Kim Behnke (FP), 1998-06-24:
Det er to vidt forskellige ting, så jeg skal tage dem i to omgange.
Først vedrørende L 106 om de forskellige kredittider: Selv om det er sådan, at debatten og forhandlingen i udvalget mest har drejet sig om bilkøb, er det jo sådan, at det drejer sig om ganske mange andre ting med hensyn til kredittider i virksomhederne. Fremskridtspartiet har den opfattelse, at det faktisk er vigtigere, at virksomhederne har likviditet til at overleve, end at staten har likviditet.
Vi skal huske, at for ganske mange virksomheder består den mangfoldighed, de lever i, altså også af situationer, hvor der er ordreudskydelser eller forsinkelser i leverancer, eller hvor virksomheden på grund af strejke eller naturkatastrofer kommer i den situation, at den ikke kan levere varerne til den aftalte tid og mister betalinger på tidspunkter, hvor den i et likviditetsflow havde forventet dem. Hvad er vigtigst? At den virksomhed får lov til at fortsætte, får lov til at have en fornuftig drift med en rigelig kredittid til det offentlige?
Eller er det, regeringen nu lægger op til - at pengene til det offentlige skal falde prompte, uanset om virksomhedens likviditet rækker til det eller ej - vigtigere?
Vi har undervejs i udvalgsarbejdet fået anskueliggjort, at man fra regeringens side har den opfattelse, at virksomhederne bare kan gå ud og låne pengene i pengeinstitutterne eller andre steder og på den måde skaffe sig den fornødne likviditet, så pengene til det offentlige falder prompte.
Det synes vi er en omvendt måde at indrette vort samfund på.
I virkeligheden er statens, det offentliges, likviditetsflow langt nemmere at styre end en privat virksomheds, og derfor er det vores opfattelse, at man skal lade være med at vedtage L 106.
Her har vi fået anskuelighedsundervisning i, at man i regeringen mere eller mindre har den opfattelse, at det at købe bil nærmest er noget, man gør sådan for sjov, men jeg kan berolige ministeren med, at de 125.000-130.000 bilkøb, der finder sted om året, ikke sker for sjov.
Den håndfuld, der køber en Ferrari eller Rolls Royce, fordi de synes, det er sjovt, er virkelig kun en håndfuld, men langt hovedparten - over 90 pct. af de biler, der sælges i Danmark - sælges til folk, som skal bruge dem i arbejdsmæssigt øjemed, og til familier, som skal kunne aflevere børn i daginstitutioner osv.
i skatteministerens lomme, så piberiet over bilkøb har altså to sider.
Når Opelen, Forden, Folkevognen og Mazdaen og alle de andre biler ikke kan klare det længere, har de, der skal ud og købe bil, én eneste mulighed, og det er at gå ned til bilforhandleren og sige: Nu skal vi have en ny bil.
Så vil bilhandleren fortælle dem, at på grund af denne lovgivning er bilen nu blevet dyrere, men familien skal alligevel bruge bilen. Vi har under førstebehandlingen og under udvalgsarbejdet hørt fra Socialdemokratiet og fra ministeren, at så kan man bare købe en mindre bil.
Det kan man også, hvis man er minister, for så behøver man ikke køre i en kæmpestor BMW, men kan købe en Ford Ka i stedet, for der er rigeligt med plads, selv til en skatteministers lange ben.
Men til den familie, der både skal have plads til en barnevogn og to børn i barnestole osv., rækker det altså ikke med en Ford Ka.
Man er nødt til at købe en stationcar, og hvad gør man så?
Så får
man en købekontrakt på et større beløb, som svarer til de afgifter, der nu skal betales til det offentlige, og på den måde tvinger man folk til at låne penge, som skal afleveres i skatteministerens lomme, og som han så kan sende videre til finansministeren.
Men det er altså en usund måde at indrette samfundsøkonomien på, når man forøger borgernes gældsætning blot for at skaffe flere penge i statskassen, så der findes ingen saglige argumenter for at stemme for L 106.
For det første har vi nu fået dokumenteret, at der for en lang række fjernvarmeforbrugere er tale om op til fem ganges prisforskel.
Det kan læses i bilag 22 til oplysning for dem, der er særlig interesserede.
Folk, der bor få kilometer fra hinanden, betaler varmeregninger, hvor prisforskellen kan være op til fem gange.
Der, hvor jeg bor, er jeg tilfældigvis så heldig, at vores fjernvarmeselskab, som er et a.m.b.a., traf en meget fornuftig beslutning i midten af 1970'erne, nemlig at blive en del af Varmeplan Århus.
Hvis generalforsamlingen havde truffet den modsatte beslutning, havde jeg i dag været en af dem, der betaler den høje afgift for min varme, men nu er jeg blandt dem, der betaler nogle af landets laveste varmepriser, fordi vi får overskudsvarme fra Studstrupværket. Fra min have kan jeg se over til mennesker, der betaler fem gange så meget som jeg for at få deres hus varmet op, og man kan selvfølgelig sige, at det er uheldige omstændigheder og tåbelige byrådsbeslutninger og ingeniørers inkompetence; listen over grundene til, at det er sådan, er lang.
Men at regeringen går ud og belaster mig og dem, der betaler fem gange så meget for at varme deres tilsvarende hus op, med den samme afgift, er simpelt hen urimeligt.
De bredeste skuldre skal bære osv. osv.
Det er tilfældigheder, fuldstændige tilfældigheder og omstændigheder, som ligger fuldstændig uden for privatøkonomien og familiens råderum, der afgør, om man skal betale op til fem gange så meget pr. kubikmeter eller pr. kilowatt, man får leveret, som naboen gør.
Det forhold gør regeringen værre med dette lovforslag, for det bliver dyrere at købe fjernvarme.
Så er der spørgsmålet omkring affaldet, og under behandlingen af dette lovforslag har vi i nyhedsmedierne hørt refereret, at der er store problemer på Sjælland.
Affaldsbjergene hober sig op, man kan ikke komme af med dem, og først en gang i år 2005-06 begynder forholdene måske at blive normale, så bunkerne ikke vokser længere.
Hvis det er tilfældet - og jeg har grund til at tro, det er rigtigt - at der er så store problemer med at få afbrændt affaldet på Sjælland, hvad er så formålet med at lægge afgift på?
Så bliver det jo endnu mindre rentabelt at afbrænde affaldet, og så vil der være endnu færre byråd, og endnu færre fjernvarmeværkbestyrelser, som træffer beslutning om at skifte en kul- eller oliekedel ud med en affaldskedel, for det bliver simpelt hen for dyrt.
Så vil affaldsbjergene hobe sig op, eller også vil der ske det, som vi ser i stigende omfang, nemlig at der foregår
den såkaldte sorte deponering.
Man kører ned ad en eller anden grusvej med affaldet og vipper det af bag det nærmeste hyldebærtræ, og så er det bondemanden, der får bøden, når en eller anden miljømyndighed enten ved satellitovervågning, eller hvordan man nu overvåger sådan noget, opdager, at der ligger et læs skidt, som ikke bør ligge det pågældende sted.
Der vil blive endnu flere problemer med, at de amtslige vejvæsener opdager, at rundt omkring på rastepladserne er skraldespandene fyldt op med affald.
Der vil blive endnu flere problemer med, at der ved hegnene til nærgenbrugsstationer og hvad vi ellers har, bliver smidt store mængder affald.
Jo flere afgifter man lægger på affald, desto mere affald vil blive udsat for denne form for sort deponering.
Vi har senest set det med bilerne.
Det er for dyrt at få skrottet en bil i Danmark, og hvad gør folk så?
Så lader de bilen stå et stykke nede ad en grusvej eller bag laden på en bondegård.
Derfor er lovforslag nr. L 107 ikke velegnet til vedtagelse, og vi anbefaler Folketinget at stemme nej til det.