhedslisten og her til sidst forsvarsforlig med Venstre og De Konservative, CD og Kristeligt Folkeparti, og jeg kunne godt finde et par enkelte andre eksempler i årets løb.
Det er det, der i en lederartikel for nylig i Politiken blev kaldt en regering, som er i stand til at manøvrere og samtidig har bukserne på.
Det er en regering, der får sin politik igennem.
Det er ikke altid en populær politik, indimellem en politik, der giver hug i meningsmålingerne, men man får løst problemerne for det danske samfund.
Hvad enten det er pinsepakken eller efterlønnen, det drejer sig om, så får man taget hul på nogle ting og får gjort noget ved det, der skal gøres noget ved, og indimellem høster man såmænd også noget ros internationalt, som man har gjort for pinsepakken i Europa-Kommissionen.
Gallup har det som Linie 8, der kommer altid en til.
De mange forlig er ikke kun regeringens fortjeneste.
Jeg vil meget gerne benytte lejligheden til også at give en cadeau til en opposition, der i en lang række sammenhænge har arbejdet for det, man så smukt kalder det danske folkestyre, og hvor man må sige, at forudsætningen for, at det virker, er, at man prioriterer løsninger og resultater højere end politiske sololøb.
De fleste af partierne her i salen har levet op til idealet, og jeg skal såmænd ikke nævne navne, men jeg vil dog alligevel godt her indledningsvis sige, at der er en smule malurt at blande i bægeret, og det er såmænd over Venstres rolle i denne proces, dog ikke her på det sidste; vi er meget glade for Venstres deltagelse i forsvarsforliget, det var et godt skib, vi i fællesskab fik sat i søen, for nu at bruge det udtryk.
Men der har været en række situationer, f.eks. på miljøområdet, hvor Venstre uden at blinke har stemt imod det ene miljøforslag efter det andet og ikke har villet bidrage til ordentlige forhold på miljøområdet.
Vi mindes alle, hvordan Venstre var i stand til at forhindre et medieforlig, som der ellers var meget, meget bred enighed om, og indimellem har vi såmænd også savnet Venstre, når det gjaldt om at bakke op om udenrigspolitikken.
Men efter Det Radikale Venstres mening er det alligevel endt med gode resultater.
Regeringen har holdt sig midt på vejen uden udskridninger, hverken til højre eller venstre; det er udtryk for god færdselskultur for politiske trafikanter.
Men det har en klar forudsætning, nemlig at
kursen er der, at vejen er indtegnet, og derfor har vi naturligvis et regeringsgrundlag.
De to regeringspartier har allerede i fællesskab med hjælp fra en række partier i Folketinget været i stand til at realisere to meget vanskelige reformer.
Den ene er en tilpasning af skattesystemet, som indebærer lettelser for de lave indkomster, øget tilskyndelse til at være på arbejdsmarkedet, styret opsparingsmotiv og større hensyn til miljøet.
Det er ikke så dårligt.
Den anden er, at vi også her i forbindelse med finansloven har sikret en arbejdsmarkedsreform, som indebærer tidligere aktivering af udsatte grupper, særlig indsats for langtidsledige, individualisering af aktiveringsindsatsen og større kvalitet i aktiveringsindsatsen.
Der er meget tilbage at udrette i regeringsgrundlaget, heldigvis, for der er jo også en del år tilbage af regeringsperioden.
Men specielt én ting vil jeg gerne pege på, nemlig opsamlingen af og indsatsen for de udstødte og marginaliserede på arbejdsmarkedet og i andre sammenhænge.
Der er brug for at skabe nye muligheder for en række grupper og personer.
Der er brug for en ny holdning og for et nyt princip.
På det økonomiske område har vi et princip, som vi ikke sætter spørgsmålstegn ved, nemlig behovet for økonomisk omfordeling.
Tilsvarende har vi behov for at knæsætte et princip om mulighederne, nemlig omfordeling af muligheder.
Vi, bl.a. os, der sidder her, men også mange andre i det danske samfund,
er privilegerede, og vi bør i fællesskab acceptere at holde igen, skabe plads for dem, som ikke fik chancen.
Det er et krav til os alle, til regeringen, til lovgivningsmagten, men også - og det er der grund til at understrege - et krav til organisationerne på begge sider af arbejdsmarkedet.
Arbejdsmarkedet må slippes løs, og sikkerhedsnettet for de privilegerede slækkes en smule undervejs.
Det gælder for fysisk og psykisk handicappede, hvor regeringsgrundlagets tanker om plads til alle må realiseres, og den mere eller mindre automatiske parkering på førtidspension må forebygges.
Deres muligheder for at få fodfæste på arbejdsmarkedet må forbedres.
Jensen og Nielsen må give lidt mere plads til naboen med det fremmedklingende navn.
Med integrationsloven, med Kosovoloven og andre ting har vi taget fat i problemerne, men løsningen ligger ikke kun i lovgivningen; det er nok så meget et holdningsskift, der er brug for. Må jeg så godt i den forbindelse nævne, at med integrationsloven har vi taget hul på noget meget vigtigt omkring integration både i samfundet og på arbejdsmarkedet.
Men der er en ting, som vi meget gerne i Det Radikale Venstre ser snarest muligt bragt ud af verden, og det er den eventuelle strid, som der tilsyneladende kan være med UNHCR.
Jo før, jo bedre skal vi have den strid løst.
Det klæder ikke det danske samfund, at der på nogen måde kan sættes spørgsmålstegn ved vores opfyldelse af konventionsforpligtelser.
Disse ting er noget, som allerede tidligere også har været inde i debatten, og jeg vil godt i den forbindelse nævne, at vi jo er opmærksom på, at bl.a. SF også på sit landsmøde har haft tilsvarende ideer fremme.
Jeg synes, vi skal udnytte de muligheder.
Jeg tror, at regeringen sammen med bl.a. SF, men også med andre partier, har nogle ting, den skulle tage fat på.
Men spørgsmål om udstødelse, om marginaliserede grupper og om muligheder på arbejdsmarkedet er ikke det eneste problem.
Hvilke muligheder giver vi dem?
Kriminalisering er jo ikke en mulighed for en ny start.
Det er samfundets løftede pegefinger, samfundets moralske afstandtagen og måske i mange tilfælde begyndelsen til udstødelsen
Det er ikke godt nok.
Uanset hvor svært vi har ved det, må vi interessere os mere for at give nye muligheder for en acceptabel tilværelse for en række af de personer, der rammes af stofmisbrug.
Vi må interessere os for mindre kriminalisering, og hvordan vi forhindrer udelukkelse fra samfundet.
Som jeg indledte med at sige, har internationaliseringen været det, der har kendetegnet det forløbne år.
Vi har oplevet en Amsterdamtraktat blive vedtaget.
Vi har oplevet Kosovokonflikt, -krise, -krig.
Vi har oplevet NATO's udvidelse.
En række ting, som viser, at internationaliseringen er blevet et centralt tema i vores samfund.
Vi skal være med til at bære byrderne, og det har der heldigvis været bred enighed om.
Det har der været i forhold til Kosovokonflikten og på en række andre områder.
Vi skal ikke mindst i forbindelse med EU-samarbejdet sikre, at vi kan løfte flygtningeproblemerne.
Det tror jeg er utrolig vigtigt.
Men jeg vil gerne understrege, at vi ikke må blive nærsynede i den sammenhæng, at vi ikke må tro, at de problemer, som er Europas problemer, er de eneste problemer.
Ude omkring i verden er der i øjeblikket krige, som er ved at blive glemt, og som foranlediger humanitære katastrofer, som også er ved at blive glemt.
Må jeg blot minde om, at man i Sydsudan i snart årtier har haft en krig i gang, at man har en krig i gang i øjeblikket mellem Eritrea og Etiopien, at vi
for ikke længe siden havde en voldsom naturkatastrofe i Mellemamerika.
De ting må vi ikke glemme, fordi vi er så koncentrerede om de europæiske problemer.
Det er både en opgave for medierne og for Folketinget.
Samtidig synes jeg, at den internationalisering, som beskæftiger os alle så meget i dette Ting, er en passende anledning til at minde om, at vi også har brug for en befolkning, som forstår, hvor vigtig den opgave er.
Her ved grundlovens 150-års-jubilæum er det måske tiden at gøre opmærksom på, at hvis ikke grundloven åbner mulighed for befolkningens aktive deltagelse i internationaliseringen, så forsømmer vi ikke blot en mulighed for at sikre et levende demokrati.
Vi risikerer også i sidste ende, at vi ikke har den nødvendige støtte til den indsats, vi har brug for.
Derfor synes jeg, at revisionen, fornyelsen af grundlovens § 19 og § 20 og dermed spørgsmålet om internationaliseringens indtog i grundloven er et påtrængende emne, som måske i sig selv kunne være nok til at berettige en grundlovsrevision.
Dilemmaet mellem på den ene side at respektere folkeretten, suverænitetsbegrebet, og på den anden side sikre, at vi kunne gøre noget for at kunne løse de humanitære problemer, forhindre, at vi endte i passivitet, har været oplagt for os alle sammen. Det har ikke været nemt, heller ikke for os, der har støttet den kurs, som har været lagt med NATO's aktion
; men jeg vil gerne sige på min gruppes vegne, at vi føler, at vi har gjort det rigtige, at det var den bedste mulighed blandt ikke så mange gode, nu hvor de diplomatiske muligheder var udtømte.
Men det er vigtigt, at vi ikke lader måden, vi har grebet Kosovokonflikten an på skabe præcedens.
Vi har brug for at sikre, at vi løser begrebet humanitær intervention på den bedst tænkelige måde.
Det begreb er kommet for at blive, og det tror jeg alle er klar over, efter at også FN's generalsekretær har beskæftiget sig indgående med det.
Folkeretten er under forandring, men folkeretten er ikke på vej ud, og det er bl.a. vores opgave at sikre, at folkeretten
er det, som kommer til at styre den måde, vi løser
humanitære interventionsproblemer på.
NATO skal fortsat respektere FN's Sikkerhedsråds overordnede ansvar, sådan som der står i Washingtontraktaten, og som det også netop er blevet bekræftet i NATO's nye strategiske koncept.
Hvad har vi så lært af det forløbne år?
Ja, vi har lært, at nationalismen i Europa er en fortsat trussel.
Vi har også lært, at der ikke er nemme løsninger, hverken diplomatisk eller militært, for at komme nationalismen til livs, og vi har lært, at der er brug for mere ikke for mindre internationalt samarbejde.
Men vi har også lært, at kredsen af europæiske lande i EU og i NATO er for lille til at kunne sikre fred og respekt for grundlæggende menneskerettigheder.
EU er ikke Europa, selv om nogle indimellem synes at tro det.
Det er helt andre ting og specielt en større kreds af lande, der skal til.
Derfor er det falsk varebetegnelse, når Kosovokonflikten bruges som begrundelse for en intensiveret diskussion om EU's forsvarsdimension.
Fra dansk side skal vi naturligvis ikke holde os ude fra den diskussion.
Når andre NATO-lande, som ikke er EU-medlemmer, kan være med, så kan vi naturligvis også.
Formålet med den proces er jo netop at udvide kredsen af lande, som tager et medansvar, og det er i alles interesse.
Det er derimod en anledning til at gøre klart, hvad det er, vi vil med arbejdet i relation til europæisk sikkerhedspolitik og den sammenhæng, det nødvendiggør.
For Det Radikale Venstre er visionen det brede samarbejde, det udelte Europa, brobygningen.
Det kan EU's og NATO's udvidelse med tiden realisere.
Når det lykkes, bliver der ikke længere brug for et dansk forbehold.
Vi skal tjene danske interesser, men det kræver, at vi samtidig gør målet med EU-samarbejdet klart.
Vi skal ikke være bange for dialogen, men vi må heller ikke beskyldes for blot at følge strømningerne i de store europæiske lande, for blot at følge i magtens kølvand eller for blot at være magtens passive medløber.