Svend Erik Hovmand (V), 2004-02-04:
Ja, så står vi her nok en gang for at drøfte et tilsyneladende altid aktuelt og betydningsfuldt problem, nemlig personalegoder.
Jeg kan indledningsvis konstatere, at jeg har været i to samråd, jeg har besvaret et utal af spørgsmål, at der på tværministerielt plan er lavet en embedsmandsrapport, at der har været avisskriverier, fjernsynsindslag, borgmesterhenvendelser osv. plus en række borgerhenvendelser for og imod og midtimellem.
Man må vist konstatere, at spørgsmål om personalegoder ligger mange mennesker på hjerte, både dem, der gerne vil have personalegoderne, og dem, der i hvert fald ikke gerne vil have, at andre end dem selv skal have dem.
Forslagsstillerne snakker om ligheds- og retfærdighedsprincipper.
Hvad der er ligeligt og retfærdigt afhænger i nogen grad af øjnene, der ser.
Det er faktisk af og til sådan, at jeg ikke er enig med Enhedslisten i, hvad der er ligeligt og retfærdigt, og det kan vel næppe overraske ret mange.
Jeg er som udgangspunkt enig i, at ens situationer skal behandles ens.
Men hvornår er noget egentlig ens?
Der kan være mange gode grunde til, at man tilskynder til den ene eller anden udvikling på forskellige områder, herunder gennem skattesystemet.
Der kan være individuelle og generelle forhold, der medfører, at det er sund fornuft ikke at behandle alting og alle mennesker ens.
Vender vi os mere konkret mod personalegoderne, forholder det sig, som jeg ved flere lejligheder har anført, således: Incitamentet til at lade en del af arbejdstagernes vederlag for det arbejde, som arbejdstagerne udfører, udmønte sig i et personalegode frem for i en kontant løn opstår, når naturalieydelsen eller personalegodet fastsættes til en skattemæssig værdi, der er lavere end markedsværdien.
Man kan spørge: Hvorfor i alverden findes der tilfælde, hvor naturalieydelser fastsættes til en skattemæssig værdi, der er lavere end markedsværdien?
Baggrunden for den skattemæssige begunstigelse kan typisk henføres til to forhold, eventuelt en kombination heraf: For det første skiftende regeringers ønske om at fremme bestemte formål af bred samfundsmæssig interesse f.eks. udbredelsen af it i form af hjemme-pc, sundhedsbehandlinger og -forsikringer, herunder alkoholbehandling, fremme af uddannelse, arbejdsstyrkens kompetence osv. For det andet et ønske om at begrænse de administrative byrder for borgerne, virksomhederne, skattemyndighederne i forbindelse med indkomstopgørelse, herunder begrænse antallet af sager, opgørelse af værdiansættelser, erhvervsmæssige henholdsvis private anvendelser af bl.a. benyttede naturalier. Denne regering har indført skattefrihed for datakommunikation som det ene med forbindelse til arbejdsstedets netværk, en bestemmelse, der er en udvidelse i forhold til den allerede eksisterende beskatning af fri telefon.
Regeringen har som det andet indført en særlig fradragsret i forhold til hjemme-pc.
Endelig har regeringen som det tredje gennemført skattefrihed for generelle sundhedsbehandlinger og -forsikringer.
Det er en udvidelse af den ordning for skattefrihed for alkoholbehandling, som den forrige regering indførte, jeg husker ikke nøje, hvornår det var, men for nogle år siden.
Det anslås, at disse tre tiltag, jeg nu har nævnt, udgør i størrelsesordenen 200 mio. kr. af den aktuelle udgift til personalegoder på knap 1 mia. kr.
Man kan altså ikke i særlig grad klandre den nuværende regering for denne udvikling.
Resten af de skattebegunstigede bestemmelser m.v. er indført eller opretholdt af tidligere regeringer, herunder den forrige regering, eller indført via praksis af administrative grunde.
Blandt de bagvedliggende årsager til de eksisterende skattebegunstigelser er f.eks. ønsket om at gøre Danmark til en førende it-nation med henblik at optimere arbejdsstyrkens it-mæssige kompetence og dermed sikre de bedste muligheder for, at Danmark på sigt skal klare sig globalt i det digitale arbejdsmarked.
En anden årsag er ønsket om, at arbejdstagere kan blive sundhedsbehandlet hurtigere end ellers, så de hurtigere kan vende tilbage til arbejdsmarkedet og dermed minimere produktionstabet til gavn for både virksomheder, ansatte og ikke mindst samfundet generelt.
Endelig ønsker man at undgå opslidende, langvarige retssager om værdiansættelse af privat, henholdsvis erhvervsmæssig anvendelse af bl.a. benyttede goder, fordi sådanne retssager ville medføre unødigt tidsforbrug for såvel skatteborgere som myndigheder.
Jeg tror, at selv fru Rosenkrantz-Theil ville sige, at hensigten faktisk virker meget fornuftig.
Hvad er der i vejen med, at de ansatte kan blive hurtigere raske og komme hurtigere tilbage på arbejdsmarkedet, så de kan producere noget og bidrage positivt til deres egen og til samfundets økonomi?
De borgere, der ikke er på arbejdsmarkedet, men på overførselsindkomster af den ene eller den anden art, lever jo kun af det, som de erhvervsaktive producerer.
Pengene i statskassen falder ikke ned fra den blå himmel.
Ikke mindst på it-området er det kolossalt vigtigt, at Danmark er med i udviklingen
, hvis vi skal skabe tilstrækkeligt med nye arbejdspladser og dermed opretholde velfærdssamfundet.
Regeringen er selvsagt klar over, at der skal holdes øje med området.
Der skal være en fornuftig balance, man skal ikke bare drysse værdiansættelser under markedsværdien ud i den blå luft.
Men i de tilfælde, hvor der overordnet samfundsmæssigt set kan være en gevinst ved det, kan det være på sin plads at bruge dette instrument.
Regeringen agter at følge udviklingen i udbredelsen af personalegoder tæt og har allerede nedsat en tværministeriel følgegruppe, der årligt skal rapportere til regeringen og Folketinget.
Vi negligerer ikke behovet for at holde øje med udviklingen på området, men der er heller ingen grund til at overdramatisere, sådan som det ser ud til, at man i hvert fald fra forespørgernes side gør.
Afslutningsvis vil jeg bekræfte, at regeringen ikke har aktuelle planer om at ændre den skattemæssige behandling af personalegoder.
Forhandling