Søren Søndergaard (EL), 2000-03-29:
Regeringen har skrevet en redegørelse om den humanitære intervention, som stort set er en afskrift af DUPI's analyse
og konklusioner, ikke helt, men stort set.
Det vil sige, at man fastholder udgangspunktet i FN, Sikkerhedsrådets rolle og funktion, men pointerer, at der kan opstå helt ekstreme situationer, hvor forfølgelse i en stat har et sådant omfang, at det er politisk og moralsk acceptabelt at gribe ind med militær magt og at intervenere i en anden stat, uden at der er opnået enighed om det i FN's sikkerhedsråd.
Herved synes jeg, man kan konstatere, at dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik i de senere år markant har ændret opfattelsen af FN.
Den 8. januar 1995 skrev
udenrigsministeren en artikel i Politiken i forbindelse med krigen i Jugoslavien og i den forbindelse om muligheden for en militær intervention: »I givet fald skulle en sådan krigsførelse besluttes af FN's Sikkerhedsråd, og en sådan beslutning vil aldrig kunne træffes.
At gennemføre en militær aktion f.eks. af NATO uden vedtagelse i FN's Sikkerhedsråd ville være helt ude af takt med, hvad Danmark kunne acceptere.« Nogle år senere har piben så fået en helt anden lyd.
I Jyllands-Posten - og jeg ved ikke, om det er, fordi det nu er i Jyllands-Posten og ikke i Politiken - men i Jyllands-Posten den 13. oktober 1998 skriver udenrigsministeren så i forbindelse med dansk deltagelse i Kosovo: »Det er regeringens bestemte opfattelse, at anvendelsen af væbnet magt er legitim i denne ekstraordinære situation. Legitimiteten er begrundet i den humanitære situation og den brede internationale opbakning, som en eventuel indgriben vil få« - og videre: »Det er også klart, at spørgsmålet om humanitær intervention på ny er kommet på den internationale dagsorden på en måde, så vi må forholde os til begrebet.« Der er ikke nogen tvivl om, at forklaringen på, at Danmark har skiftet opfattelse, ikke så meget hænger sammen med, hvad der er foregået i Danmark, eller hænger sammen med en selvstændig udvikling af dansk udenrigspolitisk tænkning. Til gengæld har USA og NATO jo ændret opfattelse og har fået en opfattelse af, at der er mulighed for at lave militær indgriben i forskellige regionale områder, som man ikke tidligere kunne drømme om at intervenere i.
USA og NATO opfatter det simpelt hen på den måde, at de uden risiko kan kaste sig ud i militære aktioner, som tidligere var udelukket på grund af magtbalancen og den kolde krig.
Enhedslisten kan såmænd godt forestille sig, at der kan være helt ekstraordinære situationer, hvor det kan være nødvendigt at gribe ind, også selv om der ikke kan opnås enighed om dette i FN's Sikkerhedsråd.
Vores problem er i virkeligheden mere den store politiske vilkårlighed, hvormed Vesten - for det er jo Vestens militær, som griber ind - skønner det relevant at intervenere.
Det har været nævnt, men jeg vil godt nævne det igen, at da vi så den omfattende massakre i Rwanda, var der ikke tale om, at hverken USA, Danmark eller FN kunne samle sig sammen til at intervenere.
Oven i købet blev den lille FN-styrke på 500 mand, som var der på det tidspunkt, trukket ud, og dermed blev der givet frit løb for regeringshæren og den milits, som sad på magten.
Regeringen tilslutter sig DUPI-anbefalingen om at kombinere punkt 1 og 2 i de handlingsmuligheder, som opstilles.
På den ene side fastholder man, at humanitær intervention kun kan ske efter bemyndigelse fra Sikkerhedsrådet; på den anden side holder man muligheden, som det hedder, åben for humanitær intervention i ekstreme tilfælde, hvor Sikkerhedsrådet er blokeret.
Samtidig påstår man, at denne strategi tager sigte på at bevare Sikkerhedsrådet som et autoritativt forum for beslutninger om humanitær intervention
Og hvad er det, man gør her?
Jo, det, man gør, er, at man i bedste eurocentristiske stil siger, at man - det vil sige Vesten, os selv - udelukkende kan finde på at intervenere politisk og moralsk uden skumle bagtanker og egne egoistiske, økonomiske eller andre målsætninger.
Vi mener, at der lægges op til en politisk vilkårlighed i den filosofi.
Når man tænker på den lange undertrykkelse af den palæstinensiske befolkning, hvor USA gang på gang har nedlagt veto i FN's Sikkerhedsråd mod at gøre noget som helst, og når man husker på de mange år, hvor Indonesien nød Vestens beskyttelse, og hvor der blev vendt det blinde øje til undertrykkelsen og udryddelsen af store dele af befolkningen i Østtimor, ja, så kan man konstatere den her politiske vilkårlighed, som kun kan begrundes med én ting, nemlig: Hvad er det for områder, hvad er det for lande, som USA og Vesten finder det relevant, nødvendigt og muligt at intervenere i? Efter Enhedslistens opfattelse er det en farlig vej, som Danmark dermed er med til at legitimere.
Tror man ikke, andre lande ud over USA og Vesten kan finde ud af at stykke sådanne argumenter sammen?
Vil Kina, Rusland, Indien eller lande i Mellemøsten ikke kunne finde på med hver deres rationale som legitimation at gennemføre militære indgribener?
Desuden synes jeg nok, at det ville være på sin plads, når vi diskuterer det her papir, at påpege, at der efter vores opfattelse er behov for en noget bredere fortolkning af menneskerettighederne end den, der eksplicit lægges op til i den måde, som det beskrives på i regeringens redegørelse.
Det er klart, at det er en grusom - og måske den mest grusomme - form for undertrykkelse af menneskerettighederne
, hvis folk bliver dræbt på grund af deres politiske overbevisning, religiøse overbevisning eller etniske tilhørsforhold.
Her skal åbenbart ikke interveneres, selv om det i mange af de her tilfælde ville være både lettere og mere overkommeligt, hvis viljen ellers var til stede.
Enhedslisten ser gerne, at FN styrkes, at FN tildeles kompetence og midler til at være med til specielt at forebygge - det har det jo knebet med - men også intervenere socialt, økonomisk og for den sags skyld i sidste ende militært, hvis det skønnes nødvendigt.
Men for at det skal kunne ske, kræves jo en grundlæggende reform af FN.
Her synes vi nok, at redegørelsen er mere spag.
Det eneste, som konkret foreslås, er, at Danmark skal medvirke til en effektivisering af Sikkerhedsrådet for, som det hedder: »... således at situationer, hvor beslutningsprocessen i rådet er blokeret, minimeres. Det kan blandt andet ske ved at stille krav om en offentlig begrundelse ved anvendelse af de faste medlemmers vetoret.«
Det er helt fint for os.
Vi har ikke noget veto at vedlægge mod, at USA eller Rusland skal tvinges til at begrunde offentligt, hvorfor de nedlægger veto i Sikkerhedsrådet, heller ikke hvis det gælder Kina, Frankrig eller England.
Men det er jo ikke tilstrækkeligt.
Et af hovedproblemerne er jo, at de fem faste medlemmer af Sikkerhedsrådet kan nedlægge veto som sådan og dermed beskytte deres egne og deres nære allieredes interesser.
Derfor bliver man nødt til at tage hul på diskussionen om afskaffelse af den vetoret, tage hul på diskussionen om en udvidelse af Sikkerhedsrådet, så det gøres mere repræsentativt og ikke bare afspejler situationen umiddelbart efter Anden Verdenskrig.
Og endelig må der arbejdes for, og det må sikres, at generalforsamlingen som sådan får en langt større indflydelse i FN.
Afslutningsvis - og det bliver kort, for jeg har næsten ikke mere tid tilbage - vil jeg bare sige, at jeg håber, at udenrigsministeren, mere end det kommer til udtryk her, vil tage erfaringerne med i de videre udenrigspolitiske overvejelser.
For erfaringerne fra Kosovo viser alle de problemer, der er ved at gennemføre aktioner fra et militært udgangspunkt uden at stille sig spørgsmålet om, hvordan man løser en lang række andre problemer.
Derfor står vi nu i en situation, hvor vi ganske vist har fået sikret, at nogle folk, som blev fordrevet, da NATO begyndte at bombe, er kommet tilbage igen.
Og det er jo godt.
Men vi står med en lang række problemer, der gør, at vi kan risikere, at nye krige og nye fordrivelser følger efter. Derfor, uanset hvilken holdning man har til det her, så er det kun et ganske lille aspekt af det, som må være dansk udenrigspolitik.
Dansk udenrigspolitik burde i langt højere grad og først og fremmest bygge på forebyggelse og på at forhindre situationer, hvor militær indgriben bliver nødvendig.