Charlotte Fischer (RV), 2005-03-16:
Med hensyn til det med takster siger ministeren, at det ikke er endegyldigt, at man ikke nødvendigvis lander på det helt rigtige i første hug.
Og det kan jeg være enig i, men man kan jo lande mere eller mindre klogt.
Skulle man ikke prøve at fokusere lidt på, hvor der er en reel forebyggelsesmulighed?
Med hensyn til det andet med bemyndigelserne føler jeg mig fristet til at sige, at hvis 157 ministerbemyndigelser er det absolut mest skrabede, man kan hoste op med, så synes jeg ikke, at det er særlig godt.
Det er jo ikke kastrationerne og ligsynet, jeg er ude efter, men f.eks. § 79, som i høj grad udgør erstatningen for den manglende kommunalfuldmagt.
Det er sådan nogle ministerbemyndigelser, jeg gerne vil tale med ministeren om.
Jeg tror, det bliver svært med § 79, som sådan set er en slags omdrejningspunkt i forhold til hele den grundstruktur, den her reform nu hviler på.
Men lad os nu se, jeg tager som sagt gerne den debat.
Så er der spørgsmålet om profilen på den kommunale takstfastsættelse.
Vi var også inde på det i går, og det er svært at svare meget kort på, men man kan sige, at den profil, vi har lagt frem, er et forsøg på at balancere forskellige hensyn.
Vi oplever nu igen som en del af Enhedslistens mistænkeliggørelse det billede, der manes frem: at hvis kommunerne får en for stærk økonomisk interesse, vil de nærmest bekæmpe indlæggelser, selv om det også er imod bedre vidende, for alle indlæggelser foregår lægevisiteret.
Der vil ikke være nogen kommunal lægekonsulent, der kan tage hjem til mig, hvis mit barn får en akut sygdom, og sige: Det går ikke, din søn kan ikke indlægges, vi har et bedre tilbud henne på plejehjemmet rundt om hjørnet.
Ikke desto mindre er det altså en mistænkeliggørelse, vi er oppe at slås mod.
Så det ene hensyn er at få skabt nogle incitamenter, der ikke er så stærke i forhold til, kan man sige, den individuelle patients situation, at det kan understøtte en myte eller et skræmmebillede om, at patienten ikke får den rigtige behandling.
Det er det ene.
Det andet hensyn er det administrerbare.
Og det tredje hensyn er så, at den samlede effekt af de incitamenter skal have et sådant omfang, at det slår igennem på den kommunale adfærd.
Det er jo de ting, vi har forsøgt at kombinere med hinanden.
Der tror jeg selv personligt, men jeg diskuterer det gerne videre med fru Charlotte Fischer, at det i det, man kunne kalde første generation af det her nye system, er rigtigst at vælge en model med generelle takster på et relativt beskedent niveau, på 10 pct., altså 10 kr. pr. 100 kr., og så drage nogle erfaringer af det.
Så modsætter jeg mig ikke og udelukker på forhånd bestemt heller ikke, at man, i takt med at man indhøster erfaringer med det, i øvrigt også får et bedre registreringssystem – det var også noget af det, vi diskuterede i går – og så skaber en stadig mere, man kunne kalde det progressiv profil.
Så jeg er sådan set slet ikke uenig i de overvejelser, man gør sig her, og som sagt stiller jeg mig gerne til rådighed for en tættere dialog om det, som nok bedst foregår i andre rammer end dem, debatformen her muliggør.
Som det er så sagt så mange gange efterhånden, er formålet med det her lovforslag en forenkling af det nuværende klagesystem.
Det er en mere enstrenget ordning, hvor man samler bestemmelser om adgang til klage og erstatning i én lov, og alt sammen kan vi helt overordnet støtte.
Vi synes, at der er et par elementer, som man måske skulle runde lige en ekstra gang.
Ministeriet henviser i et svar til, at der i dag er arbejdet med den danske kvalitetsmodel, og at der er indberetningssystemet i forbindelse med utilsigtede hændelser, som ligesom skulle fange det her.
Jeg synes egentlig, at spørgsmålet i de her tider, hvor der er rigtig meget fokus på de sammenhængende patientforløb, er, om det er rimeligt, og hvor langt det egentlig er rimeligt at blive ved med at sige, at patienter faktisk ikke kan klage over et samlet behandlingsforløb, som de ikke mener er gået rigtigt for sig.
Sådan som det ligger nu, afskærer vi fortsat patienterne fra at klage over de her patientforløb, også selv om der er sket grove misforståelser og fejl.
Jeg kunne godt tænke mig, at det var noget, vi gik længere ind i også i den videre bearbejdning, og jeg kunne egentlig også godt tænke mig at høre, hvad ministeren mener om den sag.
Så er der en anden ting, som man måske også kunne bruge lidt mere tid på.
Det er det med klagefristerne.
For der kommer der jo til at gælde det, at der for de egentlige sundhedsfaglige klager bliver en frist på 2 år, mens fristen bare er på 4 uger for de mere administrative klager.
Vel vidende at det blot er en videreførelse af de gældende regler, synes jeg alligevel, at man kan spørge sig selv, om det kan være rigtigt med så stor en forskel på de her to frister.
Det Etiske Råd bl.a. peger på, at 4 uger måske er lige lovlig kort tid, og at der kan være et retssikkerhedsmæssigt problem.
Jeg støtter også sundhedsaftalerne, og som jeg sagde i min ordførertale, synes jeg, at det er positivt, at kommunerne nu får et medansvar for det her.
Det er mere spørgsmålet om, hvordan det er skruet sammen, og om det kommer til at virke.
Så vil jeg vende tilbage til min pointe fra før om, at der sådan set ikke er noget historisk belæg for, at jo mere man forebygger, jo mere sparer man af behandling i den anden ende.
Sådan er verden bare ikke særlig tit, det er ikke en nulsum, det er snarere en plussum.
Derfor er jeg lidt nervøs ved hele den der udgiftsneutralitet, som jeg tror hører til ønsketænkning.