Søren Søndergaard (EL), 1998-04-16:
Efter Enhedslistens opfattelse er det centrale spørgsmål, hvordan vi bidrager til fred og sikkerhed i verden, og hvordan vi sikrer, at Danmarks sikkerhed bliver forsvaret med et givet beløb eller inden for nogle givne rammer.
Gør vi det ved at bruge et større milliardbeløb på militært isenkram
, eller er der andre muligheder, hvor vi får mere fred og sikkerhed for pengene? Den diskussion fremstod helt klart anderledes under den kolde krig, hvor to magtblokke eller militæralliancer stod skarpt over for hinanden.
Det var dengang, hvor medlemmer af hjemmeværnet, som har været omtalt her, gik rundt med trøjer, hvorpå der stod »Fred ved hjælp af overlegen ildkraft«.
Sådan er situationen ikke længere.
I dag er der kun én magtblok af verdensomspændende betydning, nemlig NATO med USA i spidsen.
Og for Danmarks vedkommende er situationen den, at alle - eller i hvert fald stort set alle - erkender, at der ikke findes nogen militær trussel mod Danmark og heller ikke kommer til at gøre det i en forudsigelig periode fremover. Men det betyder jo ikke, at der er blevet fred i verden.
Tværtimod har ophøret af magt- eller terrorbalancen givet mulighed for, at en lang række konflikter, som ikke tidligere fik lov til at udvikle sig, har fået mulighed for at udfolde sig - konflikter, som ofte giver sig udtryk i etniske modsætninger, men hvis reelle årsager skal søges i fraværet af en social, økologisk eller demokratisk udvikling.
Et eksempel, man kan nævne i den forbindelse, er det tidligere
Jugoslavien.
For Enhedslisten er udviklingen i det tidligere Jugoslavien netop en bekræftelse på, at en socioøkonomisk krise kan udvikle sig til en politisk krise, som så vokser og bliver til en national og etnisk krig.
Og på hvert eneste niveau i den udvikling havde det internationale samfund mulighed for at gå ind og påvirke udviklingen i en positiv retning med fredelige midler, men det skete ikke, og resultatet blev katastrofalt.
fra en klar himmel.
Op gennem 1980'erne var landet præget af voldsomme økonomiske problemer, og i de afgørende situationer fik det meget lidt hjælp fra det internationale samfund, men blev til gengæld stillet over for meget strenge krav fra IMF og Verdensbanken om sociale nedskæringer.
Resultatet af dét blev en voldsom politisk krise, og på grund af den manglende demokratiske tradition i landet tog de politiske modsætninger mere og mere form af nationale modsætninger, og de kræfter i Jugoslavien, som afviste denne udvikling, fik ikke meget hjælp.
Da krigen så var i gang, valgte det internationale samfund konsekvent at forhandle med lederne af de tre nationalistiske grupper i stedet for at forhandle med folk, som stod for en multietnisk linje, f.eks. de styrker, som havde udgangspunkt i Tuzla i Bosnien.
En massiv støtte til de multietniske kræfter ville have styrket dem over for de nationalistiske kræfter.
Og det var jo ikke penge, der manglede.
Alene det danske militærs tilstedeværelse i Bosnien koster årligt mere end 400 mio. kr. i nettomerudgifter.
Havde bare en del af dem været anvendt til en større støtte til de multietniske kræfter,
ville det have gjort krigen kortere og freden mere fredelig.
Og det er nøjagtig den samme problematik, vi står over for, når vi taler om Somalia, når vi taler om Albanien, når vi taler om Tyrkiet, og når vi taler om Rwanda: Hvordan sikrer vi, at der kommer en social, økologisk og demokratisk udvikling, sådan at det ikke bliver nødvendigt at anvende militære midler?
Derfor er Enhedslistens generelle konklusion også, at for os handler det ikke om at spare, men om at omfordele: Færre penge til krudt og kugler og flere penge til forebyggelse, så der ikke bliver behov for krudtet og kuglerne.
Hvordan det skal gøres konkret, er selvfølgelig op til Forsvarskommissionen, men den generelle målsætning, der ligger i regeringens erklæring, og den generelle målsætning, som SF har skitseret i deres vedtagelsesforslag, kan vi støtte.