Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-03-14:
Det var en spændende debat i dag, som på mange strækninger samlede kræfterne om det principielle, om det vigtigste, om hvad det er, vi er i gang med, og hvor vigtigt det er, at vi nu ikke ryster på hånden, når det gælder opbygningen af fælleseuropæiske humanistiske holdninger og ideer.
Jeg vil tillade mig at sige, at bortset fra Dansk Folkeparti, hr. Frank Dahlgaard og FRI og måske enkelte andre røster, var der vel egentlig ikke partier, som kunne forestille sig, at Danmark ikke skulle være deltager i den gruppe europæiske lande, der klart har markeret deres sammenhold omkring de fælleseuropæiske værdier.
Jeg har ikke hørt andre partier tage direkte afstand fra det, men ellers må man jo gøre mig opmærksom på det.
Det er klart, at man kan have andre holdninger til
håndteringsspørgsmålet og til, hvornår aktionen i givet fald skal ophøre, og hvordan man kom i gang med den, men når vi nu taler om selve situationen, har jeg ikke hørt nogen partier indtage andre holdninger end dem, jeg her giver udtryk for
, og det er jeg, må jeg sige, temmelig glad for, for det bekræfter det grundlag, som det her må hvile på.
Det ville være trist, hvis Danmark skulle være placeret et andet sted end dér, hvor vi er nu.
Det ville næsten ikke være til at holde ud at læse om i udenlandsk presse, eller i dansk for den sags skyld, hvis Danmark ikke havde den samme klare holdning som de 13 andre EU-lande plus Norge, USA og Israel -
en holdning, som for den sags skyld i virkeligheden også er sammenfaldende med FN's generalsekretærs.
Jeg vil gerne sige tak til hr. Arne Melchior
for et klart og præcist indlæg og også for referencerne til det, som jeg tror let kunne blive glemt, nemlig Europas og hele verdens reaktionsmønster, da der var en præsident, der hed Kurt Waldheim.
Jeg synes, det er vigtigt at huske, for det er jo i virkeligheden ikke første gang, man ser det reaktionsmønster.
Det er måske organiseret og tilrettelagt på en anden måde her, men det er ikke første gang.
Fru Elisabeth Arnold havde gerne ønsket, at forløbet havde været anderledes.
Tilbage bliver, at man kan have forskellige holdninger til det formelle, men når det reelle skal på plads, fornemmede jeg, at det alligevel ikke kunne være meget anderledes.
I hvert fald hørte jeg fru Elisabeth Arnold give klart udtryk for, at Danmark ikke kunne stå uden for en sådan fælles aktion.
Men jeg er glad for, at det er sagt så klart, og jeg er ganske enig i fru Elisabeth Arnolds holdninger.
Tænk engang, hvis vi her i Folketinget havde vedtaget Dansk Folkepartis forslag om at smide hele familier ud af Danmark, både første og anden generation, hvis lillebror havde begået to kriminelle handlinger!
derfor synes jeg, det er vigtigt, at vi vedstår vore holdninger, og at de kommer så klart frem i dag, som tilfældet er.
Hr. Per Stig Møller var inde på Statsministeriets departementschefs rolle.
Jeg vil gerne sige, at mine medarbejdere naturligvis foretager sig det, som hører til arbejdet, eller som vi aftaler, og derfor er det mit ansvar, at kommunikationen til Det Udenrigspolitiske Nævns medlemmer, herunder de to regeringspartiers, naturligvis er i orden i den proces, der pågår.
Det skal der ikke herske tvivl om.
Jeg vil også sige til hr. Per Stig Møller: Pas nu på med, hvad det var, jeg sagde til tv!
Jeg har ikke sagt, at jeg ikke kendte til nogen tekst.
Om det skulle have været ved en piccolo eller ved faxen, har jeg faktisk ikke selv truffet beslutning om.
Men teksten og det reelle indhold kender jeg naturligvis, sådan som tingene er afstemt mellem mine medarbejdere og mig selv og naturligvis også min udenrigsminister.
Jeg var glad for hr. Keld Albrechtsens markering ved flere lejligheder undervejs af - og det hørte jeg heller ikke imødegået af så mange partier - at det hele har været en meget nøje gennemgang af den tekniske håndtering af det såkaldte faxspørgsmål.
Det er helt i orden, og det har jeg også sagt i mit første indlæg.
Det forstår jeg godt, og det er også Det Udenrigspolitiske Nævns klare pligt og ret.
Sådan opfatter jeg også situationen.
Men jeg vil gerne vedstå, som flere har spurgt mig om, og som jeg også sagde i mit første indlæg, at naturligvis respekterer regeringen fuldt og helt Det Udenrigspolitiske Nævns beretning; det skal der ikke være skygge af tvivl om.
Dette være sagt til hr. Keld Albrechtsen, til hr. Holger K. Nielsen og til andre, der har spurgt.
Fru Pia Kjærsgaard var inde på flere betragtninger om den fælles aktion, og først hørte jeg, at en af betragtningerne gik på, om det nu var en EU-aktion eller ej.
Det vil jeg ikke tillægge så stor betydning.
Det afgørende for mig er, at en gruppe lande ikke har følt sig bundet af EU-traktaten, men har følt sig bundet af deres menneskelige holdninger, deres principielle holdninger, og derfor har søgt sammen i et fælles reaktionsmønster - et fælles reaktionsmønster, som Norge, USA og Israel har tilsluttet sig, og som FN's generalsekretær har givet et par meget principielle bemærkninger med på vejen.
Fru Ulla Tørnæs var inde på spørgsmålet om, hvorvidt regeringen har fortrudt sin holdning og sin tilslutning til den fælles reaktion.
Jeg må sige: Nej, det har regeringen ikke!
Regeringen tager til efterretning og respekterer
Nævnets beretning og dens indhold - det skal der ikke være tvivl om - men når fru Ulla Tørnæs spørger, om jeg, statsministeren, har fortrudt regeringens reaktion og tilslutning, må jeg sige: Det har regeringen og jeg ikke.
Vi kan diskutere processen, og det har vi også gjort, og det er helt, som det skal være,
men når vi ser på selve indholdet af beslutningen - nej; de fælles værdier føler jeg vi har en stor pligt til at stå vagt om i fællesskab.
Jeg ved godt, som fru Elisabeth Arnold i øvrigt sagde, at det er svært og det er noget nyt.
Jeg synes også, det er meget ærligt, som fru Elisabeth Arnold sagde, at vi faktisk ikke rigtig ved, hvordan vi tackler den slags nye situationer.
Det er ærlig snak, og det er jeg enig i.
Vi har jo ikke opbygget tilstrækkelig meget erfaring endnu, og derfor prøver vi os frem. Jeg tror i virkeligheden også, at hele arbejdet med et charter for grundlæggende rettigheder i Europa handler lidt om den samme tilgang til problemkredsen.
Jeg vil sige, at det ville være en mangel her ved starten af det nye århundrede ikke at gøre det.
På en måde ville rummet være tomt, og den historiske erfaring ville sætte et stort spørgsmålstegn ved os, hvis vi ikke drøftede det spørgsmål.
Det er ikke nemt at se, hvordan vi får det nedfældet holdningsmæssigt og operativt i et politisk charter, men det er svært at se, hvad vi ellers skulle gøre, og jeg kan slet ikke se, at vi skulle lade være.
I øvrigt til fru Ulla Tørnæs, som nævnte Kina, Iran og Libyen: Jeg må sige om det, at det faktisk er en forkert sammenligning, for Kina, Iran og Libyen er jo ikke medlemmer af det europæiske samarbejde, ligger ikke i vores region og er ikke på samme måde tæt på.
Derfor må vi stille større krav til vore naboer og os selv, end vi stiller til andre.
Det synes jeg er den rigtige tilgang.
Fru Ulla Tørnæs spurgte mig flere gange, hvad der skal til, før operationen kan bringes til ophør.
Her må jeg sige, at der først og fremmest skal det til, at vi i den kommende tid - hvor længe kan jeg ikke svare fru Ulla Tørnæs på i dag - afventer en klar opfølgning fra den østrigske regering i praktisk handling af de erklæringer, den østrigske regering har tilsluttet sig.
Må jeg sige, at udvidelsesprocessen er fuldstændig afgørende, og må jeg sige, at spørgsmålet om sudetertyskerne, som jeg har hørt Jörg Haider udtale sig om, naturligvis ikke må komme til at præge den østrigske regerings adfærd. Der er en lang, lang række andre emner, som enten må trækkes tilbage eller ikke få mulighed for at præge samværet.
Jeg vil i øvrigt gerne igen sige til fru Ulla Tørnæs, at det ville have været forkert ikke at have reageret.
Jeg føler virkelig, at hvis vi nu eksempelvis havde sagt, som Dansk Folkeparti var inde på: Lad os nu se, om de vil gøre det så slemt, som de siger; de kan jo ikke dømmes på deres program alene - havde det været forkert.
Det var sådan, der blev argumenteret, men her vil jeg henholde mig til, hvad hr. Arne Melchior sagde: Siden hvornår er ord blevet betydningsløse?
For mig at se er ord af største betydning, som hr. Arne Melchior også sagde, og det er det, vi må forholde os til
, for hvis vi ikke gør det, har vi virkelig foretaget et skred væk fra vore værdier. Så blev der spurgt: Jamen der var jo over 70 pct., der ikke stemte på Haiders såkaldte Frihedsparti, skal vi også straffe dem?
Ja, hvis det bare var så enkelt.
Jeg mener i øvrigt, at der i store dele af den østrigske befolkning er forståelse for den holdning, vi har indtaget.
Lad mig slutte med det centrale, det helt centrale: Hvis de ekstremt nationalistiske partier rundtomkring i Europa kan regne med, at de mere demokratiske borgerlige partier vil samarbejde, er til at lokke i et forpligtende samarbejde, får vi for alvor problemer i Europa.
Hvis Le Pens Front National og andre kan regne med, at nabostaterne lader dem gå uanfægtet hen over scenen, får vi for alvor problemer med den økonomiske og politiske udvikling i Europa. Så vil jeg gerne sige til hr. Holger K. Nielsen, som var inde på en række principielle betragtninger: Jeg er ikke i tvivl om, at hr. Holger K. Nielsen naturligvis rammer fuldstændig plet, når han siger, at ingen skal være i tvivl om, at den udvikling, der er foregået i Østrig, er en udvikling, vi ikke bare kan forholde os passivt til.
Det er alene et spørgsmål om, hvordan vi forandrer den udvikling, hvordan vi håndterer den udvikling, og det synes jeg er en rigtig måde at gribe det an på.
Jeg tror, at omverdenens reaktionsmønster må være, som det har været her.
Jeg tror ikke, vi kan holde os væk, jeg tror, vi må sige til hinanden, som vi jo også har gjort det tidligere i historien, at vi som nabolande må have en frihedsgrad til at reagere.
Det kan så diskuteres, om metoden var rigtig, men jeg føler, det må være sådan.
Under alle omstændigheder føler jeg, det ville have været katastrofalt, hvis de demokratiske lande ikke reagerede overhovedet.
Man kan diskutere tidspunkt, man kan diskutere metode, men principielt mener jeg, at det rigtige var, at vi reagerede i fællesskab.
Jeg synes også, jeg må sige her til sidst til Dansk Folkeparti: Hvis det for Dansk Folkeparti er et principielt synspunkt, at intet land må forholde sig til indre anliggender i et andet land, er der en række paralleller i historien, hvor man må sige, at her skulle vi reagere, for hvis vi ikke havde reageret, var det gået rivende galt.
Tak, hr. formand!
Jeg skal slutte med at fastslå følgende
, også som et svar til hr. Per Stig Møller, som gjorde en række principielle betragtninger: Hr. Per Stig Møller var inde på, om det egentlig ikke er en demokratisk uskikkelig måde - jeg tror, det var det ordvalg - der er anvendt, der her er taget i anvendelse.
Jeg må sige, at det er jeg ikke enig i.
For det første: Vi havde næppe fået den erklæring fra den nye østrigske regering, hvis vi ikke på forhånd havde lagt et pres på den politiske udvikling i Østrig; det tror
jeg faktisk ikke.
Uden en kraftig afstandtagen havde vi ikke fået den erklæring, vi rent faktisk fik, og det mener jeg er et klart plus til reaktionsmønsteret.
For det andet: EU er først og fremmest et projekt på fredens og udvidelsens side.
For det tredje: Vi ved kun alt for godt, hvordan det går, hvis demokratiske stater ikke reagerer.
Og for det fjerde: Hr. Per Stig Møller må betænke, hvad alternativet var.
Hvis vi nu tav stille, hvis vi tav halvstille, eller hvis vi kom med en erklæring, som Jörg Haider kunne sige var interessant og dernæst stikke op i rygsækken, hvad havde vi så opnået andet end latterliggørelse, ydmygelse og undergravning af de fælles værdier? Respekt for demokratiet er ikke det samme som respekt for Jörg Haider.
Det er jo ikke udemokratisk at undsige Haider og hans parti.
Det er heller ikke udemokratisk, at de 14 lande anvender politiske muligheder for at forandre udviklingen.
Vi er en række selvstændige nationer, som er i vores gode ret til at markere, hvor vi står.
Det skylder vi Danmark, det skylder vi Europa, det skylder vi den næste generation.