Elisabeth Arnold (RV), 2006-02-23:
På Det Radikale Venstres vegne vil jeg gerne sige, at vi har glædet os meget til denne dag.
Det er en retfærdighedsgerning, der er i færd med at blive foretaget her.
Vi er meget glade for, at ministeren har haft mod til at fremsætte et forslag, som bryder, eller som i hvert fald tager udgangspunkt i et udvalgsarbejde, som har været ualmindelig bøvlet, langstrakt, uden særlig godt resultat og med store uenigheder.
Alligevel må jeg sige, at det er godt, at der sker noget på det her område, og at det er nødvendigt, at der sker noget på det her område.
Jeg vil også knytte en kort bemærkning om, at en af fordelene ved at blive ældre jo er, at man kan se nogle rigtig, rigtig lange udviklingstræk ved samfundet.
Da jeg som 27-årig nyuddannet fik mit første job i en privat virksomhed, fandt jeg ud af, at jeg ikke kunne få nogen pensionsordning, fordi jeg var under 30 år, vel at mærke fordi jeg var kvinde.
Filosofien var, at hvis man var kvinde og under 30 år, var risikoen eller sandsynligheden for, at man forlod arbejdsmarkedet ret hurtigt, stor, og så var der jo ingen grund til, at man skulle tegne pension.
Man skulle jo alligevel ikke være på arbejdsmarkedet mere, og så havde man jo en mand til at forsørge sig.
Hvis man derimod var en mand på samme alder som jeg og med samme uddannelse, fik man med det samme en pensionsordning, fordi sandsynligheden jo var til stede for, at han meget hurtigt skulle giftes og have forsørgerbyrder.
Jeg sagde derfor til den arbejdsgiver, som jeg søgte job hos: Jeg vil kun have jobbet, hvis jeg kan få et løntillæg, som gør, at jeg kan pensionere mig selv på samme vilkår som mine mandlige kolleger.
Det tyggede de længe på i virksomheden, men dog ikke længere, end at de ikke turde andet end at sige ja til mit krav, fordi der dengang var mangel på arbejdskraft.
Og jeg var så en af de efterspurgte personer, som havde den pågældende uddannelse.
Længere er det altså ikke siden.
Der findes nulevende personer, herunder jeg selv, som har været underkastet den gammeldags opfattelse, at kvinder, som var unge, var på arbejdsmarkedet, indtil de kunne finde en mand at gifte sig med, som kunne forsørge dem.
Og så var det ikke nødvendigt at tænke på pension mere.
De problemer, vi står for at løse i dag, illustrerer jo, at det, der er sket i de mange, mange år, siden dengang jeg var ung og nyuddannet, er en konsekvens af, at flere og flere gifte kvinder er permanent på arbejdsmarkedet og tegner pensionsordninger i sammenhæng med egen indtægt.
Det er grundlæggende en rigtig, rigtig god udvikling, og det synes jeg vi skal være rigtig godt tilfredse med.
Så er der opstået en skævhed, som betyder, at folk, der har forskellige typer pension, og som bliver skilt, får nogle meget, meget skæve delingsordninger.
Det føles bundløst urimeligt, at man f.eks. skal aflevere halvdelen af en kapitalpension til en ægtefælle, som i forvejen har egen arbejdsmarkedspension eller egen tjenestemandspension.
De urimeligheder skal der rettes op på, og det gør det her lovforslag.
Vi er i Det Radikale Venstre grundlæggende positive over for de her lovforslag, fordi de løser det problem.
Så kan der være andre problemer, de ikke løser, eller som ikke løses i tilstrækkelig grad.
Hvad er rimeligt?
Hvad er et rimelighedsbegreb?
Hvordan forholder de her ordninger sig til arbejdsmarkedspensionssystemet?
Hvor stort bliver bureaukratiet?
Hvor stort kan bureaukratiet tåle at blive, før det hele virker meningsløst?
Og hvor sagstungt bliver det her, når det skal ud i det praktiske, virkelige liv?
Jeg synes grundlæggende ikke, der skal være tvivl om fra ministerens side, at vi går ind til udvalgsarbejdet med et meget positivt udgangspunkt.
Vi føler, at det er på høje tid, der bliver gjort noget ved det, og det er en meget tiltrængt revision af pensionsordningerne.