Tom Behnke (FP), 1999-04-22:
Allerede ved den her debats start meddelte ministeren, at nu ville ministeren nedsætte et udvalg, og så kan man sige, at så behøver debatten jo sådan set ikke vare længere, for det
er også det, forslagsstillerne ønsker: at der bliver nedsat et udvalg.
Og det bliver der.
Det, debatten så selvfølgelig kører på, er, hvad kommissoriet skal være for det udvalg, der skal nedsættes.
Og her er det jo, at uenighederne selvfølgelig opstår.
En pludselig opstået løfteskade må være en pludselig opstået skade, uanset om man nu har et tungt arbejde i forvejen eller ej.
Man kan sige, at for dem, der har et tungt arbejde i forvejen, dér er deres muskulatur og kropsbygning i forvejen indrettet på at kunne klare de her opgaver, hvorimod mange andre måske ikke lige nøjagtig er stærke nok til at kunne stå imod.
Så her er i hvert fald et område, hvor vi i Fremskridtspartiet er helt enige med forslagsstillerne.
Det andet område, vi er enige med forslagsstillerne i, er erstatningernes størrelser.
Det er jo nærmest latterligt, hvad man får i erstatning, når man har en arbejdsskade.
De erstatninger, der udbetales, er ganske enkelt for lave, og derfor er vi også enige i, at de bør være væsentlig højere.
Der, hvor vandene skiller i forhold til SF, er mere i forhold til de arbejdsskader, hvor man kan sige, at det er en langvarig påvirkning af personen, der medfører, at man på et eller andet tidspunkt får en arbejdsskade.
Her er vi ikke enige i, at det skal medføre, at man får en arbejdsskadeserstatning.
Man må undervejs i forløbet, mens man er beskæftiget, gøre op med sig selv: Er det her noget, jeg kan blive ved med, eller var det måske en idé at skifte over til et andet arbejde, måske inden for samme virksomhed, eller at få noget mere varieret arbejde? Det bør man gøre op med sig selv og ikke bare bevidstløst knokle løs med hovedet under armen i 20-25 år for så at konstatere, at man er nedslidt.
Det er ikke hensigtsmæssigt.
Man bør i højere grad tage ansvaret for sig selv.
Her taler vi om træk og skub, erhvervssygdomme.
Det gælder for så vidt også, når vi går ind og taler om forventeligheden.
Kunne man forvente, at den skade ville opstå?
Jeg er enig med forslagsstillerne i, at hvis det er en pludselig opstået skade, skal den give erstatning, også selv om det var forventeligt, at det ville ske.
Men hvis det er en situation, hvor man kan sige, at ethvert menneske, der arbejder 35 år i den her branche, vil blive nedslidt, så mener jeg ikke, det automatisk skal være sådan, at man kan få en arbejdsskadeserstatning.
Men forventeligheden kan man jo godt diskutere.
Andre ordførere har også været inde på det. Er det forventeligt for en hjemmehjælper, for en sygeplejerske, for en handicapmedhjælper eller andre sundhedspersoner
, at man pludselig skal gribe en patient, der falder?
Ja, det kan man godt sige er forventeligt, men det er dog ikke en del af ens arbejde.
Det er jo ikke sådan, at det står i arbejdsbeskrivelsen, at det er det, man skal udføre: gribe patienter, når de falder.
Det skal de selvfølgelig gøre, men dér mener jeg nok, man kan diskutere forventeligheden i det, for det er jo ikke en del af det, om jeg så må sige, normale arbejde.
Hvis der er en patient, der falder, og man må gribe ud og tage ved og får en rygskade, er det min klare overbevisning, at så bør det selvfølgelig også give en erstatning.
I forhold til de pludselige skader er vi helt enige i, at der bør strammes op, og det bør være nemmere at få en arbejdsskadeserstatning, og med hensyn til erstatningernes størrelse mener vi også, de skal være større.
Men den mere langsigtede påvirkning af legemet er vi ikke enige med forslagsstillerne i automatisk skal føre til en arbejdsskadeserstatning.