Ole Vagn Christensen (S), 1999-12-02:
Jeg skal på Socialdemokratiets vegne gentage Socialdemokratiets holdninger til beslutningsforslaget.
Vi kan ikke støtte det.
Heller ikke denne gang.
For der er jo ingen tvivl om, at hvis man vedtager det her forslag, så bryder man med principperne i den danske aftalemodel, der er funderet omkring retten til at organisere sig, og ikke mindst den kollektive forhandlingsret, herunder muligheden for indgåelse af eksklusivaftaler.
De principper ønsker Socialdemokratiet i sagens natur ikke at bryde med, når vi er med på, at eksklusivaftalerne naturligvis skal efterleve foreningsfrihedsloven.
Som arbejdsministeren også sagde, så handler forslaget
jo reelt om at forbyde brugen af eksklusivaftaler på det private arbejdsmarked, hvor forslagsstillerne bl.a. henviser til eksklusivaftalernes modsætning til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols fortolkning.
Her er det Socialdemokratiets vurdering, at vi med de to højesteretsdomme fik fastslået, at eksklusivaftalerne er lovlige og som sådan ikke i strid med Den Europæiske Menneskerettighedskonvention.
Og derved holder Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols tolkninger ikke, når vi som sagt vedtager, at aftalerne skal være inden for rammerne af foreningsfrihedsloven.
Foreningsfrihedsloven er den lov, som Folketinget jo har vedtaget i 1982 på baggrund af, at netop Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols dom i 1981, hvor det i loven fastslås, at en arbejdsgiver ikke må afskedige en lønmodtager, fordi denne ikke er medlem af en forening eller en bestemt forening.
Det skal samtidig understreges, at principperne i det danske aftalesystem opretholdes i loven.
Det sikres nemlig i loven, at eksklusivaftaler fortsat er lovlige i kollektive overenskomster, fordi en privat arbejdsgiver ved en ansættelse kan lægge et bestemt medlemskab til grund for beskæftigelse.
Arbejdsgiveren skal naturligvis gøre den arbejdssøgende opmærksom på betingelsen forud for ansættelsen.
Loven sikrer, at uorganiserede medarbejdere, der er ansat ved indgåelse af eksklusivaftalen, kan forblive uorganiserede, uden at dette medfører afskedigelse.
Og så til den engelske sag, som også er nævnt i forslagsstillernes forslag, British Rail.
Der er altså ikke, som forslagsstillerne antyder, tale om, at foreningsfrihedsloven alene sikrer den positive foreningsfrihed.
I forlængelse heraf må det være på sin plads at gøre opmærksom på, at sagen fra England vedrørte en eksklusivaftale på det offentlige område, hvor man ikke forud for ansættelsen havde orienteret om et krav om medlemskab af en fagforening.
Eksemplet er derfor ikke interessant i Danmark, for den engelske sag har vi for længst garderet os imod i Danmark i såvel foreningsfrihedsloven som den danske forvaltnings lighedsgrundsætning.
Eksklusivaftaler findes ikke i den offentlige sektor, og på det private område skal arbejdsgiveren gøre den arbejdssøgende opmærksom på en sådan medlemskabsbetingelse forud for ansættelse.
Angående de internationale aftaler, som også er nævnt, og den sociale pagt i forhold til spørgsmålet, om det danske aftalesystem er i overensstemmelse med EU's sociale charter, er det sociale charter en hensigtserklæring og derfor ikke en bindende regulering.
Og den sociale protokol, som netop arbejdsministeren omtalte, som nu er en del af Amsterdamtraktaten, undtager organisationsforhold.
Stiller vi derfor det samme spørgsmål til Europarådets Socialpagt, er eksklusivaftalerne for nyligt blevet afprøvet ved Højesteret.
Domstolen udtalte, at de danske eksklusivaftaler ikke er i strid med vores internationale forpligtelser.
Som det fremgår, kan Socialdemokratiet ikke støtte beslutningsforslaget, fordi vi vedstår og støtter det danske aftalesystem, den danske model.
Det skaber rammen for kontinuitet og stabilitet på arbejdsmarkedet, men også i samfundet.