Sonja Albrink (CD), 1997-11-06:
Når man diskuterer ældrepolitik, er det jo ikke nok alene at beskæftige sig med hjemmehjælp og alt det andet, man kan pege ud som problemer her og nu.
Der skal tænkes fremad, og der skal planlægges for fremtiden, og det er det, CD gør i sit nye ældreoplæg.
Vi kender jo udviklingen i befolkningens aldersmæssige sammensætning, og nogle mener, at der ikke er råd til den såkaldte tikkende ældrebombe, ikke medmindre vi f.eks. forringer efterlønnen eller afskaffer den.
Lad mig slå klart fast: CD vil ikke røre ved efterlønnen.
Vi skal til gengæld sørge for, at der bliver råd - ikke ved at tvinge de ældre til at blive længere på arbejdsmarkedet - men ved at gøre det mere tiltrækkende at blive noget længere for dem, der godt kan og vil. Virksomhederne og arbejdsmarkedets parter skal selv være med til at sørge for det, og så skal vi her i Folketinget se lovgivningen efter i sømmene, så vi kan få fjernet barriererne for en fleksibel tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet, som der skal være.
Mange er særdeles selvhjulpne, de klarer alting selv, de jogger, og de rejser og har en strålende livskvalitet, uden at det offentlige behøver at gøre noget som helst lige bortset fra folkepensionen.
Den er jo et fast omdrejningspunkt i ældrepolitikken, og det skal den også blive ved med at være.
Men i CD ønsker vi folkepensionen forenklet.
Flest mulige
skal spare op til alderdommen, og CD har da også i et tidligere skatteoplæg fremlagt ideer til, hvordan det kan gøres mere attraktivt at begynde at spare op allerede i de unge år.
Det offentlige skal skabe rammer og muligheder for alle.
Men den største forpligtelse er at sikre de svageste en værdig og tryg tilværelse, hvor man behandler de ældre med respekt og uden formynderi.
Vi kan ikke være andet bekendt.
De ældre skal ikke være kastebold i et decentralt system med et kommunalt fastsat serviceniveau og mulighed for kassetænkning.
Når hjemmehjælpen svigter rundt omkring, så er der jo næsten ingen grænser for den politiske velvilje.
Men så snart nogen blot nævner det kommunale selvstyre, bliver det straks fredet af et flertal.
Jeg synes, det er for dårligt, at man f.eks. ikke kan enes om at indføre en ankemulighed.
Jeg tror - det har CD i hvert fald peget på mange gange - og jeg mener, at det er en af de måder, som kan rette op på de mange skævheder.
Til gengæld er der enighed om, at der skal uddannes flere hjemmehjælpere.
Det bliver der sandelig også behov for.
Men diskussionen må ikke drukne i spørgsmål om rengøring og indkøb.
CD slår til lyd for, at vi gør meget mere ud af at tale om egentlig pleje og omsorg for de svageste.
Derfor foreslår vi også, at man splitter tingene op.
Frigør hjemmehjælperne til de opgaver, de er særligt uddannede til. Lad hjemmehjælperne få noget mere tid til de ældre med det største pleje- og hjælpebehov, og træk så på andre til alt det, der ikke kræver en uddannelse.
Der ligger jo et arbejdsmarked og job til folk, hvor den rigtige indstilling og sans for at omgås de ældre er det vigtigste.
Så er der det praktiske.
Jamen her er det bedøvende ligegyldigt, hvem der løser opgaverne, om det er kommunen, om det er hjemmeservice, eller om der udliciteres.
Det er underordnet, blot det kommunale ansvar ligger fast, og der sættes mål på kvaliteten. Det er en klar forudsætning.
Grundlæggende er det borgerens eget ansvar at planlægge den tredje alder.
Vi ved, at efterspørgslen på ældreegnede boliger vil stige, og det kræver allerede nu en koordinering af byplanlægning og ældresektoren ude i kommunen.