Frank Jensen (S), 2000-11-10:
Jeg har inden for den seneste tid i forbindelse med skriftlige besvarelser af spørgsmål fra bl.a. hr. Frank Dahlgaard, som også har stillet denne forespørgsel, redegjort for de begrænsninger, som lovgivningen indeholder i forhold til udstilling, omdeling m.v. af pornografiske billeder.
Jeg har i samme forbindelse også redegjort for min opfattelse af behovet for at overveje nye tiltag på dette område.
Min besvarelse af denne forespørgsel, som nu er stillet, vil derfor tage udgangspunkt i disse tidligere besvarelser, og min besvarelse vil naturligt nok i et vidt omfang svare til, hvad jeg tidligere har givet udtryk for. Jeg vil imidlertid gerne indlede med at konstatere, hvad vi jo alle kan se, uanset hvor vi færdes: at billedpornografi og andre pornografiske fremstillinger, seksuelle motiver og skildringer er noget, vi gennem de senere årtier har mødt i stadig flere sammenhænge og i stigende omfang.
Der er ikke fra regeringens side iværksat mere generelle undersøgelser af billedpornografiens udvikling, og der er heller ikke overvejelser om at iværksætte sådanne undersøgelser.
Jeg er ikke bekendt med, om der i vore nabolande er foretaget sådanne undersøgelser.
Der er i hvert fald ikke her i landet foretaget sociologiske eller tilsvarende undersøgelser af emnet, som jeg er bekendt med.
Jeg er heller ikke bekendt med, at sådanne undersøgelser skulle være gennemført i vore nabolande.
Den udvikling, vi alle har kunnet følge, har været en del af den almindelige udvikling i vort samfund og har efter 1960'ernes liberalisering gjort pornografi og seksuelle skildringer til en stadig mere synlig del af vores hverdag.
Det er en udvikling, som jo ikke blot drejer sig om udbredelse af det, man vel kan kalde den egentlige sexindustri med pornoblade og videofilm, men den viser sig generelt ved, at seksuelle skildringer i øget grad møder os i vores dagligdag, f.eks. i reklamer, ugeblade, bøger og spillefilm.
De bestemmelser, som gælder i dag for udstilling og omdeling m.v. af pornografiske billeder, og som udgør et strafferetligt værn mod at blive konfronteret med sådanne billeder, findes i politivedtægterne og i straffeloven.
Ifølge normalpolitivedtægtens § 10, stk. 3., er det forbudt i huse at aflevere skrifter og billeder af anstødeligt indhold til andre end beboere, der har givet udtrykkelig bestilling herpå.
Der er altså en beskyttelse mod at modtage sådanne billeder og skrifter i sit hjem, hvis man ikke selv har bedt om det.
Efter politivedtægtens § 12, stk. 1., må ombæring udstilling, forhandling og uddeling af anstødelige skrifter og billeder endvidere ikke finde sted på eller ud til veje eller andre steder, hvortil der er almindelig adgang. Bestemmelsen har formentlig med tiden tabt noget af sin betydning, men må dog fortsat antages at give beskyttelse mod at blive konfronteret med billeder og skrifter af den værste karakter uden for hjemmet.
Det vender jeg tilbage til senere.
Efter omstændighederne vil udbredelse af pornografisk materiale i grovere tilfælde endvidere kunne udløse et ansvar
efter straffelovens § 232, der omhandler den, som ved uterligt forhold krænker blufærdigheden eller giver anledning til offentlig forargelse. Straffelovens § 234, stk. 1, indeholder herudover fortsat et udtrykkeligt forbud mod salg af utugtige billeder eller genstande til personer under 16 år.
Endelig vil jeg ikke mindst nævne de særlige straffebestemmelser vedrørende børnepornografi, der jo imidlertid ikke som sådan er temaet for denne aktuelle forespørgsel, vi har her i Tinget i dag.
De omtalte bestemmelser i politivedtægten og i straffeloven baserer sig alle på en vurdering af, om de billeder eller skrifter m.v., der er tale om, kan karakteriseres som anstødelige, utugtige eller uterlige, sådan som det er beskrevet i de enkelte bestemmelser.
Hvad der var anstødeligt eller utugtigt for 20 år eller 50 år siden, er således ikke det samme som i dag.
Min besvarelse af 13. august 1999 er i de spørgsmål, som hr. Frank Dahlgaard tidligere har stillet.
Spørgsmål nr. S 2552 indeholder en nærmere beskrivelse af disse retlige standarder, således som de er beskrevet i den juridiske litteratur.
Der er i besvarelsen af spørgsmålet omtalt en sag fra 1982, hvor Vestre Landsret tog stilling til anvendelsen af politivedtægtens § 12, stk. 1, i et tilfælde, hvor der i vinduet i en pornoforretning bl.a. var udstillet sex- og pornoblade samt attrapper af kvindelige og mandlige kønsorganer.
Sagen endte med en frifindelse for overtrædelse af politivedtægtens § 12, idet landsretten ikke fandt, at udstillingen var anstødelig.
Landsretten lagde i dommen vægt
på den liberalisering, der havde fundet sted vedrørende seksuelle spørgsmål. Tilsvarende vil nøgenbilleder og samlejescener i almindelighed næppe i dag være omfattet af de retlige standarder i straffesanktionernes bestemmelser, medmindre der er tale om f.eks. billeder af sadistisk indhold eller billeder af perversiteter.
I en udtalelse, som Justitsministeriet til brug for besvarelsen af spørgsmålet dengang indhentede fra Rigsadvokaten, og som er refereret i besvarelsen, anfører Rigsadvokaten således også, at der i dag må antages at være forholdsvis vide rammer med hensyn til udstilling af pornografisk materiale.
Man kan naturligvis have forskellige meninger om den udvikling, der har fundet sted i vores samfund.
Der har også på dette område været en almindelig forandring i samfundets normer, og den flytter samtidig på den beskrevne måde grænser for, hvad der er strafbart.
Man kan naturligvis også have den mening, at vi skal forsøge at skrue tiden tilbage ved at indføre nogle generelle og absolutte forbud på området.
Efter min opfattelse er det imidlertid naturligt, og det er det eneste rigtige, at vi på dette område som på mange andre har et strafferetligt værn, som baserer sig på og følger de normer og den udvikling, der er i samfundet.
Jeg tilkendegav derfor også i min besvarelse af det tidligere skriftligt stillede spørgsmål fra hr. Frank Dahlgaard, at jeg var enig og fortsat er enig med Rigsadvokaten i, at der ikke er behov for at ændre denne retstilstand.
Det er som sagt fortsat min opfattelse.
Jeg vil dog samtidig understrege, at jeg er helt enig med hr. Frank Dahlgaard i, at der skal være et strafferetligt værn.
Jeg vil derfor også gerne understrege, at vi gennem politivedtægtens og straffelovens bestemmelser netop allerede har et sådant værn i dag tilpasset vores samfund i dag.
Det betyder naturligvis ikke, at der ikke også på dette område kan opstå situationer, hvor der kan være grund til at overveje, om vi fra politisk side skal præcisere grænserne for det, vi som samfund vil acceptere, f.eks. hvis det konkret måtte vise sig, at det eksisterende strafferetlige værn ikke slår til og altså ikke reelt indeholder en beskyttelse, som svarer til samfundets almindelige normer.
Efter min opfattelse står vi imidlertid ikke i en sådan situation i dag.
Jeg kan i den forbindelse nævne, at der for tiden netop verserer en straffesag ved politimesteren i Slagelse mod et firma, der for nogle måneder siden husstandsomdelte en reklame med pornografisk indhold.
Jeg er bekendt med, at politimesteren i denne sag har rejst tiltale for overtrædelse af de nævnte bestemmelser i politivedtægtens § 10 og straffelovens § 232 om blufærdighedskrænkelse. Det er altså ikke sådan, at de bestemmelser, vi har i dag, ikke længere bruges, når der rent faktisk foreligger en situation, hvor der er grundlag for at antage, at normerne for acceptabel adfærd i vores samfund er overskredet.
Den konkrete sag verserer som sagt nu ved domstolene.
Som jeg allerede tidligere har tilkendegivet i forbindelse med min nylige besvarelse af nogle spørgsmål, som Venstres hr. Christian Hansen har stillet mig om den konkrete sag, må vurderingen af, om en sådan sag eventuelt giver anledning til at overveje nye initiativer, naturligvis bero på udfaldet af straffesagen. Skulle det vise sig, at det eksisterende strafferetlige værn ikke yder beskyttelse mod at modtage den form for pornografisk materiale, som blev omtalt i den konkrete sag, kan der naturligvis være grund til at gå ind i en nærmere vurdering af, om det bør give anledning til at overveje nogle initiativer på området.
Det vil imidlertid efter min opfattelse ikke være rigtigt her i dag at gå ind i en nærmere vurdering, når sagen for tiden er under behandling i retten.
Alt i alt er der efter regeringens og min opfattelse tale om, at vi har en lovgivning i dag, som giver den rigtige ramme, den naturlige ramme, på dette område, som er genstand for dagens debat.
Men vi skal selvfølgelig være opmærksomme på og parate til at præcisere disse rammer, hvis der viser sig at være behov for det med baggrund i konkrete sager.
Det er regeringen som sagt også klar til.