Poul Nyrup Rasmussen (S), 1999-05-27:
I dag tager vi så fat på den sidste afslutningsdebat i Folketinget i dette århundrede, i det 20. århundrede.
Det er en mærkelig fornemmelse.
Vi kan jo ikke konstatere, at vi mennesker i Europa entydigt er blevet klogere eller entydigt har lært af vores egne erfaringer op igennem alle årene.
Man kan omvendt heller ikke påstå, at vi ikke har gjort fremskridt i levevis og velstand for de mange.
Mylderet af billeder trænger sig på.
Vi har været igennem forfærdelige perioder, hvor diktatorer herskede, krige medførte ufattelige lidelser og millionvis af tab af menneskeliv, igen efterfulgt af en velstandsfremgang uden sidestykke i den vestlige verdens historie for slet ikke at tale om Vesteuropas, en velstandsfremgang koblet med frihed og demokrati, som i Danmark er værd at tænke på ikke mindst i det år, hvor vi fejrer 150-året for vores grundlov.
I det århundrede blev håbene for de millionvis af mennesker til virkelighed på den vestlige side af Berlinmuren gennem 50 år efter krigen, på den østlige side var det anderledes.
Men til sidst, til sidst sejrede humanismen alligevel i vores del af verden.
Muren er væk.
Den kolde krig er væk.
Vi er i gang med at bygge et kæmpemæssigt projekt for et helt Europa, for et trygt Europa, for en hel befolkning, der for første gang nogen sinde kan begynde at samarbejde friere end før uden grænser på sig selv pålagt af andre.
Samtidig er der jo temmelig mange mennesker, som utvivlsomt tænker: Jo, det er rigtigt, men kan vi så få fred og frihed og demokrati for almindelige mennesker også i Kosovo, også på Balkan?
Jeg synes, der er ét holdepunkt, som giver svaret i dette århundrede.
Da det endelig kom til stykket, tog vi os sammen i Europa i samarbejde med USA.
Vi lukkede ikke øjnene for de ting, der skete rundt om os, fordi vi vidste, at det ville være at svigte dem, og det ville være at svigte os selv.
Og tager vi et meget langt spring til vores eget lille smørhul, til vores eget lille land, når vi jo i grunden til samme resultat.
I vores eget land kom vi også igennem.
Vi fik bygget vores samfund op, fordi vi ville det, fordi vi satte os nogle klare mål, fordi vi ikke gav op, fordi vi ikke vendte ryggen til.
Jeg er helt overbevist om, at det netop er disse grundlæggende værdier, humanismen, fællesskabet, sammenholdet, værdier, der ikke gives kompromiser om, som hele tiden op igennem århundredet har været fundamentet for, at vores land kunne udvikle sig til det samfund, vi kender i dag, og en forudsætning for, at vores indsats i forhold til de fattige folk i verden og i forhold til resten af Europa kunne få den styrke, den har i dag.
Apartheid er kommet for at blive.
Vi er oppe imod for stærke kræfter.
Men de undertrykte gav jo ikke op, og de fleste herhjemme gav heller ikke op.
Sydafrika blev frit med en stemme til hver sort og hver hvid og hver farvet i øvrigt, og Nelson Mandela kom som præsident for sit regnbuefolk i det forgangne folketingsår og sagde tak til os, til Danmark, oven i købet tak til et land, som han regner blandt Sydafrikas bedste venner, egentlige venner.
Det kan vi være ret stolte af.
Det er det, jeg synes vi skal måles på, principperne om menneskelighed, om solidaritet og om sammenhold.
Historien har vist os, at det kan nytte, at vi kan gøre en forskel, at lande kan gøre en forskel, at vi internt i vores eget land kan gøre en forskel, hvis vi enes om det, hvis vi beslutter os for det.
Men så troede vi jo, at vi havde lagt det bag os for 50 år siden, dengang vores forældre og folkene sagde »aldrig mere«, og nu ser vi det så alligevel igen: massedeportationer i overfyldte togvogne, ufattelige lidelser, og kvinder og børn, der læsses på lastvogne i 20 km lange konvojer, sættes af et godt stykke før grænsen, så de lige kan nå i levende live at komme over på den anden side, unge mænd, der savnes eller er blevet slået ihjel, frygtelige lidelser, som rammer et helt folk.
De serbiske ledere er i færd med at tømme et helt land for deres eget folk.
Det kan vi ikke bare vende ryggen til.
Det må stoppes, og det skal stoppes for humanismens skyld og for vores egen skyld.
så meget
Derfor skal og må det militære kort også altid være det sidste, der trækkes, og derfor har vi forud afprøvet alle de muligheder, der var, for at få en fredelig, forhandlet aftale, som vi alle sammen ønsker. Alle tænkelige muligheder blev afprøvet i forhold til Milosevic og hans generaler.
OSCE kunne ikke få lov at arbejde.
Forhandlingsleder efter forhandlingsleder og fredsmæglere kom til Beograd, men forgæves.
Alle veje blev prøvet, før NATO greb ind.
Det var nødvendigt, og det er nødvendigt med de flyaktioner og bombninger, der nu er i gang.
Der var ikke andre udveje.
Derfor greb vi ind.
Derfor er vi i Danmark med til at løfte den opgave, som de andre er det.
Vores mål er enkelt.
Kosovoalbanerne skal kunne vende tilbage til deres eget land - ikke mere, ikke mindre.
Det mål har vi tilfælles med alle i Europa, ikke alene i Vesteuropa, men i hele Europa, med USA, med Japan og med Canada.
Derfor vil jeg gerne sige, at det er fantastisk vigtigt, at vi i Folketinget med så bredt et flertal, som tilfældet er, kan holde sammen om det klare signal, at vi ikke giver op.
Det ville være forkert, og det ville være utilgiveligt i lyset af den brutalitet, som den serbiske ledelse udviser i disse uger, hvis vi gav op.
Derfor er Milosevic og hans generaler ikke alene isoleret militært, men de er også isoleret politisk.
Men der er lang vej endnu.
Vi må stadig væbne os med tålmodighed.
Forhandlinger om en tilbagetrækning af det serbiske militær og standsning af overgrebene mod flygtningene trækker ud.
Derfor må flyaktionerne fortsætte. De vil standse i morgen, hvis Milosevic standser i morgen,
men de må fortsætte, indtil overgrebene er standset og folkene kan vende tilbage i tryghed til deres eget land. Samtidig med vores pligt til at deltage i det militære pres for at standse den serbiske udrensning må vi gøre det i Danmark, vi jo i grunden er allermest kendt for: at hjælpe humanitært, først og fremmest i nærområdet, i Albanien, i Makedonien og i selve Kosovo. Vi gør allerede en stor indsats - den største målt pr. indbygger - og behovet er stadig enormt.
Og igen, det handler dybest set meget enkelt om, at humanismen er det vigtigste, at ansvaret for andre end os selv er det vigtigste, vores fælles værdi. Der kommer en dag, hvor den serbiske ledelse ikke længere er i stand til at fastholde sit jerngreb om folk i Kosovo.
Der kommer en dag, hvor de folk kan vende tilbage til deres land under international beskyttelse.
Her skal vi være med igen til at løfte den næste store opgave.
På en mærkelig måde har Kosovo åbnet ikke alene vores øjne, men jeg tror hele Europas og USA's øjne for, hvad det virkelig gælder.
Midt i katastrofen på Balkan er der måske alligevel et eller andet sted visse ændringer i udviklingen, som antyder, at der måske inden for rækkevidde er et stærkere svar på alle de erfaringer, vi har fra årene efter den kolde krig.
Måske er det konturerne af et nyt internationalt samarbejde med stærkere værdier, vi ser foran os.
FN's generalsekretær har i en tale for nylig til FN's Menneskerettighedskommission sagt det tydeligt og klart, og jeg citerer: »Vi kan ikke acceptere en situation, hvor folk inden for et lands grænser brutaliseres, massedeporteres, slås ihjel. Det ville være stik imod FN's forpligtelser i det 21. århundrede.
FN's pagt må aldrig blive gemmestedet for massemordere.« Jeg tror ikke, noget demokratisk menneske kan være uenig med FN's generalsekretær, men det er vigtigt at gøre sig klart, at vi i virkeligheden er i gang med at skrive et nyt kapitel i den internationale folkeret. Jeg synes, at dette århundrede har leveret ét klart budskab til os alle i internationalt arbejde: at grænsernes ukrænkelighed ikke har sikret humanismen og menneskeligheden for os alle.
Det er lige præcis i det lys, vi også skal se de store forandringer i NATO og i det europæiske samarbejde, som det forløbne folketingsår har vist os, og det er lige præcis i det lys, det er så vigtigt, at vi ser perspektivet i det europæiske samarbejde i de kommende år.
Når vi kommer hjem fra topmødet i Køln den 4. juni, har vi haft i alt seks EU-topmøder siden dette folketingsårs start.
Hertil kommer, at NATO holdt sit topmøde i Washington i april.
Det er derfor, vi skal være forrest.
Det er derfor, vi skal være aktive.
Jeg siger det også af en anden grund.
Der kan være store sager, og der kan være små sager, og der kan være enkeltsager, også her i Folketingssalen, men det, der sker lige nu, er vigtigere end så meget andet.
Det er vel at mærke et Europa, hvor der er plads til alle, hvor ingen lande er holdt udenfor, hvor alle har mulighed for at være med i et nyt fællesskab.
Det blev en realitet for EU, da vi for 2 år siden forhandlede den ny Amsterdamtraktat på plads.
Det blev en realitet for NATO, da vi for godt en måned siden nåede til enighed i Washington.
Vi har faktisk nu fremtidssikret de to søjler, som Europa hviler på: Den Europæiske Union og NATO, og nu er det så vores opgave at bygge bro mellem NATO og EU.
Vi bygger jo på samme fælles værdigrundlag, humanismens og demokratiets, men vi har forskellige opgaver, vi skal varetage.
Dertil kommer OSCE og først og sidst FN som den afgørende organisation for verdenssamfundet.
Jeg vil gerne understrege, at ingen selvfølgelig kan sige endnu, hvordan bygningsværket endeligt kommer til at se ud, hvordan samarbejdet mellem NATO og EU vil forme sig.
Det skal vi i gang med at udforme i praksis nu i det næste halvandet års tid i EU og i NATO.
Men det, vi allerede nu kan sige, er, at vi står med en ganske anden dagsorden end den, vi stod med, da Danmark i 1992 tog forbehold i Edinburgh over for det forsvarssamarbejde, der dengang tegnede sig i EU.
Om forhandlingerne mellem EU og NATO og i EU og i NATO så fører til, at vi på sigt bør overveje, om det, vi vedtog i 1992, stadig er det bedste for Danmark, kan ingen med saglighed svare på i dag.
Vi er stadig ved begyndelsen af en proces, som ingen kender resultatet af, og derfor er der, for så vidt angår forsvarsforbeholdet, heller ikke noget for den danske befolkning at tage stilling til.
Folk har krav på at vide, hvad der sker, hvis man siger ja, og hvis man siger nej, og det kan vi ikke i dag give et klart svar på, for til syvende og sidst er det jo den danske befolkning og kun den, der bestemmer.
Det er blot sagt til dem, som presser på for at få en folkeafstemning her og nu - det kan næsten ikke gå stærkt nok - eller fastsat til et ganske bestemt tidspunkt. Men omvendt, sagt til dem, der for tid og evighed vil udelukke, at det danske folk nogen sinde igen skal høres, blot for at der ikke skal herske tvivl: Regeringen er naturligvis enig i det danske forbehold på forsvarsområdet, respekterer det.
Det var vi i 1992, og det er vi i dag.
Vi respekterer naturligvis også forbeholdet, fordi det er udtryk for, også da vi formulerede det, at Danmark ikke vil være med til, at der skabes en fælles europæisk hær i konkurrence med NATO og uden for NATO.
Men for dem, der tænker på evigheden, tegner der sig jo også netop nu en ny vej, en vej for Danmark, som har et pluspositivt tegn foran sig.
EU skal ikke melde sig ud af NATO.
Nu handler det om samarbejde, og det har vi en klar interesse i at være med til at sætte vores præg på.
Ellers ville vi jo svigte alle de erfaringer, vi har bag os.
At tale mod bedre vidende her ville for alvor være at svigte.
Vores målsætninger er ganske klare på det forsvarsmæssige område.
Det skal sikres fuldt og helt, at den europæiske forsvarssøjle er en del af NATO og ikke adskilt fra NATO.
Det skal sikres, at EU ikke opbygger sin egen Europahær, det vil sige påtager sig den centrale forsvarsopgave i forhold til eget territorium.
Den opgave er én gang for alle placeret i NATO-alliancen.
Sådan skal det fortsat være.
Det er også i Danmarks interesse, at lande, som ikke er medlem af EU, men af NATO, kan deltage i fælles aktioner, aktioner, som har karakter af humanitær indsats, af fredsbevarende indsats og af fredsskabende indsats.
Det samme gælder de lande, som er medlem af EU, men ikke af NATO.
Tænk blot på Partnerskab for Fred-samarbejdet, som Danmark har været en af de kraftigste fortalere for og har arbejdet så hårdt for.
Partnerskabet vil komme til at spille en stor rolle i de kommende års opgaveløsninger på dette felt.
Jeg siger det, fordi alt dette, vi har oplevet gennem de senere år, også har betydet, at det har været særskilt vigtigt, at et bredt flertal i Folketinget har kunnet samles om et nyt 5-årigt forsvarsforlig.
Regeringen har fra starten strakt hånden frem til samarbejde med ansvarlige forligspartier.
Uden deres indsats tror jeg ikke, det var lykkedes, og uden forsvarsforligspartiernes indsats tror jeg heller ikke, det var lykkedes.
Vi ved godt, at nedlæggelse af kaserner er en pinefuld proces for det lokale samfund, der berøres.
Men fornyelsen og omstillingen til den ny tid efter den kolde krigs ophør er helt nødvendig for Danmarks internationale ansvar og sikkerhedspolitik.
Mit udgangspunkt er egentlig enkelt: Uanset om vi taler om FN's fremtid, om NATO's fremtid, om Europas fremtid, om Danmarks fremtid, handler det om politiske valg.
Det handler om beslutninger.
Hvor skal vi hen?
Hvad skal vi bruge vores organisationer til?
Hvad er vores vision?
Hvordan sikrer vi humanismen, menneskeligheden inden for vores lands grænser og over grænserne?
Hvordan sikrer vi, at ansvaret er klart for enhver?
Det er jo forudsætningen for, at mennesker kan se en mening med det hele.
Amsterdamtraktaten trådte i kraft den 1. maj.
Vi står nu med et grundlag, hvor vi på en helt anden måde kan sætte praktisk indhold på det, nogle har frygtet og andre har talt begejstret om: den politiske union.
For mig er det meget konkret.
Udgangspunktet for Amsterdamtraktaten er den europæiske virkelighed, vi kender i 1999.
Det er Amsterdamtraktatens principper, som tegner rammen for ØMU'en, for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, for samarbejdet om flygtninge- og indvandrerpolitikken, og det er med Amsterdamtraktaten på bordet, at vi nu forhandler med de ti central- og østeuropæiske lande, der om ikke så mange år bliver medlemmer af EU.
Med enigheden om Amsterdamtraktaten fik vi sat skub i udviklingen.
Vi fik vedtaget »Dagsorden 2000«.
Vi har fået tilpasset EU's budget og politikker, så der er plads til det nye.
Nu skal vi have klaret institutionstilpasningen, og det vil vi gøre.
Det har den danske befolkning bestemt, og det har regeringen og jeg selv naturligvis den allerstørste respekt for.
Og lad mig for god ordens skyld gentage - for det er åbenbart nødvendigt -
at det kun er den danske befolkning, som kan ændre forbeholdene.
Men de danske forbehold forhindrer jo ikke, at vi diskuterer, at vi drøfter emnerne på den europæiske dagsorden.
Det ville faktisk være direkte uansvarligt af regeringen, hvis vi vendte ryggen til virkeligheden.
Derfor vil Danmark naturligvis med fuld respekt for forbeholdene arbejde for, at det europæiske samarbejde fortsat bevæger sig i den rigtige retning.
Vi vil debattere, vi vil diskutere, vi vil forhandle åbent og direkte om Europas fremtid, som jo også er vores fremtid.
ØMU'en er ikke bare en ny, stærk valuta, der konkurrerer med dollaren.
Selve euroregionen tegner nu også til at blive den eneste region i verden, hvor man kombinerer en fælles valuta med en stærk indsats for beskæftigelsen, for miljøet, for sikring af menneskerettigheder og ordentlig behandling af minoriteterne sammen med en kamp for de grundlæggende velfærdsprincipper.
Der findes ikke noget andet sted i verden, hvor vi har det sammenfald af interesser, af værdier, som er så tæt på vores, som tilfældet er her.
I det større perspektiv ser vi i virkeligheden også denne nye, stærke valutazone som en international aktør, der taler tydeligt og stærkt om at undgå social dumping, som vil tale miljøsagen stærkere i Verdenshandelsorganisationen og i andre internationale fora, som vil tale om sociale og menneskelige mindstekrav, som vil tale om respekt for faglige rettigheder, som vil vise handlekraft over for internationale finanskriser skabt af spekulanter - et globalt svar på den globale udfordring.
Sådan er det ikke endnu, men sådan kan det blive, hvis vi beslutter os for det.
Derfor finder vi også, at vi bør overveje dansk medlemskab af ØMU'en.
Den aktive linje, vi har ført i udenrigspolitikken i det forløbne år og i alle årene, har også sit spejl i dansk indenrigspolitik.
At sikre en stabil økonomisk fremgang i Danmark er ikke et mål i sig selv, men det er den grundlæggende forudsætning for, at vi kan gøre alt det, vi vil gøre som politikere, som regering.
Det er selve
fundamentet.
Hvis der er orden i økonomien, har vi kraft og mulighed for at realisere alt det, politik handler om: bedre vilkår for de fleste, specielt for de yderste og for dem, der har opgivet håbet om en bedre tilværelse.
Hvis der er krise i økonomien, har vi jo set gang på gang tilbage i historien, også i 1980'erne, at det optager al vores politiske handlekraft her i Folketinget, og vi ved
også, hvem det går ud over.
Det er som bekendt ikke en kunst at opnå bedre vilkår for alle dem, der er født til det, for de få og for de velstillede.
Kunsten er at sikre gode, ordentlige livsvilkår og muligheder for alle i vores land, ikke mindst dem, som ikke har mulighed for at klare sig uden et fællesskab og uden et samfund.
Internationalt og nationalt handler det om de grundlæggende værdier, som regeringen og regeringspartierne arbejder for.
For det første: Den måde, naboen har det på, er ikke naboens anliggende alene; det er også vores.
Vi har kæmpet så hårdt med at genoprette det velfærdssamfund, som var nedslidt.
Vi overtog i 1993 ansvaret
for et land, der var kørt træt
Der var ikke meget at prale af eller skrive hjem om.
Regeringen har sat ind med alle midler, populære som upopulære.
Vi har gjort det i perioder, hvor jeg somme tider er kommet til at tænke på et citat af K.K. Steincke i sin tid, hvor han efter sigende skulle have sagt: Ja, nu har vi igen gennemført en reform til alles utilfredshed.
Enkelte gange og oftere har vi dog også gennemført ting
til folks tilfredshed, især når virkningerne har haft lejlighed til at vise sig og alle de frygtsomme sjæle og oppiskede kritikpunkter fra oppositionen har vist sig ikke at holde vand.
Vi har gjort det alt sammen med det formål at sikre Danmark og alle i Danmark en god og en stabil fremgang i en stadig barskere international verden; at ruste os alle sammen til forandring; at sørge for, at vores kulturpolitik er sådan skruet sammen, som vi jo godt ved den skal være; at det at være verdensborger aktivt også er at kunne finde sig selv, at vide, hvor man kommer fra, at kunne kende sin egen identitet.
Meget er lykkedes, noget er lykkedes bedre, end vi selv havde kunnet forudse.
Arbejdsløsheden - kimen til menneskelige tab og samfundstab og ulighed - er blevet mere end halveret.
De offentlige budgetter er gået fra røde til sorte tal, og der er så meget gang i økonomien, at vi en gang imellem må bremse lidt op for ikke at få problemer med vores betalingsbalance.
Selv de største sortseere har svært ved at bevare pessimismen.
Den almindelige dansker har fået det bedre.
Det betyder langtfra, at vi er færdige med arbejdet,
og det betyder langtfra, at alle og alting er, som vi kunne ønske det.
Vi er en mindretalsregering.
Det ved vi godt.
Det bærer vores politik samlet set naturligvis også sit præg af.
Men vi skal videre med arbejdet, og vi skal fastholde den fremgang, der er skabt.
Vi er kommet i en situation nu
, hvor vores samfundsøkonomi mere og mere ligner almindelige familiers private husholdningsøkonomi.
Dér ved man jo godt, at man ikke kan få det hele på én gang.
Dér ved man godt som familie, når man skal planlægge, at noget må vente til i morgen, andet må have prioritet i dag.
Sådan er det også med samfundet lige nu.
Derfor skal der prioriteres i endnu højere grad i de kommende år.
Så er det, det svære virkelig kommer.
Så er det, den virkelige prøve for det politiske liv kommer. Så er det, vi virkelig får vist, hvordan det er med det reelle politiske ansvar.
Tør vi?
Kan vi?
Jeg er ikke sikker på, det kommer til at gælde alle partier.
Vi har set enkelte blandt de største oppositionspartier tøve.
Det er jo ingen kunst at sige ja til større udgifter.
Kunsten er at finde dækning for dem, og pengene skal som bekendt være der, før vi kan bruge dem. Vi vil være mere ambitiøse end som så.
Hele gælden i samfundet skal nedbringes, den sociale gæld, miljøgælden og pengegælden.
Hvorfor?
Ja, fordi vi vil aflevere et samfund til den næste generation, der er mindre belastet på de tre hovedområder end det samfund, vi overtog.
Ellers kan vi jo ikke forvente af den næste generation, at den er parat til at sikre vores velfærd i den sidste del af vores liv.
Der er masser af spørgsmål, masser af opgaver, som følger af udviklingen, af forandringerne indadtil og udadtil, og for regeringen står det fuldstændig klart: Vi ønsker at styre udviklingen i fællesskab i dette Folketing.
Vi ønsker ikke en udvikling, vi vil lade os styre af.
Det har været ledetråden for vores arbejde i 6 år.
Det vil det også være fremover.
Vi har haft travlt i det år, der er gået.
Jeg skal pege på et par enkelte eksempler og i øvrigt henvise til redegørelsen »Regeringens resultater«, som er omdelt til Folketingets medlemmer til forhåbentlig opbyggelig og flittig læsning. Vi har fremlagt en ny strategi for sygehuspolitikken.
Regeringen vil nu gå i dialog og samarbejde med amterne.
Vi har lagt mærke til, at amterne selv har spillet ud med et meget spændende og interessant forslag, der på mange måder kan sammenstilles med regeringens.
Nu gælder det om at få konkretiseret strategien i en længere tidsperiode, så vi kan nå de mål, vi har sat os: Bedre kvalitet, klar besked, bedre service, kortere ventetider og ordentlig behandling hele vejen igennem.
Vi har fremlagt et program for folkesundheden.
Grundene er klare og entydige: Den danske middellevetid er for lav; mange danskere mister gode leveår på grund af langvarig sygdom, og samfundet mister en god indsats og muligheder for at leve op til vores samlede ambition.
Derfor taler vi nu om et tværgående 10-årigt forebyggelsesprogram til forbedring af folkesundheden, og vi inviterer til et samarbejde herom.
Meningen er ikke at moralisere med løftede pegefingre i forhold til befolkningen, det er naturligvis den enkeltes eget valg, men meningen er at inspirere, at holdningsændre, at lægge informationer frem i vores fælles interesse.
Vi har nu muligheder for med den beskæftigelse, vi har nået, at tage fat på næste store træk.
Vi skal have de sidste på arbejdsmarkedet i job.
Vi skal have alle dem, der ikke troede, der var noget til dem, ind på arbejdsmarkedet.
Vi har nu mulighed for at styrke arbejdsmarkedspolitikken, foregribe flaskehalsproblemer, som vi har gjort det indtil nu, og få de inaktive i gang igen.
Vores mål er klare: Alle skal med, de marginaliserede skal have en chance, mennesker med nedsat arbejdsevne skal have en mulighed.
Det er nu.
Alle har vi et ansvar for, at vi kan få skabt den basis.
Når det gælder uddannelsen og forskningen, har vi også være flittige i Folketinget, gennemført vigtige nye ting. Alle skal selvfølgelig ikke uddannes til det samme, kan heller ikke det samme, vil heller ikke det samme.
Den forskellighed skal uddannelserne også afspejle, og det gør de også i stigende omfang.
Ligeværdet er ikke lig med ensartethed, men netop lig med, at vi alle er egnede, at vi alle kan noget, og derfor er regeringen også glad for og stolt af, at det lykkedes os at få afskaffet egnethedsvurderingen, hvor nogle, der fik prædikatet »ikkeegnede« og »duer«, måtte få et minus i deres egen oplevelse af deres muligheder fremover og andre det modsatte.
Den tid er forbi, alle er egnede, et byggegrundlag for vores uddannelsespolitik.
Mulighederne for videreuddannelse har aldrig været bedre.
Vi skal fortsætte den linje, og vi har fulgt den op med en aktiv forskningspolitik.
Jeg skal bare nævne og henvise til de nye reformer, der er gennemført, måske også sende et signal til vores universiteter.
I gamle dage talte man om elfenbenstårnet og dets beboere.
Nu om stunder taler vi om samarbejde mellem den offentlige og den private sektor.
Vi taler om, at man godt kan forske uafhængigt og frit, samtidig med at man er sig bevidst, at samarbejdet og indsatsen også handler om vores fælles samfunds fremtid.
Det hedder forskerpakker, det hedder forskningskontrakter; det var alt sammen hårdt tiltrængt.
Nu er vi i front igen, også internationalt.
Nu skal det omsættes i praksis.
Så står det allerede nu klart, at vi inden for en kortere årrække meget vel kan komme i en situation, hvor vi vil mangle arbejdskraft i Danmark, hvis vi vel at mærke ikke allerede nu tager fat på udfordringen.
Ser vi 10 år frem, bliver der 140.000 flere ældre og 220.000 færre yngre.
Derfor forandringerne, derfor ændringerne, derfor de initiativer, vi har gennemført, derfor efterlønsreformen, der rummer langt bedre muligheder for gradvis tilbagetrækning og øget tryghed i form af et efterlønsgarantibevis, samtidig med at efterlønsalderen fastholdes på 60 år.
Vi skal fastholde perspektiverne hver dag og hele tiden.
Vi må aldrig vende ryggen til forandringernes nødvendige politiske svar.
Vi må ikke svigte.
Det centrale også i den debat nu, hvor krudtrøgen har lagt sig, er jo, at det med et stort flertal i Folketinget er sikret, at der er skabt ro og klarhed om sagen og etableret et fair og retfærdigt system, som rækker langt ud i fremtiden.
Jeg synes, det er glædeligt at konstatere, at alt tyder på, at ret få af forståelige grunde melder sig fra ordningen.
Arbejdsmiljøet har vi sat nyt skub i.
Arbejdsministeren har taget fat på ti af de farligste jobgrupper.
Der er meget arbejde, der skal følges op.
Nyt spor har vi lagt i ligestillingsarbejdet, fordi vi er i en ny tid for det arbejde.
Ligestillingens udfordringer har ændret sig, fordi samfundet, arbejdsmarkedet, har ændret sig.
Vi må også her træffe beslutninger, og vi er i fuldt sving.
Derfor nedlægges Ligestillingsrådet.
Derfor oprettes til gengæld et videnscenter, et debatforum, og som et forsøg et klagenævn.
Vi har arbejdet hårdt i de sidste uger på at få store reformer på miljøområdet, på energiområdet.
Og det er lykkedes.
Vi har indgået en bred politisk aftale om en reform
for elsektoren.
Den betyder, at alle forbrugere med udgangen af år 2002 frit kan vælge elleverandør.
Det betyder, at der lægges loft over sektorens CO2-udledning, og at forbrugerne fortsat sikres væsentlig indflydelse.
Og så kan vi samtidig glæde os over en positiv udvikling, som har været i vores forhold til de øvrige dele
af rigsfællesskabet.
For Færøerne var den 18. maj i år en historisk dag.
Efter forhandlinger gennem flere årtier lykkedes det omsider at få underskrevet overenskomsten om afgrænsningen mellem Færøernes og Storbritanniens kontinentalsokkel.
Vi kunne sammen med Færøerne sætte punktum for en sag af stor betydning.
En formel begrænsning for færøsk olieudvinding er hermed ryddet af vejen.
For mig illustrerer aftalen samtidig styrken i samarbejdet mellem vore to dele af rigsfællesskabet.
Aftalen om sokkelgrænserne og den forbedrede færøske økonomi gør, at vi har et godt grundlag for at planlægge og se fremad.
Regeringen har noteret sig, at landsstyret i næste måned offentliggør en hvidbog, der skal danne grundlag for afklaringen på Færøerne af det fremtidige forhold til Danmark.
Hvidbogen skal debatteres, forstår vi, i Lagtinget og i hele den færøske befolkning.
Jeg har kun ét ønske at udtrykke i dag på den danske regerings vegne.
Det er, at man får så bred og så grundig en debat som overhovedet muligt,
Det står vi ved, og det er nu Færøernes opgave at spille ud, at præsentere os for deres ønsker, når man har truffet egne beslutninger.
På Grønland kan vi se, at 20-året for hjemmestyreordningen nu er her.
Det ønsker vi i fællesskab hinanden til lykke med, det synes jeg vi har grundlag for at sige.
Det er ikke ret længe, når man tænker på den kolossale udvikling, der har været i Grønland gennem årene.
Det er klart, at verdens største ø under helt særlige naturforhold har sit at kæmpe med.
Vi har hæftet os ved i regeringen, at der igennem de senere måneder er fremlagt rapporter om de økonomiske forhold i Grønland, og det var været fælles vurderinger, vi har set.
I Grønland ligger det sådan, at det væsentligste indsatsområde fremover vil være et dynamisk erhvervsliv, udvikling af alternative beskæftigelsesmuligheder ved siden af fiskeriet.
Regeringen og landsstyret har i samarbejde netop lagt den sidste hånd på en tilstandsrapport for bygningsmassen og er kommet med forslag til, hvordan boligmassen skal vedligeholdes i fremtiden, herunder hvordan vedligeholdelsen skal finansieres.
Regering og landsstyre vil nu drøfte, hvori en dansk støtte til dette arbejde kan bestå.
Og så vil vi fortsætte vores gode samarbejde, også inden
for hjemmestyreordningen i øvrigt, i gensidig respekt, også når det gælder varetagelsen af Grønlands interesser i EU og i forhold til andre lande, og heri ligger naturligvis også, at vi deltager aktivt i de nye drøftelser, vi har indledt med hensyn til at give det grønlandske hjemmestyre en stærkere og mere synlig profil i vores fælles udenrigspolitiske arbejde. Jeg vil gerne slutte, som jeg begyndte: Indadtil og udadtil ønsker vi aktiv handling, ønsker, at vores land kan gøre en forskel.
Når nu kosovoalbanerne på Balkan er vendt tilbage til deres egne hjem og deres eget land under militær beskyttelse, starter den næste store opgave.
Og jeg vil gerne sige: Den opgave kan kun Europa og bør egentlig kun Europa løfte og løse.
Når vi lige et øjeblik husker på, at USA i øjeblikket bærer mere end 80 pct. af de samlede militære omkostninger, så manglede det bare andet, om ikke vi var parat til at tage konsekvenserne af den historiske og aktuelle politiske udvikling.
Det handler om at vinde freden nu.
At vinde freden bliver en lang og en kostbar opgave.
Vi vinder kun freden, hvis vi formår at skabe en ny social og økonomisk fremgang på Balkan for alle landene, for alle befolkningerne, inklusive serberne.
I år fejrer vi 150-året for Danmarks grundlov, for vores demokratiske fundament.
Det var lige før, vi tog det hele som en selvfølge, at det med demokratiet og menneskerettighederne bare var noget, der var der. Nu har vi set i Europa, at det bestemt ikke er noget, der bare er der, men noget, vi skal kæmpe for hver dag. Den 10. juni er der valg til Europa-Parlamentet.
Når nogle spørger: Hvorfor skal jeg egentlig gå hen og stemme?
Så er svaret for mig meget enkelt.
Du skal gå hen og stemme af samme grund, som du skal stemme til kommunevalget, til amtsrådsvalget, til folketingsvalget.
Der er vi jo ikke i tvivl.
Det bør vi heller ikke være her.
Det skylder vi vores demokrati.
Det skylder vi vores befolkning.
Det skylder vi vores land.
Vi skal være dér, hvor der træffes politiske beslutninger, dér, hvor vi vælger folk til at påtage sig bestemte opgaver.
Det gælder også i Europa-Parlamentet.
Jeg har i dag opholdt mig meget ved vores internationale vilkår.
Det har jeg gjort, fordi forandringerne her er så omfattende, og det har jeg gjort, fordi det er så vigtigt, at vi fastholder en konsekvent linje.
Det tager tid, og det tager energi, før vi kan se resultaterne, men retningen er ikke til at tage fejl af.
Og når løsningerne så kommer i sigte, tror vi på, at vi også står stærkere indadtil.
Måske er den indsats, vi yder i disse måneder på Balkan med så stærk en dansk offervilje fra hele den danske befolkning, også med til at hjælpe os selv til at genfinde og forstærke den solidaritet og det sammenhold i vores eget land, som nogle måske havde glemt.
Den fælles følelse af samhørighed og omsorg for de svageste og for hele fællesskabet, som jo i grunden hele tiden har været der, men som af og til måske ikke altid har været lige synlig, den fælles følelse af fællesskab, som folk nu viser, ønsket om at hjælpe, som vi mærker hver dag i forhold til de fattige folk sydpå, er for os også en påmindelse om, at vi godt kan i Danmark.
Det er også en påmindelse til os selv om, at vi vil videre i vores eget samfund for at sikre, at de, der står udenfor i vores land, også kommer med.
For regeringen står det fuldstændig klart.
Vi kan sådan set selv vælge i Danmark.
Vi kan vælge at blive et lille, kendt foregangsland, der lægger afgørende vægt på de menneskelige værdier, på
sammenholdet og på fællesskabet, som jo også er fundamentet
for, at det enkelte menneske, individet, kan trives bedst muligt, og fundamentet for at være med i resten af Europa og verden
Eller vi kan vælge noget andet.
Vi kan vælge selvtilstrækkeligheden, vi kan vælge, at vi skal være os selv nok, at vi ikke vil forstyrres.
Et land, hvor folk lever godt og fedt, men til gengæld kortest. Valget er sådan set vores eget; for vores vedkommende vælger vi foregangslandet, fordi vi mener, at fællesskabet godt kan holde, men kun, hvis vi beslutter os for det, og kun, hvis vi ser en vision for os, hvor staten ikke bare er en automat, der forventes at klare alting for os, hvor velfærd ikke bare er noget, der kommer med posten, men noget, vi alle skal gøre en indsats for, noget, vi alle sammen har et ansvar for, som vi har det for hinanden.
Det er det, vi har besluttet os for i regeringen.
Regeringen siger tak til alle partier, der har båret et ansvar i det forløbne folketingsår, og det er de fleste.
Men hver gang lykkedes det os jo alligevel for regeringens vedkommende enten til højre eller til venstre at komme igennem med et resultat, og det er vel i grunden ikke så ringe endda.
Vi ser frem til at fortsætte dette samarbejde med Folketingets partier i den næste samling.
Forhandling