Anne Baastrup (SF), 2005-03-15:
Dette er en reform, der vel nok er en af danmarkshistoriens største, når det drejer sig om den offentlige sektor.
Vi står over for et geografisk nyt danmarkskort, en ny opgavefordeling og en finansieringsreform, der virkelig vil noget.
Det, der er karakteristisk for hele denne reformpakke, er, at den er fremsat på baggrund af en rapport fra en Strukturkommission, som – i parentes bemærket – bestod af en lang række mænd og én kvinde fra København, én person fra Fyn og én person fra Jylland; det bar den selvfølgelig også præg af.
Men det, der også var karakteristisk, var, at kommissionen kom med en række forslag, og at regeringen tog et, kommissionen ikke var kommet med.
Man kunne udtrykke det, som en professor fra RUC gjorde: Det ligner en jonglør, der kaster 50 bolde op i luften, selv om han med sikkerhed ved, at der er bolde, han ikke når at gribe.
Det er også det indtryk, vi har fået, siden Strukturkommissionen kom med sit bud og ministeren kom frem med regeringens bud.
Vi har forsøgt at finde ud af, hvad det i virkeligheden er, der ligger i denne reform, og det er jo ikke kun eksperterne fra Strukturkommissionen, der har været kritiske.
Jeg kan ikke mindes, at én eneste uafhængig ekspert har rost indenrigsministerens måde at løse problemerne på.
Man kunne helt konkret nævne en af indenrigsministerens egne eksperter, der var medlem af Strukturkommissionen, men karakteriserer regeringens kommunalreform som en skraldespandsmodel.
Han karakteriserer den ved, at den ikke søger løsninger på eksisterende problemer, men at løsningerne derimod kommer før problemerne, eller at løsningerne er på jagt efter problemer, som de kan koble sig på.
I sin iver for at få sin reform igennem kom regeringen til at overse de væsentlige problemer, som vi har i dag på kommunelandkortet, nemlig at en lang række kommuner i udkantsområderne er ved at sande til i en økonomisk vækstfælde, som bliver værre år for år.
De har nu på fjerde år forgæves spejdet efter den lovede udligningsreform eller en udmøntning af Folketingets vedtagelse om udflytning af statslige arbejdspladser, men intet er sket.
I stedet har de været henvist til indenrigsministerens almisser til særlig udsatte kommuner, der opfører sig pænt og sørger for at skære ned i takt med regeringens dekreter, og man må derfor spørge: Hvornår sker der noget?
Hvordan tror ministeren det er at være kommunalpolitiker eller borger i en kommune på Vestlolland eller Sydfyn?
Med udgangspunkt i nogle af landets laveste serviceniveauer og højeste skatteniveauer kan de fortsætte med at skære ned og sætte skatten op, samtidig med at det lokale sygehus enten lukkes eller udtyndes for funktioner, og oven i købet skal disse kommuner lægge ørerne til regeringens mange velfærdsløfter i valgkampen og dens påstande om, at skolerne og ældreplejen og sundhedsvæsenet aldrig har fået flere penge.
Hvorfor tog man ikke afsæt i disse kommuners reelle problemer, da man planlagde den nye kommunalreform?
SF ville gerne have medvirket til det, og vi ville også gerne have været med til at lave om på kommunestørrelserne, for der er jo ingen tvivl om, at der er problemer med fagligheden og retssikkerheden i en lang række af landets kommuner, ikke mindst de mindste og fattigste.
Det viser evalueringerne af kommunesammenlægningen på Bornholm jo, og det var også derfor, vi gik positivt ind i diskussionerne om kommunesammenlægningerne.
Regeringen har især taget afsæt i nogle intetsigende buzzwords som at fremtidssikre kommunerne, fjerne gråzonerne, sikre borgerne kun én indgang til det offentlige, sikre fagligheden osv.
Men det har jo vist sig at være tomme eller i bedste fald misvisende ord.
Der bliver ikke kun én indgang til det offentlige.
Hvis man gennemgår en arbejdsløs' vej til den fremtidige kommunale forvaltning, bliver der mange indgange, og borgere med skatteproblemer får også mange indgange.
30 pct. af de borgere, som har skatteproblemer, får adskillige indgange, viste undersøgelsen fra forleden vistnok.
Der vil stadig være gråzoner.
Tænk bare på genoptræning af patienter på hospitalerne.
Hvem er det nu, der får det endelige ansvar for, at genoptræningen rent faktisk kommer i stand?
Er det sygehuslægerne, der skal starte den specialiserede genoptræning?
Er det kommunerne, der kommer til at stå med det endelige ansvar?
Hvad nu, hvis sygehuset ikke har gjort noget?
Hvem har ansvaret?
Gad vide, hvad forældrene til det multihandicappede barn mener om, at deres problemer skal løses via én indgang til kommunen, når kommunen slet ikke har fagligheden og ekspertisen til at klare den opgave?
Man kan også spørge, om det vil sikre fagligheden og fremtidssikre den offentlige opgavevaretagelse, at den miljøekspertise, der i dag findes i amterne, nu spredes på 99 kommuner – næppe!
Men på ét felt vil reformen dog fremtidssikre kommunerne, og det er i forbindelse med udlicitering af velfærdsopgaverne.
Både Venstres politiske ordfører og beskæftigelsesministeren har jo klart tilkendegivet, at det har været helt afgørende vigtigt at få en kommunalreform, for så vil kommunerne alt andet lige få skabt et bedre og større marked for udlicitering af velfærdsydelserne.
Forleden hørte jeg, at man i Københavns Amt har en person ansat til at varetage fredningsopgaver, og denne person ved nu ikke, hvor han eller hun fremover skal arbejde.
Man kan godt sætte spørgsmålstegn ved, hvor mange fredningsopgaver der bliver i hver enkelt konkret kommune i den fremtidige region.
Det er en måde at tænke offentlig virksomhed på, det er en måde at tænke fremtidssikring for vore gamle huse på osv., men det er måske også en måde at slippe af med en medarbejder på.
Den sidste farce, vi har været udsat for i forbindelse med kommunalreformen, var godkendelsen af de lokale forslag til kommuneinddeling og forpligtende kommunale samarbejder.
Stik imod principperne om at overlade det til befolkningen og kommunalpolitikerne at finde bæredygtige løsninger har man på det nærmeste skamredet det lokale demokrati, og vi har – i hvert fald set udefra – oplevet eksempler på, at tilfældige folketingsmedlemmer har plejet personlige og partimæssige særinteresser.
Derfor har det også undret mig, at Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet har villet lægge navn til en sådan aftale, men jeg kan nu forstå på de svar, jeg har fået i dag, at det er et spørgsmål, hvor meget de to partier rent faktisk har fået at vide.
For mig at se virker aftalen suspekt, og den legitimerer regeringens centralistiske kommunalreform og giver den en lag demokratisk fernis.
Jeg har ikke fået noget svar på, hvorfor Vallensbæk kan fortsætte som et demokratisk eksperiment på Vestegnen, hvorimod Værløses borgere skal betale for Brixtoftes eventyr.
Jeg har ikke forstået, hvorfor der skal laves et tvangsægteskab med Farum, før de økonomiske forhold for denne kommune er afklaret, og hvorfor er Værløse mindre økonomisk bæredygtig end Vallensbæk?
Et hurtigt kig på Indenrigsministeriets egne nøgletal viser jo, at efter stort set alle parametre er Værløse mere bæredygtig end Vallensbæk og fuldt på højde med alle de kommuner i landet, som kommer til at ligge på et indbyggertal på 20.000-25.000 indbyggere.
Man kan i virkeligheden også undre sig over, at Venstre nu nedlægger sit kommunale laboratorium i Farum.
Man mindes jo den lange perlerække af citater fra indenrigs- og sundhedsministeren, finansministeren og statsministeren om, hvor fantastisk Farum var.
Man kan sige, at den reform, der startede under sloganet »Mere demokrati og én indgang for borgerne«, nu er endt som en karikatur.
Den brede kommunemodel er med andre ord endt med at blive en smal statsmodel med kommuner og regioner som marionetter for den borgerlige regerings økonomiske politik og tomme velfærdsløfter.
Når vi ser nærmere på, hvordan denne proces i øvrigt kommer til at fungere, vil vi kunne se, at 263.000 offentligt ansatte i virkeligheden ikke ved, om de er købt eller solgt.
Vi vil kunne se en proces, hvor hele delingsrådets arbejde, sammenlægningen af kommunerne og indgåelse af forpligtende kommunalt samarbejde kommer til at ske i dybeste fortrolighed.
Vi vil kunne se, at en lang række offentligt ansatte ikke kan få at vide, om de skal arbejde i Odense, Ribe eller Aabenraa, som ikke kan få at vide, om de får 150 eller 200 km til arbejdet, eller om de kan fastholde deres arbejde i cykelafstand.
Svaret fra de skiftende ordførere har været: Jamen de bliver da involveret på SU- og medarbejderniveau.
Ja, men hvad med hver enkelt, som gerne vil partshøres, og som gerne vil have at vide: Kan jeg med den viden og den kompetence, jeg har, få arbejde i nærheden af min familie, i stedet for at jeg skal transporteres til den anden side af Jylland?
Hvorfor kan disse mennesker ikke blive hørt?
Det, vi også kommer til at se fremover, er etablering af brugerservicecentre, hvor borgerne fratages muligheden for aktindsigt og fratages muligheden for at finde ud af, hvem det rent faktisk er, der har fået adgang til deres data.
Vi kommer til at se nogle kvikskrankepaver, som får mulighed for at gå fuldstændig på tværs af alle de oplysninger og data, kommunen har om den konkrete borger på det sociale område, i teknisk forvaltning, på skatteområdet osv.
Jeg kunne stille det spørgsmål: Er det ikke korrekt, at hvis man ønsker en carport, kan kvikskrankepaven se, hvornår man sidst fik fjernet sine børn, og hvornår man sidst var indlagt på røde papirer osv.?
Hvad er det for en måde at behandle borgere på?
Nu får vi en situation, hvor den enkelte borger end ikke skal give samtykke til, at man kan bruge de oplysninger.
Der skal end ikke gives samtykke til, at når jeg nu får lavet den carport, kan du alligevel godt få lov at se, hvornår jeg sidst fik fjernet mine børn.
Hvad er det for en tænkning, der kommer ind i den danske offentlige forvaltning?
Jeg vil sige, at samlet set synes jeg ikke, at man har klaret dette lovgivningsprojekt ret godt, og at det, der er vores interesse i hele forløbet, naturligvis er at løse de store problemer, der er, og lave den der koordinering, som regeringen helt åbenlyst ikke har lavet.
Et eksempel: Jeg var til teknisk gennemgang hos socialministeren for et stykke tid siden, og her kunne vi se, at den rammeaftale, man har lavet på det sociale område, kan man nu få mulighed for at regulere hen over året.
Fint nok, for det er bl.a. blevet kritiseret, at der ikke var mulighed for det.
Så går man til teknisk gennemgang hos undervisningsministeren, og det er præcis den samme rammeaftale, men har man lavet den ændring, som man har lavet ovre i Socialministeriet?
Hvorfor har man ikke det?
Det er lovsjusk.
Der er tale om en ændring af hele den offentlige sektor på finansieringsområdet, på geografien og på opgavefordelingen, men man har haft så meget hastværk, at end ikke åbenlyst nødvendige ændringer, der sker i det ene ministerium, kender man til i det andet ministerium.
Hvordan skal det her kunne komme til at fungere bare rimelig anstændigt?
Jeg tror ikke, det bliver tilfældet, men jeg vil gøre mit yderste for at hjælpe regeringen.