Margrete Auken (SF), 2001-01-23:
Når jeg hører hr. Arne Melchior tale om biler med en sådan entusiasme, så kommer jeg til at spekulere på, hvad den afvigelse hedder.
Men jeg ved jo, at hr. Arne Melchior har et så lystbetonet forhold til bilen, og det skal jeg ikke tage fra ham.
Denne debat i dag har vi jo set frem til, fordi det har ligget og presset på i meget lang tid, hvornår vi får gjort noget ved det.
Vi står med et forfærdeligt ulykkestal, og det er stigende.
Jeg vil i øvrigt lige sige til, jeg tror, det var hr. Brian Mikkelsen, der sagde, at det højeste var i 1986, at det højeste var tilbage i 1970'erne, før vi fik fartgrænserne, hvor det var virkelig højt.
Der er jo lavet storskalaforsøg i hele verden.
Vi skal altså have gjort noget ved det, men det uhyggelige ved hele sagen er jo holdningen.
Vi reagerer simpelt hen forfærdeligt på det, og det er på trods af, at så at sige alle mennesker i deres familie eller i deres nære omgangskreds kender nogle, hvis liv ligger i ruiner på grund af trafikken.
Alligevel snakker man om det, som om det er et problem, vi skal se på lidt langt henne, og der er mange andre hensyn, som ikke har med fremkommelighed at gøre, ikke har noget med effektivitet at gøre, men bl.a. med selvudfoldelse, som kommer forud for hensynet til det her.
Der er ingen mennesker, der ønsker disse mange drab, og jeg vil godt lige gentage det eksempel, som bliver brugt i redegørelsen, bare sådan lige for at anskueliggøre det: altså syv fyldte Boeing 767-fly om ugen bare i OECD-området - om ugen!
Det er altså noget, der vil noget, hvis det var, at man ville tage det alvorligt.
Der er ingen, der ønsker det her.
Der kunne man for resten spørge, om de kender strafferammen for uagtsomt manddrab, om det sådan spillede ind i deres bevidsthed.
Jeg tror ikke, at det er, fordi den måske er for lav, at de unge kører dødskørsel.
De siger ikke, nå, nu bliver den højere, nu må jeg heller lade være.
De gør det, fordi de ser mange af deres voksne gøre det, f.eks. hr. Svend Heiselberg, som oven i købet har fortalt, at man ikke kan finde ud af at køre lovligt, det er for svært, siger han.
Det er klart, når de har en far, når de har en mor, når der er adskillige ministre, det ved vi godt, indimellem eksempler fra kongehuset, som tillader sig at køre for stærkt, så er det jo ikke det bedste signal at sende til de unge mennesker.
Eller man kunne vende det om og sige, det er ganske få unge, der kommer fra hjem, hvor det her bliver taget alvorligt, hvor far tager det alvorligt, som vi ser kører vanvittigt.
Det er altså vigtigt, tror jeg, at vi fastholder de her rollemodeller, og derfor er det ikke noget at spøge med, at folketingsmedlemmer står og siger, at de ikke kan finde ud af at køre lovligt.
Det er meget, meget alvorligt, men det er godt, at hr. Svend Heiselberg i øvrigt ikke udsender signaler om ansvarlighed, for så er der alligevel en vis chance for, at han ikke kommer til at virke som rollemodel.
Herudover er trafikken en elendig pædagog, fordi det jo normalt går godt, når man kører frygteligt, når man kører spritkørsel, når man kører vildt og vanvittigt, men når det så går galt, er det definitivt for sent.
Vi er så optaget af at få en række foranstaltninger ind.
Fotofartfælder vover jeg altså at blive ved at kalde dem, for det må gerne fremgå, at det er noget, man kan undgå.
Det er ikke overvågning, det er ikke kontrol, men det er altså noget, man kan undgå.
Det er derfor, jeg bruger udtrykket fotofartfælder, så man lige minder om, at begavede mennesker som hr. Brian Mikkelsen, som jeg virkelig tror kan finde ud af at køre lovligt, kan undgå dem.
Det er oven i købet fælder, der sådan står tydeligt.
Når vi går ind for alt det her, er det, fordi vi jo ønsker, at mennesker skal lære det her the soft way.
Det vil sige, det er altså bedre, man lærer det ved bøder, ved konfiskerede kørekort, ja, for den sags skyld ved fængsel, end det er, at man lærer det ved ulykker, og jeg tror heller ikke, at nogen her vil være uenig med os i, at enhver ansvarlig satser på, at folk skal lære det ad den vej.
Vi er altså også nået dertil, og det er faktisk noget, der er sket i løbet af de her år, hvor vi har arbejdet med færdselssikkerhed, og det kan jeg bekræfte, at vi nu har politiet på vores side, i hvert fald de fleste af dem.
Man skal ikke læse Dansk Politiblad, vil jeg lige sige, for
der kan man altså komme til at læse nogle underlige ting indimellem, men færdselspolitiet og store dele af politiet er enige i det.
De, som især ikke er enige i det, er et par stykker, der er medlemmer af Folketinget, men dem kan vi jo så se bort fra.
Derudover har altså hele den ansvarlige del af det politiske system erkendt, at de regler, vi har, skal overholdes, og at der skal sættes ind for at få dem overholdt, ja, selvfølgelig med kampagner og oplysning, men netop også med mere kontrol og med skrappere straffe.
Den metode er både mere human end ulykker, og så er den altså også for nu at tage dem, der tænker i penge - jeg gentager det - meget billigere.
Jeg vil godt gentage det tal, som fremgår af et af de svar, vi har fået, at en ulykke med personskade snildt koster 1,5 mio. kr., hvis man inddrager alle omkostningerne.
Der er altså meget at spare.
Kunne man i dag få alle til at køre med sele, køre spritfrit og holde hastighedsgrænserne, ville vi nå målet, og det vil altså sige 200 færre dræbte og 1.700 færre alvorligt tilskadekomne om året.
Tallet er nævnt flere gange i dag, det skal siges igen.
Der er en kolossal menneskelig besparelse ud over den økonomiske, og jeg fatter ikke, at der har været nogen herinde, der mener, at det er noget, vi skal tage afslappet på.
Jeg vil godt sige, at jeg har i øjeblikket sådan en brevmail med en endda kristen, kalder han sig, og det tror jeg også er rigtigt, læge i Vestjylland.
Jeg har fået lov at citere ham, bare jeg ikke brugte hans navn, det ville han alligevel ikke være med til.
Han siger, at han ikke kan passe sit arbejde, hvis han ikke må overskride hastighedsgrænserne, og det må være ganske dramatisk, hvor stærkt han kører.
Men vi har altså pæne mennesker, læger, som siger, at de er nødt til at være lovbrydere for at kunne passe deres arbejde.
Så er der altså et eller andet, vi mangler meget.
Han er så en af dem, der kun kan lære det, jeg håber the soft way, for vi har forklaret det her masser af gange, og der er ikke noget at gøre. Så der er ikke andre metoder over for sådan en, som i øvrigt sandsynligvis er et ordentligt menneske, end at lade ham blive snuppet nogle gange, og hvis kørekortet ryger, så kan det jo være, han opdager det.
Vi mener ikke, at hastighedsforbrydelser i trafikken er værre end f.eks. spritforbrydelser.
Da jeg var ung, var det sådan, at det var acceptabelt at køre spritkørsel, ikke bare at liste en brandert hjem, men altså køre sådan vildt, det var faktisk accepteret.
Man pralede af det.
Det var kun, hvis der blev lavet en ulykke, at det var noget, der ødelagde én socialt.
I dag er der ingen, der praler med spritkørsel, ingen!
Og så skal vi lige minde hinanden om, hvad der også står i Færdselssikkerhedskommissionens plan, nemlig at hvis man kører med 20 km overhastighed, så viser internationale undersøgelser, at det svarer til at køre med en promille på 2,1. Hvor mange herinde ville synes, det var o.k. at køre med en promille på 2,1?
Det tror jeg ikke der er nogen der ville.
At der er nogen, der gør det, er en anden sag, men jeg tror ikke, der er nogen, der ville synes, det var o.k.
Derfor er vi altså glade for, at det her nu bliver helt tydeligt, men vi skal bare være klar over, hvor alvorligt det er. Alle de tiltag, regeringen foreslår, støtter SF.
De er med i vores handlingsplan fra Færdselssikkerhedskommissionen, og det arbejde, der laves der, er vi meget glade for, og vi konstaterer med stolthed, at de fleste af de penge, der skal bruges til færdselssikkerhedsarbejdet, er hentet hjem i finanslovforliget med blandt andre SF.
Jeg vil ikke gå ind på tiltagene nu, men vi ser bare med glæde, at vi i den grad her har bidraget til noget, som vi vil prale af overalt, hvor vi kan komme af sted med det.
Det kom lidt ind i diskussionen med hr. Søren Kolstrup før.
Der er jo også et andet mønster, og det vil jeg da godt sige til nogle af dem, der sådan virkelig er jublende glade for den der megen trafik.
Da jeg var barn, kunne børn og gamle flytte sig selv, altså da skulle de ikke køres af andre, for det ikke var så farligt.
Jeg mener, når vi snakker f.eks. cykler, så har jeg da et mål, der går ud på, at gamle skal kunne cykle.
Gamle skal kunne cykle.
Det er utrolig tarveligt, at vi, fordi det er for farligt, ikke kan give dem lov til at cykle.
De kan ikke have bil.
Mange af dem kan ikke.
De har ikke råd til det.
Hvorfor skal de ikke også have lov til at flytte sig trygt og sikkert?
Der kommer både tryghed og sikkerhed ind, når det drejer sig om de bløde trafikanter.
Der er jo lige kommet bilag til os om noget med grøn pil, og der står om cyklister, at de jo ikke skal komme til at blive kørt over af dem med grøn pil, så de skal bare have rødt lys.
Man kan altså godt se, at nogle gange kan cyklisterne få lov at blive hjemme, så har vi ikke for mange ulykker med dem.
Så den allersidste sætning om trafikpolitikken i denne her sammenhæng, også om den plads, man tager fra andre og den mobilitet, man tager fra andre.
Det er underligt, at når det gælder biler, får man prisnedsættelse, når der er for få biler, og man får prisnedsættelse, når der er
for mange biler, hvorimod hvis der er for få i den kollektive trafik, så koster det mere
Der er jo et eller andet, som ikke er det mest bedårende signal at sende til amterne og kommunerne fra staten her, når vi godt vil have færdselssikkerheden højt prioriteret ud over det der med handlingsplanerne.
Men tak for redegørelsen, og vi støtter alle initiativerne.