Høgni Hoydal (T), 2006-06-01:
Det har været et folketingsår i karikaturernes tegn, et folketingsår, hvor billeder er blevet tegnet og skillelinjer er blevet trukket op på så mange måder og fra flere sider.
Danmarks rolle og Danmarks billede i global politik, i geopolitik, er blevet tegnet op i internationale medier og af internationale organisationer, og Danmarks billede er blevet gjort til genstand for vrede og voldelige optøjer flere steder i verden.
Danmark har jo været på den globale dagsorden dels på grund af Danmarks aktive deltagelse i Irakkrigen, dels på grund af den danske udlændingepolitik og den ophedede retorik om udlændinge i Danmark, men først og fremmest udløst af forløbet med Jyllands-Postens karikaturtegninger af Muhammed og muslimer.
Jeg skal ikke gøre mig til dommer over skyld og straf i denne konflikt, selvfølgelig er hele forløbet udtryk for en polarisering, hvor forskellige grupper og politiske kræfter har forsøgt at bruge situationen til deres egen fordel, men jeg kan ikke undgå at reflektere over hele dette forløb.
Jeg håber, at det vil være muligt at lære af denne konflikt fra begge sider, og det kræver, at man er villig til at udfordre sin egen selvforståelse og sit eget selvbillede den kommende tid, altså fra begge sider.
Det må være forudsætningen for dialog og konfliktløsning.
Jeg må dog sige, at det desværre ikke ser ud til, at det sker, når jeg følger i hvert fald flertallet i den politiske debat.
Det første, der springer i øjnene, når man følger debatten og reaktionerne, er den endimensionale behandling af hele forløbet, at konflikten enten skyldes tegninger eller et manglende møde eller nogle imamer, og at sagen enten kun handler om ytringsfrihed eller kun om religiøs fundamentalisme.
Ytringsfrihed som værdi kan vel næppe have sin betydning, hvis den ikke hænger sammen med andre frihedsrettigheder og pligter såsom religionsfrihed, ligestilling, tolerance og ikke mindst beskyttelse af mindretal mod overgreb.
Ytringsfrihed er selvfølgelig en af de grundlæggende frihedsrettigheder, som har sit udgangspunkt i retten til at tale magten og flertallet midt imod, men den må følges af andre lige så selvfølgelige frihedsrettigheder for at få sin fulde betydning.
På samme måde kan religionsfrihed jo ikke bruges som undskyldning for religiøse trossætninger, der sætter demokratiske grundsætninger ud af kraft.
Ikke desto mindre er det i debatten præcis sådan nogle endimensionale billeder, som man kan se udefra.
Det er endimensionale billeder, som bliver tegnet af virkeligheden og den andens holdninger, hvem er den gode, hvem er den onde, hvem er offer, og hvem er bøddel.
Jeg tror ikke, det kan føre til nogen dialog og forståelse.
Noget andet, der ser ud til at være gennemgående, er en homogenisering af mennesker, enten på baggrund af deres nationalitet, deres religion eller deres etniske oprindelse.
Hele befolkningsgrupper bliver sat i bås og karikeret i billeder, som det må være umuligt for nogen at identificere sig med.
Det har jo længe været en del af den danske udlændinge- og integrationsdebat, en homogenisering af befolkningsgrupper, der kollektivt får hæftet værdier og egenskaber på sig, som står i modsætning til flertallets.
Jeg fristes til at sige, at når denne homogenisering også bliver tilsat en pasteurisering gennem Dansk Folkepartis retorik, må det skabe frustrationer og grundlag for konflikter.
Men hvad skete der så på den anden side?
Ja, efter de her tegninger blev Danmark og danskerne som helhed jo udsat for en uhørt endimensional tegning og homogenisering.
Ja, egentlig blev der vel tegnet en grov karikatur af Danmark og danskerne ude i verden med meget heftige og voldelige reaktioner til følge, som man selvfølgelig må tage afstand fra – reaktioner, der forståeligt har skabt frygt i Danmark.
Men det var igen en homogenisering, en tegning af et Danmark som et billede med en ens befolkning, der har de samme holdninger, og hvor der ikke er konflikter og forskellighed.
Jeg må jo sige, at jeg godt forstår de krænkede følelser på begge sider, selv om jeg ikke på nogen måde accepterer reaktionerne eller forsøgene på at udnytte de krænkede følelser politisk.
Jeg tager afstand fra enhver form for religiøs fundamentalisme, men jeg vil ikke hæfte det mærkat på hele befolkningsgrupper, nationer eller regioner i verden.
Jeg tager også afstand fra de mange krænkelser af udlændinge og muslimer i Danmark, i Vesten og på Færøerne, ligesom jeg tager afstand fra Irakkrigen, der efter min mening er og bliver en væsentlig årsag til udbruddet af de aktuelle globale og religiøse spændinger.
Men det får mig ikke til at mene, at danskerne og Danmark er racistiske eller krigsgale, eller at danskere er religionskrænkere.
Jeg har derfor svært ved at se, at man fremdeles – også til dels i statsministerens tale i dag – holder fast i det endimensionale og homogeniserede billede af de globale udfordringer, som hele denne sag har sit grundlag i, og at man holder fast i tegningen af Danmark og den danske befolkning som en entydig størrelse, hvor alle har de samme holdninger, og hvor man forsøger at definere en ens dansker, kan man sige.
Danmark og den danske befolkning er vel lige så sammensat og forskellig som folk andre steder i verden, og danske politikere er vel så sammensatte og forskellige som politikere andre steder i verden.
Men jeg har som sagt svært ved at se regeringens vilje til dialog og selvrefleksion.
Præmissen i alle udtalelser synes at være: Vi er bedre end jer, vores værdier er bedre end jeres.
Det forstår I ikke, men vi skal nok lære jer det.
Det er ikke den eneste årsag til problemerne, men jeg synes, det er en meget stor blokering for den nødvendige dialog.
Og jeg håber, at tiden, de kommende måneder og år, i Danmark vil føre til, at ytringsfriheden bruges til det, den er egnet til, netop til åben kritik og til selvkritik, som er forudsætningen for demokratiets udvikling.
Langt fra den globale dagsorden, som Danmark har stået på i det forgangne år og har måttet koncentrere store kræfter om, vil jeg nu vende mig til den del af statsministerens redegørelse, der handler om Færøerne og det såkaldte rigsfællesskab.
Her tegner statsministeren et velkendt billede af, at forholdene er moderniserede, og at man har skabt fornyelse i forholdet mellem Danmark og Færøerne, ikke mindst med to nye love, som vi brugte meget tid på for præcis et år siden her i Folketingssalen.
Jeg kan ikke genkende det billede, statsministeren tegner, og derfor synes jeg, at vi skal se lidt på fakta i denne sag.
Jeg deler hr. Lars-Emil Johansens glæde over, at man er begyndt at bruge begrebet folkenes selvbestemmelsesret, som statsministeren også kom ind på i sin redegørelse i dag.
Men jeg håber også, at det følges op med, at når man har erklæret sig som tilhænger af princippet om folkenes selvbestemmelsesret, har det også nogle konsekvenser.
Og konsekvensen må jo være, at Danmark så også følger de internationale konventioner og resolutioner, der er lavet i FN, f.eks. at folkenes selvbestemmelsesret jo også betyder, at et folk har ejendomsretten til sine egne ressourcer, og at man har mulighed for frit at vælge sin fremtidige udvikling uden økonomisk eller administrativt pres.
Så det håber jeg bliver hvad man kan udlede af denne sag.
Når statsministeren så nævner de her to nye love, som bliver sagt at være en nyskabelse, må jeg stadig væk erklære mig meget uenig.
Og lad os se lidt på fakta: Den her såkaldte overtagelseslov, der er vedtaget, er vel egentlig ikke andet end den grønlandske hjemmestyrelov fra 1979, der såmænd nu også gælder for Færøerne.
Man har haft mulighed for at overtage sager på Færøerne og i Grønland i mange år, og det er ikke det – kan man sige – der har været problemet i landenes udvikling.
Den anden lovgivning er denne udenrigspolitiske bemyndigelseslov, og der må jeg altså sige, at det ganske enkelt ikke er rigtigt, at man siger, at den er en nyskabelse, der giver Færøerne en bedre stemme og en større plads på den internationale scene.
Færøerne har hidtil lavet aftaler med andre lande, handelsaftaler, kulturaftaler, og endda haft medlemskab i internationale organisationer i eget navn.
Det, der er sket – og nu har den her lovgivning virket i et år – er, at man nu ikke længere kan indgå aftaler i eget navn.
Nu er det aftaler på vegne af Danmark under navnet kongeriget Danmark, for så vidt angår Færøerne.
Vi har allerede fået konkrete eksempler på, at det ikke er en nyskabelse.
Der blev lavet en handelsaftale med Island, før de her love trådte i kraft.
Den aftale kunne ikke sættes i kraft efter den nye ordning, men man måtte søge tilbage til den gamle ordning henvisende til, at den her nye lovgivning ikke giver Færøerne mulighed for at agere i sager, der ikke er overtaget.
Vi har også andre aktuelle sager, som i hvert fald er betegnende for problemerne, som stadig væk er gældende på det udenrigspolitiske område.
En aktuel sag er Greenpeaces pres på Danmark for at få Danmark til at støtte et forbud mod dybhavstrawling i det nordlige Atlanterhav.
Der har jeg forstået, at regeringen støtter det initiativ, mens Færøerne og Grønland er imod.
Jeg forstår godt den konflikt.
Jeg vil gerne spørge statsministeren, om han har taget skridt til at forsøge at få ændret den danske regerings holdning, så den kommer til at være i samsvar med Grønlands og Færøernes interesser.
Det andet store spørgsmål er EU-udviklingen, som statsministeren også nævner i sin redegørelse.
Den her såkaldte nyordning har jo absolut ikke ændret de store problemer, der kommer af, at Danmark integrerer sig mere og mere i EU, og at Færøerne og Grønland står udenfor.
Hvis man nu laver en slanket udgave af forfatningstraktaten og indfører flertalsafgørelser på vigtige områder, så bliver det jo også på områder, som Danmark i dag og efter den nye lovgivning også har fuld myndighed over på vegne af Færøerne og Grønland.
Det er et stort problem.
Det er ikke, fordi Danmark gør det af ond vilje, men det er et pro blem, der udfordrer hele det gamle billede af den danske nationalstat, og disse love har ikke løst dette problem.
Derfor håber jeg, at det ikke lykkes at forsøge at tegne et billede af, at nu er sagerne i orden i det her såkaldte rigsfællesskab, og at man ikke ignorerer, at behovet for Færøerne er at kunne indtage deres plads på den globale scene på lige fod med Danmark, på lige fod med Grønland og på lige fod med andre lande.
Først der får vi løst de åbenlyse interessekonflikter, som vil opstå der, hvor Danmark og Færøerne har divergerende interesser.
Jeg har sagt, at den nye ordning og regeringens handlemåde i denne sag er udtryk for en genial kolonipolitik, det mener jeg stadig væk.
Jeg synes ikke, at der er noget mærkeligt i, at Danmark forfølger sine interesser og gerne vil holde sammen på det, man betragter som det gamle danske enhedsrige.
Men det er bare ikke svaret på nutidens spørgsmål.
Globaliseringen beskrives jo af mange som et mulighedsrum, og andre frygter måske den fagre nye verden med centralstyring og kontrol fra stærke magter.
Virkeligheden ligger jo et sted derimellem.
Jeg synes, det er uheldigt, og jeg håber i lighed med hr. Lars-Emil Johansen, at vi kan komme skridtet videre.
Statsministeren har nævnt folkenes selvbestemmelsesret som grundlaget.
Det må have som konsekvens, at de rettigheder, der følger med, anerkendelsen af selvbestemmelsesretten, og de pligter, der ligger, kan man sige, hos den forhenværende moderstat, til at støtte selvstændighedsudviklingen, også bliver fulgt.
Det kan skabe ny forståelse og ny dialog i hvert fald mellem Danmark og Færøerne.