Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-10-07:
Så har vi jo haft en åbningsdebat, og hvis det står til oppositionen, kan jeg forstå, at så er det også den sidste åbningsdebat inden næste folketingsvalg.
Det er sådan set det mindste, man kan forlange af en opposition, altså at oppositionen er i stand til at tegne et alternativ.
Derfor skal jeg ikke lægge skjul på, at da jeg kom her i Folketingssalen kl. 10 i formiddag, kom jeg herned med mit sind stemt til højtid og forventning.
Men jeg må sige, at det har været en noget tam – man fristes til at sige næsten slasket – affære, for oppositionen mødte fra starten af debatten op med et forslag om, at vi skulle have valg, og så kunne man jo tro, at så ville der blive iværksat et sandt stormløb mod regeringen.
Er det så det, vi har oplevet?
Næ, det har vi jo ikke.
Løst krudt, varm luft, spredt fægtning – uden noget klart alternativ, uden nogen koordination, man skyder på alt, hvad der rører sig; det er det, vi har set.
En opposition, der stritter i alle retninger.
Oppositionen møder op med et forslag til vedtagelse om, at vi skal have valg, og så kunne man godt forestille sig, at så ville det blive dagens tema.
Forslaget til vedtagelse er bygget op omkring kommunalreformen, og vi skal have et valg.
Man kunne tro, at så var det kommunalreformen, vi skulle have drøftet.
Er det så det, oppositionen har lagt op til at drøfte?
Næ, det er det jo ikke.
Man kommer med et ret usædvanligt forslag til vedtagelse om, at vi skal have valg, og så vil man ikke engang selv diskutere det.
Det har jeg faktisk været lidt skuffet over.
Man kan i hvert fald roligt sige, at det ikke er en regering, der er under pres.
Så lyttede jeg selvfølgelig meget opmærksomt til den socialdemokratiske ordfører, for jeg tænkte, at nu, efter dette forsøg på et frontalangreb på regeringen, måtte der dog i det mindste komme et klart markeret og et spændende socialdemokratisk oplæg, et virkelig politisk alternativ til den siddende regering.
Var det så det, vi oplevede fra den socialdemokratiske ordfører?
Nej, det var det ikke.
Den socialdemokratiske ordfører har lagt sig i regeringens fodspor, men siger bare som det eneste på hvert punkt, hvor regeringen har taget fat, hvad enten det nu er sundhed eller de ældre eller uddannelse eller miljø, alle de steder, hver regeringen har lagt op til nye initiativer på finanslovforslaget: Mere af det samme!
Det er overbud, men ikke noget nyt, spændende alternativ, bare mere af det samme.
Vi kvitterer naturligvis positivt fra regeringens side over, at Socialdemokratiet er så optaget af de punkter, regeringen har lanceret, men vi synes nok, at det er en lille smule politisk fattigt, at man ikke har andet at byde på end mere af det samme.
Man kunne godt forvente, at det største oppositionsparti havde et markant, spændende politisk alternativ, men det var i hvert fald ikke i dag, at det blev præsenteret.
Derfor synes jeg, at det har været en lidt tam affære.
Siden sommerferien har de to gamle regeringspartier, De Radikale og Socialdemokratiet, jo forsøgt sig ud i den kunst så i det mindste at blive enige om et eller andet.
Først forsøgte de sig med udlændingepolitikken.
Det gik helt galt.
Så prøvede de sig med skattepolitikken.
Det gik også galt.
Og så gav de tilsyneladende helt op – og debatten i dag har ikke bragt nogen ny klarhed.
Næsten 3 år har de gamle regeringspartier haft til at blive enige om at præsentere et alternativ, men intet er sket.
Regeringen har præsenteret en udlændingepolitik og gennemført den – en stram, en fast og fair udlændingepolitik – og den har været en så stor succes, at Socialdemokratiet har skyndt sig at sluge den med hud og hår.
De skulle ikke nyde noget af noget opposition dér, så de har taget det hele.
Men fru Marianne Jelved har stillet et ultimativt krav om, at hvis hun skal støtte hr. Mogens Lykketoft som ny statsminister, så skal udlændingepolitikken lempes.
Og det har hr. Holger K. Nielsen tilsluttet sig og også fru Line Barfod.
Altså kræver de, som hr. Mogens Lykketoft skal støtte sig til, hvis han vil være statsminister, at han skal lempe udlændingepolitikken, og det betyder, at befolkningen sidder tilbage med en klar fornemmelse af, at kommer der et regeringsskifte, bliver udlændingepolitikken lempet.
Alle ved, at fru Marianne Jelved mener, hvad hun siger, og hun insisterer på det, og når det er ultimativt, så er det ultimativt, og derfor kan hr. Mogens Lykketoft ikke blive statsminister uden at lempe udlændingepolitikken.
Det er jo det, der står tilbage efter debatten.
Regeringen har gennemført og fastholdt et skattestop, og det har været en så kanon succes, at S og R har følt: Vi skal også have et eller andet.
Det skulle så ikke være et skattestop, men S og R har så fundet ud af, at man skulle have et skatteloft.
Man behøver bare at spørge: Ville det skatteloft, som Socialdemokratiet og De Radikale har lanceret, forhindre, at man kunne gennemføre en ny pinsepakke?
Svaret er nej.
Man kan næsten være helt sikker på, at kommer de til regeringsmagten, så kommer der en, ja, nu ved jeg jo så ikke, om det bliver en pinsepakke, men befolkningen vil så ikke uden angst og bæven kunne se frem til enhver ny højtid, som vil lægge navn til den næste store skattepakke, som kan gennemføres inden for det rummelige loft.
Vi kender jo de to partiers liste over nye skatter: en forhøjelse af bruttoskatten til 20 pct., ekstra pensionsskat, ekstra benzinafgift, ekstra boligskat, bare for at nævne nogle af de meget synlige; så er der jo det, man prøver sådan at gøre knap så synligt, men det er det, der ligger i det inden for det såkaldte skatteloft.
Dertil kommer så en fordelingsprofil, som specielt i det radikale forslag må give enhver ægte socialdemokrat kuldegysninger.
Jeg ved ikke, om Socialdemokraterne har læst fru Marianne Jelveds forslag, men fru Marianne Jelveds forslag til en skattelettelse, som altså ikke er en reel skattelettelse, fordi man tager pengene ind andre steder, vil betyde, at dem med mange hundrede tusinde i indkomst, dem med en million i indkomst, vil få titusindvis af kroner i skattelettelse, mens kasseassistenten kommer til at betale mere i skat.
Jeg ved ikke, om den socialdemokratiske folketingsgruppe har læst det radikale skatteoplæg, men det bliver interessant at drøfte med befolkningen.
Så har regeringen jo gennemført en fleksibel barselorlov, og det har været så stor en succes, at Socialdemokraterne har følt: Nu skal vi også have noget.
Så har man lanceret et forslag om, at ingen skal betale mere end 1.000 kr. om måneden for at få sit barn passet.
Og hvor lyder det også dejligt – indtil man så begynder at grave i, hvordan det skal betales.
For de svagest stillede, dem med hel eller delvis friplads, får jo ikke fuldt ud gavn af loftet på de 1.000 kr., men Socialdemokratiet vil skære i børnechecken for at finansiere 1.000-kronersforslaget, og beskæringen af børnechecken rammer alle, også de svagest stillede.
Det er jo derfor, at man, når man klikker sig ind på Socialdemokratiets hjemmeside, får det resultat frem, at de rige får en gevinst og de mindst bemidlede kommer til at betale.
Det er fordelingsprofilen i Socialdemokratiets forslag.
Nu ved jeg ikke, om hjemmesiden er blevet lukket, mens jeg står her og taler, for vi har forstået, at det har skabt panik i det socialdemokratiske sekretariat, at hjemmesiden giver de her resultater.
Vi har så også oplevet her i Folketingssalen, at det socialdemokratiske forslag er blevet mere eller mindre undsagt af de partier, der egentlig skulle støtte Socialdemokratiet i at danne regering, for de har selvfølgelig klart set, at der er en helt skæv fordelingsprofil i det her.
Jeg kom under debatten til at tænke på et citat af den tidligere finansminister og udenrigsminister hr. Mogens Lykketoft.
Den 14. september sidste år kom hr. Mogens Lykketoft med nogle udtalelser til Jyllands-Posten, hvor han forsøgte at forklare, hvorfor vælgerne ved det seneste valg sendte Socialdemokratiet og De Radikale ud i straffeboksen.
Her sagde hr. Mogens Lykketoft: »Efter ni år i regering blev vi oplevet som slidte, fantasiløse og ideologisk fastlåste.
Der var noget om snakken.«
Jeg kan kun sige, at jeg er et hundrede procent enig med hr. Mogens Lykketoft.
For hvad er forskellen på Socialdemokratiet i 2001 og så i dag?
Jo, formanden er skiftet ud, men politikken er jo stort set den samme.
Jeg kan i hvert fald ikke få øje på nogen som helst forandring eller fornyelse hos Socialdemokratiet siden det historiske valgnederlag.
Lidt fantasiløst kan man sige, men jeg forstår, at de manglende socialdemokratiske visioner skyldes, at jeg hugger deres politik.
Partiformanden, hr. Mogens Lykketoft, sagde det til Politiken den 15. august i år: »De gør det helt systematisk.«
Men hvis det er rigtigt, at vi helt systematisk stjæler Socialdemokratiets politik, så forstår jeg ikke, hvorfor Socialdemokraterne er så sure.
Kan man nå noget højere end at få gennemført sin politik?
Men vi så det også i reaktionen på min åbningstale, for først gik hr. Mogens Lykketoft ud og sagde, at jeg havde ladet mig inspirere af, ja, måske næsten hugget betydelige dele af min åbningstale fra hr. Mogens Lykketofts kongrestale.
Men senere hed det sig, at åbningstalen var ren manipulation.
Jeg tror, det var den store psykolog Freud, der havde nogle teorier om, at det, der kom ud af munden på den måde, kunne afdække nogle indrømmelser.
Jeg ved ikke, om det er karakteristikken af den socialdemokratiske partiformands kongrestale.
Jeg tror det ikke.
Men min konklusion er, at efter dagen i dag er forvirringen om oppositionens politik nærmest total.
Hr. Frank Jensen hældte selvfølgelig det sædvanlige syrebad ud over regeringen.
Det lød nærmest som et ekko fra fortidens klassekamp.
Det er trist.
Det er gråt.
Og jeg synes ærlig talt også, det er en smule beskæmmende.
Her indbyder regeringen til bredt samarbejde, og hvad er svaret så?
Det er: Æv, bæh, buh, vel vil vi ej.
Vi vil have et valg.
Men på sin vis kan jeg måske godt sætte mig ind i oppositionens stærke ønske om et valg.
For hver dag der går, bliver det jo mere og mere tydeligt for alle, at oppositionen ikke har nogen sammenhængende politik, og at et valg næsten ville være en befrielse fra den daglige pinsel, det må være for Socialdemokratiet og De Radikale at formulere et alternativ.
Nu lovede jeg i min åbningstale at give partierne en ekstra chance for at indgå i det brede samarbejde, og jeg vil gerne sige, at det tilbud står jeg ved, og det gør jeg bl.a. ved ikke at udskrive valg.
Så får Socialdemokratiet og De Radikale lidt ekstra tid til at finde hinanden.
Mere generøst kan det næsten ikke blive.
Nu er der så fremsat et forslag til vedtagelse, som indeholder en opfordring til mig om at udskrive et valg.
Men jeg vil godt for ikke at trække spændingen unødigt ud slå følgende fast: Jeg agter som statsminister at leve op til mit ansvar i henhold til grundloven.
Det indebærer, at jeg skal sørge for, at der afholdes valg inden valgperiodens udløb.
Det vil jeg gerne slå fast.
Men inden for de rammer har jeg frie hænder til at beslutte tidspunktet for valget.
Sådan er det, og sådan forbliver det.
Men helt ærligt undrer jeg mig lidt over det forslag til vedtagelse, der er fremsat.
Rent bortset fra, at man ikke har ønsket at diskutere det i dag, så afslører det jo også, at der tilsyneladende er blevet forhandlet på skrømt fra oppositionens side under forhandlingerne om en ny kommunalreform.
For hvis synspunktet virkelig er det, som står i forslaget til vedtagelse, at man ikke må vedtage en kommunalreform, uden at der først har været afholdt valg, så skulle man da vist have sagt det ved indledningen af forhandlingerne.
Det var der ikke nogen der sagde.
Man gik i gang med forhandlingerne, og vi var jo i virkeligheden så tæt på at have en aftale.
Så man kan jo nemt få den tanke, at det hele tiden har været meningen, at man ikke ønskede at gå med i en aftale, fordi man hellere ville køre oppositionspolitik.
Men jeg vil gerne sige, at det da også er min opfattelse, at det er meget naturligt, at befolkningen er med i overvejelserne om en kommunalreform, og det er jo faktisk også, hvad der sker mange steder.
Det er, som om oppositionen ikke ser, hvad der sker ude i kommunerne, hvor befolkningen allerede er dybt og direkte engageret.
Jeg vil da også gerne sige helt åbent til oppositionen, at jeg selvsagt ikke er modstander af at lade vælgerne komme til orde i denne sag, men det er jo sådan, at et folketingsvalg drejer sig om andet og mere end strukturreformen.
Nu er det jo sådan, at grundloven allerede åbner mulighed for, at et mindretal i Folketinget kan begære folkeafstemning om et vedtaget lovforslag.
De nærmere regler om det står i grundlovens § 42.
Det kan man jo bare gøre.
Mere demokratisk kan det da vist ikke blive.
Der ligger jo mindretalsbeskyttelsen.
Men det vil jo så rejse en række andre interessante spørgsmål, nemlig:
Hvad er det så, de fem partier bag forslaget mere præcis er enige om – altså ud over at være uenige i regeringens reformmodel?
Hvad er alternativet til regeringens kommunalreform?
Hvad er egentlig alternativet?
Hvad er det, vælgerne skal tage stilling til?
Skulle de bare sige nej uden at vide, hvad der så kom i stedet for regeringens forslag?
Hvad er der reelt at tage stilling til?
For der er ikke præsenteret et alternativ.
Og det kommer der jo ikke ret meget kommunalreform ud af.
Lad mig bare fra dagens debat fremhæve, at hr. Mogens Nørgård Pedersen fra Kristendemokraterne klart har sagt, at Kristendemokraterne på ingen måde kan støtte udviklingen i retning af større kommuner og større regioner, mens hr. Frank Jensen klart har understreget, at det er et socialdemokratisk ønske at få større regioner og større kommuner.
Så der er dyb uenighed.
Og jeg tror heller ikke, at SF umiddelbart er enig med Socialdemokraterne i alt.
Det, vi også ved, er, at for Socialdemokraterne er det jo et kernepunkt at få indført en ny skat, en ny regionsskat.
Det kan ikke overraske nogen.
Vi kender Socialdemokratiets syn på beskatning, jo flere kilder, jo bedre, så for Socialdemokratiet er det et kernepunkt at få en ny regionsskat.
Dagen igennem har oppositionen forsøgt at rejse tvivl om, hvad der vil ske med de mange offentligt ansatte, der bliver berørt af kommunalreformen.
Strategien har jo været tydelig; det er et forsøg på for enhver pris at skabe en usikkerhed blandt de ansatte, det er simpelt hen et led i oppositionens landspolitiske kamp.
Vi har også set i dag, at det har været uden den mindste betydning, hvad regeringen har svaret.
Strategien var lagt på forhånd, og den blev fulgt.
Vi kan være uenige om politiske spørgsmål, bølgerne kan gå højt, og sådan skal det selvfølgelig også være, men jeg synes faktisk ikke, det er rimeligt, når oppositionen nu forsøger at tage de mange tusinde offentligt ansatte, der bliver berørt af kommunalreformen, som gidsel i oppositionens politiske spil; at man forsøger at skabe en usikkerhed blandt de ansatte, en usikkerhed, som er fuldstændig uden grundlag.
Kommunalreformen handler jo om at skabe en bedre offentlig sektor, ikke en mindre offentlig sektor.
Faktisk er det jo sådan, at vi afsætter flere penge til offentligt forbrug, og det giver faktisk også flere offentligt ansatte.
De ansatte er den afgørende ressource i det offentlige.
Derfor skal vi selvfølgelig også behandle medarbejderne i det offentlige godt, og realiteten er, at vi gennemfører kommunalreformen med den størst mulige grad af tryghed for de ansatte.
Regeringen lægger afgørende vægt på, at de ændringer, der sker, bliver gennemført på en god og en ordentlig måde.
Det har vi sagt, og det står vi ved.
Lad mig derfor præcisere, hvad der vil gælde: Alle ansatte følger med opgaverne over i den nye struktur; overenskomstansatte bliver omfattet af den såkaldte virksomhedsoverdragelseslov, og det betyder på den ene side, at de ansatte skal være indstillet på at skifte arbejdsgiver, men det betyder så også på den anden side, at de ansatte fortsætter ansættelsen hos den nye arbejdsgiver på de hidtidige vilkår.
Det er en velkendt model, og den er brugt mange gange før; tjenestemandsansatte bliver ansat hos den nye arbejdsgiver på vilkår, der svarer til de hidtidige ansættelsesvilkår.
Det er det, der er kendsgerningen, og det er faktisk ret useriøst at prøve at skabe usikkerhed blandt medarbejderne i amter og kommuner på et fuldstændig, jeg vil godt sige, ryggesløst grundlag.
Jeg vil derudover komme med et par bemærkninger til repræsentanterne for Grønland og Færøerne.
Jeg vil sige til hr. Lars-Emil Johansen, at jeg synes, det var et absolut konstruktivt indlæg.
Hr. Kuupik Kleist rejste spørgsmål om Retsvæsenskommissionen.
Den Grønlandske Retsvæsenskommission har som bekendt afleveret sin betænkning om det grønlandske retsvæsen.
Det er en betænkning, som efter regeringens opfattelse udgør et godt grundlag for det videre arbejde med en modernisering og styrkelse af retsvæsenet i Grønland, så det bliver bedre rustet til at opfylde de krav, som et moderne samfund stiller.
Nu er betænkningen blevet sendt i høring hos de berørte organisationer og myndigheder i både Grønland og Danmark, og når Justitsministeriet har modtaget høringssvarene, vil regeringen i samarbejde med Grønlands landsstyre tage samlet stilling til de forskellige forslag og anbefalinger i kommissionens betænkning.
Må jeg så sige til fru Lisbeth Petersen, at jeg fuldstændig deler den opfattelse, at i forbindelse med overdragelse af sager fra rigsfællesskabet til Færøerne er det da også absolut relevant at inddrage overvejelser om retssikkerhed.
Men jeg vil gerne slå fast, at det først og fremmest er overvejelser, der må finde sted på Færøerne, i det færøske landsstyre og i det færøske Lagting og i det hele taget i det færøske folk.
Jeg noterede mig fru Lisbeth Petersens beskrivelse af, hvilke opgaver der kan tænkes overført til Færøerne inden for rammerne af en ny overtagelseslov.
Vi venter på en anmodning herom
fra det færøske landsstyre.
Men jeg håber, at vi meget snart kan få grønt lys fra færøsk side til at fremsætte et forslag til overtagelseslov, hvor hovedindholdet jo vil være, at de færøske myndigheder kan overtage samtlige sagsområder inden for grundlovens og rigsfællesskabets rammer, og det vil være de færøske myndigheder, der beslutter, hvilke områder der skal overtages og hvornår.
Samtidig overtager de færøske myndigheder det økonomiske ansvar for opgaverne.
Hr. Høgni Hoydal omtalte statens tilskud til Færøerne – og i øvrigt også Grønland – som en lejeaftale.
Der vil jeg gerne erindre hr. Høgni Hoydal om, at statens tilskud til Færøerne udgør statens medfinansiering af de sagsområder, som de færøske myndigheder endnu ikke har overtaget det fulde ansvar for, men varetager på statens vegne.
Bloktilskuddet bygger som bekendt på en aftale mellem regeringen og landsstyret, og hvis jeg må friske erindringen op hos hr. Høgni Hoydal, som jo også er tidligere vicelagmand, så præciserede landsstyret og regeringen i 2001 i fællesskab, hvad bloktilskuddet bliver anvendt til, og det er lige præcis det, som jeg har redegjort for her.
Så var hr. Høgni Hoydal også inde på, at grundloven bliver brugt til at forhindre Færøerne og Grønland i at opnå frihed i form af suverænitet.
Der vil jeg gerne understrege, at grundloven overhovedet ikke er til hinder for, at Færøerne kan opnå status som selvstændig stat.
Den kamp skal hr. Høgni Hoydal føre på Færøerne og ikke her i Folketinget.
Jeg er sikker på, at der i Folketinget ville være flertal for at imødekomme et ønske om suverænitet, såfremt flertallet af den færøske befolkning måtte ønske det.
Men jeg vil da gerne samtidig sige, at personligt er jeg absolut tilhænger af at fortsætte et rigsfællesskab, fordi jeg tror på den solidaritet, der ligger i et rigsfællesskab mellem tre ligeværdige og ligestillede parter.
Men vi ønsker altså også fra regeringens side en fortsat udvikling og modernisering af rigsfællesskabet.
Jeg vil gerne runde det her af med en enkelt kommentar til nogle bemærkninger, der har været om, at den tale, jeg holdt i tirsdags, skulle være udtryk for selvros.
Nej, jeg præsenterede bare en række kendsgerninger om dansk økonomi.
Men jeg vil da gerne sige, at de kendsgerninger, som jeg præsenterede om dansk økonomi, hvor min konklusion var, at det går rigtig godt, at dansk økonomi blomstrer, faktisk ikke er noget, som bare regeringen siger.
Det er der faktisk så mange andre der også siger.
Vi har en konkurrenceevne, der er i top.
I den seneste rapport fra en international organisation, der hedder World Economic Forum, er Danmark placeret som nr. 4 i verden, når det gælder konkurrenceevne.
Og der er andre organisationer, der har placeret Danmark meget højt på rangstigen, når det gælder konkurrenceevne.
Så sent som i august har Den Internationale Valutafond udtalt, at Danmarks konkurrenceevne forbliver stærk.
Fremgangen i produktiviteten i forhold til vores største samhandelspartner har bidraget til at fastholde vores konkurrenceevne.
I den seneste kvartalsoversigt skriver Nationalbanken, at de økonomiske udsigter for Danmark er bedre end længe, og Den Internationale Valutafond og OECD siger, at vi i Danmark har tacklet den internationale økonomiske afmatning godt, at forårspakken var den rigtige medicin på det rigtige tidspunkt, at beskæftigelsen er på vej frem, at vi er godt rustet til fremtiden.
Så det er altså ikke bare mig, der står og siger det i en åbningstale, det er altså ikke bare regeringen, der står og roser sig selv.
Der er faktisk internationale organisationer, der er økonomiske institutioner, som siger det samme, som roser den økonomiske politik, der bliver ført.
Men igen i dag har vi hørt på grædekoneri og dommedagsprofetier, og så kan man jo ikke fortænke regeringen i, når nu oppositionen ikke vil gøre reklame for regeringens fortræffeligheder og økonomiske politik og økonomiske resultater, at gøre det selv; så er vi henvist til selv at gøre det.
Det har vi så gjort, men det er dejligt at opleve, at man også har fået øje på fremskridtene i udlandet.