Sonja Albrink (CD), 1998-06-12:
Enhedslisten har gjort sit forslag om forbedring af akutberedskabet betinget af afprivatiseringen af ambulancetjenesten.
Det er en ideologisk indgang til emnet, som vi i CD ikke kan være med til, og det er også en væsentlig forskel i forhold til det forslag, som vi selv har til behandling her i dag.
Og hvis det offentlige udliciterer en opgaveløsning, må det også være det offentlige, der opsætter mål og krav til kvantitet og kvalitet, og som står for ansvaret.
Det kan man nemlig ikke udlicitere.
Det gælder, uanset om vi taler om hjemmehjælp eller alarmcentraler og ambulancekørsel, for et velfungerende system med en effektiv ressourceudnyttelse kræver indgående analyser, kontrol og koordination.
Og det må være et offentligt ansvar, sådan som det også kom frem efter den svenske ISS-skandale i Solna i 1997, hvorefter den daværende indenrigs- og sundhedsminister præciserede tre grundprincipper for udliciteringen, og i det tilfælde var det altså kommunerne.
For det første ønskede man, at kvalitet skal beskrives ned til mindste detalje, og for det andet, at det er kommunalbestyrelsens ansvar at fastlægge kvaliteten og indholdet af serviceydelserne.
Det ansvar kan ikke udliciteres.
Og for det tredje kan kommunen ikke fralægge sig ansvaret for udførelsen af en opgave ved at udlicitere den og har derfor også pligt til at kontrollere, om opgaven løses tilfredsstillende.
Selv om vi er enig med Enhedslisten i sigtet og ønsket om at styrke den præhospitale indsats, vælger vi i CD at tage udgangspunktet i vores eget forslag, som vi har arbejdet med i over et års tid,
og lad mig sige det med det samme: Vi kan ikke støtte Enhedslistens forslag.
Der har vel sjældent været så meget medieomtale af området som her i de seneste uger, og det har ikke været flatterende for vores nuværende system.
Der har været rejst hård kritik, som jeg synes det er svært at sidde overhørig, og der er faktisk ikke nogen, der har taget til genmæle og sagt, at den kritik, der har lydt, har været forfejlet.
For en uge siden blev der afholdt en stor international akutmedicinsk konference i Bella Center.
Blandt en lang række af verdens mest sagkyndige akutmedicinere var der tre amerikanere, hvoraf de to på forhånd havde indsigt i danske forhold.
De undrede sig over det danske system og den manglende sammenhæng mellem politiets alarmcentraler, Falcks reddere og det øvrige offentlige sundhedsvæsen.
Det er den sammenhæng i hele den akutmedicinske kæde, som jo netop etableres med CD's forslag.
Amerikanerne noterede sig endvidere, at det danske samfund havde potentialet i sig selv til at udvikle et af verdens bedste akutmedicinske systemer takket være de små afstande, som vi har, og takket være det generelt højt udviklede sygehusvæsen, de gode infrastrukturer og den forholdsvis høje befolkningstæthed.
Endvidere havde både amerikanerne og de erfarne folk fra lande som Norge, Frankrig, Tyskland og Belgien den faste overbevisning, at erfaringerne med hurtig præhospitalbehandling er så gode, at det er værd at satse store ressourcer på det felt.
Vi har også her i Danmark et erfaringsmateriale fra bl.a. lægeambulancen i København, der vurderer, at der årligt kan reddes 700 menneskeliv i Danmark ved at forbedre præhospitalindsats.
Jeg synes, at tallet 700 menneskeliv siger meget.
Jeg synes simpelt hen, det er skammeligt, at vi i et land som Danmark ikke benytter os af de muligheder, vi har, og tilvejebringer det lovgrundlag, der er nødvendigt og til gavn for befolkningen og samfundet.
At det grundlæggende er påkrævet, fremgik klart og tydeligt af flere af indlæggene på konferencen.
I CD har vi gjort det, at vi har sendt vores beslutningsforslag til høring, bl.a. hos en række relevante sundhedsfaglige specialister, som har kendskab til akutmedicin, og ingen har udtalt sig imod forslaget.
En af de adspurgte siger, at forslaget er godt, at det er et ambitiøst forslag, vi kommer med, og at det havde været nemmere at gennemføre det, hvis vi skulle starte forfra.
Det er rigtigt, men man har nu ladet tiden gå, og vi er sakket håbløst agterud i forhold til de lande, vi normalt sammenligner os med, herunder også vores nærmeste naboer, Norge og Sverige.
Vi ved, at det påvirker det danske samfund med dødsfald, førlighedstab og tab af livskvalitet i alt for stort omfang.
Skulle vi komme med en halv eller en dårlig løsning, fordi vi risikerer at ramme ned i diverse interessekonflikter, når vi kan se ved at studere, hvordan andre gør, hvad der er den bedste løsning?
Det mener vi i CD ikke man skal.
Vi ønsker ikke, at debatten om tiltrængt forbedring skal drukne i ørkesløse skænderier om fordelingen af ambulancebetjeningen mellem offentlige og private entreprenører, og derfor tager vi i første omgang ikke stilling til, hvem der skal være aktører på området, men til, hvordan man kan redde menneskeliv og førlighed.
Vi tager heller ikke stilling til de ressortmæssige spørgsmål, der rejses, fordi der her i Danmark er involveret så mange ministerier.
Det, CD ønsker, er at sætte patienten i centrum i et behandlingssystem, hvor aktørerne samarbejder på fornuftig vis, og hvor man får mest muligt ud af ressourcerne.
Kan man blive enige på det punkt, må man tage fornuften i brug, og så kan der også skabes enighed om en overordnet organisationsmodel.
Det drejer sig altså om ikke at lade sig diktere af nogen bestemt interessegruppe.
Jeg må her minde om, at det er Folketinget, der giver lovene.
Det er ikke Amtsrådsforeningen, og det er heller ikke andre.
Lad mig give en lille instruktion i, hvad det kan betyde at gennemføre ændringer efter retningslinjerne i CD's forslag: Ulykker er skyld i en meget stor del af alle dødsfald i aldersgruppen 15-24 år, og det er den hyppigste dødsårsag i aldersgruppen under 40 år.
Gennemfører man den nødvendige lovgivning, så får vi denne sammenhængende akutmedicinske kæde, hvor hvert enkelt led fungerer effektivt i et samspil, der gøres muligt af den moderne teknologi, og så reddes mange unges liv, førlighed og livskvalitet.
Et sådant system gavner selvfølgelig også patienter med lidelser som f.eks. blodprop i hjernen eller i hjertet.
Derfor støttes vores forslag også af de adspurgte læger, sygeplejersker og patientforeninger, det støttes også af traumecentrene i Danmark, og det støttes af de danske lægeambulancer.
Der er heller ingen, der har anfægtet tallet på de 700 liv om året.
Alt det her betyder naturligvis ikke, at vi vil svække politiets arbejde.
Vores forslag er ikke en kritik af politiets indsats.
Vi ved, at politiet forsøger at varetage alarmeringsfunktionen, så godt som det overhovedet er dem muligt.
Derfor præciserer vi også, at alarmeringen af politi og brandvæsen selvfølgelig fortsat skal foregå på kvalificeret vis i det nye system.
En forbedret alarmering ved sygdom og ulykker må under ingen omstændigheder ske på bekostning af hverken politi eller brandberedskab, men politiet har ikke den sundhedsfaglige uddannelse, der skal til.
De er uddannede til at være politi, og vi ser det som en stor fordel, at de i større omfang kan frigøres til de politimæssige opgaver.
Politiet kan faktisk blive styrket med CD's forslag.
Til sidst vil jeg berøre udgifterne.
Dem er man også nødt til at interessere sig for, herunder interessere sig for, om vi overhovedet har råd til et sådant system.
Efter de oplysninger, vi har kunnet fremskaffe, vil man kunne lave det for et par hundrede millioner kroner.
Udgangspunktet er fem regionale alarmeringscentraler, og hvad dertil hører, men til gengæld skal der fratrækkes allerede planlagte forbedringer af de eksisterende 41 alarmcentraler.
Alt i alt tror vi i CD
absolut, at det vil være overkommeligt og ikke for dyrt - tværtimod. Jeg vil slutte med at sige, at i CD mener vi, at vores forslag er et godt bud, der burde kunne få tilslutning fra samtlige partier her i Folketinget.