Else Theill Sørensen (KF), 2004-06-04:
Jeg beklager, hvis mit ordførerindlæg nu får en sådan lidt spredt karakter, for det kommer også til at handle lidt om det, jeg burde have sagt i flere korte bemærkninger.
Jeg vil sige, at det lovforslag, vi nu behandler, er et ganske særligt lovforslag.
Det er et lovforslag om indfødsrets meddelelse.
Det er et lovforslag, der behandles helt anderledes end alle andre lovforslag.
Det har sit udspring, sit grundlag i grundlovens § 44, stk. 1, hvori der står: Ingen udlænding kan få indfødsret uden ved lov.
Hvis man har været til stede i timerne, fulgt ikke undervisningen, men debatterne her i salen og hørt efter, så har man hørt et eller to af Tingets medlemmer på strålende vis skildre behandlingen af det allerførste lovforslag om indfødsrets meddelelse, som omfattede ti personer; vi har jo hørt citater fra N.F.S. Grundtvigs ordførertale i den sammenhæng, det har været godt og sundt for os alle sammen at få denne historiske belæring.
Dengang blev hver enkelt af de ti personer diskuteret her i salen, inden de fik deres indfødsret, deres statsborgerskab.
Uanset om vi er af den ene eller den anden opfattelse,
tror jeg, at vi alle sammen må indse, at det næppe er realistisk, at man i det danske samfund i år 2004 kan gøre hver enkelt person til genstand for denne behandling i Folketingssalen.
Derfor har der i mange år været det, der hed et kontorcirkulære, og jeg har vist nævnt før, at i min første tid i Indfødsretsudvalget fra 1987 til 1990 var det sådan lidt hemmeligt.
Det handler om, hvem der kan optages sådan umiddelbart på
lovforslaget, hvem der helt skal afvises, og hvem der skal i udvalget.
Jeg vil så lige sige, at jeg ikke er enig med hr. Kramer Mikkelsen i, at aftaler om indfødsret bør være båret af brede flertal.
De har den helt anderledes karakter end alle de love, vi nu lige har vedtaget.
Hvis vi efterfølgende bliver meget utilfredse med en lov om skat, CO2 eller hvad som helst, så kan et flertal i Folketinget lave den om, men hvis vi efterfølgende mener, at der var to hundrede af disse fire tusinde og et eller andet, der nu får dansk indfødsret, som ikke skulle have haft det, så kan det næste flertal jo ikke lave det om. Så det er noget ganske andet. Jeg medgiver gerne, at det ville være naturligt og rimeligt, at de, der står bag kravene, også stemmer for, at når man opfylder kravene, så får man indfødsret, og jeg kan så i den forbindelse sige, at Det Konservative Folkeparti faktisk af grunde, som minder om de grunde, Dansk Folkeparti nu har, i en årrække har stået uden for disse aftaler.
Vi har villet stille strengere krav end flertallet; vi har stillet ændringsforslag, som minder meget om de ændringsforslag, som Dansk Folkeparti nu stiller, men vi var jo altså heller ikke med i aftalen.
Det førte så til, at vores ændringsforslag blev stemt ned, fordi et flertal ville det anderledes.
Derefter stemte vi for lovforslaget om indfødsrets meddelelse; vi ville ikke tage flere tusinde mennesker som gidsler, for at vi kunne få afvist nogle få.
Derfor var vi også utrolig glade for at få disse stramninger.
Derfor vil vi også meget gerne, og det er jeg sikker på at jeg næsten kan sige på begge regeringspartiers vegne, strække os meget langt, og vi er meget langt hen ad vejen enige, men vi kunne altså ikke strække os så langt, som Dansk Folkeparti har ønsket.
Jeg skal ikke stå og gøre rede for forhandlingerne, det vil jeg hellere bede ministeren om at gøre.
Så skal jeg lige sige, at der, hvor jeg brugte det ord, som hr. Søren Krarup, som jeg ellers sætter stor pris på, blev så ked af - jeg kom til at sige noget med at manipulere
- ikke var det, som hr. Krarup henviste til
Det var, at man blander begreberne indvandring og udlændingepolitik, altså hvor mange der kommer ind i vores land med disse åbne porte, der har været.
Det her handler ikke om, hvor mange der kommer ind i vores land; de er her, de har permanent opholdstilladelse, for manges vedkommende har de boet her i mange, mange år, men det er en følge af den eftergivende udlændingepolitik, som både Dansk Folkeparti og Det Konservative Folkeparti indædt har kæmpet imod, men uden at have flertal.
Når så mange mennesker er kommet ind, har været her så længe, skal blive her til deres dages ende, så må vi altså også give dem indfødsret, hvis de i øvrigt lever op til de krav, vi stiller, og langt de fleste lever jo også op til Dansk Folkepartis krav.