Birthe Rønn Hornbech (V), 2001-05-31:
Justitsministeren begyndte at belære mig om, hvad jeg skulle stemme, og justitsministeren sagde noget om, hvis jeg nu stemte imod. Nu vil jeg godt sige til justitsministeren, at når man står på denne talerstol, forventer man sådan set, at ressortministeren hører efter, hvad man siger.
Det må jeg så konstatere at justitsministeren ikke har gjort, og sådan er det jo desværre tit med denne regerings holdning til Folketinget. Justitsministeren gav en redegørelse for forløbet af et udvalgsarbejde og for tidligere hjemmel og retspraksis, og det er jo en fuldkommen korrekt fremstilling af tingene.
Domstolene har tidligere givet disse oplysninger i begrænset omfang, og alt andet lige er en lovfæstelse af praksis naturligvis altid en forbedring.
Så langt er vi enige.
Og så siger ministeren noget i retning af, at det er det, debatten drejer sig om.
Nej, det er ikke det, debatten drejer sig om.
For det første går lovforslaget efter vores opfattelse længere end nødvendigt; beskrivelserne er alt for diffuse.
Derfor har vi sammen med SF stillet nogle konkrete ændringsforslag, som regeringen ikke har ønsket at diskutere, og som den bare har stemt ned.
Men diskussionen drejer sig for Venstre - og det gælder, hvad enten man stemmer for eller undlader eller stemmer imod - om noget utrolig principielt, som man åbenbart ikke kan få justitsministeren til at tage stilling til.
Her drejer det sig om indgreb - hr. Søren Søndergaard har jo ret; folk har jo ikke én mobiltelefon hver, de har snarere to-tre mobiltelefoner hver - i lovlydige borgeres adfærd, lovlydige borgere, som ikke til daglig går og tænker på, om de har telefonen åben eller lukket, for de regner ikke med, at de senere skal stå til regnskab for, hvor de har været, mens forbryderne, som det også er sagt af flere ordførere, nok skal forstå at indrette sig.
De ved godt, hvordan man skal gøre.
Der er nævnt flere eksempler.
der et kæmpe skred, og det er det skred, vi ønsker at få diskuteret.
Det har ikke været muligt at få justitsministeren til at tage stilling til det.
Man skriver i bemærkningerne, at det ikke er særlig indgribende.
Men vi synes, det er indgribende, at enhver borger, der har en mobiltelefon åben, er under overvågning, hvor han er.
Det er det skel, vi ønsker at diskutere: Hvor går grænserne?
Det er det, det drejer sig om, og derfor vil jeg godt spørge justitsministeren, når han nu ikke mener, det er et skred: Hvor langt vil justitsministeren gå?
Og hvorfor kunne vi ikke i stedet for enes om, når nu justitsministeren pludselig er blevet så optaget af at hjælpe politiet og få opklaret forbrydelser, forslag, som Venstre og De Konservative har fremsat, med bedre efterforskning og anonyme vidner mod dem, der vitterlig er mistænkt og tiltalt, dér skærper reglerne? Det er, som om justitsministeren er i færd med fuldkommen at ophæve skellet mellem mistænkte, tiltalte og dømte forbrydere på den ene side og så de ganske lovlydige borgere, der bare færdes frit - eller de troede i hvert fald, at de færdedes frit - på den anden side.
Det er jo det skel, ministeren er ved at ophæve.
Retsplejeloven skal give politiet ret til indgreb, når det drejer sig om forbrydere, men hensigten helliger ikke altid midlet, hvis det skal gå ud over titusinder og atter titusinder.
Det, der jo sker med dette lovforslag, når det bliver vedtaget, er, at retstilstanden for de lovlydige jo er forringet i forhold til den retspraksis, der var.
At tænke sig, at man nu hiver borgernes ret til at få underretning om, hvad der foregår, ud af loven.
at naturligvis skal borgerne i hvert fald som minimum vide, hvad myndighederne gør med borgerne.
Det fjerner justitsministeren helt fra lovforslaget.
Jeg stemmer for lovforslaget, fordi det indeholder nogle andre ting, som jeg er tilhænger af.
Jeg har ikke kunnet få et flertal i Folketinget for Venstres ændringsforslag.
Jeg synes, det er trist, at vi ikke kan få flertal, men det er endnu mere trist, at vi åbenbart ikke kan få en principiel diskussion, og den vil vi tage op igen ved først givne lejlighed.