Bertel Haarder (V), 2006-05-02:
Regeringen er helt enig i behovet for at styrke kommunikationen mellem EU-borgerne og kan også godt se, at folkehøjskolerne kan spille en rolle, sådan som de jo allerede gør i den henseende.
Men over for dette forslag har regeringen især tre forbehold: Den foreslåede kursusvirksomhed udvikler jo ikke højskoleformen, men er alene en ny form for offentlig informationsvirksomhed.
Forslaget risikerer at virke mod sin hensigt, da det vil være en konkurrent til de egentlige højskoler.
De gældende muligheder for at udvikle højskolekurser med internationalt perspektiv er efter min mening så gode, at der ikke er behov for at opfinde nye, for højskolerne kan jo få fuldt tilskud for op mod halvdelen af eleverne, eller rettere sagt: Op mod halvdelen af eleverne må komme fra udlandet, og skolerne får alligevel fuldt tilskud til dem.
Samlet set finder regeringen ikke, at der er behov for at støtte oprettelsen af statslig højskolelignende virksomhed, som vil give de eksisterende højskoler ulige konkurrence.
Der er tale om en kursusvirksomhed, som på en række væsentlige punkter afviger fra højskoleformen.
Højskolen er jo en fri skoleform, højskolerne skal opfylde visse tilskudsbetingelser, men har friheden til at udvikle sig efter deres egne værdier og mål.
Derfor bestemmer man selv, hvad der skal undervises i, og denne frihed er en betingelse for folkeskolens særkende.
Uden frihed, ingen folkehøjskole.
Med forslaget er der tale om en statslig skoleform, som ikke selv bestemmer sine værdier eller mål, og hvor der på forhånd er snævre rammer for de emner, der kan undervises i.
Højskoler oprettes, som jeg lige har nævnt, på privat initiativ, der er fri etableringsret.
Med forslaget er der tale om en offentlig virksomhed, som staten sætter i gang.
Det er højskolefremmed.
Folkehøjskolen har hjemme i sit eget hus og kan derfor indrette sig, så det passer den enkelte skole og ud fra de emner og værdier, skolen finder væsentlige.
Forslaget etablerer en kursusvirksomhed, som lejer sig ind på eksisterende højskoler, og den form for virksomhed findes der i øvrigt meget af i forvejen, uden at det er staten, der arrangerer det.
Man kan også indvende, at det er nogle luksuskurser, der foreslås.
Så vidt vi kan se, er udgiften ca. 200.000 kr. pr. årselev.
Det er dobbelt så meget som den nøgne undervisningsudgift til højskolerne.
Disse kurser vil derfor have langt flere penge til rådighed, som så kan bruges til markedsføring, til ansættelse af kendte undervisere osv., og det vil være konkurrenceforvridende.
Og i øvrigt vil der være høje skolepenge for deltagerne.
Så vidt vi kan se, vil et 12-ugers-kursus koste 30.000 kr.
Det plejer jo ellers at være 12.000 kr. eller deromkring på en folkehøjskole.
Jeg tror ikke, højskolerne vil få meget glæde af forslaget.
De kan på skift få lov at drive hotelvirksomhed for kurserne, men er det egentlig så sjovt?
Og så vil jeg minde forslagsstillerne om, at den danske folkehøjskole jo har fuld frihed til at udvikle internationale kurser, sådan som Den Internationale Højskole i Helsingør gør.
Den har dispensation til at afholde kurser, sågar uden at halvdelen af eleverne behøver at være danske statsborgere.
De gældende regler giver mulighed for at udvikle kurser med internationalt perspektiv.
Udenlandske elever udløser samme statstilskud som danske elever, op til 50 pct. af elevbestanden på en skole.
Selvfølgelig er det en begrænsning, at kurserne efter de gældende regler skal gennemføres med et flertal af danske elever, bortset altså fra Den Internationale Højskole.
Men er det så urimeligt?
Vi skulle jo gerne have højskolerne til at være en smeltedigel, hvor det, man møder, hvis man kommer som udlænding, er den danske højskole befolket af danskere.
Men vi har givet dispensation også til det flotte projekt Youth 2002, som havde korte kurser rundt på 13 højskoler, og som, så vidt jeg husker, netop endte i tårnværelset på mine forældres gamle højskole en smuk augustnat i 2002.
Kort sagt: Højskolernes europæiske dimension er blevet styrket gennem puljemidler og dispensationer.
Flere unge fra nye EU-lande er rejst hjem med en oplevelse af dansk demokrati og fællesskab.
De har oplevet et europæisk miljø på en dansk højskole, og vi støtter med puljemidler højskolernes internationale arbejde.
stryg duggen af sjælens rude!«
Det skrev Jakob Knudsen i indledningen til sin meget kendte højskolesang, som bruges så ofte ved højskoleindvielser.
Jeg er overbevist om, at højskolerne vil klare sig i fremtiden.
Danskerne har brug for dem.
Det kan man se af, at tusinder af unge betaler af deres opsparede midler for at komme på skolerne uden nogen konkret belønning i form af kompetencer.
Samfundet har brug for dem.
I en tid, hvor samfundet atomiseres, er der brug for højskolernes rum for fælles oplevelse, indsigt og identitetsskabelse.
Det kan man se af, at nogle af skolerne faktisk gør det så fremragende, at deres elever anbefaler skolen til andre, så de uden nogen som helst reklame fortsætter med fulde huse.
Hvis nogle højskolefolk efterlyser regeringens anerkendelse, har de den herved.
Vi vil også gerne anerkende højskolerne mere formelt.
Jeg har, som det er nævnt, skrevet til vejlederne, at de skal huske højskolerne, når unge kan passe et højskoleophold ind i deres planer.
Og med det lovforslag, som vi drøfter, kan den enkelte skole nu lade eleverne skyde genvej til en uddannelse ved at satse på enkelte prøveforberedende fag.
Både ja og nej.
I gamle dage havde mange højskoleelever landbrugslære, det var karlene, som det hed dengang, og pigerne lærte praktiske ting som syning og hygiejne m.v.
Der var remtræk til virkeligheden, og i dag har de unge også brug for remtræk til virkeligheden.
Og virkeligheden for de unge er jo altså, at de ikke skal ud og dyrke jorden, undtagen nogle ganske få; de skal videre med et uddannelsesforløb.
Den nye mulighed for, at man i nogle timer kan forberede sig til en prøve, som kan give adgang til en uddannelse, ændrer overhovedet ikke højskolernes mulighed for at udvikle sig i troskab mod deres historiske rødder.
Deres kerne vil fortsat være indhold, åndsliv og fællesskab.
Det er det, der vil få deres elever til at anbefale skolen til andre.
Det er ikke den prøveforberedende undervisning, for den kan man jo få så mange andre steder.
Jeg husker den enlige mor, som havde tjent til sit Askovophold ved at være kassedame i Kvickly.
Jeg var ung lærer der.
Hun skulle efter højskoleopholdet på enkeltfagskursus, så hun kunne få et fag eller to, som hun manglede for at kunne komme ind på børnepædagoguddannelsen.
Det kunne vi da godt på højskolen have hjulpet hende med.
Hun var i øvrigt en fremragende elev, og det ville hun også have været, hvis hun havde haft mulighed for at tage det fag eller de fag, som hun manglede.
Og hvis det havde været muligt, så ville der være kommet flere af hendes slags.
Hendes slags kommer der nemlig for få af på højskolerne i dag.
Hun tilhører netop den gruppe, vi gerne vil have flere af på skolerne.
Giv dem en chance for at slå to fluer med et smæk!
Det punkt er det vigtigste i forslaget.
Højskoleudvalget havde fem forslag, som krævede lovgivning, hvis de skulle gennemføres.
De tre er med i lovforslaget.
Et fjerde vil blive drøftet til efteråret i forbindelse med overvejelserne omkring ungdomsuddannelser til handicappede.
Der er en mulighed for, at også nogle af fru Bente Dahls tanker kan realiseres.
Vi vil i hvert fald drøfte det.
Det femte er det, som ikke er kommet med, og det var det, der blev aflyst allerede ved nedsættelsen af udvalget, ganske enkelt fordi tilskuddet pr. elev på højskolerne i forvejen ligger tårnhøjt i forhold til alle andre uddannelser, både i Danmark og i verden.
Vilkårene er, som de er, og som de har været i lang tid, og de er meget gode.
Vi kan godt tale videre om nogle af de punkter, som ikke kræver lovgivning, jævnfør det med vejledningen, som vi fik talt om, og hvor der er handlet.
Men jeg advarer imod, at man ude i højskoleverdenen igen sætter sig hen og venter på det.
Den stolte højskoletradition gik jo netop ud på, at man ikke satte sig hen og ventede på, at staten skulle løse problemerne.
Traditionen er tværtimod, at man afviser alt, hvad der kommer fra staten, undtagen penge.
Med fri etableringsret vil der altid blive oprettet nye højskoler.
Der har vel været mere end 300 i alt.
Min morfar overlevede 2 år som forstander for en højskole i Nordjylland – jeg tror, det var i Kvissel – så gik den ned, og så vendte han tilbage til sin teologi i et præstekald.
Det var han også noget bedre til.
Sådan er det gået med utallige skoler: Når der er fri etableringsret, så vil der også hele tiden være nogle, som lukker.
Hvis man har det første, så får man også det sidste.
Med faldende ungdomsårgange og masser af uddannelser og job er konkurrencen om eleverne blevet hård i disse år.
Men det er der altså ikke noget nyt i.
Det var ganske det samme, da min egen fars højskole eller mine forældres højskole var ved at gå ned, da jeg var stor dreng.
Dengang var der 60 højskoler, i dag er der 79.
Derfor er mit budskab til den danske højskoleverden: I er anerkendt af jeres elever.
Stands nu klynkeriet.
Fortæl, hvad I kan, i stedet for at gøre dårlig reklame ved at stille det op, som om man ikke kan drive god højskole for 100.000 kr. i undervisningsudgifter pr. elev plus 25.000-30.000 kr. ekstra pr. elev til alt det andet.
Det kan jo lade sig gøre.
Der er også i fremtiden masser af unge og ældre, som vil have indhold, åndsliv og fællesskab, og som vil anbefale et godt højskoleophold til andre.
Eller som Jakob Knudsen slutter den samme sang med: »Så hæv dig, skole, og frygt kun ej; forældet aldrig blev livets tale«.
Hermed sluttede forhandlingen, og lovforslaget overgik derefter til anden behandling.
Afstemning