Mimi Jakobsen (CD), 2000-08-24:
Hvad skal graden af begejstring være?
Skal man blive lidt rød i kinderne, når man ser den her mønt?
Skal blodet rulle stærkere i begejstring?
Skal hjertet banke lidt hårdere i brystet og springe et par slag over?
Sådan er det vel næppe?
Nej, måtte svaret nok være.
Når CD varmt anbefaler et ja, er det først og fremmest, fordi det så ganske afgjort efter vores opfattelse er det mest fornuftige for Danmark, og så, fordi euroen og tankerne bag euroen, konstruktionen, ideen, samarbejdet bag euroen passer så fortrinligt ind i det billede, vi har af Europa i fremtiden.
Og når man så tænker på Europa i fremtiden, så kan man måske begynde at blive lidt rød i kinderne og få blodet til at rulle stærkere af begejstring og alt det her, for der er virkelig noget, man kan forholde sig til.
Og når det så mange gange har været sagt i debatten, at denne diskussion og denne folkelige debat ikke bør diskuteres så meget på økonomi, men mere på visioner eller følelser eller holdninger, så er det jo ikke, fordi økonomi ikke er interessant, og ikke, fordi det ikke har noget med økonomi at gøre, men fordi økonomiske diskussioner i den grad er uegnede til en folkeafstemning.
Derimod kan alle have et bud på: Hvad er det for et Europa?
Hvad skal vi med det?
Hvor stort skal det være?
Hvad skal det lave?
Hvad er fælles opgaver, og hvad skal de holde fingrene fra i Fællesskabet?
For CD er der ikke tale om en udvidelse af EU i de kommende år.
For CD og for mig er der tale om en genforening af et Europa, hvor landene i århundreder har handlet med hinanden, har haft fælles kulturelle strømninger, kultursammenstød, krige og ulykker, men masser af samhørighed
indimellem
Et Europa, som også i dag bygger på nogle værdier, bygger på nogle fælles tanker, og jeg skal ikke bilde nogen ind, at vi i et moderne Europa kan leve af slottene eller af Mozart og Beethoven, men det hygger svært at vide, at der gennem hundredvis af år har være kulturelle, historiske strømninger, som vi har været fælles om, og som jeg mener adskiller Europa fra alle andre verdensdele på denne klode. Europas forskellighed, Europas fælles historie på godt og ondt, alle disse ting er med til at give billedet af et fremtidigt Europa, et stort Europa og et Europa, som bevarer sin forskellighed, og som netop af den grund vil udvikle sig helt anderledes end det, som de unionsforskrækkede kalder mere union.
Det er alt for bredt, alt for overfladisk at tale om mere eller mindre union.
Det er rent ud sagt noget vrøvl.
Det, vi ser for os, jeg ser for mig, er et Europa, som med 22, 27 eller flere lande mødes i et samarbejde, hvor man på en lang række områder - forhåbentlig også nogle af dem, man ikke taler så meget om i dag - vil se vores stats- og regeringschefer mødes, tale sammen om, hvad det egentlig er for problemer, vi alle sammen står med i vores lande i øjeblikket og de næste par år.
Og det er jo det, der også binder et Europa sammen.
Tager man aviser fra andre lande, når man er ude at rejse, kan man jo hurtigt uden at forstå hele sproget alt for godt finde ud af, at det er præcis de samme syv, otte, ni temaer, der kører i samtlige lande i vores del af verden: Det er miljø, det er arbejdsløshed, det er fødevarer, det er økonomi, det er skoler, det er uddannelse, det er alle de her ting.
Og derfor vil vore stats- og regeringschefer, som de gjorde det i Lissabon, mødes og sige: Hvad er det, vi roder med alle sammen?
Det gør vi så.
Men derefter er det op til disse lande - hver ud fra deres udgangspunkt, som er meget forskelligt.
Nogle er nået langt på IT-området, nogle er bedre til at bekæmpe social udstødning end andre, men man arbejder hen mod dette fælles mål.
Det ved jeg ikke om man kan kalde union.
Jeg kalder det et stærkere samarbejde, inspiration.
Så er der områder, hvor vi ganske klart har brug for et stærkere, mere forpligtende samarbejde mellem de europæiske lande.
Det kan være meget vanskeligt at sige, at det kun må være sådan og sådan i fremtiden, fordi der kommer nye ting op.
Men jeg synes, man kan slå to principper fast for det, som holder.
Det ene princip hedder: Kraftigere, stærkere, mere forpligtende samarbejde på de områder, hvor det er åbenbart, at vi gør det meget bedre, hvis vi gør det samme på samme tid.
Og det andet område er et mere forpligtende samarbejde, kraftige, stærkere, på de områder, hvor et enkelt land eller en gruppe lande kunne skade de andre i foreningen, hvis de gik enegang.
Der er altså både et positivt og et negativt kriterium.
Derfor er det, jeg synes, euroen passer så godt i det europæiske billede, for tanken om euroen, konstruktionen bag, samarbejdet bag indeholder netop de to elementer: på den ene side det, at vi står langt stærkere i Europa over for omverdenen med dette, som jeg kalder »forsikringsselskabet euroen«.
Med forsikringsselskaber ved man jo, at det er sådan, at de ikke altid dækker, og det vil jeg godt lige tage en vending på, da der har været talt så meget om velfærdssamfundet i dag.
Et forsikringsselskab dækker, når stormene har raset, og man får en stormskade på sit hus, men vi ved jo også - i hvert fald os, der bor i gamle huse - at hvis man ikke har sørget for almindelig og ordentlig vedligeholdelse, så får man den lige i nakken igen, og så dækker forsikringen ikke.
Det er ganske enkelt almindelig vedligeholdelse af huset, men det er stadig væk vores fælles forsikringsselskab mod udefra kommende storme.
Det var det ene kriterium.
Det andet element er jo lige så tydeligt.
Euroen binder lande sammen, som, hvis de ikke var forpligtet - og det har vi jo set talrige eksempler på i fortiden - kunne gå ud og ødelægge tingene for nogle andre, og her er devalueringer jo det mest indlysende eksempel, men det kan jo også være andre ting.
På begge områder er euroen altså en integreret god del af det samarbejde og de tanker, der ligger i Europa.
Det er tidligere i dag blevet diskuteret: Hvorfor skal det lige være nu?
Jeg vil gerne fremhæve, hvad jeg har sagt her først: Gud ske tak og lov for, at euroen blev konstrueret på et tidspunkt, hvor det gik godt i Europa, og hvor der ikke var krise.
For det er rigtigt, at der er ingen der ved, om det kan holde i en krisesituation.
Men man ved i hvert fald, at det ikke kan etableres i en krisesituation, for så er alle sig selv nærmest.
Men det er etableret, og uanset om vi stemmer ja eller nej i Danmark - og det tror jeg er vigtigt at huske folk på - så er euroen der alligevel.
Han siger: Jeg synes, det var meget sjovere, da man kunne veksle til lire og til pesetas, for man får så dejlig mange af dem, mor.
Og det er jo rigtigt, i hvert fald indtil man opdager, hvad en is koster.
Men så må jeg jo sige til ham: Jo, men der er jo ikke lire, og der er jo ikke pesetas, og der er jo ikke alle de andre sjove mønter fra om et par år.
Og derfor er den dér verden passé.
Og det sidste, jeg vil sige, er: Vi stemmer jo om en euro, om vi vil have den eller ej, vel vidende, at vi under alle omstændigheder får den.
For om få år - jeg bor i Helsingør - så ved jeg godt, hvad der står på kasseapparaterne deroppe, og jeg ved også, hvad der står i København og alle mulige andre steder i landet.
Og derfor er det nok mest praktisk, at vi kommer ind nu.
Og derfor hører euroen hjemme i det billede af fremtidens Europa, som CD ser for sig, og derfor stemmer vi selvfølgelig for lovforslaget og stemmer ændringsforslagene ned, og vi stemmer søreme også ja den 28. september 2000.