runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Søren Søndergaard (EL), 1999-02-25:
Jeg bliver altså også nødt til at bede hr. Tom Behnke gennemgå det der omfattende ankesystem, som der angiveligt skulle være, for jeg kender det ikke helt.
Det, som nogle gange gør det lidt mærkeligt at deltage i de her debatter, er, at der er gennemført så mange stramninger på flygtningeområdet i løbet af de sidste syv-otte år, så end ikke de, der kræver stramningerne, kan følge med i, hvor mange der er blevet gennemført, og derfor står de gang på gang heroppe og taler om en lovgivning, der var engang, men som ikke er længere.
Jeg ved ikke, om ikke hr. Tom Behnke kunne forklare lidt mere præcist, hvad det egentlig er, han mener?
Ebbe Kalnæs (CD), 1999-02-25:
Udviklingen har jo været sådan, at vi ikke længere accepterer, at de er forskellige, og spørgsmålet er, om ikke det nuværende system, vi har, når det gælder finansiering af kommunerne, som jo er noget gammelt og noget overbygget, i virkeligheden er det, der er det meget alvorlige, nemlig at vi har et system, som virker ganske tilfældigt.
Jeg siger ikke, at landet er dårligt stillet i forhold til by, men jeg siger, at vi har et system, der er tilfældigt.
Der vil jeg gerne spørge fru Karen J. Klint, om ikke Socialdemokratiet skal til at overveje, om ikke det system, vi i dag styrer efter finansieringsmæssigt, skulle ses efter i sømmene, for det virker vældig tilfældigt på en række områder.
Tom Behnke (FP), 1999-02-25:
Der er jo ingen grund til at blive ved med at diskutere det, vi er enige om.
Forskellen ligger jo så i, at vi fra Fremskridtspartiets side har den opfattelse, at Udlændingestyrelsen skal træffe afgørelsen, færdig, og at det, der hedder Flygtningenævnet og Dansk Flygtningehjælp, specielt Dansk Flygtningehjælp og deres vetoret, skal fjernes.
Det er vores klare opfattelse.
Vi har den opfattelse, at Udlændingestyrelsen er kompetent til at behandle disse ansøgninger, og vi er af den opfattelse, at når Udlændingestyrelsen har truffet en beslutning, så er det den beslutning, der er truffet.
Vi kunne godt lave, og det vil vi gerne i Fremskridtspartiet være med til, den ventil, der hedder, at man kunne søge indenrigsministeren, som man kan i dag, om humanitær opholdstilladelse.
Men vores udgangspunkt er, at Udlændingestyrelsen træffer afgørelserne, og deres afgørelser er endelige.
Søren Søndergaard (EL), 1999-02-25:
Nu forstår jeg så det dér »gang efter gang efter gang«.
Det er altså én gang, man kan anke én gang.
Det er problemet.
Jeg synes, det er interessant.
Jeg synes, det er godt at få det frem og få det diskuteret.
Tom Behnke (FP), 1999-02-25:
Forslaget har været fremsat, og jeg er glad for opfordringen; vi skal gerne genfremsætte det.
Jann Sjursen (KRF), 1999-02-25:
Kristeligt Folkeparti er meget positiv over for SF's beslutningsforslag
Jeg er glad for, at debatten her i dag også har sat fokus på, tror jeg, et flertals ønske om, at asylansøgerne i asylcentrene i højere grad skal have tilbud om at forpligtes til at arbejde.
Det vil jeg godt tage med her, for det synes
jeg faktisk er et positivt udkomme af den debat, som vi har haft i dag, og det er også et aspekt, som vi fra Kristeligt Folkepartis side meget gerne vil gå nærmere ind på under udvalgsbehandlingen.
Men når det gælder selve forslaget her i dag, så er vi altså positive over for det.
Jeg synes, at man kan diskutere tidspunktet for, hvornår arbejdstilladelsen skal udstedes, om det er det tidspunkt, hvor ansøgningen om asyl bliver realitetsbehandlet, hvad SF's beslutningsforslag lægger op til.
Men det er en ting, som selvfølgelig skal afklares i forhold til de praktiske problemer, der kan være ved forslaget, som indenrigsministeren også har været inde på, og som man selvfølgelig ikke helt kan negligere.
Søren Søndergaard (EL), 1999-02-25:
Jo, men spørgsmålet er jo ikke, om en afgørelse kan ankes.
Det er jo normal praksis i hele vores system, at selvfølgelig kan afgørelser ankes.
Hvis man er blevet dømt i byretten, så kan man gå til landsretten og endda til Højesteret.
Sådan er det, og sådan er det også i flygtningesager.
Hvis Udlændingestyrelsen har truffet en afgørelse, o.k., så går den videre til Flygtningenævnet.
Det er klart, og under specielle omstændigheder kan man gå videre til indenrigsministeren.
Der skal altså være nogle specielle omstændigheder, for at man kan gøre det.
Men det er jo ikke det samme, som at man kan anke gang efter gang, og at advokater kan blive rige på det, og det var det, hr. Tom Behnke sagde i fuldstændig forlængelse af det, hr. Bendt Bendtsen fra Det Konservative Folkeparti sagde.
Det er rigtigt, at engang var det anderledes.
Men sådan er det altså ikke længere.
Det er en fuldstændig normal procedure på linje med, hvad man har alle andre steder i samfundet, hvor der træffes afgørelser.
Dorte Bennedsen (S), 1999-02-25:
Jeg har ganske rigtig ikke læst Berlingeren i dag, men jeg kan glimrende forestille mig, at den højt uddannede ingeniør har et eneste ønske på denne grønne klode, det er at kunne få lov at få et job.
Til gengæld læste jeg Berlingske Tidende i søndags, og der var tale om en læge, der var færdig om et halvt år, og der var tale om en teknisk uddannet, jeg har glemt, hvad det var for en uddannelse, fuldstændig perfekt dansktalende - de kunne ikke få job.
Jeg har det ligesom hr. Søren Søndergaard, der nogle gange har måttet konstatere, at der er noget, han ikke forstår.
Og jeg forstår ikke, hvad det er, der får fru Pernille Frahm til at tro, at arbejdsgivere, som ikke vil tage den dansktalende læge eller den dansktalende teknisk uddannede, vil stå i kø for at tage mennesker ind, nok så højtuddannede, som ikke taler dansk, og hvor de kan risikere, at de må afskedige dem i løbet af en måned eller to eller tre, fordi asylsagen endte med et afslag.
Jeg mener, hvad jeg sagde i mit første indlæg, at jeg tror på, at det her er velmenende, men det er lidt til ære for, at vi altid gerne vil gøre et eller andet godt, og så gør vi dette her.
Det giver ikke nogen direkte effekter.
Henrik Svane (RV), 1999-02-25:
Jeg har læst den artikel, som fru Pernille Frahm henviser til, i Berlingske Tidende i dag, og jeg vil gerne spørge fru Pernille Frahm: Hvis det her forslag nu blev gennemført, og man forestillede sig, at den pågældende ægyptiske ingeniør fik et arbejde, mens han var asylsøger, og han efter 14 dage fik et afslag, tror fru Pernille Frahm så, at det håb, som SF gerne vil give disse mennesker, er et godt håb at give, hvis man ser en sådan konsekvens, at han 14 dage efter, at han får det arbejde, skal sendes ud af landet?
Peter Skaarup (DF), 1999-02-25:
I Dansk Folkeparti er vi meget skeptiske over for, at asylsøgere, der ikke har fået afklaret deres asylbehandling, skal have lov til at have en række af de her job, som SF lægger op til.
Vi synes, det er i orden, at man kan udføre job på asylcentrene, og vi kunne måske også godt forestille os, at der kunne være nogle undervisningsopgaver, som asylsøgere kunne overtage på asylcentrene, men vi mener altså ikke, at man vil være i stand til at bestride job uden for det område, også på grund af sprogkrav og andet.
Det er jo mange gange et af de problemer, vi har, når vi snakker med SF om udlændingepolitikken, at vi tit og ofte oplever, at SF bagefter, hvis de har fået forslag vedtaget, der medfører en liberalisering, f.eks. på det her område med hensyn til at have job som asylsøger, kommer og siger: Jamen nu har de pågældende job, og de er på vej til at fungere fint, nu skal de pågældende have permanent opholdstilladelse, altså have asyl.
Og der er det, jeg siger, at den kammer over.
Derfor vil jeg godt spørge SF her afslutningsvis: Vil SF garantere, at asylsøgere ikke efterfølgende, hvis de får lov til at få de her job, ikke efterfølgende får permanent opholdstilladelse og asyl?
Pernille Frahm (SF), 1999-02-25:
Det sidste har jeg ganske svært ved at garantere hr. Peter Skaarup, for det er jo op til asylproceduren at afgøre.
Det er jo op til vores myndigheder at afgøre, om de kan få opholdstilladelse eller ej.
Det er ikke i min magt at bestemme, om de her folk skal have opholdstilladelse eller ej.
Jeg tror nok, hr. Peter Skaarup spurgte, om jeg ville kræve, at de skulle have det.
Der er da nogle sager, vil jeg sige, hvor SF er uenige i den vurdering, som Udlændingestyrelsen og Flygtningenævnet har, når de går ud i en kampagne for, at folk kan få asyl, selv om de pågældende har fået afslag; det kan da ikke nægtes.
Men med hensyn til, om det skulle have en sammenhæng specielt med, om folk har arbejde eller ikke har arbejde, kan jeg parallelisere i et svar til hr. Henrik Svane, som spørger: Hvad sker der, hvis man får arbejde og så får afslag 14 dage efter?
Min pointe er, at den argumentation kun har gyldighed, hvis man vil isolere mennesker fra det omgivende samfund.
Fru Dorte Bennedsen mener ikke, at disse mennesker nogen sinde vil få en chance for at få et arbejde, og at ingen vil ansætte dem, og det mener hr. Peter Skaarup i øvrigt heller ikke.
Men jeg forstår ikke, hvorfor vi skal stille os på de arbejdsgiveres side, som ikke vil ansætte dem, og sige, at fordi ingen vil ansætte dem, skal de heller ikke have lov til at forsøge.
Det må sådan set være deres egen sag senere hen, om der er nogle, der vil ansætte dem, for det, vi skal give dem, er jo ikke en garanti for, at de får arbejde, men en ret til at forsøge, en ret til at begynde at kigge i annoncer, en ret til at begynde at gennemforske de muligheder, der er.
Peter Skaarup (DF), 1999-02-25:
Jeg vil bare afslutningsvis sige, at nu er vi jo ude på skråplanet, sådan som jeg ser det, hvis SF altså har magt til at få forslaget gennemført, og der er flertal for det her i Folketinget; det håber vi ikke der er.
Men hvis der er det, kan vi altså ikke få nogen garanti for, at et nyt argument for at få asyl ikke vil være, at nu har man altså job i Danmark og kan begynde at klare sig selv, osv. osv.
Det vil medføre et skråplan, hvor der vil blive en ny mulighed for at få asyl, selv om man egentlig ikke er berettiget til det, og derfor vil jeg meget gerne advare mod forslaget.
Thorkild Simonsen (S), 1999-02-25:
Selv om det nok ikke er kutyme, når det er et forslag, jeg ikke selv har fremsat, tager jeg ordet endnu en gang.
Vi har jo, som det også er nævnt af flere, gjort meget for at nedbringe den tid
mest muligt, og det siger jeg, vel vidende at det er et gennemsnitstal, når jeg siger 5-6 måneder, og desværre er der altså nogle eksempler på sager, hvor det varer betydelig længere.
Også Dublinkonventionen har været nævnt.
Nu er vi jo ikke alene bestemmende over, hvor hurtigt et land, som vi sender en besked til, skal svare os, og derfor er det måske et nyt aspekt, som jeg tror, udvalget skal se lidt på, især af hensyn til Røde Kors, som har den meget krævende opgave at give de mennesker en menneskelig tilværelse i den tid, de skal være her. Jeg vil dog sige, at jeg tror, man skal koncentrere sig meget om, som jeg sagde i min indledning, at se på de opgaver, som Røde Kors og Udlændingestyrelsen er i stand til i dag på frivillig basis at give disse asylansøgere.
De må for min skyld gerne, som det sker et sted eller to i København, medvirke til humanitært arbejde i organisationer, for det tror jeg er nyttigt. Det tredje, jeg vil sige, er, at jeg synes, det er glædeligt, at flere har kommenteret det, jeg tog med, men som ikke direkte har med det her at gøre: at vi koncentrerer vores arbejde om at få dem, der har fået asyl, og dem, som er kommet her til landet og har en arbejdsløshedsprocent, der er tre-fire gange højere end danskernes, sat i arbejde.
Jeg siger ikke, det skal være et lovgivningsinitiativ, men jeg medvirker i hvert fald både som minister og privatperson gerne til det arbejde.
Det bliver nemlig et problem for både dem og det danske samfund, hvis vi ikke gør en aktiv indsats, hvad enten vi er offentligt eller privat ansat.
Tom Behnke (FP), 1999-02-26:
Jeg er meget foruroliget over forudsætningerne for fru Gitte Seebergs konklusioner på det her:
Fru Gitte Seeberg siger, at man jo ikke kan behandle med heroin, men der er heller ikke tale om behandling; der er tale om, at man midlertidigt giver en narkoman et stof, som narkomanen under alle omstændigheder ville indtage, indtil narkomanen er stabiliseret og kan komme i egentlig behandling.
Så der er ikke tale om en behandling; der er tale om en parkeringsplads.
Så siger fru Gitte Seeberg, at man kan frygte, at narkomaner vil kvalificere sig til at komme på heroin, men jeg kender ikke én eneste narkoman, der synes, det er fedt at være narkoman, der synes, det er alle tiders at være narkoman, og som længes efter bare at kunne få sine stoffer.
Tværtimod hader alle narkomaner deres tilværelse.
Så taler fru Gitte Seeberg om menneskehensyn og livskvalitet, men hvor meget livskvalitet er der i, at vi i Danmark har 20 gange så mange dødsfald blandt narkomaner, som man f.eks. har i Holland, hvor meget livskvalitet er der i et dødsfald?
Og så siger fru Gitte Seeberg, at man i stedet skulle benytte sig af behandling, men her er ikke tale om et alternativ til behandling, her er tale om et alternativ til et liv i rendestenen.
Villy Søvndal (SF), 1999-02-26:
Jeg tror, vi kan få et ganske interessant udvalgsarbejde om det her spørgsmål, for hvis man bygger sin argumentation på nogle argumenter, der viser sig at være forkerte, sådan som fru Gitte Seeberg gjorde det, har man vel også pligt til at ændre standpunkt undervejs.
Fru Gitte Seeberg sagde, at det, der karakteriserede det schweiziske forsøg, var, at man ingen behandlingstilbud havde i Schweiz.
Det er simpelt hen forkert.
Ifølge de tal, vi fik oplyst på den høring, Folketinget havde, har Schweiz 30.000 stiknarkomaner, og 20.000 af dem er i behandling.
Så ved jeg godt, at den næste diskussion drejer sig om, hvilken kvalitet de forskellige behandlingstilbud har, og det skal selvfølgelig også med.
Jeg vil så spørge fru Gitte Seeberg: Hvis fru Gitte Seebergs præmisser med hensyn til de schweiziske forsøg er forkerte, får det så den konsekvens, at De Konservative ændrer holdning?
Eller tror Det Konservative Folkeparti virkelig, at det kan bæres hjem på grundlag af et argument, som jeg egentlig troede vi var færdige med, nemlig argumentet: Skal staten være pusher?
Hvis man ikke er kommet længere i argumentationen, har man simpelt hen intet forstået af denne debat, synes jeg, og det skuffer mig.
Gitte Seeberg (KF), 1999-02-26:
Som jeg startede med at sige i min ordførertale, synes jeg også, det rejser en række etiske problemer.
Jeg mener ikke, at vores narkopolitik alene kan anskues fra en sundhedspolitisk vinkel; man er også nødt til at anskue den fra en retspolitisk vinkel. Jeg vil sige til hr. Villy Søvndal: Det er rigtigt, at man ikke kan sammenligne Schweiz med Danmark, for gjorde man dét, ville det i hvert fald ifølge Sundhedsstyrelsen betyde, at 80 pct. af de københavnske narkomaner skulle være omfattet af forsøget, og det har jeg forstået på hr. Villy Søvndal at han heller ikke er interesseret i.
Så går hr. Tom Behnke til angreb på det, jeg siger om at kvalificere sig til at være narkoman, og det er selvfølgelig svært at sige noget om, men min frygt er, at jo flere der kommer ind i ordningen, jo færre vil der være, som går på afvænning, og det er sådan set det, der er problemet. Hr. Tom Behnke kender tilsyneladende mange narkomaner, men jeg har også talt med mange narkomaner, og jeg vil sige, at jeg har ikke talt med én eneste afvænnet narkoman, som synes, det her er en god idé.
Det er det samme, der bliver sagt af alle, nemlig at havde man fået tilbudet om heroin på et tidspunkt, så var man aldrig nogen sinde kommet ud af sit misbrug.
Jeg synes, det er vigtigt, at vi lytter til dem, der har prøvet det på deres egen krop, og som ved, hvad det vil sige, og dér lyder det samstemmende, at det var man simpelt hen ikke kommet ud af.
Tove Fergo (V), 1999-02-26:
Men fru Gitte Seeberg ved jo sikkert også godt, at de narkomaner, der kommer ud af deres misbrug på behandlingsinstitutionerne med Minnesotamodellen, er en tredjedel af dem, der kommer i behandling.
Så kan de komme i behandling igen, når der er gået et stykke tid.
Så er der igen nogle, der kan komme ud af deres misbrug, og det er godt, det er virkelig godt.
Men til sidst er der jo en restgruppe, som man ikke kan hjælpe, og som ikke kan hjælpes hverken med Minnesotamodellen eller andre former for behandling, og den restgruppe er dem, der ender i rendestenen.
Det er dem, der har byldeinfektioner og leverbetændelse, som får amputeret benene, som dør, og som ikke kan blive modtaget på landets skadestuer.
Det er dem, vi har en forpligtelse til at hjælpe.
Til det med at tale om statsheroin og staten som pusher: Jeg har aldrig hørt noget lignende.
Fru Gitte Seeberg vil vel ikke kalde staten for pusher, når læger ordinerer ketogan til døende kræftpatienter som smertelindring?
Gitte Seeberg (KF), 1999-02-26:
Der er jo ingen, der kan være uenig i, at narkomaner generelt, men selvfølgelig også de narkomaner, som har det værst, har en forfærdelig tilværelse.
Men jeg tror, at vi kan gøre det bedre herhjemme.
Jeg tror, vi kan forbedre vores behandlingssystem, og jeg tror, at det, som vi her i Folketinget skal koncentrere os meget om i fremtiden og i øvrigt har diskuteret under udmøntningen af satspuljen sidste gang her i efteråret, hvor der nu også igen er sat lidt flere penge af - der har faktisk været sat rimelig mange penge af i de senere år - er, at vi skal kunne gøre efterbehandlingen bedre.
Jeg føler mig overbevist om, at hvis man prøver at sætte det her psykosociale i værk på samme måde, som man har gjort det i Schweiz, hvor man prøver at hjælpe dem med bolig, prøver at hjælpe dem til et arbejde, sørger for at de kommer til lægen osv., så vil vi nå langt videre med vores behandlingsresultater, end vi er nået i dag, for problemet er, at der er tilbagefald alt for mange gange, når behandlingen kun varer måske et halvt år.
Villy Søvndal (SF), 1999-02-26:
Det er igen for at rette en åbenbar misforståelse.
Det er simpelt hen ikke rigtigt, må jeg sige til fru Birthe Skaarup.
Tvangsafvænningen er anvendt.
Det er rigtigt, at to amter har sagt, at de teoretisk gerne ville anvende den, nemlig Ribe og Frederiksborg, men det er lige så rigtigt, at ingen af dem har brugt den, og det kan fru Birthe Skaarup så blive oplyst om under udvalgsarbejdet.
Men det, som jeg i øvrigt synes er bekymrende, er, at fru Birthe Skaarup er i stand til at holde så enøjet et indlæg og har forstået så lidt, efter at vi har haft en debat kørende i fem år.
Det her drejer sig ikke om legalisering af heroin.
Det er jo ikke fri heroin.
Det er ikke det, vi diskuterer.
Har fru Birthe Skaarup overhovedet læst forslaget?
Skal vi blot give efter, spørger fru Birthe Skaarup.
Der ligger intet i det her forslag, der går på at give efter.
Jeg har i øvrigt savnet, når fru Birthe Skaarup siger, at så er det behandling og behandling og behandling, at få at vide: Hvem er det, der har slæbt for behandlingsindsatsen?
Hvem er det i det her Folketing?
Det er da vist ikke Dansk Folkeparti.
Det er da vist nok ikke Dansk Folkeparti, der har fået afsat penge til en forøget behandlingsindsats.
Det er vist nok andre partier. Jeg synes, at det på en måde er et forstemmende indlæg at høre: at have læst et forslag og have forstået så lidt af debatten.
Når amterne ikke har anvendt den, så antager jeg, at det er, fordi amtsrådsmedlemmer er mere forstandige end Dansk Folkeparti, og det synes jeg i øvrigt tjener amtsrådsmedlemmerne til ære.
Jeg kvitterer også for, at fru Birthe Skaarup har læst forslaget.
Det, jeg var i tvivl om, var, om det også var forstået.
Hvis man stadig kan anvende udtryk som legalisering og sådan noget, så skal jeg ikke betvivle, at man har læst det, men i så fald har man intet forstået af, hvad debatten drejer sig om, og det synes jeg også er et problem.
Birthe Skaarup (DF), 1999-02-26:
Igen: Det er hr. Villy Søvndal, der har et problem.
Dansk Folkeparti har både læst og forstået, hvad det her handler om, og det tror jeg der er flere i det her folketing i de forskellige partier der også har.
Morten Helveg Petersen (RV), 1999-02-26:
Der er ikke nogen nemme løsninger på den sag, vi diskuterer i dag.
Det fremgår vist med al ønskelig tydelighed.
I Det Radikale Venstre er vi stærkt tilhænger af en effektiv forebyggelse og behandling.
En massiv psykosocial indsats er og bør fortsat udgøre grundstammen i behandlingsindsatsen også over for de hårdest belastede narkomaner.
Forsøg med lægeordineret heroin vil ikke under nogen omstændigheder kunne stå alene, men skal følges op af en styrket psykosocial indsats.
Når dette er sagt, så vil vi dog gerne understrege, at det selvfølgelig er nødvendigt at lære af de erfaringer, som man drager i andre lande med hensyn til narkobehandlingen.
Det viser sig jo, at der jo heller ikke er nogen i andre lande, der har fundet de vises sten. Flere lande, heriblandt Schweiz, har igangsat forsøg med alternativer, med utraditionelle behandlingsformer.
De foreløbige og spæde erfaringer fra forsøgene er blandede.
På negativsiden er der fortsat en række betænkelige punkter.
Det er bl.a. usikkert, om forsøgsresultaterne er bedre end det eksisterende metadonbehandlingstilbud.
Samtidig kan man spørge sig selv, om man reelt har været i stand til at nå dem, der ikke kan nås med de eksisterende behandlingstilbud. Det schweiziske forsøg med heroin blev fulgt op af en massiv psykosocial indsats.
Erfaringer fra forsøget er endnu så svagt dokumenteret, at årsag og virkning ikke kan adskilles på et sikkert videnskabeligt grundlag.
Der vil også være problemer, hvis man indførte forsøg som i Schweiz.
Der har været nævnt en række problemer med hensyn til afgrænsning af målgruppe og kriterier for indgåelse af forsøgene.
Det viser med al ønskelig tydelighed, at det ikke er nogen nem sag.
WHO evaluerer i løbet af foråret det schweiziske forsøg.
Den videnskabelige dokumentation skal være så sikker og gennemarbejdet som muligt, og dermed kan vi træffe en beslutning på et så sikkert grundlag som muligt.
I Det Radikale Venstre har vi diskuteret det her emne i lang tid.
Vi har stor forståelse for diskussionen.
Det er en diskussion, der optager os meget.
Jeg er personlig skeptisk over for SF's forslag, men det er ikke nogen hemmelighed, at der er forskellige opfattelser i Det Radikale Venstre. Det afgørende er den psykosociale indsats, og derfor er vi selvfølgelig glade for sundhedsministerens tiltag med at nedsætte en ekspertgruppe, der skal forberede et videnskabeligt forsøg baseret på metadonbehandling.
På den baggrund kan vi ikke støtte SF's beslutningsforslag, men vi lægger vægt på og ser frem til WHO's evaluering.
Tove Fergo (V), 1999-02-26:
Jeg er også overbevist om, at det kan gøres langt bedre, end det bliver gjort i øjeblikket, og egentlig er det jo beskæmmende at høre de to ministre tale om, at nu vil man virkelig sætte ind med psykosocial behandling samtidig med metadon.
Det troede jeg faktisk var noget af det, vi havde gjort.
Jeg ved godt, at vi ikke har det, for behandlingen er metadon og smøger og kaffe rundt omkring på ambulatorierne, på behandlingsstederne.
Det er jo det, vi hører, det er det, vi ser, og det er det, vi oplever, men det er da egentlig beskæmmende, at der skal gå så lang tid, før man siger: Den behandling, som vi betaler for, må vi nu også sikre, bliver, som vi forventer, at den skal være.
Så jeg er helt enig.
Loven vedrørende tvangstilbageholdelse skal også bruges.
Den bliver ikke brugt et eneste sted i landet overhovedet i dag, så den skal selvfølgelig bruges.
Vi skal bruge det hele, og det skal gøres bedre og mere kvalificeret.
Selvfølgelig skal det det, men vi kommer ikke uden om, at der er denne lille gruppe mennesker tilbage, som er så dybt elendige, og dem kan vi jo lade sejle deres egen sø, så vi holder vores ideologiske faner højt.