Lene Espersen (KF), 2000-10-05:
Nejet til euroen for 1 uge siden var trist.
Men folkeafstemningens resultat var klart og sikkert. Den danske befolkning sagde nej tak til euroen.
Vi skal i disse uger passe på, at nejsiden ikke får monopol på at fortolke befolkningens nej.
Både hr. Holger K. Nielsen og fru Pia Kjærsgaard forsøgte under debatten at lægge alt muligt ind i nejet.
Alt muligt, som folkeafstemningen ikke drejede sig om, og nu gør de det igen - fortolker nejet, hvilket de selvfølgelig er i deres gode ret til.
Problemet er bare, at de tager fejl.
Det er ikke rigtigt, når SF og Dansk Folkeparti påstår, at nejet til euroen var et nej til tættere samarbejde.
Det er heller ikke rigtigt, når SF og Dansk Folkeparti påstår, at befolkningen sagde nej til det, der skal foregå i Nice til december.
Det er forkert.
Jeg køber det ikke.
Det er ikke mere end 2½ år siden, at et større flertal i befolkningen sagde ja til Amsterdamtraktaten.
Befolkningen sagde ja til udvidelsen mod øst, ja til tættere samarbejde om forbrugerpolitik, ja til flere flertalsafgørelser på en række områder.
Befolkningen sagde ja til EU, ja til samarbejdet.
Endelig er det heller ikke rigtigt, når man påstår, at dette skaber grundlag for en ny udvikling i EU, hvor Danmark kan sætte dagsordenen.
Ved at stå udenfor tager vi ikke et ansvar, og vi mister derfor også indflydelse på dagsordenen.
Hele meningen med EU har jo fra starten været at dele magten mellem alle landene og give de mindre nationer mulighed for at påvirke beslutningerne, før de træffes.
Men vi tager afstand fra de politikere, der forsøger at fortolke nejet sidste torsdag på en bestemt måde.
Det, befolkningen stemte nej til, var den fælles mønt.
Det er proportionerne, og det er de realiteter, vi alle sammen må forholde os til.
En stor del af den danske befolkning vil forblive skeptiske over for det europæiske samarbejdsprojekt.
Vi kan håbe på stigende opbakning i EU-spørgsmål, og forudsætningen er, at vi lytter til den bekymring, befolkningen har for dele
af EU-samarbejdet.
Grundlaget skal være et samarbejde mellem selvstændige lande.
Men Det Konservative Folkeparti ændrer altså ikke europapolitik over natten på baggrund af euroafstemningen i torsdags.
Det ville være falsk tale, hvis vi onsdagen før afstemningen lagde hele vores sjæl i argumenterne for et ja for dagen efter at falde over vores egne ben for at tækkes en folkelig mening, der har givet os en kurv.
Vi skal være bedre til at vise, at heller ikke vi er begejstrede for alle forordninger, direktiver og initiativer, der kommer fra EU.
Vi tilhængere skal være bedre til - på møderne i EU, men så sandelig også i den hjemlige debat - at gøre offentligheden opmærksom på, at vi også siger fra over for dårlige forslag og misbrug af EU's kompetence.
Det er glædeligt, at EF-domstolen i dag har givet vores sundhedsminister og resten af EU's sundhedsministre sådan en
over næsen og sagt, at EU ikke har kompetence til at lave forbud mod tobaksreklamer.
Det er der ikke hjemmel til, og det er godt, at Traktaten er klar på dette område.
I dag behandler medierne i stor udstrækning EU-sager som en sag af national interesse og citerer ministrene i deres bestræbelser for at nå et kompromis med de andre lande, men det er uden nuancer.
Vi har en forpligtelse til at få nuancerne med.
Vi mener, at vi skal være bedre til at slås for nærhedsprincippet i EU.
Vi har det i Traktaten, vi har en god protokol, men vi bruger det ikke godt nok.
Beslutningerne skal træffes så tæt på borgerne som muligt.
Lad os gøre dét til et arbejdsformål.
Og endvidere skal vi have nogle flere debatter om indholdet i EU-samarbejdet her i Tinget.
Vi diskuterer alt for ofte for og imod EU, men sjældent hvad og hvordan.
Det trænger vi til.
En forespørgselsdebat om f.eks. EU's budget, før regeringens ministre sendes af sted med et mandat, kunne være med til at skabe en fornøden opmærksomhed - også om nogle af de skævheder, som EU-systemet har.
Det medgiver jeg gerne.
stop for EU er traktatforhandlingerne i Nice sidst på året.
Jeg vil advare imod at blande Nicetraktaten sammen med nejet til euroen.
Den ny traktat skal først og fremmest gøre EU i stand til at optage en hel række nye medlemslande fra Baltikum og Østeuropa, og jeg er overbevist om, at det er et projekt, et stort flertal i den danske befolkning bakker op bag.
Det er EU's menneskelige ansigt.
Den proces skal EU-modstanderne ikke få lov til at spolere ved at tage monopol på nejet. Vi konservative har et ret præcist bud på, i hvilken retning vi ønsker at Danmark skal bevæge sig.
Sådan er det ikke i dag.
Den flittige og arbejdsomme får let en følelse af at have et skilt plantet solidt i panden, hvorpå der står »naiv«.
Den, der gør andet og mere end blot at holde skindet på næsen, får ikke den mindste tak for knokleriet, men
derimod en alt for stor skatteregning.
Danmark skal være samfundet, hvor det at eje sin egen bolig ikke er ensbetydende med at være offer for brandbeskatning.
Vi ønsker et samfund, hvor det enkelte menneskes valg af boligform ikke i så høj grad er tvunget af skattemæssige konsekvenser og omkostninger.
Danmark skal være samfundet, hvor der er sammenhæng mellem den straf, man får for forbrydelse, og befolkningens retsfølelse.
Sådan er det ikke i dag.
Hver uge oplever vi nye, horrible eksempler på, at det ikke koster ret meget at øve vold på andre mennesker og deres ejendom.
Det er jo et krisetegn, at så mange mennesker reagerer med modstand, når denne eller hin sag bliver afgjort af domstolene.
Hvorfor fik han ikke en højere straf?
Hvorfor kan voldtægtsmanden gå ud på gaden, når dommen er faldet?
Danmark skal være samfundet, hvor vi vedkender os, at det er erhvervslivet og danske virksomheder, der er dynamoen for velfærdssamfundet, et samfund, hvor virksomhederne ikke betragtes som et nødvendigt onde, men et glædeligt gode, et samfund, der også husker på, at en væsentlig forudsætning for vækst i erhvervslivet er veluddannede unge mennesker, der fra første klasse har modtaget konkret viden, lærdom og metode, der gør dem i stand til at løfte Danmark.
Og Danmark skal være samfundet, hvor det ikke er tilfældigheder, der afgør, om en patient bliver behandlet eller ej.
Vi synes, det er pinligt, at et land som vort gang på gang skraber bunden, når det drejer sig om noget så fundamentalt som sundhedsvæsenet.
Vores bud er klare, og derfor kan vi naturligvis kun blive noget forstemte, når vi ser regeringens lovkatalog. På centrale områder glimrer lovkataloget ved sin totale mangel på indhold.
Folkeskolen: Statsministeren kaldte det forleden en bærende kulturinstitution i Danmark.
Det er vi faktisk enige i, men der tages ingen initiativer.
Det er, som om regeringen har valgt at forskanse sig ude i skolegården frem for at bevæge sig ind i klasseværelserne.
Sundhedsområdet: Findes der en behandling mod handlingslammelse?
For i så fald kender jeg en regering, der måske godt kunne trænge lidt til den.
Retsområdet: Også dér rammer fokus mere på det, der ikke står, end det, der står i lovkataloget.
Hvor er forslagene til at løse problemerne med unge kriminelle?
Hvor er forslaget, der skal skærpe straffen for voldtægt?
Vi savner svar fra regeringen, og det værste er vel, at vi ikke kan forvente at få dem.
Ved finanslovforliget for 2 år siden stod vi konservative i spidsen for aftalen om behandlingsgaranti for visse kræfttyper.
Det er den rigtige vej at gå.
Og vi er også kommet langt.
Derfor mener vi også, at der i løbet af kortest mulig tid bør indføres en behandlingsgaranti for samtlige kræftsygdomme. Gennemførelsen af en sådan behandlingsgaranti kræver mere fart på efteruddannelse af hospitalslægerne, og det kræver i det hele taget også, at der uddannes flere læger.
Slutmålet må være, at vi på længere sigt får skabt behandlingsgaranti for alle sygdomme forstået på den måde, at alle borgere, der får stillet en diagnose, har krav på at vide, hvornår behandlingen starter, så de kan planlægge i forhold til deres job, familie osv.
Også indsatsen over for de svage ældre skal styrkes betydeligt.
Der skal bygges flere plejeboliger.
Derfor har vi foreslået oprettelse af en statslig pulje til medfinansiering af kommunernes indskud i plejebyggeri.
Derudover ønsker vi konservative langt mere fokus på kvaliteten af plejehjemmene.
Vi mener, at der på tværs af kommunegrænser skal opstilles kriterier for, hvordan man sammenligner kvaliteten.
Det er jo ikke ligegyldigt, om maden er dårlig, terapien elendig og bygningerne forfaldne.
Kvalitet kan sagtens måles.
Oven på nejet for 1 uge siden står vi i en ny situation i forhold til dansk erhvervsliv.
Virksomhederne kommer til at betale en pris, i og med at vi ikke får den fælles valuta.
Og derfor ligger svaret på de økonomiske udfordringer ikke i blot igen at svække vilkårene for erhvervslivet.
Vejen frem er ikke nye skatter og afgifter, som der er lagt op til i finansloven.
Regeringen vil skabe 100.000 nye arbejdspladser de næste 10 år.
Vi kan nå den, men en stor del af dem skal være som fleksjob.
Særlig slemt synes vi det er med den forslåede optrapning af G-dagene.
Og det er jo pudsigt, at i den netop overståede eurokampagne oplever vi den ene socialdemokratiske minister efter den anden omklamre dansk erhvervsliv.
Med statsministeren i spidsen var budskabet - der i øvrigt var et rigtigt budskab, hr. statsminister - at hvad der er godt for dansk erhvervsliv, er godt for det danske samfund.
Nu glæder vi os til, at linjen videreføres.
Og vi vil godt teste regeringens vilje.
Vi har derfor tre forslag, der ikke koster en krone, men som vil hjælpe dansk erhvervsliv.
For det første: Aftalerne om at fastholde kronisk syge mennesker på arbejdsmarkedet skal i dag genforhandles hvert år.
Lad aftalerne gælde i 5 år i stedet.
Det gør det lettere.
For det andet
: Let administrationen af sygedagpengesager.
Hvorfor skal både arbejdsgiver og lønmodtager underskrive blanketter, der sendes frem og tilbage.
Det kan gøres lettere.
For det tredje: Når en person i jobtræning bliver syg, skal virksomheden give besked til a-kasserne, som så giver besked til arbejdsformidlingen.
Tre led skriver til hinanden, til trods for at man i hvert fald godt kan springe det midterste over.
Papir, papir, papir.
Det kan gøres lettere.
Tre små, men effektive forslag, der kan lette bøvlet.
Regeringens forslag til finanslov for 2001 indeholder jo ud over omlægning af en række nye byrder på erhvervslivet, herunder bortfald af ATP-kompensation, grønne afgifter, en arbejdsmiljøafgift.
Bundlinjen: Endnu en milliardregning til erhvervslivet ligesom sidste år og året før, og det er uinspirerende.
En uinspirerende række af skattestigninger, der forringer velstanden for alle danskere.
Og så er der en enkelt, men ikke helt uvæsentlig ting:
I øjeblikket til finanslovforhandlinger gør regeringen sig skyldig i et aftalebrud.
Et bredt flertal i Folketinget indgik sidste år to flerårige forlig vedrørende politiet og forsvaret.
Nu lægger regeringen et finanslovforslag frem, der lægger op til at skære 14 mio. kr. ud af politiets budget, 49 mio. kr. ud af forsvarets budget.
Det er fuldstændig uacceptabelt. Og det håber vi at regeringen retter op på. Og så er der det dér med skatten.
Tværtimod skal det kunne betale sig.
Helt almindelige familier belastes urimelig hårdt i det danske skattesystem.
Mere end 4 ud af 10 fuldtidsbeskæftigede betaler i dag over 60 pct. i indkomstskat af den sidst tjente krone.
Det betyder, at de skatter, der egentlig kun skulle ramme de mest velstillede, i dag rammer mange helt almindelige indkomster.
Den udvikling skal vendes.
Lad mig bare nævne nogle eksempler:
Beskatningen af ejerbolig er steget kraftigt.
Der er indført en generel skattestigning på ca. 20 pct. for alle boligejere i 2001.
Der er indført en særlig ekstraskat på yderligere 30 pct. for familier, der har købt bolig efter den 1. juli 1998.
Pensionisternes nedslag er reduceret, og indkomstgradueringen gør, at man straffer de pensionister, der har sparet op til alderdommen.
Omlægningen fra lejeværdi til ejendomsværdiskat var ikke teknik, men en kraftig skattestigning.
Derudover kommer skattesmækket til boligejerne på grund af den kraftigt reducerede skatteværdi af rentefradraget.
Den lavere skatteværdi af rentefradraget rammer også andre grupper, f.eks. bilejere, som også får
større omkostninger ved billån - bilejere, der i øvrigt også har måttet af med øgede benzinafgifter
, og med de registreringsafgifter, vi har i dag, er det at købe bil en slags omvendt Kinderæg: Køb én, betal for tre. Dertil kommer de andre tidsler i regeringens kedsommelige og visne buket: Øget beskatning af personers afkast af pensionsopsparing.
Grønne afgifter, der er blevet endnu en skrue i regeringens skattemaskine.
Man skulle tro, at regeringens skattestramninger på ovennævnte områder ville give mulighed for at nedbringe skatten på arbejdsindkomst, som regeringen da også selv har lagt op til, men det er ikke tilfældet. Nedsættelser af skattesatserne i pinsepakken udlignes bl.a. af, at flere personer rykkes op på højere skattetrin.
Det vil sige, at den gennemsnitlige skat på den sidst tjente krone for en fuldtidsbeskæftiget ikke nedbringes fra 1998 til 2002, hvor pinsepakken er fuldt indfaset.
Det var en skattestigning, pinsepakken, alt i alt en samlet skattestigning på ca. 10 mia. kr. Regeringens skattestramninger har betydet, at skattetrykket, trods forsikringer om det modsatte, er steget fra 47,3 pct. i 1992 til 49,7 pct. i 2000, dvs. med 2,4 procentenheder.
Det er ikke en måde at drive samfundet på.
Jeg er bange for, at regeringen ikke vil høre det.
Mens jeg står herinde i varmen og taler, sker der jo det helt fantastiske, at staten bliver rigere og rigere, og borgerne bliver fattigere og fattigere.
Og det er ikke engang planlagt.
Med den nuværende pris på råolie vil staten næste år få 5 mia. kr. ekstra i statskassen.
De penge skal komme borgerne til gode og ikke kun en håndfuld pensionister, sådan
som regeringen lægger op til.
Afgifterne på olie, diesel og naturgas har nået et niveau, der gør, at det simpelt hen er blevet for dyrt.
Og derfor bliver vi nødt til at finde en løsning, hvor vi lemper for alle borgere, så længe priserne er så høje.
Ikke for evigt, men så længe situationen står på.
Det kan simpelt hen ikke være rigtigt, at staten spinder guld, mens familierne er henvist til at spinde uld. Vi foreslår helt konkret, at regeringen midlertidigt nedsætter nogle afgifter og eventuelt også giver erhvervslivet nogle lettelser.
Både landbrugserhvervet og fiskerierhvervet er jo også hårdt ramt af det her.
Ja, for fiskerierhvervet er det jo endda sådan, at det nærmest ikke kan betale sig at gå ud og opfange kvoten, fordi det er en underskudsforretning med de priser, der i dag er i afregning på f.eks. sild.
Vi er ikke interesseret i at slå hul i statskassen, men vi mener, at borgerne skal have glæde af de helt ekstraordinære og uventede gevinster, der for én gangs skyld er rullet ind i statskassen.
Men jeg gør mig ikke de store forhåbninger.
Vi har efterhånden en hel del erfaring med regeringen.
Vi har erfaringer nok til at vide, at regeringens handlekraft ligger i at kræve penge op.
Når det drejer sig om at indfri velfærdsløfter eller kanalisere penge tilbage fra staten til borgerne, har det altid lange udsigter.
Jeg tror ikke, jeg adskiller mig stort fra resten af befolkningen.
Når jeg hører statsministeren forelægge sit bud på udfordringerne for Danmark det kommende år, har jeg præcis som andre danskere svært ved at tro, at løfterne bliver indfriet.
Vi orker ikke at høre mere om forbrydere, der nok skal blive straffet - næste år.
Om børnene i folkeskolen, der nok skal lære noget - næste år.
Om de ældre, der stilles bedre - næste år.
Om sundhedsvæsenet, der nok skal behandle patienterne - næste år.
Om virksomhederene, der nok skal slippe for papir og blanketter - næste år.
Og om skatterne, der måske ikke lige nu, men måske næste år, nok skal stoppe deres himmelflugt.
Tiden er moden til et stilskifte.