Peter Duetoft (CD), 2001-09-06:
Det er jo ikke en revolutionerende finanslov, der ligger på bordet.
Så er der jo ingen grund til de store reformer og de store omlægninger, og det synes jeg også, at dette lovforslag viser.
Vi håber på et moderat resultat.
Vi håber på mest mulig bredde i det resultat, der kommer, i alle fald på nogle centrale områder.
At forestille sig, at man skulle gennemføre en ordning omkring barselorloven med meget snævert flertal, er for os helt uacceptabelt.
Det er det, fordi man ikke skal lave sådan en reform og sådan en udvidelse, uden at familierne rundtomkring ved, hvad de har at planlægge efter i en årrække.
Så der håber vi på bredde.
Med hensyn til sygehusene skal det i hvert fald være så bredt, at man er sikker på, at der bliver fulgt op i amterne, hvor der jo er partier, der herinde kunne risikere at være i opposition - om det er den ene eller den anden - og derfor skal der også være en politisk bredde om løsninger dér. Vi synes også, der skal være det på ældreområdet, og det skal der såmænd mestendels for at skabe tryghed.
For er der noget, de ældre har brug for i den verden i øjeblikket, så er det tryghed.
Verden er så omskiftelig, den er så udfordrende, at der ikke må være alt for meget turbulens dér.
Jeg vil godt sige, at CD har ingen berøringsangst.
CD har ikke noget problem med at lave aftaler under én forudsætning: at vi er enige om resultatet.
Vi kan jo ikke købes for hvad som helst for nu at bruge det udtryk, der har været brugt et stykke tid. Jeg tror ikke på en stor, forkromet løsning, hvor regeringen og CD finder sammen, men jeg håber på, at man på enkeltområder kan lave nogle mindre aftaler, som vi så i fællesskab finder finansieringen til, og jeg skal vende tilbage til om et øjeblik, hvad det kunne være.
Jeg kan lige så godt sige med det samme, at en stor, forkromet aftale vil kræve noget i forhold til boligejerne.
Enten skal der gøres en indsats mod ejendomsskatterne, eller også skal man have et loft over ejendomsværdibeskatningen.
Det er forudsætningen for, at vi kan lave en stor og bredere aftale, og så vil vi selvfølgelig senere vende tilbage til en egentlig afskaffelse og nedtrapning over en årrække af ejendomsværdibeskatningen.
Men det er selvfølgelig ikke noget, der har med finansloven at gøre, det er noget, der har med fremtiden at gøre.
Men for at få en bred og stor aftale nu, så kræver det altså en indsats omkring de her ting. I CD er vi af den opfattelse, at et stærkt erhvervsliv er forudsætningen for velfærden.
De to ting følges altså ad, og derfor synes vi, at det er uforståeligt, at regeringen strammer over for erhvervslivet.
Jeg må indrømme, at jeg har meget, meget svært ved at se logikken i at gøre det dyrere og vanskeligere for små virksomheder at ansætte mennesker, der måske risikerer at være mere syge end de nuværende medarbejdere, altså det rummelige arbejdsmarked.
Hvorfor i alverden går man ind og begynder at lege med den sygedagpengeforsikring, som man lod fjerne i forhold til de små virksomheder.
Det er da at bede om, at de små virksomheder, der formodentlig har stor vilje til at forsøge at løse problemerne omkring det rummelige arbejdsmarked, ikke tør gøre det.
Vi synes ikke, det hænger sammen.
Cementafgiften forstår vi altså heller ikke helt.
Jeg synes, at finansministeren skulle lytte lidt til sine partifæller i Aalborg, der fortæller om, hvad det vil betyde for Aalborg Portland - en kernevirksomhed i det område - hvis man laver cementafgiften.
Jeg kan huske den tid, hvor vi sloges om grønne afgifter
på erhvervslivet
, og jeg kan også huske alle de forhandlinger, der foregik for netop at hjælpe den virksomhed, der havde investeret en masse i miljø, for at den kunne klare sig igennem de grønne afgifter på en rimelig måde.
Og nu kommer man så og ødelægger det hele igen.
Omkring de generelle grønne afgifter må man jo sige, at
enten skal de lægges på de private, og så er de socialt skæve, eller også skal de lægges på erhvervslivet, og så ødelægger de konkurrenceevnen.
Hvad vil regeringen dog dér?
Og man kunne så også nævne CO2-afgiften og ATP-kompensation og alle de her ting.
Jeg tror, finansministeren og vi er enige om, at der i horisonten i den internationale økonomi ligger ganske meget uro eller i al fald usikkerhed.
Og hvis man kan se det i det fjerne, så er det vel ikke lige tidspunktet at ødelægge konsolideringen af dansk erhvervsliv.
Så er det da det modsatte, man skal til. I virkeligheden skulle man fjerne G-dagene, man skulle forbedre generationsskiftet, og man skulle sørge for, at forskningen i nogle af erhvervene blev stærkere.
Det ville være en fremsynet erhvervspolitik, der ville forberede det danske samfund på en eventuel nedgang i omverdenen.
Investering i fremtiden taler så mange om, og det er også rigtigt, men jeg opfatter nu mest regeringens ambitionsniveau med hensyn til at investere i fremtiden, som at man er optaget af at betale gæld og betale gæld og betale gæld tilbage, og det lyder da meget smukt.
Men hvorfor i alverden prøver regeringen så ikke også at styrke investeringen i fremtiden i stedet for kun at koncentrere sig om gældsafbetalingerne.
Det kan godt ses som en udgift, men det kan lige så godt ses som en investering på lige fod med et gældsafdrag.
Hvad med investering i forskning?
Det er også en investering i fremtiden.
Hvad med investeringen i børn, altså i vores fremtid?
Det er da en underlig måde at betragte alt det her alene som udgifter i stedet for at sige, at dette er fundamentet.
Jeg har lyst til at spørge finansministeren, hvilken glæde man i alverden egentlig har af i løbet af en årrække at se et gældfrit samfund, der til gengæld overhovedet ikke har fundamentet for at bevæge sig videre.
Man kan jo sagtens investere låst i et gældsafdrag og så glemme, at alle de fornyelser og de styrker, der er på nogle andre områder, fik man så ikke rigtig gjort noget ved.
Nu er finansministeren jo klog nok til at høre, hvad det er, jeg står og siger.
Jeg står og siger, at jeg ikke fatter, at det med det overskud, vi har på de offentlige finanser, dermed er et fuldstændig låst beløb på kroner og øre, som regeringen kører efter.
Jeg taler ikke om, at vi nu bare skal ud og bruge penge
i den store målestok
, men hvis man investerer i noget, jeg kalder varigt, f.eks. vores skolevæsen, i børnenes fremtid eller i forskningen, så må ministeren meget undskylde, at gælden bliver afdraget 1 år eller 2 år senere.
Det kan jeg ikke forstå skulle være det store problem i forhold til en investering i fremtiden.
Jeg har jo set på Ritzau,
at ministeren meget gerne vil udskrive valg og sådan noget, men dette er altså ikke et ønske om at lave noget sådan totalt uansvarligt, og hvad ved jeg, men kunne vi ikke prøve også at tænke lidt på den anden led og ikke kun fokusere så meget på den der gældsafvikling?
Skolen har høj prioritet for os.
Det er naturligvis et spørgsmål om kvaliteten.
Så endelig børnene: Ja, ja, vi vil da gerne være med i et forlig om barselorlov, det vil vi da gerne, men hvad er det så for en barselorlov, man snakker om?
Der er i hvert fald to forudsætninger.
Den ene er, at den bliver lavet så fleksibel, at børnefamilierne faktisk kan få fornøjelse af den, og den anden forudsætning er selvfølgelig, at den ikke må blive så fleksibel, at arbejdsmarkedet smider specielt kvinderne ud af det.
Det er mellemstykket her. Vi vil i begyndelsen af næste uge komme med vores udspil.
Nu vil vi pænt gå over hos finansministeren på mandag og lytte til, hvad det er, der foregår, og så vil vi tirsdag eller onsdag komme med vores konkrete udspil, men jeg kan da allerede nu løfte sløret og sige, at vores tanke er, at man laver en klippekortordning, f.eks. på 3 måneder ekstra, at man bevarer den nuværende barselorlov og børnepasningsorlov, men dertil lægger en tremåneders klippekortordning, forældre så kan tage, indtil børnene er 7 eller 9 år gamle, at man simpelt hen siger, at det er ikke rigtigt, at det er i løbet af de første 2 år, at det er i en forlængelse af den nuværende barselorlov, at familierne har brug for den fleksibilitet.
Hvorfor i alverden skulle de ikke have brug
for fleksibiliteten, f.eks. når børnene lige starter i skolen, eller hvis der dukker specielt sygdom op, eller familierne på anden måde får brug for at være sammen? Det kunne jo også godt være, at man skulle bruge ordningen, og sådan skal den selvfølgelig skrues sammen, så man havde mulighed for at betale sig til nedsat tid i en periode, hvis man vælger det i stedet for en længere periode helt fri, sådan at familierne kan indrette sig efter dét.
Sandheden er jo, at det er vrøvl og sludder, når man stiller sig op og påstår, at børnefamilier bare er børnefamilier.
Børnefamilier er nøjagtig lige så forskellige som alle andre mennesker er det, og derfor kan man ikke bare tage en eller anden kasse og sige, at nu gør vi det her for alle, og så er det sådan.
Der skal være en meget høj grad af fleksibilitet.
Det vil sige, man skal have krav på, at man kan få et sådant klippekort, men det er klart, at de egentlige spilleregler for, hvordan det så skal udmøntes, skal selvfølgelig laves i et samarbejde mellem arbejdsmarkedets parter.
Hvis det her skrues rigtigt sammen, er der to effekter af det: Den ene effekt er naturligvis, at børnefamilierne får det langt bedre, fordi de har mulighed for at planlægge og prioritere deres liv anderledes, end de kan i dag, og den anden er, at det jo også godt kunne være, at mennesker, der i dag undlader at få børn, fordi det ikke rigtig passer ind i deres liv, eller fordi det ene og det andet, måske får lyst til det, når de måske får muligheden for det, og jeg skal da ikke underkende, at Danmark kommer jo til at mangle danskere i fremtiden.
Altså hvis vi ikke får lidt gang i den, så hjælper det altså ikke noget, for vi kommer til at mangle danskere i løbet af en årrække, og derfor skal vi selvfølgelig erkende, at vi også skal have noget indvandring, men det må jo ikke være det primære; det primære må jo selvfølgelig være, at vi får det børnetal op, og det er jo i øjeblikket meget lavt i forhold til andre lande.
Så vi forelægger altså vores forslag, men det bliver klippekortordningen, som bliver fundamentet.
Jeg blev spurgt af en journalist uden for døren, om denne her debat var anderledes end alle de andre debatter, om det var en valgkampsdebat, og hvad ved jeg, og jeg tillod mig at sige, at jeg synes nu godt nok ikke, at den er meget anderledes, end den plejer at være.
Jeg synes ikke, at den er mere skinger, men man lover jo alt det, man kan, og hvad ved jeg, og sådan er det bare.
Selvfølgelig kan man sagtens love alting, men vi må jo erkende, at vi ikke kan alt, og jeg vil gerne sige, som en tidligere ordfører også sagde, nemlig at der er mange sympatiske forslag, der er fremme i øjeblikket, og det er en barsk prioritering, der skal foretages, men der bliver altså ikke udskrevet blankocheck. Jeg håber, at vi kan finde penge til, at efterlevelsesordningen bliver ændret, og jeg håber også, der vil kunne findes penge til nogle af de udsatte grupper.
De sindslidende ved man jo, at vi stort set hver eneste gang, vi kan komme i nærheden af det, råber om, men der er jo også andre grupper, som vi gerne vil være med til at gøre noget for.
Men lad mig så tage den igen, tredje gang for Prins Knud, det er sagt tidligere i dag af hr. Ebbe Kalnæs
: Vi afviser altså Venstres og De Konservatives besparelser på ulandsbistanden.
Vi vil ikke!
Vi respekterer, at Venstre og De Konservative har en anden opfattelse, men vi er altså af den opfattelse, at det i omverdenen vil være ødelæggende for enhver lyst i andre lande til at give det samme eller mere, hvis det land, der er et af dem, der giver mest, sender signalet om, at det var så ikke så vigtigt. Jeg vil gætte på og håbe på, at ethvert medlem af Folketinget, der inden for de sidste 10 år har optrådt som delegeret ved FN's generalforsamling de der 3-4 uger i New York, vil være enig med mig i, at når man er nede at besøge FN's flygtningeorganisation og hører, hvor mange flere flygtninge, hvor meget mere social ulighed, hvor mange flere problemer der er i verden, på trods af at vi forsøger at gøre en indsats, så er det altså ikke lige tiden til at gå ud og sende signalet om, at kære venner det tager vi ikke mere alvorligt, end at 200 kr. i skattefrihed til hver dansker i hver måned i de næste år er vigtigere end at være med til at hjælpe disse mennesker.
Jeg er helt overbevist om, at der kan findes penge her.
Jeg er bare ikke overbevist om, at der kan findes så mange, som Venstre vil, og jeg er også overbevist om, at man må tage det i et lidt langsomt tempo, for at sætte sig ned nu med en lang liste i nogle finanslovforhandlinger og begynde at strege centre ud uden at undersøge, om de kan lægges sammen med nogle andre, eller undersøge, hvad de faktisk gør, det bryder vi os ikke meget om. Men vi vil gerne udvide Venstres forslag.
Jeg tror, det var salig Per Hækkerup, der engang var formand for en eller anden støvsugerbande.
Dengang gjorde man det, at man gik finansloven igennem og kiggede på: Var det, vi for 20 år siden vedtog kom på finansloven og derefter stort set har stået der pr. tradition lige siden, rigtigt?
Er det også rigtigt i dag? Jeg synes, at Venstre og vi skulle forsøge at spørge regeringen: Skal vi ikke prøve i de kommende måneder at få lavet det der analysearbejde?
Jeg ved godt, der hvert år, når man rationaliserer noget, sikkert sker et eller andet, men jeg er også overbevist om, at der findes traditionsbevillinger i den danske finanslov.
Det ville undre mig, hvis der ikke gjorde det.
Lad os derfor sige: Det skal gennemarbejdes så godt, at vi ikke begår misforståelser ved at fjerne noget, der er godt.
Jeg kan da bare se det igen på de sindslidendes område.
En række af de puljer, der har været,
har jo været det, der skubbede kommunerne til at gøre noget, når de ikke gad gøre noget.
Sandheden var, at de ville ikke røre en finger for den her gruppe mennesker, indtil vi kom med en pulje.
Så er det jo pinligt, at når vi så holder op med puljen, så holder de igen også op med at gøre noget, men det er jo en diskussion, man kan klare ved et andet valg senere på året.
Men igen: De her puljer har jo haft en stor og god virkning.
Der er da måske nogle ting, der ikke skal med, og det kan da godt være, at de skal effektiviseres.
Jeg undrer mig da også en gang imellem over, at man evaluerer og evaluerer og evaluerer, og stort set evaluerer man det samme i en uendelighed, og resultaterne er så heldigvis de samme hver gang.
Men behøver man tredje evaluering?
Altså tankegangen kan vi godt være med til, men det skal ske på en saglig måde, på en dybtgående måde, og vi synes, man skulle prøve andre steder end kun den liste, som Venstre har nævnt.
Der kan der godt nok findes nogle penge.
Så synes vi også, at man måske skulle fortælle DONG, at de har tjent mange gode penge i år, og da det er et statsselskab, så tak for det.
Det vil vi da også gerne anbefale.
Aktivering på arbejdsmarkedet har der været sagt mere om.
Det er da ikke engang, hvad man kan få, det er da ikke pengene, der er det værste, men at der er veletablerede folk, der meget gerne vil have et arbejde, som bliver sat til ting, de bliver til grin af.
Altså når jeg hører, at der i Frederikshavn kommer folk ind og bliver sat ned foran en computer for at spille spil, og så får de ikke engang vejledning i, hvordan de skal gøre, og så tror man, de bliver bedre til arbejdsmarkedet ved det, så siger jeg bare: Goddaw do.
Hvad er det for noget?
Og de eksempler findes jo altså endnu.
Det er 10 år siden, CD rejste dem første gang.
Men der er jo en anden side af det her.
Der er en anden side, for hvor er servicejobbene henne?
Dem skal vi åbenbart snart til at forlænge.
Det er fint nok.
Måske skal vi igen en gang kigge på, om reglerne for dem er for snævre.
Men er det ikke bedre, at nogle af de mennesker, man i dag aktiverer, faktisk kommer ud og laver noget, som er til gavn for de mennesker i det danske samfund, der har brug for service?
Jeg synes stadig væk, det er en bedre idé.
Så skulle vi ikke også kigge på det?
Så kan jeg ikke lade være med kæphesten og sige, at baggrunden for noget af arbejdsløsheden er, at en del af de folk, der bliver aktiverede, jo er mennesker, der er i begyndelsen af eller midt i 50'erne.
Det er jo da stadig væk sølle, at arbejdsmarkedet ikke vil gøre brug af den erfaring, de mennesker har. Vi møder jo stadig holdningen om, at når folk er der over 50 år, så er det bare om at få en ud af klappen så hurtigt som muligt, for man vil gerne have den 22-årige professor med 30 års erfaring, og det er altså kortsigtet.
Det er måske ved at ændre sig nogle steder, men det er ikke godt nok.
Men lad os kigge på det i forbindelse med aktiveringen, sådan at aktiveringen ikke kun bliver en diskussion om penge og besparelser, men også bliver en diskussion om kvalitet, og hvad vi kan få de mennesker til.
Vi har også været og er fascineret af forslaget om, at der sikkert findes nogle erhvervstilskud, der både er unødvendige, er for bureaukratiske, og hvad ved jeg.
Jeg er enig i, og CD er enig i, at vi godt i samarbejde med erhvervslivet kunne gennemgå nogle af dem og se på noget af det. Endelig er der jo så engangsindtægter, og der vil jeg godt sige, at vi vil da godt være med til at sælge nogle aktier, men det er da ikke helt ligegyldigt, hvad det er for nogle. Altså, når det er infrastruktur, så siger vi: Pas nu på.
Altså dermed har jeg også sagt: DONG er vi ikke helt vild ved at sælge.
Det ville da også være tosset.
Nu har vi haft DONG al den tid, hvor den ikke har givet penge.
Det er da ikke så smart igen.
Men igen: Det er altså vort fundament. Nu sidder udenrigsministeren her, og udenrigsministeren har jo en fortid.
Den satte jeg meget stor pris på, lidt mere end på nutiden, men det er så en anden diskussion.
Det ændrer
ikke noget ved, at personen sætter jeg pris på, men jeg vil bare sige, vi havde jo dengang en diskussion om salg af telehalløj osv., og det var vi ikke helt enige om og er det heller ikke stadig væk.
Jeg synes stadig væk, det er farligt.
Forudsætningen for, at vi kan fastholde, at det er en kerne, og at vi er et center, er da, at SAS eksisterer dér, og at man prioriterer den lufthavn.
Alt i alt: Lad os sælge noget af det andet, men ikke noget af det her.
Finanslovdiskussionen, og det skal jeg sige til sidst, må forhåbentlig komme til at handle om alt muligt andet end økonomi, for sandheden er jo, at vi afgør også værdier i den diskussion.
Det er et spørgsmål om, hvilke værdier man vil prioritere i det danske samfund, og jeg tænker ikke på økonomiske værdier, jeg tænker på holdningsmæssige værdier.
Det er et spørgsmål, om man vil gå den ene vej eller den anden vej, eller man gerne vil have lov til at blive i midten.
Nogle af os vil gerne blive i midten, men det er en kendsgerning, at det samspil, jeg nævnte før mellem erhvervsliv og velfærd, er det nødvendigt også afspejler sig i en finanslov.
Der er skidt og kanel i det her lovforslag, men det ender vel da med, at der kommer et eller andet kludetæppe ud af det, som Danmark så også kan leve med, og så får vi nok også et godt år 2002, det er jeg ret overbevist om.
Men vi vil i hvert fald gå positivt ind i forhandlingerne indtil den grænse, hvor ministeren kræver ting af os, som man ikke med rimelighed kan kræve.