runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jens Jørgensen (KF), 1998-02-17:
Jeg vil gerne indlede med at gøre Det Konservative Folkepartis stilling til beslutningsforslaget fuldstændig klar.
Vi støtter det beslutningsforslag, som regeringen lægger frem.
Vi gør det, fordi vi nøje har bearbejdet bemærkningerne, den hjælp, vi har fået fra udenrigsministeren og fra forsvarsministeren.
Det er vores opfattelse, at det skøn omkring det folkeretlige grundlag, som regeringen har afgivet, er godt og tilstrækkeligt til, at Folketinget kan træffe en beslutning, naturligvis på baggrund af en udvalgsdrøftelse.
Når det er sagt, vil jeg godt angribe sagen i et lidt mere historisk perspektiv.
Vi står med en person, som i 1991 måtte erkende, at der var en resolution i FN-regi, som gav adgang til kontrol med kemiske og biologiske våben, og der var et løfte om, at de våben, der eksisterede, skulle afskaffes, skulle destrueres. Må jeg minde om, at i 1919 var der en Versaillesfred i Europa, der pålagde Tyskland ikke at genopruste.
Det gjorde en diktator.
Han genoprustede, og verdensopinionen i form af Folkeforbundet og andre lande løftede pegefingeren og sagde fy, og så gjorde man stort set ikke mere.
Hitler tog det næste skridt i 1936, hvor han rykkede ind i den demilitariserede Rhinzone.
Verden løftede pegefingeren; man gjorde ikke mere.
Demokratierne satte ikke handling bag de kønne ord, de udtalte.
Dengang som i dag sidder der også andre steder i verden diktatorer, der nøje følger med i, hvordan den demokratiske verden tør reagere, om der er handling bag ordene.
Nu er der, som det er blevet sagt af flere, gået godt og vel 6 år, og stadig opereres der med masseødelæggelsesvåben, som kan udrydde verdens befolkning, det er blevet sagt: indtil flere gange - én er såmænd rigelig.
Der er en diktator, som ikke respekterer demokratiet.
Derfor har demokratiet - og det er jo ikke kun Danmark, men en række europæiske lande - valgt at sige, at når amerikanerne beder om det, så vil vi godt være med, og det niveau, vi er blevet bedt om, accepterer vi.
Det er vi tilfredse med i Det Konservative Folkeparti.
Vi håber, den udvikling holder.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-02-17:
Hr. Jens Jørgensen har i hvert fald ret på ét punkt, nemlig at Socialdemokratiet i de senere år er slået ind på en helt anderledes militant og krigerisk udenrigspolitik end den, som vi andre samarbejdede med Socialdemokratiet om i 1980'erne, da man vendte sig imod masseødelæggelsesvåben, da man vendte sig imod atomvåben.
Nu går det for alt i verden ud på fra regeringens side at bruge våben, at føre krig, at komme ud i verden med danske soldater, at kæmpe, ikke under FN's flag, for det agter man ikke at bede om, men under NATO's flag eller USA's.
Jeg vil godt stille Venstres ordfører et spørgsmål.
Nu drager han paralleller til Hitler...
Undskyld, De Konservatives ordfører, naturligvis, hr. Jens Jørgensen.
Nu drager han paralleller til Hitler.
Jeg vil spørge hr. Jens Jørgensen, om det ikke er sådan, at grunden til, at der opstod så udbredt fattigdom i Tyskland under Weimarrepublikken, grunden til, at Hitler kunne komme til magten og fastholde magten, var netop, at man ved en Weimaraftale havde trykket Tyskland ned ligesom nu, hvor man med sanktionerne trykker den irakiske befolkning ned, gør dem fattige.
De sulter, de dør, og derfor bakker de op bag Saddam Hussein, for de oplever alle sanktionerne og krigshandlingerne som Vestens afstraffelse af den almindelige irakiske befolkning.
Weimar, ja.
Kom jeg til at sige Versailles?
Undskyld, formanden gør opmærksom på, at jeg sagde en fejl.
Det var naturligvis Weimarrepublikken og ikke Versailles.
Frank Aaen (EL), 1998-02-17:
Tak, hr. formand.
Jeg vil godt stille et andet spørgsmål til Det Radikale Venstre, og det er om klogskaben i denne strategi, der nu buldrer derudad med USA som leder.
Vi har i små 7 år haft en linje med sanktioner, trusler, evindelige trusler, og konfrontationer, og det eneste, der er kommet ud af de 7 år, er, at Saddam Hussein er blevet styrket, at han stadig væk har kemiske våben, og at den irakiske befolkning lider ufattelig meget.
Mit spørgsmål er: Er vi ikke kommet til et tidspunkt, hvor det også er på tide at begynde at diskutere, om det er den vej, vi skal gå videre ad?
Starter vi en ny krig mod Irak, så er der heller ikke nogen tvivl om, at den vej går vi videre ad i lang tid fremover, uden at det efter vores opfattelse hjælper noget som helst.
Derfor synes jeg, at en lige så relevant debat at tage i dag er, om den strategi, der er valgt, ikke er totalt forkert.
Ingrid Rasmussen (S), 1998-02-17:
Som ordfører for Socialdemokratiet vil jeg takke udenrigsministeren, som på regeringens vegne har fremført klare tilkendegivelser om at yde et dansk militært bidrag til en multinational indsats for at sikre, at Irak efterlever sine kendte forpligtelser i henhold til FN's Sikkerhedsråds resolution 687 af den 3. april 1991.
Det er ikke nogen let beslutning, men når verdenssamfundet står over for en kynisk fredsbryder, der nægter at overholde den betingede våbenhvile, hvor der foreligger bevidste og grove krænkelser på det centrale område, må vi reagere.
Jeg vil fremhæve, at alle i den socialdemokratiske folketingsgruppe støtter, at der i FN fortsat og til det allersidste gøres ihærdige bestræbelser for at nå en forhandlingsløsning.
Danmark er blandt de lande, der lægger maksimalt politisk pres på Irak for at tilvejebringe våbenhvile og varig fred og stabilitet i regionen - indtil nu uden held.
Irak har med sin optræden over for FN-inspektørerne, som jo må anses for at være vores øjne og ører, forøget den globale usikkerhed.
Der bliver rapporteret, at Irak fremstiller masseødelæggelsesvåben.
Det er kemiske og biologiske våben, hvor bare ét syltetøjsglas fyldt med disse dræbermidler fordelt i et vandreservoir er nok til under forfærdelige lidelser at slå millionbyers befolkninger ihjel.
Den terror, der ligger i overhovedet at ønske at fremstille disse modbydelige kemiske og biologiske våben, tager vi alle totalt afstand fra.
I Socialdemokratiet har vi gjort os mange overvejelser
om situationen.
Folketingsgruppen støtter, at vi også vil sætte alvor bag ordene.
Presset på Irak for at undlade at udvikle eller opretholde mængden af kemiske og biologiske masseødelæggelsesvåben samt de affyringsramper, der kan bruges som fremførelsesvåben, får størst effekt med den trussel, vi her fremkommer med.
Der må i yderste konsekvens - om fornødent med militære midler - sættes en stopper for, hvad vi i Socialdemokratiet betragter som en trussel mod menneskeheden.
Vi betragter de gentagne obstruktioner fra Iraks side som en global trussel
med uoverskuelige menneskelige lidelser til følge.
Det danske bidrag med et Herculesfly er, hvad USA har som et højt prioriteret ønske om militært materiel og mandskab.
Vi har lagt vægt på, at alle nødvendige forholdsregler for mandskabets sikkerhed i videst muligt omfang tages.
Vi har lagt vægt på, at personellets særlige erstatnings- og godtgørelsesordninger er på plads inden udsendelsen.
Man skal dog ikke være i tvivl om Socialdemokratiets holdning
Vi anerkender og støtter, at diplomater verden over arbejder på højtryk for at løse problemerne med at genoprette international fred og sikkerhed i området.
Lad os håbe, det lykkes.
Lykkes det ikke, skal Irak ikke være i tvivl om, at verdenssamfundet vil, kan og skal reagere med de fornødne midler.
Socialdemokratiet støtter beslutningsforslaget.
Villy Søvndal (SF), 1998-02-17:
Jeg skal sige tak for svaret til hr. Estrup.
Det er godt, at vi får et berigende udvalgsarbejde, når nu vi ikke får mere tid.
Jeg vil spørge, om det ikke betyder, at hr. Estrup vil love, at der bliver lejlighed til at høre de statsretseksperter, som vi hver især måtte have interesse i at høre i denne sammenhæng - også af regeringen uafhængige - for jeg anerkender, at regeringens eksperter er tættere på hr. Estrup end på hr. Søvndal, for vi er jo ikke regeringsparti.
Det er jo helt afgørende.
Det er jo helt afgørende, netop når de er uenige.
Får vi også lov til at høre dem, der har en anden opfattelse, end regeringen har, under udvalgsarbejdet i skriftlig form?
Keld Albrechtsen (EL), 1998-02-17:
Hr. Arne Melchior hævdede, at der i USA er almindelig opbakning til denne krig.
Så ved jeg ikke, om hr. Arne Melchior har læst den artikel, der lørdag den 14. februar var i Politiken, og hvor det blev oplyst, at præsident Clinton endnu ikke har været i stand til at indhente Kongressens godkendelse af den krig, som han har bedt den danske regering om at deltage i, og at der i Kongressen er ganske alvorlig bekymring over og kritik af det projekt, som præsidenten egenmægtigt har inviteret Danmark til at deltage i.
F.eks. har den republikanske senator Arlen Specter sagt - og republikanere er jo bestemt ikke folk, der ellers viger tilbage for noget på det her område - jeg citerer fra Politiken: »Jeg er meget bange for, at Saddam Hussein kan komme ud af det her som en martyr.«
Han er altså bekymret for, at det projekt, man sætter i gang nu, ganske enkelt vil mislykkes.
Og der står også i Politikens artikel, at politikere fra begge partier fortæller, at deres vælgere er angst for, at situationen skal glide ud af kontrol for USA, og at det slet ikke kan lykkes at nå de krigsmål, man har sat sig.
Så jeg må bede hr. Arne Melchior om at undersøge sine påstande om amerikansk opbakning lidt mere grundigt, før han udtaler sig.
Arne Melchior (CD), 1998-02-17:
Hr. Villy Søvndals spørgsmål kender hr. Søvndal jo selv svaret på: Jeg har ikke påstået, at der i regeringens oplæg står, at Saddam Hussein skal fjernes.
Det er mit ønske og mit håb, at det vil gå sådan.
Så blev jeg spurgt, om det er klogt.
Det mener jeg i høj grad vil være klogt.
Så spurgte hr. Søvndal, hvem der så skal efterfølge Saddam Hussein.
Hvis jeg skulle pege på dét, ville jeg nok få på huden af hr. Søvndal om, at det skal jeg sandelig ikke blande mig i, for det må vel være det irakiske folks afgørelse.
Det må jeg ærligt talt overlade til folk, der er klogere
end jeg på det område, for det er ikke op til mig, og jeg har ikke udtalt mig om, at jeg er i stand til at give opskriften, men jeg er da ikke ude af stand til at fantasere mig til forskellige scenarier, men det er denne debat slet ikke til. Så vil jeg sige til hr. Keld Albrechtsen, at selvfølgelig er det amerikanske folk da bekymret. Og sidst i min ordførertale gav jeg også udtryk for, at der er grund til at være bekymret, for der er da ikke nogen, der gerne ser deres sønner eller døtre eller mænd eller koner i krig, og der er heller ikke nogen, der har let ved at sende bomber ned over andre mennesker.
Selvfølgelig er der da bekymring - andet ville da være fuldstændig skørt - og det gav jeg også udtryk for, så det er der ikke noget mærkværdigt i.
Frank Aaen (EL), 1998-02-17:
Jamen jeg ønsker ikke, at hr. Melchior skal gennemgå alle mulige scenarier; jeg synes bare, at når vi her i dag står over for at træffe en beslutning om, at Danmark skal drage i krig, og hr. Arne Melchior mener, at den krig skal fremme, at Saddam Hussein fjernes, så må vi da kunne få et svar på, hvordan krigen skal fremme, at Saddam Hussein fjernes.
Og jeg kan forstå, at det altså ikke er ved, at man skal gå efter at slå ham ihjel militært.
Ergo må det være, fordi man tror, at man kan fremme en politisk proces, der fører til, at Saddam Husseins diktatur bliver fjernet, og så er det bare, jeg vil spørge:
Er der ét eneste argument eller noget overhovedet fra de sidste 7 års udvikling, der tyder på, at pres og krig svækker Saddam Hussein?
Nej, tværtimod har sanktionspolitikken og truslerne osv. kun ført til én ting, nemlig at Saddam Hussein i dag sidder mere fast i sadlen, end han nogen sinde tidligere har gjort.
Pia Kjærsgaard (DF), 1998-02-17:
Dansk Folkeparti støtter dette forslag fra regeringen, for vi mener, at man i denne situation er forpligtet til stilfærdigt at efterkomme USA's appel om støtte med en støtte, som nok må siges at være på det jævne.
Den diskussion vil jeg ikke gå ind i, men blot sige, at det forslag, der foreligger, er, som det er, og at Dansk Folkeparti som sagt støtter det.
Og når vi har valgt at sige ja, skyldes det naturligvis, at vi har at gøre med en meget aggressiv diktator, som ikke vil destruere sine masseødelæggelsesvåben og dermed selvfølgelig er en trussel mod den vestlige verden.
Det er altså Saddam Hussein, der bryder alle reglerne, og det synes jeg man skal huske på hele tiden.
Det er dér, problemet er.
Og efter al den debat, der har været i medierne i den sidste uges tid, kan det undre - vil jeg stadig væk sige - at Socialdemokratiet ikke står stærkere fast på det forslag, som er fremsat, men det kommer måske; det kan være, at vi hører det fra udenrigsministeren på et tidspunkt. Men under alle omstændigheder burde Socialdemokratiets ordfører have været langt mere toneangivende i denne debat.
Med hensyn til det FN-mandat, som har været diskuteret meget op til fremsættelsen af det her forslag, må det selvfølgelig helt klart være regeringens ansvar, om den mener, at det er i orden.
Det var jo også, hvad den radikale udenrigsordfører gjorde rede for i sin ordførertale. Til gengæld er Dansk Folkeparti ikke i tvivl om, at det naturligvis kan gennemføres med samtykke fra Folketinget. Sådan er det, og sådan skal det naturligvis også være.
Og vi mener, at hvis man undsiger det forslag - hvad det ikke ser ud til at et flertal i Folketinget vil gøre -
vil man bare være tilbøjelig til at sidde tilbagelænet, sidde med armene over kors eller bare være ligeglad. Det er ikke nogen nem beslutning, det er ikke bare en beslutning, man træffer, men det er under alle omstændigheder en beslutning, som bør tages, og hvor man bør have et klart standpunkt.
Med hensyn til udvalgsbehandlingen mener vi bestemt, at de ordførere, som har behov for at få svar på alle de spørgsmål, som de måtte stille, naturligvis skal have det.
Om det bliver i dag eller i morgen, eller hvornår forslaget nu skal vedtages, er ikke afgørende for Dansk Folkeparti.
Det, der er afgørende, er, at alle med god grund kan sige, at de i hvert fald har fået svar på de spørgsmål, der er stillet, og det forventer vi helt klart også at udvalget vil tage stilling til senere på dagen.
Villy Søvndal (SF), 1998-02-17:
Jeg skal undlade at diskutere de finere folkeretlige ting med fru Pia Kjærsgaard, for det tror jeg ikke nytter noget, men jeg vil godt spørge om noget meget konkret: Hvis nu det her angreb udløser en helt uoverskuelig situation - det må medregnes blandt scenarierne, og jeg tror også, udenrigsministeren vil medgive, at det er ganske svært at sige, hvor det ender - en situation med opsplitning i forskellige fraktioner, muslimerne i syd, det store kurdiske mindretal i nord og forskellige andre fraktioner, så nationalstaten så at sige falder sammen, samtidig med at man vel kan forestille sig, at nabostater som f.eks. Iran ikke bare vil se passivt på, at det sker, og hvis det udløser kæmpemæssige flygtningestrømme - og det tror jeg man skal lade være med at sige ikke kan ske - hvordan vil Dansk Folkeparti så i den situation stille sig til at hjælpe de mennesker, der er forfulgt af en så ondskabsfuld person som Saddam Hussein?
Holger Graversen (S), 1998-02-17:
Vi står over for en uhyre svær beslutning for de fleste af os folketingsmedlemmer, for vi er alle enige om, at Iraks leder er en tyran og en farlig despot, som alle helst så fjernet den dag i dag.
Jeg vil derfor gerne kort forklare, hvorfor jeg af samvittighedsgrunde må gå imod min gruppe og stemme imod Danmarks deltagelse i USA's militære aktion her og nu:
Den væsentlige begrundelse er, at en vedtagelse på det nuværende grundlag for mig at se er et totalt brud med Danmarks hidtidige udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Og det er det, fordi der ikke er et enigt FN bag det; faktisk er over halvdelen af Sikkerhedsrådet imod det.
Man har så haft en teoretisk diskussion om, hvorvidt der ligger en gyldig FN-resolution bag en indsats, men det finder jeg ikke er det væsentligste; det afgørende for mig er, som jeg har sagt, at der ikke er et enigt FN bag en aktion nu.
Det drejer sig om en USA-afgørelse, og det vil altså sige et enkelt lands afgørelse, og deri ligger en farlig udvikling for hele vores udenrigspolitik og sikkerhedspolitik, men bestemt først og fremmest for FN's fremtid.
FN-Forbundet i Danmark går i sin pressemeddelelse også imod det af principielle grunde, og lad mig kort citere noget væsentligt herfra: »Hvis en minoritet af lande griber til militære aktioner på trods af modstand fra et betydeligt antal medlemsstater - inklusive andre permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet - vil det være katastrofalt, og det vil kunne medføre en udvidet krig i regionen og helt uoverskuelige konsekvenser.
Baggrunden for dette europæiske initiativ ...« - altså dette initiativ fra FN-forbundenes side -
»... er, at ingen af FN-forbundene ønsker at gøre Saddam Hussein til en endnu større martyr, end han allerede er blevet.
En militær indgriben i Irak giver ingen garanti for, at Saddam Hussein bliver fjernet.
Et bombardement vil kun gøre lidelserne for Iraks befolkning større, end de er i forvejen.
Den diplomatiske dialog til løsning af konflikten er ikke opbrugt endnu. En militær intervention over for Irak kan kun ske efter en vedtagelse i FN's Sikkerhedsråd og ikke som nu, hvor USA optræder som verdens politibetjent.
Ved Kuwaitkrisen i 1991 fik FN's Sikkerhedsråd bred opbakning af medlemsstaterne og ikke mindst de arabiske stater til militærinterventionen over for Irak.
Dette er ikke tilfældet i denne situation.
« Mange lande mener, at forhandlingens vej ikke er afprøvet tilstrækkeligt.
Og der er naturligvis en årsag til, at de arabiske lande denne gang ikke går med
: De kan måske bedre se dobbeltmoralen og hykleriet i, at USA pludselig har så travlt med at få FN's resolutioner overholdt.
Det er ikke det, der betyder mest for mig, men det betyder også noget, at der er så meget dobbeltmoral
: USA nedlægger det ene veto efter det andet, når der er resolutioner om, at Israel f.eks. skal trække sig tilbage fra besat område, men nu gælder det om at få resolutionen ført ud i livet, ellers skal der straffes.
Det er dobbeltmoral, som jeg forstår det, og det er bl.a. medvirkende til, at jeg har taget den beslutning, som jeg har.
Jeg er ked af det, men sådan er det.
Villy Søvndal (SF), 1998-02-17:
Jeg skal takke for svaret fra udenrigsministeren, der beroligede med, at der ikke var nogen grund til angst for en ny præcedens i forbindelse med hele mandatafgivningsdiskussionen, fordi situationen med de mange vedtagne resolutioner osv. er så unik, at man nok ikke kommer i en sådan situation igen.
Jeg vil godt spørge: Er det det tætteste, vi i dag kommer på en tilståelse fra udenrigsministeren om, at der ikke foreligger noget mandat? Er det i virkeligheden et udtryk for, at det kun er denne ene gang, vi træffer beslutninger, der ikke er noget folkeretligt grundlag for, at vi lover aldrig at gøre det mere, og at vi kun gør det, fordi Saddam er den, han er?
Jeg oplever det som en meget klar tilståelse fra udenrigsministerens side om, at der ikke foreligger noget mandat, og det vil jeg godt kvittere for.
Man behøver heller ikke være bange for noget, fordi den situation ikke gentager sig, som udenrigsministeren siger.
Men er det nu helt sikkert?
Jeg vil godt spørge udenrigsministeren, om udenrigsministeren deler Heurlins opfattelse, når han siger, at det nye i situationen er, at nu er det ikke længere FN, men nu er det USA, der både er verdenssamfundets anklager, dommer og ordenshåndhæver, og om det er et sundt radikalt ståsted, hvis man kan leve med den placering for USA og FN.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-02-17:
Udenrigsministeren henviser til bemærkningerne i beslutningsforslaget om det påståede mandat; men folkeretseksperten Frederik Harhoff har gjort opmærksom på, at i resolution nr. 687, som ministeren henviser til, findes der en § 27, som fastslår, at hvis der skal tages yderligere skridt, er det Sikkerhedsrådet, der skal udarbejde og godkende sådanne yderligere skridt.
Den resolution, som regeringen påstår giver et mandat, indeholder altså en udtrykkelig bestemmelse om, at det er Sikkerhedsrådet, der bestemmer, om der kan tages yderligere skridt.
Jeg vil godt spørge ministeren: Hvorfor har man i bemærkningerne til regeringens forslag slet ikke diskuteret spørgsmålet, endsige gjort opmærksom på den helt fundamentale fejltagelse, hvor man helt overser, at den resolution, man påberåber sig, faktisk indeholder et forbud mod, at USA tager sig selv til rette?
Mener den danske regering at kunne afgøre på Sikkerhedsrådets vegne, om der skal tages militære aktionsskridt eller ej?
Frank Aaen (EL), 1998-02-17:
Hvordan skal amerikanske militære aktioner mod Irak i den kommende tid bringe os ét skridt nærmere en løsning, når vi ved, at de kemiske våben er så små og så lette at fremstille, at de ikke kan bombes væk - så skal man i hvert fald bombe dagligt - og når vi ved, at den kurs, der har været ført nu i 7 år med det formål at fjerne masseudryddelsesvåbnene og fjerne Saddam Hussein, alene har medført, at Saddam Hussein er blevet styrket som diktator og har kunnet fortsætte med at producere kemiske og biologiske våben?
Hvor er der bare én begrundelse for, at den kurs, der nu lægges op til, og den krig, vi i dag skal tage beslutning om, overhovedet bringer os nærmere målet?
Kan vi ikke få et svar på, hvordan det her skal hjælpe os overhovedet?
Niels Helveg Petersen (RV), 1998-02-17:
Jeg har ikke selv haft mulighed for at læse hr. Bertel
Heurlins udtalelser, men det er klart, at jeg gerne besvarer spørgsmål i udvalget om hans synspunkter, når jeg har fået dem læst
Hr. Harhoff
havde jeg mulighed for selv at høre i tv i går, og det, jeg hørte, var, at hr. Harhoff ikke afviste, at der var et grundlag.
Så spørger hr. Frank Aaen: Jamen hvordan kan den krig bringe os nærmere en løsning?
Jeg vil svare - desværre kan man sige - på den lidt pessimistiske måde, at gør vi ingenting nu, vil vi komme endnu fjernere fra stabilitet i hele regionen.
Det er sådan set det, der er grundlaget for de ræsonnementer, jeg anførte om de kemiske og biologiske våbens karakter.
Til hr. Søvndal: Ja, jeg fremførte - og det mener jeg man kan gøre med god ret - at det er meget vanskeligt at se, at der nogen sinde igen kan opstå en situation svarende til den, vi har her, og lad os i hvert fald håbe, det aldrig nogen sinde vil ske.
Men det var jo ikke det eneste argument for grundlaget for en eventuel militær aktion, jeg fremførte, og for at en god gerning ikke skal være ugjort, vil jeg gerne gentage hovedræsonnementet: Regeringen finder, at Iraks obstruktion mod våbeninspektørernes virksomhed er af en så grov og vedvarende karakter og udgør et så væsentligt brud på betingelserne i våbenhvilen, at det ud fra en helhedsvurdering af den lange række vedtagne resolutioner er velbegrundet, at det internationale samfund om nødvendigt svarer igen med militære magtmidler, som resolution 678 giver bemyndigelse til, såfremt det ikke viser sig muligt at tilvejebringe en forhandlingsløsning.
Jeg deltager selvfølgelig også gerne under udvalgsarbejdet med yderligere besvarelser vedrørende det folkeretlige grundlag.
Det vil vi bestemt ikke forholde udvalget, det vil vi gerne svare på, og jeg ser frem til, at vi under udvalgsarbejdet kan få belyst en række spørgsmål, som allerede har været drøftet her under førstebehandlingen.
Hardy Hansen (S), 1998-02-17:
Jeg må som medlem af den socialdemokratiske gruppe også meddele, at jeg ikke kan stemme for beslutningsforslag nr. B 114 på baggrund af, at jeg ikke ønsker, vi skal deltage i den krig, forslaget jo i realiteten giver grønt lys for.
Jeg synes, vi har set så mange uhyggelige billeder fra Irak af sultende børn og en forarmet befolkning, og jeg vil ikke være med til at sende bomber ned over Irak, som betyder, at tusinder, titusinder, ja, måske hundredetusinder af den irakiske befolkning bliver slået ihjel.
Jeg stemmer nej til forslaget.