Tom Behnke (FP), 1997-11-14:
Ja, man skal jo høre meget - også med hensyn til, hvordan et forslag kan blive modtaget: Da der først kom skred i, at det skulle være et argument imod forslaget, at det er udtryk for en hetz imod en særlig personalegruppe, så skulle åbenbart alle benytte sig af det argument for at sige nej til forslaget.
Men der er overhovedet ikke tale om, at vi hetzer mod en personalegruppe eller to, og der er overhovedet ikke tale om, at vi har den opfattelse, at disse personalegrupper skulle være mere kriminelle end andre - snarere tværtimod, vil jeg sige.
Det er den situation, vi tager udgangspunkt i. For vi har jo igen og igen i medierne kunnet læse historier om, hvordan ældre og svagelige mennesker, der bor på plejehjem, eller mennesker, som modtager hjemmehjælp og hjælp til indkøb osv., får lænset deres bankbøger for penge, og det er jo situationer, der er helt uholdbare, og det er situationer, hvor plejehjemsbeboerne og hjemmehjælpsmodtagerne står ganske svagt.
I forvejen er der jo som oftest tale om svage personer, som i et sådant tilfælde selv skal prøve at skaffe pengene hjem igen ved direkte at fremsætte et egentligt krav over for og eventuelt føre en sag mod den pågældende hjemmehjælper eller plejehjemsansatte.
Og det, der gør, at det er en ganske særlig gruppe, er jo, at med hensyn til disse mennesker er det sådan, at det offentlige her kan hjælpe de pågældende med forskellige former for indkøb og dermed have adgang til vedkommendes bankkonti.
Og det er jo også den forskel, der er med hensyn til, hvorfor forslaget ikke skal gælde for hospitaler, for på hospitaler er det jo ikke sådan, at sygeplejersker og læger kan trække penge på en patients konto. Derfor gør det sig ikke gældende dér.
Og det vil sige, at der her er en situation, hvor der skal være et særligt tillidsforhold mellem hjemmehjælpsmodtagerne og hjemmehjælperne eller plejehjemsbeboerne og plejerne på plejehjemmet, og det er det særlige tillidsforhold, som desværre nogle gange ikke holder, og hvor vi desværre nogle gange ser, at der er nogle, der forgriber sig på de ældres penge.
Og i den situation mener vi at det er uholdbart, at det er de ældre selv, der bagefter skal prøve at skaffe de penge hjem igen og ofte fra nogle, som ikke kan betale pengene - med det resultat, at de så har tabt dem.
Fru Grete Schødts' svar til disse pensionister var: Jamen så kan de jo bare tegne en forsikring.
Men jeg synes, det er uhørt, at fordi man kommer i en situation, hvor man er nødt til at modtage hjemmehjælp eller er nødt til at komme på plejehjem, fordi man er gammel og svag, så skal man tegne en forsikring for at gardere sig imod, at éns penge bliver fjernet, og jeg synes, det er uholdbart at have den holdning til tingene.
Det må være sådan, at kommunen som arbejdsgiver står inde for, hvad medarbejderne går og gør, og at den dermed, når den giver medarbejderne adgang til at hæve penge på de ældres bankbøger, for at de kan foretage indkøb af forskellig art og betale regninger og lignende, også står inde for, at medarbejderne kun hæver de penge, de skal hæve, og ikke hæver for mange penge.
Og derfor er vores opfattelse, at i stedet for, at det i disse situationer altid er den ældre og svage, der bliver sorteper, bør kommunen gå ind og påtage sig ansvaret og sørge for, at det økonomiske mellemværende bliver udredet, sådan at hjemmehjælpsmodtageren eller plejehjemsbeboeren i hvert fald ikke lider noget økonomisk tab.
Og derefter kan kommunen så sørge for, at pengene kommer tilbage til kommunekassen, ved at søge regres hos den pågældende medarbejder, men således, at det er kommunen som arbejdsgiver, der fører sagen, frem for at det overlades til den ofte meget svage ældre at skulle gøre det.
Så sent som i forgårs var der jo et Ritzautelegram om, at man i Næstved Kommune havde holdt mund over for de pårørende om, at en hjemmehjælper i august fik 2 måneders betinget fængsel for at have lænset deres gamle, 86-årige faster for 60.000 kr. Og man havde end ikke overvejet at fortælle de pårørende, at det var der faktisk en medarbejder der havde gjort!
Hjemmehjælperen er ganske vist dømt til at betale pengene tilbage, men det kan hun ikke, og hvad skal den ældre så gøre, for pengene er jo væk?
Og den ældre havde altså tillid til, at de folk, som kommunen sender ud, udfører et hæderligt stykke arbejde, og det kan man også være sikker på i 99,9 pct. af tilfældene, men i den sidste 0,1 pct., hvor det går galt, må det være kommunen, der bærer ansvaret for sine medarbejdere, og ikke de ældre selv, der skal prøve at redde pengene hjem.
Det kan vi ganske enkelt ikke være bekendt over for de ældre, og derfor har vi fremsat forslaget, og derfor genfremsætter vi forslaget nu. Men i virkeligheden er genfremsættelsen af forslaget jo i øvrigt også sket, fordi vi i sidste samling kun nåede at førstebehandle forslaget, og det vil sige, at fordi det var så sent på folketingsåret, nåede vi ikke den meget grundige udvalgsbehandling, hvor vi kan komme i dybden med disse ting og også få belyst nogle af ting, som har været rejst under debatten i dag, og derfor er det selvfølgelig relevant at genfremsætte forslaget, så det også kan få en seriøs behandling i udvalget, inden vi når frem til at trykke på de røde eller de grønne knapper.