Niels Helveg Petersen (RV), 1999-01-20:
Jeg har et par få bemærkninger, og jeg vil begynde med fru Charlotte Antonsen, som jeg synes drog i tvivl, om vi nu også kunne regne med USA i den europæiske sikkerhedspolitik.
Jeg må sige helt ligeud, at jeg ser slet ingen grund til fra den danske regerings side at sætte spørgsmålstegn ved Amerikas fortsatte engagement i den europæiske sikkerhed via NATO.
Jeg ser ingen grund til at sætte det spørgsmålstegn, og jeg ser ingen som helst tegn på, at det skulle forholde sig sådan.
Jeg ser heller ikke i forberedelserne til Washingtontopmødet noget som helst tegn på, at USA i 50-året for NATO's dannelse skulle få en mindre interesse i NATO's fortsatte virksomhed og eksistens.
Og lad mig minde om, at der altså er to ting, der skal være opfyldt: det er ikke nok, at regeringen beslutter sig for en folkeafstemning; der skal foretages en vedtagelse her i Folketinget, og der skal være flertal for den, for at en folkeafstemning kan udløses.
Og jeg ser ikke antydning af flertal i Folketinget for en sådan beslutning. Jeg ved, at fru Charlotte Antonsen er tilhænger af en sådan beslutning, men jeg ved faktisk ikke, at Venstre er det.
Jeg har i den senere tid, i temmelig lang tid, ikke set nogen vedtagelse fra Venstres kompetente forsamling om, at nu skulle vi have en folkeafstemning om afskaffelse af forsvarsforbeholdet.
Og jeg har ikke set nogen som helst udtalelser fra Venstres nye formand, Anders Fogh Rasmussen,
om, at nu skulle vi skynde os at få en sådan folkeafstemning. Så jeg vil faktisk vove den påstand, at fru Charlotte Antonsen her i dag har givet udtryk for en holdning på sit partis vegne, som ikke deles af hendes parti.
Den er selvfølgelig en global organisation.
FN er jo ikke kun en europæisk organisation.
Når vi derfor diskuterer den europæiske sikkerhed, så plejer vi faktisk at tage udgangspunkt i de organisationer, der i Europa - ud over FN - spiller en rolle.
Men FN er en central organisation i den danske udenrigspolitik; det er regeringen meget bevidst om.
Jeg fremhævede i mit indlæg, at der var tre organisationer, som ud over FN især er leverandører eller bærere af sikkerheden i Europa, og det er foruden NATO og EU OSCE.
OSCE er jo en organisation, som af FN er anerkendt som en regional organisation for Europa i FN-pagtens kapitel 7-forstand.
FN-pagten har jo faktisk forudsat, eller forudset, eller har bestemmelser om, at man gerne ser, at der er regionale organisationer, der på vegne af FN kan løse opgaver i de forskellige regioner.
OSCE er en sådan organisation, som har et tæt samarbejde
med FN, og hvor det jo er en klar interesse for FN-hovedkvarteret, at der udvikles den type organisationer, for at ikke enhver konflikt i f.eks. Europa skal håndteres af FN-hovedkvarteret i New York.
Det er jo også derfor, at der i FN var meget stor glæde, da vi i Albanienkrisen designede en løsning inden for OSCE, som siden fik tilslutning fra FN og FN's Sikkerhedsråd.
Sådan var det jo ideelt, om det kunne blive i andre sager også, at OSCE kunne løse problemerne, skabe nogle løsninger, som derefter kunne godkendes, som de selvfølgelig skal, af FN's Sikkerhedsråd.
Den udvikling skal vi understøtte.
Det var et arbejde, som fik meget fart under det danske formandsskab for OSCE i 1997.
Det er nu ved det seneste ministermøde i OSCE i Oslo her i december vedtaget, at vi skal prøve at gøre dette charter færdigt, så det kan vedtages på OSCE-topmødet i efteråret 1999.
Forhåbentlig kan vi dér enes om et charter for europæisk sikkerhed, som opstiller nogle spilleregler for, hvorledes man håndterer kriser og krisestyring i det europæiske område.
Og krisestyring er ikke identisk med krigsførelse, som hr. Keld Albrechtsen ville udlægge det.
Det er en forkert betragtning.
Vi håber som sagt, at man kan gøre et sådant charter færdigt på topmødet i Istanbul i efteråret 1999.
Hvis det lykkes, skyldes det i meget høj grad det store forarbejde, som blev gjort under det danske formandsskab.
Tilsvarende håber vi, at det kan lade sig gøre, også på topmødet i Istanbul i efteråret 99, at få genforhandlet de gamle C og V-aftaler, aftalerne om konventionelle våben, for
det, jeg gerne vil understrege ved selve det forslag til vedtagelse, som er fremsat, og som har min fulde støtte,
er, at det er inden for NATO-rammer, at man skal sikre en udvikling.
Det er rigtigt, som fru Elisabeth Arnold sagde, at NATO er en organisation under forvandling.
Dette partnerskab for fred, som NATO har aftalt med hver enkelt af disse 27 lande - det gælder jo også f.eks. Sverige og Finland, det gælder Rusland og andre - er et samarbejde, hvor NATO yder et bidrag til, at Europa kan overvinde den splittelse, som blev skabt af jerntæppet og den kolde krig. På den måde er NATO også blevet et instrument for samarbejde
på tværs af de gamle delingslinjer
Det er en nyttig virksomhed, og jeg synes også, at NATO's kritikere skulle være opmærksomme på, hvad der faktisk foregår her.
Sommetider, når man hører talerne, er det, som om man slet ikke har nogen føling med den side, den vigtige nye side af NATO's virksomhed.
Så sagde fru Pernille Frahm også, eller var det hr. Villy Søvndal, at Rusland var ved at blive isoleret.
Det synes jeg er en forkert beskrivelse.
Rusland har en aftale med NATO, Rusland er et aktivt medlem af OSCE, Rusland er yderst aktiv inden for Østersørådet, Rusland søger optagelse i WTO, Rusland er blevet medlem af Parisklubben, Rusland er med i Arktisk Råd i Barentshavsamarbejdet, de er med i en lang række samarbejdsorganisationer, hvor de ikke tidligere har været medlem.
Nej, jeg synes netop ikke, at det er rigtigt at sige, at Rusland er isoleret.
Derimod er det rigtigt at sige, at Rusland har enorme økonomiske og sociale problemer; at noget af den medicin for omstilling til markedsøkonomi og demokrati, som har virket i en række af de centrale østeuropæiske lande, ikke har virket i Rusland på samme måde, og det giver anledning til bekymring.
Jeg er bekymret over og ked af på den russiske befolknings vegne, at Rusland har så svære økonomiske og sociale problemer, som tilfældet er i øjeblikket, og vi ved jo også, at økonomiske og sociale problemer er et arnested også for politiske problemer, så den side af sagen er der grund til bekymring over.
Det, som jeg synes hr. Keld Albrechtsen også er nødt til at tage hensyn til i sin fremstilling af problemerne, er, at vi i Irak og i FRY har diktatorer, som lader hånt om de mest elementære menneskerettigheder for deres befolkninger.