Per Stig Møller (KF), 2000-05-03:
Holocaust, folkemord, etnisk udryddelse, fordrivelse af dem, der er anderledes, det er det 20. århundredes lavpunkt.
Det må aldrig gentages, og derfor skal der forskes i det på alle måder.
Da omverdenen afviste jøderne, vidste tyskerne, at de kunne gøre, som de ville.
Derfor skal det herfra lyde, at hvis nogen tror, de gør nogen en tjeneste ved at afvise at offentliggøre Abessinienpapirerne, så vil det være i modstrid med det forslag til vedtagelse, der nu foreligger, for her står, at det er vigtigt, at alle dokumenter af betydning for afdækning af holocaust og besættelsestidens historie bliver tilgængelige for offentligheden.
Det opfatter jeg som et helt afgørende svar på spørgsmålet om Abessinien.
Det er jo sådan, at her 60 år efter Danmarks besættelse kommer der stadig væk nye oplysninger frem om Danmarks optræden før, under og efter Anden Verdenskrig, som forrykker vores billede, og politikken under besættelsen var jo desværre ikke en følge af selve besættelsen, men i grunden en fortsættelse af den tilpasnings- og eftergivenhedspolitik, der blev ført efter den nazistiske magtovertagelse i 1933. Fra da af bøjede småstaten Danmark af over for ethvert pres fra Tyskland: Teaterforestillinger blev aflyst af justitsministeren, hvis regeringen mente, de kunne ophidse tyskerne, private foreninger gav sig allerede fra april 1933 til at aflyse gæstende jødiske kunstnere, tyskkritiske skribenter blev fyret fra de største dagblade, tyske jøder blev afvist ved grænsen, og selv efter at J-passet, jødepasset, blev indført i Tyskland, kom der ordre til paspolitiet om at afvise dem alle samt dem, der måtte se ud til at ligne nogle, der skulle have haft et j-pas, for at være sikker på at få alle spærret ude.
Enhver tanke om at ruste sig imod en tysk besættelse blev afvist af regeringen, der i 1937 slog tanken om et nordisk forsvarsforbund ned og endog i begyndelsen af 1940 sagde til de andre nordiske lande, at det kun kunne overvejes i samråd med Tyskland.
Efter 9. april fortsatte denne politik.
For at forstå besættelseshistorien er man altså nødt til at forstå forhistorien, og derfor skal den fulde liberalisering af adgangen til arkiverne om den periode, som vi ønsker, omfatte perioden 1933-1950.
Når vi ikke siger 1945, men 1950, skyldes det jo, at retsopgøret først slutter i 1950, hvor man begynder at gå den modsatte vej og sende de dødsstrafdømte og livstidsdømte hjem igen, f.eks. Best og Kaj Munks mordere.
Der har været mange såkaldte sensationer om krigen i de danske aviser i den senere tid, som viser, at vi jo faktisk ikke har en ordentlig historieundervisning, og derfor er det også rigtigt at understrege historieundervisningens betydning i regeringens oplæg og i holocaustdokumentet.
Det er en overraskelse, at danskerne solgte våben, industrivarer og landbrugsvarer til Tyskland!
Når vi beskæftiger os med historien, er det for at lære af den.
Det 20. århundredes uhyrligheder mod egne og andre folk skal vi gøre, hvad vi kan for at undgå i det 21. århundrede.
Dette er også moralen fra Holocaustkonferencen og grunden til, at vi går ind for forslaget om det nystartede holocaustcenter, som andenbehandles i morgen.
Lad os få al viden frem om, hvorfor og hvordan og i kraft af hvilken baggrund såvel nazismens som kommunismens forbrydelser og masseudryddelser kunne ske. Kan vi finde en vaccine, skal den anvendes, men først og sidst består den vel i, at vi mennesker skal lære at opføre os anstændigt og undlade at tro på de totalitære ideologiers og utopiers strålende løfter, som bare lige kræver nogle beklagelige ofre på vejen.
Ofrene skal vi nok få, men løfterne indfries
aldrig.
Når vi så skal åbne arkiverne, vil jeg sige i forbindelse med den debat, vi lige har haft, at det interessante ikke er at finde en tilfældig embedsmand, der har skrevet under på et stykke papir, for det afgørende er
jo, om han har skrevet under i overensstemmelse med den politiske beslutning, regeringens beslutning.
Det afgørende ligger jo i, hvem der traf beslutningen, og efter hvilke direktiver der er blevet handlet.
En embedsmand er jo kun interessant, hvis han har brudt med direktivet oppefra.
Det interessante er jo ikke, at han har fulgt et direktiv sådan som f.eks. paspolitiet i 1938.
Derfor skal vi ikke løbe fra, at der i den periode givetvis først og fremmest var et politisk ansvar for embedsverdenen.