Svend Auken (S), 1998-10-27:
Jeg vil starte med at sige tak til forespørgerne for denne lejlighed til at redegøre for regeringens syn på, hvordan partsmødet i Buenos Aires, også - som efterlyst af hr. Steen Gade - kan blive en sejr for det globale miljø.
Jeg kvitterer også for den anerkendelse, der lå i hr. Steen Gades bemærkninger om en fortsat aktiv dansk indsats.
Jeg kan love hr. Gade, at vi har været meget aktive i forberedelserne til mødet i Buenos Aires, og det har vi været i selve klimakonferencens regi.
Mine medarbejdere, de danske repræsentanter, har gjort et kæmpearbejde i forberedelsen af mødet.
Vi har også, set i EU-regi, øget den indflydelse, vi havde mulighed for i forhold til de fælles EU-holdninger, som igen vil være de mest progressive på mødet i Buenos Aires.
Når jeg kvitterer for de pæne ord til hr. Steen Gade, vil jeg også gerne kvittere over for Folketingets partier.
Jeg ved, vi har mange synspunkter, som vi ikke deler, og at der er mange holdninger, vi ikke har til fælles.
Men det har glædet mig, at vi i hele forløbet, når det drejer sig om de globale klimaproblemer - på tværs af de enorme videnskabelige spørgsmål, der naturligvis kan stilles i den forbindelse, de meget betydelige interesser på både kort og lang sigt, der er knyttet til løsningen af dette spørgsmål, og de forskellige holdninger, der kan være til enkeltheder, først og fremmest når vi ser på de nationale virkemidler - har været i stand til at holde sammen i det danske Folketing.
Det giver styrke, for
hvis man vil have en markant dansk holdning, hvis man vil stå fast på nogle synspunkter, og hvis man vil præge udviklingen, er det nødvendigt at have en bred opbakning i det danske Folketing.
Det vil jeg gerne kvittere for.
Hr. Steen Gade gav, synes jeg, en virkelig god beskrivelse af Kyotoprotokollen.
Den er et skridt i den rigtige retning, og der lægges op til, når ratifikationen er gennemført, at de industrialiserede lande juridisk forpligter sig til reduktionsmål.
Det er første gang, vi laver en aftale af denne art, og med alle sine skrøbeligheder, alle sine usikkerhedspunkter og alle de steder, hvor der er behov for opfølgende handling - det, som er udfordringen i Buenos Aires - indeholder Kyotoprotokollen en beslutning om, at der for de industrialiserede landes vedkommende tilsammen skal ske en reduktion på 5,2 pct. for perioden 2008-2012 i forhold til niveauet for udslippet i 1990.
I forbindelse med opspillet gik vi foran i EU.
Vi bevarede den grønne førertrøje ved at påtage os at reducere med 8 pct. af den kurv af drivhusgasser, protokollen omfatter, mens USA og Japan blev presset til reduktioner på henholdsvis 7 pct. og 6. pct. - ikke i forhold til deres aktuelle udslip, men i forhold til hvad udslippet var i 1990, dvs. en væsentlig større reduktion, end disse 7 og 6 pct. udgør.
Hvis ikke vi vedtog den slags begrænsninger, ville der i år 2000 og år 2012 ske en faktisk forøgelse med 30 pct. i enkelte lande - det kunne f.eks. være tilfældet i USA - og på den baggrund er det min vurdering, som også hr. Gade gav udtryk for, at der skete fremskridt i Kyoto.
Men Kyoto er kun det første skridt.
Vi er nødt til at tage flere skridt i konventionssamlinger, og vi er navnlig nødt til at tage flere skridt, når det drejer sig om at leve op til vores forpligtelser med hensyn til de nationale virkemidler, hvor det er en dansk holdning, som det er en europæisk holdning, at det, der er skrevet ind i klimakonventionen om, at det først og fremmest handler om det, man gør hjemme hos sig selv, og de andre ting - de fleksible mekanismer, kvotehandel, joint implementation, hvad det hedder alt sammen med fine ord - er noget, der først må komme som et supplement i forhold til det.
EU har en fordelingsnøgle til opfyldelsen af sine 8-pct.s-forpligtelser, hvor vi har taget hensyn til landenes forskellige situation.
Igen er Danmark i en meget aktiv position - forstået på den måde, at vi sammen med Luxembourg og Tyskland har påtaget os de største forpligtelser, henholdsvis for Luxembourgs vedkommende 28 pct. og for Tysklands og Danmarks vedkommende 21 pct., hvor andre lande på et langt lavere udviklingsniveau har forpligtet sig til at begrænse stigningerne i deres udledninger af drivhusgasser med omkring 25 pct.
Jeg har dog været nødt til - og det har jeg også orienteret Folketingets Europaudvalg om - i forbindelse med forhandlingerne i juni måned at give udtryk for utilfredshed med enkelte landes bidrag i denne proces.
Det er ingen hemmelighed, at jeg mener, at den hollandske regerings meget negative melding under mødet var en stor skuffelse i forhandlingerne, og der er også blevet givet udtryk for det undervejs.
Men jeg bliver nødt til for Danmarks vedkommende at gøre opmærksom på det faktuelle, at med de virkemidler, vi kender fra eksempelvis »Energi 21«, og som vi har planlagt at vedtage i Danmark, er vi også for Danmarks vedkommende for samtlige de seks drivhusgasser, det her drejer sig om - hvor CO2 jo kun er én af de seks - kun i stand til at nå 17 af de 21 pct., vi har bundet os til at reducere med.
Skal vi nå de sidste 4 pct., kræver det nye fælles politikker inden for EU.
endnu, at der kommer fælles politikker i EU.
I rådskonklusionerne fra juni har vi da også konkret udpeget de virkemidler, det ville være mest relevant at tage op som fælles virkemidler.
Det er imidlertid ikke mindre vigtigt, at der også tilstræbes en eller anden form for harmonisering af virkemidlerne mellem de industrialiserede lande, og dér er vi jo nok desværre i den situation, at selv om vores diskussion ikke er kommet nær langt nok, så er vi simpelt hen syvmileskridt foran diskussionen, som den former sig i eksempelvis De Forenede Stater på nuværende tidspunkt.
Det tror jeg også at Folketingets Energipolitiske Udvalg, der netop har været på studietur i USA, fik et levende indtryk
Det fjerde partsmøde i Buenos Aires har sat to emner på dagsordenen: For det første skal vi, når vi kommer derud,
diskutere en vurdering af klimakonventionens tilstrækkelighed, og for det andet skal vi se på en nærmere konkretisering af reglerne i Kyotoprotokollen, herunder forbruget af de såkaldte fleksible mekanismer.
Særlig for udviklingslandenes vedkommende vil der blive presset på for at få behandlet det første emne, medens andre lande, som måske synes, det er en lidt ubehagelig diskussion, alene vil diskutere, hvad vi kan gøre med hensyn til de fleksible mekanismer. Jeg forstår godt, at udviklingslandene ønsker at sætte spørgsmålstegn ved, om vi i de industrialiserede lande virkelig er parat til at gå langt nok, hvis eksempelvis det viser sig, at lande med et i forvejen gigantisk udslip pr. indbygger af CO2 kan siges at betale for yderligere 25-30 pct. ved at købe varm luft i lande, der som følge af en økonomisk krise har oplevet en voldsom afindustrialisering.
Det gør jo ikke noget stærkt indtryk på et afrikansk land i dyb fattigdom, der måske skal påtage sig forpligtelser, eller udviklingsøkonomier i Asien eller i Latinamerika, hvis lande, der i forvejen har et gigantisk udslip, fortsætter med at øge det og kun gennem såkaldt kreativ bogføring camouflerer det ved at opkøbe varm luft i eksempelvis de tidligere sovjetunionslande.
Kun ved at være troværdige kan vi lykkes med det, som er helt afgørende for successen af hele eksercitsen, hele øvelsen, nemlig at få lande som Kina, Indien, Brasilien osv. med.
Dem får vi kun med, hvis vi selv er troværdige.
Mange af de spørgsmål, vi skal forhandle, vil ikke kunne løses umiddelbart i Buenos Aires, og det er baggrunden for, at EU vil bringe det forslag på bane, at der i Buenos Aires vedtages en handlingsplan, som tydeligt og klart beskriver, hvad der mangler at blive taget stilling til, så alle har en fælles opfattelse af indholdet og tidsrammen for løsningen af problemerne.
Kun derved kan den enighed og det politiske momentum, som EU medvirkede til, og som førte til vedtagelse af Kyotoprotokollen, fastholdes og udbygges i Buenos Aires.
Et hovedemne i Buenos Aires vil blive - jeg var kort inde på det
før - Kyotoprotokollens fleksible mekanismer
Jeg tænker her på såkaldt joint implementation, jeg tænker på kvotehandel eller handel med udledningstilladelser, og jeg tænker på den særlige mekanisme for projekter i udviklingslandene, også kaldet CDM, clean development mechanism, samt det særlige CO2-optag i skovene.
Fælles for joint implementation og kvotehandelen er, at udledningsrettighederne i princippet overføres mellem de industrialiserede lande og dermed blot giver en ændret fordeling, når det drejer sig om opfyldelsen af den samlede målsætning om reduktionen på de 5,2 pct., men clean development mechanism jo er en mekanisme uden aftalte grænser for joint implementation-projekter i udviklingslandene, som i hvert fald teoretisk set kan føre til en samlet stigning i udledningerne i forhold til de industrialiserede lande.
Det er et vanskeligt punkt, men vi er selvfølgelig positive, hvis der i clean development mechanism ligger en tilskyndelse for landene til at sætte additionelle - det er nogle forfærdelige ord, de her, men det vil sige ekstra - penge af til at gennemføre disse projekter, og hvis det drejer sig om renere teknologi, hvis det drejer sig om vedvarende energi, så er vi selvfølgelig meget, meget positive.
En yderligere mekanisme er spørgsmålet om optag af kulstof i nyplantede skove - blandt de indviede kaldes det med et engelsk ord sinks - s-i-n-k-s - sinks.
Jeg forventer ikke, at dette emne for alvor vil blive drøftet, før FN's klimapanel i år 2000 er færdigt med en større redegørelse for, hvordan protokollens tekst på dette punkt kan omsættes i praksis.
Det er meget tilfredsstillende, at vi på rådsmødet den 6. oktober blev enige om, at de nationale tiltag skal levere hovedparten af reduktionerne, hvilket efter min opfattelse vil sige mindst halvdelen, og blev enige om, at loftet skal defineres såvel kvalitativt som kvantitativt - det kvalitative f.eks. i form af en minimumsliste over initiativer, der skal være iværksat nationalt, før de fleksible mekanismer kan tages i brug.
For CDM vil det nok være nødvendigt med nogle særlige begrænsninger i form af et særligt loft over anvendelsen, som jeg var inde på det før.
Skellet mellem industrilandene og udviklingslandene viser sig klarest i spørgsmålet om konventionens tilstrækkelighed.
EU og resten af de industrialiserede lande finder, det er afgørende, at i hvert fald nogle udviklingslande påtager sig at begrænse væksten i deres udledninger efter den første budgetperiode, der udløber i 2012.
Det vil naturligvis kræve overførsel af både teknologiske og finansielle ressourcer til udviklingslandene, som det jo netop er indeholdt i klimakonventionen.
Fra vores side vil betydningen af dialogen med udviklingslandene blive understreget.
Det er den eneste vej til at sikre global deltagelse i begrænsningerne af klimaændringerne og muliggøre, at de nationale udspil på lang sigt nærmer sig hinanden, f.eks. regnet pr. indbygger.
For at imødekomme udviklingslandene og forhindre blokeringer bør handlingsplanerne også omfatte emner, som har udviklingslandenes særlige interesse, og vi bør på dette punkt imødegå - om jeg så må sige - nye svindelmuligheder, nye muligheder for at undgå éns forpligtelser i handel med det, som jeg har kaldt tropisk luft.
Må jeg sammenfatte: Udfordringen ved klimaforandringerne er reel.
De menneskeskabte drivhusgasser skal mindskes.
De fælles politikker i EU er for Danmarks vedkommende også helt nødvendige.
Globalt styrede fleksible mekanismer kan være et fornuftigt supplement, men de kan også indebære en alvorlig risiko for klimasvindel.
Danmark er med sine europæiske partnere rede til at gøre sin del.