Anders Fogh Rasmussen (V), 2002-10-03:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for en god debat, som jeg synes har fundet sted i en meget fordragelig og forsonlig tone, og jeg vil svare i samme ånd.
Med de tilkendegivelser, der er kommet fra den danske regerings side, og med den aftale, som jeg i januar indgik med Færøernes lagmand, kan man fastslå, at der nu sker en overdragelse af sager fra rigsfællesskabsanliggender til færøske anliggender i den takt, som det færøske folk selv ønsker det.
Det er op til det færøske folk.
Derfor må jeg også sige, at det er imponerende, at hr. Tórbjørn Jacobsen var i stand til at komme op i det toneleje.
Det var på det tidspunkt under debatten, hvor den afveg sådan lidt fra den generelt forsonlige tone, idet dog hr. Tórbjørn Jacobsen kom med et par anerkendende indledende bemærkninger, og dem kvitterer og takker jeg selvfølgelig for. Jeg må bare sige til hr. Tórbjørn Jacobsen, at når han giver udtryk for, at det er den danske regerings og Danmarks ønske at beholde sit territorium intakt, og at det er det, der sådan skulle være det bærende for Folketingets og regeringens politik i forhold til Færøerne og Grønland, er der noget, hr. Tórbjørn Jacobsen har misforstået, for jeg tror, at det, jeg giver udtryk for nu, deles af et massivt flertal i Folketinget, nemlig at vi ikke ønsker at holde på nogen, som ikke vil være sammen med os.
Jeg synes, det er en god idé, at vi har et rigsfællesskab.
Men vi er ikke sådan nogle, som krampagtigt vil holde på nogen, der ikke vil være sammen med os.
Og det er derfor, jeg giver det klare signal, at den kamp må hr. Tórbjørn Jacobsen føre hjemme på Færøerne.
Det er det færøske folk, der afgør dets egen skæbne.
Hr. Tórbjørn Jacobsen vil så gerne føre kampen herind, men det bliver som en skyggeboksning, hvor der faktisk ikke er nogen modstandere, for vi siger jo bare, at hvis hr. Tórbjørn Jacobsen kan få det færøske folk med til det, hr. Tórbjørn Jacobsen vil, er det bare at sige til, og så bliver det sådan. Men det kan hr. Tórbjørn Jacobsen jo ikke, i hvert fald ikke for indeværende.
Det er så det, der frustrerer hr. Tórbjørn Jacobsen, men at det skal gå ud over det danske Folketing, synes jeg er lovlig meget.
Jeg vil også gerne sige tak til hr. Kuupik Kleist og hr. Lars-Emil Johansen for deres indledende anerkendende bemærkninger.
Før jeg går til det mere generelle, vil jeg lige svare på et par enkelte konkrete spørgsmål, der blev stillet.
Hr. Kuupik Kleist stillede spørgsmål om forskningsbevillingerne til Grønland.
Jeg kan sige, at det er sådan, at universiteterne selv prioriterer anvendelsen af deres forskningsbevillinger.
Det har regeringen ikke indflydelse på, og der indgår grønlandsforskningen på lige fod med andre forskningsområder.
Jeg kan så i øvrigt nævne, at regeringen direkte alene på det kommende års finanslov har afsat 20 mio. kr. til projektet vedrørende afgrænsning af kontinentalsoklen, som jo er et stort forskningsprojekt, der vil komme til at strække sig over nogle år.
Hr. Lars-Emil Johansen rejser spørgsmålet om grønlænderes og i øvrigt også færingers mulighed for at kunne indføre grønlandske og færøske produkter til privatforbrug her i landet.
Det er en sag, som jeg har drøftet meget med de to landsstyrer.
Det kan være sæl, hval og andet, som man har lyst til at forbruge, hvis man bor her i landet og er grønlænder eller færing.
Jeg forstår godt den opmærksomhed, der er om det, og derfor har regeringen sammen med de to landsstyrer arbejdet på, at grønlændere og færinger bosat i Danmark får bedre mulighed for at spise traditionelle grønlandske og færøske produkter.
Jeg skal lige nævne en enkelt ting mere.
Hr. Kuupik Kleist bebrejdede mig, at jeg ikke havde nævnt Dundas.
Det er jo bestemt ikke, fordi jeg ikke glæder mig over det.
Nu kunne jeg ikke nå at komme ind på alle ting i min åbningstale, men jeg vil selvfølgelig gerne sige, at jeg er til det yderste tilfreds med, at Dundas nu kan føres tilbage til grønlandsk administration.
Forhandlingerne har jo stået på gennem flere år, i øvrigt i et godt, løbende samarbejde mellem Danmark og Grønland, og jeg kan tilføje, at det også har været med stor forståelse fra amerikansk side.
Jeg er meget glad for, at det har kunnet lade sig gøre at finde en løsning.
Og jeg må fuldstændig afvise de antydninger, som specielt hr. Kuupik Kleist kom med, af, at når der er fundet sådan en løsning, er det nok, fordi der er alle mulige skjulte motiver og dagsordener i den sag.
Det er der ikke.
Sagen har været forhandlet i flere år i et godt samarbejde med Grønlands hjemmestyre, og alle parter er tilfredse med den aftale, som nu er indgået. Så har både hr. Tórbjørn Jacobsen, hr. Kuupik Kleist og hr. Lars-Emil Johansen beskæftiget sig meget med de betragtninger, jeg kom med om en fortsat udvikling og fornyelse af hjemmestyreordningerne.
Det er jeg meget glad for, og jeg takker også for de anerkendende bemærkninger, der er faldet fra alle tre i den anledning, for det er jo, som hr. Lars-Emil Johansen siger - jeg kan faktisk ikke udtrykke det meget bedre - den moderne tids liberale forståelse af forskellige folks ret til egen værdighed og selvstændighed i den globale virkelighed.
Det er også sådan, jeg selv opfatter det; det er netop en liberal forståelse.
Så spørger hr. Kuupik Kleist, og jeg tror også, at hr. Lars-Emil Johansen kommer ind på det
Se, når jeg nu brugte det udtryk, så er det jo, fordi det er det udtryk, der bruges i grundloven.
Det, det handler om, er, at vi vil bemyndige Færøernes landsstyre henholdsvis Grønlands hjemmestyre til at kunne handle på rigets vegne i sager, der alene vedrører Grønland henholdsvis Færøerne.
Det er tanken, at hjemmestyrerne inden for de generelle bemyndigelsers rammer skal kunne handle uden at indhente rigsmyndighedernes konkrete tilladelse i det enkelte tilfælde.
Det er sådan, det er i dag, og det er så det, man slipper for.
Det er det afgørende nye.
Det er klart, at det især kan få betydning for indgåelse af bilaterale aftaler inden for områder som fiskeri og handel.
Men det vil være naturligt også at udstrække ordningen til andre områder, hvor hjemmestyrerne allerede har den lovgivningsmæssige kompetence, f.eks. på uddannelses- og forskningsområderne.
Men alt det må vi se nærmere på sammen med de to landsstyrer.
Jeg vil gerne understrege, at en sådan ordning jo må forudsætte en tæt kontakt og et tæt samarbejde mellem hjemmestyrerne og rigsmyndighederne, for kun på den måde kan vi sikre, at de handlinger, som hjemmestyret foretager sig, ikke strider mod de samlede interesser. Men jeg mener virkelig, at vi her kan tage et betydningsfuldt skridt fremad i et godt samarbejde.
Det kræver selvfølgelig et grundigt forarbejde, men hvis den fornødne politiske tilslutning er til stede, vil regeringen sætte arbejdet i gang, og jeg glæder mig over den positive modtagelse, som tanken har fået både i Grønland og på Færøerne.
Så beskæftigede hr. Kuupik Kleist sig med det forslag, jeg har om, at der skal etableres et udvalg, som skal prøve at kigge på, hvordan vi kan skabe mere privat erhvervsliv og dermed en større selvstændig indtjeningsevne i Grønland.
Og så spørger hr. Kuupik Kleist: Er der nu også en skjult bagtanke med det?
Skal det nu være nye betingelser for
bloktilskuddet til Grønland?
Næ, det er ikke nye betingelser, men jeg må minde om, at det grønlandske landsstyre har indgået en aftale med den tidligere danske regering om, at man skal kigge på bloktilskuddets størrelse fra 2004 og frem.
Og i aftalen antydes det, at bloktilskuddet kan sættes ned i de kommende år, men samtidig siges det i aftalen med den daværende regering, at man også skal tage hensyn til solidariteten inden for rigsfællesskabet.
Den nuværende regering deler den tidligere regerings opfattelse og politik på det område, men det er da meget naturligt, at vi i sammenhæng med at skulle forhandle om bloktilskuddet for 2004 og frem også kigger på det grønlandske samfunds evne til selv at tjene penge.
Og navnlig når hr. Kuupik Kleist og hr. Lars-Emil Johansen taler så varmt for, at der skal være øget selvstyre på en række områder, en tanke, regeringen principielt er enig i, er det da naturligt at se på, at skal selvstyret på områder være realistisk, skal man da også selv kunne tjene nogle penge, ellers er man stadig væk afhængig af tilskuddet udefra.
Det er dér, jeg synes, der skal være lidt realisme i debatten
om selvstyre.
Jeg glæder mig over de bemærkninger, der er faldet, selv om de selvfølgelig har været ledsaget af nogle rituelle, knubbede ord.
Men nu sætter vi altså en proces i gang, som vil blive skridt til modernisering af hjemmestyreordningerne både i Grønland og på Færøerne.
Det er klart, at det skal ske i et bredt samarbejde; det skal ske i et tæt samarbejde med politikerne i Grønland og på Færøerne, men naturligvis også i et bredt samarbejde her i Folketinget.
Det er klart, at en sådan modernisering, en sådan udvikling af hjemmestyrerne skal baseres på et bredt samarbejde her i Folketinget, men jeg tror også, jeg kan sige til repræsentanterne fra både Grønland og Færøerne
Der er ingen grund til at føre krig om det.
Det er sådan.
Til de øvrige emner, der blev taget op her i debatten: Jeg vil gerne særligt takke - naturligvis - hr. Jens Rohde og fru Pia Christmas-Møller for deres meget positive holdning til regeringen.
Jamen det er jo ikke nogen selvfølge.
Det er der absolut grund til at hæfte sig ved og kvittere positivt for.
Det skal man absolut.
Jeg tæller de lyse timer og er glad for, at de to ordførere har givet udtryk for fortsat tillid til regeringen.
I forlængelse af det vil jeg også gerne sige tak
til fru Marianne Jelved og til hr. Jann Sjursen for deres bemærkninger, som jeg klart tolkede som en positiv vilje til, at vi i denne folketingssamling kan etablere et bredt samarbejde i Folketinget om en række emner.
Sådan opfattede jeg den også selv, så jeg er glad for, at det er blevet registreret og modtaget i den ånd, det var sagt.
Jeg synes til gengæld også, at tonen her under åbningsdebatten har været forsonlig, hvad jeg også kvitterer positivt for.
Jeg tror faktisk, at det i denne folketingssamling skulle være muligt at indgå bredere politiske aftaler om en række områder.
Jeg tror, at hr. Jann Sjursen allerede nævnte, at der jo nu er indgået et meget bredt forlig om kunststøtten, men i forbindelse med finansloven er der jo også andre kulturelle emner som et område.
Der forhandles i øjeblikket med en række partier om en reform af arbejdsmarkedet, hvor jeg også kvitterer for hr. Lykketofts imødekommende holdninger vel vidende, at vi jo langtfra er færdige, men jeg håber, vi kan nå resultater på det område også.
Vi har et meget stort område, der handler om at skaffe penge i de kommende år til at styrke forskningsindsatsen i det danske samfund.
Vi bør alle have en fælles interesse i at skaffe penge til mere forskning.
Dels er der det økonomiske: at skaffe penge til en målrettet satsning på uddannelse i de kommende år.
Der er også det indholdsmæssige: en universitetsreform, en folkeskolereform, andre reformer af ungdomsuddannelserne, gymnasier og erhvervsuddannelser, hf, alt sammen med den overskrift, at vi skal styrke fagligheden.
Det burde der også være en fælles interesse i.
Så er der spørgsmålet om de svage grupper, som mange har beskæftiget sig med, hvor vi bør have en fælles interesse i at skaffe penge.
På et eller andet tidspunkt skal vi vel også snakke skat.
Jeg vender tilbage til sagen, men nævner det allerede her som et emne, hvor der naturligvis også burde være interesse fra mange partier.
Der er flere, der har efterlyst, at jeg i min åbningstale også skulle have sagt noget om miljøet.
Ja, jeg havde mange overvejelser, da jeg skulle skrive den tale, om alt, hvad jeg gerne ville sige.
Jeg tror, at alle, der har stået i den situation i tidens løb og skullet holde en åbningstale, har haft det problem, at der var så meget, de havde på hjerte, og så meget, de gerne ville sige, men det skal jo også have en ende.
Derfor må man jo enten sige meget om nogle færre ting eller sige meget lidt om mange ting.
Det er det valg, man har.
Jeg gjorde så det, at jeg sagde noget mere om nogle færre ting, vel vidende, at jeg kunne blive kritiseret for, at der så var masser af ting, jeg ikke fik sagt noget om.
Sådan er det jo altså.
Men det har jeg altså gjort med åbne øjne, fordi jeg synes, det er bedre at behandle det, man så tager fat på, lidt grundigt frem for at køre på overfladen på en hel masse ting.
Det var mit valg.
Derfor et par ord om miljø her, for jeg giver meget høj prioritet til miljøpolitikken.
Regeringen vil satse på miljøpolitik.
Der har været spurgt til vandmiljøet, og jeg må sige, jeg har været lidt forbløffet over noget af det, jeg har hørt under debatten her, for Socialdemokratiet, De Radikale og SF har i den seneste tid været med til flere møder om vandmiljøet, og de har selv været med til at tilrettelægge arbejdet med en ny vandmiljøplan.
Lige siden midten af 1980'erne har vi arbejdet med det danske vandmiljø.
Alle Folketingets partier kender sagen godt.
Alle ved også, at der ikke findes snuptagsløsninger.
Alle ved, at vandmiljøet og iltsvindet kun bliver bedre med et langt sejt træk, ikke med hurtige skud fra hoften.
Regeringen har lagt op til at vende alle problemstillinger i vandmiljøsammenhængen, og jeg vil gerne sige her, at ingen spørgsmål er hellige.
Det ved partierne godt, for de har selv været med til at beslutte det.
Så jeg synes måske nok, at de bemærkninger, der er kommet i dag om det her punkt, er udtalt mod bedre vidende.
Jeg håber, vi nu kan komme ind i en konstruktiv debat om det, der jo til sin tid skal blive en vandmiljøplan III, og som vi gerne ser mange partier deltage i.
I øvrigt har miljøministeren jo offentliggjort et naturpolitisk udspil, der angiver regeringens ni sigtelinjer for fremtidens danske naturpolitik, og jeg kan oplyse, at miljøministeren vil give Folketinget en naturpolitisk redegørelse.
Der er masser at tage fat på, og jeg håber, at vi på det punkt kan komme lidt væk fra retorikken og over i det praktiske arbejde og samarbejde. Jeg vil dernæst beskæftige mig med nogle tværgående emner, som mange ordførere har været inde på.
Den store udfordring vi står over for i de kommende år, den udfordring at få finansieret, at der altså bliver flere ældre, og at der er færre erhvervsaktive til at skaffe pengene. Allerede den tidligere regering fremlagde en plan for, hvordan vi skulle løfte den opgave.
Det er den, der sådan lidt teknokratisk hedder »Danmark 2010«, altså en fremskrivning til 2010.
Det er jo ikke sådan en bestseller udeomkring i boghandlerne, men den indeholder altså nogle betragtninger om, hvordan vi kan tilrettelægge den økonomiske politik og velfærdspolitikken, sådan at vi også i fremtiden har råd til at have et godt velfærdssamfund, selv om der altså bliver færre erhvervsaktive til at skaffe pengene.
Man kan faktisk sige, at der er to veje til det.
Den ene vej er: Vi skal have flere i arbejde. Og parallelt med det den anden vej: Vi skal reducere gælden. Ved at få flere i arbejde skaffer vi også mere produktion og indtægt til at finansiere det alt sammen, og ved at reducere statens gæld er det klart, at så falder også statens renteudgifter, og så bliver der lidt mere råderum. Den plan fremlagde den tidligere regering, og som alle kan huske, gjorde vi allerede det i opposition, at vi sluttede os til den plan og sagde: Den plan er vi enige i; det er en god måde at arbejde på; de mål slutter vi os til. Og som regering har vi fulgt planen til punkt og prikke.
Ja, man kan endda sige, at vi har været bedre til at følge planen end den regering, der lavede den, for da SR-regeringen lavede planen, var det nogle flotte mål, men den faktiske politik, som regeringen førte, levede ikke op til planen.
Men vi har levet op til planen fuldstændig.
Derfor må jeg sige, at det var meget forbløffende for mig i dag at høre - stærkest udtalt af fru Pernille Blach Hansen, men delvis også af hr. Mogens Lykketoft, men det var nok fru Pernille Blach Hansen, der sagde det stærkest - at regeringen havde lagt hele den offentlige sektor og ikke mindst kommuner og amter i spændetrøje.
I spændetrøje!
Jamen hvad er det, vi snakker om?
Vi snakker om den samme økonomiske ramme, som den tidligere regering havde lagt.
Fuldstændig, nøjagtig den samme ramme.
Vi har bare overholdt den.
Derfor er jeg nødt til at stille det spørgsmål, når nu fru Pernille Blach Hansen - og lidt mere spagfærdigt hr. Mogens Lykketoft - anklager regeringen for at lægge den offentlige sektor i spændetrøje
: Er det så, fordi det tidligere regeringsparti nu løber fra den målsætning, som Socialdemokratiet i regering selv var med til at lave?
Det kan jo ikke forstås på anden måde.
Det er selvfølgelig forståeligt, at hr. Mogens Lykketoft er lidt mere forsigtig i sit ordvalg, for det var hr. Mogens Lykketoft, der lavede planen, og det er så fru Pernille Blach Hansen, der nu fører kritikken frem.
Men det kan jo næsten kun forstås, som om man ikke længere vil vedstå det, man gjorde som regering, for denne regering følger kun den plan, som den tidligere regering havde lagt på det her punkt.
Så er vi blevet anklaget for, at skattestoppet er skyld
i al landsens ulykker, sygehusnedlæggelser og nedlæggelser af alt muligt rundtomkring.
Også her må jeg sige: Hus forbi!
Det er ikke skattestoppet, der styrer rammerne.
Der er en vækst i den offentlige sektor nu, der svarer til den plan, som den tidligere regering havde lagt, og denne vækst optræder samtidig med, at vi har et skattestop.
Men vi vidste, allerede før vi overtog regeringsmagten, at sådan kunne det blive, for allerede den tidligere regering sagde: Man kan have denne vækst i den offentlige sektor og et skattestop. Det var jo derfor, vi var så begejstrede for 2010-planen, fordi den tidligere regering sagde, at sådan kunne det laves, og så sagde vi: Top!
Det siger vi ja til.
Det har vi gjort i opposition, og det gør vi i regering.
Det er ikke skattestoppet, der lægger nogen begrænsning.
Den ramme, der er lagt, er lagt af den tidligere regering og fulgt af denne regering.
Den giver så plads til i år 2,5 mia. kr. i offentlig forbrugsvækst med skattestop.
En vækst på 2,5 mia. kr. Og jeg vil da tro, at f.eks. fru Marianne Jelved vil anerkende, at denne regering følger den plan, som fru Marianne Jelved lagde.
Jeg har også hæftet mig ved, at allerede den tidligere regering sagde: Kommuneskatterne skal holdes i ro.
Det var en del af 2010-planen, at kommuneskatterne skulle holdes i ro, og derfor forstår jeg ikke kritikken af, at der nu er lavet en økonomisk aftale med amter og kommuner, der holder kommuneskatten i ro, for det sagde allerede den tidligere regering, at man skal.
Det indgik jo i 2010-planen.
Nu blev det godt nok ikke overholdt før i tiden, for da steg kommuneskatterne hele tiden, men vi gør kun det, der står i den gamle plan, som jeg jo sådan set bliver gladere og gladere for, som tiden går.
Så et par ord om den kommunale økonomi, for det er jo nærmest blevet fremstillet i dagens løb, som om der nu er brutale nedskæringer over det hele.
Lad mig først sige: Jamen jeg afviser da ikke, at der rundtomkring træffes beslutninger om, at man nedlægger noget eller lægger noget sammen eller laver andre ændringer.
Selvfølgelig gør man det.
Sådan har det altid været, og sådan vil det altid være.
Men kendsgerningen er altså, at hvis vi sammenligner, hvad kommuner og amter har at gøre godt med i år og næste år, så er det væsentlig mere, end de havde i 2001, som altså var det sidste år under den tidligere regering. Hvis man ser udviklingen fra 2001 og frem til 2003, som er de budgetter, der bliver behandlet og kritiseret i øjeblikket, hvad taler vi så om?
Så taler vi om, at udgiftsniveauet i kommunerne i 2003 ligger 3,5 mia. kr. over, hvad det gjorde i 2001.
Det er
kendsgerningerne: + 3,5 mia. kr. i kommunerne og + 5,6 mia. kr. i amterne.
Så meget er der givet på 2 år til udgiftsvækst
i kommuner og amter.
Jeg siger igen, at selv om man bevilger så mange ekstra penge til centrale velfærdsområder som sygehuse, svage grupper og ældre, kan man da ikke afvise, at der selvfølgelig rundtomkring vil blive truffet beslutninger om, at man tilpasser strukturerne.
Tag nu f.eks. sygehusene, hvor vi som regering har tilført ekstra 1,5 mia. kr. for at få flere operationer på sygehusene.
Jamen der kan da godt være nogle amter, der beslutter, at de vil nedlægge eller sammenlægge nogle sygehuse.
Jeg er bare nødt til at sige: Det er ikke og kan aldrig være begrundet i hverken skattestoppet eller den økonomiaftale, der er indgået med regeringen, for der er givet flere penge.
Men der kan jo være andre grunde til, at man gør det, og det skal vi da ikke blande os i.
Hvis et amt f.eks. siger: Nu vil vi samle nogle sygehusspecialer på et større sygehus, for vi vil godt være helt sikre på, at vi får den højeste ekspertise samlet, skulle vi så blande os i det?
Jeg tror da, at vi i de kommende år vil se en udvikling på sygehusområdet, hvor man samler specialer, for patienterne vil altså gerne behandles dér, hvor man har en ekspertise.
Men det er da i øvrigt ikke det samme, som at man nødvendigvis behøver at nedlægge de små sygehuse, for man kan også lave specialer på små sygehuse, men lad dog det være en lokal afgørelse; det er da ikke noget, Folketinget skal blande sig i.
Men det kan altså ikke være begrundet i økonomiaftalen, for der er givet ekstra penge.
De svage grupper: Jeg havde jo ventet hr. Villy Søvndal på talerstolen og ville være blevet dybt skuffet, hvis ikke vi havde haft lejlighed til i dag at lytte til hr. Villy Søvndal, og han skuffede os ikke, han skuffede os ikke.
Jeg har jo ved tidligere lejligheder haft rig anledning til at lytte til hr. Villy Søvndal under socialpolitiske debatter, og det er en forbløffende oplevelse hver gang, det er det.
Som jeg tidligere har haft lejlighed til at sige til hr. Villy Søvndal: Når jeg hører hr. Villy Søvndals omgang med tal, bestyrkes jeg i den opfattelse, at der er behov for en folkeskolereform, hvor matematikundervisningen bliver styrket.
Hr. Villy Søvndal vender op og ned på tingene.
Kendsgerningen er altså, for så vidt angår det, regeringen har ansvaret for, at der over de næste 4 år er afsat 670 mio. kr. til de mest udsatte grupper.
Så er der spørgsmålet om amter og kommuner, hvor vi jo af gode grunde på nuværende tidspunkt ikke kan vide, nøjagtig hvor store beløb der er på de enkelte konti, for det er ikke besluttet endnu.
Det kan vi gøre op efter den 15. oktober.
Der er så nogle - og det er Rådet for Socialt Udsatte - der har bedt om at få en status over det allerede nu, inden
budgetterne er endeligt vedtaget,
og Rådet for Socialt Udsatte har bedt et uafhængigt analyseinstitut, Oxford Research, om at lave en sådan analyse.
Jeg vil gerne sige om den undersøgelse, at jeg ikke kender den i detaljer.
Jeg tror gerne, at hr. Villy Søvndal har ret i, at den, da det ikke er en altomfattende undersøgelse, men en undersøgelse, der kun omfatter nogle amter og nogle kommuner, ikke kan være fuldt dækkende.
Det tror jeg hr. Villy Søvndal har fuldstændig ret i.
Men det er dog alligevel tankevækkende, at når man laver sådan en undersøgelse på et område, der altså dækker 75 pct. af de mest udsatte grupper,
så finder man frem til, at med de budgetforslag, der ligger i øjeblikket, er der ikke tale om nedskæringer, men om vækst. Jeg siger ikke, at det er det endelige resultat - det har vi til gode at se - men det burde dog mane hr. Villy Søvndal til nogen forsigtighed, før han udtaler sin hårde dom, og det hjælper altså ingenting, at hr. Villy Søvndal hæver stemmen og i øvrigt også kommer med urigtige påstande, herunder at det skulle være regeringen, der har bestilt undersøgelsen, og socialministeren, der har udsendt en pressemeddelelse.
Jeg gør opmærksom på, at regeringen intet som helst har med den undersøgelse at gøre.
Det er ikke regeringen, der har bestilt undersøgelsen, og det er ikke socialministeren, der har udsendt en pressemeddelelse.
Undersøgelsen er bestilt af og gennemført for Rådet for Socialt Udsatte.
Det er formanden for det pågældende råd, der har udsendt en pressemeddelelse; regeringen har ingenting med det at gøre, intet.
Men selvfølgelig hæfter vi os da med interesse ved de resultater, undersøgelsen viser.
Jeg vil bare sige, at på nuværende tidspunkt tror jeg, at hr. Villy Søvndal skulle være noget mere forsigtig med at udtale sin hårde dom, for det, regeringen har aftalt med kommuner og amter, er, at der skal gives høj prioritet til de mest udsatte grupper, og regeringen har tillid til, at kommuner og amter opfylder den aftale, der er indgået med regeringen, og indtil det modsatte er bevist, går jeg derfor ud fra, at man har levet op til det, der er aftalt, nemlig at der er afsat tilstrækkelige ressourcer til, at der kan gøres den ekstra indsats for de mest udsatte grupper, som regeringen har ønsket.
Der er så flere, der har beskæftiget sig med skat, og jeg glæder mig over, at der tilsyneladende er enighed om målet: Vi skal sænke skatten på arbejdsindkomst.
Men der er jo mange forskellige bud på, hvordan man når frem til det, og på strategien.
Nu vil jeg gerne prøve at tale helt stilfærdigt om det
, selv om man jo godt kan gå hen og blive engageret i et stof, man har været så optaget af i tidens løb - men ro på.
Jeg vil bare sige i al stilfærdighed, at jeg altså tror, at for den enkelte dansker er det sådan nogenlunde ret ligegyldigt, om man kommer og tager pengene på den ene måde, på den anden måde eller på den tredje måde.
Sådan tror jeg det er for folk i almindelighed.
Det, man kigger på, er, hvad man har tilbage i tegnebogen, når skattevæsenet har været der. Derfor vil jeg bare sige, at jeg anerkender da meget
, at Det Radikale Venstre har lagt en skatteplan frem og har anvist finansiering.
Socialdemokratiet har lagt en skatteplan frem og anvist noget finansiering.
Jo, ret skal være ret, der er noget finansiering.
De, der skal arbejde, de, der skal køre langt for at komme på arbejde, bliver de meget glade ved at få at vide, at nu sænker vi godt nok skatten på lønnen, men til gengæld tager vi rigtig godt fat, når de skal køre på arbejde?
Jeg tror ikke, det stimulerer lysten til at arbejde, i hvert fald stimulerer det ikke lysten til at køre efter et arbejde. Så er der ejendomsværdiskatten, som jo både De Radikale og Socialdemokratiet har været inde på skal i vejret.
Jamen den lønmodtager, som oplever en måske behersket stigning i sin løn, hvordan ser vedkommende på det, hvis nu pludselig ejendomsværdiskatten bliver banket i vejret, fordi ejendomsvurderingen sættes i vejret, sådan at man pludselig skal betale meget mere ekstra i skat end det, man har fået i lønningsposen?
Hvordan ser man på det?
Jeg appellerer altså til, at vi tænker meget grundigt igennem, hvordan en reel sænkning af skatten på arbejdsindkomst skal finansieres.
Og så vil jeg godt understrege, at skattestoppet jo ikke forhindrer den skattereform, der er mest brug for, nemlig at sænke skatten på arbejdsindkomst.
Skattestoppet forhindrer kun, at man finansierer det ved at sætte alle mulige andre skatter og afgifter i vejret, men det, der betyder noget, nemlig at få sænket skatten på arbejdsindkomst, er jo ikke spærret af et skattestop. Et skattestop er ikke et stop for at lade skatten falde, det er et stop for at lade den stige.
Jeg vil så sige, at jeg jo har hæftet mig ved interessante udsagn fra både Kristeligt Folkepartis side og De Radikales side om, at man kunne forestille sig en sammenhæng, hvor penge, der kunne hentes på en perspektivrig arbejdsmarkedsreform, jo også kunne bruges til at kigge på, hvordan man kunne finansiere reelle sænkninger af skatten på arbejdsindkomst.
Det er jo absolut en tankegang, der har den allerhøjeste interesse for regeringen.
Det kvitterer jeg for, og derfor håber jeg, at der i denne folketingssamling kan blive konstruktive drøftelser om en troværdig og realistisk skattestrategi.
Hr. Mogens Lykketoft beskæftigede sig en del med udenrigspolitikken.
Må jeg for det første sige til hr. Lykketoft, at det jo ikke er en korrekt beskrivelse af regeringens indsats som formandskab at hævde, at regeringen ikke gør en indsats for at samle EU om en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Det er faktisk lykkedes regeringen på mange områder: Mellemøsten: en fælles linje; Irak: en fælles linje; Johannesburg: en fælles linje på EU's vegne; Den Internationale Straffedomstol: en fælles linje.
På område efter område er det faktisk lykkedes regeringen at samle 15 lande om en fælles linje, også i stærkt kontroversielle spørgsmål.
Irak: Der er den fælles linje FN-sporet.
Det var, hvad jeg sagde på EU's vegne på FN's Generalforsamling, og det er der fælles fodslag om.
Sikkerhedsrådet drøfter i disse dage spørgsmålet om vedtagelse af endnu en resolution, som præciserer kravene til Irak og fastlægger tidsfrister for Iraks efterlevelse af Sikkerhedsrådets krav.
Jeg har for kort tid siden fået status på drøftelserne i FN's Sikkerhedsråd.
Der finder i øjeblikket en drøftelse sted med chefen for våbeninspektørerne i Irak, Hans Blix.
Man drøfter fortsat vilkårene for at sende våbeninspektørerne tilbage til Irak.
Sikkerhedsrådet har ikke indledt drøftelser
om en ny sikkerhedsrådsresolution; der er fortsat konsultationer mellem de permanente medlemmer om en sådan resolution.
Men der skal ikke herske nogen tvivl om, at det er den danske regerings linje og det er EU's linje, at hvad der bør ske i denne sag, bør ske inden for rammerne af FN's Sikkerhedsråd.
Jeg forstod også, at hr. Mogens Lykketoft udtrykte en lille smule tøven over for det amerikanske forslag om en udrykningsstyrke i NATO.
Det forstår jeg ikke helt.
Jeg tror, at en udrykningsstyrke er central, for at NATO kan løfte de fremtidige sikkerhedsopgaver.
Og der er ikke en modsætning mellem en NATO-udrykningsstyrke og EU's planer om en reaktionsstyrke, de supplerer hinanden.
Husk på, at det er nationale styrker, der anvendes i både NATO og EU, og husk også på, at vi selv bestemmer, i hvilket omfang vi vil deltage.
Men jeg vil godt understrege, at der endnu ikke er truffet en beslutning, det er et nyt forslag, som vi vil skulle tage stilling til på NATO-topmødet i Prag til november, og regeringen vil til den tid som vanligt rådføre sig med Folketinget om de forventede beslutninger.
Jeg har selvfølgelig også hæftet mig ved hr. Mogens Lykketofts udtalelse om, at det er fornuftigt - det tror jeg det vil være for enhver regering - at foretage indgående konsultationer i den forbindelse.
Så var hr. Mogens Lykketoft også inde på spørgsmålet om folkeskolen, som flere jo har beskæftiget sig med.
Når jeg godt vil tage det op her, er det, fordi hr. Mogens Lykketoft brugte den formulering, at jeg havde anvendt dumsmarte bemærkninger om den sag i min åbningstale.
Nu ved jeg ikke, hvad hr. Mogens Lykketoft tænker på med dumsmarte bemærkninger, men jeg fik måske en vejledning om det, da fru Pernille Blach Hansen talte om, at regeringen ønskede at komme tilbage til den sorte skole.
Så kom jeg til at tænke på, at da jeg holdt min åbningstale, registrerede jeg lidt uro på de socialdemokratiske bænke, da jeg brugte den formulering, at vi skulle gøre op med den holdning, som var blevet formuleret engang, om, at hvad ikke alle kan lære, skal ingen lære.
For mig er det bare et udsagn, som er udtryk for en skolepolitisk holdning, jeg gerne vil gøre op med.
Og det har været en stor glæde for mig i dag at konstatere, at alle gør op med den.
Der er ingen overhovedet, der vil vedkende sig den, hvilket jeg er dybt lykkelig for, for det synes jeg er et godt fundament - det er et rigtig godt fundament.
Jeg tror, nogle af os kan huske, at der engang blev udgivet en rapport, der hed U-90.
Det var en socialdemokratisk regering, som udgav en rapport, der hed U-90, hvor der stod, at skolen skulle udvikle sig, og som noget helt centralt skulle der være mere lighed i uddannelsen både som et middel og som et mål, og at det er et fundamentalt mål for uddannelsespolitikken at opnå større lighed.
Den lighedsorienterede menneskeopfattelse må præge uddannelserne hele vejen igennem.
Det var det, jeg tænkte på, da jeg så brugte den der formulering, at det kunne man vist sammenfatte i udtrykket, at hvad ikke alle kan lære, skal ingen lære.
Jeg er glad for i dag at have konstateret, at hele vejen rundt er der taget klar afstand fra denne skolepolitiske holdning.
På den måde synes jeg, at der er etableret et virkelig solidt fundament for de drøftelser, der nu skal være om folkeskolen.
Derfor synes jeg egentlig ikke, at man kan sige, at det er en dumsmart bemærkning, når nu alle bekender sig til, at det må der lægges afstand til. Så kom jeg til at tænke på, da fru Pernille Blach Hansen talte om den sorte skole, hvad det nu kunne være for noget.
For jeg var nemlig blevet så glad efter Socialdemokratiets kongres, hvor jeg læste den socialdemokratiske formands tale med dyb interesse - også skoleafsnittet, hvor Socialdemokratiets formand siger: Der er brug for en gennemgribende reform.
Der skal være ens pensum over hele landet for at sikre alle det samme høje niveau.
Børnene skal lære at læse, skrive og regne.
I dag er der alt for store forskelle fra kommune til kommune.
Det er en stærk udtalelse.
Det er også vidtgående at sige, at der overalt skal være ens pensum.
Så er vi helt nede i mere end læseplanerne.
Men det er da noget at gå efter.
Det der med, at der sådan skal være helt ens pensum over hele landet, er måske nok lidt mere vidtgående, end selv regeringen har lagt op til, men alligevel.
Vi er parate til at gå et godt stykke ad den vej, for vi tror nemlig, at Socialdemokratiets formand har ret i, at der skal noget ekstraordinært til for at få højnet det faglige niveau.
Det, vi gerne vil frem til, er måske ikke ligefrem et helt ens pensum overalt i hele landet, for så skal man til at læse de samme bøger og forskellige andre ting overalt, og det er måske alligevel for vidtgående.
Men man kunne godt komme frem til, synes vi, at man for hvert klassetrin stiller et mål op for, hvad eleverne skal kunne, når det klassetrin er overstået.
Men så burde vi nok give metodefrihed for lærerne
til at finde ud af, hvordan de når det mål, hvilken læsebog man skal bruge, og hvilken historiebog der er bedst, og sådan nogle ting.
Så ligefrem at kræve ens pensum er måske for vidtgående.
Men et godt skridt i den retning kunne være, hvis man efter hvert klassetrin kunne stille et mål op for, hvad man skulle kunne.
Derfor vælger jeg fuldstændig at se bort fra fru Pernille Blach Hansens udsagn om det med den sorte skole og sådan noget, for jeg tror egentlig, at når man går helt ind til kernen, er vi slet ikke så uenige.
Regeringen vil altså lægge meget vægt på, at vi kan bevare den solide tradition, vi har her i landet, for, at der bag folkeskoleordningen står et bredt flertal.
Vi skal tænke på, at børnene går i skole i et langt forløb, hvor det er vigtigt, at der også kan være en langsigtet planlægning og derfor ro om, hvad der er rammen om skolen.
Det er det, vi lægger op til.
Og jeg synes, at der med Socialdemokratiets formands meget stærke markering på kongressen er et grundlag, som jeg også håber at andre partier i Folketinget kan tilslutte sig, om ikke i detaljen, så i hvert fald med hensyn til målet.
Vi skal have gjort noget ekstra for at styrke det faglige niveau.
Derfor vil jeg gerne kvittere positivt for hr. Mogens Lykketofts tilkendegivelse om, at Socialdemokratiet naturligvis var indstillet på at gøre sit yderste for at nå en sådan aftale.
Tak for det.
Og vi håber som sagt, at andre og flere partier vil have samme holdning.
Så var fru Pia Kjærsgaard inde på, at det jo blev frygtelig dyrt at udvide EU.
Ja, det er, som man nu regner.
Vi har jo regnet på det, og jeg tror også, at hr. Peter Skaarup fra Dansk Folkeparti tidligere har fået regnestykket i et svar fra finansministeren, som viser, at det danske EU-budgetbidrag - altså ekstra for at udvide EU - vil starte med 0,5 mia. kr. og vokse til 1,2 mia. kr. i 2006.
Hvis vi regner det ud pr. person - vi er 5,3 millioner mennesker her i landet - er det altså en udgift pr. dansker på knap 100 kr. i 2004 stigende til 225 kr. i 2006.
Det er 8 kr. pr. måned, stigende til 20 kr. pr. måned.
Og så spørger jeg fru Pia
Kjærsgaard: 20 kr. pr. måned, er det en høj pris at betale for at få et samlet Europa?
Smag og behag er forskellig.
Men i virkeligheden er det regnestykke det mindst væsentlige i hele den her sammenhæng, for den lille ekstra udgift er forsvindende lille i forhold til den enorme gevinst, det vil være for det danske samfund, at vi får et stort indre marked og fri handel på kryds og tværs.
Der er så store gevinster ved det, at det langt overstiger de 20 kr. pr. måned.
Nu kan man slet ikke gøre den slags op i penge, men når nu fru Pia Kjærsgaard stillede spørgsmålet, synes jeg alligevel, at vi skulle have lidt perspektiv ind i det.
Både fru Pia Kjærsgaard og også hr. Kristian Thulesen Dahl var tidligere inde på, hvor farligt det nu er, hvis vi tillader fri bevægelighed for arbejdskraft fra Østeuropa.
Lad mig bare minde om et par realiteter i den sag.
For det første: For at der er nogen idé i at komme fra f.eks. Polen til Danmark, må det være, fordi man kan få et arbejde, ellers er der jo ikke noget perspektiv i det.
Jeg vil også tro, at man de fleste steder i hvert fald skal kunne et nogenlunde dansk for at kunne bestride et arbejde.
Men hvis der kommer nogle, så kommer de jo for at få et arbejde, og de kommer kun, hvis de kan få et arbejde. Og lad mig så minde om, at hvis man kommer og kommer på varig bistand, så kan man sendes hjem igen.
Så det er jo ikke sådan, at man bare kan komme til Danmark og hæve understøttelse. I øvrigt vil denne regering i lighed med den tidligere regering med Folketingets partier drøfte det, vi kalder en sikkerhedsmekanisme, nemlig en sikkerhedsmekanisme, som kan sættes i værk, såfremt der mod vores forventning skulle opstå forstyrrelser på arbejdsmarkedet eller utilsigtet brug af sociale ordninger.
Den tidligere regering lagde en politik på det her område, som denne regering er enig i.
Og bortset fra at det er det eneste solidariske, så mener jeg faktisk også, at det danske samfund har fordel af den politik.
Derfor viderefører vi den politik.
en tilbagetagelsesaftale mellem Danmark og Jugoslavien.
Folketingets Finansudvalg har netop tilsluttet sig integrationsministerens aktstykke om en særlig støtteordning
for afghanske statsborgere med henblik på frivillig hjemrejse til Afghanistan
Fru Marianne Jelved efterlyste en mere offensiv holdning
vedrørende de danske EU-forbehold, EU-undtagelser.
Jeg kan kun sige, at regeringens linje er fuldstændig uændret: Vi skal af med forbeholdene.
Det er det, regeringen sigter på.
Men jeg må gentage, hvad jeg tidligere har sagt: Jeg synes altså ikke, det tjener et formål på nuværende tidspunkt at lægge sig fast på, hvornår det rigtige øjeblik så er til at skaffe sig af med forbeholdene.
Det er kun 2 år siden, vi havde en folkeafstemning om euroen, og jeg synes, det er det rigtigste, at der er en bred opbakning i befolkningen til at komme af med forbeholdene, før man skrider til en folkeafstemning.
Det tror jeg modvirker formålet.
I øvrigt synes jeg, at fru Marianne Jelved måske skulle tænke over, at resultaterne af det arbejde, der i øjeblikket foregår i EU-Konventet, og det, der måtte komme ud af regeringskonferencen, måske ikke kan ses fuldstændig uafhængigt af de danske forbehold, at det måske er noget, der vil tydeliggøre konsekvenserne af forbeholdene. Jeg siger det, fordi fru Marianne Jelved sagde, at der kunne opstå en fuldstændig uoverskuelig situation, hvis man først færdiggjorde regeringskonferencen, og derefter skulle kigge på forbeholdene.
Jeg tror, fru Marianne Jelved meget nemt kunne komme ud i en uoverskuelig situation, hvis man tog det i den modsatte rækkefølge.
Jeg siger det, uden at regeringen på nogen måde har lagt sig fast på, hvornår det rigtige tidspunkt er for at tage en eller flere folkeafstemninger, men jeg henstiller til, at fru Marianne Jelved foretager grundige overvejelser om den sammenhæng her. Hr. Holger K. Nielsen levede jo op til alle mine forventninger.
Hr. Holger K. Nielsen talte meget om krig, men jeg kom til at spekulere på under hr. Holger K. Nielsens indlæg, hvem der egentlig var på vej i krig.
For hr. Holger K. Nielsens tone og linje var så, jeg vil godt kalde den aggressiv i forhold til regeringen, at det i hvert fald var derfra, der i dag kom krigserklæringer.
Jeg noterede meget nøjagtigt et klokkeslæt i dag for en meget markant udtalelse fra hr. Holger K. Nielsens side, det var helt præcis kl. 10.40 - det er ved at være nogen tid siden.
Helt præcis kl. 10.40 sagde hr. Holger K. Nielsen, at regeringens politik var udtryk for et perverst menneskesyn.
Det sagde hr. Holger K. Nielsen: et perverst menneskesyn.
Og for ligesom at understrege det, og for at være helt sikker på, at pointen var gået ind, sagde hr. Holger K. Nielsen også, at regeringen havde fremsat et ondskabsfuldt forslag.
Jeg kom til at tænke på på det tidspunkt, om hr. Holger K. Nielsen helt havde tabt hovedet.
Et perverst menneskesyn?
Altså det er noget af det stærkeste, der er sagt
fra Folketingets talerstol - det passerede jo i hvert fald talerstolen. Men hvad var det så, det drejede sig om, det, som hr. Holger K. Nielsen kaldte et perverst menneskesyn?
Det drejer sig såmænd i al stilfærdighed om, at regeringen har indgået en aftale med kommunerne på deres ønske - på kommunernes ønske - om mere fleksible regler for optagelse af børn i daginstitutioner. Og det er såmænd, at man ophæver det nuværende anciennitetsprincip, så kommunerne kan tage mere hensyn til forældrenes ønsker og behov, f.eks. at det skal være lettere for søskende at komme i samme daginstitution, det skal være lettere at få plads til sit barn, når man f.eks. som ledig kontanthjælpsmodtager får et job, og det skal være lettere at integrere tosprogede børn ved at tage hensyn til børnegruppens etniske sammensætning.
For at kommunerne kan tage de hensyn, er man nødt til at ophæve anciennitetsprincippet.
Det har de ønsket.
Det har regeringen imødekommet.
Så der er altså andre end regeringen, der står for det menneskesyn, som hr. Holger K. Nielsen omtaler så nedladende.
Det er klart, at det kan betyde, at nogle børn vil komme til at vente længere på en plads, men det er forkert at påstå, at det vil have social slagside.
Kommunerne vil i højere grad kunne tage hensyn til den enkeltes situation, og det betyder altså, at hvis en langtidsledig kontanthjælpsmodtager får et job, kan vedkommende hurtigere få plads til sit barn end en kontanthjælpsmodtager, der ikke har et job.
Jeg må da spørge hr. Holger K. Nielsen, om hr. Holger K. Nielsen ikke synes, at det er meget rimeligt i sådan en situation. Rent bortset fra det, må jeg tilføje, at der heldigvis langt de fleste steder er ingen eller kun kort ventetid, for langt hovedparten af kommunerne, nemlig 239, har i dag en pasningsgaranti.
Så alene af den grund har hr. Holger K. Nielsen skudt fuldstændig forbi, selv om det nærmest var at opfatte som en krigserklæring.
Så var der endelig fru Line Barfod, som igen tog de multinationale selskaber og deres skattebetaling op.
Jeg vil gerne slå fast: Regeringen accepterer ikke, at nogen unddrager sig retmæssig beskatning.
Jeg kan så oplyse, at siden 1998 har en særlig enhed i Told og Skat med 15 medarbejdere arbejdet med at koordinere indsatsen for en korrekt ligning af internationalt opererende selskaber, multinationale selskaber.
Det er nemlig et arbejde, som kræver ekspertise.
Derfor blev enheden oprettet.
Og jeg kan også oplyse fru Line Barfod og andre om, at regeringen ikke har foretaget nogen beskæring af personalet i den enhed. Så det passer ikke, hvad fru Line Barfod siger.
I øvrigt ved jeg, at skatteministeren allerede har taget en række initiativer for at komme eventuelle unddragelser fra de multinationale selskaber til livs.
Det indebærer et styrket internationalt samarbejde, udveksling af erfaringer og et styrket samarbejde mellem de involverede myndigheder herhjemme.
Derfor kan jeg i det hele taget afvise fru Line Barfods anklager mod regeringen, om at den ikke skulle gøre nok, når det gælder ligningen af de multinationale selskaber.
Fru Line Barfod efterlyste, at man skulle have noget at glæde sig over - sang og dans - men man kan i hvert fald sige, at det ikke sådan er glæde, der fylder mest i fru Line Barfods daglige tilværelse.
Det er ikke sådan glæde, der stråler ud af fru Line Barfod, når man hører sådan et indlæg her i dag.
Men jeg håber, at regeringen dog i det mindste kan berede fru Line Barfod den daglige glæde, at hun dagligt bliver bekræftet i alle sine fordomme, for så er vi på rette spor. Jeg har svaret på mange af de ting, som hr. Jann Sjursen var inde på, men hr. Jann Sjursen rejste specielt spørgsmålet om politiet.
Jeg vil godt sige, at både de bevillingsmæssige rammer og centrale faglige mål i politiets flerårsaftale overordnet set er opfyldt.
På enkelte punkter har politiet endnu ikke nået alle målsætninger, men Rigspolitichefen har oplyst, at man også forventer overordnet at opfylde målene på de punkter inden udløbet af flerårsaftalen.
Det gælder udbygningen af politistyrken, hvor Rigspolitiet forventer, at det samlede personaletal ved udgangen af flerårsaftalen vil ligge på det forudsatte niveau.
Så jeg kan altså ikke bekræfte, heller ikke hr. Mogens Lykketofts påstand, at det, der er aftalt, ikke bliver opfyldt.
Efter de oplysninger, jeg har, bliver de rammer, der er aftalt, også opfyldt og udfyldt.
Så endelig til hr. Ole Stavad: Jeg lyttede naturligvis med opmærksomhed til det, hr. Ole Stavad sagde, og kan bekræfte fuldt ud, at det er regeringens opfattelse, at de strukturændringer, der måtte blive resultatet af Strukturkommissionens arbejde, bør hvile på et meget bredt fundament her i Folketinget.
Jeg ved, at der har været mange kontakter i forarbejdet til, at kommissionen bliver nedsat.
Vi har været opmærksomme på, at der fra Socialdemokratiets side har været udtrykt ønske om, at man politisk kunne følge det arbejde, der finder sted i kommissionen.
Jeg har fra starten gjort det klart, både over for Socialdemokratiets formand og andre, at regeringen ikke vil være indstillet på at lave sådan en parallel politikerkommission til den kommission, der nu er nedsat.
Det synes jeg ville være forkert.
Jeg mener i det hele taget, at sporene skræmmer, når det gælder at fylde politikere ind i kommissioner.
Lad mig nævne Opgavekommissionen som et eksempel på noget, der ikke kom så meget ud af.
Og jeg mener, at en af grundene var, at der var for mange politikere.
Jeg tror, at vi skal holde tingene adskilt.
Vi skal bede en kommission om at udrede sagerne, komme med forskellige modeller, og så træffer vi en politisk beslutning.
Men jeg vil gerne sige til hr. Ole Stavad og til Socialdemokratiet, at regeringen naturligvis er meget indstillet på, at der skal være en politisk kontakt om det her undervejs og en orientering om, hvad der foregår, så vi ikke ender i det, som hr. Ole Stavad kaldte blindgyder.
Det vil jeg gerne sige.
Derfor synes jeg, at vi skal finde en praktisk model for det.
Allerbedst synes jeg, det ville være,
hvis indenrigsministeren med jævne mellemrum sammenkalder partierne, således at der bliver mulighed for at blive orienteret om, hvad der foregår i kommissionen, og for at partierne kan give nogle input, så man netop ikke ender i en blindgyde, som hr. Ole Stavad påpeger.
Jeg synes, det er vigtigt, at der hele vejen igennem er en god politisk forståelse om det her.
Der er, som hr. Ole Stavad siger, ikke skrevet noget facit på forhånd.
Jeg synes, vi skal gå ind til det her med et åbent sind, og derfor er regeringen naturligvis også indstillet på at finde en praktisk model for, hvordan samspillet kan være mellem det arbejde, der finder sted i kommissionen, og så det politiske miljø.
Så indenrigsministeren vil tage en kontakt til partierne om det for at etablere det på en praktisk måde.
Endnu en gang vil jeg sige tak for den debat, vi har haft.
Jeg synes, at den har været konstruktiv og forsonlig.
Vi har ikke talt os fra hinanden.
Jeg synes, at der er en række områder, hvor man kan se, at partierne burde kunne mødes om perspektivrige reformer.
Nu starter så arbejdet, og jeg vil gerne gentage regeringens invitation til et bredt samarbejde.