Marianne Jelved (RV), 1998-04-22:
Jeg vil indlede med at sige, at jeg synes, det er dejligt, at der er så bred politisk enighed om det, man kunne sige er definitionen på en sund økonomisk politik, nemlig lav inflation, lav rente, overskud, så vi kan få gælden bragt ned, og stabil valuta.
Jeg synes, det er fantastisk godt, at så mange partier kan dele den type målsætninger.
Danmark skal ikke være med i ØMU'en.
Det kræver en folkeafstemning, hvis den beslutning skal ændres, og jeg vil gerne benytte lejligheden her til at understrege, at regeringen ingen planer har om at iværksætte en sådan kampagne eller en ny folkeafstemning for at ændre vores forbehold.
Tværtimod har vi gjort os meget umage med at fastholde vores fire danske forbehold uændret i forhold til Amsterdamtraktaten.
Derfor vil jeg godt understrege, at de, der nu har fulgt denne debat, må have noteret sig, at det er de partier i Folketinget - eller i hvert fald de fleste af dem - som går ud og anbefaler et nej til folkeafstemningen om Amsterdamtraktaten, der postulerer, at et nej vil ændre noget som helst i forhold til Danmarks forbehold over for ØMU'en eller ØMU'en som sådan.
Dette passer ikke.
Der er ingen sammenhæng imellem Amsterdamtraktaten, folkeafstemningen vedrørende Amsterdamtraktaten og så ØMU'en - endsige det danske forbehold med hensyn til ØMU'en.
Det er i virkeligheden meget, meget grov demagogi at tale imod bedre vidende, når f.eks. hr. Keld Albrechtsen står her indtil flere gange på Folketingets talerstol og påstår, at der er en sammenhæng imellem et ja eller nej til Amsterdamtraktaten og ØMU'en.
Der er intet!
Hvilken håndfæstning, som det udtrykkes af Enhedslistens ordfører, vil Danmark skulle underskrive, når vi forhandler et snævert bånd for den danske valuta?
Af gode grunde er der ikke tale om en håndfæstning, vil jeg lige sige, der er tale om en gensidig aftale, og det bedste til at beskrive, hvad det handler om, er at henvise til det EMS-samarbejde, som har eksisteret, og som eksisterer i dag, som vi har kendt ganske godt, og som alle partier efter min opfattelse i og for sig har bakket op om i årenes løb. Det er et samarbejde, der betyder, at man har gensidig forpligtelse over for hinanden.
Hvis der bliver pres på den danske krone - dengang der gjorde det, så hævede Nationalbanken renten.
Der blev interveneret fra de andre centralbankers side for at støtte den danske krone, og det er klart, at hvis vi fører en økonomisk politik i Danmark - det gælder også under EMS-samarbejdet - som bidrager til, at der skabes utroværdighed omkring dansk økonomi, den danske krone, således at der bliver salg af danske papirer, så den danske krone kommer i en krise, er der da ikke nogen, der vil intervenere for den danske krone.
Det ville jeg da heller ikke selv være med til, hvis det var mig eller den danske regering eller den danske Nationalbank, der skulle intervenere til fordel for andre.
Hvis ikke de overholder de spilleregler, som handler om f.eks. at være parat til at bruge rentevåbenet, hvis ens valuta bliver sat under pres, jamen så kan man jo heller ikke have sådan en aftale.
Så opløses sådan en aftale.
Det var det, der skete i august 1993, da EMS-samarbejdet blev ændret. Så spørger hr. Keld Albrechtsen til Euro-X-Rådet, om det er imod traktaten.
Ikke på den måde, som det er nu, ikke i den form, det har fået nu.
Der var tidligere i diskussionerne tale om eller ønske om fra f.eks. fransk side, at Euro-X skulle have en formel karakter, en formel kompetence, altså være et nyt, om jeg så må sige, organ i EU-samarbejdet.
Det ville have været i strid med traktaten, og det blev godtgjort under forhandlingerne af EU's juridiske tjeneste, af Rådets juridiske tjeneste.
Men det er lige så klart, at der ikke er nogen, der lever i demokratier, som sådan kan forhindre mennesker i at mødes og have det, man så kalder uformelle møder.
Jeg har været imod Euro-X-Rådet, også som et uformelt organ, men jeg må jo acceptere, at andre ministre ønsker at mødes uformelt, og til det kan jeg ikke sige andet end »nå«.
Men det, jeg kan gøre, er at sikre, at der ikke flyttes nogen kompetence fra de organer, der er de formelle og reelle beslutningsorganer, f.eks. det ministerråd, Økofinrådet, som de økonomiske ministre sidder i. Der er ikke flyttet nogen kompetence nogen steder hen.
Der er ikke sket andet, end at der er nogle ministre, der har tilkendegivet, at de agter at mødes i en klub, som de kalder Euro-X, indtil videre hedder den sådan, og så er der lavet den aftale, at hvis Euro-X-Rådet har temaer på dagsordenen, som har med andet end den fælles valuta at gøre, f.eks. generel økonomisk politik, beskæftigelsespolitik, skattespørgsmål osv., kan alle ministre, uanset om de er med på euroområdet, deltage.
Det svarer til de uformelle ministerrådsmøder, som alle ministerråd jævnlig holder.
Der er blevet tilkendegivet en lang række meninger om afhængigheden eller ikkeafhængigheden, renten, Bundesbank, Den Europæiske Centralbanks kompetence og indflydelse osv. Jeg vil godt i den sammenhæng sige, at beskæftigelsespolitikken, som blev nævnt bl.a. af hr. Keld Albrechtsen, ikke som sådan er underlagt nogen overordnet kompetence i EU.
Det er en målsætning, som EU er fælles om, at man vil fremme beskæftigelsen, men alle de ting, som hører med til konkret beskæftigelsespolitik, ligger i den nationale kompetence.
Det gør det også i Amsterdamtraktaten, så det er ikke flyttet, og det er jo det, som Tyskland har ment, når de har ønsket at nævne i beskæftigelsesafsnittet i Amsterdamtraktaten, at beskæftigelsespolitikken ligger inden for ØMU-området.
Det er for at gøre det klart, at der ikke ligger et eller andet fælles økonomisk budget til at føre en fælles beskæftigelsespolitik i EU, og for samtidig at tilkendegive, hvilket jeg er enig i, at man ikke fører beskæftigelsespolitik med perspektiv ved at have høj inflation, høj rente, store underskud, der bringer gælden i vejret, og den slags ting.
Det er det, der ligger i det.
Afhængigheden af en høj rente er normalt noget, der hæmmer beskæftigelsen.
Derfor er alle lande interesseret i at have så lav en rente som muligt, så man får så omkostningslette investeringer som muligt.
Jeg vil godt sige lidt om afhængigheden af Bundesbank i dag, og jeg vil tage et eksempel.
Den tyske genforening førte til, at der blev ført en meget lempelig finanspolitik og overført mange penge til Østtyskland.
Der blev til gengæld ført en meget stram pengepolitik, dvs. med en høj rente.
Det gjorde D-marken stærkere end f.eks. den danske krone.
Vi blev relativt svagere, hvilket betød, at vi blev nødt til at sætte den danske rente i vejret.
Det er de sammenhænge, der er, og det er de sammenhænge, som alle lande har lært af, og det er derfor, regeringen og andre EU-landes regeringer er dybt interesseret i, at vi opfører os på en sådan måde, at vi ikke eksporterer vores egne problemer til de andre lande, men fører en solidarisk økonomisk politik, således at vi alle sammen er enige om, hvad der er en sund politik, og så vi har det bedst mulige grundlag for at få en stigende beskæftigelse.
Så vil jeg sige til bl.a. hr. Holger K. Nielsen, der var inde på, at ØMU'en vil føre til en harmonisering af f.eks. skattepolitikken og socialpolitikken, at i de andre EU-lande er de fuldkommen uinteresserede i, hvor højt vores skattetryk er.
De er fuldkommen uinteresserede i, om vi finansierer vores arbejdsmarkedssystem via bruttoskatten eller via andre instrumenter.
De er fuldkommen uinteresserede i, om vi har et folkepensionssystem, som vi har indrettet det i Danmark.
Det er helt vores eget anliggende.
De er også ganske uinteresserede i, hvordan vores fordelingsprofil er i vores økonomiske politik, i vores skattepolitik osv.
Jeg har utrolig vanskeligt ved at forstå, at man kan tro, at ØMU'en i sig selv vil føre til, at der skal harmoniseres på den slags områder.
Det, der sker, er, at vi er udsat for en international konkurrence, der gør, at danske virksomheder kan have større fordel af at placere sig i Malmø end i Danmark, fordi der er en lavere selskabsskat i Malmø, end der er i København.
Det må vi forholde os til, og det har intet med ØMU'en at gøre.
Til allersidst skal jeg sige, at der, som vi nu har drøftet det her i dag, i begyndelsen af maj træffes nogle beslutninger, og vi kan jo vente og se, hvordan ØMU'en kommer til at fungere.
Der vil gå nogle år, og vi kan se, om der er fordele eller ulemper ved det, men jeg tror, der vil gå adskillige år, inden vi får en diskussion i det danske samfund om, hvorvidt vi skal deltage, og det er jeg helt udmærket tilfreds med.