Ebbe Kalnæs (CD), 2001-05-28:
Med hensyn til forberedelsen til FN-topmødet om bæredygtig udvikling, som vi jo formentlig skal vende tilbage til adskillige gange, er der nogle ganske principielle ting, som også er indeholdt i den fælles vedtagelse, der ligger her i dag, som jeg synes, det er væsentligt at fremhæve.
For det første er det billede, at bæredygtighed defineres som økonomiske, sociale og miljøpolitiske forhold, vigtigt at understrege.
signaler, der sendes, ikke mindst fra det danske Folketing, er meget klare og meget præcise.
Nogle har været inde på, at det kræver politisk lederskab.
Ja, det kræver politisk lederskab af format at komme i gang med denne proces.
Det drejer sig om internationale aftaler og konventioner, hvor man presser og presser og presser, sådan at muligheden for at slippe for det ansvar, hvis nogle nationer havde lyst til det, skal fremstilles meget klart.
Det er meget vigtigt at understrege, at hvis man vil være med i et rimelig ordentligt selskab, skal man have målsætninger, som forsøger at rette op de her ting.
Da vi var 3 mia. mennesker i denne verden, var der også 1 mia., der var i den situation.
Så ville nogle vel sige, at statistisk er det gået fremad, men stadig væk må vi sige, at 1 mia. mennesker i den situation er helt, helt urimeligt. Først og fremmest skal det vel siges, at det er det, der giver en usikker verden.
Nogle har også været inde på det sikkerhedspolitiske aspekt i det, folkevandringer og andet, som nogle er bange for, og som kan true.
Så er den eneste vej frem selvfølgelig at føre en politik på det område, som er progressiv, og at få gjort noget ved det.
Hvis vi lander i en situation og argumenterer for miljø og verdens udvikling, som på en eller anden måde slet skjult går på, at de, der koger deres daglige mad over bålet, helst skal blive ved med det for at holde verden intakt miljømæssigt, ja, så er der tale om et åndshovmod ud over det almindelige, og derfor må vi helt konkret gøre os klart, at når vi har en verden, hvor måske 4 mia. mennesker har adgang til en stikkontakt, så skal vi forvente, hvis vi løser opgaven, at i 2050 er der måske 8 mia., der gerne skulle have en stikkontakt.
Det kræver meget stor overvejelse og tænksomhed i miljømæssig sammenhæng, det kræver overførsel af teknologi og økonomi, så vi får løst de problemer, der ligger, ellers vil vi gå en fremtid i møde, som er fuldkommen uoverskuelig.
Derfor er det vigtigt, at vi understreger
, at den danske bistand, det danske bidrag, det danske engagement i denne sag er meget vigtigt, uanset at vi er små.
Tanken om, at det skulle være tilstrækkeligt, at nogle ikke behøver at leve så meget anderledes, end de gør i dag, bare de er mætte, og vi på den måde ligesom kunne holde igen på miljøkatastrofer og miljøproblemer, må vi gøre os klart, næsten er for hoven.
Man hører det indimellem, måske i ubetænksomhed.
Et meget vigtigt element, der understreges i vedtagelsen i dag,
er det differentierede ansvar.
Det er også vigtigt, at det understreges, at en sådan aftale imødekommer ulandenes behov for vækst og reduktion af fattigdom, og at det fastholder målsætningerne om bistand og øget markedsadgang for navnlig de fattigste landes produkter.
Der må vi gøre os klart, at her kræver det også politisk lederskab.
Det at skulle ud og sige til sine befolkninger, at de kan blive ramt af, at vi åbner for fattige lande, at vi måske endda giver dem vilkår, som favoriserer dem i en overgangsperiode, er det politiske ansvar.
Det, der er det politiske lederskab,
Tanken om og troen på, at vi kan bygge så høje mure eller så stærke hegn, at vi kan undgå den situation, er helt umulig og helt utænkelig, og derfor er det jo, når nogle er bange for fremtiden, bange for globalisering, bange for udvikling, bange for næsten alt, fuldkommen uforståeligt, at man samtidig kan argumentere for, at man netop ikke skal sikre en udvikling og en velstand, så folk har mulighed for at blive, hvor de er.
Men at bruge det, at noget ikke virker en gang imellem, til at skære i stedet for at ommøblere er uforståeligt for os, og det vil under ingen omstændigheder få CD's støtte. Det, der er det afgørende, er jo, at netop der, hvor despoterne er, der, hvor det manglende demokrati, de manglende menneskerettigheder er til stede, er der jo netop brug for hjælp.
Når mange har talt om Zimbabwe på det seneste i de her diskussioner, så må vi vel understrege, at vi faktisk har fastfrosset, ændret ulandsbistanden til Zimbabwe; vi har reageret på det. Jeg er så også enig i, at vi må overveje, om det at være programsamarbejdsland, lave partnerskab osv. skal bruges lidt mere offensivt, lidt mere aktivt, og vi må netop understrege, at vi ikke vil blåstemple stater, som ikke gør det her ordentligt.
Men jeg understreger igen, at det ikke er ensbetydende med, at vi skal rende skrigende væk.
Vi skal blive og fastholde der, hvor vi i direkte kontakt med dem, der har vanskelighederne, har mulighed for at hjælpe og hjælpe det, vi kan.
Det helt afgørende for CD i denne sammenhæng, som vi også har nævnt i et par korte bemærkninger,
er signalet.
Værdien af signalet i bistanden er meget, meget vigtigt.
Vi er i en tid, hvor det er fuldkommen håbløst at sende et signal om, at det skulle være god latin at reducere og skære ned.
Som jeg også sagde, så redder 1 pct. af det danske bruttonationalprodukt jo ikke verden.
Vi er ikke voldsomt store, og det er derfor, jeg siger: Det, at vi ligger spidsen, det, at vi sender signalet, har måske haft endnu større værdi end selve det beløb, Danmark har brugt på området.
Det at sende det klare signal om, at dansk politik på det her område til stadighed skal vise vejen, ligge i spidsen, gøre, hvad vi kan i de samarbejdsrelationer, vi har i FN, men ikke mindst i EU, synes jeg er meget vigtigt at vi presser på for at fastholde. Jeg vil også gerne takke de tre ministre,
statsministeren, miljøministeren og udviklingsministeren,
for redegørelsen.
Vi er meget tilfredse med den linje og den målsætning, man lægger.
Vi er meget enige i den.
Vi er glade for, at vi kan få et rimelig bredt flertal bag et sådant mandat, og vi vil gerne understrege, at det her er ganske væsentligt og ofte væsentligere end nogle af de smådiskussioner, vi en gang imellem har. Til slut vil jeg gerne gentage: Hvis et land som Danmark ikke er i stand til at enes i sin velstand om at fordele de sidste 99 pct., så er det for ringe.