Elisabeth Arnold (RV), 1998-04-01:
Som flere andre ordførere i dag vil jeg betjene mig af et vist mål af genbrug.
Det, der ligger foran os nu, er afslutningen på en lang forhandlingsrunde, som har været præget af en del kompromiser, som det naturligvis må være, når 15 forskellige lande skal have deres meninger og deres ønsker med.
Jeg vil gerne her sige, at processen i Folketinget har været forbilledlig. Vi har haft et godt samarbejde partierne imellem, og vi har haft et godt samarbejde med regeringen.
Vi er både blevet orienteret formelt i Europaudvalget og uformelt på møder med regeringen undervejs i forskellige faser af forhandlingen, og der har været afholdt mange forespørgselsdebatter, og der er blevet vedtaget mange dagsordener.
Der har været stor åbenhed omkring tilblivelsen af Amsterdamtraktaten - til forskel fra den proces, der førte til Maastrichttraktaten, og det synes jeg faktisk har været en følelig forskel og en stor fordel for os, der har været involverede i den politiske proces.
Det Radikale Venstre siger ja til Amsterdamtraktaten, for vi mener, det er vigtigt, at vi giver det signal, at vi gerne vil have startet optagelsesforhandlingerne med de øst- og centraleuropæiske demokratier.
Det er i det hele taget det vigtigste europæiske spørgsmål overhovedet for vores generation.
Og jeg vil nødig skulle sige til nogle af mine efterkommere, at jeg ikke syntes, tiden var inde til at lukke nye demokratier ind, at jeg ikke syntes, de var modne til samarbejde, eller at jeg ikke syntes, vi andre havde råd.
Jeg ville ikke kunne se mine efterkommere i øjnene, hvis jeg ikke kunne sige, at vi ønskede at få dem med, og at omkostningerne var det værd.
Afsnittet om de grundlæggende rettigheder - menneskerettigheder, demokrati, respekt for medlemslandenes nationale identitet - er vi fra radikal side meget glade for.
Vi mener, det er vigtigt, at et så omfattende samarbejde har nogle grundlæggende principper, som man højt og tydeligt skriver i traktaten at medlemslandene skal rette sig efter, og hvis de ikke gør det, kan de få suspenderet deres medlemskab af Unionen. Det drejer sig præcis om den diskussion, som den forrige ordfører netop havde med visse andre ordførere: Der er nogle regler, og hvis man ikke vil rette sig efter dem, kan man miste sit medlemskab.
Det er en ganske stærk bestemmelse, og vi er godt tilfredse med, at den er kommet ind.
De danske forbehold er opretholdt, og vi må sige om dem, at vi må konstatere, at vi på grundlag af det nationale kompromis i 1992 har en særordning med hensyn til retlige og indre anliggender.
Det er kompliceret, men det er, som det skal være.
Hvis de øvrige 14 lande ønsker at gå videre, er det nødvendigt, at vi har en særordning, som gør, at vi kan holde det løfte til befolkningen, som vi gav ved afstemningen i 1993.
Vi skal have en særordning, hvis vi skal kunne opretholde det nationale kompromis, og det ønsker vi at gøre.
Og denne særordning kan ikke ophæves igen, medmindre vi får en folkeafstemning, der pålægger os at gøre det.
Derfor er det en grov overdrivelse at sige, at EU og Schengenaftalen er ét og det samme.
Det er det ikke, for sådan som konstruktionen er i dag, kan man altså være medlem af det ene uden at være medlem af det andet, og det er der eksempler på.
Afsnittet om beskæftigelse er blevet berømmet af mange, og der knyttes også meget store forventninger til det, men fra radikal side er vi meget moderate i vores forventninger, for vi mener, det er vigtigt at slå fast, at beskæftigelsespolitik er et nationalt anliggende, og uden en national indsats får man ikke forbedringer af beskæftigelsen noget sted i Unionen.
Med hensyn til miljøet er der sket adskillige forbedringer set med radikale øjne.
Dels er der et afsnit om, hvordan vi skal få miljøet integreret i andre af Fællesskabets politikker, og dels skal forslagene og de vedtagne beslutninger bygges op på et højt beskyttelsesniveau.
Og det er vigtigt at slå fast, at beskyttelsesniveauet skal være højt, for miljøgarantien er jo ikke en garanti for et godt miljø; miljøgarantien er en nødbremse, som skal bruges, hvis det ikke lykkes at få et højt beskyttelsesniveau, som tilfredsstiller selv de lande, der har de højeste krav.
Princippet om åbenhed er også indskrevet i Traktaten.
Og det skyldes en dansk kamp, som vi efterhånden har kæmpet i mange år, og som vi vil blive ved med at kæmpe, og som vi ikke vil opgive, før vi har fået lige så meget åbenhed i EU, som vi har i Danmark - og for den sags skyld kunne vi godt bruge mere åbenhed, end vi har haft i Danmark, og også mere åbenhed, end vi nu har i Danmark.
Med institutionerne i forbindelse med udvidelsen er der ikke sket så meget, som vi i Det Radikale Venstre kunne have ønsket os.
Vi indrømmer, at vi havde gerne set, at der allerede var taget højde for, hvordan institutionerne skal være, når alle ti ansøgerlande er med, men det var altså ikke muligt.
Det var ikke muligt at få alle de 15 lande med på at enes om en ordning; det må vi blot konstatere.
Det, der er nået, er ikke godt, men det er dog ikke nok til, at vi må sige, at så skal det hele gå om igen.
Vi har klarhed over, hvordan de næste fem udvidelser skal finde sted, men det vil medføre ændringer i Kommissionens sammensætning, og vi har også regler for, hvordan Europa-Parlamentet skal komme til at se ud, efterhånden som det vokser.
Og der er i hvert fald taget højde for det første par udvidelser og de første forøgelser af Europa-Parlamentet.
Resten løses, når vi kommer til problemerne, og det er vi helt overbevist om at EU vil vise sig voksen til, når disse problemer opstår.
Jeg vil også nævne inddragelsen af de nationale parlamenter som et væsentligt fremskridt.
For det er ikke almindeligt i alle medlemslande, at de nationale parlamenter har været inddraget så tæt, som det har været traditionen i Danmark, men heldigvis har de nyeste medlemslande kopieret de danske traditioner, og det gælder både Sverige, Finland og Østrig, og flere andre lande bruger efterhånden også den samme model, som vi har i Danmark.
Det, vi mangler, er, at nogle af de store lande får klarhed over, at EU-politik også er noget, parlamenterne skal beskæftige sig med, og ikke kun er noget for regeringerne.
Med Amsterdamtraktaten får de nationale parlamenter nu en rolle at spille.
De får ikke mere kompetence, end de har nu, men de bliver inddraget tidligere i arbejdet, og de får tilsendt initiativer og får dermed mulighed for at bearbejde deres egen regering og deres egne ministre, inden tingene skal besluttes eller skal videre i systemet.
Det er endelig også en cadeau til de nationale parlamenter, at vi forventer os mere af institutionen COSAC, som mødes to gange om året, og hvor man diskuterer problemer af fælles interesse mellem de politikere i de nationale parlamenter, som jo til daglig sidder og beskæftiger sig med nøjagtig de samme problemer i de 15 medlemslande.
Jeg kan også nævne afsnittet om fleksibilitet eller forstærket samarbejde, som er en nyskabelse i EU-samarbejdet.
Det har været nævnt som noget farligt, risikabelt noget, at man kunne inddele medlemslandene i A-hold og B-hold, men sådan som reglerne er lavet her, er der ikke den store risiko for, at det vil gå på den måde.
Men det åbner dog alligevel en mulighed for, at lande kan slutte sig sammen i grupper og arbejde på noget andet end det, alle lande absolut kan blive enige om.
Der er endnu ikke set eksempler på, hvordan sådan noget kan tænkes udført, men de regler, der er for at igangsætte et forstærket og fleksibelt samarbejde, skal selvfølgelig udnyttes, og vi vil fra dansk side afprøve reglerne for at se, om de kan udnyttes til et regionalt samarbejde på bestemte områder.
Og hvordan disse regler kan udmøntes i praksis, vil vi i hvert fald se frem til med stor interesse.
Afslutningsvis vil jeg sige, at for Det Radikale Venstre er udvidelsen med de nye demokratier i Østeuropa den altoverskyggende opgave og det vigtigste område for Europa i de kommende år, og det udvidede EU er den rette ramme til dette yderligere samarbejde.
Der er selvfølgelig fejl i EU-samarbejdet, og der er også mangler i denne traktat, og der er fejl og mangler i det eksisterende EU, og der kan selvfølgelig altid rettes kritik mod det, men der findes efter vores mening ikke bedre modeller.
Der er ikke præsenteret bedre modeller, og jeg kan ikke forestille mig bedre modeller end noget, der bygger på det EU, vi har i dag.
Som nogle har sagt det,
er det eneste alternativ til EU et bedre EU.
Så man skal blive i EU, og man skal arbejde på at åbne og forbedre og demokratisere samarbejdet, som vi kender det.
Men set med vores øjne findes der ingen alternativer, som kan præsentere blot nogenlunde troværdighed.
Amsterdamtraktaten er ingen milepæl i den europæiske historie, men det vigtigste ved det hele er, at den lader processen hen imod et helt og udelt og fredeligt Europa fortsætte.
Derfor kan det godt lade sig gøre.
Jeg ønsker ikke, at Danmark ikke skal være medlem af Schengenaftalen; jeg ønsker, at Danmark skal være med, for jeg synes, det er praktisk, når vi nu er omgivet af lande, som er med i Schengenaftalen, og vi i øvrigt er med i den nordiske pasunion og ønsker den bevaret.
Jeg synes ikke, det er noget problem, at vi er med; jeg synes, det er meget praktisk, at vi er med, og jeg ønsker ikke, at vi skal have en folkeafstemning om Schengen.
Det var mit ærlige svar, og jeg håber, at det er tilfredsstillende for hr. Kristian Thulesen Dahl.