Per Stig Møller (KF), 2004-11-25:
Jeg vil godt takke for den brede tilslutning, der er til, at vi stadig væk efterkommer FN's opfordring til at være der og den irakiske regerings appel til os om at være der også med det styrkemål, vi er der med.
Jeg synes, det er en meget væsentlig opbakning til den danske indsats dernede og også til de folk, vi har dernede, der gør en stor indsats, som der er bred enighed om.
Jeg vil godt sige til dem, som har sagt, at de partier, som ikke sidder i regering, men som er med i dag bag det her, ikke skulle have haft nogen indflydelse, at selvfølgelig har de haft indflydelse.
Hvis man sammenligner det her beslutningsforslag med beslutningsforslaget fra maj måned, vil man kunne finde præcisioner og formuleringer, som naturligvis skyldes den dialog, man har haft mellem de parter, der er bag en indsats.
Så vi er selvfølgelig sammen om det her, og det lægger regeringen meget vægt på.
Så skal jeg som en forbrugeroplysning her fra starten lige sige om køretøjerne, at det, der står på arabisk – det er mere til Folketingets oplysning, for det har spillet en rolle i den her debat – simpelt hen er: danske styrker.
Det kan man vist ikke lægge ret meget politisk i, det er vist nærmest en kendsgerning.
Så vil jeg godt kommentere nogle af de bemærkninger, der er faldet.
Socialdemokratiet ønsker vægten forskudt fra det militære til det civile og humanitære.
Det ønsker vi også.
Det siger jo sig selv, at det, der er hele formålet med det, er en humanitær indsats, en genopbygningsindsats, men for at den kan finde sted, skal der altså også være sådanne forhold, at nogle kommer ind og genopbygger, at nogle kommer ind med den humanitære hjælp.
Der er det jo sådan, at det er lykkedes terroristerne, som jeg altså fortsat vil kalde dem, at terrorisere så meget, at nødhjælpsorganisationerne trækker sig ud, at genopbygningsindsatsen er sat i stå, og at vi ligesom så mange andre ikke har kunnet komme af med alle de penge, vi har afsat til det.
Vores strategi har hele tiden været trestrenget.
Den drejer sig om en militær indsats, den drejer sig om en genopbygningsindsats, og den drejer sig om en humanitær indsats.
Det er klart, at vægten skal forskydes efterhånden, som der bliver plads til det og mulighed for det.
Det er vi ganske enige om, og jeg håber da naturligvis også ligesom Socialdemokratiet, at vi meget snart kan øge den civile genopbygningsmæssige og humanitære indsats.
Om vi så tidligere har været besættelsesmagt har været diskuteret.
Så hvis man vil følge FN, så vær nu så venlig også at gøre det, selv om man ikke bryder sig om det.
Det vil nok være mest reelt.
Hr. Per Kaalund ønsker at støtte FN, og Socialdemokratiet ønsker at støtte FN.
Det er vi enige i, og her om lidt beslutter et bredt flertal i Folketinget at støtte FN's opfordring og imødekomme den ved at være til stede med styrker, der skal stabilisere Irak og gøre det muligt at genopbygge Irak.
Den blev også imødekommet på donorkonferencen i Japan, hvor der blev leveret en stor gældslettelse, så det irakiske samfund kan komme fri af byrden fra Saddam Hussein-tiden.
Vi ønsker sandelig at støtte FN, men andre – jeg tror, det var hr. Søvndal – siger, at vi kun skal være i Irak i forbindelse med at styrke FN og kun bidrage med humanitær hjælp.
Hr. Søvndal blev spurgt: Hvad skal vi gøre, når hr. Søvndal synes, der skal gøres noget andet end det, der gøres?
Det er altså ret gratis at sige, at man vil tilbyde en styrke til nogle, der ikke vil have den, men som tværtimod vil sige: Jamen det er fint, tak for jeres styrke, men mon ikke I skulle anmelde den til den irakiske regering, som jo har bedt os om at være der?
Hvis vi kun gav humanitær hjælp, er jeg såmænd ikke sikker på, at det kunne stoppe nogen terrorister.
Jeg tror ærlig talt ikke, at hr. Søvndals humanitære hjælp ville stoppe en eneste terrorist, for det er jo slet ikke det, det drejer sig om for dem.
Det drejer sig om at få magten i landet, og det kan altså ikke forhindres uden militær hjælp.
Når det er sagt, er det klart, at der er både en her og nu-strategi og en langsigtet strategi.
De skulle gerne sættes i gang samtidig, og vi har også prøvet at sætte dem i gang samtidig med den trestrengede strategi, jeg nævnte før: militær, genopbygnings- og humanitær strategi.
Det drejer sig om, at terroristerne ikke vinder sympati og ikke vinder rekrutter; det kan vi sagtens blive enige om.
Statsminister Allawi prøvede at få en dialog i gang i Falluja for at undgå, at man kom i en militær situation, men her var der ikke lydhørhed i modsætning til i al-Sadr City.
Den politiske dialog forsøges altså, men det kan ikke være sådan, at hvis man ikke ønsker den politiske dialog, har man ret til total magt.
Så må man standses.
Hr. Sjursen nævnte, at NATO-indsatsen er nødvendig for irakiseringen.
Det er den også, det var alle landene, der deltog i topmødet, enige om.
Hr. Sjursen vil ikke have flere danskere derned, men jeg er glad for, at Kristendemokraterne ender med at stemme for.
Her skal vi i øvrigt huske, at det danske styrkebidrag, som senest er justeret opad, netop blev opjusteret, for at sikringsstyrken kunne få så sikre forhold som overhovedet muligt.
Det vil sige, at fjerner vi folk fra styrken, vil vi enten øge usikkerheden for de danske styrker eller komme i den situation, at der vil være opgaver, de ikke kan varetage.
Vi sendte det mandskab ned, som man mente var nødvendigt for at løse opgaverne og beskytte de danske soldater så godt som muligt, og det er derfor, vi ikke kan fjerne dem igen, for så havde vi faktisk bedt om mere, end der var behov for.
Danmark skal også være i stand til at være til stede andre steder.
Det er jeg enig med hr. Sjursen i, og det er også derfor, regeringen hele tiden har sagt, at vi skal have mulighed for at opstille en styrke, som kan gå ind i f.eks. Sudan, når FN beder om det med.
Det er stadig vores indstilling.
Hr. Kaalund ønsker en særskilt dansk vurdering af forholdene i Irak.
Vi præciserer helt nøjagtigt i beslutningsforslaget, hvad formålet med tilstedeværelsen er: Det er irakiseringen, og det er genopbygningen.
Den danske vurdering er, at så længe den irakiske regering og FN beder os om at hjælpe med at løse opgaven, så er vi med.
Der er også kommet en plan fra den irakiske regering, som jeg gjorde opmærksom på ved førstebehandlingen.
Den skal vi hjælpe til med at gennemføre, og vi er altså side om side med flertallet af EU-landene og flertallet af NATO-landene i Irak for at prøve at løse denne opgave på trods af påstande om det modsatte.
Det kan ikke være sådan, at Danmark kommer ned med et særskilt projekt, mens Italien har et andet projekt, United Kingdom har et tredje projekt, og hvert eneste land dernede har sit eget projekt og sine egne ideer om irakiseringen.
Det ville medføre kaos og ville ikke føre til genopbygning, så derfor mener jeg, at den danske strategi, der bygger på en særskilt dansk vurdering, må være at imødekomme ønskerne fra den irakiske regering, hvis vi finder dem rimelige, og det har vi gjort med beslutningsforslaget.
FN har en ledende rolle i valgprocessen.
Derfor giver vi penge til valgprocessen, og derfor giver vi også penge til den sikkerhedsstyrke, som skal værne FN.
Her skal jeg dog gøre opmærksom på, at FN ikke har bedt Danmark om at bidrage til sikkerhedsstyrken.
Man kunne få det indtryk af den offentlige debat, men vi er ikke blevet bedt om det.
Det forventes, at Fiji og Georgien går med, og det skulle FN være tilfreds med.
Hr. Søren Krarup spurgte med rette hr. Søvndal: Jamen hvad var alternativet?
Jeg vil fortsætte i samme spor: Hvad er alternativet nu, og hvad var alternativet dengang?
Det er nu blevet diskuteret igen, og det var jo at lade Saddam Hussein fortsætte og fortsat lade ham være en trussel mod omgivelserne, som ikke vidste, om han havde de masseødelæggelsesvåben eller ikke havde dem.
Det alternativ syntes jeg var rigtig dårligt, og jeg synes stadig, det er et for dårligt alternativ, hvis det er det eneste, SF kan komme op med.
Og hvad var så alternativet i marts 2003?
Hr. Niels Helveg Petersen sagde, at krigen er ulovlig, men jeg kvitterer i øvrigt for hr. Niels Helveg Petersens fornuftige vurdering af vores tilstedeværelse og må bare igen minde om, at det er vi ikke enige om.
Vi har fremlagt vort folkeretskontors vurdering af krigens lovlighed for Folketinget, og jeg omtalte den også for FN's generalsekretær, da vi drøftede spørgsmålet i september på et bilateralt møde.
Vi må konstatere, at vi er uenige, men jeg vil bare minde hr. Niels Helveg Petersen om, at det er det samme folkeretskontor, jeg bygger på, som hr. Niels Helveg Petersen byggede på, da han besluttede at gå med i Kosovo og var villig til at gå med i Irak i 1998-1999.
Så tror jeg i øvrigt, vi skal være lidt varsomme med mantraet lovlig/ulovlig, når vi står over for massemordere.
Det kan ikke være sådan, at vi bare lægger hænderne i skødet og siger, at hvis der ikke kommer et himmelsk mandat eller et mandat fra FN, må vi lade mordene fortsætte.
Vi er jo i situationer, som hr. Niels Helveg Petersen som minister også reagerede på, hvor FN stillede sig selv skakmat.
Vi vil gøre alt, hvad vi kan for at effektivisere det, og vi går også ind for en udvidelse og udvikling af folkeretten i den nye situation.
Men jeg må minde om, at Pol Pot var blevet siddende i Cambodja, hvis ikke nogen havde fjernet ham mod FN's vilje, og Idi Amin havde fortsat siddet i Uganda, hvis ikke nogen havde fjernet ham mod FN's vilje.
Og hvad er problemet lige for øjeblikket, hvad er den største humanitære katastrofe, vi har i dette øjeblik?
Det er Darfur, og heller ikke her kan FN blive enigt om en mere muskuløs handling.
Nu tager forsvarsministeren og jeg derned i næste uge.
Vi løser nok ikke problemet, men vi gør det for ved selvsyn at vurdere det som forberedelse af vores politik i Sikkerhedsrådet.
Lad os ikke tro, at alt bliver løst, hvis vi bare lægger hænderne i skødet, indtil vi får at vide, at vi kan tage dem op igen.
Der går storpolitik i humanitære katastrofer, men der skal handles.
Det var jeg enig med hr. Niels Helveg Petersen om i 1990'erne, vi er også enige i dag, og det er jeg glad for.
Hr. Niels Helveg Petersen kommenterede også ICG's vurdering.
ICG er en god, kvalificeret gruppe, dens vurdering lægger jeg også vægt på, og jeg har noteret mig, at en af de ting, jeg er enig i, er, at de elendige sociale og økonomiske forhold og arbejdsløsheden er en drivende kraft bag den negative situation.
Det er fuldstændig rigtigt.
Men igen må vi bare sige: Jamen hvorfor er situationen især så svær i sunniområderne?
Det går jo fremad i shiaområdet, og det er gået ganske pænt i kurderområdet.
Det skyldes jo, at der er nogle, der ikke vil have, at processen skal lykkes.
Der er nogle, der ikke vil have, at Irak bliver et demokrati, for så mister de den magt, de har haft før, hvor det ikke var noget demokrati.
De mister deres indflydelse, og de får heller ikke mulighed for at gennemføre talebanagtige tilstande, som de gerne vil.
Derfor er det, vi ser terroristerne ødelægge alt, hvad de kan.
Derfor ser vi kidnapningerne, og derfor ser vi de fuldstændig vanvittige halshugninger.
Der er en grund til, at man viser det på skærmen, der er en grund til, at alle kan se det, og der er en grund til, at man gør det så makabert som overhovedet muligt.
Det er for at sende en besked til hele verden: Bliv væk fra vores land, for det vil vi selv have lov til at terrorisere, indtil det makker ret og gennemfører de Fallujatilstande, som hr. Ulrik Kragh nævnte, og som jeg skal kommentere lidt til slut.
Sabotage mod olieledningerne har også et formål, nemlig at den nye regering ikke skal få midler til at få gennemført den genopbygning, der skal ske.
Det er der jo mange grunde til, men den irakiske regering og naboerne på Sharm el-Sheikh-konferencen bad netop om, at man sørgede for at stoppe terroristerne; det er en af paragrafferne i Sharm elSheikh-dokumentet fra forleden.
Så nævnte hr. Søvndal – og det vil jeg også lige slå en pæl igennem – at i marts 2003 tog man fejl på alle områder.
Jeg må bare minde om, at der vist ikke er nogen, der er uenige i den begrundelse, den danske regering gav i beslutningsforslaget, nemlig at Saddam Hussein ikke havde respekteret nogen af de FN-resolutioner, der var blevet vedtaget gennem 12 år.
Han havde blæst på dem, og det var den danske regerings begrundelse, som blev lagt frem for Folketinget.
Her tog vi nok ikke fejl, for så skulle hr. Søvndal altså skrive historien om med tilbagevirkende kraft og pludselig gøre Saddam Hussein til en samarbejdspartner for FN, og det kan han vistnok ikke.
Så vil jeg her til sidst kommentere, at hr. Søren Søndergaard kom frem med, at der er legitime grunde til at gøre væbnet modstand for at fjerne besættelsen.
Der er altså ikke tale om nogen besættelse, og hr. Søren Søndergaard underkender FN's vurdering.
Det er et oprør mod Iraks anerkendte regering, og mange gør det med det formål at indføre tilstande som dem i Falluja.
Hr. Ulrik Kragh gennemgik nogle af dem, og jeg skal føje nogle til.
De væbnede tilhængere fungerede som et religiøst politi; der var underjordiske fængsler, og i flere tilfælde blev der fundet lænkede fanger; der var de berygtede slagtehuse; en ældre mand, der takkede rystende af skræk, sagde, at muhajedinerne havde stranguleret Falluja, at enhver, der blev anset som mistænkelig, ville blive henrettet, og at utallige navnløse lig ville flyde i gaderne.
En fra sufisekten sagde, at tilværelsen var hård.
De kunne ikke arbejde, de kunne ikke bevæge sig nogen steder hen, og hvis oprørerne mente at have noget på en person, blev han enten dræbt eller smidt i fængsel.
Under oprydningen i Falluja blev der fundet alt fra hjemmelavede flammekastere til jord til luft-raketter, der var våben nok til at kunne overtage kontrollen med hele landet, og der blev fremstillet bilbomber.
Jeg tror ærlig talt, vi skal sige, at det vel egentlig er ganske nødvendigt, at der bliver ryddet op i terrorrederne.
Ellers giver man Irak til terroristerne, og hvad er så det næste, man skal give til terroristerne?
Jamen hr. Søren Krarup har da ret i, at der er et meget, meget kraftigt religiøst diktatur, som forsøger at tage magten og få fjernet alt muligt andet.
Der er heller ikke nogen tvivl om, at nogle af kræfterne faktisk ønsker at lave et talebanagtigt styre.
Og hvad var det, Taleban ville?
Det ville med udgangspunkt i Afghanistan forsøge at blive kalifatets centrum.
Det var bin Ladens håb, og det bliver man altså kun, ved at hele området – område efter område – bliver fundamentalistisk.
Så der er da ikke nogen som helst tvivl om, at nogle ønsker det clash of civilization for at trække den vestlige indflydelse væk fra deres verden.
Det er også derfor, man kidnapper og halshugger.
Det er for at undgå, at den vestlige kultur kan påvirke deres.
Så er der andre, der vil noget andet, men jeg vil godt understrege, at det store flertal af muslimer ikke har den indstilling.
Man skal dog ikke være blind for, at nogle vil, og derfor sagde jeg også ved førstebehandlingen, at man, hvis man er udsat for totalitære tendenser, skal stoppe dem i tide.
I det 20. århundrede lærte vi meget om, hvad det betød, når man lod de totalitære tendenser fortsætte for længe.
Det kostede millioner af mennesker livet, at man lod nazisternes galninge ende med at få magten og til sidst lave en krig, og at man lod kommunisterne, som også var et mindretal i Rusland, ende med at lave Sovjetunionen og undertrykke og myrde så mange mennesker, som de gjorde.
Så vi må have lært, at med totalitære ideologier må der gøres op her og nu.
Det bliver dyrere, jo længere man venter.