Eva Kjer Hansen (V), 2006-01-17:
Jeg kan jo fint fortsætte den tråd, der lige blev stukket ud og understrege, at regeringen har gjort en markant indsats for netop at forhindre social udstødning og for at forbedre vilkårene for de svageste grupper.
Man kan sige, at vores indsats kører i to spor.
For det første vil vi sikre, at alle borgere, der kan arbejde, også har noget økonomisk at vinde ved at træde ind på arbejdsmarkedet.
For det andet sætter vi og har sat ind med massiv hjælp til de svageste grupper, så de kan få bedst mulige levevilkår.
I februar 2002 lancerede regeringen »Det fælles ansvar«, som er det første handlingsprogram nogen sinde, der er direkte rettet mod at forbedre vilkårene for de udsatte grupper.
Som led i »Det fælles ansvar« har vi bl.a. etableret Rådet for Socialt Udsatte, som nu udgør en vigtig stemme i debatten.
Vi har indført to store behandlingsgarantier, så flere stofmisbrugere og alkoholmisbrugere kan komme i behandling.
Vi har forbedret indsatsen på værestederne, vi har oprettet flere nye væresteder for de mest udsatte, og vi har etableret bedre og flere bomuligheder til de borgere, som har vanskeligt ved at begå sig i de mere gængse botilbud.
Vi har styrket indsatsen for prostituerede, udvidet støtte- og kontaktpersonordningerne og oprettet flere akutpladser til hjemløse.
Tiltagene er oprettet med det klare formål at forebygge social udstødning og modvirke, at den enkeltes problemer bliver uoverskuelige og kroniske.
Alle initiativer i »Det fælles ansvar« er i dag enten gennemført eller sat i gang, og det er jeg rigtig meget tilfreds med.
Det har bidraget mærkbart til at forbedre forholdene for de socialt udsatte grupper.
Samtidig med udmøntningen af »Det fælles ansvar« har regeringen også taget en række andre initiativer med henblik på at forbedre forholdene for gruppen af socialt udsatte.
Det gælder jo f.eks. anbringelsesreformen på børne- og ungeområdet.
Fra i år udvider vi også støtte- og kontaktpersonordningen.
Ud over sindslidende kommer den nu også til at omfatte de sværest stillede hjemløse og alkohol- og stofmisbrugere.
I satspuljeaftalen for 2006 er der yderligere afsat midler til en særlig indsats for social aktivering.
Det skal styrke indsatsen for de svageste gruppers inddragelse i samfundet og på arbejdsmarkedet.
Regeringen har endelig efter aftale med Dansk Folkeparti afsat 50 mio. kr. om året frem til 2008 til en særlig indsats for udsatte grupper.
Så har jeg i øvrigt netop fremlagt en samlet strategi mod negativ social arv, som indeholder initiativer for i alt 550 mio. kr. over de næste 3 år.
Med tanke på den massive indsats er jeg også glad for, at en række frivillige organisationer for nylig gav udtryk for, at tilbud til gruppen af udsatte er blevet bedre.
De blev spurgt af Socialforskningsinstituttet om, hvordan de så på udviklingen for de svagest stillede.
Samtidig pegede de frivillige organisationer selvfølgelig også på problemer og på områder, hvor der er plads til forbedring, og det er noget af det, jeg glæder mig til at drøfte nærmere med dem, når vi skal mødes i marts måned for netop at høre fra dem, hvilke initiativer der yderligere kan tages.
Lad mig så også fremhæve en anden rapport, som går i dybden med at analysere problemerne.
I rapporten »De svageste kontanthjælpsmodtagere« fra 2003 dokumenterer SFI, at gruppen af de svageste kontanthjælpsmodtagere har en lang række andre problemer end bare ledighed.
F.eks. er det sådan, at 33 pct. drikker så meget alkohol, at det er en barriere for, at de kan komme i beskæftigelse.
Derfor har vi netop lavet en alkoholbehandlingsgaranti.
44 pct. af de svageste kontanthjælpsmodtagere har gældsproblemer i et omfang, der ligeledes mindsker deres mulighed for at komme i job, og derfor gør vi også noget ved det område ved, at vi i regeringen her til marts fremsætter lovforslag om gældseftergivelse for kontanthjælpsmodtagere i håbløs gæld til det offentlige.
Vi retter fokus mod de steder, hvor problemerne er, og tager de nødvendige initiativer.
Sideløbende med den massive indsats på udsatteområdet har regeringen også lanceret initiativer, der forbedrer kontanthjælpsmodtagernes tilskyndelse til at træde ind på arbejdsmarkedet.
På dette punkt har oppositionen med hr. Villy Søvndal i spidsen haft en tendens til at blande tingene sammen.
Men lad mig for god ordens skyld lige slå fast: Alene fordi man har en relativt lav indkomst, behøver man ikke samtidig at være socialt udsat, og fordi man er socialt udsat, ja, så behøver man ikke at have en lav indkomst.
Det er to forskellige ting.
Lavindkomstgruppen består bl.a. af langvarige kontanthjælpsmodtagere, men den har også en overrepræsentation af f.eks. selvstændige og uddannelsessøgende.
Gruppen er i øvrigt præget af meget stor mobilitet.
Ser man på perioden fra 1993 til 2002, ja, så er der kun 1 pct., som har været i lavindkomstgruppen i alle årene.
Mange har måske flere diagnoser på en gang, og mange af dem er førtidspensionister.
Vi skal selvfølgelig gøre noget både for de udsatte grupper og for lavindkomstgruppen, og det er så også det, vi gør.
Men oppositionens skræmmekampagne har bragt en række myter og misforståelser til torvs, og dem vil jeg gerne have aflivet hurtigst muligt.
Den ene myte er: SF har bl.a. præsenteret en historie om, at kontanthjælpsloftet betyder, at en familie på fire kan have et rådighedsbeløb på under 3.000 kr. om måneden.
Nu er rådighedsbeløbet jo ikke bare et spørgsmål om indtægtsgrundlaget, men også om, hvilke faste udgifter man har.
Men for en almindelig familie på fire, hvor mor og far begge er på kontanthjælp og omfattet af kontanthjælpsloftet, og hvor skat, boligudgifter og daginstitutionsudgifter er trukket fra, ja, der vil der kunne være et rådighedsbeløb på op til 11.000 kr. om måneden.
Hvis man har et lavere rådighedsbeløb, ja, så må det altså skyldes noget andet end loftet over kontanthjælpen, f.eks. at man har andre udgifter, eller at man slås med gammel gæld.
Den anden myte er den med, at kontanthjælpsloftet rammer de enlige forsørgere meget hårdt.
Det er simpelt hen ikke korrekt.
Loftet over kontanthjælpen for enlige forsørgere ligger på dagpengemaksimum.
Det er faktisk et temmelig højt loft.
90 pct. af de enlige forsørgere er overhovedet ikke omfattet af loftet over kontanthjælpen, og for de sidste 10 pct.s vedkommende, ja, der mister de i gennemsnit 130 kr. om måneden.
Så er der den tredje myte.
Det er den om, at kontanthjælpsloftet fører til, at folk bliver smidt ud af deres boliger, fordi de ikke kan betale huslejen.
Det er en væsentlig problemstilling, og det er en problemstilling, som jeg synes skal tages alvorligt.
En usikker boligsituation er klart belastende for enhver.
Selv om det er den enkeltes pligt at sørge for sin egen boligsituation, så skal der være mulighed for at få hjælp, når det brænder på, og det gælder ikke mindst for børnefamilierne.
Jeg vil ikke se børnefamilier stå på gaden.
Når det er sagt, så må jeg også insistere på, at debatten på området så vidt som overhovedet muligt bygger på viden frem for på antagelser og formodninger.
Det er en stigning på ca. 31 pct., og vi ved, at stigningen mellem 2003 og 2004 var på 4 pct., men eftersom loftet over kontanthjælpen først trådte i kraft den 1. januar 2004, ja, så kan det udelukkes, at loftet over kontanthjælpen er den egentlige forklaring på den store stigning fra 2002 til 2003.
Jeg er derfor gået i gang med at få belyst problemets karakter og omfang, for det er vi nødt til for at have den fornødne baggrund for at kunne finde de rigtige løsninger.
Jeg vil ikke acceptere, at f.eks. børnefamilier kommer til at stå på gaden, men vi bliver altså nødt til først at have kendskab til, hvad det er for nogle forhold, der gør sig gældende, for at vi kan sætte ind.
Den måske værste myte af dem alle handler om, at man kan løse de sociale problemer ved blot at give de udsatte flere penge.
At forhindre udstødning handler derimod om at give alle samfundsgrupper mulighed for at kunne deltage i samfundslivet.
For de arbejdsduelige betyder det, at de skal have muligheden for at bidrage med det, de nu kan, på arbejdsmarkedet.
For dem, der ikke længere er i stand til at være i beskæftigelse, ja, der handler det om at få mulighed for at leve en meningsfuld tilværelse, som afspejler den enkeltes ønsker og behov.
Vi skal altså udnytte de mange muligheder, der allerede er til rådighed, langt bedre.
Vi skal møde samfundets udsatte der, hvor de er, så vi kan sætte ind med den rigtige hjælp.
Vi skal blive bedre til i praksis at bruge den rent ud sagt imponerende værktøjskasse, der er på det sociale område, og vi skal igen og igen drage omsorg for, at alle, der kan arbejde, også har tilskyndelsen til at gøre det.
Vi skal sikre, at alle de, der ikke umiddelbart er i stand til at deltage i arbejdslivet, får mulighed for at anvende de ressourcer, de nu engang har.
Forhandling