Poul Nyrup Rasmussen (S), 1997-10-09:
Jeg vil gerne sige tak til alle for interessante indlæg, og jeg vil gerne starte med at kommentere lidt på Grønlands og Færøernes situation.
Det skal ikke udlægges som en kompensation for, at de to dele af rigsfællesskabet ikke fyldte så meget i min åbningstale forleden, men det skal udlægges som en oprigtig interesse for og en bekræftelse af vores fælles ønske om en positiv udvikling også for de to dele af rigsfællesskabet.
Hr. Otto Steenholdt, som i dag var alene som talsmand og folketingsmedlem for Grønland, idet hr. Hans-Pavia Rosing er optaget af FN-arbejde i New York, understregede Grønlands positive udviklingsmuligheder, men også Grønlands dagsaktuelle, vigtige problemer.
Jeg vil gerne sige til hr. Otto Steenholdt, at jeg har været meget glad for at møde det grønlandske landsstyres nye landsstyreformand, som bekræftede noget over for mig, som jeg var meget glad for.
Den nye landsstyreformand sagde til mig: Jeg vil gerne på den grønlandske regerings vegne erklære mig enig i det grundsyn, som den danske regering har indtaget, når det gælder fremtidige placeringsmuligheder for atomvåbenaffald i Grønland.
Det er jeg meget glad for, for jeg tror, det er den rigtige beslutning.
Jeg tror, at det er meget, meget vigtigt, at vi er påpasselige i forhold til Grønlands natur og sårbarhed, og at vi ikke kaster os ud i hurtige beslutninger, som kan have vidtrækkende konsekvenser.
Jeg var glad for den tilkendegivelse, og jeg kan forsikre om, at den tilkendegivelse står vi fælles om.
Den er grundlaget for vores arbejde, som jeg også tilkendegav det i mit brev om lige præcis det spørgsmål.
Hr. Otto Steenholdt spurgte også om justitsvæsenet, retsvæsenet og politi- og jagtbetjente i Grønland.
Jeg vil viderebringe det til min justitsminister.
Jeg ved, at der er kontakt med Grønland, og jeg forsikrer også hr. Otto Steenholdt om, at vi bestemt vil være en positiv medspiller med hensyn til at se på, hvordan vi kan løse det på en praktisk og fremadrettet måde.
Jeg glæder mig i øvrigt over Grønlands situation.
Jeg var glad for de positive bemærkninger, der faldt om vores nyeste historiske aftale med Grønland.
Jeg føler, at det kapitel, vi har taget fat på nu med overdragelse af administrationen, når det gælder undergrunden, er et historisk vendepunkt i vores samarbejde.
Jeg ønsker held og lykke med det arbejde.
Pas nu godt på den rigdom, der ligger her, og pas godt på at bruge den med tænksomhed, således at den tjener det grønlandske folk og Grønland også på lidt længere sigt.
Til hr. Johannes Martin Olsen vil jeg sige, at jeg også har haft lejlighed til at møde lagmanden her i forbindelse
med Folketingets åbning
Det er jeg egentlig også.
Jeg skal ikke skjule, at jeg har følt frustrationer.
Jeg har en gang imellem følt, at de kære færinger skældte lige lovlig meget ud på os danske hernede.
Jeg føler en gang imellem, at hvis ægte venskab skal have varig værdi, bør jeg også sige lidt tilbage, og det lidt, jeg vil sige tilbage i dag, er netop at få det sagt i venskabets ånd.
Jeg føler en gang imellem, at afstanden til at lægge alle Færøernes problemer over på danskernes skuldre,
specielt den danske regerings,
er meget, meget kort.
Det ved hr. Johannes Martin Olsen godt, det ved jeg
godt, det vi godt. Jeg indrømmer, at fristelserne af og til er store i politik til at sige, at det er dem udenfor, der har hovedansvaret.
Vi frakender os ikke vores ansvar, men jeg sender bare den stilfærdige hilsen: Mellem rigtige venner taler man ud i medansvar og også i kritik.
Jeg synes også, jeg vil sige i aften, at det færøske folk, men først og fremmest færøske politikere har et klart medansvar for den udvikling, der har fundet sted på godt og ondt. Når det så er sagt, er det også rigtigt at slå fast, at den færøske økonomi - og det er jeg enig i og glæder mig over på den danske regerings og det danske Folketings vegne - er inde i en positiv og god udvikling.
Gode fiskeressourcer er der, men ikke så mange, som vi kunne ønske.
Hr. Johannes Martin Olsen nævnte sejen som en af de fiskearter, som man især skal være opmærksom på og passe på. Jeg vil godt komplimentere for den eftertænksomhed og den modenhed, der har præget omsorgen for færøsk økonomi.
Det er vigtigt, at man holder fast, det er vigtigt, at man passer på, også hvad fiskeressourcerne angår, for det er så sårbart, og der skal ikke gå ret mange år, før man risikerer at komme i samme situation igen, hvis man ikke er meget selvdisciplinerende.
Det ved jeg, og det håber jeg, at man vil være.
Så blev jeg spurgt: Hvad betyder rigsfællesskabet for regeringen i forhold til Færøerne?
Jeg håber, at jeg har besvaret det.
Jeg ville ikke tale så åbent, hvis det ikke betød fundamentalt meget for os.
Rigsfællesskabet er kommet for at blive.
I mellemtiden har vi et par ting, vi skal have klaret.
Vi skal have taget fat på tilbagebetalingen af de lån, som den danske stat har ydet Færøerne.
Også dér er der lagt nogle tidsterminer ind, som jeg kan glæde med, at jeg bekræftede og fik bekræftet fra lagmanden her for ganske få dage siden.
Jeg kan også give tilslutning til, at når det gælder Erhvervsudviklingsinstituttet, er vi også fra dansk side
parat til i forbindelse med den økonomisk besværlige situation, som Erhvervsudviklingsinstituttet er i, at prøve at finde en løsning.
Der ligger jo en lånekapital deroppe, og vi må diskutere, hvordan den kan transformeres til aktiv ansvarlig kapital.
Vi har meget at arbejde med, vil jeg sige
til hr. Johannes Martin Olsen, og vi har en fælles forståelse. Til hr. Óli Breckmann er jeg bange for, at jeg må sige, at jeg ikke fandt en tilsvarende forståelse, men det er så i givet fald en observation, der ikke er ny hverken for hr. Óli Breckmann eller for mig. Til hr. Otto Steenholdt vil jeg sige tak for de bemærkninger, der er faldet.
Jeg har allerede kommenteret hr. Otto Steenholdts indlæg.
Jeg vil godt supplere med en enkelt ekstra oplysning fra min udenrigsminister.
Når det gælder det grønlandske landsstyre og det danske udenrigsministerium og Dundas, vil jeg godt bekræfte over for hr. Otto Steenholdt, at vi i fællesskab har henvendt os til amerikanerne om tilbagelevering af Dundas til Thulebefolkningen.
Og så til den anden del af vores rigsfællesskab, Danmark.
Danmark skal, som jeg gjorde opmærksom på i min åbningstale, træffe nogle ganske afgørende beslutninger i denne samling, som vi just har taget fat på.
I virkeligheden er Europa det, der, når alt kommer til alt, stiller de største krav til os.
Jeg har tilladt mig at bruge udtrykket over sommeren: At være noget er at gøre noget, at gøre lidt mere end det, man er nødt til, at gøre lidt mere end det, der er nødvendigt, at gøre lidt mere end det, der er passende.
Det, vi skal gøre i disse måneder, når det gælder Europa, er faktisk lidt mere end det, vi kan nøjes med at gøre.
Vi skal tænke langt.
Vi skal tænke på fred og på krig.
Vi er ikke vant til det i vores hverdag.
Jeg har været glad for de mange partimeldinger, der har været i dag om det europæiske spørgsmål.
Vi er ikke enige alle sammen, men jeg øjner dog et klart flertal her i Folketinget for det europæiske spørgsmål og Danmarks fremtid deri.
Må jeg bare ganske kort endnu en gang præcisere, hvad det drejer sig om.
Først hvad Europa egentlig er, og hvad Den Europæiske Union er.
Jeg vil sige til de partier, der har gjort det til en mærkesag at sige nej, at jeg synes, man skylder at fortælle befolkningen, at Europa er en scene,
er et rum, hvori der foregår politiske forhandlinger, ikke om at tage noget væk fra det danske Folketing og heller ikke om at tage noget væk fra amtsrådene eller kommunalbestyrelserne eller de lokale beslutningscentre.
Hvert enkelt sted finder der en demokratisk proces sted, træffes der beslutninger, der passer lige præcis til den type af problemer, der skal løses
Det gælder i boligforeningen, i skolebestyrelsen, i kommunalbestyrelsen, i amtsrådet, og det gælder her i Folketinget.
Præcis på samme måde er det med EU.
Det er et sted, der er skruet sammen til at træffe beslutninger, som ikke kan løses andre steder end lige præcis i EU.
Så enkelt er det, og så nødvendigt er det.
Jeg har lyttet, regeringen har lyttet, og vi har lært, som jeg sagde det i min åbningstale.
Jeg skal ikke gentage, hvad der står i den.
Læs den et par gange.
Jeg har forstået, at der er andre end regeringen, der mener, det er klog tale, og det er jeg taknemmelig for.
Det er en dansk vej, vi nu ridser op.
Det er ikke en tysk vej eller en fransk vej, men en dansk vej, der i virkeligheden består af tre hovedelementer: For det første en Amsterdamtraktat, hvori vi kan genkende de danske værdier. For det andet en udvidelsesproces, hvori vi kan se os selv som frontløbere.
For det tredje de fire undtagelser, som vi har lovet hinanden stod før, under og efter denne regeringskonference.
Det er godt.
Amsterdam og den kommende folkeafstemning er også historien om opgøret med de tre dårskaber, vi har måttet leve med alt for længe i Europa: Dårskaben om krig, dårskaben om arbejdsløshed og dårskaben om dårlig behandling af miljøet.
Nu kan vi gøre op med det, nu kan vi få hold på det, ikke fra
den ene dag til den anden, men retningen kan vi få sat, og det er det centrale.
Til allersidst om Europa og EU i denne runde: Det er blevet sagt om et andet nordisk land, der sagde nej ved en folkeafstemning - og vi kender det jo godt - at Europapolitikken deroppe er blevet privatiseret.
Jeg ved godt, at det er der partier, der går ind for her i landet, men det er ikke noget, denne regering går ind for - og slet ikke når det gælder Europapolitikken. Hvad vil det sige, at Europapolitikken i det land er blevet privatiseret?
Det vil sige, at der ikke længere er en regering, at der ikke længere er folkevalgte og ikke længere organisationsvalgte folk, der kan tage til Bruxelles og varetage dette lands interesser.
Der er store virksomheder, bevares, lobbyister, men der er ikke den demokratiske indsats, hvor folket definerer, hvad der skal være op, og hvad der skal være ned, hvilke rammer der skal være, og hvordan det skal fungere.
Det ønsker vi ikke i Danmark.
Jeg ved med sikkerhed, at hvis den teoretiske mulighed, at det blev et nej, skulle blive en realitet, er taberne jo ikke direkte de herrer og damer, der sidder her.
Taberne er heller ikke eliten i Danmark.
Taberne er de folk, der er dårligst uddannede, de folk, der har de dårligste chancer på arbejdsmarkedet.
De folk, der står bagest, er taberne.
Jeg siger det for god ordens skyld, for det er vigtigt at holde fast i, at Danmarks muligheder også hænger nøje sammen med processen omkring den kommende folkeafstemning.
Derfor anbefaler vi et ja.
Det er der tre gode grunde til, som jeg har sagt: Den nye traktat er bedre end den gamle, de fire forbehold er bevaret intakt, og allervigtigst kan vi nu tage fat på udvidelsen - fredens projekt.
Hr. Torben Lunds billedsprog kunne jeg godt lide, og hr. Torben Lund talte om gysere og skurke.
Jeg synes, det på mange måder dels er igangsættende, dels tilstrækkeligt provokerende, og provokation og igangsætning skal der jo til, hvis man skal have en god debat. Hr. Torben Lund understregede en ting i sit indlæg, som jeg er ganske enig i.
Hr. Torben Lund talte om rettidig omhu
i den økonomiske politik.
Det vil jeg gerne holde fast i som en ledetråd, også når vi lidt senere kommer til den del af vor opgave.
Hr. Anders Fogh Rasmussen lancerede valgtemaerne.
Jeg synes, det er lige tidligt nok, for valget er jo altså ikke udskrevet endnu.
Jeg synes, at jeg hørte en stemme, der havde gravet dybt i meningsmålingerne og fundet ud af, hvad der nu gjorde sig på bjerget.
Jeg er nødt til at sige det, for det indlæg, jeg hørte, er ikke det indlæg, jeg ellers normalt hører.
Jeg hørte ikke noget om efterlønnen, der skulle afskaffes.
Jeg hørte ikke noget om dagpengene og perioden, der skulle forkortes.
Jeg hørte heller ikke velkendte synspunkter på hospitalsvæsenet, alt det hørte jeg ikke.
Jeg siger det til hr. Anders Fogh Rasmussen, for når man taler om dobbeltspil, skal man være forsigtig, hvis man ikke kan dokumentere det, eller hvis man risikerer, at det kommer tilbage til en som en boomerang.
Dobbeltspil handler om, hvorvidt man siger det, man står for, højt og tydeligt, slår hjelmen op, som det vist er blevet sagt af hr. Anders Fogh Rasmussen selv, står ud og står ved.
Det er klar tale.
Hvis man ikke gør det, glemmer det, man står for, glemmer at nævne det, man står for, prøver man jo at forvirre befolkningen eller score nogle points, som befolkningen forhåbentlig kan gennemskue, og det ved jeg befolkningen godt kan.
Dobbeltspil kan man ikke finde hos regeringen.
Regeringen vil til enhver tid foreslå det nødvendige, selv om det ikke er populært.
Man kan ikke komme til denne regering og tale om dobbeltspil, det vil jeg gerne have mig frabedt, for denne regering har hver gang meget klart sagt, hvad den står for, og den har hver gang gennemført det, den står for.
Denne regering har hver gang sagt tydeligt, hvad den har lovet, og den har meget nøje gennemført, hvad den har lovet.
Så kan man godt sige, at der i min åbningstale er blevet sagt noget, som er blevet debatteret bagefter.
Javist.
Men hr. Anders Fogh Rasmussen ved også godt, at hvis vi tager centimetermålet frem og måler, hvad denne regering har lovet og igangsat i de sidste næsten 5 år, kan hr. Anders Fogh Rasmussen ikke finde mange centimeter, der ikke er blevet gennemført til punkt og prikke.
Det gælder skattereform, det gælder økonomisk initiativ, det gælder arbejdsmarkedsreformer, det gælder miljøindsats, ja, det gælder alt, hvad vi står for.
Det gælder også Europapolitik, og jeg skylder hr. Arne Melchior stor tak for hr. Melchiors anerkendende bemærkninger til udenrigsministerens indsats, som jeg helt og fuldt deler.
Det, jeg gerne vil sige med det, er, at jeg altid føler mig berørt, når nogen prøver at hæfte betegnelser som dobbeltspil på os.
Det gør jeg på hele den danske regerings vegne, og derfor får man svar på tiltale.
Hvis man vil undgå selv at blive betegnet som dobbeltspiller, skal man stå ved det, man har sagt.
Så skal man stå ved tvangsudlicitering, ved privatisering af en lang række områder, ved sygehuses overgang til aktieselskaber, og man skal stå ved sit efterlønsstandpunkt.
Jeg savner klar tale.
Jeg savner mod til at stå ved det, man reelt står for.
Man kan godt snyde en del af befolkningen en del af tiden, men ikke hele befolkningen hele tiden.
Så til hr. Per Stig Møller, som talte om reformpause.
Jeg er ked af at måtte sige det, men jeg er desværre i foruroligende god form i aften; derfor må jeg give svar på tiltale.
Når det kommer til reformpause eller ikkereformpause, må jeg minde om, at den åbningstale, jeg holdt for kun 2 dage siden, er den mest kompakte, mest intense, mest konkrete åbningstale, der stiller meget store krav om, at der skal ske meget.
Lad mig bare resumere: Når det gælder familiepolitikken, foreslår vi meget konkrete reformer.
Når det gælder arbejdsmarkedet for almindelige lønmodtagere, har vi foreslået meget konkrete reformer.
Det er også tilfældet, når det gælder miljøpolitikken, pesticidafgifter, kvælstofudledningsbegrænsning og mange, mange andre konkrete ting.
Man kan sige meget om os, men reformpausorer bliver vi ikke.
I øvrigt må jeg sige om hr. Per Stig Møllers indlæg, at jeg tror godt, der med god vilje fra begge sider kan klares ganske mange praktiske problemer i de år, der ligger foran os.
Det vil jeg gerne sige, og der skal overhovedet ikke mangle udspil fra regeringen til konkrete, seriøse forhandlingsoplæg.
Jeg vil godt sige et par enkelte ting om først det administrative afsnit i hr. Per Stig Møllers indlæg.
Jeg deler hr. Per Stig Møllers optagethed af virksomhedernes administrative byrder.
Jeg er ganske enig.
Jeg er ikke enig i, at der ikke er sket noget i den forgangne periode, regeringen har haft ansvaret. Vi har faktisk sammen med erhvervsministeren, ikke mindst da erhvervsministeren hed Mimi Jakobsen, men også nu med den ny erhvervsminister, gennemført ganske mange lettelser.
Jeg skal ikke gentage, hvad der er sket, men jeg vil blot pege på et enkelt punkt, den nye erhvervsminister har taget op.
Det er et tilbud, de små og mellemstore virksomheder efter min mening ikke kan sige nej til, nemlig at de fremover får tilbudt omkostningslette serviceopgaver, så regnskaber og indberetninger til det offentlige kan laves let, enkelt og billigt, og det vil blive fulgt op på mangfoldige leder og kanter i vort forhold til erhvervslivet.
Det er godt, det kan blive endnu bedre, og det vil blive endnu bedre.
Om arbejdsmarkedet og arbejdsmarkedsreformerne: Hvis vi nu er seriøse, synes jeg, at det, regeringen har spillet ud med i sin økonomiske justeringspakke, både er ansvarligt og seriøst, og vi ved godt, det ikke er noget, vi får mange roser for, og slet ikke i dansk fagbevægelse.
Jeg siger det for at understrege, at denne regering er til for at arbejde seriøst, og at den har modet til også at foreslå det, der ikke er populært, også selv om det gælder arbejdsmarkedet og lønmodtagerne.
Vi tør.
Det eneste, jeg bare godt vil bede hr. Per Stig Møller om at tænke over, er det, en kendt amerikansk økonom og nobelpristager har sagt for ganske nylig i en kendt avis, der hedder Corriera della Stampa, hvor Paul Samuelson bliver spurgt: Er det sådan her i Den Europæiske Union, at vi skal sammenstille os med eller efterstræbe USA?
Så sagde Paul Samuelson, der selv er amerikaner, så rigtigt: Nej, det skal vi ikke i Europa.
Vi skal derimod se op mod nord til et lille land, der hedder Danmark.
Dér har man nemlig formået at forene høj fleksibilitet og bevægelighed på arbejdsmarkedet med et stærkt socialt sikkerhedsnet. Og det er sandt.
Sagen er jo den, at her i landet er der verdens, i hvert fald Europas, mest arbejdsomme folk.
Tager vi mænd og kvinders procentvise beskæftigelse
, har vi den højeste i Europa, og samtidig har vi et socialt sikkerhedsnet.
Hvorfor har vi det?
Det har vi, fordi de to ting går op i en højere enhed,
så når mennesker i Danmark tør bevæge sig, tør tage chancer, tør tage uddannelser, tør skifte job, er det, fordi vi har et godt socialt sikkerhedsnet.
Derfor siger jeg til hr. Per Stig Møller, til Det Konservative Folkeparti og til Venstre: Pas på.
Hvis vi gik den vej, der her foreslås med dagpengenedskæringer og dagpengeperiodeforkortelser, risikerer vi at save adskillige grene over, som vi selv sidder på, og i virkeligheden gå endnu tættere på det, der er selve grundlaget for dette velfærdssamfunds fremtid.
Derfor er jeg enig i slutkonklusionen i hr. Per Stig Møllers indlæg: Frihed og tryghed er ikke modsætninger, men forudsætninger.
Derfor har vi et land, der er så godt, som det er, derfor skal vi passe godt på det, og derfor skal vi også have modet til at justere, når der skal justeres.
Hr. Holger K. Nielsen stillede en række meget konkrete og meget berettigede spørgsmål.
Der blev først spurgt, hvor børnepasningsgarantien bliver af.
Her har vi jo i virkeligheden en succeshistorie, der næsten er gået ud over sine egne grænser: I den periode, regeringen har haft ansvaret, er der blevet bygget 130.000 børnepasningspladser.
Og derfor har kommunerne knoklet, og de har gjort et godt job.
De mangler endnu et stykke, men det er ikke en historie om kiks eller fejl, det er en historie om, at det går
fantastisk.
Det skal bare have det ekstra nøk her, og det er en stor opgave, det erkender jeg, men jeg tror, den vil blive løst, hvis vi kan holde kursen.
Og må jeg så sige til hr. Holger K. Nielsen om kravene
vedrørende den kollektive trafik og kravene vedrørende velfærdsområderne - sygehusene, de ældre og det rummelige arbejdsmarked, hvor der er plads til de skæve eksistenser, dem, der ikke kan være med 100 pct., men kun 20 eller 30 pct., for dem skal der også være plads til - at jeg vil foreslå, at vi også husker de emner, når vi lidt senere på året skal drøfte, hvordan vi i fællesskab i Folketinget kan løse problemerne i en finanslov for 1998, dels i forhold til hr. Holger K. Nielsens parti, dels i forhold til andre partier, der vil være med til at påtage sig et ansvar, og jeg håber, at det også bliver partier i højre side af salen. Jeg vil godt gemme spørgsmålet om den økonomiske justeringsmekanik lidt, indtil vi kommer til hr. Arne Melchior.
Til hr. Jørgen Estrup vil jeg sige tak for indlægget.
Tak for de kloge og meget grundlæggende betragtninger om flygtningespørgsmålet, som jeg også gerne vil kommentere om lidt.
Og tak for betragtningerne om miljøet!
Jeg er glad for, at vi kan sende så klart et signal af sted om, at de miljøpolitiske beslutninger, vi skal træffe nu, måske ikke er synlige i dag eller i morgen, men er nødvendige.
For jeg tror, vi skal være meget tænksomme, når det gælder iltsvindet i nogle af vore fjorde og vandløb, og jeg tror også, vi skal have modet til at træffe beslutninger, selv om man måske kunne sige, at det godt kunne vente til i morgen. Men hvert enkelt år vi udskyder dem yderligere, forsinker effekten om 5 eller 10 år, og vi skal også kunne træffe miljøbeslutninger, selv om vi godt ved, at virkningen først bliver synlig om 5 eller 10 år.
Også tak for præciseringen af den økonomiske politik!
Det er et uomgængeligt krav, at kursen i den økonomiske politik rettes ind, når der er behov for at rette den ind, sagde hr. Jørgen Estrup.
Og det må ikke løbe løbsk for os; opsvinget skal fastholdes; vi skal have modet til at gribe ind, når der er behov for at gribe ind; vores økonomiske politik er et flagskib for regeringen.
Jeg er ganske enig.
Hr. Keld Albrechtsen var ikke enig i NATO-strategien og udviklingen på det område.
Om NATO og det historiske, der er sket i år, vil jeg sige til hr. Keld Albrechtsen, at den analyse, der er blevet leveret, er for smal og for dagsbetonet.
Må jeg bare stilfærdigt minde om - som udenrigsministeren så elegant har påpeget det - at NATO's udvidelse og den proces, der er sket i forholdet mellem NATO og Rusland, er fuldstændig enestående og vil vise sig på afgørende vis at være et gennembrud.
Lad mig bare nævne fem områder, hvor Rusland er blevet tættere knyttet til Vesten: For det første har Rusland fået en aftale med NATO.
Jeg var der selv, og jeg kan forsikre, at alle var i godt humør, inklusive præsident Jeltsin.
Der skulle ikke grines dér; det vil jeg gerne sige.
For det andet en aftale med EU om forøget samarbejde.
For det tredje er Rusland blevet medlem af Europarådet.
Og Rusland skal levere dokumentation og åbne grænserne, for at vi kan se, hvad der sker med hensyn til europarådsspørgsmål.
For det fjerde er Rusland blevet medlem af OSCE og deltager aktivt.
For det femte hedder det ikke længere G 7, men G 8, og Rusland deltager nu i et økonomisk samarbejde på verdensplan.
Der er altså ikke tale om, at vi har bevæget os væk fra hinanden, men om, at vi er tættere på hinanden.
Og så er Ukraine med sine 60 millioner indbyggere i virkeligheden også kommet med som en meget vigtig faktor.
Det glemmer vi ofte at tale om, men det hører jo med i hele stabiliseringssamarbejdet.
Men jeg vil indrømme over for hr. Keld Albrechtsen, at vi jo nok ikke bliver enige om det med Europa.
Det gør vi nok ikke.
Og siden hr. Keld Albrechtsen anklagede regeringen for at svæve oppe i den blå luft mellem to stole, tror jeg slet ikke, vi bliver enige.
Det tror jeg faktisk ikke.
Men vi kan blive enige om én ting: at det skal gå ordentligt til, at der skal være fair play.
Det blev jeg spurgt om, og det vil jeg gerne give håndslag på.
Det er muligt, at vi ikke kan blive enige om at udsende en fælles avis, men herregud, så er der så meget andet, vi kan samles om. Til hr. Arne Melchior vil jeg sige, at jeg var der også, og jeg hørte biskop Lindhardts prædiken, og jeg tror, jeg i virkeligheden var lige så berørt som hr. Arne Melchior.
Og jeg kom til at tænke på, at budskabet i mit tilbud om borgfred på flygtninge- og indvandrerområdet for nylig blev misforstået af hr. Uffe Ellemann-Jensen.
Hr. Uffe Ellemann-Jensen sagde nemlig: Vi vil ikke lægge låg på debatten, men det vil statsministeren.
Nej, det vil statsministeren ikke, for jeg har samme holdning, som jeg havde til hr. Arne Fogh Rasmussen før.
Men når hr. Uffe Ellemann-Jensen misfortolker mig og siger, at borgfredstilbudet er lig med at lægge låg på debatten, er det forkert, for borgfred er ikke det samme som fred på Borgen, men et tilbud om en åben og gensidigt respekterende debat. Jeg kender hr. Uffe Ellemann-Jensen godt og kom til at kende hr. Uffe Ellemann-Jensen bedre i visse situationer, som fandt sted for ikke så lang tid siden - jeg tror, vi begge ved, hvad jeg tænker på, nemlig diskussionerne om NATO-spørgsmålet - og derfor respekterer jeg det grundsyn og det menneskesyn, som jeg ved hr. Uffe Ellemann-Jensen har.
Men når jeg sagde det om borgfred, som jeg sagde, så er det, fordi jeg er bekymret for fristelserne - for fristelserne - og derfor var jeg glad for hr. Arne Melchiors indlæg, fordi det måske kan give det hæderkronede parti Venstre et og andet at tænke på: Hvis man bøjer sig for langt ned efter populismen, får man ondt i ryggen.
Jeg siger det, fordi dette land har været så stærkt i sin internationale kamp for alle de værdier, der ikke kun kan gøres op i kroner og øre: f.eks. for menneskerettighederne i FN og ved at sende danske soldater af sted til Jugoslavien, hvor man i familierne dér siger til os: Tak, fordi I kom!
Tak, Danmark!
Vi gør alle steder internationalt noget, vi ikke behøver at gøre.
Skulle vi så ikke også kunne gøre noget herhjemme, som vi ikke behøver at gøre?
Skulle vi ikke kunne samles nationalt om et fornuftigt, menneskeligt og ordentligt kompromis på flygtninge- og indvandrerområdet, som gør, at dette land kan fortsætte sin stolte og flotte humanistiske, men stramme kurs også ind i det 21. århundrede?
Jeg mener, at det er et tilbud, som man ikke kan sige nej til.
Men fortolk det som sagt ikke som fred på Borgen, men som en borgfred, som hele Danmark er bedst tjent med!
Og det gælder stadig. Så til hr. Arne Melchiors forslag til vedtagelse: Må jeg sige om hr. Arne Melchiors forslag til vedtagelse, at det har jeg megen sympati for, for det passer godt til regeringens temperament.
Regeringen har jo altid været meget arbejdsom og vil gerne nå resultater, helst inden for rimelige tidsfrister og helst med den effekt, vi har ønsket.
Når jeg imidlertid om lidt vil gribe sagen an på en anden måde, har det sine meget klare begrundelser, for jeg har i dag haft en mærkelig, men også god fornemmelse: Sjældent, ja vel aldrig i de knap 5 år, hvor denne regering har regeret, har vi været omgivet af så stor velvilje fra samtlige partier her i Folketinget som nu.
* o Jeg har mærket en udstrakt hånd, og den fornemmelse er blevet stærkere og stærkere dagen igennem!
Sjældent har jeg oplevet en så stor forhandlingsvilje som i dag.
Sjældent har så mange parter, ja vel næsten alle, sagt så meget pænt om regeringen på så kort tid og inviteret sig så intenst til forhandlinger som netop nu.
Sjældent har vi oplevet en så stor og levende interesse for regeringens ønsker og strategi
som netop nu.
Formen er formidabel, men gør det samme sig også gældende, når det drejer sig om indholdet?
Vil partierne os det godt, når det endelig kommer til stykket?
Se, det er jeg ikke helt sikker på!
Alle i min regering ved, at det ikke er populære forslag hele vejen igennem, men det er nødvendige forslag, der skal gennemføres, for at den stabile økonomiske fremgang kan fastholdes.
Men vi skal ikke overdramatisere: Der er tale om afbalancerede forslag, som retter sig præcis mod det, der er opgaven.
Og hvad er opgaven så?
Opgaven er, som jeg sagde det i min åbningstale, at løfte foden en lille smule fra speederen, så vi går en lille smule ned i hastighed, nemlig ved at forøge opsparingen i vort land, som er for lille, og ved at dæmpe forbruget i vort land, som er for stort - lige præcis, ikke for meget og ikke for dramatisk, for så går det ud over beskæftigelsen og sætter landet i stå, og ikke for lidt, for så virker det ikke, lige præcis den dosering, som passer, og som ikke slår samfundsøkonomien i stykker.
Ingen familier - og det tror jeg alle er enige med mig i - ingen familier får slået deres økonomi i stykker ved at udskyde ca. 100 kr. i gennemsnit om måneden for hver enkelt person til pensionsalderen.
Undskyld mig, men det burde vi dog have råd til!
For det er jo det, denne regering taler om: ca. 100 kr. i gennemsnit pr. person i ét år taler vi om. Og vi taler ikke om en bruttoskat, vil jeg sige til hr. Anders Fogh Rasmussen.
Vi taler om en pensionsordning for alle erhvervsaktive; vi taler om, at man får sine penge igen, endda med renter og renters rente: et tilbud, som man efter min bedste opfattelse ikke kan afslå, og et tilbud, der oven i købet passer til det, der er samfundets behov lige nu.
Der er tale om rettidig omhu, som hr. Torben Lund udtrykte det, og der er tale om en omhu, der er retfærdig, der er præcis, der er effektiv, som omfatter alle dem, der skal byde og yde, og som betyder, at man ikke kan komme udenom, men må yde sit bidrag til fællesskabet.
For det er jo forudsætningen for, at alle kan få, når fællesskabet skal levere.
Og der er også tale om den nødvendige politik for at fastholde Danmark i fremgang, som hr. Jørgen Estrup så rigtigt sagde.
for en skat, men som jeg allerede har sagt, er det ikke rigtigt, for pengene ender ikke i statskassen, men hos den enkelte. Og jeg vil ikke lægge skjul på, at jeg finder meldingerne i dag fra flere af partierne skuffende, for man er parat til at forhandle, men de ændringer, man foreslår, trækker i den forkerte retning: Enten lægger man op til helt urealistiske offentlige besparelser - og her er jeg nødt til at sige, at regeringen ikke medvirker til urealistiske offentlige besparelser, for det er ikke det, der er hovedproblemet - eller også vil man kun være med til at justere dele af forslaget, så vi ikke får den nødvendige samlede justering.
Skal man nu gøre det ene, eller skal man gøre det andet?
Regeringen finder, at alle realistiske muligheder skal afprøves.
Vi skylder befolkningen, at den reelle forhandlingsvilje afprøves, men afprøves rigtigt, på indholdet, og uden at vi går på kompromis om den nødvendige økonomiske politik.
Jeg vil derfor anmode formanden om at udsætte mødet i 3 timer med henblik på, at jeg sammen med økonomiministeren og to af mine andre kollegaer i regeringen, finansministeren og udenrigsministeren, kan indbyde de ansvarlige partier til drøftelser på mit kontor her i aften, så vi kan få afprøvet, om der er grundlag for og perspektiv i at indlede forhandlinger eller der ikke er det.
Det er det, der er vores opgave.