runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Keld Albrechtsen (EL), 2002-11-07:
Nu siger ministeren, at det sådan set ikke er så afgørende for ministeren, om det er 2 år eller 5 år.
Og vi er i Enhedslisten enig med ministeren i, at et kort omløb ikke løser problemerne, og så har vi også det synspunkt, at et langt omløb er meget dyrt, hvis man sammenholder det med at tømme søen osv. Derfor vil jeg godt spørge ministeren: Hvis vi nu kunne blive enige om, at man tager alle løsninger med inklusive perspektivløsningen om at tømme søen, hvorfor skal det så tage mere end 2 år? Vi er selvfølgelig indstillet på, hvis ministeren kan forklare, at det altså kræver 2½ år, så bliver det 2½ år.
Det vil vi da gerne indgå en aftale om.
Jeg synes bare ikke, at der fra ministerens side er fremkommet nogen speciel konkret begrundelse for, at det lige præcis skulle være 5 år.
Sanne Rubinke (SF), 2002-11-07:
For lige at følge fru Line Barfods tråd op vil jeg gerne sige, at der er et helt overordnet problem i den her retssikkerhed, og nu har vi, som fru Line Barfod konstaterede, behandlet op til flere lovforslag i dag på det sociale område, hvor regeringens sigte er at styrke retssikkerheden.
Hvad i alverden er så regeringens motiver nu for at erstatte en fuldstændig klokkeklar regel om et anciennitetsprincip med en bred og svagt formuleret kompetenceregel, hvor kommunerne så fremover selv kan fastsætte retningslinjerne?
Hvad er motivet?
Line Barfod (EL), 2002-11-07:
Bare for at der ikke skal være nogen misforståelser: Jeg har ikke hørt en eneste ordfører sige, at alle børn skal have et dagtilbud.
Det, vi siger, er, at dagtilbud er et tilbud for børnenes skyld og ikke for arbejdsmarkedets, og det, vi gerne vil have, er, at man kommer derhen.
Så det er altså ikke noget med, at forældre, der kommer i arbejde, skal belønnes med, at deres børn får en pasning.
Det er et spørgsmål om, at de børn, hvis familier ønsker det, skal have mulighed for at få et dagtilbud, et godt dagtilbud. Hvis der er nogen, der bliver opprioriteret, som fru Eva Kjer Hansen siger, må der være nogle andre, der bliver nedprioriteret.
Det er en logisk følge, så længe der ikke kommer penge til flere pladser.
Her for lidt siden behandlede vi regeringens forslag om 14 dages behandlingsgaranti for narkomaner.
Glimrende
forslag.
Hvorfor er det ikke muligt at komme med det samme i forhold til børn, så alle børn får en reel garanti for at få et dagtilbud, når det ønskes? Fru Eva Kjer Hansen siger, at så kan man bare klage, hvis man kommer bag i køen.
De, der har det sværest, får
altså ikke klaget.
Eva Kjer Hansen (V), 2002-11-07:
Jeg deler simpelt hen ikke mine kollegers negative holdning og, hvad skal man sige, udtryk for mistillid til, hvordan kommunerne skulle kunne bruge denne lov.
Det fremgår meget klart af lovforslaget, at kommunerne skal administrere optagelsen efter lovlige kriterier, hvilket indebærer, at de ikke må diskriminere visse grupper af børn.
Det fremgår meget klart, at kommunen ikke kan udelukke bestemte grupper fra reelt at få en plads i et dagtilbud.
Men udgangspunktet er, at alle skal have en plads, og spørgsmålet er så, i hvilken rækkefølge man får den plads. Jeg synes, det er positivt, at der i dag i 239 kommuner er en pasningsgaranti, og det vil jo sige, at i de kommuner vil det her lovforslag ikke få nogen videre effekt.
Så det drejer sig om de konkrete situationer, hvor nogle har et behov for at blive tilgodeset f.eks. på grund af en arbejdsmarkedstilknytning, og der vil jeg sige meget klart til fru Line Barfod: Ja, jeg synes, det er en god idé at få et arbejde og komme ud på arbejdsmarkedet, og jeg anser det også som en reel argumentation for, at man så har et mere påtrængende behov for at få et dagtilbud.
Til gengæld deler jeg slet, slet ikke fru Line Barfods syn på, at der er brug for, at alle børn skal i et dagtilbud, og at man tager særligt hensyn til børn ved at give dem en plads i et dagtilbud.
Jeg tror rent faktisk på, at man også kan tage hensyn til børn ved at lade dem være sammen med forældrene og ved, at forældrene påtager sig opgaven med at passe og udvikle og være sammen med deres børn.
større fleksibilitet og dermed sikrer, at vi får den rigtige prioritering af pladserne i daginstitutionerne rundtomkring.
Margrethe Vestager (RV), 2002-11-07:
Jeg kan ikke tilføje meget til fru Line Barfods meget præcise analyse af Venstres ordførers svar, men jeg forstår simpelt hen ikke, hvordan man både kan sige, at den arbejdsløses barn skal nedprioriteres, og at ledige ikke kan blive sat bagest i køen.
De to ting hænger altså ikke sammen, det er to modstridende hensyn.
Når jeg især synes, at det klinger hult, er det, fordi vi desværre ved, at den kultur, som nogle gange knytter sig til det at være sat uden for arbejdsmarkedet og til det at være ledig, er en meget smitsom kultur.
Hvis der var en intention i regeringspartierne om, at man skulle tage bestræbelsen på at bryde den negative sociale arv alvorligt, burde man måske insistere på, at et dagtilbud er andet og mere end en hensigtsmæssig opbevaring, mens forældrene er på arbejdsmarkedet, og derfor også er af overordentlig stor betydning for de børn, hvis forældre var ledige i en periode.
René Skau Björnsson (S), 2002-11-07:
Venstres ordfører siger, at fordi der er skrevet en masse ting ind i bemærkningerne til lovforslaget om, at der skal fastsættes retningslinjer og den længste ventetid, og hvad der ellers er skrevet ind, så er man sikret, at børn af arbejdsløse ikke vil komme bagest i køen. Nu viser erfaringen jo, at kommunerne har det sådan med retningslinjer og henstillinger, der står forskellige steder, at nogle gange kan de tilsidesættes.
Jeg er meget bekymret for, at vi vender tilbage til situationen fra før 1997, hvor alle kommuner sagde, at børn af arbejdsløse selvfølgelig ikke kommer bagest i køen.
Men fakta var, at det var det, der skete.
Hvor er garantien henne for, at kommunerne ikke vælger ensidige retningslinjer over for børn af arbejdsløse?
Hvor er garantien for, at forældre ikke skal vente meget, meget længe på at få en plads i en daginstitution?
Hvor er den garanti?
Line Barfod (EL), 2002-11-07:
Man kan nærmest sige, at der er tale om en ren tilståelsessag fra Venstres ordfører.
Fru Eva Kjer Hansen siger meget klart, at børn, der er vurderet til at have særlige sociale problemer, bliver prioriteret, og børn af forældre, der er i arbejde eller står lige foran at få et arbejde, de bliver prioriteret.
Det vil sige, at hvis man skal have sit barn forrest på ventelisten, skal man altså enten skynde sig ud og få et arbejde, hvor man så end skal finde det, eller også skal man gå op på socialforvaltningen og sige: Vi har
store sociale problemer, og vores barn lider under ikke at være i et godt dagtilbud.
Der var jo også den mulighed, at man sørgede for, at der var penge nok i kommunerne til, at der var plads til alle.
På folkeskoleområdet begynder man jo ikke at prioritere, hvem der skal have en plads i skolen.
Dér sørger man for, at der er plads til alle.
Eva Kjer Hansen (V), 2002-11-07:
Til de sidste to ordførere må jeg sige, at det er godt nok at gå ud i ekstremer, når man begynder på en diskussion om, hvor sølle man skal være, eller at man skal være et socialt tilfælde for at få et dagtilbud.
Når jeg gjorde en del ud af at understrege det, var det netop for at fremhæve, at der ikke sker nogen ændringer af reglerne på det område.
Jeg synes, det er vigtigt, hvis vi taler om nogle svage børn, der har et særligt behov, at vi holder fast i, at de er prioriteret.
Det, vi snakker om i forbindelse med dette lovforslag, er jo, hvorvidt den gruppe af børn, der står på venteliste til at komme i dagtilbud, skal prioriteres efter et almindeligt anciennitetsprincip, eller om der skal være plads til at prioritere i forhold til et større behov her og nu.
Jeg forestiller mig f.eks. - det kan jeg svare
fru Margrethe Vestager, der efterlyser nogle konkrete eksempler - to familier, hvor forældrene er ledige.
Så sker der det, at man i den ene familie bliver tilbudt arbejde, og man står så der med et akut pasningsbehov for at kunne komme ud på arbejdsmarkedet.
Der synes jeg, det ville være rigtigt, hvis kommunen kan gå ind og sige: Den familie, som nu kan komme ud på arbejdsmarkedet, bør prioriteres med hensyn til et dagtilbud i forhold til den familie, der ikke akut står og skal ud på arbejdsmarkedet.
Det er den fleksibilitet jeg mener vi skal åbne op for, og som er baggrunden for det her lovforslag.
Til hr. René Skau Björnsson skal jeg sige, at der jo netop i det her lovforslag er gjort utrolig meget ud af at understrege, at man ikke kan diskriminere en gruppe børn som sådan, og at man f.eks. ikke kan blive ved med at sætte børn af arbejdsløse bagest i køen.
Dermed har vi jo netop sikret, at vi ikke kommer tilbage
i den situation, der var tidligere, hvor der var klager over, at man flere gange diskriminerede i forhold til børn af arbejdsløse.
Line Barfod (EL), 2002-11-07:
Når man hører Venstres ordfører og ser det her forslag, er det svært at tro på, at det, vi taler om, er pædagogiske tilbud til børn.
Så kommer det til at lyde, som om det, der er afgørende, er pasning, opbevaring af børn, mens deres forældre skal på arbejdsmarkedet, og at det afgørende hensyn er, at forældre hurtigst muligt kan komme på arbejdsmarkedet, i stedet for at man sikrer, at alle børn har det bedst mulige pædagogiske tilbud.
Derfor vil jeg gerne høre, om ikke Venstre kunne overveje at sætte hensynet til børnene før hensynet til forældrenes indtog på arbejdsmarkedet?
Så er jeg meget enig med fru Margrethe Vestager i, at det altså ikke er særlig perspektivrigt, hvis man for at sikre en plads til sit barn skal overveje, om man skal få sit barn stemplet som et socialt problem; hvis man skal begynde at involvere socialforvaltningen i forholdene i hjemmet og andet.
Det vil være det, der bliver resultatet, hvis man ikke kan få en plads og ved, at den måde, man kan få en plads på, er den, Venstre henviser til, at der skal være plads til dem, der har sociale problemer.
Margrethe Vestager (RV), 2002-11-07:
Nu havde jeg fået det indtryk, at Venstres ordfører repræsenterer et regeringsparti, og derfor bliver man jo sådan lidt betænkelig - det er i hvert fald noget af det, vi andre er blevet skoset for - over bemærkninger som »man så meget gerne«.
Venstre er faktisk nogle af dem, som sidder på regeringsmagten i øjeblikket, og man kunne have valgt en helt anden løsning med hensyn til at sikre børn pasning frem for at give kommunerne mulighed for i højere grad at skønne, hvem der havde behov.
Det, som jo er kernen i det her, er, at der skal foretages et konkret skøn over, hvilket barn der har det største behov.
Da vi lige har fået at vide, at der ikke skal ændres på de sociale hensyn, der skal tages, må de enkelte forældre jo gøre op med sig selv, hvor sølle de skal være for at få en plads i forhold til den anden forældregruppe, som måske i højere grad stiller sig til skue i forhold til sagsbehandlerens skønsmæssige afgørelse.
Det, vi taler om her, er skønsmæssige afgørelser af, hvem der har det konkrete behov.
Derfor vil jeg gerne bede Venstres ordfører om at give nogle fuldstændig konkrete eksempler på, hvor denne nye lov vil være fremmende for borgernes velfærd og ikke kun for systemets evne til at administrere.
Det ville være i overensstemmelse med det slogan, som vist hedder »Mennesket før systemet«, og som jeg i hvert fald har hørt var en del af Venstres valggrundlag.
René Skau Björnsson (S), 2002-11-07:
Jeg tror, det er vigtigt at understrege, at det jo ikke er særlig mange år siden, vi fik indført anciennitetsprincippet i lovgivningen, og det var der en meget god grund til.
Hovedårsagen var jo, at der var masser af eksempler på, at børn af forældre, som stod uden arbejde, enten kom bagest i køen eller også slet ikke fik anvist en plads.
Kommer de ikke bagest i køen?
De kan jo ikke bruge til ret meget - jeg tror, det var sådan, Venstres ordfører sagde - at alle inden for en given periode skal have en plads.
Men hvis vi vender tilbage til tiden uden anciennitetsprincip, vil de hele tiden stå bagest i køen, og situationen er ikke sådan, at der er pasningsgaranti i flere og flere kommuner.
Det bliver i færre og færre.
Flere og flere kommuner melder om længere og længere ventelister til børnepasning, fordi der er stramme budgetter, og fordi der er skattestop.
Problemet bliver større, og nu forværrer vi det for de børn, hvis forældre er arbejdsløse.
Eva Kjer Hansen (V), 2002-11-07:
Det var meget bevidst, at jeg i min ordførertale sørgede for at understrege, at når der f.eks. er et særligt socialt behov, så bliver der ikke ændret på reglerne overhovedet, så er det det barn, der skal prioriteres først, og det synes jeg er vigtigt.
Er der en situation, som en af ordførerne var inde på, hvor der er nogle specielle problemer, og man derfor af sociale grunde mener, at det barn har brug for et dagtilbud, ja, så bliver det prioriteret.
Det bliver der overhovedet ikke ændret på, og det synes jeg er vigtigt.
Det, vi jo taler om, er at kunne gøre op med anciennitetsprincippet, sådan at man i de bestemte situationer kan tage hensyn til, om det ene barn eller det andet barn har mest brug for at komme i en pasningsordning nu.
Jeg synes, det er rigtigt at give kommunerne det råderum, så man kan tage hensyn til, at er der en familie, der har mulighed for at komme ud på arbejdsmarkedet, jamen så er der et dagtilbud til rådighed, så det ikke skal være det, der hindrer den mulighed. Derfor synes jeg, det er rigtigt at give kommunerne den fleksibilitet, så man kan tage de forskellige hensyn.
Jeg så naturligvis meget gerne, at alle lokalpolitikerne rundtomkring var indstillet på at gennemføre en børnepasningsgaranti.
Men der, hvor der så er problemer, synes jeg simpelt hen, at det er rigtigt at give den her fleksibilitet netop for at kunne imødekomme de specielle behov, der er, og give den frihed for børnefamilierne med henblik på f.eks. at komme ud på arbejdsmarkedet.
Sanne Rubinke (SF), 2002-11-07:
Jeg hørte det også sådan fra Venstres ordfører, at der blev sagt noget, der simpelt hen ikke passer.
Jeg vil gerne spørge, om ikke det er rigtigt, at det faktisk er sådan med de nugældende regler, at man kan tilgodese særlige behov af forskellig karakter, enten pædagogiske, sociale eller andre behov, og at det faktisk også er vores indtryk, at kommunerne langt hen ad vejen gør det.
Margrethe Vestager (RV), 2002-11-07:
Jeg var meget i tvivl om, hvor Venstres ordførers ordførertale ville ende, for sådan som der blev lagt ud, ville jeg egentlig tro, at konklusionen var, at dette var det mest overflødige lovforslag, Folketinget havde behandlet i hele denne her samling.
Der vil sikkert komme nogle, der slår det, men det skal jeg ikke kunne sige.
Det lød nemlig, som om Venstre var meget optaget af, at folk faktisk kunne få deres børn passet, når de havde behov for det.
Alligevel finder man grund til at give de kommuner, der endnu ikke har pasningsgaranti, en større fleksibilitet.
Jeg ser ikke nogen ret til, at man får en plads i det øjeblik, den ventetid måtte være overstået.
Jeg ser heller ikke nogen intention om at tage større hensyn end dem, der ligger i de nuværende formuleringer.
Jette Bergenholz Bautrup (S), 2002-11-07:
Jeg har et kort spørgsmål til Venstres ordfører.
Jeg mener, at der er pasningsgaranti i daginstitutionerne.
Hvis blot den bliver overholdt, kan jeg slet ikke se, at man skal ind og ligesom tage børn af forældre, der er i arbejde i forvejen, før alle andre.
Nu tænker jeg på, at der også kan være forældre med anden etnisk baggrund, som ikke kan få et arbejde, men hvor man kan sige, det er meget nødvendigt, at børnene er i daginstitution, netop for at blive integreret både sprogmæssigt og på alle andre områder.
Derfor vil jeg godt høre, hvordan Venstre ser på de her tiltag.
Eva Kjer Hansen (V), 2002-11-07:
Dette lovforslag går ud på at sikre kommunerne en større handlefrihed i forhold til at tilgodese de børn, der har det største pasningsbehov.
Kommunerne får et råderum til at kunne prioritere efter behov i stedet for som i dag strikt at skulle følge anciennitetsprincippet.
Det ændrer ikke ved, at der ikke må ske nogen diskriminering af en bestemt gruppe af børn.
Alle skal inden for en given periode have en plads.
Men jeg finder det vigtigt at give kommunerne mulighed for at tilgodese de familier, der har det største behov.
Forældre, der er i arbejde, eller forældre, der skal tage imod et aktiveringstilbud, har umiddelbart et større behov for at få børnene passet.
Det gør det f.eks. også nemmere for kommunerne at tage hensyn til, at søskende kan komme i den samme pasningsordning.
Heldigvis er der jo i langt de fleste kommuner i dag en pasningsgaranti.
Omkring 239 kommuner har dette i dag.
Men de kommuner, der i dag ikke tilbyder en pasningsgaranti, skal nu fremover også oplyse om, hvornår man senest kan forvente at få en plads.
Dette indebærer, at forældrene får besked om tidsrammen og kan tilrettelægge derefter, men det sikrer også, at ingen kan blive stillet bagerst i køen over en længere periode.
Ved at ophæve anciennitetsprincippet giver vi kommunerne et større spillerum i forhold til at imødekomme behovet for pasning efter, hvor behovet er størst, eller hvad der er mest hensigtsmæssigt.
Den fleksibilitet vil vi i Venstre gerne give kommunerne, hvorfor vi anbefaler dette lovforslag.
Jette Bergenholz Bautrup (S), 2002-11-07:
Jeg vil da starte med at takke ministeren.
Jeg synes, det var dejligt, det var positivt, og vi kan komme videre.
Men jeg vil godt sige for en ordens skyld, at vi i Socialdemokratiet absolut ønsker at lytte og mener, at der skal lyttes til narkomanerne, når de ønsker et behandlingssted, en døgninstitution, for så er det klart, at motivationen er meget større, frem for at man bliver henvist til et sted, som man i virkeligheden ikke bryder sig om.
Så vi er fuldstændig enige i den henseende. Når jeg har rejst problematikken her, er det, fordi jeg synes, det skal drøftes i udvalget, netop fordi det er med i høringssvaret fra Amtsrådsforeningen.
Det var baggrunden for det.
Men vi er helt enige i, at vi selvfølgelig skal lytte til misbrugerne, så de kommer det rigtige sted hen og får den behandling og meget hurtigt kommer ud af misbruget.
Det er det, det her forslag jo faktisk tilsigter.
Eva Kjer Hansen (V), 2002-11-07:
Det sidste kan jeg svare meget klart på, og jeg håber også, det er fremgået af tidligere indlæg: Motivet er at sikre kommunerne en fleksibilitet, så man kan tage hensyn til dem, der har det største behov for pasning.
Til fru Line Barfod skal jeg sige, at vi jo tidligere har behandlet et forslag om at indføre børnepasningsgaranti; jeg tror, det var i foråret, vi havde en diskussion om det.
Mit udgangspunkt er, at det er et kommunalt anliggende.
Jeg synes, det er kommunalpolitikere, man skal have til at tage den diskussion, og jeg synes så også, at det er positivt at se, at langt de fleste kommuner i dag har indført en børnepasningsgaranti.
Eva Kjer Hansen (V), 2002-11-07:
Jeg vil gerne spørge hr. René Skau Björnsson, hvoraf det i lovforslaget fremgår, at man skal kunne, som ordføreren sagde, diskriminere bestemte grupper systematisk.
Det er jo netop understreget i bemærkningerne til lovforslaget, at kommunen ikke kan lave retningslinjer, som udelukker bestemte grupper.
Alle har reelt muligheden for at få plads i dagtilbud.
Der kan være nogle, der kommer til at vente lidt længere end andre, men det bliver klart understreget, at alle børn inden for en vis periode skal anvises en plads.
Derfor vil jeg gerne høre ordførerens redegørelse for, hvor der er belæg for denne udtalelse.
Charlotte Dyremose (KF), 2002-11-07:
Mener hr. René Skau Björnsson virkelig, at man bør have så stor mistillid til vore kommunale politikerkolleger?
Mener hr. René Skau Björnsson virkelig, at kommunalpolitikere ikke også er selvstændigt tænkende og kan tage de nødvendige hensyn?
Jeg forstår virkelig ikke den her mistillid.
Og det her med forældrene: Det fremgår jo tydeligt, at der ikke bliver ændret på situationen for de socialt udsatte børn, for dem, der rent faktisk har et socialpædagogisk behov for at komme i en institution.
Vi taler altså om almindelige, velfungerende forældre og børn, og at der kan prioriteres, når der er nogle, der har et særligt behov.
Mener hr. René Skau Björnsson så virkelig, at forældre er så dårlige til at tage sig af deres børn, at det er et problem for børnene, at de er sammen med forældrene og ikke i en institution?
Margrethe Vestager (RV), 2002-11-07:
Jeg leder lidt efter sammenhængen i Dansk Folkepartis politik.
Jeg troede egentlig, at vi var fælles om at glæde os over, at man også i mange indvandrerfamilier har vurderet, at det ville være godt for børnene at komme ud blandt andre børn, også selv om moderen ikke har tilknytning til arbejdsmarkedet, med deraf følgende meget nemmere tilegnelse af det danske sprog og en meget, meget god tilegnelse af de sociale kompetencer, som skal til for at begå sig i det danske samfund.
Der har været en, synes jeg, fantastisk og meget positiv stigning i antallet af børn med indvandrerbaggrund, som kommer i danske daginstitutioner, uanset at deres forældre eller måske kun moderen ikke har tilknytning til arbejdsmarkedet.
Det troede jeg egentlig vi var fælles om at glæde os over, men jeg kan forstå, at det ikke gælder for Dansk Folkeparti.
Det er ellers noget af det mest positive integrationsfremmende, vi har set op gennem 1990'erne.
Line Barfod (EL), 2002-11-07:
Diskussionen er efterhånden ved at blive temmelig mærkværdig.
Det er muligt, Dansk Folkeparti ønsker at vende tilbage
Det forslag, der ligger her, tager, som fru Pia Kristensen siger, lige præcis udgangspunkt i, at behovet er arbejdsmarkedets.
Fru Pia Kristensen sagde meget klart, at de, der har størst behov, skal have pladserne, og at de, der har størst behov, er dem, som erhvervslivet ønsker ud på arbejdsmarkedet.
Det har overhovedet intet med børnenes behov
at gøre, og det er dét, der er vores anklagepunkt
Vi ønsker, at man i stedet tager udgangspunkt i børnene og sikrer børnene retten til en plads.
På samme måde, som vi tidligere behandlede narkomaners ret til at få en plads,
må det altså også være muligt at sikre, at alle børn i dette land har ret til en plads i en god børnehave eller vuggestue, ligesom de har ret til en plads i folkeskolen.
Pia Kristensen (DF), 2002-11-07:
Jeg vil først sige til fru Margrethe Vestager, der snakker om pladsmangelen, og at det så vil være en bestemt type forældre, der får pladserne: Jamen altså der står jo faktisk
i lovforslaget, at det er efter behov.
Til SF's ordfører, som snakker om penge: Jamen det er klart, at folk, der ikke har et arbejde og er på kontanthjælp, ikke har så mange penge som folk, der arbejder.
Men jeg vil sige, at penge er jo ikke alt.
Kærlighed fra forældre til et barn koster jo ikke noget, og jeg har set masser af eksempler på ægtepar, der har gået hjemme, begge
har været arbejdsløse, men de har haft meget, meget overskud og meget kærlighed til deres børn.
Så den synes jeg ikke hænger rigtig sammen med pengene.
Til fru Line Barfod: Jamen det kan godt være, at det var meget chokerende, at jeg nævner ordet internat.
Men i vores parti synes vi faktisk, at børn ofte tilbringer mange, mange timer i en institution.
Og vi så gerne, at små børn kunne blive hjemme hos forældrene så lang tid som overhovedet muligt, måske helt frem til skolealderen.
Så blev der sagt, at det faktisk er sådan, at man ser i nogle kommuner, at forældre, der går hjemme, sender deres børn på institution.
Jamen hvis alle beholdt deres børn hjemme, var der pludselig også legekammerater i kvarteret, så jeg tror ikke, forældrene ville komme til at mangle børnene, og børn har godt af at være sammen med forældrene.
Det mener vi i vores parti.