Dorte Bennedsen (S), 1998-01-22:
Inden jeg vender mig til indholdet af regeringens forslag og de private forslag, som er til første behandling i dag, vil jeg godt bruge et par minutter på den debat om den tekniske side af regeringsforslagene, som har gået på i den sidste tid.
Det er i orden at være kritisk.
Det er i orden at kræve, at lovforslag har en udformning og en opsætning, der i videst muligt omfang letter muligheden for at få et overblik over de foreslåede ændringer.
Også vi synes, at forslag af størrelse og omfang som udlændingeloven bør sættes op med paralleltekster, fordi det gør overblikket væsentligt nemmere.
Men den form, debatten og kritikken fra en enkelt ordførers side har fået, er efter min opfattelse ikke i orden.
Når fru Birthe Rønn Hornbech til dagspressen siger, »...at ministeren med vilje har skruet det så utydeligt sammen, for at man ikke skal kunne gennemskue, hvad loven handler om...«, ja, så finder jeg ikke, at det er i orden. Det er faktisk meget langt fra at være i orden.
En sådan udtalelse er en til injurier grænsende grovhed, som desværre i stigende grad har præget fru Birthe Rønn Hornbechs udtalelser.
I det sidste års tid har jeg gennem avislæsninger og fra arbejdet her i huset desværre fået det indtryk, at fru Birthe Rønn Hornbech delvis har tabt interessen for det arbejde, som er Folketingets, og i stedet for har sat sig for at påvise, at begreber som retssikkerhed, hæderlighed og anstændighed ikke skulle eksistere i lovgivningsarbejdet.
Jeg skal ikke forsvare hverken minister eller regering.
Det kan de nok selv klare.
Men jeg vil gerne forsvare den arbejdsplads, som Folketinget er, og det ordentlige og seriøse stykke arbejde, der gøres af medlemmer fra stort set alle partier. Fru Birthe Rønn Hornbechs udtalelse både i den konkrete sag og generelt om lovgivningsarbejdet er en vildledning og en fordrejning, som er helt uacceptabel.
Fru Birthe Rønn Hornbech har udtalt, at når hun som vicepolitimester ikke kan forstå forslaget om udlændingeloven, hvordan i alverden skal andre folketingsmedlemmer så kunne forstå det.
Nu kan der jo altså være andre årsager til, at hun ikke, som hun i hvert fald påstår, kan forstå forslaget. Jeg skal være den første til at indrømme, at forslaget om udlændingeloven ikke er en læse let-tekst.
Eller forslaget om Domstolsstyrelsen.
Eller psykiatriloven blot for at nævne nogle.
Ingen forslag, der drejer sig om store og komplicerede problemkredse, er eller kan være let tilgængelig.
Det kræver faktisk både arbejdsindsats og fordybelse at sikre sig, at den endelige lov får det indhold, som Folketingets flertal ønsker.
Og jeg må indrømme, at jeg undrer mig over fru Birthe Rønn Hornbechs modvilje mod det stykke arbejde.
Det er jo faktisk det, både hun og vi andre er valgt til: at omsætte vores politik i konkret handling gennem påvirkning af den lovgivning, som bliver til i dette hus. Jeg skal så herefter vende mig til regeringens udspil på integrations- og udlændingepolitikken samt de øvrige forslag, der er til behandling i dag.
Overskriften for de to regeringsforslag er, at Danmark fortsat skal hjælpe mennesker, som kommer til os, fordi de er forfulgt i deres hjemland, og at hjælpen skal udformes således, at internationale konventioner overholdes, at diskrimination undgås, og at retssikkerheden respekteres.
Med fremsættelsen af L 155 er der taget initiativ til, at Danmark i hvert fald mig bekendt bliver det første land i Europa, som får en samlet og gennemarbejdet politik, som skal medvirke til, at flygtninge og indvandrere kan blive ydende medlemmer af samfundet på lige fod med danskere.
Det er et godt og et rigtigt skridt, som vil blive til gavn for det danske samfund og ikke mindst til gavn for de flygtninge og indvandrere, som har haft et stort ønske om at kunne være aktive samfundsborgere, men som har haft store vanskeligheder bl.a. ved at få arbejde.
Vi er i den heldige situation, at vi har fået en række høringssvar og reaktioner inden førstebehandlingen i dag, og jeg vil gerne citere fra indledningen af svaret fra Det Danske Center for Menneskerettigheder, hvor det hedder: »Mens der ikke kan være tvivl om, at forslaget til integrationslov generelt set vil have positive virkninger på flygtninges og indvandreres samfundsmæssige integration og livsbetingelser, og at det derfor vil bidrage til en øget grad af ligebehandling for disse minoritetsgrupper, synes forslaget på den anden side at rejse visse principielle menneskeretlige problemer.
Nogle af de midler, der foreslås taget i anvendelse for at opnå det overordnede mål, må umiddelbart forekomme vanskeligt forenelige med Danmarks internationale forpligtelser.
Jeg skal ikke ved det citat prøve at skjule, at både Menneskerettighedscentret og ikke mindre Dansk Flygtningehjælp har peget på en række punkter i regeringsforslagene, hvor de mener, at der kan være problemer af forskellig art.
Men jeg finder det alligevel værd at hæfte sig ved udgangspunktet: at der ikke er tvivl om, at integrationsloven vil have positive virkninger for de pågældendes integration og livsbetingelser.
Det er netop det, som er intentionen bag regeringsforslaget, at udlændinge, som får ret til at opholde sig i Danmark, gives muligheder for at blive aktive medlemmer af samfundet på lige fod med danskerne.
Jeg vil gerne generelt sige om høringssvarene, at de indvendinger og de spørgsmål, de rejser, tager vi alvorligt.
Vi tror, at en del af dem beror på misforståelser, som kan afklares.
Andre kan løses gennem nærmere præciseringer.
Det er jo korrekt, når det gælder bl.a. pligten til at blive boende i den anviste kommune og den foreslåede integrationsydelse.
Men man skal ikke i denne sammenhæng glemme, at der også er forskelsbehandling med positivt fortegn, og her tænker jeg bl.a. på kommunens pligt til at skaffe de pågældende en passende bolig, og at bopælspligten, som jo i øvrigt ikke er absolut, hænger sammen med det at sikre de nye udlændinges ret til et treårigt sammenhængende integrationstilbud med både sprogundervisning, arbejdsmarkedsoplæring og -tilknytning.
Blandt de problemer, der har været i den hidtidige integrationsindsats, vil jeg pege på et par stykker.
En række kommuner har haft en relativ stor koncentration af flygtninge og indvandrere, hvilket har vanskeliggjort deres kontakt til det danske samfund og især har gjort det vanskeligt for dem at få arbejde, hvad vi jo også kan læse ud af vores arbejdsløshedsstatistikker.
Dertil kommer, at integrationstilbudet hidtil kun har været rettet mod flygtninge, og at det har haft sprogundervisning som sit hovedindhold, og dertil har programmet kun været af ca. 20 timers ugentlig varighed.
Både af hensyn til sprogindlæringen og til integrationen er det vigtigt, at indsatsen tilrettelægges som et heldagsforløb med en tæt kombination af sprogundervisning og arbejdsmarkedsrelaterede tiltag.
At skulle anvende dansk i en dagligdagssituation på en arbejdsplads er et meget væsentligt led i sprogindlæringen.
Skal ikke mindst arbejdsmarkedstilknytningen lykkes, er det en vigtig forudsætning, at der sker en bedre geografisk fordeling af de nytilkomne udlændinge.
Der har fra forskellig side også været rejst indvendinger imod, at ansvaret for sprogundervisning nu overgår til kommunerne.
Og hertil er svaret jo, at hvis der skal være den helt nødvendige sammenhæng mellem sprogundervisning på den ene side og de arbejdsmarkedsrelaterede tiltag på den anden side, er det afgørende nødvendigt, at det er én og kun én instans, som har det overordnede ansvar.
Og denne instans må være kommunen, fordi den har langt den næreste tilknytning til og viden om mulighederne på det lokale arbejdsmarked.
Men at kommunen har det overordnede ansvar, er selvfølgelig ikke ensbetydende med, at enhver kommune med 50 eller 100 udlændinge nu skal til at oprette deres egen sprogskole. Det ville både være mindre effektivt og også dyrere.
De mindre kommuner kan gå sammen om sprogundervisning, og de kan, hvad jeg personlig tror i høj grad bliver tilfældet, entrere med nogle af de nuværende udbydere af undervisningen og her ikke mindst med Dansk Flygtningehjælp og på den måde trække på den eksisterende ekspertise.
Den omstændighed, at kommunerne nu får hovedansvaret for integrationsindsatsen, må ikke på nogen måde opfattes som en nedvurdering af det arbejde, Dansk Flygtningehjælp gennem en årrække har udført på dette område.
I Socialdemokratiet er vi overbevist om, at flygtningehjælpen også fremover har en væsentlig opgave at udføre på dette felt, men nu i højere grad som entreprenører for kommunerne, og derfor ligger der også en selvstændig opgave i at sikre, at overflytningen af ansvaret fra flygtningehjælpen til kommunerne sker på en sådan måde og på sådanne vilkår, at flygtningehjælpen fortsat vil være i stand til at løse de opgaver, kommunerne beder den om.
Den anden del af regeringens udspil er lovforslag nr. L 154, ændring af udlændingeloven m.v.
Formuleringen i § 7, stk. 2, omhandler de facto-flygtningene.
Baggrunden for formuleringen er, at det fra forskellig side har været påstået, at der er gået skred i kriterierne for asyl til de facto-flygtninge.
Det mener vi ikke har været tilfældet, men vi er tilfredse med formuleringen af paragraffen, fordi det herved fastslås, hvad der hele tiden har været hensigten med bestemmelsen om de facto-flygtninge.
Socialdemokratiet er blevet revet i næsen, at vi i 1992 i ret skarpe vendinger tog afstand fra et tilsvarende forslag fra den borgerlige regering, men at vi nu øjensynlig har ændret holdning.
Jeg vedstår meget gerne, at jeg som mit partis ordfører i 1992 helt afviste forslaget fra den daværende regering, og begrundelsen var den simple og enkle, at sagsbehandlingstiden dengang var et sted mellem 24 og 36 måneder, og vi fandt det aldeles uacceptabelt at fratage mennesker retten til ægteskab i så lang en periode.
Nu er sagsbehandlingstiden kommet ned
på 4, 5, 6 måneder, og forbudet er derfor af langt mindre indgribende karakter.
Og vi skal ærligt vedstå, at vi finder ikke, det er rimeligt, at man kan omgå et afslag på asyl ved hjælp af familiesammenføringsreglerne.
Også reglerne for familiesammenføring er blevet ændret.
På den ene side er kravet om forsørgelsesevne hos danske og nordiske statsborgere og flygtninge blevet ophævet, og på den anden side er kravet til udlændinge skærpet, således at de først opnår ret til familiesammenføring efter tre års tidsubegrænset opholdstilladelse, og det vil i realiteten sige efter seks års ophold.
I den forbindelse skal man huske på, at langt den overvejende del af de udlændinge er kommet til landet som familiesammenførte, og vi finder det rimeligt, at der skal gå en årrække, inden de efter et forlist ægteskab får ret til på ny at sammenføre en ægtefælle.
Endelig er det foreslået, at der ikke skal gives opholdstilladelse ved de såkaldt arrangerede ægteskaber.
Det er oplagt en bestemmelse, der skal administreres med megen følsomhed, men det er også klart, at sådanne ægteskaber, når de er indgået imod de unges vilje, har givet anledning til mange tragedier, hvad landets krisecentre kan berette meget om.
Derfor opfatter vi også forslaget som en håndsrækning til unge udlændinge opvokset her i landet, så de ikke lader sig tvinge ind i et uønsket ægteskab.
Vi har så en række private forslag, og dem skal jeg ikke kommentere meget på, bl.a. fordi ministeren var meget grundig i sin gennemgang af dem.
Jeg skal om de fire forslag fra Fremskridtspartiet kun sige, at vi er helt uenige i dem, og det kan ikke komme bag på Fremskridtspartiet.
Det er ikke første gang, vi har diskuteret de problemkredse, og vi har også tidligere taget afstand fra dem.
Hvad angår Venstres og De Konservatives forslag, beslutningsforslag nr. B 55 og B 71, så ligger vores svar på dem i og for sig i vores tilslutning til lovforslag nr. L 154 og L 155, fordi de dele af V's og K's forslag, som vi kan støtte, enten er inkorporeret i regeringsforslagene, eller - som ministeren, så vidt jeg husker, også var inde på - der er taget højde for dem, nogle af dem allerede i forbindelse med voldspakken fra sidste år.
Mine sidste bemærkninger skal være, at vi finder det vigtigt, at L 154 og L 155 vedtages så hurtigt som muligt, sådan at vi snarest kan få igangsat en forstærket integrationsindsats.
Men det betyder ikke, at det skal ske på to eller tre uger.
Forslagene skal selvsagt have den grundige og saglige behandling, som Retsudvalget har for vane at give de forslag, vi har i vores regi.