Elisabeth Arnold (RV), 1999-01-21:
Jeg tror, alle folketingsgrupper her i dag til morgen eller måske i går har diskuteret meget, hvad de skulle mene om forslaget her fra Kristeligt Folkeparti.
For den radikale gruppes vedkommende har vi haft meget forskellige holdninger til den fri abort og til, hvordan vi personligt ville forholde os til abort i vores familie eller i øvrigt i vores bekendtskabskreds.
Kan man sige, at respekten for liv standser ved et eller antal uger, som så hvert år skal meldes ud som den nye grænse, der skal gælde for det kommende år?
Det finder vi simpelt hen ikke sammenhængende og fornuftigt.
Så den faste grænse er problemet for os i den radikale gruppe. Vi synes til gengæld, at problemstillingen er fantastisk relevant, og jeg synes også, at jeg gerne vil blande mig i det kor, der takker Kristeligt Folkeparti for at have fremsat deres forslag og også de jordemødre, der har været med til at rejse debatten, for vi skal aldrig nogen sinde glemme, at den fri abort, vi fik for mange år siden, jo ikke fjernede det problem, at der er kvinder, der bliver uønsket gravide, og at der bliver foretaget aborter i dette land.
Det gjorde der jo også før den fri abort, de var bare illegale, men de blev jo foretaget alligevel.
Hver gang vi foretager en abort, dræber vi et stykke liv, det skal vi være klar over, og denne debat har jo meget tydeligt vist, at det også er noget, vi alle sammen er dybt berørt af.
Det Radikale Venstre ønsker i og for sig at nedbringe antallet af alle aborter, men især af de sene.
Brutalt sagt
er døden i skyllerummet uværdig og skammelig for vores samfund; men vi kan ikke støtte forslaget med de faste grænser.
For et par år siden var der en del fødselslæger fra afdelingerne for de for tidligt fødte børn, som sagde: Giv os dog en fast grænse, kære politikere, så vi får en fast grænse for, hvor mange hundrede gram et barn skal veje, for at vi skal sætte hele apparatet ind for at redde det.
Det nægtede vi at gøre.
Vi sagde, at det kan ikke lade sig gøre, fordi der er stor forskel på, hvilken livsvilje et barn har, og hvilke omstændigheder det i øvrigt er født under.
Da en meget erfaren kvindelig overlæge blev spurgt om, hvad der afgør, om et barn lever videre eller ej, efter at det er født med meget lav fødselsvægt,
sagde hun på grundlag af sin store erfaring, at det afgør barnet selv.
Vi kan ikke opfinde lovgivningsinstrumenter eller tekniske instrumenter, som beslutter for os, at et enkelt barn holder sig i live på trods af en meget lav fødselsvægt, og den mekanisme i livet skal vi da have respekt for.
På samme måde kan vi ikke her lave faste grænser for, hvornår vi siger, at et barn er levedygtigt eller et barn ikke er levedygtigt. Vi vil utrolig gerne have debatten, vi ser frem til at fortsætte den, men vi kan ikke støtte ideen med de faste grænser.
Vi ser hen til justitsministerens videre bidrag til denne debat, men jeg vil godt lige sige, inden jeg slutter af, at justitsministerens indledende bemærkninger om, at Downs syndrom skulle være en speciel hård misdannelse, som gav anledning til, at man ikke skulle kunne have et godt liv, er vi fra radikal side helt uenige i.
Vi kender mange eksempler på børn, der er født med Downs syndrom, som har haft et godt liv, har været en berigelse for deres omgivelser og for deres familier, så vi mener godt, at man kunne stramme de regler, der gælder for abortankenævnene, op og sige, at der er visse ting, som man sagtens kan sige til en familie, at det her kan den godt leve med, og det kan barnet også få
et godt liv med, så lad os få en diskussion om det, hvor pinsom eller måske hvor følelsesladet den end kan blive.
Men de faste grænser vil vi advare meget stærkt imod; dem kan vi ikke støtte fra radikal side.