Pia Christmas-Møller (KF), 2001-01-25:
I slutningen af 1950'erne og i begyndelsen af 1960'erne begyndte man at indse, at den socialpolitiske indsats i alt for mange tilfælde ikke førte til de ønskede mål om normalisering og integration, men derimod til umyndiggørelse og udstødelse af samfundet.
Men langt op i 1970'erne var holdningen fortsat båret af den opfattelse, at den enkelte var en del af en gruppe med fælles behov, som man forventede
passivt skulle modtage de velmente tilbud om kollektive standardydelser, men med bistandsloven fik vi de første spæde skridt taget til et holdningsopgør, hvorefter den enkelte skulle betragtes som et individ med forskellige behov.
Langsomt, men sikkert, blev en udvikling indledt, hvorefter mennesker uanset evner og situation skal mødes med individuelle og fleksible tilbud samt en forventning om aktiv deltagelse og indflydelse.
Myndiggørelse af mennesker er målet, og midlet er en socialpolitisk indsats, der skal tage udgangspunkt i en fundamental respekt for den enkeltes individuelle behov og muligheder.
Integrationen skal ikke længere bare ske på majoritetssamfundets præmisser og opfattelse af normaliteten.
Det skete i oplægget »Der er brug for alle«.
Det rummede således en opfordring til, at kommunerne og regeringen i fællesskab forpligtede sig til at træffe en principbeslutning om at gøre markant op med den passive kontantlinje til fordel for en aktiv noget for noget-linje.
Baggrunden var en erkendelse af, at alt for mange blev sat ud på samfundslivets parkeringsplads og spist af med en passiv ydelse.
Det var så nemt, men lige så menneskeligt uværdigt.
To hensyn skulle således bære den nye aktivlinje.
For det første hensynet til den enkelte.
Den, der overlades til passiv forsørgelse, føler sig ofte sat uden for og isoleret fra resten af samfundet.
Følelsen af at være tilovers og udstødt og ubrugelig virker nedbrydende for lysten til selv at gøre en indsats.
For det andet havde man hensynet til samfundet.
Der er brug for de mange ressourcer, der naturligvis findes i disse mennesker, både menneskeligt og samfundsøkonomisk.
Med de tre lovforslag, der nu er til behandling, har vi et lovkompleks, som tilsammen går under betegnelsen førtidspensionsreformen.
Vi tager her efter vores opfattelse et afgørende skridt
i retning af at virkeliggøre visionen om at give plads til alle, fordi der er brug for alle
Det er vi i Det Konservative Folkeparti overordentlig tilfredse med.
Der gøres med lovforslagene virkelig op med mange års tænkning, en tænkning, som byggede på en fokusering på, hvad det enkelte menneske ikke kan. Fremover skal fokus sættes på, hvad den enkelte kan.
Det er en fundamental og principiel ændring i det socialpolitiske syn på mennesker, der har brug for en håndsrækning, fordi de ikke fuldt ud kan klare sig på det sædvanlige arbejdsmarked. Helt afgørende er det, at såvel arbejdsmarkedets parter som kommunerne nu følger op.
Arbejdsmarkedet skal gøres mere rummeligt, formidlingsindsatsen skal gøres mere effektiv, og sagsbehandlingen i kommunerne skal sikres et højt kvalitetsniveau.
Vi har med tilfredshed noteret os den positive modtagelse, reformen har fået hos såvel DA som LO.
Der er afsat god tid til at forberede og indkøre reformen, og det er efter vores opfattelse meget vigtigt, at tiden bruges målrettet, så den nye sagsbehandlingsmetode ikke bare er udviklet, men også fuldt formidlet via en massiv uddannelsesindsats fra personalet i kommunerne.
Vi venter os også meget af opbygningen af nye formidlingsenheder, der skal sikre en effektiv og præcis formidling af fleksjob.
Vi opfordrer regeringen til at sætte skub i den helt nødvendige fornyelse med inddragelse af private udbydere.
Med reformen sikres det dels, at der er klare incitamenter til, at den enkelte udfolder sine muligheder, og dels, at samfundet inddrager den enkelte i fællesskabet samtidig med, at de, der er helt afhængige af andres støtte, sikres bedre.
Særskilt skal fremhæves de markante forbedringer af mulighederne for pensionsopsparing.
Under udvalgsbehandlingen vil vi gerne sikre, at mennesker, der forud for visitation til fleksjob eller førtidspension har haft en arbejdsmarkedspension og lignende, kan fortsætte deres pensionsindbetalinger til deres hidtidige pensionsordning.
I det hele taget ønsker vi størst mulig frihed, når det gælder placeringen af opsparingen.
En række barrierer nedbrydes ved markante forbedringer i fleksordningen, bl.a. med forbedret dækning under ledighed, ferie og en efterlønslignende tilbagetrækningsordning.
Det har Det Konservative Folkeparti lagt stor vægt på under forhandlingerne.
Det er ingen hemmelighed, og det skal ikke være nogen hemmelighed, at vi gerne ville være nået længere.
Vi ville f.eks. gerne have haft endnu lempeligere vilkår, når det gjaldt optjening, og også en bedre dækning under ledighed.
Men vi er tilfredse med resultatet.
Fremhæves skal også imødekommelsen af vort ønske om at sikre selvstændige erhvervsdrivende mulighed for at deltage i fleksjobordningen.
Når man ønsker at give forskellige mennesker lige udfoldelsesmuligheder, er det ofte nødvendigt at give dem forskellige tilbud.
Efter vores opfattelse ville det have været direkte hæmmende for mulighederne for at tilgodese de særlige hensyn, der skal tages, når fleksjobbere skal have lige muligheder på det ordinære arbejdsmarked, hvis administrationen af fleksjobordningen var blevet overgivet til a-kasserne. A-kasse-medlemmer og fleksjobbere adskiller sig således definitorisk på forskellige punkter.
A-kasse-medlemmer står og skal stå fuldt ud til rådighed på almindelige arbejdsmarkedsvilkår, og de melder sig selv ind i forsikringen og optjener derefter nogle rettigheder.
Fleksjobbere kan derimod netop ikke stå fuldt og helt til rådighed på almindelige vilkår, hvorfor særlige hensyn skal tages, hvilket betyder, at der f.eks. efter vor mening skal lægges mindre vægt på kravet om optjening som betingelse
for opnåelse af rettigheder
Fleksjob kan man ikke bare selv vælge.
Det kræver visitation.
Vi mener faktisk, at der er en række regler i a-kasse-systemet, som det ville være helt urimeligt at stille fleksjobberne over for.
Under forhandlingerne kæmpede vi således for, at fleksjobbere på flere punkter skulle have lempeligere regler, end de kendte fra a-kasse-systemet.
Det lykkedes i et vist omfang, og det er vi tilfredse med.
Og vi er overordentlig tilfredse med, at det er lykkedes at sikre administrationen af fleksjobordningen i det sociale, kommunale decentrale led.
Sådan vil det altid være.
Den, der ikke tør drømme om en endnu bedre verden, lever ikke.
Men man skal ikke afvise det gode i det bedstes navn.
Derfor anbefaler vi reformen, og det gør vi varmt.
Vi gør det, fordi reformen bæres af et livssyn, som helt og fuldt er Det Konservative Folkepartis.
Man skal fremover se på, hvad den enkelte rummer af muligheder, se på, hvad den enkelte kan.
Det er en værdig tilgang til mennesker.
Reformen er også båret af retskrav.
Reformen er båret af et ønske om at sikre bedre pensionsmuligheder både for nuværende og kommende førtidspensionister, og endelig vil jeg også fremhæve de forbedrede regler for ægtefælleberegning. Der er mange gode elementer i den reform, vi nu er blevet enige om.
Jeg håber, at vi under udvalgsbehandlingen kan rette de småting til, der måtte være, og at vi kan få en rigtig god og gedigen modtagelse af de berørte parter, for dét er afgørende for, at reformen kan føres ud i livet på en fornuftig måde.
Men der er meget store socialpolitiske perspektiver i den reform, vi behandler i dag.