Kirsten Jacobsen (FP), 1998-12-03:
Se, når Fremskridtspartiet gang på gang har fremsat det her forslag, er det jo til dels for at få regeringen ud af busken.
Set med de briller så har den da taget et lille skridt, selv om det er et meget lille skridt.
Vi fik da først Schans Christensen på banen, og vi har da så også fået et forslag fra ministeren, men efter Fremskridtspartiets opfattelse er det langt, langtfra tilstrækkeligt.
Jeg føler meget, som hr. Frank Aaen gør, at det egentlig slet, slet ikke burde være en politisk strid, at man ville søge at forebygge skandaler i den finansielle sektor i stedet for at helbrede dem midt om natten i mørke og med resultater, som har medført undersøgelser i stribevis, næser i stribevis, røde ører i endnu flere striber og penge i et omfang, som borgerne ikke kan forstå.
Den daværende justitsminister, Erling Olsen, har jo tydeligt i sit svar til Folketinget fortalt, at den danske tavshedsbestemmelse efter Justitsministeriets opfattelse er en overfortolkning og en overimplementering af EU-direktivet.
EU-Kommissionen er nu blevet spurgt tre gange om deres syn på sagen, og ikke en eneste af gangene har de afvist, at det ville være muligt at gennemføre det her forslag inden for direktivets rammer.
Man ser også, som hr. Frank Aaen rigtigt sagde, at andre lande har lempeligere tavshedsbestemmelser.
Det, der så sidder tilbage i én, og som jeg synes er ubehageligt,
er: Hvilke beskyttelser er det så, man taler om, når det er de tidligere regeringer og den nuværende regering, som står skulder ved skulder for at sikre Folketinget imod at få mulighed for at udøve den parlamentariske kontrol, grundloven giver os? Jamen så kan man jo ikke få andet end mistanke om, at det, man i grunden vil beskytte sig imod, er, at Folketinget finder ud af, om Finanstilsynet fører tilsyn i overensstemmelse med reglerne, som Folketinget har vedtaget, beskytte sig imod, at regeringer, nuværende eller forhenværende, har blåstemplet denne administration.
Det er det eneste beskyttelseshensyn, jeg kan se.
Det synes jeg ikke er tiltalende.
Hvis det forholder sig sådan, synes jeg, man skal sige det ligeud.
Så bliver vi færdige med det.
Så kan vi endnu en gang konstatere, at når de forenede partier står sammen, jamen så er der altså ikke noget at stille op.
Og hvis de forenede partier har det hovedsynspunkt, at man skal beskytte sig selv mod de dølgsmålsgerninger, man laver, jamen så sætter man selv Folketinget ud af spillet.
Det gør man.
Når jeg taler med folk, som selv er i sektoren, ja, så er der mange, der har forståelse for, at Folketinget føler et behov for at kunne finde ud af, om det tilsyn, der føres, føres i overensstemmelse med reglerne.
Vi har alt for mange eksempler - de er alt for tydelige, og de kommer alt for tit - på, at det ikke sker.
Vi har aldrig på tilstrækkelig bastant måde fået dem tilbagevist af nogen.
Det hænger i luften.
Vi skal debattere det lidt senere på en anden måde, men jeg er enig med hr. Frank Aaen: Om man gør det på den ene eller anden måde, så er det altså nødvendigt, også for at tilliden til det finansielle system i Danmark ikke lider skade i udlandet. Det vil det gøre, hvis man i udlandet bliver usikre på, om det tilsyn, Finanstilsynet fører, er et objektivt, uvildigt tilsyn efter reglerne, eller om det er et spørgsmål, om man handler anderledes med nogle institutter, end man handler med andre, og at regler er noget, man sælger i metermål. Jeg kan love regeringen og økonomiministeren for, at Fremskridtspartiet ikke vil stoppe den her debat.
Vi mener simpelt hen både politisk og også samfundsøkonomisk, at det her er vigtigt.
Der må altså mere åbenhed til.
Om det sker på den ene eller anden måde, er for os ligegyldigt.
Men vi finder det fuldstændig uacceptabelt, at selv hvor ministeren kunne have givet oplysninger, vælger man at hæve stemplet, hvorpå der står: Hemmeligt - adgang forbudt. Debatten om Hafnia forholder sig jo sådan, at tavshedsbestemmelserne slet ikke var indført, da Hafnia gik konkurs.
Folketinget lempede så senere reglerne, og der var ingen grund til at beskytte virksomheder, som var gået konkurs.
Der måtte vel selv Venstre være enige, fordi det var jo virksomheden, man dér ville beskytte.
Da hængte ministeren sin hat på, at de lempelsesregler ikke var indført, dengang Hafnia gik konkurs.
Man kan jo ikke få indført lempelsesregler for nogle regler, der overhovedet ikke var gældende.
Så det var simpelt hen kun et søsygt argument for at hæve hemmelighedsstemplet en gang til.
Jeg tror, regeringen kan være helt sikker på, at pressens og befolkningens øjne hviler tungt i nakken på, om man lander på en fornuftig måde i denne her sag.
Så man afvejer hensynet til virksomheden, men at man også tager hensyn til dette hus' mulighed for at føre den parlamentariske kontrol med regeringens virke, som vi er valgt til, og som står i grundloven.
Og til det brug skal man altså ikke køre EU foran sig, for det kan man ikke, det har man ikke belæg for.
Andre lande har vist, at de har større tillid til deres parlamenter, end man har i Danmark.
EU har ikke afvist, at vi kan ændre reglerne.
Justitsministeriet har sagt, at de nuværende regler er en overimplementering.
Så har man senere fået et anden politisk chef, som så har modereret sig lidt, og man skal være Justitsministerium, for at man kan skrive sig ud af det problem.
Det har man nu forsøgt at gøre med et meget uheldigt resultat.
Den ene ekspert efter den anden på det her område, retslærde mennesker, står op og fortæller, at der er ingen hensyn at beskytte.
De eneste, der er at beskytte, er Finanstilsynet og eventuelle medgerningsmænd på den politiske arena.