Jørn Jespersen (SF), 1998-01-21:
Det er klart, at der er en meget bred opbakning i Folketinget bag det synspunkt, at det er bedre at forebygge, end det er at helbrede.
Det tror jeg ikke vi kan blive uenige om.
Dér, hvor de konkrete uenigheder sikkert melder sig, er, når vi skal til at prioritere indsatsområder, diskutere ressourcer, afsætte midler og bestemme virkemidler, der kan medføre, at vi får en reel forebyggelse.
Derfor er det godt, at regeringen har forelagt en redegørelse, som vi kan diskutere ud fra, og vores opfattelse i SF er, at de to hovedprioriteter, som regeringen lægger op til at styrke, nemlig en bedre ernæringspolitik og en indsats
mod den socialt betingede ulighed i sundhedstilstanden,
er to rigtige og vigtige prioriteringer.
Når man så skal vurdere redegørelsen sådan mere generelt, bliver jeg nødt til at sige, at helhedsindtrykket er, at der er tale om mange kønne og rigtige ord, men abstrakte og uforpligtende vendinger, når det kommer til stykket.
Det er der selvfølgelig en lejlighed til at rette op på, når de konkrete udspil kommer, og det går vi ud fra i et vist omfang vil ske.
Men det havde nu været rart, at man fra regeringens side allerede på nuværende tidspunkt i lidt større omfang havde kunnet forpligte sig til nogle konkrete initiativer.
Det, vi mangler, er nogle helt operationelle målsætninger, det er valg af virkemidler, det er konkrete tilsagn om ressourcetildeling, og det er nogle bindende opfølgninger og evalueringer.
Det er der meget lidt af i redegørelsen, og det må vi så indarbejde i de kommende initiativer og lovforslag.
Jeg vil gerne koncentrere mig om nogle af de mangler, som jeg mener der er, idet vi på en lang række områder som sagt kan være enige i regeringens formålsformuleringer og vil medvirke til at konkretisere dem. For at tage fat i nogle af manglerne og svaghederne i redegørelsen mener vi for det første, at på ernæringspolitikkens område, som vi som sagt er enige i bør opprioriteres, er der for lidt kreativitet og for få visioner i oplægget.
Det er i for høj grad en opfattelse af, at man kan forbedre ernæringspolitikken i form af oplysningskampagner.
Dér synes jeg, at man i stedet for oplysningskonceptet, som der er lagt op til at styrke, skulle have det, man kunne kalde et ledelseskoncept, hvor det offentlige og her altså ministeren, staten, forpligter sig til at gå foran og fungere som en rollemodel, der viser, hvordan det skal gøres.
Der er en lang række offentlige steder, hvor der er servering af mad, hvor man kunne gå ind og hæve kvaliteten, og hvor man kunne forpligte sig til, også når det ligger i amtsligt eller kommunalt regi, at der skulle ske noget.
Lad os tage nogle af institutionerne fra en ende af: Er det f.eks. ikke forkert, at der overhovedet ikke er bespisningsmuligheder i de danske skoler?
Hvorfor er der ikke et tilbud til alle elever i skolerne om, at der er en kantine, hvor man for en billig penge kan købe et ordentligt
og sundt måltid
Hvorfor samarbejder man f.eks. ikke med undervisningen i hjemkundskab med henblik på at få nogle ordentlige bespisningstilbud i skolerne?
Vi kunne også se på daginstitutionerne.
Udviklingen i landets daginstitutioner er, så vidt jeg kan konstatere, at der er færre og færre steder, hvor der finder madlavning og bespisning sted, og man går i stigende omfang over til, at børnene selv har madpakker med.
Og det er ikke sket ud fra nogen som helst ernæringspolitiske eller forebyggelsespolitiske overvejelser.
Det er ganske enkelt sket, fordi det har været et relativt nemt område at skære
ned på, når man skulle justere de kommunale budgetter.
Vi kunne også tage sygehusområdet.
Vi har diskuteret det før; vi har haft en konference, og der er blevet sagt pæne ord, men så vidt jeg kan se, er der ikke sket ret meget endnu.
Sandheden er jo den, at det stadig væk er sådan, at der er utrolig mange mennesker, der bliver mere syge, end de var i forvejen, ved at blive indlagt på landets sygehuse, fordi ernæringspolitikken er helt fraværende.
Der er ingen målsætninger, der foregår ingen målrettet indsats med henblik på at sikre en ordentlig ernæring under indlæggelse.
Der er virkelig brug for at gøre en indsats på det her område.
Også på andre områder synes jeg at redegørelsen er mangelfuld.
Man kunne pege på sammenhængen mellem det ydre miljø og befolkningens sundhedstilstand.
På det område er redegørelsen stort set helt tavs.
Men det er jo en kendsgerning, at en lang række af de miljøfremmede stoffer, som findes i vores omgivelser, har en mere og mere sikkert dokumenteret effekt på befolkningens sundhedstilstand.
Lad mig nævne sådan noget som de østrogenlignende stoffer, der findes i sprøjtemidler, og som findes i en lang række industriprodukter.
Der er efterhånden ingen tvivl om, at de er kraftigt medvirkende til den stigende forekomst af brystkræft.
En ægte forebyggelse af de stigende antal brystkræfttilfælde ville være at fjerne de kemikalier i vores omgivelser, som forårsager kræften.
Hvis man tror på screeningmodellen, kan der være tale om en tidligere diagnosticering og dermed en tidligere behandling.
Det er ikke forebyggelse, og det er i øvrigt højst usikkert, om det har nogen reel effekt på længden af ens liv og på overlevelsesmulighederne, og derfor er det meget problematisk.
Men en ægte forebyggelse af sådan noget som brystkræft var at sætte ind mod de østrogenlignende stoffer i vores omgivelser.
Der er heller ingen tvivl om, at udstødningen fra biler og lastbiler, de mange partikler, der er i luften, er medvirkende til den kraftige stigning i antallet af luftvejssygdomme, af astma, allergi, eksem, som er et af de helt store problemer.
Det er også påpeget i redegørelsen, at det er et af de stigende og voksende voldsomme problemer, men der er slet ikke knyttet nogen kobling til forurening fra biler og lastbiler, og det ville være den ægte forebyggelse at sætte ind her.
Det er også en stadig mere dokumenteret kendsgerning, at bly og kviksølv og andre tungmetaller i vores omgivelser fører til en senere udvikling af børns hjerner og centralnervesystemer, og det har en lang række afledte sundhedsmæssige konsekvenser.
Ingenting i redegørelsen.
Det ville være ægte forebyggelse at sætte ind på det her område.
Hvis vi ser på, hvordan man fra regeringens og centraladministrationens side har prioriteret den såkaldte miljømedicin, altså sammenhængen mellem det ydre miljø og sundhedstilstanden, er sagen jo den, at regeringen indtil for nylig i hvert fald decideret har nedprioriteret området ved at nedlægge den afdeling i Sundhedsstyrelsen, der havde ansvaret, og at man først for nylig er vendt om, så man igen fra regeringens side er begyndt at love, at man vil opprioritere indsatsen, så den som minimum kommer til at være på det niveau, der var tidligere.
Det synes jeg er for svagt.
Der er virkelig brug for, at nogen påtager sig det samlede ansvar for at holde øje med og sætte ind over for de sundhedsskadelige effekter af vores ydre miljø.
Det sidste område, som jeg vil nævne, som jeg mener er alt for svagt prioriteret i redegørelsen, er arbejdsmiljøet.
Og jeg er godt klar over, at det ikke er sundhedsministerens ressortområde, men vi er jo alligevel nødt til, når vi diskuterer en forebyggelsespolitisk redegørelse, at inddrage de områder, som har stor betydning for befolkningens sundhedstilstand.
Og især når man fra regeringen og også fra vores side meget gerne vil gøre noget ved den socialt betingede ulighed, er arbejdsmiljøet et helt uomgængeligt område at tage fat på.
For der er jo ingen tvivl om, at det er ens tilknytning til arbejdsmarkedet, og det er de jobrelaterede virkninger, der har meget stor betydning for uligheden i vores sundhedstilstand.
Der er en massiv overdødelighed og en massiv sygelighed inden for visse jobgrupper.
Det er ikke det gammeldags med sod og møg osv., der er det store problem længere; næ, det er de moderne arbejdsbetingede lidelser, som stadig væk har meget stort helbredseffekt.
Så der bliver vi altså nødt til at få et forstærket pres fra den sundhedspolitiske sektor ind i arbejdsministerens område
For at opsummere: Det er en god redegørelse i den forstand, at den prioriterer rigtigt, og at der er mange fornuftige og gode hensigter, som vi meget gerne vil medvirke til at følge op konkret.
Der er et stort behov for netop at få formuleret forpligtende målsætninger, valgt virkemidler, tildelt ressourcer og fulgt op på det, så vi kan se, at vi kommer nogle steder og ikke kun udtaler pæne ord.