runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Klaus Kjær (DF), 1998-05-06:
Lovforslaget er en implementering af et EU-direktiv om vilkår for telefonitjenesten, om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet under konkurrenceforhold.
Forslaget indebærer dels en styrket forbrugerbeskyttelse igennem en række præciseringer, opstramninger af kravene til selskaberne og som noget nyt, at der også skal stilles krav om skriftlige kontrakter med forbrugerne, samt at disse kontrakter indeholder minimumskrav for teletjenesteydelsen.
Her vil jeg godt understrege, at vi har lagt vægt på, at der er tale om minimumskrav af hensyn til forbrugerbeskyttelsen.
Så stilles der endvidere krav om, at der i kontrakterne skal indgå erstatnings- og tilbagebetalingsordninger i tilfælde af mangler, trykning og offentliggørelse af kontraktsvilkårene, samt krav om, at forbrugerne kan få en specificeret regning uden særskilt betaling.
Endelig er der et spørgsmål om visse minimumskrav.
Igen her et minimumskrav til kvaliteten af den tilbudte teletjenesteydelse.
Og det drejer sig om koblet samtrafik samt leje af forskellige former for infrastrukturkapacitet.
Endelig indeholder forslaget en kategori vedrørende alle former for tjenesteudbyderaftaler, herunder også aftaler om særlig netadgang.
Lovforslaget medfører en ændret arbejdsdeling mellem Telestyrelsen og Telebrugernævnet, for så vidt angår regningsklager fra forbrugerne.
Mange teleselskaber har allerede i dag standardkontrakter, optrykte vilkår for benyttelsen af den pågældende teletjeneste, men efterhånden som der kommer flere og flere udbydere, vil der være behov for en vis standardisering på området, herunder også minimumskrav til, hvorledes der skal udbydes.
Ud over at der er tale om et EU-direktiv - det skal jo implementeres i den danske lovgivning - så ser forslaget ganske fornuftigt ud som udgangspunkt.
Vi har særlig lagt vægt på i Dansk Folkeparti, at man især har lagt hovedvægten på styrkelsen af forbrugerbeskyttelsessynspunkterne, således at vilkår ved indgåelse af aftaler med teleselskaberne skaber et mere gennemskueligt grundlag for forbrugerne samt en øget retssikkerhed.
Forslaget ser som udgangspunkt fornuftigt ud, og Dansk Folkeparti er positivt indstillet over for forslaget, idet vi dog vil se på høringssvarene, herunder navnlig høringssvarene
fra teleselskaberne, og især for så vidt angår spørgsmålet om øget administration, økonomiske konsekvenser og konkurrenceforhold.
Kristian Jensen (V), 1998-05-06:
I forbindelse med den seneste runde af liberaliseringer inden for telesektoren blev liberaliseringen af fasttelefonnettet desværre udeladt, og det er så den smutter, vi her retter op på med L 78.
Venstre støtter som en af de oprindelige forligspartnere målsætningen om at sikre bedst og billigst inden for telesektoren til gavn for forbrugerne og til styrkelse af vores indfrastruktur.
Derfor er vi også overvejende meget godt tilfreds med det fremsatte forslag. Vi er her med til at sikre forbrugerne en valgfrihed.
Vi skal gå ind og se på det, da telemarkedet er nyt og derfor har brug for vejledning.
Og vi er også glade for den arbejdsdeling, der er kommet mellem Telestyrelsen og Telebrugernævnet.
Altså en styrkelse af forbrugerbeskyttelsen og mere gennemsigtighed i lovgivningen.
Men der er enkelte områder, hvor vi mener, at lovforslaget rækker længere end det bagvedliggende EU-direktiv, og hvor man måske har defineret nogle lidt for snævre rammer.
Der er forhold, som vi gerne vil bruge lidt tid på at behandle i udvalget, for når man står med opgaven at liberalisere et marked, hvor én stor statslig operatør har været enerådende, så sker der nemlig pludselig det, at man liberaliserer ved at regulere.
Man skaber altså en større frihed ved at lægge nogle bestemte bånd på et enkelt eller nogle få selskaber.
At klare den opgave tilfredsstillende er en balancekunst, hvor man skal sikre, at man skaber plads til flere på markedet ved hjælp af strammere regler, men man skal ikke lave reglerne så stramme, at det ikke længere er attraktivt at være på markedet.
I det stadie af udviklingen er det nødvendigt at have en jernnæve i beredskab, men det må ikke være et mål at styre tingene på forhånd med jernnæven.
Den skal være klar, og den skal kunne tages i brug, hvis parterne ikke selv kan tage hul på den nødvendige liberalisering.
På sigt kan vi se det samme inde på fasttelefonnettet, som vi har set på mobiltelefonnettet, at der kommer flere og flere udbydere, der opfylder vores mål om konkurrence for at skabe bedst og billigst service.
Men det er en overvejelse værd at sætte en revisionsbestemmelse ind i lovgivningen, så vi om 3, 4, 5 år tager området op til vurdering for at se, om ikke udbyderne selv klarer de reguleringer, vi nu lægger ind i det, ved forhandlinger og ved gensidige aftaler.
Jeg tror på, at det er muligt.
Til sidst vil jeg blot som ny telepolitisk ordfører sige, at det her område absolut ikke er letlæsningsstof, og at de efterhånden flere forskellige love på området bestemt ikke gør det mere tilgængeligt.
Ole Hækkerup (S), 1998-05-06:
Der er her tale om implementering af et direktiv i dansk lovgivning samt implementering af enkeltdele af et tidligere direktiv, og det vil generelt fortsætte den linje inden for teleområdet, der har betydet yderligere forbedringer for forbrugerne ved større gennemskuelighed og større konkurrence.
Forslaget illustrerer på den måde meget godt, hvordan det er til alles bedste, hvis der laves klare regler, inden for hvilke markedet kan og skal fungere, simpelt hen fordi markedet alene ikke er i stand til at garantere forbrugerne ordentlige forhold. For den enkelte forbruger vil lovgivningen betyde en række konkrete forbedringer i forhold til gennemskueligheden.
Der bliver etableret klare kontraktforhold, så der skal foreligge en skriftlig kontrakt i alle kundeforhold.
Der vil blive opstillet en række minimumskrav til kontraktvilkårene, og der vil desuden være et krav om, at kontrakterne i fremtiden skal indeholde klare erstatnings- og tilbagebetalingsordninger i tilfælde af misligholdelse.
Desuden sættes der nye minimumskrav til selskabernes offentliggørelse af fyldestgørende og ajourførte oplysninger
om kontraktvilkårene.
Også det gør det lettere for forbrugerne at gennemskue forskellene på de forskellige udbydere og dermed at vælge det firma, de foretrækker, og derigennem fremme konkurrencen.
Derudover vil lovgivningen for den enkelte forbruger også være en gevinst, ved at der kommer
specificerede regninger, således at man uden særskilt betaling skal have adgang til alle oplysninger om opkaldene, det være sig mobil- eller udlandsopkald. Endelig giver lovforslaget hjemmel til, at der kan fastsættes minimumskrav til kvaliteten af de udbudte tjenester.
Også det kan blive en fordel for forbrugerne, fordi vi siden hen kan gennemføre en række forhold netop med denne hjemmel i hånden.
Det kan f.eks. være i forhold til saldokontroludsvingsordninger, så man undgår de her meget store regninger.
Det giver også en god fleksibilitet i forhold til reguleringen af markedet.
Det er selvfølgelig en fortsættelse af linjen, således at også nye selskaber, der forsøger at trænge ind på markedet, har mulighed for at etablere sig, har mulighed for at give større konkurrence.
Generelt vil jeg gerne sige, at forbrugerbeskyttelse og stærkere konkurrence er til glæde for forbrugerne, og på den baggrund betragter vi forslaget som et klart fremskridt, og jeg skal derfor på Socialdemokratiets vegne anbefale forslaget til vedtagelse.
Frank Aaen (EL), 1998-05-06:
Enhedslisten kan ikke støtte forslaget.
Margrete Auken (SF), 1998-05-06:
Jeg skal fortælle ministeren, at jeg tror, det er et eller andet i retning af 3 mia. kr., der sidste gang blev givet i fradrag.
Det var før, ministeren blev minister, at vi kiggede på det i forbindelse med finanslovforhandlingerne.
Men det er altså den værste molbohistorie, der overhovedet er lavet, når det gælder færdselssikkerhed, at vi har de fradrag.
Det er fuldstændig utrolig dyrt i forhold
til, hvad vi opnår ved det.
Men vil ministeren inddrage i den store undersøgelse, der nu bliver lavet, hvad det betyder i denne sammenhæng, og om det er den rigtige måde, samfundet investerer på, hvis hensigten altså er at skabe færdselssikkerhed?
Og hvis hensigten ikke er dét, hvad er den så?
Keld Albrechtsen (EL), 1998-05-06:
Jeg vil godt spørge statsministeren: Ønsker den danske regering, at der skal indkaldes en sådan regeringskonference, som er omtalt i Amsterdamtraktaten?
Eller skal statsministerens svar forstås som en antydning af - der lå jo en antydning af, at man måske ikke kunne samle tilstrækkelig opbakning til at indkalde en sådan regeringskonference - at den danske regering vil forsøge at blokere den tyske regerings forsøg på at få en sådan regeringskonference
Det ville unægtelig være interessant og en ganske ny melding fra den danske regerings side, hvis det var tilfældet.
Men jeg tror ikke, det er tilfældet, og derfor vil jeg bede statsministeren svare seriøst på mit spørgsmål.
Hvad er den danske regerings holdning til indholdet i det, tyskerne ønsker, nemlig mere magt til de store lande, mere magt til de store lande på de små landes bekostning?
Vi ved jo godt, at det er det, der vil blive et hovedtema på den regeringskonference.
Vil den danske regering acceptere indkaldelsen af regeringskonferencen?
Vil den danske regering acceptere overdragelsen af mere magt til de store lande på de smås bekostning?
Og vil den danske regering underskrive og gennemføre en sådan Amsterdam II-traktat uden folkeafstemning
her i Danmark?
Sonja Mikkelsen (S), 1998-05-06:
Naturligvis er den sikkerhedsstandard, der er for bilerne i Danmark, helt i orden; det kan der ikke sættes spørgsmålstegn ved med de krav, der stilles i dag.
Begge biltyper er fuldt forsvarlige at køre i, men der er forskel på køreegenskaberne, og der er forskel på bremseegenskaberne. Derfor er der her en teknologisk forskel, og man kan sige, at det kan man forholde sig til som køber af bilen: hvad vil man prioritere?
Via afgiftssystemet kan vi være med til at forhindre, at bilimportørerne slet ikke introducerer disse ekstra foranstaltninger i bilerne som en mulighed, når danskerne skal købe bil, og det synes jeg for så vidt er i orden.
Det regnestykke, fru Margrete Auken spørger til, er jeg ikke i stand til at regne ud på nuværende tidspunkt.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-05-06:
Skriftlig begrundelse
Ifølge Børsen den 30. april 1998 planlægger den tyske regering at give startskuddet til en ny regeringskonference under det tyske formandskab i 1. halvår 1999.
Det oplyser
Han siger til Børsen, at det handler om en ny traktatrevision, som vil nødvendiggøre endnu en dansk folkeafstemning.
Det er tydeligt, at Tyskland har vidtgående planer for en Amsterdam II-traktat.
Det handler først og fremmest om, som det udtrykkes, at give unionen handlekraft.
Det handler om størrelsen af Kommissionen, nye områder med flertalsbeslutninger og landenes stemmevægte i Ministerrådet.
Det handler altså om at give de store lande og EU's institutioner mere magt på de små landes bekostning.
Hoyer åbner op for at også en række andre emner kan tages op på regeringskonferencen i 1999.
Han nævner for eksempel et område som retssikkerhed.
Dermed lægges formentlig op til nye tyske initiativer i retning af det overstatslige politisamarbejde.
Ifølge den konservative EU-ordfører Lene Espersen og ambassadør Niels Ersbøll er der ikke noget grundlovsmæssigt krav om en ny folkeafstemning om Amsterdam II-traktaten, og ifølge Børsen siger Lene Espersen, at »det i det hele taget bør være slut med hele tiden at sende ansvaret videre til vælgerne«.
Det er væsentligt at få afklaret, om det er regeringens agt at gennemføre Amsterdam II-traktaten uden folkeafstemning.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1998-05-06:
Jeg diskuterer gerne de juridiske aspekter af domstolens, Højesterets kendelse, og gerne præmisserne.
Måske er det mere velegnet, at det sker med justitsministeren og gerne også i Retsudvalget eller andre fora. Jeg opfatter højesteretsdommen og præmisserne som en anerkendelse, en accept, en konstatering af, at regeringen og de skiftende regeringer har holdt sig på den rigtige side i forhold til grundloven.
Vi var enige om før, at dér er Højesteret klar.
Det er Højesteret også, når det gælder præmisserne.
Jeg synes, det er en overordentlig løfterig dom, vi her har, som til syvende og sidst vel også siger, hvad jeg lægger meget vægt på, at vi har domstolene i Danmark som sikkerhed for, at der til enhver tid, hvis der opstår tvivl, vil kunne komme en afklaring, og at man kan inddrage danske domstole, hvis man finder, at der er en situation under helt særlige omstændigheder, som det står i præmisserne.
Hvis der er en særlig situation, så kan danske domstole tage stilling til et sådant tvivlsspørgsmål.
Det synes jeg er meget vigtigt.
Det opfatter jeg i virkeligheden som en håndsrækning, en understregning til danske borgere af, at vi er på den rigtige side, og at vi i det europæiske samarbejde ikke drukner, og at der naturligvis altid vil være en selvstændig stat, der hedder Danmark.
Med hensyn til det andet spørgsmål om forholdet mellem Danmark og dansk lovgivning efter Højesterets dom og forrangsprincippet kan jeg sige til hr. Keld Albrechtsen, at Højesteret har i dommen af 6. april 1998 udtrykkelig taget stilling til den situation, hvor EF vedtager og EF-Domstolen opretholder - det var også det, hr. Kristian Thulesen Dahl spurgte lidt om - en retsakt, der ligger uden for grænserne af de beføjelser, som vi har overladt til EF.
Hvis der med Højesterets egne ord - det var det, jeg før nævnte - foreligger en ekstraordinær situation, og skulle spørgsmålet om at anvende den retsakt i Danmark opstå, så vil danske domstole, som jeg sagde det før, kunne anse retsakten for uanvendelig i Danmark.
Det er altså en slags bolværk i Danmark for, at der ikke er noget, der forløber forkert, og at der ikke er noget, der går galt.
Højesteret tager derimod ikke stilling til forrangsprincippets anvendelse i Danmark i den situation, hvor en EF-regel, der ligger inden for grænserne af de overladte beføjelser, er i modstrid med en dansk regel.
Her er der altså fortsat frit spil for de retslærde til at diskutere, hvad der er gældende ret.
Og det er ikke en debat, som jeg ønsker at bidrage yderligere til.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-05-06:
Tak for svaret.
Nu består en dom vel af to ting: hvorledes man forholder sig til selve skyldsspørgsmålet, og derudover også, hvad der står i præmisserne for dommen.
Det er jo fuldstændig rigtigt og har jo også været anerkendt raden rundt, at til selve spørgsmålet om, hvorvidt statsministeren overtrådte grundloven, da han underskrev Maastrichttraktaten, er det en frifindelse, men når det drejer sig om præmisserne, er der jo en lang række kommentarer fra Højesteret, som bl.a. har ført til en diskussion blandt i hvert fald nogle partier om, hvorvidt man skal åbne Europaudvalget for offentligheden, så den kan se, hvad der foregår.
Det er en diskussion om, hvorvidt der i Amsterdamtraktaten er nogle problemer i forhold til præmisserne osv., og de spørgsmål må statsministeren da også tage dybt alvorligt.
Det, jeg kan forstå her i dag, er, at statsministeren fejer dem fuldstændig bort og siger: Det er en klokkeklar frifindelse, og derfor gider vi ikke diskutere spørgsmålene omkring grundloven og spørgsmålene omkring jura længere.
Er det ikke rigtigt, at det, Højesteret tog stilling til, jo ikke var Amsterdamtraktaten?
Det blev Højesteret faktisk overhovedet ikke bedt om at vurdere på, og derfor er det politikernes ansvar at foretage den videre bearbejdning af præmisserne i dommen, som man skal i forhold til Amsterdamtraktaten.
Er det ikke korrekt?
Keld Albrechtsen (EL), 1998-05-06:
Jeg må sige til statsministeren, at jeg synes ikke, det er en spidsfindighed, om det er EF-Domstolen, der bestemmer her i Danmark, eller det er Folketinget.
Det synes jeg ikke er en spidsfindighed; det synes jeg sådan set er ret vigtigt at vide på forhånd, inden man stemmer om Amsterdamtraktaten.
Men så vil jeg spørge statsministeren, om det ikke er korrekt, at en sådan protokol, altså den om det såkaldte nærhedsprincip, har fuldstændig samme retskraft og -virkning som selve traktatteksten.
Og jeg vil godt bede statsministeren bekræfte, hvad han faktisk også gjorde i det citat, han selv oplæste, at denne protokol, som er en del af traktaten, faktisk fastslår, at der gælder de principper, som Domstolen har udviklet.
Tidligere har det været sådan, at det var Domstolens påstand, at Domstolen altid havde forrang.
Nu bliver det skrevet ind i selve Amsterdamtraktaten.
Jeg vil godt spørge statsministeren, om han ikke kan se, at det faktisk er en afgørende forskel, der her kommer ind.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1998-05-06:
Og jeg troede herefter, at vi kunne berige hinanden ved at sige til hinanden: Nu vil vi ikke forplumre EU-debatten med nye juridiske spidsfindigheder, for nu har vi én gang for alle fået afklaret den scene, og
nu vil vi altså ikke diskutere jura igen.
Vi har jo klarheden fra landets allerhøjeste juridiske myndighed på domstolsområdet, så skulle vi ikke sige til hinanden, at der ikke er mere tvivl på det område?
Hr. Kristian Thulesen Dahl fulgte så et spørgsmål op, som hr. Keld Albrechtsen stillede om nærhedsprincippet.
Lad mig slå fast, at Amsterdamtraktatens protokol om nærheds- og proportionalitetsprincipperne omhandler de nærmere betingelser for anvendelsen af de to principper.
Protokollen beskriver altså, hvordan EF's lovgivende institutioner i praksis skal bruge de to principper.
Og man siger bl.a. herom i traktaten: »... de principper for forholdet mellem nationallovgivning og fællesskabslovgivning, som EF-Domstolen har udviklet, berøres ikke ...«.
Protokollen forholder sig derimod ikke til de principper
af retlig karakter, som Domstolen har udviklet.
Der er med andre ord ikke tale om en traktatfæstelse hverken af forrangsprincippet eller af de øvrige dele af Domstolens praksis, som i øvrigt omtales i nærhedsprotokollen.
Det er således fejlagtigt, at vi tillægger denne protokol større juridisk betydning, end den faktisk har.
I dag er det retlige grundlag for forrangsprincippet EF-Domstolens praksis, og det vil det også være, når Amsterdamtraktaten er trådt i kraft.
Når juristerne derfor skal beskrive forrangsprincippet, må der således både i dag og i fremtiden henvises til EF-Domstolens praksis som den korrekte retskilde.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-05-06:
Det fornemme ved Højesterets dom var jo netop, at den anfægtede det synspunkt, der ellers har været gældende siden 1964, nemlig at EF-retten automatisk har forrang for national ret, og utroligt nok er jeg enig med statsministeren i, at det var kloge ord fra Højesteret.
Men samtidig må man vel sige - og det må regeringen vel også være enig i - at Højesteret ellers i den grad sendte spørgsmålet om grænsedragningen mellem EU-kompetence og national kompetence til hjørnespark, nemlig ud til et ansvar for politikerne at prøve at komme videre med, og derfor er mit spørgsmål til statsministeren: Hvis regeringen vælger blot at læne sig tilbage og ikke at drage nogen som helst konsekvenser af Højesterets dom endsige lade dens forhold til Amsterdamtraktaten vurdere af uafhængige eksperter, har man så i virkeligheden ikke gjort sagen en bjørnetjeneste og dermed lagt op til, at den måde, der kan komme en afklaring i de her spørgsmål på, kun er ved stadig flere retssager ved de danske domstole for om føje år at få Højesterets ord for, hvor grænsedragningen egentlig skulle drages?
Keld Albrechtsen (EL), 1998-05-06:
Så vil jeg godt spørge statsministeren, om det ikke er korrekt, at i Amsterdamtraktatens protokol om det såkaldte nærhedsprincip - som jo altså ikke handler om nærhed - slås det fast, at de principper for forholdet mellem national lovgivning og fællesskabslovgivning, som Domstolen har udviklet, ikke berøres, altså at det godkendes, at EF-Domstolen er den øverste myndighed i EU, og at hvis der bliver modstrid eller uenighed, så gælder EF-Domstolens afgørelser og ikke den danske regerings eller Folketingets eller Højesterets.
Det er da et problem, som regeringen ikke kan tillade sig bare at feje ind under gulvtæppet, og jeg kan slet ikke forstå, at man er indstillet på i morgen at vedtage en lov, som ikke tager højde for, at der her er en direkte modstrid mellem, hvad Højesteret har fastslået, og det, der står i Amsterdamtraktaten.
Men jeg vil spørge statsministeren, om han er klar over og enig med mig i, at Amsterdamtraktaten indeholder det problem, altså om statsministeren er klar over, at Amsterdamtraktaten fastslår, at EU-retten har ubetinget forrang frem for dansk ret.
Poul Nyrup Rasmussen (S), 1998-05-06:
Jeg ser intet behov for ændringer i de eksisterende forhold.
Højesteret har vanen tro formuleret en overordentlig klog, klar og præcis dom, som ikke giver regeringen anledning til at ændre sin praksis og heller ikke giver regeringen anledning til yderligere initiativer.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-05-06:
Når jeg har stillet dette spørgsmål til statsministeren og gerne vil have det besvaret i dag, er det jo, fordi et stort flertal i Folketinget i morgen vil vedtage loven om Amsterdamtraktaten, og fordi Amsterdamtraktaten er i modstrid med den dom, som Højesteret forleden afsagde.
For det er jo sådan i Amsterdamtraktaten, at dér blev det fastslået, at EF-Domstolen går forud for dansk ret, og at det er EF-Domstolens afgørelse, der gælder, hvis der er uenighed mellem EU og et medlemsland.
Men Højesteret har jo sagt, at der kan være tilfælde, hvor EF-domme og EF-retsakter ikke kan komme til at gælde her i Danmark, fordi de strider mod grundloven.
Derfor vil jeg bede statsministeren forklare, hvordan man vil få bragt det i overensstemmelse med Højesterets dom.
»Vil regeringen sikre, at der indsættes et dansk forbehold i Amsterdamtraktaten, således at der skabes overensstemmelse mellem grundloven, som den er fortolket af Højesteret, og Amsterdamtraktaten?«
Skriftlig begrundelse
I Amsterdamtraktatens protokol om anvendelse af nærhedsprincippet og proportionalitetsprincippet, punkt 2, hedder det: »... de principper for forholdet mellem national lovgivning og fællesskabslovgivning, som Domstolen har udviklet, berøres ikke ...«. I modsætning til i den tidligere traktat er der herved for første gang sket en traktatfæstelse af det såkaldte forrangsprincip, der hidtil alene er fremgået af EF-Domstolens retsskabende praksis.
Europa-Parlamentet har for nylig udtalt, at der hermed er sket en realitetsændring i det traktatmæssige grundlag, idet forrangsprincippet hermed bliver en del af det traktatmæssige grundlag.
I sin dom af 6. april 1998 har Højesteret under præmis nr. 9.2 og 9.6 bl.a. udtalt følgende: »Det kan ikke i medfør af § 20 overlades til en international organisation at udstede retsakter eller træffe afgørelser, som strider mod bestemmelser i grundloven, herunder dennes frihedsrettigheder. Rigets myndigheder har nemlig ikke selv en sådan beføjelse.« Samt: »Danske domstole må derfor anse en EF-retsakt for uanvendelig i Danmark, hvis der skulle opstå den ekstraordinære situation, at det med den fornødne sikkerhed kan fastslås, at en EF-retsakt, der er opretholdt af EF-Domstolen, bygger på en anvendelse af Traktaten, der ligger uden for suverænitetsafgivelsen ifølge tiltrædelsesloven.«