Margrethe Vestager (RV), 2005-03-15:
Regeringens strukturreform er sådan en tre i énreform.
Og de fleste ved, at når man får hele tre ting på én gang, så kan det være svært at fastholde den høje kvalitet.
Det er en reform af de kommunale landskab, det er en reform af, hvem der skal løse opgaverne i den offentlige sektor, og det er en finansieringsreform.
Derfor har Det Radikale Venstre naturligvis deltaget aktivt, lige siden der blev nedsat en Strukturkommission til at overveje spørgsmålet.
Vi synes ikke, at den nuværende struktur er perfekt.
Vi synes ikke, at vi forlader en situation, hvor alt var i den skønneste orden.
Vi mener, der er brug for at gennemtænke det og veloverveje reformer både i forhold til kommuners størrelse og den måde, vi løser opgaverne på, så de kan blive stadig bedre.
Jeg vil bruge lidt tid på det radikale forslag, fordi de grundholdninger stadig er vores, og det vil de fortsat være i de forhandlinger, der måtte komme, om de lovforslag, vi nu er gået i gang med at førstebehandle.
Vi opstillede otte principper som rettesnor for vores arbejde: For det første at den offentlige sektor skal være enkel og gennemskuelig; for det andet at opgaverne skal løses så tæt på borgerne som muligt, når det fagligt og sagligt giver mening i forhold til kvaliteten i opgaveløsningen – og det er faktisk ikke så banalt, som det lyder, det skal jeg komme tilbage til; for det tredje at kompetencer og økonomisk ansvar skal følges ad, og for det fjerde at enstrengede systemer er at foretrække for et delt ansvar, men ikke for enhver pris; for det femte at strukturen skal understøtte et åbent og velfungerende demokrati; for det sjette at borgerens retssikkerhed ved mødet med det offentlige skal sikres på alle niveauer; for det syvende at en centralisering af administrationen ikke må føre til en centralisering af kommunal service; og sidst, men naturligvis ikke mindst, at kommuner bør have en størrelse, der økonomisk og fagligt sætter dem i stand til at løse de opgaver, de er blevet tildelt.
Og derfor er vores udgangspunkt ikke amternes nedlæggelse, men en bedre løsning af opgaverne så enkelt og ubureaukratisk som muligt i den bedst mulige kvalitet.
Dermed også sagt, at vi er optaget af ideen om tre niveauer, kommuner, større regioner og staten, tre niveauer, som alle kendetegnes af at være ledet af direkte folkevalgte organer med ret til at udskrive skat og med et antal medlemmer, der kan gøre det sandsynligt, at mindretal og små partier og lister kan opnå repræsentation.
Og det er vores vurdering, at det giver den stærkeste politiske kultur og det enkleste grundlag for finansieringen.
Allerede kommunernes nuværende opgaver er kendetegnet ved en sådan kompleksitet i lovkrav og forventninger, at større kommuner forekommer at være et nødvendigt udgangspunkt for at løse opgaverne bedre.
Alene de nuværende opgaver, hvis de skal løses bedre, har vi brug for større kommuner.
Derfor støtter vi principielt den tilgang, som har været udgangspunktet for de kommunesammenlægninger, som vi står over for, at man selv havde retten til at tage et initiativ, at finde ud af, hvem der skulle være ens nye kommune, men vi anerkender også, at der er et ansvar i Folketinget for at gøre det kommunale landskab endeligt færdigt.
Det står lysende klart i øjeblikket, at alene ændringerne i det kommunale landskab er en meget, meget omfattende proces.
En ting er at finde ud af, om ens kommune skal slås sammen med en anden, og lave en formel aftale om det.
En anden ting er at virkeliggøre det, samtidig med at løsningen af kommunens kerneopgaver ikke lider skade undervejs, fordi fokus flytter til reorganisering af administrationen, overvejelser om nye indre strukturer, flytning af aktiver og passiver osv. osv.
Ud over alle disse praktiske og administrative spørgsmål skal der dannes en ny kommunal identitet, der skal lægge grunden for en ny kommunal kultur, både i forhold til den politiske kultur og i forhold til den måde, kommunen er bundet sammen på.
Hermed udtrykker vi også en forventning om, at de nye kommuner ikke bare bliver dem, der skaffer service efter centralt nationalt fastsatte standarder, en slags indkøbere på servicebrugernes vegne, men at der reelt er en demokratisk styring af de opgaver, som kommunerne skal løse, naturligvis inden for overordnede samfundsmæssige interesser og den langsigtede bæredygtighed.
De nye kommuner skal have muligheden for at løse opgaverne i lyset af selvforvaltning, på baggrund af fortsat regelforenkling og med brug af de muligheder, som afprøvet ny teknologi giver, og gerne med en økonomisk kommunal bæredygtighed, så behovet for komplicerede udligningsmekanismer bliver mindre.
Regeringens strukturreform lever bare ikke op til Det Radikale Venstres principper for en strukturreform, slet ikke, når det kommer til reformen af opgaveløsningen.
Og gælder det finansieringen, så ved vi det jo faktisk ikke, men det kan jo være, det viser sig, når regeringen på et eller andet tidspunkt vil ulejlige sig med at skabe et overblik over den samlede reforms økonomiske konsekvenser.
Men selvfølgelig er der træk af reformen af det kommunale landskab, som vi støtter, ligesom vi selvfølgelig står inde for den principielle aftale, vi har lavet med regeringen om det kommunale landkort.
For det har været vigtigt for os, at de mange, mange mennesker, som har arbejdet med de spørgsmål de seneste mange måneder, reelt oplever, at der er bred politisk opbakning til det, som reelt vil komme til at ligge fast, også når det nuværende herskende flertal skifter, nemlig kommunegrænserne.
Vi har store og klare forventninger til ministerens forhandling af de konkrete vilkår, ligesom der stadig er arbejde tilbage at gøre for partierne bag aftalen.
Men vi har en række bemærkninger til de konkrete lovforslag, som vi behandler i dag.
Der er ting, som vi kan genkende fra Bornholmerloven, som vi støttede, og så er der elementer, som vi gerne vil have diskuteret nærmere under udvalgsarbejdet, både på baggrund af erfaringerne fra Bornholm og fordi reglerne nu skal fungere i en langt større og mere kompleks sammenhæng.
Hvis man ser på det demokratiske aspekt, så kunne man godt se på, om der skulle være en større åbenhed om sammenlægningsudvalgets arbejde.
Derudover er det ikke klart, hvor meget indsigt der tabes ved at fastholde kategorien interne dokumenter, når der udveksles mellem de gamle kommuner og sammenlægningsudvalg.
Og vi er ikke trygge ved de indskrænkninger, der sker i adgangen til informationer af praktiske hensyn, for praktiske hensyn er det, der altid kan begrunde, at man indskrænker borgernes ret til information og til aktindsigt.
Det andet er spørgsmålet om faglighed og medarbejdere.
Vi synes, der forestår problemer i forbindelse med genbesættelse af stillinger og nybesættelser ud fra beslutninger, som allerede er truffet i forhold til den gamle kommunes serviceniveau og strategi og vision.
Nok gælder virksomhedsoverdragelsesloven, men hvad siger den?
Især fordi der går så umanerlig lang tid, før medarbejderne ved, hvor og med hvad de faktisk skal arbejde.
Det er ikke godt for fagligheden i opgavevaretagelsen.
Samme undren har vi over L 69.
Nu kan man selvfølgelig glæde sig over, at L 69 nok får en begrænset brug, fordi det er få kommuner, som indgår den type af forpligtende aftaler, som L 69 skal give grundlag for.
Men hvordan ser det ud med adgangen til aktindsigt dér, med adgangen til at udveksle informationer om borgerne uden samtykke?
Der er også det interessante perspektiv ved L 69, at det jo viser, hvor mange opgaver den delegerende kommune skal delegere til en anden kommune.
Reelt kunne man sammenligne det med situationen, hvor den delegerende kommune faktisk kommer til at fungere som en kommune i forhold til et amt – altså et af de gamle amter.
Og det vil sige, at hvis man har de her 19.999 borgere, så skal man delegere opgaver, der svarer til, at man har den nuværende opgaveløsning.
Har man 20.000, så kan man klare det hele.
Det er en illustration af, at der er en inkonsekvens i forhold til forventningen til, hvad kommunerne kan klare på en og samme gang.
Hvis man så ser på økonomien, så falder det os i øjnene, at økonomien i reformen er defineret som principielt udgiftsneutral.
Det er et princip.
Og hvis man ser på selve implementeringen af reformen, så forekommer det optimistisk at tro, at det kun koster 1 mia. kr.
Selvfølgelig er det mange penge, men i forhold til opgavens størrelse så er det ikke mange penge.
Lovforslaget gør vældig meget ud af at beskrive den pengemaskine, man har fået, som baggrund af sparede vederlag til politikere, men det er også det eneste konkrete, der findes om økonomien i forhold til det.
Implementeringen kan måske lånefinansieres af staten, og kommunerne kan selv beholde synergigevinster, men der går lang tid, før vi ved, hvad reformen koster.
Og så længe vi ikke har andet end erfaringerne fra Bornholm at vurdere det ud fra, så kan ingen vide, om implementeringen af den her del af reformen kommer til at fjerne ressourcer fra andre opgaver.
Vi håber, at det lykkes at skabe større åbenhed og større indsigt i de økonomiske konsekvenser gennem udvalgsbehandlingen, for vi synes, det er helt afgørende, at de partier, der vedtager det her, også ser det i øjnene og tager ansvar for de økonomiske konsekvenser.
Strukturkommissionen fremhævede, at en del af de nuværende kommuner er for små i forhold til de krav, der i dag stilles til løsning af opgaver.
Og denne svaghed vil blive større i fremtiden.
Men den her reform, som vi diskuterer, ændrer sådan set ikke på det, for kommunernes størrelse vil stadig ligge inden for et meget, meget stort spektrum, og de opgaver, som kommunerne tildeles, passer faktisk bedst til de meget store kommuner.
I lovforslagene er der længere udredninger og henvisninger til strukturreformens forslag.
Regeringens eget forslag nævnes kun imellem to tankestreger.
Var det en idé, man fik, en fiks idé, inspireret af en 17 år gammel vedtagelse på et konservativt landsråd, at nu måtte man hellere komme i gang?
Det er tankevækkende, at vi ikke får regeringens egne overvejelser bag dens forslag om de facto ikke kun at lave regioner, men at nedlægge et helt demokratisk niveau i vores land.
Regeringen tilbyder at forhandle med alle partier i Folketinget og håber på at kunne samle et bredt flertal bag en stor del af lovforslagene.
Tilbuddet om et bredt samarbejde sendes på vegne af alle de ministre, der fremsætter lovforslag om gennemførelse af kommunalreformen.
Sådan står der i den skriftlige fremsættelse af L 68.
Vi tager fra radikal side imod invitationen til forhandlinger på grundlag af lovforslagene, men vi kommer til forhandlingerne med radikal politik under armen.
Det er den, vi ønsker gennemført.
Jeg synes jo så, at det her er en lidt usædvanlig situation, fordi det jo står helt centralt i det glimt ind i finansieringen af reformen, som vi dog kan få, at pengene følger opgaverne.
Det vil sige, at det altså egentlig er et andet princip end DUTprincippet, sådan som vi kender det.
Derfor kan jeg ikke fortænke kommuner i at have en meget konkret oplevelse af, hvad det er, der forestår.
Der er jo kommuner, som meget omhyggeligt har reorganiseret deres skatteforvaltning for at gøre den så effektiv som overhovedet muligt.
Og når de oplever, at de ikke kun skal føre pengene over til staten, men faktisk lægge både 10, 11 og 12 mio. kr. oveni, så oplever de det som en grundlæggende uretfærdighed.
Og de ved faktisk ikke, hvor de skal tage pengene fra.
Derfor er det meget vigtigt for os at vide, hvor Det Konservative Folkeparti står i den her sag.
Er man villig til at gå aktivt ind i den for at rette op på det her, hvor vi ved, at DUT-kravet er rejst over for kommunerne konkret i forhold til, hvad de skal levere, eller er det noget, man bare vil lade sejle ind i den helt store grød, ligeglad med om det i sidste ende ender med, at kommunerne faktisk skal ud og spare andre steder