Kim Behnke (FP), 1998-12-16:
Det er lidt ærgerligt med debatten i dag, at vi kun har den ene halvdel af regeringens og dens forligspartiers, Venstre og De Konservatives, efterlønsprojekt, for det gør jo, at debatten både kommer til at dreje sig om selve efterlønsbegrebet og så det lovforslag, vi har liggende foran os, nemlig spørgsmålet om det latterlige efterlønsbevis, og så det, der er nok så vigtigt, nemlig medlemsbidraget.
Jeg er overbevist om, at hvis det her spørgsmål blev indbragt for Menneskerettighedskommissionen, så ville Danmark tabe.
Det er forkert, når man har en social ydelse - og det er efterlønnen jo overgået til at være; hvor den i sin tid var en arbejdsmarkedsbetinget ydelse, så er det jo tydeligt nu, at den fremstår som en social ydelse - at man så stiller som betingelse, at for at være berettiget til den, ja, så skal man være medlem af en a-kasse, oven i købet en statsanerkendt a-kasse.
Det er direkte i strid med de regler, som Danmark har forpligtet sig på.
Man skal jo ikke være medlem af nogen bestemt forening for f.eks. at kunne få sin folkepension.
Man skal ikke være medlem af nogen bestemt forening for at være berettiget til at modtage bistandshjælp, men som hr. Dyrlund netop fastslog: Medlemskabet, kontingentet til a-kassen er porten til at komme på efterløn.
Selve det princip ønsker Fremskridtspartiet at få gjort op med, og derfor har vi også - lang, lang tid før andre partier i denne sal havde mod til det - formuleret det klare budskab, at efterlønsordningen, som vi kender den, ja, den kunne vi altså ikke blive ved med at have til evig tid.
Derfor havde og har Fremskridtspartiet to mål.
Det ene er at få et arbejdsmarked, hvor der slet ikke er brug for, at folk puffes på efterløn af den ene eller den anden grund.
Og det andet, men nok så vigtige er, at på det tidspunkt, hvor man beslutter sig for, at der skal ske ændringer af efterlønnen, skal man melde et årstal ud - det kan være år 2010 eller 2015 - at fra da af sker der ændringer.
Det ville være ret og rimeligt frem for det, vi oplever nu: at danske borgere ikke aner deres levende råd.
Det er jo rigtigt set.
Det har fagbevægelsen også helt rigtigt gjort opmærksom på, men i alt for lille udstrækning har man taget hensyn til det.
I stedet for er debatten kommet til at gå om, hvorvidt statsministeren på tilstrækkelig vis har undskyldt over for den danske befolkning med hensyn til de løfter, som statsministeren gav under valgkampen.
Det, der jo bare er det pinlige, er, at de løfter jo blev afgivet lang tid før valgkampen.
Så den undskyldning, statsministeren har givet befolkningen, er altså knap nok en kvart undskyldning, for vi skal jo helt tilbage til sommeren 1997, hvor statsministeren på et grundlovsmøde ved Ramsø fastslog, at efterlønnen er kommet for at blive, både når det gælder efterlønnens satser og betingelser.
Præcis begrebet betingelser er jo det, vi har til forhandling nu med lovforslag nr. L 125, og der kan vi se, at det løfte, der blev afgivet dengang, overhovedet ikke er blevet holdt, for de ændringer, der nu sker af betingelserne omkring det at kunne gå på efterløn, er for det første noget administrativt bøvl, som a-kasserne, som fagforeningerne, som medlemmerne vil få store, store problemer med, og i den sidste ende handler det alt sammen udelukkende om at holde et figenblad op for den kendsgerning, at man har besluttet sig for at aflive efterlønsordningen.
I Fremskridtspartiet har vi den opfattelse, at lovforslaget, som det ligger her, skal der stemmes nej til, og det skal der af to grunde: For det første, fordi efterlønsbeviset er noget pjat.
Hvornår skal vi begynde at sende beviser ud til folk om, at de har ret til at gå på biblioteket, at de har ret til at få folkepension osv.?
Det er og bliver noget pjat, og det er udelukkende et forsøg på at have en propagandamaskine kørende at udstede den slags efterlønsbeviser.
For det andet er der spørgsmålet om medlemsbidraget, og dér er det som tidligere anført her af mig vores opfattelse, at det ikke kan nytte noget, at man gør medlemskab af en bestemt a-kasse til en betingelse for at være berettiget til offentlige ydelser.
Det er der store, store betænkeligheder ved, også i forhold til de menneskerettighedserklæringer, Danmark jo så sent som i sidste uge festligholdt. Så det samlede indtryk, som det ligger foran os nu, er, at man selvfølgelig skal stemme nej til lovforslag nr. L 125, og det eneste, vi kan konstatere, er, at lige så snart vi kommer efter jul, ja, så må vi altså fortsætte kampen, når engang regeringen får taget sig sammen til at få formuleret det lovforslag, hvor man tager selve livsgrebet på efterlønnen.