Jette Gottlieb (EL), 1998-10-08:
Da vi havde lyttet til statsministerens åbningstale, kunne vi jo godt forledes til at tro, at den globale økonomiske dramatik ikke var noget, der havde med Danmark at gøre, og det er jo slet ikke rigtigt.
Det er faktisk helt ude af trit at lave en åbningsredegørelse uden at henvise til den globale finansielle krise, ikke bare fordi den har ramt den danske tyggegummiindustri og danske spekulanter - russerne har ikke så meget råd til at købe tyggegummi mere - men fordi den krise er tilstrækkelig omfattende og farlig til, at den må føre til en radikal kursændring, både herhjemme og internationalt.
Det er en global recession, der truer, og vi kan bl.a. takke kasinokapitalismen for det.
Sydasiatiske lande, som få måneder forinden var blevet lovprist som økonomiske mirakler
med sunde økonomiske nøgletal, blev på få dage bragt i knæ af spekulanter.
Forløbet kom til at vise, at magthaverne ikke har redskaberne og slet ikke viljen til at afhjælpe en krise som den sydøstasiatiske.
Som det er set før, så sendte verdenskapitalismen den internationale valutafond ind som krisens politibetjent.
Men IMF insisterede som vanligt på, at løsningen og den eneste mulige løsning på krisen måtte være yderligere liberalisering og stram finanspolitik, og dermed fik de et stort ansvar for, at krisen blev til en recession. Og ligesom mange troede, at nu var det ovre for denne gang, ja, så var det Ruslands tur.
Det, vi oplevede i sommers i Rusland, var et totalt kollaps.
Et markant fald i levestandarden for den brede befolkning og et hop i arbejdsløsheden.
I den turbulens, der fulgte, kunne en handlekraftig stat have grebet ind og afbødet de værste konsekvenser, men i Rusland var staten allerede skåret ned til en ubetydelighed og bundet på hænder og fødder af den internationale valutafond.
IMF har siden 1992 styret Rusland ind i hovedløse liberaliseringer, som har ført til en afindustrialisering, arbejdsløshed og politisk kaos.
I den periode er Rusland blevet reduceret fra at være en industrimagt til et mægtigt medlem af ulandenes klub.
Og som en helt logisk konsekvens af reformerne opstod en hel klasse af røverkapitalister med forbindelser til mafiaen.
Alt imens levestandarden faldt drastisk for den brede befolkning, kunne en lille klike opbygge formuer i milliardklassen. Med den seneste krise har Rusland nået bunden, og forklaringen er ikke tilstrækkelige reformer, men gale reformer.
Det var så, hvad kapitalismen havde at tilbyde russerne.
Den grundlæggende årsag til krisen er kapitalismens måde at fungere på; men den umiddelbare udløser er spekulationsøkonomien, og den sunde reaktion fra mange sider har været, at nu må vi endelig have den skat på valutatransaktioner, som f.eks. grene af FN-systemet har talt for i årevis.
Det går vi ind for i Enhedslisten.
Tobinskatten vil kunne hæmme en mere eller mindre tilfældig spekulation i risiko, men den kan ikke forhindre en massiv spekulation mod lande, der fører, hvad markedet anser for at være upassende politik.
Flere fortalere for Tobinskatten ser det jo oven i købet som en fordel.
For Enhedslisten er den sydøstasiatiske krise kun endnu et eksempel på nødvendigheden af et større opgør med en hel kapitalismemodel, som blev grundlagt i slutningen af 1970'erne og for længst har ført til en uhørt social polarisering.
Efter en epoke med blind tro på de frie markedskræfters lyksalighed og med en hæsblæsende økonomisk globalisering er nyliberalismen rystet i sin grundvold, og den kan være med til at grave sin egen grav i øjeblikket.
De sociale konsekvenser af det nyliberale korstog har længe være åbenlyse.
Det er f.eks. kort tid siden, at UNDP offentliggjorde en rapport, som viste, at verdens 325 rigeste personer i dag råder over formuer, som svarer til halvdelen af Jordens befolknings indtægter, og som viste, at værdien af europæernes forbrug af ispinde svarer til den tredje verdens gæld.
Den stigende sociale ulighed hænger direkte sammen med liberaliseringerne.
Siden begyndelsen af 1980'erne har den rige verden ladet IMF tvinge gældstyngede lande til at gennemgå en hestekur, og alle steder har det ført til øget arbejdsløshed, faldende lønninger, øget fødevareusikkerhed, forringelse af miljøet, forringede sundhedssystemer, fald i adgangen til uddannelse, afdemokratisering, øget vækst i gælden og endelig også til faldende produktivitet i mange af landene.
Vi har set de samme tendenser i vores egen del af verden.
I USA's økonomi truer krisen allerede seriøst.
Nu kan liberaliserings- og nedskæringsfelttoget få nye uoverskuelige konsekvenser, og vores svar må og kan ikke bare være mere af det samme.
Det såkaldt frie marked er ikke en del af løsningen, men en del af problemet.
En ansvarlig statsminister havde brugt åbningstalen til at fremlægge en plan for, hvordan krisen imødegås.
I bedste fald må tavsheden tolkes som handlingslammelse, i værste fald som en stiltiende accept af tingenes tilstand, og under alle omstændigheder kan vi forudse, at vi må bruge en del kræfter på at hindre regeringen i at forværre situationen.
Vi skal f.eks. i den kommende samling tage stilling til MAI-aftalerne, som på én og samme tid skal sætte yderligere skub i de finansielle liberaliseringer, give valutafonden nye beføjelser og samtidig tildele transnationale selskaber omfattende magtbeføjelser på bekostning af f.eks. vores miljø- og sundhedspolitik.
Samtidig har regeringen frivilligt givet afkald på økonomisk handlefrihed ved at tilslutte sig EU's konvergenskriterier og ved at indgå aftaler om et snævert bånd mellem kronen og euroen.
Af tilbageværende økonomiske virkemidler er kun indkomstpolitik og den såkaldte strukturpolitik.
Men det er måske også det, vi ser afspejle sig i de fremlagte arbejdsmarkedsforslag. Det er ikke kun ude i verden, at ulighederne vokser, og liberaliseringsbølgen har sat sit spor; det sker også herhjemme.
Mens de arbejdsfri indtægter vokser og vokser, sker der en stadig udhuling af ydelserne for dem, der i forvejen har det sværest.
Siden denne regering kom til, er bistandshjælpen og dagpengene f.eks. faldet med 11 pct. De nyeste modeller ser vi, når kommuner udliciterer deres grundlæggende servicefunktioner eller sælger ud af deres faste værdier, som er erhvervet af surt opsparede kommunale skattepenge gennem årtier, men nu bliver sat til på et år eller to.
Vi ser det, når kommunerne forsøger at regulere økonomisk, hvor store de sociale behov er, for så fremtræder det med al tydelighed, at kommunerne er fastlåst i en alt for stram kommuneaftale, der binder dem i et helt bestemt besparelsesmønster.
Skulle man tro årenes lange række af stramninger, besparelser og nedskæringer, har vi levet i et slaraffenland med overskud af social service, omsorg for børnene, de ældre og de syge, sundhedsforebyggelse og alle den slags ting.
Jeg tror ikke, der er nogen, der vil skrive under på sådan en beskrivelse.
Det frie sygehusvalg, som statsministeren lagde så megen vægt på i sin tale - ja, faktisk var det det eneste konkrete bud på løsning af de meget alvorlige sundhedsmæssige problemer, som statsministeren selv påpegede - giver ikke i sig selv én yderligere behandling af en sygdomsramt.
Det er fint nok, men det er også mest til glæde for de to tredjedele af befolkningen, der har overskud og overblik til at benytte sig af det.
Sygdomsbilledet vender den tunge ende nedad, sagde statsministeren, og det vil det blive ved med.
Det, der sker, er det modsatte af det ønskede, for stramninger, besparelser og nedskæringer opnås ved at forsøge at trænge mere arbejde ud af færre ansatte.
En kortsigtet økonomisk gevinst giver langsigtede økonomiske, sociale og sundhedsmæssige problemer, og det siger sig selv, at det fører til dårligere service, men også til hurtigere nedslidning af de offentligt ansatte.
Specielt social- og sundhedssektoren tegner sig for et meget væsentligt bidrag
til udstødningen fra arbejdsmarkedet
Det er en absurd, ond cirkel. Samtidig var en af de mest grundlæggende faktorer for forebyggende sundhed, nemlig sunde fødevarer, kun en biting i statsministerens åbningstale.
F.eks. vil en effektiv bekæmpelse af salmonella forudsætte et lovfastsat forbud mod vækstfremmere, så man også kan iværksætte sanktioner med overtrædelser, og kun en fortsat økologisk omstilling kan sikre bedre og sundere fødevarer.
Men intet i regeringens åbningstale peger i retning af en indsats på dette område.
Forbrugerne vil gerne, men det kræver en mere systematisk omstilling til økologisk produktion - også i videreforarbejdningsleddet i fødevareindustrien - før vi når videre.
Her kan hverken regeringen eller andre lægge ansvaret over på forbrugerne, og det samme gælder afskaffelsen af gensplejsede afgrøder og fødevarer.
Alligevel må vi sikre forbrugerne mulighed for at vælge det gensplejsede fra gennem mærkning, hvor alle produktionsled kan garantere gensplejsningsfrihed.
Men i hvilken have tidslerne har groet, er egentlig ikke så afgørende.
Det afgørende er, at en regering, der kalder sig social, i den grad lader de dårligst stillede bære byrderne, og at LO i den grad giver køb på at forsvare interesserne for sine mest udsatte medlemmer. På få år er dagpengeperioden skåret ned fra 7 til 4 år, og vi kan ifølge pressen lige så godt vænne os til, at den aldrig bliver sat op igen, uanset om arbejdsløsheden stiger.
Påfaldende er det, at trepartsforhandlingerne bygger på sangen om det evige opsving, og påfaldende er det også, at finansminister Mogens Lykketoft deklamerer, at vi nærmer os den fulde beskæftigelse.
Samtidig kan vi læse i Børsen, at fremtiden tegner sig meget sort for virksomhederne i Danmark.
Massefyringer er i vente i en række selskaber på grund af den globale finanskrise, og den danske nedtur ser ud til at blive langvarig, hedder det ifølge en række erhvervsledere.
Regeringen skylder os et svar på, hvorfor man lukker øjnene for virkeligheden.
Regeringen skylder os også et svar
på, hvorfor man mener, at det netop nu er tidspunktet til at forringe fagbevægelsens forsikringssystem og anfægte det solidariske princip om, at ingen, som er arbejdsløs uden egen skyld, må miste retten til dagpenge.
et sikkerhedsnet for de 50-54-årige og forringer de økonomiske vilkår for de unge med foranstaltninger, der ikke skaffer én eneste ny arbejdsplads og ikke forhindrer én eneste afskedigelse, uanset om den så skyldes den internationale krise eller bebudede besparelser inden for det offentlige.
Resultatet er under alle omstændigheder, at man skubber endnu flere over i opbevaringsordninger, hvor de ikke længere tæller med i ledighedsstatistikkerne.
Vi efterlyser også et konkret svar på, hvad hensigten er med at lufte et forslag om årsindkomstberegning.
Er det igen en gang sådan, at man tager udgangspunkt i Funktionærdanmarks virkelighed?
Er det dét, statsministerens mener med, at nogle vil få lidt mindre ud af det og andre lidt mere?
De arbejdsløse skal betale, de ufaglærte skal betale, de vragede ældre skal betale, og de svageste unge, som ikke kan leve op til de boglige elitekrav, kommer til at betale. Aldrig har der været så megen ideologi, aldrig har der været
så megen klassekamp på dagsordenen
, og aldrig har Socialdemokratiet stillet sig så klart på den gale side.
Det har ellers ikke skortet på muligheder for at hente anderledes inspiration.
SiD's netop afsluttede kongres lagde op til helt anderledes relevante bud på at udnytte fremgangen i beskæftigelsen, mens den endnu er her, til at få flere i arbejde og bekæmpe udstødningen.
Det handler om at give de ledige bedre muligheder for uddannelse allerede fra første ledighedsdag.
Vi er også tilhængere af fremrykkede tilbud om reelle handlingsplaner, der tager udgangspunkt i den enkelte lediges individuelle situation og lokalområdes muligheder.
Det handler også om at få flere voksenlærlinge, det handler om at lade a-kasserne grundregistrere, så de ledige kan blive anvist arbejde med det samme og ikke skal vente i bureaukratiet i flere måneder.
Det handler også om at afskaffe de perspektivløse puljejob, som fastholder folk i ledighed.
Vores forslag er en direkte konvertering af puljejob til rigtige job, og det vil også gavne den offentlige sektor.
Arbejdsløsheden skal ikke være de arbejdsløses problem, og arbejdsgiveren må påtage sig et ansvar for at opkvalificere medarbejderne løbende.
Regeringen kunne tage udgangspunkt i bl.a. disse forslag og søge sit flertal med SF og Enhedslisten; men Socialdemokratiet har tilsyneladende valgt en anden strategi, nemlig strategien om indførelse af det tredje arbejdsmarked.
Det gamle motto »alle er lige, men nogle er mere lige end andre« kan igen få en renæssance.
Det tredje arbejdsmarked vil være dér, hvor de udstødte og nedslidte kan få lov til at gøre sig fortjent til pension eller en ussel bistand, enten ved tilbud om fleksjob uden rettigheder eller ved decideret tvangsarbejde, der reelt kun giver 10-11 kr. i timen.
Alle mennesker har brug for at være med i fællesskabet, det er vi enige om.
De har brug for at yde noget og brug for at blive behandlet med respekt, og vi skal have flere ind på arbejdsmarkedet på vilkår, der tager reelle hensyn og stiller hjælpemidler til rådighed.
arbejdsmarked, hvor flere og flere gøres retsløse og holdes uden for fagbevægelsen.
Enhedslisten har derfor stillet forslag om at ligestille mennesker på fleks- og skånejob med alle andre på arbejdsmarkedet, så de får samme ret til dagpenge, ferie, efterløn, uddannelse og til at organisere sig i a-kasser og fagforeninger.
Det er meget konkret.
Der bruges mange ord om omsorg for de svage og virksomhedernes sociale ansvar.
Alt det kunne iværksættes for længst, men det er ikke blevet det, for det er kun ord.
i lovkataloget er f.eks. forslaget, der forpligter virksomhederne til at tage flere lærlinge?
Der er stadig mange tusinde afviste lærepladsansøgere, og tallet er i øvrigt stigende.
I hvilket lovforslag er virksomhedernes sociale ansvar udmøntet?
En opskruet produktivitet giver os nok på kort sigt en større vækst, flere forbrugsgoder, flere biler og flere videomaskiner at sætte ungerne foran.
I stedet lægger man op til forringelser i de økonomiske forhold for dem, der fremover vil ryge fra dagpenge til bistandshjælpens eksistensminimum.
Det skal kunne betale sig at arbejde - et lånt slogan, der rækker fra Socialdemokratiet og ud til højre - og det kan jeg forsikre for, at det kan.
Det kan måske være, man skal være bistandsmodtager for at vide det, men så gælder det jo bare for dem om at få lov, og det er dér, det kniber.
Men det gør vi allerede, meget mere end vi gjorde for 10, 20 og 30 år siden, og den enkelte kan tydeligt mærke det.
Vi har tværtimod brug for kortere arbejdstid, længere ferier, mere frihed til efteruddannelse, arbejdspladser, hvor der er plads til flere på normale vilkår, og mere tid til at være sammen med vore børn, og det er vort håb, at de kommende overenskomstforhandlinger vil give regeringen kam til sit hår og udmønte sig i en endnu større og bredere aktivitet for at få gennemført den sjette ferieuge.
Regeringen har haft forskellige slagnumre til forskellig tid.
I sidste samling var det børnepakken, og da den så omsider kom - kraftigt foranlediget af en vedtagelse i Folketinget - ja, så viste det sig, at det ikke bare var en pose med varm luft, men at der var hul i posen. Børnefamiliernes vilkår skal forbedres - det er vi enige med regeringen i - men hvor er de stort anlagte forslag, der skal sikre det?
Pasningsgarantien er ikke gennemført, tværtimod lægger mange kommuner op til en opbremsning.
Regeringen fokuserer på pasning af børn i hjemmet, men ikke på udbygningen af de pædagogiske tilbud.
Pasningsgarantien skal være en garanti for både pasning og kvalitet.
Det kan ikke nytte noget, at man løser pasningsproblemet med stadig øget merindskrivning, for de fysiske rammer i mange institutioner er allerede så dårlige, at det i høj grad går ud over kvaliteten.
Orlovsydelsen
bruges næsten ikke frivilligt, dertil er ydelsen for lav.
Hvilke ændringer, regeringen lægger op til, står ikke helt klart, men Enhedslistens indlysende forslag om kommunernes opsupplering til fulde dagpenge - og her taler vi altså ikke om kontanthjælpsniveauet - såfremt pasningsgarantien ikke bliver overholdt, stemte regeringen imod i sidste samling og vil vel gøre det igen.
Børnefamilierne må sikres nedsat arbejdstid, så der er mere tid sammen med børnene, og familiernes levegrundlag skal være mindst den maksimale dagpengesats.
Det er ikke nok bare at sikre, at forældrene kan aftale sig frem til at holde 3 ugers ferie sammen med børnene, og vi er også bekymrede for, om de pæne løfter om bedre vilkår for svage og truede børn bliver lige så tomme som løfterne i børnepakken.
Det samme gælder ældreplejen.
Hvor er hensynet til de ældre henne?
Det samme gælder ældreplejen.
Hvor er hensynet til de ældre henne?
Det er anerkendt, at ældre skal sikres mulighed
for at blive i hjemmet, så længe de ønsker det
Alligevel er der alvorlige problemer med hjemmehjælpen, hjemmeplejen og støttemidler, så vore ældre rundt om i kommunerne kan have en værdig tilværelse.
Også de ældre risikerer at blive brugt som gidsler i en stram kommuneøkonomi.
Enhedslisten støtter udbygningen af disse områder, men mener, at de har været alt for utilstrækkelige.
Det løser ikke ressourceproblemerne at udlicitere eller privatisere det her område.
Omsorg er en offentlig opgave. Vi imødeser med spænding socialministerens handicappolitiske redegørelse og forslagene til en førtidspensionsreform, men det, vi har hørt indtil nu, lover ikke for godt.
At påstå, at mennesker på laveste pensionstrin over én kam kan arbejde i et eller andet omfang, er en hån mod de mange syge og handicappede, der på grund af kommunal spareiver ikke har fået tilkendt en pension, som de ud fra en speciallægevurdering var berettigede til.
Vi føler, at socialministeren har svigtet i denne sammenhæng.
Selvfølgelig er det at foretrække, at folk har et meningsfuldt arbejde tilpasset deres erhvervsevne.
Her er fleksjob en mulighed, men som et tilbud og i givet fald med fulde arbejdsmarkedsmæssige rettigheder.
Men det er jo ikke realistisk i enhver henseende.
Den første betingelse er en øget indsats på revalideringsområdet.
Ingen må sættes på fleks- eller skånejob, uden at alle revalideringsmuligheder er forsøgt.
Så vil jeg gå over til det ikkesagte i statsministerens åbningstale.
Der manglede et helt centralt afsnit.
Alle pæne partier måtte have et pænt afsnit med hensigtserklæringer.
Den fase er slut.
Og det er tankevækkende, at end ikke de pæne ord er tilbage i åbningstalen.
Vi kan åbenbart ikke vente initiativer fra regeringens side.
Derfor må Enhedslisten i særlig grad rette sin indsats mod helt konkrete miljøforslag.
Vi vil selv fremsætte en række forslag rettet mod kemien i dagligdagen.
Vi vil bl.a. foreslå, at Miljøstyrelsens liste over uønskede kemikalier nu skal danne grundlag for, at forbrugerne får mulighed for at fravælge dagligvarer, som indeholder allergifremkaldende, kræftfremkaldende, hormonvirkende og miljøskadelige kemikalier, som er blevet en uønsket del af danskernes hverdag, og som vi tror har en sammenhæng med f.eks. det stigende antal allergitilfælde blandt børn.
Som det eneste miljøinitiativ nævner statsministeren eneergireformen.
Her vil jeg godt påpege, at en reform af energiområdet handler om meget andet end EU's liberaliseringskrav.
Det er ikke EU, der kræver elselskaberne privatiseret.
Det er ikke EU, der kræver den vedvarende energi underlagt markedsvilkår.
Enhedslisten har allerede offentliggjort sit forslag
til en energireform, hvor brugerdemokrati, fælleseje, vedvarende energi og energibesparelser er kodeord.
Jeg vil slutte med at sige, at synspunkter som de her fremførte i 1970'erne i hvert fald havde givet anledning til registrering.
Vi har ingen garanti for, at det ikke finder sted i dag.
Regeringen har omsider indset, at det er nødvendigt med en undersøgelse af Politiets Efterretningstjeneste.
Efter vores opfattelse har der lige siden afsløringen i marts af PET's infiltrationer og registrering af lovlig politisk virksomhed været grundlag for en undersøgelse.