Christine Antorini (SF), 1999-01-14:
I modsætning til den socialdemokratiske ordfører, der var meget begejstret for tilstanden i den danske forskning, så er jeg egentlig ikke sådan helt tryg ved, at det går helt så godt.
Det er rigtigt, at der netop har været en stor OECD-undersøgelse, der viser, at vi er gledet ned fra en 10. plads til en 14. plads, hvis vi sammenligner os med de lande, vi normalt ellers gerne vil være på niveau med, i forhold til, hvor mange ressourcer der bliver brugt på forskning.
Regeringen har også en ambitiøs målsætning om, at 50 pct. af de unge skal have en videregående uddannelse, samtidig med at der reelt er blevet sparet på forskning og undervisning med den nuværende finanslov, der netop er blevet indgået.
Den redegørelse, som vi skal diskutere i dag, illustrerer meget godt problemet ved at adskille de videregående uddannelser i to ministerier, for når man diskuterer forskning, er man altså nødt til at diskutere både forskning og undervisning i sammenhæng.
Den her redegørelse behandler stort set kun forskning, og Undervisningsministeriet har så her i går afleveret sit bidrag til den store diskussion, der har været i medierne omkring udviklingskontrakter, og deres bidrag til, hvordan de kan indgå i forhold til undervisning.
Jeg synes ærlig talt, det er på tide, at der sker en koordinering, og det ville jo have været dejligt, hvis undervisningsministeren også havde været til stede, og man kunne jo egentlig også godt have forestillet sig, at der var blevet lavet en redegørelse om forskning og undervisning i samarbejde mellem Undervisningsministeriet og Forskningsministeriet. Jeg vil godt starte med det ene hovedpunkt, som jo nok bliver forårets store tema, nemlig udviklingskontrakter.
I SF er vi positive over for udviklingskontrakter, hvis de vel og mærke bruges til at fastsætte nogle overordnede mål, som man kan bruge til at fokusere på.
Vi mener faktisk, at udviklingskontrakter kan være med til at styrke både nogle faglige og nogle forskningsmæssige diskussioner ude på universiteterne, men det er vigtigt, at udviklingskontrakterne bliver fulgt op økonomisk, så de videregående uddannelser ved, hvilke rammer de kan udvikle sig inden for.
Jeg lyttede med interesse til fru Hanne Severinsens indlæg, hvor hun lagde op til, at det var på tide, at vi lavede en ny flerårsaftale her i Folketinget.
Det synes vi er en god idé i SF og vil høre, om det er noget, som regeringen vil overveje at tage initiativ til.
I den forbindelse synes vi også, det er oplagt at se på taxameterordningen, f.eks. ved at sætte en grænse for, hvor stor årligt udsving der kan være i taxametrene, så et fakultet ikke er nødt til at fyre en række forskere, fordi der et år er faldende søgning, f.eks. som vi ser med naturvidenskaberne i øjeblikket.
Nu er det selvfølgelig svært igen, fordi Undervisningsministeriet og Forskningsministeriet er kommet med hver deres redegørelse, men Undervisningsministeriet nævner i deres udkast til resultatkontrakter, at nye resultatkritier kan danne grundlag for en videreudvikling af det eksisterende taxametersystemt.
Jeg vil høre, om forskningsministeren har gjort sig nogen tanker om, hvad den videreudvikling af det eksisterende taxametersystem kunne være.
Vi har her til morgen fået et revideret udkast til udviklingskontrakter.
Der står nemlig i det nye forslag, at med udviklingskontrakter indføres der ikke et nyt bevillingssystem, men det er naturligt, at institutioner, der opfylder ambitiøse mål, står i en gunstigere position, når der skal omprioriteres eller fordeles nye bevillinger.
Det vil sige, at Forskningsministeriet, sådan som jeg læser det, ligger op til en eller anden form for belønningssystem, og jeg vil gerne bede forskningsministeren om at uddybe, hvad man egentlig forestiller sig. Forskningsministerens første udkast synes jeg med rette er blevet modtaget med stor skepsis ude på universiteterne, for det var ved gud detaljestyring frem for overordnede mål. Jeg kan se, at det er blevet reduceret i hvert fald sidemæssigt i omfang, og nu må vi jo så gå lidt mere i detaljer med, om det rent faktisk lever op til, at det kan bruges til målstyring og ikke detaljestyring. Derfor er jeg nødt til at tage udgangspunkt i Undervisningsministeriets oplæg til en udviklingskontrakt, som jeg egentlig synes indeholder det, som er nogle af de gode ting, der kunne være i det. For det første understreger Undervisningsministeriet, at man ikke kritikløst kan overføre principper fra andre resultatkontrakter i staten til universitetsverdenen.
De fremhæver også, at man kun skal opstille ganske få resultatkrav for at skærpe koncentrationen, og at resultatkontrakter eller udviklingskontrakter skal være et supplement til universiteternes virksomhedsregnskaber og strategiplaner.
De bygger på en gensidig dialog, der baseres på universiteternes eget udspil, og de foreslår konkrete målsætninger, der kan evalueres, f.eks. mindre frafald, eller hvor stor andel af undervisere der kan være på et universitet, som skal varetages af videnskabeligt personale med forskningsret og forskningspligt.
En af de ting, der er beskæmmende, når vi snakker kvalitet på de videregående uddannelser, er, at rent faktisk omkring halvdelen af dem, der underviser på første del, er timeansatte undervisere uden forskningsret og -pligt.
En af de andre store diskussioner, som jeg synes desværre kun berøres ganske, ganske let i redegørelsen,
er hele diskussionen omkring styringen af forskningsmidlerne. Jeg synes, der mangler nogle kritiske overvejelser om styringen og fordelingen.
Det er jo sådan, at der er flere midler, der føres over i programmer, og færre, der administreres af Forskningsrådet, og der er meget lidt ude på universiteterne.
Vi har så også her i dag fået et bevillingspapir fra Forskningsministeriet, og det vil jeg så med glæde studere nærmere.
Vi mener i SF, at hele strategien for fordeling af forskningsmidler bør stå højt på dagsordenen.
Vi synes, det er i orden, at der er nogle få, store programmidler, der kører over en længere årrække, men der bør også følge undervisningsforpligtelse med programmerne, hvis vi vil sikre den forskningsbaserede undervisning.
Vi synes også, det er godt med eksterne forskningsbevillinger, Risø er fremhævet, men problemet med de eksterne forskningsmidler er jo, at de kun finansierer forskning og ikke undervisning.
Høj undervisningskvalitet er altså afgørende for, at vi også i fremtiden får verdens bedste forskere, som der er lagt op til.
Ellers synes jeg, at programmerne skal indskrænkes, og at midlerne skal føres over til forskningsrådene.
I 1997 blev 65 pct. af forskningsrådenes bevilling uddelt som frie midler, og i 1999 er det kun 49 pct. af midlerne.
Der sker jo rent faktisk også en kvalitetsvurdering, når det er frie midler, der uddeles af forskningsrådene igennem de såkaldte peer reviews, men der er ikke de samme indholdsmæssige bindinger.
Vi synes også, det er vigtigt, at man holder fast i, at det er vigtigt med de direkte basisbevillinger ud til universiteterne, for ellers kan man ikke, hvis der bliver gennemført nogle gode forskningsprogrammer, sørge for, at de bliver indlejret i universiteternes eksisterende forskningsmiljøer.
er i redegørelsen.
For det første venter vi i SF med stor spænding på oplæg til ændringerne i universitetsloven, og vi vil meget bede om, at det ikke sker igennem sådan små ændringer hen over en nat, ligesom da man med finanslovaftalen ændrede på hele kvote 2-ordningen.
Vi håber også, at der kommer noget reel studenterindflydelse, og at der kommer en bedre balance
Vi synes, det er vigtigt, at rektor skal være ansvarlig over for sin bestyrelse, dvs. fakultet og konsistorium, men vi synes omvendt, det er en god idé at kigge på, hvordan man kan styrke de daglige ledelsesmuligheder ude på institutniveau.
Jeg vil også gerne spørge forskningsministeren, hvad det egentlig er for noget med den her nye stillingsstruktur og den gruppe, som forskningsministeren har nedsat.
Hvad er det, denne her gruppe kigger på?
Hvem er det, der sidder i den?
Og hvornår hører vi noget fra det her stillingsstrukturudvalg?
Jeg vil også spørge forskningsministeren, hvorfor hele diskussionen om generationsproblemet på de videregående uddannelser ikke er berørt særlig meget. Vi ved jo alle sammen, at der går en 10-15 år, og så vil en række af forskerne gå på pension.
Jeg synes at kunne huske, at ministeren på et tidspunkt luftede, at vi skulle oprette 200 tidsbegrænsede stillinger for at lave en mere glidende overgang, og jeg vil gerne høre, om der ligger planer i den retning.
Til sidst vil jeg spørge forskningsministeren: Når der står i redegørelsen, at forskningens afsøgende og kritiske natur både har fortrin og problematiske sider, hvad er det egentlig for nogle problematiske sider, der er ved den kritiske og afsøgende natur i forskningen?