Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-02-04:
Jeg vil gerne starte med mit grundsynspunkt: Vi skal have en debat om værdier, ja, men man får ikke en debat, hvis man låser den inde i en ekspertkommission.
En debat om værdier skal bygge på folk og på partier.
Så kunne jeg i og for sig standse her, men jeg synes alligevel, at debatten mellem partierne om værdierne er utrolig vigtig, og der har måske været en tendens til, at vi i vort politiske arbejde har fyldt vores hverdag med enkeltsager, har fyldt vores forhandlinger med økonomi og har glemt, hvorfor vi egentlig er her, hvem vi egentlig er, og hvad forskellen egentlig er.
Glemt er måske et forkert udtryk, men det er ikke forkert at sige, at det er for sjældent, at vi benytter lejligheden til også her i Tinget at diskutere de grundlæggende værdier.
Vi ønsker at diskutere værdierne i fri luft, at kendes på vores ståsted, og vores ståsteder er forskellige.
Det er der ikke noget forkert i.
Det er der tværtimod noget meget grundlæggende rigtigt og demokratisk i.
Der er naturligvis grundlæggende værdier, som er fælles for vort samfund, værdier, som er fælles for alle individer i vores land efter vores opfattelse: menneskerettigheder, respekt for individet, ytringsfriheden og de andre grundlæggende rettigheder, sådan som vi også er inde på i vores grundlovsdebat.
Det er noget helt fundamentalt, og i virkeligheden også noget meget karakteristisk for netop vores samfund.
Jeg tør vove den påstand, at det danske samfund ikke var blevet til det, det er, uden visse grundlæggende værdier, uden en fællesskabsfølelse, uden en opfattelse af, at min egen værdi og umistelighed ikke har betydning, uden at jeg anerkender, at din umistelighed og værdi er lige så vigtig som min.
Dette samfund var heller ikke blevet til det, det er, uden en forståelse for, at der er andet og mere, der binder os sammen end det, vi har, og det, vi ejer: hus, bil og vovse, som det nu kaldes i det moderne samfund.
Så er det, at demokratiet begynder at blomstre derfra.
De er ikke ens, de er tværtimod meget forskellige, men ethvert menneske kan noget, og det er samfundets grundlæggende opgave at skabe rammer for, at det talent kan komme til udfoldelse. Det andet fundamentale hos os i det parti, jeg repræsenterer, er, at vi alle sammen har et ansvar for hinanden, et ansvar, der rækker ud over os selv, et ansvar, der går længere end bare at klippe hækken, slå græsplænen og feje gaden.
Det tredje er, at vi har et særligt ansvar for de svageste i vores land.
Det er sagt mange gange, men det skal også siges i dag, at et samfund som vort skal kendes på, hvordan vi tager os af de allersvageste.
Det er derfor, vi diskuterer - heldigvis så ofte og så længe, der er et problem - vores omsorg for de psykisk syge mennesker i vores land.
Det er derfor, vi hele tiden diskuterer, hvordan de, der er udenfor, kan komme indenfor i vort samfund.
Det er derfor, der er noget, der hedder social politik i Danmark.
Det er derfor K.K. Steincke i 1930'erne indførte den første egentlige grundlæggende socialreform.
Det næste er, at det, der også holder os sammen, er, at vi skal værne om det, der ikke kan måles i penge, også af den grund er værdidebatterne fundamentale. I en vis forstand kan man sige: Ja, vi er alle sammen i samme båd.
Men det er stadig væk ikke sådan, at vi alle har de samme udfoldelsesmuligheder i den båd.
Det er heller ikke sådan, at vi alle kan være kaptajner eller rorgængere, men vi kan alle sammen gøre en indsats for, at båden sejler flot af sted, og at der skal være plads til netop den udfoldelse.
Det er den grundlæggende værdidebat, jeg gerne vil fremhæve i dag.
Der er også en anden debat, der hører til, og det er debatten om, hvad vi skal overlade til markedet, og hvad samfundet skal sikre i den fri, ny, åbne verden, der åbner sig stærkere og stærkere for os.
Hvordan vil vi håndtere det?
Skal vi bestandig overbyde hinanden og love befolkningen guld, som befolkningen fortræffeligt og udmærket godt ved ikke er den reelle konkurrence mellem vores partier?
Heldigvis har vi en befolkning, der er groet op med det politiske demokrati og derfor også godt kan skelne skidt fra kanel.
Og jeg har altid ment, at individets reelle frihed ikke alene var beroende på markedet og mig selv, men at reel frihed altid afhang af, om man havde arbejde eller var arbejdsløs, om man var anerkendt, om man var inde i et fællesskab eller var udenfor.
Man er jo ikke i min forstand og i Socialdemokratiets forstand og i regeringens forstand fri, når man er arbejdsløs.
Man er jo heller ikke fri, hvis man er utryg og usikker eller føler sig ensom og isoleret.
Den ægte frihed kan ikke eksisterer, kan ikke folde sig ud, uden der er et samfund, der bygger på visse grundlæggende trygheder, et samfund, der må bygge på tre søjler: For det første at ethvert menneske skal have mulighed for i vores land at komme til orde, at blive til noget, at gøre noget. For det andet at ethvert menneske skal være forvisset om i vores land, at hvis det nu går én galt, og der skal såmænd ikke så meget til, en skilsmisse, et nervesammenbrud, en arbejdsløshedssituation, er der en tryghed, er der en hjælpende hånd og en fast hånd i det her samfund. For det tredje: Alt det, vi gerne vil i vores land, skal finansieres i fællesskab og gennem et rimeligt solidarisk skattesystem.
Sådan er det nu, sådan skal det være i fremtiden, sådan skal vi hele tiden trække vores aktuelle politiske arbejde hen til værdigrundlaget.
Vi var ikke blevet det, vi er i vores land, uden det værdigrundlag.
Jeg er helt sikker på, at det her land ikke er blevet udnævnt og ikke var blevet udnævnt for et par dage siden i Davos til verdens bedst egnede land til det næste århundrede, der bygger på tryghed, uddannelsesindsats og et fællesskab, hvis vi ikke havde gjort det, som vi har gjort. Jeg er grundlæggende overbevist om, at den tilstand, vi har nået, hvor få har for meget og færre for lidt, ikke var kommet af sig selv. Det skyldes jo ikke, at vi fandt diamanter og kul og guld i undergrunden, jo, bevares vi fandt olie, men det kom sent.
Man kan godt med rette spørge: Hvad er egentlig hemmeligheden i et samfund, som for ikke så mange hundrede år siden mistede over 2/3 af sit territorium, væsentlige industriinteresser, enorme landbrugsinteresser?
Alligevel blev det her land, som en svensk nobelpristager har kaldt et land, der hovedsagelig består af tåge og dårlig jord, sådan da, verdens rigeste samfund i ordets bedste forstand.
Det blev det, og det er det, fordi det ikke alene kommer
an på, hvad der er af penge mellem os, men også kommer an på, hvad det er, der holder os sammen, og fordi der er et stærkt fællesskab, der bygger på respekt for individet, men også forstår den ægte ensomhedsfølelse i forhold til den ægte fællesskabsfølelse.
Gør vi det, har vi givet et nyt bidrag til, at det her samfund også i næste århundrede kan klare sig, kan være blandt de forreste, kan være blandt de fremmeste, for det er jo det, alle de andre ude omkring beundrer os for.
Det er jo ingen kunst at kunne måle sin styrke i penge.
Det kan USA også.
Det, den rigtige kunst beror på, er at kunne måle en styrke i vores omgang med hinanden, hvordan vi behandler hinanden, og at der er plads til ethvert menneske i vores samfund.
Hvis der er nogen, der føler sig udenfor, så er vores fælles anstrengelse at få dem ind i det gode fællesskab, et fællesskab, som er så umådelig værdifuldt, at jeg synes, at hvis det kan blive én af konklusionerne i dag, er meget nået.
Fællesskabet skal også overleve i det 21. århundrede, fællesskabet findes der intet alternativ til.
Social tryghed og fællesskab i forhold til individets frihed er ikke modsætninger, men reelt hinandens forudsætninger.