Margrethe Vestager (RV), 2004-02-24:
Det Radikale Venstre kan støtte forslaget om at skabe hjemmel til en madordning på landets skoler.
En kommune skal beslutte, om det skal være en del af skolens hverdag og virke at tilbyde mad, og skolebestyrelsen kan herefter konkret beslutte, om der skal etableres en madordning eller ej.
Det viser respekt for og tillid til kommunerne og skolebestyrelserne og deres evne til at tilrettelægge skolens virke inden for folkeskolelovens rammer, da mad på skolen jo også som en fuldt finansieret ekstra ydelse bliver en del af skolens hverdag og dermed også en del af skolens kultur.
En sådan madordning kan forhåbentlig også gøres til en del af skolens pædagogiske tilgang.
Det finder vi vigtigt, så indsatsen ikke blot bliver en ny velfærdsforanstaltning, der øger folks forventninger om, at det offentlige ordner det hele.
Undervisningsministeriet har henvendt sig til en række
kommuner
for at danne sig et indtryk af, hvordan kommuner og skoler registrerer fravær.
Det står der i bemærkningerne.
Der står også, at skoler og kommuner gør det på forskellig vis.
Der står ikke noget om, at de gør det på en dårlig måde.
Der står heller ikke noget om, at de ikke løfter det ansvar, de allerede har, og som der jo ikke ændres på med dette forslag.
Forslaget er med andre ord blot en ny form for central styring, for man giver jo allerede i dag vejledning.
Dermed øger forslaget det centralt initierede bureaukrati, samtidig med at det fjerner det lokale ansvar for at leve op til de formål, der allerede er, fordi man ikke længere behøver at forholde sig til, hvordan det skal gøres.
Det er jo selvfølgelig et paradoks, at regeringen finder, at man kan give folk ansvar ved at tage det fra dem, i stedet for at give dem en kogebog til, hvordan problemer skal løses.
Forslaget om at gøre geografi til prøvefag øger antallet af prøver, uden at antallet af timer øges.
Det gøres for at styrke faget.
Signalet er meget uheldigt.
Det kan vel ikke være undgået nogens opmærksomhed, at regeringen kun regner fag, som der aflægges prøve i.
Hele den pædagogiske pointe, som ligger i at lære noget, fordi det er vigtigt at dygtiggøre sig inden for det faglige felt, og fordi man lærer en række andre ting for at tilegne sig faget, er tabt.
Men sådan ser regeringen åbenbart på det.
Samtidig øges prøvemængden, som om det var kontrollen af det lærte, der var det vigtige.
Hvis det endelig skulle være, havde Det Radikale Venstre langt hellere set, at man trak lod om, hvilke fag der skulle aflægges prøve i, og at man fastsatte et fast, lavt antal prøver i alt.
Det ville ophæve den skelnen, regeringen nu cementerer, mellem prøvefag og ikkeprøvefag, og regeringens formodning om, at det kun er prøvefag, som tages alvorligt, ville respekteres ved, at alle fag så blev taget alvorligt.
Så vil jeg slet ikke bruge tiden på det hovsapræg, som regeringens politik for folkeskolen har, eller pressens tilsyneladende kraftige indvirkning på regeringens politik.
Man kunne ønske sig i stedet for den her slags lidt tilfældige og pjattede forslag, at forligspartierne kunne få deres egen skole at styre.
Det ville være rart at se, om alle disse ideer om central styring også indgik i en virkelig skole, som så ville blive en mønsterskole til efterfølgelse.
Nu bliver der jo stadig mindre variation, stadig færre forskelle, stadig mindre mulighed for, at skolen kan være en del af det lokale liv.
Samlet set kan Det Radikale Venstre ikke støtte forslaget.
Den positive hjemmel til madordning kan ikke opveje den øgede centrale styring, som regeringen nu gentager, hvis nogen skulle have været i tvivl, og den mistillid til skolebestyrelser, skoleledere og lærere, som forslaget er udtryk for.