runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1997-10-22:
Som sagt i mit første svar: Jeg ser ikke for mig, at vi kommer i den situation på det møde, som hr. Keld Albrechtsen omtalte
udenrigsministeren deltager i, at der skal indgås et kompromis.
Det møde, der for udenrigsministerens vedkommende ligger lige foran os, er en del af en møderække, der fører frem til den afklaring, der endeligt vil finde sin afslutning på Det Europæiske Råds møde i december måned.
Den danske regering forfægter, kæmper for det standpunkt, jeg allerede har redegjort for, og som udenrigsministeren i går understregede, nemlig samtidighedsmodellen - skal vi kalde den det - men det er klart, at vi ikke er blinde og døve.
Vi kan godt se, at der er lande i Europa, der ikke er helt enige med os i det standpunkt; men nu kæmper vi for vores standpunkt, og det vil vi også gøre på det kommende udenrigsministermøde, som hr. Keld Albrechtsen omtalte.
Jeg ved godt, at hr. Keld Albrechtsen af og til prøver at give det indtryk, at der er lukkethed omkring EU-forhandlingerne.
Jeg vil gerne understrege det, udenrigsministeren sagde i går: at denne proces, som vi gik i gang med for halvandet år siden, dels har været den mest åbne proces overhovedet i hele Europa - i hvert fald mig bekendt - dels er en bevidst politisk beslutning fra regeringens side, der går ud på, at der ikke måtte være noget at udsætte; vi vil ikke have nogen myter om, hvad der måtte være foregået.
Europaudvalget har været maksimalt og totalt informeret fra starten og hele vejen igennem forhandlingsforløbet.
Sådan vil det selvfølgelig også være fremover.
Det er vores linje.
Det er det, vi står for.
Åbenhed, information og tale er og bliver det bedste grundlag for at træffe de rigtige politiske beslutninger.
Så det er der ikke noget at udsætte på, og det bliver der heller ikke noget at udsætte på.
Så mit svar er fortsat det enkle, at uanset hvor mange spørgsmål man stiller, og uanset hvor megen usikkerhed man prøver at skabe om Amsterdamtraktatens afgørende betydning for udvidelsesprocessen, er resultatet nu engang det samme:
en hurtigt fremadskridende udvidelse, der en gang for alle i vores generation kan sikre, at vi selv, vores børn og vores børnebørn ikke igen møder krigens hæslige ansigt i Europa. Det er vores opgave og ikke så meget pindehuggeri om det ene og det andet.
Og det er meget enkelt: Det er et ja til Amsterdamtraktaten, der er forudsætningen for, at den udvidelse, som alle lande derovre ønsker, kan blive en realitet.
Det er det, vi skal hjælpe hinanden med
og ikke så meget at sprede myter om det ene eller det andet, men hjælpe hinanden med det projekt, som er det vigtigste udenrigspolitiske projekt overhovedet i nyere tid og det, der er det mest dominerende for denne regering, som det burde være for alle Folketingets partier og heldigvis også er det for et stort flertal, kan jeg konstatere.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-10-22:
Tak til statsministeren for svaret.
Jeg aner i statsministerens tone en større grad af realisme.
Han er klar over, at det bliver meget vanskeligt at komme igennem med det principielle danske hovedstandpunkt: at alle skal deltage på lige fod fra starten. Så vil jeg godt spørge statsministeren: Når vi nu har den situation, at man altså indkalder til et sådant uformelt udenrigsministermøde, hvor alle ved, at man skal til at nærme sig de reelle beslutninger, og der derfor indkaldes til et uformelt morgenmøde i Udenrigsministeriet fredag morgen for at orientere om det, er det så ikke rent parlamentarisk en kritisabel fremgangsmåde?
Var det ikke rigtigere, at regeringen bad Folketingets Europaudvalg om et mandat på det her spørgsmål?
Sagen er jo, at vi nu nærmer os det tidspunkt, hvor Danmark begynder at give indrømmelser, hvor statsministeren begynder at fravige sin principielle hovedlinje.
Derfor må jeg gentage mit spørgsmål: Hvor langt vil man strække sig fra dansk side?
Hvor store indrømmelser vil man give for at opnå et sådant kompromisforslag?
Vil man f.eks. støtte det forslag, som i weekenden ligger på bordet om en såkaldt Europæisk Konference, hvor Tyrkiet, ansøgerlandene og EU-landene skulle indgå som et plaster på såret for dem, der ikke kommer med i første optagelsesrunde?
Er det en kompromismulighed, som den danske regering støtter?
Det synes jeg vi har krav på at vide, inden beslutningen bliver truffet.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1997-10-22:
Jeg mærker hos hr. Keld Albrechtsen en optagethed af udvidelsesprocessen.
Et ja til Amsterdamtraktaten er en forudsætning for, at udvidelsesprocessen, fredens projekt, kan blive en realitet.
Det er der første, jeg vil sige.
Det andet er, at regeringen vil lægge sit lod i og fremlægge konkrete forslag til, hvordan udvidelsesprocessen bliver sammenhængende.
Vi vil selvfølgelig ikke bare se passivt på, at tendenser til pseudoforhandlinger udvikler sig.
Det tror jeg heller ikke andre vil, og det bliver heller ikke sådan.
Hvis vi til slut i december måned måtte komme dertil, hvilket jeg ikke håber, hvor der er en gruppe af lande, der først kommer med ind i forhandlingslokalet, og der er andre, der kommer med senere, så vil vi lægge vægt på, og jeg tror, at det er helt afgørende for den sidstnævnte gruppe, at vi har en veltilrettelagt proces, der også har økonomisk støtte i sig.
Med andre ord: At Kommissionens forslag til Agenda 2000 tilpasses, sådan at de lande, der ikke måtte komme med i første forhandlingsrunde - hvad jeg ikke håber sker, men okay - også får en praktisk, økonomisk og politisk støtte til at være bedst muligt forberedt.
Så tror jeg i øvrigt, hvis jeg endelig skulle give et konkret bud, at det er en meget god idé, at de lande, der ikke måtte komme med i første runde, er sikre på, at vejen er tilrettelagt sådan, at de jævnligt, f.eks. hvert år, som Kommissionen er inde på, bliver vurderet og dermed konkret får mulighed for at komme ind i det egentlige forhandlingslokale.
Mit sidste punkt er at understrege, at udviklingen i Østeuropa går så stærkt landene imellem, at vi i virkeligheden meget vel inden for et års tid eller to kan se, at nogle lande udvikler sig hastigere økonomisk, politisk og juridisk end andre lande helt afhængigt af, hvordan udviklingen i det enkelte land nu måtte forme sig i samspil
med de andre.
Så der bliver ikke tale om pseudoforhandlinger.
Der bliver tale om en sammenhængende udvidelsesproces, som frem for alt indebærer, at ethvert land ved, hvad det er for et træk, netop det land forventes at skulle foretage sig.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-10-22:
I Berlingske Tidende den 22. oktober blev det oplyst, at den tyske minister Klaus Kinkel i Letland har skitseret en løsning gående ud på, at alle 11 spillere, altså alle 11 lande, der søger, skal klæde om til spillet fra starten, men kun fem af dem skal på banen i første omgang.
Det opfatter jeg sådan, at det er ideen med den europæiske konference: Man klæder alle spillerne på, sætter dem på opvarmningsbænken, og dermed tilfredsstiller man det danske principielle ønske om, at alle skal være med fra første runde, men i realiteten sender man kun de fem på banen.
Og dér er det, at den estiske ambassadør har stillet følgende spørgsmål: Gør sådanne pseudoforhandlinger med de lande, som man ved ikke under nogen omstændigheder kommer med i første runde, ikke mere skade end gavn?
Det var det spørgsmål, jeg stillede til statsministeren.
Hvordan vil den danske regering sikre, at det ikke bliver pseudoforhandlinger, men reelle forhandlinger?
Det kan så godt være, at det tager længere tid for det ene land end for det andet, men spørgsmålet er, om det er reelle forhandlinger eller det er pseudoforhandlinger.
Og spørgsmålet er, om dette forslag, denne konstruktion med den europæiske konference, reelt indebærer, at man tilslører den realitet, at det er pseudoforhandlinger.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1997-10-22:
Bare jeg ikke i dag kommer ud for at blive anklaget for, at regeringen befinder sig oppe i den blå luft midt imellem to stole, så lever jeg nok med, hvad vi i øvrigt måtte møde af kritik.
Til spørgsmålet har jeg følgende svar: Virkeligheden er heldigvis anderledes skruet sammen, end hr. Keld Albrechtsen fremstiller det, for sagen er jo den, at uanset om resultatet af det Europæiske Råds møde i Luxembourg bliver, at der indledes forhandlinger med alle de central- og østeuropæiske ansøgerlande, som vi helst ser, eller der alene indledes forhandlinger med en gruppe af disse lande, er det soleklart - og det er jo virkeligheden - at der er stor forskel på, hvornår landene rent faktisk kan blive medlem af EU.
Derfor er det afgørende, og det var det, jeg understregede før, og det var det, jeg understregede i min åbningsredegørelse, at få skabt den sammenhængende forhandlingsproces.
Det er simpelt hen den bedste måde at sikre, at der ikke skabes nye skillelinjer i Europa og at reformprocessen fortsætter i alle ansøgerlande.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-10-22:
Når jeg er så optaget af det her, som statsministeren ganske rigtigt konstaterer, er det selvfølgelig på grund af en bekymring for, at det ender med en begrænset udvidelse og dermed en ny deling af Europa.
Jeg må konstatere, at vi ikke når dybere i dag, for statsministeren har ikke lyst til i dag at gå dybere.
Men jeg vil godt spørge, om statsministeren ikke vil medgive mig, at det faktisk er dybt utilfredsstillende for Folketinget og for medlemmerne af Folketingets Europaudvalg, at disse forhandlinger foregår på en sådan måde, at man ikke er fuldt informeret i Folketinget om, hvor langt regeringen vil strække sig i disse her forhandlinger, og hvilke kompromiser man eventuelt fra dansk side vil indgå undervejs.
Hvornår vil statsministeren henvende sig til Folketingets Europaudvalg og søge et mandat?
Statsministeren og jeg er jo enige om, at det er et uhyre vigtigt emne, men så må det jo også være sådan, at det skal foregå i nøje kontakt med Folketingets Europaudvalg, og sådan at regeringen ikke fraviger sit principielle synspunkt, før dette er godkendt af Folketingets Europaudvalg.
Nu har statsministeren jo mistet lysten til at komme videre i diskussionen, og det er muligvis fordi, vi er ved at nå ind til kernen i problemerne, og så har statsministeren ikke lyst længere.
Hvis vi nu antog, at den danske regering kunne komme igennem med sit helt principielle synspunkt om, at alle på lige fod kom med fra starten, så er der blevet rejst det spørgsmål, hvordan vi sikrer, at det ikke bliver skinforhandlinger, og at man ikke bare træffer en formel beslutning, mens man i realiteten kun forhandler med de fem lande, man i virkeligheden har tænkt sig at forhandle med.
Skriftlig begrundelse
Ifølge Politiken den 17. oktober 1997 har Estlands EU-ambassadør i Danmark, Clyde Kull, meddelt, at Estland ikke ønsker pseudoforhandlinger, som ikke fører til noget.
Kull's synspunkt er, at pseudoforhandlinger vil skabe flere frustrationer i ansøgerlandene end ingen forhandlinger i det hele taget.
Synspunktet er jo indlysende rigtigt.
Når det står klart for alle, at Litauen, Letland, Rumænien, Bulgarien og Slovakiet ikke vil blive optaget i EU i første runde, så vil det selvfølgelig være at føje spot til skade at indbyde disse lande til at deltage i forhandlinger, som alle parter ved kun føres på skrømt.
Det vil unægtelig gøre mere skade end gavn.
Jeg vil gerne spørge statsministeren, om det skal forstås sådan, at der er et forslag om den her europæiske konference, og det er noget, som den danske regering har tænkt sig at deltage i forhandlingerne om her i weekenden.
Det er mit ene spørgsmål, som jeg egentlig synes, man burde forelægge Folketingets Europaudvalg, således at vi i Europaudvalget kan vide, hvad der foregår.
Det er dog ret alvorligt.
Det andet spørgsmål er, om jeg forstod statsministeren korrekt: at Danmark i weekenden vil meddele de andre lande, at der ikke vil blive tale om spørgsmålet om Tyrkiets inddragelse, for det vil Danmark ikke acceptere. Sådan kunne
statsministerens svar tolkes, og jeg håber, det er den rigtige tolkning.
Jeg vil bede statsministeren bekræfte det.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1997-10-22:
Nu holder vi os til de ansøgerlande, som er bekendt for hr. Keld Albrechtsen, og som den danske regering argumenterer og arbejder for skal blive medlem af EU.
Og i de direkte ansøgerlande, vi kender i dag, som er på listen, og som Kommissionen har vurderet i Kommissionens rapport til Rådet, figurerer Tyrkiet ikke.
Det, vi taler om nu, er, hvordan vi kan indrette processen sådan, at uanset udfaldet på Det Europæiske Råds topmøde i december måned vil der ikke være nogle lande, der føler sig udenfor, for hvem der er en usikker fremtid, og for hvem der ikke er en klar strategi, der fører frem til medlemskab.
Det er det, der er vor hovedbestræbelse i alle forhold og helst i samtidighedsmodellen, men kan vi ikke nå den, så er det flest muligt, der skal med fra start.
Dermed også et meget klarere svar til dem, der så ikke måtte komme med fra start - hvis det måtte blive resultatet - og oven i købet et svar, der er indrettet sådan, at selv om de måtte komme ind i forhandlingslokalet et år senere, kan man meget vel forestille sig, at de bliver egentlige medlemmer hurtigere end dem, der var der i forvejen.
Kort sagt en sammenhængende udvidelsesproces, der ikke efterlader spørgsmål for dem, der ikke måtte komme med i første omgang, jf. regeringens hovedstandpunkt: Vi ser helst, at de alle sammen kommer med fra første dag.
Jeg har ikke flere bemærkninger til denne sag, for jeg tror ikke, at vi kommer det nærmere i dag.
Keld Albrechtsen (EL), 1997-10-22:
Nu fremgår det jo af den internationale presse, bl.a. bladet »European Voice« den 16. oktober, at man i mange andre regeringer har den opfattelse, at det er nu, beslutningen
skal træffes.
Og der ligger altså ifølge de oplysninger et forslag på bordet om, at man træffer beslutning om en såkaldt Europæisk Konference, et organ, der skal oprettes, for at de lande, der ikke kommer med i første runde, kan sidde med i en sådan konference.
Jeg har forstået, at der også vil blive stillet forslag fra Storbritannien og Tyskland om, at Tyrkiet på nuværende tidspunkt skal integreres i processen, Tyrkiet, som jo ikke opfylder menneskerettighederne, for nu at sige det mildt.
Hvad er den danske regerings holdning til det forslag om en europæisk konference, og hvad er den danske regerings holdning til, at Tyrkiet sidder med ved bordet?
Poul Nødgaard (DF), 1997-10-23:
Man må jo sige, at det ikke er så tosset med en socialdemokratisk finansminister, der faktisk ser stort på pengene.
Vi kan arbejde med den her sag i udvalget.
Det kan vi da sagtens gøre, vi kan også kalde finansministeren over, men det må da være ret let at tage stilling til, om folk, der har en stor formue, skal have eftergivet gæld.
Nu nævnte
finansministeren, at formuen jo nok normalt er i fast ejendom, men der er også folk, der ejer andre ting end fast ejendom.
Jeg synes umiddelbart, at det for mange danskere - det er også dem, vi repræsenterer herinde - vil virke urimeligt, at man skulle kunne få eftergivet en stor studiegæld, hvis man står med en stor formue.
Så enkelt ser Dansk Folkeparti på den sag.
Kjeld Rahbæk Møller (SF), 1997-10-23:
Jeg vil godt endnu en gang takke finansministeren.
Efter indlægget her er jeg meget sikker på, at vi finder frem til en udformning, som vi alle kan være hundrede procent tilfredse med.
Kjeld Rahbæk Møller (SF), 1997-10-23:
Man kan mærke, at hr. Poul Nødgaard ikke har været i kontakt med ret mange af de mennesker, det drejer sig om.
Det er yderst sjældent, nogen ejer
noget mere
Ingen kan afvise, at der er en, der har giftet sig med en millionær med en kæmpevilla i Søllerød.
Men konsekvenserne af de nuværende regler har været så hårde for så mange uskyldige mennesker, at det er bedre helt at skrotte dem.
Det er bedre, at tusind bliver reddet, selv om to, som måske ikke burde have været reddet, så også bliver reddet.
Jette Gottlieb (EL), 1997-10-23:
Jeg må sige, at jeg studsede noget over, at den socialdemokratiske ordfører i alvor argumenterede for, at når man nu fjerner uddannelsesorlovsmulighederne for de arbejdsløse, er det for at sikre, at de i hvert fald får
noget uddannelse, som umiddelbart fører til arbejde
Sådan som jeg hører det, påstås det nærmest, at den statslige uddannelsesplanlægning til fulde og fuldstændig har fulgt op på de steder, hvor der rent faktisk er mangel på arbejdskraft.
Jeg må nævne, at de eneste steder, hvor det nogen sinde er lykkedes at påvise egentlige flaskehalse, er lige præcis dér, hvor den statslige uddannelsesplanlægning har spillet fallit.
Nu siger man så, at man vil fratage de ledige muligheden for efter eget valg og eget ønske at påbegynde en uddannelse, som de selv vurderer måske vil bringe dem i arbejde.
Jeg synes, det er grotesk.
Ole Vagn Christensen (S), 1997-10-23:
Der var mange ting, man kunne gribe fat i, men jeg skal kun gribe fat i én ting, nemlig deltagerbetaling til AMU.
Jeg synes, at man skal være ualmindelig tykhudet, hvis man ikke, når man har været ude og snakke om det, der er foregået med hensyn til vore AMU-centre og denne deltagerbetaling, har oplevet, hvem det er, den har ramt, og
hvad det bureaukrati med pengene og alle de andre ting har medført, hvor mange mennesker man har sat i gang med administration, og hvad der ellers er fulgt med.
Man har faktisk brugt flere ressourcer på bøvl, end man har på at få noget egentlig godt ud af det.
Derfor vil jeg godt sige til fru Ulla Tørnæs, at jeg synes, at man i denne situation er sådan stillet, at her må man tage et valg, om man vil have alt det dér bøvleri, eller man vil have noget uddannelse sat i gang.
Jette Gottlieb (EL), 1997-10-23:
Så vil jeg altså meget gerne se noget dokumentation
for, at uddannelsesorlov, der har givet folk mulighed for at påbegynde en uddannelse - ikke nødvendigvis at gøre den færdig, men det har de så haft bedre muligheder for, når det første år var gennemløbet - skulle have holdt folk fast i arbejdsløsheden.
Jeg har aldrig hørt noget lignende.
Det vil jeg meget gerne have dokumentation for.
Ole Vagn Christensen (S), 1997-10-23:
Sådan kan man udlægge det, jeg sagde, og jeg skal ikke underkende, at det var den udlægning, man ønskede og havde brug for fra fru Jette Gottliebs side.
Men det, det handler om, er, at hvis man ikke har taget perspektivet med ind i sine vurderinger, når man har stået over for en uddannelsesorlov, og ikke har set på det videre fremtidsrettede perspektiv og har fået lagt en handlingsplan med hensyn til, hvad der skal gøres i den næste fase, kan man blive fastholdt i en situation, hvor det ender med ledighed.
Så har den uddannelse sådan set været spildt og har ikke givet det løft, som en sådan uddannelse skulle give.
Mogens Lykketoft (S), 1997-10-23:
Jeg takker for den - tør jeg vel sige - overvejende velvillige modtagelse af lovforslaget og dets hensigter.
Jeg tror, at nogle af de spørgsmål, der har været rejst, nogle af de ting, der har været problematiseret, kan vi nemt få afklaret under udvalgsarbejdet.
Jeg tænker også her på Venstres og De Konservatives betænkeligheder ved Hypotekbankens rolle i sagen.
Det er jo sådan set en meget naturlig rolle for Hypotekbanken, da man i forvejen har langt, langt den største del af administrationen af stats- og statskautionerede lån.
For det andet, at det problem i fortolkningen, der muligvis er omkring de enlige forsørgere, skal vi i hvert fald være helt på det rene med ikke er en realitet i løbet af behandlingen her.
Jeg har ikke været opmærksom på, at der var noget problem.
Hvis der er det, så må vi også på det punkt søge en præcisering.
Og så til hr. Køpke Christensens bekymringer omkring det med at se væk fra formue.
Her har man jo valgt en løsning, som måske i nogle enkelte tilfælde kan være lidt unødvendig, f.eks. hvis man har arvet en stor formue.
Men det er jo ikke det, vi først og fremmest har tænkt på. Den formue, folk typisk har, er jo deres hus, deres lejlighed. Og problemet med, at - havde jeg nær sagt - en eller anden tilfældig værdistigning på det skal påvirke regnestykket her, tror jeg i og for sig ikke engang at hr. Køpke Christensen er uenig i at vi skal prøve at løse.
Så det, der er baggrunden for den del af forslaget, er jo, om jeg så må sige, normaltilstanden for de mennesker, vi har med at gøre, og ikke de helt ekstraordinære tilfælde, som man selvfølgelig sagtens kan finde, hvor en rimelig overskuelig ordning sagtens kunne kompliceres ved, at man sagde, at hvis de havde arvet 5 mio. kr., så gjaldt den regel dog ikke for dem.
Den ser jeg med glæde frem til resultaterne af.
Ole Vagn Christensen (S), 1997-10-23:
Jeg kan forstå, at Venstre nu lægger op til, at de grupper, som i dag er fritaget for betaling, skal betale.
Det vil sige, at der er endnu flere med dårlig uddannelse, der skal have lov til at betale for deres uddannelse, hvorimod alle andre grupper, som har haft en chance eller en mulighed for at komme på gymnasium eller på en videregående uddannelsesinstitution, eller hvad ved jeg, stort set har fået deres uddannelse gratis.
Jeg forstår på det, som fru Ulla Tørnæs her har sagt, at her vil man ramme de allersvagest funderede.
Jeg synes, det var en interessant udlægning, som fru Jette Gottlieb her præsterede.
Som virkelighedens verden ser ud, er situationen den, at det, det handler om, er, at når man skal bruge et år på at se på, hvad der kan være af fremtidsmuligheder, og måske endda videre skal bruge uddannelsesgodtgørelse, er det væsentligt, at man har haft med inde i planlægningen af, hvad det er, man skal i gang med, om det kunne passe ind i den struktur, der er på arbejdsmarkedet det pågældende sted.
Vi har alt for mange situationer, hvor det i stedet for at give folk muligheder har fastholdt nogle mennesker i en situation, og så er der ikke givet dem videre mulighed.
Nu mener jeg, at ansvaret i det system, der skal være med til at rådgive dem, er blevet dobbelt så stort.
Jan Køpke Christensen (FP), 1997-10-23:
Jeg synes faktisk, det var rigtigt, hvad hr. Nødgaard sagde.
Jeg ved ikke, om ministeren hørte det, men så vil jeg gerne gentage det, for jeg synes, det var vigtigt.
Når det drejer sig om et ungt menneske, der f.eks. har arvet en kæmpeformue, kan det så være rigtigt, at man ikke skal tage det med i betragtning ved tilbagebetaling af en studiegæld?
Jeg synes, det ville være rimeligt og normalt.
Så hører vi ofte fra den socialistiske side, som jeg også sagde tidligere, at de, der virkelig har økonomien, også må være dem, der skal betale.
Det er normal procedure ved alt muligt andet, regeringen gennemfører, men åbenbart ikke på det punkt.
Jeg vil gerne sige, at vi oprigtig talt mener, at oplysning vedrørende regler for støtte under studier skal strammes gevaldigt op.
Man kan ikke forvente, at en 19-årig, der står ved indgangen til et længerevarende studium og for første gang selv skal administrere sin økonomi, i det hele taget kan overskue konsekvenserne ved en støtteordning.
Det, det reelt handler om, er, at man selvfølgelig skal oplyse om, hvad det er, man reelt går ind til.
Og det er meget kort og præcist, at lånoptagelse naturligvis betyder tilbagebetaling.
Mere enkelt kan det altså ikke siges.