Karen Jespersen (S), 2004-01-20:
Jeg vil gerne sige mange tak for en meget positiv debat i forbindelse med forslaget, hvor jeg oplever, at det er et stort skridt i retning af, at Folketingets partier samler sig om en forstærket og forbedret indsats i behandlingen af meget vanskeligt stillede unge med meget store sociale og socialpsykologiske problemer.
Det har i virkeligheden, sådan har jeg oplevet det
gennem årene, været ret svært at få anerkendt, at mange af de unge her har svære psykiske vanskeligheder.
Nogle unge har regulære psykiske sygdomme og hjerneskader, som det også fremgår af de rapporter, der er på området, og andre er meget forståeligt blevet psykisk skadede af de begivenheder, de har været udsat for gennem deres opvækst.
Det kan egentlig undre, at vi længe har anerkendt, at det, at man f.eks. har været udsat for en togulykke, udløser psykologhjælp, men det, at man har været omsorgssvigtet, udsat for vold og misbrug og har været gennem alvorlige konflikter gennem hele sin opvækst, har vi ikke på samme måde anerkendt kan give langt større psykiske skader med et egentligt behandlingsbehov for at hjælpe de unge.
Det er det misforhold, vi i fællesskab, lyder det til, er godt på vej ud af.
Dette også for at sige, at det ikke er nok at sikre det nødvendige antal pladser for at opfylde den målsætning, som jeg oplever at der også har været enighed om, hvor det selvfølgelig drejer sig om at have den bedst mulige behandling, den bedst mulige indsats inden for murene.
Vi må jo også erkende, at den indsats, der har været sat i værk, ikke har været tilstrækkelig effektiv, for nu at sige det pænt.
Af den kulegravningsrapport, der kom her i maj 2003, fremgår det jo også, at der bliver flere af de unge, der udviser en kriminel eller meget anderledes adfærd, at gruppen bliver yngre og yngre, og at de ting, de begår, bliver mere og mere alvorlige og voldelige, og at de bliver mere udadreagerende.
Der er det jo så, at det ikke er tilstrækkeligt at bygge flere og mere sikre institutioner, det er ikke tilstrækkeligt at sænke aldersgrænsen for, hvornår man kan tage fat i børn og placere dem i systemet her, men det drejer sig om at give den rigtige behandling.
Der kan man jo sige, at vi har fået et godt redskab i den rapport, der er kommet fra Retspsykiatrisk Institut, der er lavet af en gruppe socialpsykologer og psykiatere, der påviser, at der er en meget høj forekomst af psykiske sygdomme samt personligheds- og adfærdsforstyrrelser.
Det burde jo virkelig få alle vore alarmklokker til at ringe, at der er tale om en meget høj forekomst af psykiske sygdomme samt personligheds- og adfærdsforstyrrelser.
Men man kan jo også bare lukke øjnene op, og så kan man jo se, at det er det, der sker med de unge mennesker.
Derfor er det jo meget vigtigt også at tage deres anbefalinger alvorligt, at der skal foretages en screening af de unge mennesker, sådan at de psykiske lidelser kan identificeres og de kan få den rigtige behandling så tidligt som muligt, og at man også involverer psykologer og psykiatere på en meget mere systematisk måde, end man ellers har gjort det.
Det er der, jeg hører, at vi meget langt er enige, men selvfølgelig har vi brug for at få det gjort tydeligt:
Hvor systematisk skal den screening være?
På hvilken måde skal vi involvere psykologer og psykiatere i behandlingsarbejdet? Hvor systematisk skal det være?
Skal de ud på
institutionerne, eller skal de unge hen til behandlingssystemet, eller hvordan griber vi det an
Men jeg hører, at der også er en meget stor vilje til at arbejde videre med det, og at regeringen allerede har sat mange ting i gang, og der vil det jo så være en god anledning til også i udvalget at få kortlagt det.
Det er rigtigt, som flere har bemærket, at forslaget falder lidt i to dele, en del, der handler om den psykiatriske og psykologiske behandling af de unge, og så en del, der handler om magtanvendelsescirkulæret eller -bekendtgørelsen, som det vist rettelig hedder.
For os har det simpelt hen handlet om at kunne give personalet nogle muligheder for i langt højere grad at fastholde de unge i sociale situationer.
Det er jo kendetegnende for en del af de her unge, at de flygter fra sociale og socialt forpligtende situationer, de isolerer sig, man har simpelt hen har svært ved at nå dem med behandling, med en social kontakt.
Derfor drejer det sig om at sige: Hvordan sikrer vi overhovedet, at de unge kan være til stede ved behandlingen?
Hvordan sikrer vi, at de er indstillet på et samvær, at deltage i sport, flere af den type sociale aktiviteter?
Vi har først og fremmest ønsket at sætte det på dagsordenen.
Det er blevet sagt, at der er en generel betænkelighed ved at lave nogle ting om bare i en bekendtgørelse eller et cirkulære, og at hvis man skal lave noget om, skal det være i lovgivningen.
Men jeg synes, det er en meget god anledning til at diskutere: Kan man forbedre indsatsen også gennem en ændring af magtanvendelsesbekendtgørelsen, eller forstærker det modsætningen til personalet for de unges vedkommende, at de føler, at de også bliver tvunget på de fronter?
Vi mener faktisk, at der er meget god grund til at diskutere de her redskaber, men hører også, at regeringen også selv er inde på nogle af de tanker.
Så jeg ser meget frem til at arbejde videre med forslaget og høre nærmere om regeringens planer.