runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Margrete Auken (SF), 1999-01-21:
Ja, det her behøver vi ikke at gentage hele tiden.
Det er jo faktisk meget alvorligt.
Vi har aldrig nævnt Downs syndrom på grund af barnet, altså af hensyn til barnet.
Der er masser af åndssvage, der har et godt liv, der er vidunderlige historier om det.
Når man har lavet en abort på indikation af Downs syndrom, så er det af hensyn til moderen, men den har tidligere ligget sent: 22.-23. uge på grund af fostervandsprøverne, og der har været græsselige eksempler på, at man helt fremme i 30. uge - 32. uge har jeg hørt om - har lavet abort på et foster med Downs syndrom, mord på det kunne man også sige.
Men jeg håber, det var en fejl, at ministeren kom til at nævne det, for så blev der sagt kromosomfejl.
Gælder det så også Turnerpiger og Klinefelterbørn, hvor det i forvejen er diskutabelt, om det overhovedet bør være aborter?
Og jeg mener, at med hensyn til Downs syndrom er det så vigtigt at være opmærksom på det, for at det her spørgsmål ikke ender i noget meget, meget uhyggeligt.
Dorte Bennedsen (S), 1999-01-21:
Det er i anledning af hr. Jann Sjursens svar til mig.
Nu ved jeg ikke rigtig, hvad jeg skal tro på, for det, hr. Jann Sjursen sagde her til mig, stemmer altså ikke med det, der står i forslaget.
Der står, at hvis et foster er på alder med blot ét andet foster, der har overlevet en ekstremt tidlig fødsel, må der ikke foretages abort.
Så står der godt nok noget om, at hvis et barn for det første er meget, meget sygt, og man konstaterer det i 28. uge, kan der sættes en tidlig fødsel i gang.
Men hvis man nu i 21. uge konstaterer, at det er et meget sygt foster, må man ikke foretage aborten.
Man skal vente til 28. uge, hvor man kan sætte en tidlig fødsel i gang.
Hr. Jann Sjursen ryster på hovedet, men det står altså faktisk i det forslag, som jeg har rost for at være gennemarbejdet, og jeg synes, det er et etisk spørgsmål og et etisk problem at tvinge den gravide kvinde til at gå den periode ud, når stort set alle kan sige, at det barn ikke har mange chancer for at overleve.
Frank Jensen (S), 1999-01-21:
Jeg må sige til hr. Sjursen, at jeg på samme måde som fru Dorte Bennedsen har læst Kristeligt Folkepartis beslutningsforslag sådan, at det er en fikseret grænse, hvor der ikke er plads til den individuelle vurdering, som hr. Sjursen her fra Folketingets talerstol sagde var nødvendig,
når der er tale om, at der kan være så store legemlige skader på fosteret, at det ikke vil kunne fødes, jo nok fødes, men ikke vil kunne få et liv efter fødslen
Og det er jo netop derfor, at det her ikke er noget nemt snuptag for os politikere, når vi skal løse disse etiske dilemmaer, vi er oppe imod.
Det er rigtigt, som hr. Sjursen og også fru Auken var inde på, at vi kan vælge at sige til kvinder, der sent i graviditeten gennem en kromosomundersøgelse af deres foster får påvist f.eks. Downs syndrom, at her vil vi som samfund ikke acceptere, at de har det valg, hvis det lægefagligt skønnes at være forsvarligt at få gennemført en provokeret abort i f.eks. 24. uge.
Men det er da et etisk valg, og jeg respekterer fuldt ud fru Margrete Aukens synspunkt og ret
til at have det synspunkt, at her vil vi som lovgivere fratage kvinden den valgmulighed
Jeg mener, at der skal være en valgmulighed, men jeg mener til gengæld også, at der er grænser for, hvor langt det går, netop af hensyn til fosteret, til barnet.
Dér, hvor man kan have mistanke om - det er jo ikke realiteternes verden - at der kan ligge andre sociale, økonomiske grunde bag en beslutning om en sen provokeret abort, vil jeg bare sige, at det ikke er tilfældet, og de 12 eksempler på sene provokerede aborter i 1996 viser med al tydelighed, at det er bestemmelserne i lovgivningen, i svangerskabsafbrydelseslovgivningen, der knytter sig til bestemmelsen om, at det er barnet og hensynet til barnets arvelige anlæg eller beskadigelser eller sygdom i fostertilstanden, der lægges til grund.
Jann Sjursen (KRF), 1999-01-21:
Nu har fru Birthe Rønn Hornbech fra tid til anden en vis evne - og en god evne, synes jeg mange gange - til at få tingene skåret krystalklart ud og gjort enkle, men i denne omgang vedgik fru Birthe Rønn Hornbech, at det ikke er enkelt, det her, og det er jeg sådan set enig i.
Men jeg synes dog alligevel, at fru Birthe Rønn Hornbech et stykke hen ad vejen problematiserer tingene mere, end nødvendigt er.
F.eks. når det gælder, hvordan man skal fastsætte en levedygtighedsgrænse.
Dér er det jo sådan, at Sundhedsstyrelsen faktisk allerede i dag opererer med, at man f.eks. tager udgangspunkt i 7 dages overlevelse.
Det, som jeg synes er vigtigt i forbindelse med at forholde sig til et levedygtighedskriterium, er jo altså det dilemma, som fru Birthe Rønn Hornbech selv er inde på, nemlig om vi kan leve med, at vi på den ene side kan klare at hjælpe så tidligt fødte børn til overlevelse, og på den anden side være med til at aflive børn, som altså er på samme alder.
Birthe Rønn Hornbech (V), 1999-01-21:
Jeg tror, vi alle i Venstre, selv om vi altså har forskellige opfattelser, er meget nervøse for sådan meget firkantede definitioner og specielt for et begreb som levedygtighed, at fosteret skal kunne leve i 7 dage.
Nu vil lægerne jo meget gerne være Vorherre, men de er altså ikke blevet det endnu, og derfor kan det nok være vanskeligt at få lavet nogle meget firkantede regler, som der overhovedet ikke må dispenseres fra.
Men jeg har sagt, at jeg ikke synes, dette er et tilstrækkeligt beslutningsgrundlag, og jeg vil derfor foreslå justitsministeren, fordi jeg ikke måtte få en kort bemærkning
i starten, at det lovudkast, som nu bliver sendt til høring, også bliver sendt til Folketinget og til en offentlig debat.
For vi ved jo godt, at når ministeren så kommer med et forslag til efteråret, er det fuldstændig uforudsigeligt for ministeren at se, hvor linjen går i Folketinget, fordi det er på tværs af partier.
Og derfor vil det være godt at få det til en åben drøftelse i befolkningen også inden.
Så jeg vil godt spørge justitsministeren, om han er indstillet på, at vi denne gang også får lovudkastet ud til en bredere offentlig debat.
Dorte Bennedsen (S), 1999-01-21:
Fru Henriette Kjær siger, at man ikke kan tillade abort på levedygtige fostre.
Jeg vil godt spørge fru Henriette Kjær, om hun er krystalklar over konsekvensen af Kristeligt Folkepartis forslag, som hun vil støtte.
Her tages der jo ikke stilling til levedygtigheden af det konkrete foster.
Der tages stilling til, at hvis der et eller andet andet sted i Danmark én eneste gang har været et ekstremt tidligt født barn, som er bragt til overlevelse - lad os sige i 20. uge - så må der ikke foretages abort i den konkrete situation, uanset om barnet er levedygtigt eller ej.
Det er jo det, der er konsekvensen.
Og jeg synes bestemt, det er det meget, meget store etiske problem i Kristeligt Folkepartis forslag.
Fru Henriette Kjær talte, som om at der ville blive taget stilling til levedygtighed i det konkrete tilfælde.
Det er ikke det, man gør.
Konsekvensen er her, at når der én gang er bragt et barn i 18. eller 20. uge til verden, er det slut med aborter efter 18. eller 20. uge, uanset hvor vægtige grunde og hvor lidt levedygtigt fosteret er.
Jeg synes ikke, det er en behagelig tankegang.
Elisabeth Arnold (RV), 1999-01-21:
Jeg synes, jeg hørte fru Henriette Kjær sige - men jeg håber da, jeg har taget fejl - at man bare anmoder om abort efter udløbet af den 12. svangerskabsuge.
De kvinder, der anmoder om abort - det lød, som om det var noget fuldstændig rutinemæssigt; man kom bare og sagde: Jeg vil for øvrigt gerne have en abort.
Jeg synes, det fremgik af justitsministerens besvarelse, at aborter, der bliver givet tilladelse til efter den grænse, vi har for den frie abort - og de er sjældne, det er noget, der skal i abortankenævnet, som der skal rådgives om med medicinsk personale, med andet personale - er ikke bare noget, man anmoder om.
Så jeg vil godt have bekræftet, at fru Henriette Kjær udmærket godt ved, at efter udløbet af den 12. svangerskabsuge er det ikke bare noget, man anmoder om; det er noget der skal søges om, og man får måske bevillingen, måske ikke.
Dorte Bennedsen (S), 1999-01-21:
Jeg har kun det korte spørgsmål til fru Henriette Kjær, at hvis hun og Det Konservative Folkeparti føler sig mere tiltalt af ordningerne i Norge og Sverige, hvorfor i alverden støtter man så dette forslag, som ikke tager stilling til levedygtigheden hos det konkrete foster, men sætter en principiel grænse én gang for alle?
Når ét barn har overlevet en fødsel i 17., 18., 19. uge, må der aldrig foretages aborter for andre børn. Jeg fatter ikke, at Det Konservtive Folkeparti kan støtte forslaget med de sidste bemærkninger, fru Henriette Kjær kom med her.
Henriette Kjær (KF), 1999-01-21:
Vi støtter forslaget, fordi vi grundlæggende synes, det er et godt forslag, Kristeligt Folkeparti har fremsat, og fordi ministeren ikke har taget sig sammen til at fremsætte et forslag.
Så dér, hvor der er uenighed, nuanceforskelle, regner jeg med, at vi kan snakke os til rette i udvalget, så man ender med at få et beslutningsforslag, som der er bred enighed om.
Jeg kan også forstå, at Socialdemokratiet og ministeren har intentioner om at komme med et lovforslag, der ligger i tråd med det her.
Vi er enige om, at der skal gøres noget, så jeg har stor tiltro til, at vi kan opnå en enighed om de her detaljer, vi nu står og diskuterer.
Det er derfor, at jeg ønsker at give et positivt indtryk, det er derfor, jeg ønsker at sige, at vi i Det Konservative Folkeparti støtter det her forslag, for vi har idé om, at vi i udvalget kan blive enige om det, det nu lander på.
Frank Jensen (S), 1999-01-21:
Nu siger den konservative ordfører, at når jeg ikke kunne tage mig sammen til at fremsætte forslaget, så støtter Det Konservative Folkeparti det fremsatte.
Nu er det jo sådan, at det er ikke sædvane, at en minister fremsætter beslutningsforslag; vi fremsætter lovforslag.
Derfor har jeg ikke fremsat noget beslutningsforslag, og derfor har jeg også anerkendt, at vi får lejlighed til at få debatten her i Tinget på baggrund af Kristeligt Folkepartis forslag, som jeg også selv indledningsvis anerkendte og roste for at være gennemarbejdet.
Så jeg vil heller ikke undertrykke min egen glæde ved, at vi har fået lejlighed til at få debatten her i dag, for jeg tror, fru Henriette Kjær vil være nøjagtig i samme situation, som jeg er i nu.
Jeg bad tilbage i 1997 Etisk Råd om at komme med et udspil om det her. Som fru Henriette Kjær ved, var Etisk Råd splittet, men på trods af at jeg ikke fik nogen entydig indstilling, heller ikke på baggrund af høringsprocessen om Etisk Råds rapport, skrev jeg alligevel den 11. december sidste år til fru Birthe
Rønn Hornbech, at jeg var indstillet på at komme med et forslag, og at jeg ville sende det til høring her i foråret. Så det er ikke mangel på engagement i sagen, det er heller ikke mangel på vilje, og jeg mener heller ikke selv - det kommer jo an på en vurdering - evnen til at fremsætte et forslag.
Det er simpelt hen, fordi dette her er meget komplekst, og derfor er det ikke, som jo også hr. Jann Sjursen selv under debatten i dag er kommet til at give udtryk for, så enkelt, heller ikke blot det at lægge et beslutningsforslag frem. Man kan nemt komme til at sige, at man faktisk lægger noget andet i det end dét, der står med bogstaver.
Og når jeg fremsætter noget, skulle det gerne være helt afklaret, hvad vi mener, hvad det er, der lovgives om.
Det er baggrunden for glæden ved debatten, men også for, at der senere i samlingen kommer et lovforslag til høring.
Jann Sjursen (KRF), 1999-01-21:
Vi kan selvfølgelig godt have lidt forskellig opfattelse af historikken, men jeg vil sige, at jeg er enig med fru Henriette Kjær på det her punkt, og baggrunden for, at vi har taget et initiativ fra Kristeligt Folkepartis side, er, at vi synes, at regeringen har smølet med sagen.
På lovprogrammet fra oktober 1996 og fra oktober 1997 stod der begge gange under justitsministeren om muligheden for at fremsætte et forslag på det her område.
Det var så ikke på lovprogrammet sidste år i oktober måned, da statsministeren holdt sin åbningstale, og fru Bente Torp, jordmoderen fra Sønderborg, fik at vide i et brev fra justitsministeren den 22. oktober: »Som du sikkert ved, har det bl.a. for at sikre en kvalitet i lovgivningen været et mål for regeringen at begrænse antallet af lovforslag, der skal fremsættes i den nye Folketingssamling.
De enkelte ministre, herunder jeg selv, har derfor måttet foretage en prioritering, således at der kun fremsættes forslag på områder, hvor lovgivning er nødvendig.
Denne prioritering har bl.a. medført, at der - som det ser ud nu - ikke i denne samling vil blive fremsat forslag om ændring af lov om svangerskabsafbrydelse.«
Jeg vil bare sige, at man kunne i hvert fald godt få det indtryk, at regeringen ikke havde det helt store hastværk i den her sag.
Frank Jensen (S), 1999-01-21:
Ja, hastværk er lastværk, når vi taler om lovkvalitet, og det kan jeg huske hr. Sjursen også var enig i, da vi var samlet på en konference om lovkvalitet sidste år og i denne samling. Nu er hr. Jann Sjursen selvfølgelig undskyldt, da han ikke ved, hvilke debatter og drøftelser der har været i regeringen, men der er indtil flere vidner her i salen på, at da det måtte tages af Justitsministeriets lovprogram, var det et udtryk for den prioritering, som vi måtte foretage over forslag.
Og når vi måtte gøre det, var det et udtryk for, at vi ville imødekomme Folketingets store flertal, der ønskede, at vi skulle sætte lovmaskinen lidt ned i tempo, og at der skulle være større kvalitet bag.
Derfor synes jeg, det er en lidt grov bebrejdelse at komme og sige, at det er for dårligt, at der ikke ligger et lovforslag allerede i den her samling.
Vi ville gerne sende et lovforslag ud til høring, vi måtte tage det af, og der er flere ordførere her, der vil kunne bevidne, at da det blev taget af vores lovprogram, var
det med henvisning til, at sagen ikke var opgivet, men at vi ville vende tilbage, og at vi ville gøre et godt stykke arbejde i Justitsministeriet - som sædvanlig - med at lave et gennemarbejdet forslag, inden det skulle fremsættes her i Tinget.
Henriette Kjær (KF), 1999-01-21:
Til ministerens første indlæg vil jeg sige, at selvfølgelig skal ministeren ikke fremsætte et beslutningsforslag, ministeren skulle have fremsat et lovforslag, som vi også har fået lovning på, men som så ikke er kommet, og det nytter altså ikke noget at udsætte den her debat.
De kunne såmænd også være kommet frem for et år siden eller for et halvt år siden, og havde man ventet, ville de også være kommet frem.
Det er jo først, når vi begynder at tage debatten, at de her nuanceforskelle diskuteres, og så kunne det jo lige så godt have været ministeren, der havde fremsat et lovforslag; så måtte man bare tage den længere udvalgsbehandling for at få afklaret tingene. Jeg synes, det er fremragende, at vi får debatten nu, og det er jo også sådan, at når et parti fremsætter et beslutningsforslag og det bliver vedtaget, så udmøntes det oftest ved, at så kommer ministeren efterfølgende med et lovforslag, fordi beslutningsforslag ikke er særlig konkrete. Så der skal jo alligevel et lovforslag til.
Anne Baastrup (SF), 1999-01-21:
Der er ikke nogen her i salen, som synes, at det her er en nem sag.
I SF's folketingsgruppe er vi endnu ikke færdige med at diskutere sagen.
Spørgsmålet om de meget sene provokerede aborter skal naturligvis ses i sammenhæng med lægevidenskabens forbedrede muligheder for at redde meget for tidligt fødte børn.
Kristeligt Folkepartis forslag hviler i et vist omfang - jeg er lidt usikker på det - på jordemødrenes forslag.
Det er også i et vist omfang inspireret af flertallet i Etisk Råd.
Jeg ser dog blot en forskel i, hvad det er, Kristeligt Folkeparti i den forbindelse er blevet inspireret af af Etisk Råd - det er lidt mere præcist - Etisk Råds flertal, der går ind for en øvre grænse, og som skriver, at der skal være en grænse, hvis barnet kommer til verden ved en »for tidlig fødsel«.
Kristeligt Folkeparti skriver i deres beslutningsforslag som bekendt »ekstremt tidlig fødsel«.
I den forbindelse vil jeg citere, hvad Svend Asger Sørensen skrev i Weekendavisen den 4. december 1998:
»I 1996 blev der af samrådene eller Abortankenævnet bevilget tilladelse til abort i i alt 48 tilfælde.
De resterende 13 tilfælde drejede sig om psykiske årsager og sygdomme, misbrug af alkohol og euforiserende stoffer samt andre tunge sociale forhold hos kvinden og/eller familien.«
Sven Asger Sørensen viser tydeligt, med hvilken alvor han rent faktisk også ser på det her spørgsmål, og han lægger op til, at hidtidig lovgivning skal fastholdes.
SF vil bruge det her beslutningsforslag og udvalgsarbejdet i forbindelse med beslutningsforslaget til at få afklaret de forskellige typer sager, således at vi kan tage det spadestik dybere, og på baggrund heraf vil vi så igen tage en fornyet drøftelse i gruppen. Jeg skal imidlertid ikke lægge skjul på, at jeg personligt ikke kan stemme for Kristeligt Folkepartis forslag.
Det forekommer mig personligt helt uantageligt, at vi skulle lave en ufravigelig regel.
Der skal under alle omstændigheder være mulighed for dispensation i de ekstreme situationer.
Vi kan ikke forestille os de lidelser, en kvinde må tåle, hvis hun skal gennemføre en graviditet, hvor hun ved, at det, der fødes, under ingen omstændigheder er levedygtigt.
Der har vi et andet etisk spørgsmål, som også er ganske alvorligt.
Birthe Skaarup (DF), 1999-01-21:
Forslaget fra Kristeligt Folkeparti har umiddelbart Dansk Folkepartis sympati, men vi vil gerne påpege her, at vi under ingen omstændigheder ønsker, at grænsen for den fri abort indtil 12. svangerskabsuge overhovedet ændres.
Det, at Folketinget skal definere en grænse for, hvornår kvinder kan få tilladelse til en provokeret abort, således at vi her i landet ikke skal være vidende om, at det sundhedsfaglige personale af og til bliver sat i et etisk dilemma, er fint, for vi kan udmærket se problemet, når provokerede aborter, der foretages efter 12. graviditetsuge, viser tegn på levedygtighed.
Vi forstår som sagt, at det er et utrolig svært både fagligt og etisk problem for den enkelte at blive sat i, om der skal gives barnet en livsbevarende behandling eller ej.
Det skal naturligvis også ses i lyset af den livsbevarende behandling, som gives ved en spontan abort eller ved en meget tidlig fødsel, hvor alt sættes ind på at redde barnet med alle de forhåndenværende midler, men
naturligvis også af de tydelige fremskridt, der er sket inden for den teknologiske udvikling.
Forslagsstillernes synspunkt, at man må gøre alt for at aflive fostret, inden aborten sker, sammenholdt med, at når fostret kommer til verden ved en provokeret abort og viser livstegn, må man ikke gøre noget, men blot lade barnet ligge
og dø,
er, ligesom alle andre ordførere faktisk har været inde på, jo faktisk tankevækkende og ganske uetisk i dagens Danmark.
Skismaet er jo, at på samme fødeafdeling skal et barn reddes i det ene rum, og i det andet må et foster ligge og dø.
Det udløser helt klart disse etiske problemer for de involverede, og vi hilser Kristeligt Folkepartis forslag velkommen.
Vi synes, det er meget vigtigt, at vi her får sat en debat i gang.
Selv om det har været diskuteret før i Folketinget, så synes vi, at tidspunktet er inde til at diskutere den øvre grænse for en abort.
Den vejledende grænse for abort har været ændret gennem årene, men vi har da haft fri abort til 12. graviditetsuge i 25 år, og ligeledes har kvinden haft mulighed for at blive hjulpet efter 12. svangerskabsuge, hvis hun har været udsat for incest, voldtægt, eller såfremt det bliver konstateret, at barnet vil blive født med en alvorlig lidelse eller defekt.
Det er vigtigt her at pointere, at kvinder, som kommer i disse situationer, heller ikke selv må lade stå til, men meget tidligt skal gøre opmærksom på, at de har store problemer og vil hjælpes.
Her mener vi, at man meget, meget kraftigt skal gå ind med en yderligere forebyggende indsats.
Det er hensigtsmæssigt at ændre den lovgivning, vi har nu, og vi er klar over, at her i Folketinget ligesom ude i den øvrige befolkning er det en følelsesladet debat.
Jeg er helt overbevist om, at vi i Dansk Folkeparti, hvor vi faktisk er en enig gruppe, der står bag det her, også vil arbejde positivt for, at vi kan få ændret disse grænser.
Sonja Albrink (CD), 1999-01-21:
Forslagsstillerne begrunder deres fremsættelse af dette forslag med de seneste års debat om de ekstremt sene aborter, en debat, som er foranlediget af nogle jordemødres beskrivelser af, som også andre ordførere har været inde på, at delvis levende aborter, i sjældne tilfælde ganske vist, lægges til at dø i hospitalernes skyllerum.
Forslagsstillerne vil gerne med dette forslag opnå, at der indføres et forbud mod provokeret abort på levedygtige fostre, og det er meningen, at dette kriterium »levedygtige fostre« skal udvikle sig i takt med, at overlevelsesmulighederne for ekstremt tidligt fødte forøges.
En konsekvens af dette er eksempelvis, at et incestoffer vil være tvunget til at føde et barn, hvis fristen af den ene eller anden grund overskrides, og en for sen konstatering af, at et barn vil blive født som multihandicappet, vil altså også medføre, at barnet skal fødes.
Selv om hovedlinjerne i forslaget langt hen ad vejen er sympatiske, bliver man altså nødt til at spørge sig selv: Er dette her virkelig, hvad vi vil?
Skal der ikke også være plads til at tage særlige hensyn?
Det mener jeg selvfølgelig der skal.
Selvfølgelig skal der også tages hensyn til det hospitalspersonale, der medvirker ved disse indgreb, og jeg kan godt forstå, hvor forfærdeligt det kan være at deltage i dem, når der er tale om store fostre, og især da hvis fostret først dør efter indgrebet.
Det er heldigvis, så vidt jeg forstod justitsministeren, ikke ret mange ekstremt sene indgreb, der foretages.
Dette forholdsvis lille tal skal også ses i sammenhæng med, at reglerne rent faktisk er skruet sådan sammen, at den fri abort ikke rækker længere end til den 12. svangerskabsuge, og at tilladelse fra abortsamrådene kræver tungtvejende grunde. I bund og grund er der jo tale om et forslag, der giver anledning til massive etiske overvejelser, og i CD ser vi det også som et glimrende debatoplæg.
Derfor må det også igen være relevant at diskutere, hvordan man får bragt antallet af provokerede aborter ned, og hermed mener jeg naturligvis også de sene aborter.
I CD er vi som sagt glade for, at forslagsstillerne ikke med forslaget ønsker at ændre adgang til fri abort indtil den 12. svangerskabsuge.
Men selv om forslaget virker meget gennemarbejdet, og selv om argumentationen langt hen ad vejen er god, er vi ikke parat til så etisk gennemgribende ændringer her og nu.
Vi synes derfor, at det vil være en god idé at følge justitsministerens overvejelser med hensyn til ændring af lovgivningen.
Henriette Kjær (KF), 1999-01-21:
For at tage det sidste først til fru Elisabeth Arnold: Jeg ved ikke, om jeg har brugt ordet anmode, men jeg er godt klart over, at man skal igennem en svær procedure for at få den tilladelse; man skal have sin sag behandlet, de amtslige abortsamråd skal tage stilling til sagen, og man skal først have en grundig samtale med sin egen læge.
Det er ikke det, jeg overhovedet vil antyde. Så dér tror jeg nu nok, vi er enige. Men jeg sammenlignede det med, at hvis man laver en ny lov, og man så indfører en dispensationsordning, så mener jeg, det meget ligner det, vi faktisk har nu. Til fru Dorte Bennedsen: Jeg håber altså, vi får afklaret det, jeg vil kalde en misforståelse, for fru Dorte Bennedsen har ganske ret i, at det er problematisk, hvis et barn f.eks. har overlevet i 17. uge, at det så er det, der bliver den gældende grænse.
For mig er det helt afgørende, som jeg også siger
: Jeg føler mig mere tiltalt af de ordninger, de har i Norge og Sverige, hvor det er et individuelt levedygtighedskriterium, man ser på.
Og det er altså nogle af de ting, jeg håber vi kan diskutere i udvalget og komme overens om.
Jeg tror altså ikke, vi står så langt fra hinanden.
Jeg vil også sige med hensyn til de bemærkninger, hr. Jann Sjursen er kommet med talerstolen, at der mener jeg, at det er et formuleringsspørgsmål, som jeg nok føler vi kan tale os til rette om i udvalget.