Ole Sohn (SF), 2005-03-30:
Det er mere sådan et faktuelt spørgsmål.
Ministeren var meget engageret og talte meget varmt for forslaget – det er vel også det mindste, man kan forlange, når han fremsætter det – om, at jobcentrenes primære opgave er at skaffe folk i arbejde, og at det nu bliver det centrale.
Er det ikke også det, der er AF-systemets primære opgave i dag, eller hvor er der en forskel?
Altså ministeren taler, som om det er noget nyt, at jobcentrenes primære opgave er at skaffe arbejde til de arbejdsløse.
Er det ikke AF-kontorets opgave i dag?
Det andet er om den deling, der øjensynlig er i dag, hvor der er nogle, de, der er forsikrede, der henvender sig ét sted, og de, der ikke er det, henvender sig et andet sted.
Er det ikke korrekt, at de, der ikke er forsikrede, og som alene har ledighed som problem, har kommunerne en forpligtelse til at tilmelde arbejdsformidlingssystemet, sådan at de bliver behandlet på nøjagtig lige fod med dem, som er organiserede?
Altså det, der efter min mening er galt i dag, er, at vi har to systemer, et statsligt system, som man siger er for de stærke ledige, altså at man pr. definition er stærk, når man er a-kasse-forsikret.
Men vi ved jo alle sammen, at der kan være a-kasse-forsikrede, som i allerhøjeste grad har brug for en behandling.
Det kan være, at de har misbrugsproblemer, psykiske problemer, og der vil jeg bare sige til hr. Ole Sohn, at det altså ikke er AF’s kernekompetence at hjælpe mennesker med den slags problemer.
Omvendt ved vi, at der i det kommunale system er meget stærke ledige, som, hvis vi bare kunne give navn og adresse på en arbejdsgiver, kunne gå hen og tage arbejde med det samme.
Derfor er jeg så glad for, at vi med denne her reform har gjort op med den myte, at der er stærke ledige og svage ledige, og at de mirakuløst fordeler sig, alt efter om de er medlemmer af en a-kasse, eller om de ikke er medlemmer af en a-kasse.
Her får vi nu mulighed for at få et jobcenter, som kun skal fokusere på at få mennesker i arbejde.
Så ved vi da godt, at der er mennesker, der har problemer, som gør, at arbejde ikke lige er det, der står for.
Det kan være, at man er narkoman, det kan være, at ens familie er brudt sammen, at man har fået psykiske problemer osv.
Så skal man jo have behandling, hjælp til de her problemer, men vi har hele tiden jobcenteret, som holder fat i jobperspektivet, og som hele tiden skal vende tilbage og spørge, om behandlingen er kommet så langt, at vi nu kan tænke på et job 10 timer om ugen, 20 timer om ugen, i erkendelse af, at for mange mennesker med de her problemer er job og behandling ikke hinandens modsætninger, men de kan understøtte hinanden, så et job kan hjælpe på de her ting.
Det er jo den virkelig store gevinst, vi får med denne her reform, at det er menneskers problemer, der er afgørende for, hvilken behandling, hvilke tilbud og hvilken hjælp de får, og ikke, om deres forsørgelsesgrundlag er kommunalt eller statsligt.
Jeg er sådan set meget enig i den der smukke beskrivelse af virkeligheden, men det er jo ikke det, der er mit spørgsmål.
Det er: Er det ikke korrekt, at AF-systemets primære opgave ligesom de nye jobcentres er at skaffe folk i arbejde?
Det er korrekt, at der i AF-systemet både er folk, der er a-kasse-forsikrede, og folk, der er sendt over fra kommunen.
De får samme behandling i dag, og det får de også i jobcentrene, det er der vel ikke nogen forskel på.
Er der nogen, der er a-kasse-forsikrede, som har andre problemer end ledighed, skal de hjælpes, er der nogen, der ikke er a-kasse-forsikrede, som har andre problemer, skal de hjælpes.
Sådan er det i dag, og sådan bliver det fremover.
Ministeren fremstiller det, som om man laver noget nyt, der ikke er tilfældet i dag, og det er det, jeg ikke helt kan forstå, for sådan er virkeligheden jo også i dag.
Det hedder godt nok noget andet, det hedder AF-kontorer og ikke jobcentre, men opgaven er da den samme.
Det er jo rigtigt, at for alle grupper gælder det, at når man er på kontanthjælp og samtidig er a-kasse-forsikret, er målet at komme i arbejde, og derfor skal både kommunerne og AF gøre alt, hvad de kan for at hjælpe folk hurtigst muligt i arbejde.
Men der er eksempler på, at nogle mennesker, selv om de er i a-kasse, og selv om de er stærke, alligevel har problemer, der gør, at en behandling eller lignende måske er mere nødvendig.
Vi må jo også erkende – det viser flere analyser – at i kommunerne er der altså en tendens til, at de sociale behandlingsmæssige problemer overskygger indsatsen for at få folk tilbage på arbejdsmarkedet, og det er kun naturligt, at når man møder mennesker, som har mange problemer og ikke har penge til børnenes konfirmation og lejrskole osv., koncentrerer man sig om de ting og glemmer jobperspektivet.
Men styrken i det nye system er jo, at der er et jobcenter, som hele tiden skal holde det perspektiv op for alle ledige og hele tiden som tovholder vende tilbage til spørgsmålet, om der ikke er et arbejdsmarkedsperspektiv og en jobmulighed for den pågældende.