Carsten Koch (S), 1999-02-26:
Der er god grund til at takke forslagsstillerne for initiativet til, at Folketinget får lejlighed til at diskutere det her vigtige emne.
Med den dagsorden, især medierne i lang tid stædigt har fastholdt, har mange mennesker nok efterhånden fået det indtryk, at der her er tale om en model, som med et snuptag vil kunne løse samfundets problemer med narkotikamisbrug.
Så det kan være nyttigt at understrege én gang til: at der findes ingen snuptagsløsninger på det her område. Vi må hele tiden bruge hele klaviaturet i kampen for at begrænse skaderne ved narkotikamisbruget for den enkelte, familierne og samfundet, dvs. en fastholdelse af forbud mod at bruge narkotika til andet end anerkendte medicinske formål kombineret med forebyggelse, med social og medicinsk behandling og med kontrolforanstaltninger.
Og med en klar bevidsthed om, at vi formentlig ikke nogen sinde vil få skabt et narkotikafrit samfund, men at vi alligevel med en vedholdende samlet indsats fortsat vil kunne sikre, at omfanget af narkotikamisbruget og skaderne ved narkotikamisbruget i den samlede befolkning trods alt vedbliver med at være begrænsede.
Dette overordnede syn tror jeg, der er bred enighed om her i Folketinget, og det genfindes også i bemærkningerne til beslutningsforslaget, hvor det fremhæves, at heroin ikke erstatter forebyggelse og behandling, men skal anskues som et element i et samlet spekter af midler, der kan anvendes i behandlingen af stofmisbrugerne.
Vi har her i Danmark, ligesom i mange andre lande,
accepteret visse skadesreducerende tiltag, der i forhold til en helt kompromisløs kamp mod narkotikamisbruget godt kan fremstå som paradoksale, men som vi alligevel anser for at være pragmatiske og fornuftige.
Jeg tænker eksempelvis på metadonordination og på udlevering af rene sprøjter og kanyler.
Forslaget om at behandle heroinafhængige med heroin vil være et markant nyt element.
At det er båret af de bedste intentioner om at hjælpe mennesker i nød, vil regeringen ikke et øjeblik drage i tvivl, men der vil være tale om et skridt, som det vil være meget vanskeligt at træde tilbage fra.
Det synes jeg hele tiden skal holdes i erindring.
Der er efter regeringens opfattelse heller ikke tvivl om, at man i Schweiz har opnået positive resultater af forsøget med lægelig ordination af heroin til stofmisbrugere med hensyn til forbedret helbredstilstand, faldende dødelighed, faldende kriminalitet og bedre social funktionsevne.
Men blandt fagfolk er det almindelig kendt, at enhver form for styrket behandlingsindsats giver gode resultater, specielt på den baggrund, som man har observeret i Schweiz, så det afgørende er, om forsøget har givet bedre resultater, end hvad der opnås ved andre tiltag.
Danske eksperter har som bekendt allerede gennemgået forsøgsresultaterne, både ud fra en medicinsk, ud fra en social og samfundsvidenskabelig vinkel, og de danske eksperter har ikke fundet videnskabelig dokumentation for, at man faktisk har været i stand til bedre at nå de behandlingsafvisende hårde stofmisbrugere, som man ikke har kunnet nå med de eksisterende tilbud.
Der ses heller ikke dokumentation for, at dødeligheden reelt har været lavere, end hvad der ses i eksisterende metadonbehandlingstilbud andetsteds.
Og der er rejst det spørgsmål, om det ikke har været den ledsagende intensive psykosociale indsats, der har haft den afgørende betydning snarere end selve heroinen.
Den foreligger desværre ikke endnu, og vi kan vist først forvente at få kendskab til den engang i det sene forår.
Med hensyn til målgruppen har fortalerne fremhævet som et afgørende punkt, at heroinen i givet fald skal gives til de stofmisbrugere, som det ikke er muligt at få kontakt med via andre behandlingstilbud.
Og man skal lægge mærke til, at Holland har valgt kun at ordinere heroin til stofmisbrugere, der samtidig er i metadonbehandling.
Målgruppen er med andre ord en anden end i Schweiz.
Så her er der altså behov for et valg mellem to forskellige målgrupper.
Men også andre vigtige og vanskelige spørgsmål trænger sig på, som der må tages stilling til.
Det gælder ikke mindst kriterierne for, hvem der skal have adgang til heroinordination, og hvem der i givet fald skal afvises, og hvilke betingelser der i givet fald skal knyttes til modtagelsen af heroin.
Her har nogle den opfattelse, at heroinen måske skal anvendes i en slags terminalfase for døende stofmisbrugere som én mulighed.
Andre mener, at heroinen måske skal være smertelindrende i forhold til abstinenssymptomer.
Andre igen ser mere heroinen som et offensivt medikament, som kan hjælpe til stoffrihed i det lange løb.
Her er det et problem, at en del af de behandlingsafvisende stofmisbrugere lever et så kaotisk og elendigt liv, at de vil have svært ved at leve op til kravene om at møde flere gange daglig på bestemte tidspunkter og ikke være berusede og ikke være voldelige osv., altså opfylde en række af de betingelser, som rent faktisk stilles i de schweiziske og de hollandske forsøg.
Argumenterne for metadonbehandling var i sin tid de samme, som nu lyder for ordination af heroin: Man ville hjælpe ældre, hårdt belastede narkomaner, som man ikke kunne nå med andre behandlingstilbud, til at få et nogenlunde menneskeværdigt liv. Og det var en klar forudsætning, at det kun var et meget begrænset antal stofmisbrugere, der skulle have ordineret metadon. Realiteten er i dag den, at der ordineres metadon til op imod en tredjedel af de skønsmæssigt 12.000 hårde stofmisbrugere i Danmark.
Det er jo en kendsgerning, at de eksisterende behandlingstilbud længe har måttet klare sig med knappe bevillinger og længe har savnet fornøden opbakning, og at man i de eksisterende tilbud ikke i tilstrækkelig grad har haft lejlighed til at råde over midler i den størrelsesorden, som forslagsstillerne faktisk lægger op til nu at sætte ind i forbindelse med heroinordination til en indtil videre meget lille gruppe af udvalgte stofmisbrugere. Efter regeringens opfattelse bør vi også få afklaret betydningen af en intensiv psykosocial indsats i behandlingen af stofmisbrugere, og her forekommer det mest nærliggende at tage fat på de kendte forhold og få undersøgt, hvor langt vi
kan komme med metadonbehandling i kombination med intensiv psykosocial behandling.
Det er jo bragt frem, at man med et lignende forsøg i Hamburg kom lige så langt, som man har formået i det schweiziske forsøg.
Og regeringen er parat til at igangsætte og forestå et sådant videnskabeligt forsøg, som vil kunne påbegyndes med hurtig nedsættelse af et ekspertudvalg. Afslutningsvis vil jeg sige, at regeringen stadig er af den opfattelse, at WHO's uafhængige ekspertvurdering af det schweiziske forsøg bør afventes, inden der tages endelig stilling i den sag.
Det er trods alt et markant skifte i den danske narkotikapolitik, der er lagt op til.