Jørgen Estrup (RV), 1998-01-13:
De ting, som hr. Villy Søvndal sagde til motivering, men også i og for sig en række af de punkter, der kom frem i ordførertalen, og det, der er indeholdt i vedtagelsesforslaget, giver mig anledning til nogle overordnede betragtninger til indledning, nogle betragtninger om det, man kunne kalde situationen før og nu, altså det, vi sad med i 1970'erne og måske ikke mindst i 1980'erne, og den situation, vi sidder med i dag.
I 1970'erne og 1980'erne var det jo så oplagt, at det var konfliktens situation, konfrontationen.
Vi, der var kritiske, havde den opfattelse, at det drejede sig om at få det vendt til dialog og så vidt muligt samarbejde på længere sigt, og at man derfor burde gå op imod strømmen.
Hvad er situationen i dag?
Fundamentalt anderledes.
Der er ingen konflikt, der er ingen konfrontation.
Der er derimod masser af dialog, vedvarende formaliseret dialog.
Forpligtende samarbejde i en lang række internationale organer.
Dette er en fundamentalt anderledes situation end den, vi sad med i 1980'erne.
Hvis man glemmer den ændring, så er det sådan set formålsløst at tage diskussionen.
Det fører selvfølgelig så omgående til en debat
Fra radikal side opfatter vi i høj grad midlerne som nogle midler, der skal benytte de samarbejdsrelationer, som nu er opbygget.
Derfor lægger vi stor vægt på at bruge NATO, som er et af de steder, hvor man virkelig har mulighed for at udbygge samarbejdet med henblik på at skabe det samlede Europas sikkerhedssystem, sådan som vi har snakket om
tidligere på dagen.
Det er spørgsmålet om at lægge vægt på det partnerskabsråd, som nu er lavet, hvor Rusland også er med.
Det er spørgsmålet om at udnytte de muligheder, der ligger i det såkaldte CJTF, altså Combined Joint Task Force, hvor vi jo indledende har set, hvor vigtigt og fundamentalt det er, når man tænker på, hvad der sker i Bosnien i dag, hvor en lang række ikke-NATO-lande samarbejder under den paraply og dermed er med til at skabe nogle muligheder i Bosnien.
Det er samarbejdet i OSCE.
Det er samarbejdet om at kræve at modernisere nedrustningsaftalen i CFE-regi, som det nu er på vej.
Det er START-aftalerne.
Det er en lang række af disse ting, man skal have fat i, og heri skal man så prøve at indpasse de gamle mere traditionelle midler som f.eks. a-våbenfri zoner.
Vi er meget villige til fra radikal side fortsat at drøfte a-våbenfri zoner, men vi er ikke villige til at drøfte det uafhængigt af det samarbejde, der nu er opbygget, og jeg synes, det er dér, kæden springer af for både hr. Villy Søvndal, og jeg går ud fra også for hr. Albrechtsen.
Det, vi har brug for, er at opbygge et net af samarbejde, der er stærkt nok til at rumme selv de største magter på europæisk plan.
Det vil f.eks. sige Tyskland og Rusland.
Dermed er synet på NATO jo altså også i fokus.
Jeg ved ikke rigtigt, hvordan jeg skal opfatte SF på det punkt, for SF har jo på nogle punkter faktisk taget en anden holdning end den, vi hører hr. Albrechtsen give udtryk for.
Da SF gav sit tilsagn til at være med under NATO's overordnede kommando i forbindelse med Bosnien
var der jo virkelig tale om et nybrud, og jeg ved også, hvor mange vanskeligheder det voldte SF, og det respekterer jeg, men der er jo dermed tale om en erkendelse af, at NATO har ændret sig.
Kort sagt, der er sket fundamentale ændringer sikkerhedspolitisk.
Det synes jeg ikke man erkender.
Derfor må jeg selvfølgelig også sige, at på den baggrund vil det jo ikke give mening at prøve på at snakke om den vedtagelse, der er lagt op til.
Vi har åbenbart en forskellig opfattelse af, hvad der skal til i dag.
Men lad mig blot illustrere det med en enkelt pind, den tredje pind, hvor man tilsyneladende lægger op til, at NATO ville kunne klare noget, som man overhovedet ikke ville kunne klare i dag, nemlig at pålægge enkeltlande, hvad de må anskaffe af militært udstyr.
Det synes jeg er et ganske positivt syn på NATO, men jeg tror dog trods alt nok, at det går ud over, hvad NATO kan magte.