Hanne Severinsen (V), 2000-05-23:
Disse tre lovforslag har givet anledning til et utal af spørgsmål, deputationer og forhandlinger.
Selv om ministeren plejer at sige, at disse forslag har været diskuteret i mange år, så må man undres over, hvor mange uklarheder og misforståelser disse meget indviklet skrevne lovforslag har rejst; det indviklet skrevne er måske også det indviklet tænkte.
I sidste ende har det også ført til, at en stor reform må gennemføres med det spinklest mulige flertal, hvorved ministeren bryder en årelang tradition på uddannelsesområdet.
Men vi skal begynde med det positive: Lovforslaget om MVU er blevet renset for misforståelser.
Det er slået fast, at nye uddannelser skal udvikles med praktik.
Det er udmærket.
Der er dog stadig mange bemyndigelser til ministeren, og malurt i bægeret er ministerens intentioner om at ville ændre på civilingeniør og diplomingeniør.
Her synes jeg, at ministerens systemtænkning er noget, vi må følge nøje.
Men det er imidlertid fastslået, at der ikke sker ændringer som følge af denne lov, og derfor har vi ingen betænkeligheder ved at stemme for MVU-loven.
Det er den, der er den vigtige lov, den, der giver et signal om kvalitetsudvikling.
Vi håber, at ideerne om forskningstilknytning fører til et godt og kvalificeret samarbejde mellem de bedste forskningsmiljøer og uddannelsernes nære praksisvirkelighed og netop ikke til teori for teoriens egen skyld.
Når vi så vender os mod CVU-loven, er hovedindvendingen, at ministeriet tænker alt for meget i systemer og kasser og ikke på, om uddannelserne fungerer eller ej.
Regeringens vision synes at være, at vi skal have færre institutioner, vi skal have orden, og vi skal have symmetri.
Venstre har fra starten sagt, at vi mente det alvorligt, når vi opfordrede uddannelsesstederne til at finde sammen, hvad enten det var i fusioner eller ved forpligtende netværk.
Men det afgørende for os har hele tiden været indholdet.
Uddannelser skal finde sammen om et formål, nemlig at forbedre kvaliteten både fagfagligt og tværfagligt.
En måde at opkvalificere lærerkræfterne er at inddrage dem i efter- og videreuddannelserne.
Målet er, at de uddannelsessteder, vi har i dag, bliver endnu bedre, kunsten er at sikre både kvalitet og den geografiske spredning.
Netop de professionsrettede videregående uddannelser har arvtagere overalt i landet, herunder også arvtagere af efteruddannelsen.
Det har været uforståeligt for Venstre, at regeringen lægger så meget vægt på, at samarbejdet om den nødvendige kvalitet på institutionerne skulle ende med en fusion.
Hvorfor kan man ikke nøjes med at diskutere, hvad det er for mål, uddannelsesstederne kan nå?
Svaret er, at regeringen har lagt sig fast på, at der skal være færre institutioner i dette land.
Alle andre samarbejdsmåder giver ikke færre institutioner, og det er det, der er regeringens mål, hvis man skræller alle skåltaler ved højtidelige lejligheder væk.
I Venstre troede vi, at et flertal af Folketingets partier var tilhængere af, at det var op til institutionerne selv, hvornår de ønskede at fusionere, også deres grunduddannelser.
Enhedslisten løb hurtigt fra dette og fik en lille, undselig kattelem, måske skal man kalde det en killingelem, der måske giver ret til at fortryde en fusion i ganske særlige tilfælde.
Og her står vi så.
Man kan fusionere, og man kan fortryde.
Jeg forstår slet ikke, at regeringen lægger så meget vægt på det at springe ind og ud af et samarbejde.
For os er et samarbejde forpligtende, fordi man selv bestemmer, hvor omfattende det skal være, om man vil gå så langt som til at nedlægge sig selv som institution.
Det, der afgørende skilte regeringen og oppositionen, var, om forpligtende netværk kan godkendes som CVU.
Nu risikerer vi at stå i den situation, at de enkelte institutioner tøver med at gå ind i et CVU, medmindre de ser fordelen i at få tilknyttet en lærerhøjskoleafdeling.
Landets seminarier vil derefter blive opdelt i kerne-CVU'er og enkeltstående seminarier.
Med vores model vil alle kunne komme i gang med et samarbejde uden at skulle frygte, at det hele om 5 år falder til jorden, fordi nogle af deltagerne ikke ønsker at fusionere. Den del af regeringens lovforslag vil vi ændre efter valget, sådan at de, der ønsker en netværkskonstruktion a la den midlertidige model, vil kunne regne med at få dispensation til at fortsætte denne konstruktion efter 5 år, hvis de foretrækker dette frem for fusion.
Der kommer ikke noget godt ud af at tvinge en struktur igennem fra oven.
Alle er jo interesserede i at samarbejde, giv dem så også muligheden.
Den sidste lov, loven om Danmarks Pædagogiske Universitet, har Venstre altid været skeptisk over for.
Vi har fra starten sagt, at hvis man vil skabe noget nyt og internationalt enestående på området, så skal man ikke bare lægge tre institutioner sammen og kalde det for et universitet.
Hvis Venstre skulle have bestemt, skulle man være startet med en analyse af målsætningen og behovet, og hvis man ikke havde de nødvendige ressourcer til at skabe et helt nyt universitet med internationalt førende forskere, så ville det være at foretrække at udbyde opgaverne til de universiteter, der allerede er gået i gang med opgaverne.
Et glimrende eksempel stiftede udvalget bekendtskab med under Folketingets høring, hvor vi blev præsenteret for ideerne bag naturvidenskabeligt fagdidaktik på Aarhus Universitet.
Lad os først og fremmest få udviklet denne form for pædagogisk didaktisk forskning, for det har været et meget forsømt område i alt for mange år.
I Venstre har vi været meget optaget af at forhindre, at der sker forskelsbehandling til fordel for DPU.
Øremærkningen af CVU-udviklingsmidlerne er nu blevet opgivet, og det er vi tilfredse med, men vi vil være meget på vagt, hvis CVU'erne og de enkelte institutioner ikke selv kan vælge partnere i universitetsverdenen.
Der ligger i dag en lang række uddannelser på universiteterne og venter på godkendelse, f.eks. IT, sprog og læring på IT-Vest, så vi vil stemme imod den lov.
Men det er så ikke regeringens skyld.