Thor Pedersen (V), 2004-12-09:
Jeg må sige, at det har været en fredelig dag.
Nu har jeg været herinde i snart 20 år, og jeg mener ikke, der på noget andet tidspunkt har været mere fredeligt under en behandling af ændringsforslag til finansloven, end jeg har set i dag.
Det synes jeg også der er god grund til, det glæder mig, og jeg går ud fra, at det også glæder enhver seriøs parlamentariker, at det kan foregå på den måde.
Jeg vil egentlig gerne starte med at sige til hr. Lars-Emil Johansen, at det indlæg, som hr. LarsEmil Johansen kom med, på trods af uenighed i virkeligheden også var båret af en positiv indstilling til det samarbejde, der finder sted i Folketinget, og af fællesfølelse mellem det grønlandske folk og det danske folk.
Det var i virkeligheden det smukke indhold af hr. Lars-Emil Johansens tale.
Men jeg skylder lige at sige, at med hensyn til ønskerne fra den nordatlantiske gruppe blev de jo fremsendt til ministeriet, og der er rent faktisk sket det, at vi allerede har taget højde for en række af forslagene vedrørende meteorologi og forskning i finansloven for 2005, og at jeg har noteret mig, at andre forslag først vil få virkning på udgiftssiden i 2006.
Det gælder bl.a. Retsvæsenkommissionen og den oprydning, der forestår i Dundas.
Så er der også forslag, der er af mere principiel karakter, og som kræver en særlig overvejelse.
Det gælder omlægning af bloktilskuddet og for så vidt også statens salg af aktier i Air Greenland.
Jeg vil lige sige helt konkret, for at det ikke skal blive glemt, at helt tilbage på finansloven fra 2003 aftalte vi, at der ikke foretages besparelser på iskortdistributionen til mindre skibe via kortbølgeradioen.
Denne service fortsætter i 2005, og det er også aftalt, at Danmarks Meteorologiske Institut ikke foretager nogen form for indskrænkning af det meteorologiske serviceniveau i Grønland.
Om den danske forskning i Arktis gælder det, at regeringen har afsat 22 mio. kr. i 2005 og beløb i samme størrelsesorden i de følgende år.
For hovedparten af forskningen afgør forskningsrådene og institutterne, hvilke projekter der skal fremmes, og det sker efter en vurdering af de modtagne projektforslag.
Det vil også gælde for den forskning, som skal fremmes i Arktis.
Angående det arktiske universitet er mit forslag, at man også her overvejer muligheden for at udnytte den fond på 50 mio. kr. til vækstfremme i Grønland, som vi har aftalt med det grønlandske hjemmestyre; den kan måske give et bidrag til finansiering af det arktiske universitet.
Derfor mener jeg i virkeligheden, at vi er i den lydhøre fase, hvor vi meget gerne vil fremme de grønlandske ønsker i stor fordragelighed.
Jeg forventer, at det også vil ske, og jeg ved, der er mulighed for det nu.
Så til det generelle: Stilheden i debatten kan jo skyldes, at der er noget, vi er meget enige om.
Hvad enten vi taler om Verdensbanken, om IMF, om OECD, om Europa-Kommissionen og de 24 andre EU-landes regeringer, om vismændene eller om andre økonomer, er der en ting, alle er enige om, nemlig at den danske økonomi er kernesund.
Jeg vil godt sige, at sådan er det hele vejen igennem.
Jeg tror faktisk, at den eneste, der ikke har udtalt sig om sagen, er paven, og det skyldes vel, at han er enig med andre, mere vidende etablissementer om storheden i den danske økonomi.
Økonomien i Danmark er kernesund.
Det er sådan, at i EU er det kun Finland, der kan måle sig med Danmark.
De har været gennem det samme konjunkturforløb, der slog igennem i 2001 og har varet ca. 3 år, som vi har i Danmark, men de har bare ikke været i stand til at håndtere det på den måde, som vi har gjort i Danmark.
Når vi ser på den gæld, som er opbygget i landene, er Danmark det land i EU, der har den næstlaveste gæld overhovedet.
Det er kun Luxembourg med sine 400.000 indbyggere, som har lavere gæld end Danmark, alle andre har højere gæld.
Så jeg vil blot sige, at ud fra de kriterier, man vurderer økonomien efter, står Danmark sammen med finnerne altså øverst på sejrsskammelen med guldmedaljen, og det gør vi med god samvittighed.
Men det er jo sådan, at det er den styringsform, vi har for den danske økonomi, og den linje, der lægges, som er forklaringen på, at det har kunnet lade sig gøre at foretage en massiv udbygning af de offentlige serviceområder på trods af konjunkturtilbageslaget.
Vi har kunnet løfte det samlede uddannelsesområde med 3,5 mia. reale kroner fra 2001 og til nu, og det er altså årsniveauet, der er løftet med 3,5 mia. kr.
Vi har kunnet bidrage til sygehusene med næsten 3 mia. kr.; ældreområdet har fået et løft på ca. 1,2 mia. kr. plus de ekstra 500 mio. kr., vi tilfører området; de svage grupper har i alt fået et løft på ca. 2,2 mia. kr. over perioden, og det er også fremadrettet; folkeskolen har fået et løft på 1,2 mia. kr., og for de næste 4 overslagsår er der afsat 2,3 mia. kr. i ekstra midler til folkeskolen.
Det er sådan, at på alle kerneområderne er der tale om markante løft, som fortsættes i finansloven og i de ændringsforslag, som er stillet.
Det gælder for ændringsforslagene, at de er med til at øge de samlede offentlige servicetilbud, og det er derfor, jeg må kvittere for den brede tilslutning, der har været, og den måde, hvorpå forskellige partier er gået til opgaven med at sikre flertallet for de ideer, som ligger bag udmøntningerne på de områder, som ikke allerede var indlagt i finansloven.
Det er en massiv udbygning.
Jeg skal ikke pikere nogen ved at gå det hele igennem, men det vil selvfølgelig være et positivt billede og et positivt resultat.
Nogle siger, at det er et skønmaleri, men jeg har nu altid syntes, at malerier godt må være skønne, og jeg har aldrig forstået, hvorfor man skulle kritisere de malerier, der er skønne.
Jeg synes kun, man skal kritisere dem, der er uskønne, men jeg tager det for, at man i dialektikkens navn eller i sin måde at formulere sig på kan vende ordene, som man vil.
Men hvis vi bare er enige om, at det er skønne malerier, er jeg for så vidt tilfreds.
Det har vist sig, at kunst og kultur kan samle bred tilslutning i Folketinget.
Hr. Ole Sohn var jo, og det vil jeg godt kvittere for her,
en meget ihærdig ophavsmand til, at vi fik en særlig kulturpakke hos kulturministeren.
Det lå ikke i luften, at vi ville have en sådan pakke, men det viste sig jo, at fordi man var enige om, at det var skønne malerier, kunne kulturområdet få en fælles løsning med 55 mio. kr. om året eller 220 mio. kr. over hele perioden.
Det er det, der kom ud af de initiativer, og det vil jeg egentlig gerne kvittere for.
Der var også dele af hr. Ole Sohns ordførertale, som var venligt ment, og jeg holder mig til det venlige, fordi jeg synes, det er det bæredygtige, også i politik.
Men hr. Ole Sohn talte også om, hvordan tallene egentlig ser ud.
Jeg ved ikke, hvorfra det stammer, at hr. Ole Sohn vil benægte det, men det viser sig jo, at der ikke alene er ansat yderligere 14.000 i kommuner og amter, men at væksten har været uændret.
Niveauet for sidste år, for i år og for næste år er uændret på statens område, det er i kommuner og amter, der er ansat yderligere 14.000.
Hvor har vi det så fra?
Ja, vi har det ikke fra nationalregnskabsstatistikken, for den kommer efterfølgende, men vi har det fra lønsummerne i kommunerne.
Så det, der rent faktisk er årsagen til, at vi i Økonomisk Redegørelse jo har en anden vækst end den, man har i nationalregnskabsstatistikken, altså at vi overhovedet kommer op på 0,7 – og vi skriver udtrykkeligt, at det jo er baseret på meget stor usikkerhed – er, at vi har en viden om kommunernes lønudgifter i de første tre kvartaler af 2004.
Her er det åbenbart ikke sådan, at tallet ender på 14.000 yderligere ansatte, men nærmere 16.000.
Derfor undrer det mig egentlig, at det, hr. Ole Sohn siger, er, at så betaler vi altså løn til næsten 16.000, som ikke er ansat.
Det synes jeg er noget, man burde undersøge, og det vil jeg også anbefale – med den intensive behandling, som man jo normalt også har i Finansudvalget – at man følger op på også næste år, om det virkelig er rigtigt, at kommunerne har afholdt udgifter til mere end 14.000, som ikke har været ansat.
For vi har været med til at give bloktilskud, som jo dækker de kommunale udgifter, og det indgår ikke i bloktilskuddene, at vi skal være med til at finansiere, at man giver løn til personer, der ikke er ansat.
Vi har en fælles interesse i, at det i virkeligheden bliver afklaret.
Jeg ved ikke, om man så skal starte med at tage de penge fra kommunerne, som så dækker disse personer, som får løn uden at være ansat.
Det skal jeg ikke gøre mig til talsmand for, og jeg tror, det vil blive opfattet uven ligt i kommunerne, for jeg møder altså nogle, der mener, at de også ser de ansatte på rådhuset, som får deres løn.
Nuvel, det kan være, at jeg tager fejl, men jeg siger blot, at lønnen altså bliver udbetalt, og derfor har vi måttet løfte det forventede forbrug i 2004.
Så vil jeg med det samme sige, når vi taler om forbrug, at årsagen til, at vi så har 0,6 pct. stående i 2005 og ikke 0,5 pct., er jo, at vi har valgt at lægge det tal ind, som vi rent faktisk har modtaget fra kommunerne.
Og her er der en overskridelse af aftalerne.
Jeg tror, at hr. Morten Helveg startede med at nævne de forslag, Det Radikale Venstre ville gennemføre, hvis de havde 90 mandater.
Der må jeg sige, at jeg egentlig nød alle de forslag, som hr. Morten Helveg kom med.
Der var også nogle forslag, som jeg ikke nød, men så glædede jeg mig over, at Det Radikale Venstre ikke har 90 mandater.
Der var for så vidt ikke noget, der stødte mig i hr. Morten Helveg Petersens indlæg, bortset fra det med, at vi havde fælles vækstmål for udgiften i 2005 til det offentlige forbrug.
Det har vi altså ikke.
Regeringen har 0,5 pct., og det er det, vi forsøger at afdække med de kommunale parter.
Så vil jeg sige om gældsnedbringelsen, at det imponerer mig lidt at lytte til de partier, som ikke var i stand til i den periode, de havde regeringsmagten, at aflevere en mindre gæld end den, de overtog i kroner og øre, og det er vel sådan man måler, om gælden er betalt.
Sådan er det i hvert fald, når man går til sparekasser og banker.
De ser på, hvad man skyldte i går, og hvad man skylder i dag, og så kan man hurtigt regne ud, om man skylder mere eller mindre væk.
Så hvis vi gør det samme på det offentliges område, statens område, ja, så afleverede man en gæld, der var større end den, man overtog.
Det synes jeg da ikke man skal have utak for.
Jeg siger ikke, at det var let for den tidligere regering eller let for den nuværende.
Jeg konstaterer bare, hvordan tallene hænger sammen.
Derfor synes jeg, man skal fare med lempe, hvis man mener, at den nuværende regering ikke betaler regningerne eller ikke betaler ned på sin gæld.
Men for ikke at provokere alt for mange, for det er jo ikke det, som stemningen har været til, vil jeg altså takke for det forløb, som jeg jo har oplevet.
Satspuljen kan man godt sige er en bunden opgave.
Det er det selvfølgelig ikke for Enhedslisten, der ikke ønsker at være med, men for andre er det jo en bunden opgave.
Alligevel er jeg hvert år imponeret over, at det kan lade sig gøre i fordragelighed at fordele – denne gang – 550 mio. kr., således at ingen i virkeligheden føler, at der ikke er rimelighed i fordelingen – heller ikke partierne imellem.
Det synes jeg man må kvittere for, og det vil jeg også gøre omkring forskning, hvor hele Folketinget, inklusive Enhedslisten, jo var med til at formidle bevillingen til forskning i forskningsrammen, finansieret af, synes jeg, meget forstandige løsninger omkring fremtidens medicintilskud.
Det gælder også for den pakke, som vi så har haft om kulturen, som jeg har nævnt, som jo også fik tilslutning fra alle Folketingets partier.
Her er der jo også grund til at kvittere for, at vi kom dertil.
Der er også grund til at kvittere over for Kristendemokraterne og Dansk Folkeparti for den pakke, der kom på hele familieområdet, hvor det altså drejer sig om næsten en kvart milliard kroner, 240 mio. kr., om året hvert eneste år i 4 år, at der kom den forståelse om mange gode ting, hvor det også her gælder, at der er elementer i det, som regeringen ikke selv havde lagt frem, hvis ikke Kristendemokraterne havde foreslået det eller Dansk Folkeparti havde foreslået det.
Men der har altså været en fordragelighed.
Det har der også været i regeringen.
Der har været en fordragelighed, en enighed om den finanslov, som vi lægger frem, på trods af at regeringen jo består af to partier; så jeg har også anledning til at takke ordførerne både for Det Konservative Folkeparti og for Venstre for, at man er i stand til til stadighed at cementere og udbygge det danske velfærdssystem og samle et flertal i Folketinget.
Det synes jeg egentlig er meget tilfredsstillende.
Men jeg vil også sige én ting, som man ikke må glemme: Når vi taler om forbedringer af de ældres vilkår, når vi taler om Forskningsfonden og den satsning, som vi er i gang med, når vi taler om, at man kan behandle 70.000 flere på sygehusene, 70.000 flere operationer om året, at vi har sikret, at 37.000 har kunnet vælge et andet behandlingssted, altså gøre brug af frit valg-ordningen, når vi har indført frit valg på børnepasning, frit valg på daginstitutioner over kommunegrænser, frit valg af plejehjem, frit valg af plejebolig, når vi har gennemført forbedringer på ældreområdet, 1,2 mia. kr. nu i løft plus 500 mio. kr., så var det altså ikke sket uden Dansk Folkeparti.
Det er jeg nødt til at sige.
Sådan hænger tingene også sammen.
Så ét er, at vi har været enige i regeringen, vi har altså også haft den nødvendige støtte, som så også har sikret, at vi har kunnet sætte skatten ned for første gang i 30 år – de første egentlige reelle skattelettelser i 30 år – og øget det offentlige forbrug og nedbragt gælden, nøjagtig som vi har forudsat.
Så tør jeg ikke sige ret meget mere, for ikke at provokere nogen.
Jeg vil ikke ødelægge den stemning, der har været, for jeg synes ikke, der er anledning til at kritisere.