Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2003-12-18:
Så hvis der er nogen problemer med den politik, den tidligere regering har ført, synes jeg, hr. Lars Barfoed skal granske sig selv og sit parti og deres opfattelse af de finanslove, man i modsætning til Enhedslisten støttede under den tidligere regering.
Det synes jeg lige vi skal have slået fast.
I forhold til forskningen gælder jo, at under den tidligere regering kritiserede vi, at man ikke satte nok penge af til den frie forskning, og det gør vi også nu.
Når jeg kritiserer, at man sætter penge af til forskning, der umiddelbart kommer til udtryk i profitter i erhvervslivet, så er det ganske simpelt, fordi vi har forskellige syn på, hvad der på lang sigt skaber den bedste erhvervsudvikling.
Jeg er ikke helt sikker på, at uenigheden ligger der, hvor hr. Lars Barfoed gerne vil have den til at ligge.
Krig er fred, frihed er slaveri, og uvidenhed er styrke.
Sådan lyder parolerne fra regeringen, altså ikke fra vores regering, men fra regeringen i George Orwells »1984«.
Der har jo været meget snak om, at udenrigsministeren ikke har den indflydelse i regeringen, som han kunne fortjene, men på ét område har regeringen dog ladet sig inspirere af udenrigsministerens arbejde.
Regeringen har nemlig genopdaget George Orwell og den kreative anvendelse af nysprog, som han så klart beskriver i sin roman.
Når regeringen f.eks. siger, at alle skattehuller, som opdages, skal stoppes, så betyder det i virkelighedens verden, at alle de skattehuller, som pressen opdager, og som får omtale i medierne, skal stoppes, hvis man ellers ikke kan slippe uden om.
Når regeringen taler om konsekvens, så betyder det i forhold til de multinationale selskaber, som ikke overholder reglerne, at de skal udsættes for lidt avanceret rundbordspædagogik, hvor man omhyggeligt forklarer dem, hvordan reglerne nu ser ud.
Hvis vi til gengæld taler konsekvens i forhold til børn og unge, der ikke overholder reglerne, ja, så skal de spærres inde.
Når statsministeren taler om at overholde sine løfter til vælgerne, så betyder det løftebrud.
Det har vi set, f.eks. har regeringen fuldstændig smadret en hjemmeserviceordning, som statsministeren umiddelbart inden valget havde lovet skulle bevares.
Alligevel har regeringen gennemført store forringelser for store grupper af kontanthjælpsmodtagere, og fra 1. januar kan endnu en gruppe kontanthjælpsmodtagere se frem til, at deres forbrug bliver skåret ned.
Det sker så i øvrigt samtidig med, at finansministeren har proklameret forbrugsfest som løsning på arbejdsløshedsproblemet.
Men det er selvfølgelig hverken modtagere af kontanthjælp, SU eller pensioner, som skal føre an i den her forbrugsfest.
Nej, for deres forbrugsmuligheder reduceres jo hele tiden i forhold til andre grupper i samfundet.
Det er heller ikke de titusindvis af mennesker, som, siden regeringen er kommet til, er blevet ramt af arbejdsløshed, som får mulighed for at deltage i forbrugsfesten, eller de børnefamilier, som har oplevet forhøjelser af deres udgifter til børnepasning på over 15 pct. de sidste år, eller brugerne af den kollektive trafik, som har oplevet tilsvarende forhøjelse af prisen på busser, eller de grupper unge, som får stoppet deres uddannelse, fordi de ikke kan komme i praktik, eller i bedste fald må de klare sig for en lavere praktikydelse.
Man må sige, at denne regering er i besiddelse af en særdeles veludviklet kreativ sans, og man må sige, at regeringen har været i stand til at videreudvikle Orwells nysprog til helt nye højder.
Forbrugsfesten er jo forbeholdt de grupper af befolkningen, som har oplevet store arbejdsfri gevinster ved stigningen i priserne på fast ejendom, og de grupper af befolkningen, som har mulighed for at udnytte de skattehuller, som regeringen ikke stopper, for ikke at tale om de multinationale selskaber, der sammen med A.P. Møller stadig kan opretholde en ekstraordinær stor profit på at få vores olie op af Nordsøen.
Så ville jeg i øvrigt give dem, der ikke har særlig mange penge, lidt mere, give de arbejdsløse, give pensionisterne, give de studerende et økonomisk løft.
Det ville give rigtig mange mennesker et meget bedre liv, og det ville for alvor sætte gang i beskæftigelsen.
Regeringens finanslovforslag understreger så også visdommen i et slagord fra George Orwells »1984«, nemlig at uvidenhed er styrke.
Regeringens aftale med Dansk Folkeparti, Kristendemokraterne og Det Radikale Venstre om erhvervsuddannelserne vil føre til, at en stor gruppe unge forhindres i at få en uddannelse.
Begrænsningerne i skolepraktikken er endda udformet på en sådan måde, at unge, der allerede var i gang med en uddannelse, ikke vil få mulighed for at gøre den færdig.
Også på andre områder ser vi forringelser for unge og deres muligheder for at få uddannelse.
Regeringens økonomiske politik har tvunget amter og kommuner til at gennemføre forringelser af undervisningen i folkeskolerne og i gymnasierne.
Flere elever i klasserne, nedslidt og forældet undervisningsmateriale, samtidig med at der kommer øget brugerbetaling, er sådan set den virkelighed, de uddannelsessøgende møder, en virkelighed, som i øvrigt også har ført til aktiv modstand fra de unges side i sidste uge, hvor vi så tusindvis af unge, som demonstrerede mod regeringens ungdomsfjendske politik.
Tidligere har vi set, hvordan både gymnasieelever og folkeskoleelever har været i stand til at få fjernet forringelser.
Man kunne have håbet på, at også de tekniske skoleelever ville have haft mulighed for at banke lidt fornuft ind i denne regering på det område. Regeringens stærke vilje til at fastholde sig selv i uvidenhed ses af nedskæringerne, bl.a. på forskningen i både miljø og i arbejdsmiljø.
Danmarks Miljøundersøgelser skæres hensynsløst ned, mens regeringen deler små julegaver ud til deres særlige og i øvrigt navngivne venner i forskningsmiljøerne.
Forskere, som fritager regeringen for ethvert ansvar for miljøproblemerne, støttes varmt, forskere, som med sikkerhed vil bekræfte regeringen og Dansk Folkepartis fælles opfattelse af fortiden, støttes varmt, forskning, som umiddelbart kan omsættes i profit i virksomhederne, støttes.
Jo, man må sige, at uvidenhed er regeringens styrke.
KaosPiloterne på den ene side og Christiania på den anden side
er uendelig forskellige.
Alligevel formår de på hver deres måde at vække regeringens og Dansk Folkepartis krav om ensretning og om disciplin.
Det samme gjorde sig jo sådan set gældende for den fri ungdomsuddannelse, som måtte lade livet under regeringens første finanslov. Jeg vil sige, at det er ikke alle de her ting, der ligger mig meget på sinde, ligger meget tæt på mit hjerte, men jeg mener sådan set, at det er en investering i fremtiden at sikre mangfoldighed, både på uddannelsesområdet, og hvad angår folks måder at ville indrette deres liv på.
Småligheden viser sig jo også i fortsatte nedskæringer
på ulandshjælpen.
Derefter fjerner man støtten til de projekter, som
fagbevægelsen har i den tredje verden.
Hvorfor skulle man støtte den slags projekter, der kan føre til, at ulandene opbygger deres egne organisationer, deres eget civilsamfund og bevægelser, som kan fremsætte krav om demokrati, sociale fremskridt, lighed og menneskerettigheder?
Derfor bryder regeringen sig ikke om at støtte dem.
Ganske vist kunne de her bevægelser også være med til at sikre, at der opstod et håb i ulandene, et håb om en fremtid,
et håb, som kunne være med til at svække de reaktionære, nationalistiske og fundamentalistiske religiøse kræfters mulighed for at samle opbakning hos desperate befolkninger, og dermed være et effektivt våben mod terrorisme og i øvrigt fjerne behovet for at være tvunget til at flygte til fjerne egne af verden.
Men regeringen har nærlæst Orwell og har indset, at krig er fred, og derfor deltog Danmark med stor iver i krigen i Irak og støtter ethvert tiltag, som USA finder på i krigen mod terror, uanset at disse tiltag ikke afskaffer terrorisme.
Udgangspunktet for regeringen er noget for noget, og derfor er den imod den frihed, en virkelig velfærdsstat giver befolkningen.
I stedet skal folk have frihed til at råde over egne penge.
Man har sikret sig, at nogle, nemlig dem, der har flest penge, har mere frihed end nogle andre, nemlig dem, der ikke har så mange penge.
Noget for noget betyder noget for dem, der har mest i forvejen, og derfor afviser regeringen at sikre, at alle mennesker har ret til et arbejde, har ret til en uddannelse, har ret til en ordentlig levestandard.
Derfor afviser regeringen, at alle skal have ret til en anstændig bolig, der er til at betale, derfor afviser regeringen, at alle mennesker har ret til en anstændig tilværelse. Statsministeren kan nok godt huske, dengang han selv skrev sine egne bøger og levede af at producere skattehuller.
Dengang mente han, at velfærd fører til slaveri, den frihed, velfærden giver almindelige danskere, er slaveri, mente statsministeren i sin logik.
Derfor er det åbenbart også logisk for ham i fin forlængelse heraf, at arbejdsløse for at få udbetalt deres dagpenge og kontanthjælp skal deltage i tvangsaktiveringsprojekter.
Regeringen har med sin retorik formået at vende verden fuldstændig på hovedet.
Meget tyder imidlertid på, at befolkningen nu har gennemskuet al den hårdtpumpede retorik.
Modsætningen mellem regeringens verdensbillede og den virkelighed, almindelige mennesker oplever, er ganske simpelt blevet for stor.
Det bliver mere og mere ubegribeligt, hvorfor det er bedre at holde hundredtusindvis af mennesker uden for arbejdsmarkedet i stedet for at bruge deres ressourcer til at skabe øget velfærd.
Det virker ikke helt troværdigt, at vi skal løse vores beskæftigelses- og i øvrigt også vores miljøproblemer ved at købe flere store biler, og slet ingen kan forstå, hvorfor og hvordan det skulle kunne skabe større velfærd i fremtiden at forhindre unge i at tage en uddannelse, eller at det er bedre, at flere og flere opgaver løses af tvangsaktiverede, i stedet for at der ansættes mennesker på almindelige vilkår til overenskomstmæssig løn til at løse de her opgaver.
Alle mennesker har ret til muligheder for at få uddannelse og arbejde, alle mennesker har ret til at kunne leve på et rimeligt niveau.
Det er da ikke, fordi penge garanterer et lykkeligt liv, men det gør det godt nok nemmere at overleve de ulykker, der skulle opstå undervejs, ellers ville de rige vel heller ikke holde så fast på deres privilegier.
Enhedslisten vil gerne sikre velfærd for alle.
Det er der råd til, hvis rigdommen fordeles.
Det gælder både i Danmark, og det gælder globalt.
Modstanderne af den verdensomspændende, nyliberalistiske offensiv har fuldstændig ret, når de siger, at en anden verden er mulig.
Det er udelukkende et spørgsmål om vilje.
Derfor vil vi en verden, hvor fred fortsat er fred, hvor frihed fortsat er frihed, hvor viden er styrke, hvor indhold tæller langt mere end tom manipulation, og hvor mennesker sættes højere end hensynet til vennerne i erhvervslivet.
Af den grund bryder vi os ikke om regeringens tomme retorik og nysprog.
Vi bryder os ikke om det indhold, som forsøges forvrænget, og derfor må vi gribe til at trykke på de røde knapper i forbindelse med dette års finanslov.