Erik Larsen (V), 1999-10-28:
På Venstres vegne vil vi gerne takke Kristeligt Folkeparti, fordi man her i Folketinget har rejst denne forespørgsel om familierne og de truede børn.
Efter vores opfattelse har der været alt for lidt fokus
på de muligheder, der ligger i at forebygge, så familierne kan bringes i stand til at tage ansvar for deres børn, hvis de på en eller anden måde ikke er i stand til det.
Der har været alt for megen fokus, også i medierne, på tvangsfjernelsesmuligheden, på tvangsfjernelsesprincipperne og på de vilkår, som børnene i de situationer har fået.
Efter Venstres opfattelse er der god grund til at sætte flere kræfter ind på en helhedsorienteret, forebyggende indsats over for de familier, der er truet, en indsats, som sætter familien i stand til at kunne påtage sig ansvaret ved at være familie og ved at have et forældreansvar.
Venstre finder, at de ressourcer, som der er omkring familierne og til de familier, der har en krise, ikke udnyttes godt nok i dag.
Vi mener også, at lokalsamfundets forskellige muligheder skal inddrages i langt højere grad i det forebyggende arbejde, det være sig institutioner, skoler og ikke mindst lokale fritidstilbud. Jeg vil vove at påstå, at netop de lokale fritidstilbud i meget høj grad har været i stand til at løfte unge ud af en social arv, måske endda i højere grad end socialpædagogiske tilbud, nemlig i balancen mellem den tidlige, tværgående forebyggende indsats og spørgsmålet om forældrenes ret til at være forældre.
Eller sagt på en anden måde: Vi skal passe på, at vi i vores forebyggende, tidlige indsats ikke klientgør familier, hvor man i virkeligheden ikke burde gøre det.
Men selv om der er forebyggelse, og selv om vi kan pege på flere muligheder for at gøre en forøget indsats for forebyggelse, så må vi jo også konstatere, at det ikke altid er tilstrækkeligt, og at situationer kan opstå, hvor løsningen er at fjerne et barn fra hjemmet.
Vi har i den seneste tid i dagspressen set mange eksempler på, at de tilbud, som der gives børn og unge, ikke er gode nok.
Sagt på en anden måde: Der er indimellem eksempler på, at det er skandaløst, hvad vi er vidne til.
Så derfor er der efter Venstres opfattelse brug for at se på tilsynet, se på den tilsynsforpligtelse, som den enkelte kommune har over for det enkelte anbragte børn, men også se på godkendelsesmyndighedernes administration af godkendelsesordningerne.
Vi må sikre, at når børn anbringes uden for hjemmet, sker det med kvalitet som overskrift, og i de kommende forhandlinger vil vi arbejde for, at det i højere grad kommer ind i lovgivningen. Selvfølgelig skal man også passe på, at man ikke i sin iver for at lave godkendelser og tilsyn ender med at få standardløsninger, der er bygget op omkring de børn og unge, som i alt, alt for høj grad netop har brug for individuelle løsninger.
Det er en balance, vi må finde, og det tror jeg også vi kan.
Der er mange muligheder for at hjælpe de truede børn og unge, og vi må ikke lade de muligheder ligge.
Vi må også stille krav til de børn og unge, der her er tale om, for derigennem at vise dem respekt og også for at give dem muligheden for at bringe sig ud af en socialt belastende arv.
Det betyder mere konkret, at man i højere grad i andet led skal sikre, at disse børn og unge får sejre i deres liv og ikke samler på nederlag.