Niels Helveg Petersen (RV), 1999-04-16:
Jeg vil gerne takke ordførerne repræsenterende et stort flertal her i salen for den opbakning, der dagen igennem har været til hovedretningslinjerne i den redegørelse, som jeg fremlagde ved starten af debatten.
Det er et godt grundlag for regeringens videre arbejde i forhold til Folketinget.
Jeg har først nogle bemærkninger, som er fælles bemærkninger til hr. Søren Søndergaard og hr. Holger K. Nielsen.
Det har hr. Søren Søndergaard og hr. Holger K. Nielsen hævdet.
Må jeg begynde med en lidt mere langsigtet betragtning.
Hvis vi ser tilbage over de sidste ti år, er det helt indiskutabelt, at hr. Milosevic er stærkt svækket. Han er langsigtet svækket i forhold til sine naboer. Slovenien, tidligere republik i Jugoslavien, er et lille fremgangsrigt land, en af de førende kandidater til at indtræde i EU, kandidat også til NATO-medlemskab.
Kroatien er et land, hvor genopbygningen er i gang.
Der er fred i Kroatien.
Det er ikke problemløst, det ved vi alle, men genopbygningen er i gang.
I Bosnien-Hercegovina er der ikke krig.
Genopbygningen er også i gang her.
Sarajevo, symbolet på Bosniens ødelæggelse, er i dag en by, der er ved at finde sig selv igen efter megen lidelse.
Serbien derimod er jo i umådelig dårlig stand økonomisk og socialt.
Investeringer gennemføres ikke.
Der kommer slet ikke udenlandske investeringer ind.
Hvem vil investere i et sådant miljø?
Politisk er Serbien isoleret, uden at der er
nogen udsigt til forbedring.
Deres medlemskab af OSCE er eksempelvis suspenderet.
Militært er Serbien svækket, og hvad Serbien ikke er, det bliver de.
Serbien har været en ministormagt på Balkan i militær henseende.
Også det står Serbien til at sætte over styr.
Mestertaktikeren Milosevic har sat sit eget land årtier tilbage.
Det anser jeg ikke for at være en styrkelse af Serbien her og nu.
Som hr. Jørgen Estrup var inde på det, kan der måske blive en støtte, men på det lange sigt er der ingen tvivl om efter min mening, at han har spillet hasard med sit eget land og sit eget folk.
Det er beklageligt.
Jo før vi kommer ud af den isolering, som Milosevics regering har anbragt Serbien i, jo bedre.
Det er ikke rigtigt.
Den militære styrke som forudset i Rambouilletaftalen tager sigte på at implementere selve aftalen om selvstyre i Kosovo.
Derudover må den militære styrke have mulighed for adgang til logistik i Serbien, det siger sig selv, og kunne bevæge forsyninger også igennem serbisk territorium for at kunne eksistere.
Men det betyder ikke, at styrkerne ville få en hovedfunktion i selve FRY.
Det var jo ikke meningen, og det er efter min mening en fejllæsning af indholdet af Rambouilletaftalen.
Jeg må sige, at både på dette punkt og på det punkt, der vedrører forhandlingsmulighederne, synes jeg, at både hr. Søren Søndergaard og hr. Holger K. Nielsen gik meget langt i retning af at optræde som forsvarere for den serbiske linje. Det var, som om det var vigtigt for både hr. Holger K. Nielsen og hr. Søren Søndergaard at fremstille dette her som undskyldende momenter.
Og det forstår jeg ikke.
I den forhandlingssituation, der lå, og som jo ikke er en ny forhandlingssituation, men som har været bearbejdet i måneder og år, var forhandlingsmulighederne udtømt, da serberne i modsætning til kosovoalbanerne ikke ville skrive under.
Det er min bedste vurdering, at sådan forholdt det sig.
Det var ikke til at se andet for sig end en fortsat langstrakt forhandlingssituation, samtidig med i øvrigt at serberne jo var i færd med at gennemføre deres overgreb.
For det skete jo samtidig, og vi ved, at da forhandlingerne i Rambouillet og Paris brød sammen, var der over 300.000 kosovoalbanere på flugt, før bombardementerne startede.
Nu er hr. Søvndal her ikke i dag; ham har jeg jo tidligere diskuteret Kosovo med, men jeg blev ærlig talt noget chokeret i går, da jeg i en tv-udsendelse så hr. Søvndal sige, at det jo også var alt for galt, at disse talsmænd fra regeringen og regeringspartierne sagde, at det her bare kunne overstås på 3-4 dage. Det er der jo aldrig nogen, der har sagt.
Det har hr. Holger K. Nielsen heller ikke sagt i dag, men jeg må bare sige, at det er en misforståelse.
eller regeringspartierne, der har påstået, at med luftbombardementer kunne man løse det her problem på sådan en 3-4 dage. Det er simpelt hen forkert, og det er der selvfølgelig ingen som helst dokumentation for.
Hr. Holger K. Nielsen var meget inde på og kredsede om sammensætningen af en implementeringsstyrke, når den på et eller andet tidspunkt skal sættes ind for forhåbentlig at håndhæve en våbenhvile og en aftale.
Jeg synes, man skal understrege, hvad hovedformålet må være med på et tidspunkt at indsætte en international styrke for at gennemføre en aftale om våbenhvile.
Det er at skabe tryghed for de fordrevne.
Det er, hvad det handler om.
Hvis ikke vi kan skabe tryghed hos de fordrevne og deporterede om, at nu kan de godt vende tilbage og leve i fred i Kosovo, så vender de ikke tilbage.
Så når vi ikke de mål, der er sat.
Og derfor er det vigtigt, at den styrke, der sættes ind, skaber tryghed.
Det kan man kun gøre, hvis det er en styrke
med en vis robusthed, efter det, der er sket.
Og jeg må sige, at jeg ikke efter det, der er sket, tror, at ubevæbnede observatører kan gøre det job.
Og jeg tror heller ikke, det kan gøres, hvis ikke der er klarhed over kommandostruktur; så er jeg bange for, at en sådan styrke ikke får den robusthed, der gør, at kosovoalbanerne ønsker at vende tilbage.
Jeg er til gengæld enig i, at når man skal til at sammensætte en sådan styrke, skal man bruge megen opfindsomhed.
Man skal gøre meget for, at en sådan styrke selvfølgelig tager sig så godt ud som muligt i området, og jeg mener, det er meget vigtigt at prøve på at sikre, at så mange lande kan deltage som overhovedet muligt, også lande, som ikke er medlemmer af NATO.
Jeg synes, Hr. Peter Skaarup bragte sig selv i en noget særegen situation i dag.
Man må jo spørge: Hvad er det, der gælder?
Det, som hr. Skaarup siger eller det, som hr. Peter Skaarup gør?
For hr. Peter Skaarup tog jo stort set afstand fra NATO's politik og tog afstand fra regeringens politik, vores bidrag til NATO's linje.
Regeringens linje er at fortsætte det militære pres, udvikle det, samtidig med at alle forhandlingsmuligheder udnyttes fuldt ud.
Men på trods af, at det altså er regeringens linje, så vil hr. Peter Skaarup dog gerne tage redegørelsen til efterretning.
Det plejer jo at betyde, at man sådan i de store hovedlinier er nogenlunde enig i, hvad der er sagt.
Sådan plejer det at være.
Derfor er jeg nødt til at sige, at jeg jo må takke for hr. Peter Skaarups tilslutning til det her, men jeg kan ligesom ikke rigtig bruge det til ret meget, for jeg ved ikke, om det er det, hr. Skaarup siger, jeg skal lægge vægt på, eller om det er det, hr. Skaarup gør.
Og det har han ikke kunnet forklare.
Til hr. Peter Skaarup vil jeg også godt sige, at jeg ikke ved, om hr. Skaarup ikke vil forstå eller ikke kan forstå denne diskussion om landtropper.
Der er ingen NATO-lande, der taler for at indlede et felttog, hvor man skal kæmpe sig vej ind i Kosovo.
Det er ikke på dagsordenen.
Derimod har NATO planer liggende for at indsætte en implementeringsstyrke på 28.000 mand, som kan indsættes, efter der er indgået en våbenhvile og efter en politisk aftale.
Og over det tema kan vi jo i fremtiden komme til at diskutere meget: Hvornår er tiden inde til at indsætte en styrke for at håndhæve våbenhvile og/eller aftale?
Til hr. Tom Behnke, som havde et forslag om et hospitalsskib og i det hele taget om hospitalsudstyr til hjælp i nødhjælpsarbejdet, kan jeg konstatere, at regeringen ikke fra UNHCR har modtaget en anmodning om at stille et sådant hospitalsudstyr til rådighed.
Men det er også regeringens opfattelse, at vi vil se på alle gode ideer, og jeg vil gerne kvittere over for hr. Tom Behnke for den gode vilje til at hjælpe, der ligger bag forslaget, og love, at vi nøje vil vurdere, om der her er en mulighed for, at vi kan yde en særlig bistand.
Til sidst: Hr. Søndergaard sagde på et tidspunkt, at det var en myte, at der ikke var et alternativ til den linje, der
nu forfølges,
men det mener jeg faktisk ikke, der er.
Jeg synes, hr. Jørgen Estrup sagde det fortræffeligt: Passivitet i denne situation ville have været utilgivelig.
Den ville have været utilgivelig i forhold til den humanitære situation, men også politisk.
Og hr. Søren Søndergaard - og hr. Holger K. Nielsen i øvrigt med - har i denne her diskussion jo altså ét stort problem: at dem, som de siger, de vil hjælpe og støtte, er uenige med dem, for de ønsker sig, at NATO også i denne situation tager militære midler i brug.
Det er der megen dokumentation for, det har vi et godt kendskab til.
Dem, der er forfulgt,
ønsker ikke af os, at vi skal være passive.
Til allersidst: Jeg vil gerne takke for debatten i dag.
Jeg synes, den giver et godt grundlag både for det politiske, det militære og den humanitære indsats, som Danmark og NATO skal yde i den kommende tid, og det takker jeg for.