Villy Søvndal (SF), 1999-12-03:
Allerførst tak for de mange pæne ord!
Det er jeg for så vidt enig i er en vigtig del af den her debat
Det er jo i virkeligheden historien om et rigt samfund, der for nogle er uhyggelig koldt, og det synes jeg
bestemt er en meget lang og grundig og spændende debat værd.
Jeg skal sige til sundhedsministeren, at vi bestemt vedstår de aftaler, vi har lavet om satspuljen.
Vi ikke alene gør det, vi gør det oven i købet ikke engang skamfuldt.
Vi er meget glade for dem, specielt på dette område. Man kan vel sige, at der er tre dele af det satspuljeforlig, vi har indgået, der specielt har betydning for området her.
Derudover er der to områder, som vist også blev nævnt undervejs, og som har meget stor betydning.
Det ene er, at vi over de næste 3 år bruger 750 mio. kr. til en forbedret indsats inden for psykiatrien.
Det er jo et kerneområde med hensyn til selvmord, så det er også en beslutning, der selvstændigt har stor betydning for det, vi diskuterer.
Det sidste område, jeg vil nævne, er hjælpen til de hjemløse, hvor der i alt gives 240 mio. kr., hvis man lægger det hele sammen, i de næste 4 år til en bedre indsats for hjemløse.
Det tror jeg også vil have betydning her.
Jeg er enig i ministerens bemærkninger om det glædelige i faldet i selvmordstallene, men også i den konstatering, at tallene på trods af det glædelige fald stadig er uhyggelig høje, og det er derfor, vi insisterer en lille smule på denne debat.
Vi har ikke for vane at genfremsætte forslag, der er stemt ned, i SF, for det synes jeg nogle gange godt kan være en uskik og en unødig trætte.
Men jeg tror, vi her er på et sted, hvor vi er nødt til at insistere på, at denne debat skal føres til ende, og når man så kan konstatere, at summen af tiltag i hvert fald har den konsekvens, at anstrengelserne bliver forøget, synes jeg, det er udmærket.
Ministeren nævnte i sin gennemgang, at der er en række initiativer i gang.
Det er jeg også enig i, og vi har også noteret os i SF, at der sker noget på området.
Man kan jo sige, at billedet er meget forskelligt, og vi har ikke insisteret på en bestemt model, en bestemt måde at organisere det på.
Det afgørende for os har været, at der er initiativer i gang alle steder, men ikke at låse sig fast på en bestemt model.
Det tror jeg vil være uklogt af Folketinget at gøre.
Man kan sige, at det er meget forskelligt, hvad der er sket de enkelte steder.
Det betyder, at der er amter, der er kommet meget langt, men det betyder også, at der er amter, der ikke er startet endnu, og her vil jeg godt benytte lejligheden til at udtrykke utålmodighed.
Hvis vi ikke skal blive ved med at trætte Folketinget med denne diskussion, forventer vi i hvert fald fra SF's side, at de sidste amter også kommer med - ikke med en bestemt model, men med en model, der sikrer, at der bliver gjort noget for de selvmordstruede.
Det blev nævnt undervejs af en af ordførerne, at det er nødvendigt at kigge på frontpersonalet i denne situation.
Der har i pressen været en debat, som vi også har fulgt, om de praktiserende lægers og sundhedspersonalets holdning, og sundhedsministeren nævnte en række grupper, hvor der skal foretages en uddannelsesmæssig indsats.
Nogle steder er den allerede i gang, og det vil vi godt kvittere for, og vi synes også, det er afgørende, at den bliver rettet mod det centrale personale, nemlig de praktiserende læger og det sundhedspersonale, der vel har den centrale rolle i denne indsats. Vi ved ret meget om selvmord, og det får mig til at sige, at en af farerne i den politiske debat nogle gange er, at hvis man ikke kan klare det hele, risikerer man at ende i afmægtighed, og så kan man ikke tage fat nogen steder.
Sådan er situationen ikke her.
Vi ved meget præcist, at mennesker, der har forsøgt selvmord, vender tilbage med langt, langt, langt større hyppighed.
Vi ved, at sindslidende er i faregruppen, vi ved, at ensomme ældre er i faregruppen, vi kan se en uhyggelig stigning i antallet af unge, specielt unge piger, der forsøger selvmord, og vi ved, at flygtninge-/indvandrergruppen eller de dele af den, som har været utrolig barske ting igennem og ikke altid bliver modtaget nænsomt i det samfund, de kommer til, er en risikogruppe.
Efter mit kendskab er Grønlands befolkning også en målgruppe, og her vil jeg sige med hensyn til kampagner, at hvis jeg er rigtigt informeret, har den kampagne, man har lavet på Grønland, faktisk haft en meget stor virkning.
Men det er jo noget af det, vi kan arbejde videre med under udvalgsarbejdet.
Jeg vil i øvrigt sige tak til sundhedsministeren for en, synes jeg, imødekommende tale.
Det samme gælder den socialdemokratiske ordfører, fru Karen J. Klint, som jeg også vil takke for et meget imødekommende afslag.
Jeg opfattede, at der var megen god vilje til at gøre de her ting, og det synes jeg er fint.
Fru Tove Fergo var enig i intentionerne, men mente, at der er rigtig god gang i tingene, og det er også rigtigt.
Der er gang i dem, men vi er ikke ved vejs ende, og jeg synes, vi skal passe på - det tror jeg nu heller ikke lå i fru Tove Fergos indlæg - at vi ikke så at sige hviler i en situation, hvor vi ikke er færdige endnu.
Fru Henriette Kjær kunne støtte store dele af forslaget, men ikke det hele, og ærgrede sig over, at vi ikke havde fået snakket sammen, og det vil jeg godt kvittere for.
Men det går jo nogle gange lidt stærkt her i huset.
Det, der specielt var fru Henriette Kjærs problem, var punkterne 3 og 4 i beslutningsforslaget, der vedrører livsmodsundervisning og en informations- og oplysningskampagne.
Det er ikke afgørende for os, at lige præcis de to ting er med, vil jeg godt sige, og derfor ser jeg frem til et udvalgsarbejde, hvor vi kan finde sammen om det, vi kan blive enige om, og hvor vi eksempelvis kan få udbygget den del af forslaget, der vedrører en informations- og oplysningskampagne.
Og det kunne være spændende at høre lidt mere om de grønlandske forsøg, for hvis det faktisk er sådan, at grønlænderne har lavet nogle gode forsøg, synes jeg, det ville være spændende at kigge på dem under udvalgsarbejdet.
Men det er ikke afgørende for os, at det kommer igennem, Også tak til fru Inge Refshauge, der sagde, at handlingsplanen er god.
Det er jeg enig i, og jeg synes, opgaven har været at sikre, at de gode intentioner, der lå i handlingsplanen, også blev virkeliggjort.
Tak for støtten!
Det samme skal jeg sige til fru Yvonne Herløv Andersen, som sammen med støtten også udtrykte utålmodighed.
Jeg tror, det er vigtigt at blive ved med at udtrykke utålmodighed, så dette område ikke bliver glemt.
Jeg vil også sige tak for støtten til hr. Morten Helveg Petersen, fru Tove Videbæk og hr. Tom Behnke, der havde det samme forbehold som De Konservative vedrørende punkterne 3 og 4.
Til gengæld vil jeg godt sige, at vi fortsætter - ikke nødvendigvis i form af beslutningsforslag, men vi fortsætter denne debat, indtil tingene er bragt så langt mod vejs ende, at der i ethvert amt er et tilbud af en kvalitet, der gør, at mennesker kan få den hjælp, som er så vigtig, på det rigtige tidspunkt.
Men vi vil ikke låse os fast på en bestemt model.
Jeg synes, at vi, siden vi sidst diskuterede det her, er kommet ganske meget længere.
Vi er ikke kommet til vejs ende, og det kommer vi måske aldrig, men jeg tror, at det, at vi tager denne svære debat nogle gange, kan være med til at sikre, at vi kommer et stykke videre.