Per Stig Møller (KF), 2006-05-02:
Det har jo været en interessant debat.
Det har været en sådan lidt særpræget debat, for normalt er forespørgselsdebatter til regeringen jo om noget, regeringen har gjort, eller man synes regeringen skulle gøre.
Regeringen har jo ikke skrevet rapporten, og regeringen var heller ikke ansvarlig for oppositionens politik i fodnoteperioden og i øvrigt alle de andre år, som er beskrevet, H.C. Hansens periode, og da vi kommer ind i NATO osv., som vi jo slet ikke har været inde på. Jeg vil godt komme med nogle vurderinger her til sidst og nogle svar, men igen: Det er jo ikke regeringen, der skal besvare en rapport, det er en åben drøftelse her i Folketinget af en periode.
Hr. Holger K. Nielsen siger, at vi ikke har fremført afgørende argumenter mod rapportens kvalitet, som om det var noget, vi skulle gøre.
Det kan jeg ikke rigtig genkende, jeg har ikke anfægtet rapportens kvalitet.
Jeg synes da, som det også fremgik af min tale, at der har været mange interessante konklusioner, som jeg ikke kan gentage, bl.a. om, hvordan venstrefløjen kom til at føre – kom til at føre! – den politik, som Moskva allerhelst ville have at den førte i Danmark.
Så jeg synes da, at det er en rapport, som sobert belyser de sovjetiske interesser, reaktionen i Amerika og det danske politiske spil, hvor det jo helt klart var et indenrigspolitisk drilleri, der kørte, som Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre hoppede på, selvfølgelig drevet af, at Socialdemokratiet var kommet i opposition, og at fredsbevægelser, som hr. Holger K. Nielsen jo rigtigt beskrev, havde meget, meget stor medvind i den periode.
Så beskrev hr. Holger K. Nielsen, og det synes jeg også var en rigtig situationsbeskrivelse fra perioden, at venstrefløjen var bange for atomkrig, at man var bange for Reagans optrapning
Det var jo dengang, man også sang sangen »Vi voksne kan også blive bange«, og man inficerede jo for så vidt samfundet med angst.
Man sagde hellere rød end død, og man vendte sig mod Amerika og opfattede Amerika som krigsophidseren, på trods af at truslen jo kom fra Sovjetunionen.
Hvis man nu havde ført denne læggen sig ned på ryggen som en hund-politik med hellere rød end død, så havde man jo ført en tilpasningspolitik, som betød, at Danmark herefter ville være under konstant afpresning og være nødt til at føje Sovjetunionen i den udenrigspolitik, de ønskede af os.
Sovjetunionen ønskede, som jeg nævnte, at de britiske og franske a-våben skulle tælles med under nedrustningsforhandlingerne, og jeg husker en debat her, hvor hr. Lasse Budtz gjorde meget ud af, at de skulle tælles med.
Det var det, der gjorde, at han blev klar over, at han ikke kunne følge økonomisk med i det militære kapløb.
Så kan man sige, at man er imod det militære kapløb.
Men Reagans vurdering var jo, at her kunne man knække dem.
Der var to ting, der efter min opfattelse knækkede dem, og Gorbjatov er jo enig i den ene, nemlig at SDI-projektet var det endelige sammenbrud for Sovjetunionens militære aspirationer.
Den anden var, og der tror jeg så vi er enige, Helsinkiaftalen, som Carter fik igennem, og som hr. Niels Helveg Petersen jo også var inde på.
Den spillede en meget stor rolle.
Der troede jo Bresjnev, at han havde snydt Vesten, fordi man sagde, at Europas grænser ligger fast, det var den ene kurv, og det var jo godt, for så fik han lov til at beholde alt det, han havde fået.
Den anden kurv, tror jeg det var, var jo så, at man ikke måtte jamme om, at menneskerettighederne skulle respekteres.
Det satte jo gang i dissidentbevægelsen i Østeuropa, som vi jo støttede alt det, vi kunne, og det betød så også, da Gorbatjov kom til, at jammingen holdt op, altså at der kom information over.
Det spillede en meget stor rolle, men det var altså to amerikanske præsidenter, som vi støttede solidarisk, hvorimod oppositionen her, som jo altså ikke havde flertallet, ikke støttede politikken i 1980'erne.
Det er nu ikke den godtgør.
På side 635 siger DIIS-rapporten nøgternt og ordentligt, at der er forskellige vurderinger, at udsagnene går i forskellige retninger, og så kommer det: Både udenrigsminister George Shultz – og jeg er enig i, at han er amerikansk udenrigsminister – og ansatte i State Department og Pentagon gav tydeligt udtryk for en kritik, der især vedrørte den danske politiks konsekvenser for USA's forhandlingsposition over for Sovjetunionen og for USA's engagement i Europa.
Det er da ret voldsomt.
Det vil sige, at de giver jo indtryk af, at vi underminerede deres forhandlingsposition, fordi Sovjetunionen kan få fornemmelse af, at de ikke behøver levere, fordi der er såmænd sådan nogle som danskerne og så de øvrige socialdemokratier, som hr. Mogens Lykketoft nævnte, som kan finde på at få stoppet den vestlige politik.
Så er det rigtigt, at andre aktører havde andre meninger, men det var nogle fra den amerikanske ambassade i København, og det er jo så en af de fejl, DIIS har begået, fordi disse ambassademedarbejdere i København var altså ikke ambassadøren, Todman har de ikke talt med, det var folk så langt nede i systemerne, at de nok ikke har haft nogen viden om Pentagons og State Departments vurdering, og en af dem har jo også sendt en berigtigelse til DIIS.
Det er jo et af de steder, hvor DIIS har været nødt til og bliver nødt til at erkende, at man er nødt til at rette i rapporten, ligesom det var forkert, hvad de skrev om Eigil Jørgensens forhold til Shultz, som de jo også er klar over at de må sende et rettelsesblad om, og derfor er det jo en foreløbig afhandling.
Så man brød faktisk ud af den forhandlingspolitik, som havde til formål at få stoppet Sovjetunionen.
Dobbeltbeslutningen var jo et meget, meget alvorligt svigt fra dansk side, for man overlod jo banen til Sovjetunionen, hvis ikke man havde lavet dobbeltbeslutningen, som det i øvrigt var Helmut Schmidt, den store tyske socialdemokrat, der bad om.
Man kan godt sige, at de ikke havde den militære overmagt – ja, det fremgår, at det havde de altså – men man var lidt usikker på det indtil midt i 1980'erne.
I Folketinget vidste vi jo i hvert fald heller ikke andet.
Men de havde jo fået den militære overmagt, hvis ikke man havde fået dobbeltbeslutningen, så havde man jo overladt det europæiske kontinent til truslen fra Sovjetunionen.
Så det er let nok at sige, at de ikke havde overmagten.
Nej, for man lod dem ikke få overmagten.
Men oppositionen her havde jo med sit flertal, hvis det havde været den europæiske politik, leveret dem overmagten.
Der var ingen andre regeringer, det er rigtigt, man kan nævne socialdemokratiske partier, men der var jo ingen regeringer, der fulgte den danske opposition.
Det var der jo ikke.
Jeg medgiver naturligvis hr. Mogens Lykketoft, at Sovjetunionen ikke har ført Socialdemokratiet.
Det siger han, og det er jeg også fuldstændig overbevist om da er helt rigtigt.
Men der er bare et meget, meget ubehageligt sammenfald mellem Sovjetunionens ønsker og det, vi så mødte hernede i Folketingssalen, mellem hvad de ønskede, at Danmark leverede, og oppositionen her fik et flertal for.
Der kan man jo kun være glad for, at de andre NATO-lande accepterede det som en fodnote.
Så siger hr. Niels Helveg Petersen, at det var regeringens egen fejl, at den valgte at blive siddende.
Jeg tror nu ærlig talt, at hr. Niels Helveg Petersen i 1980'erne var enig i, at regeringen skulle blive siddende, fordi den økonomiske genopretning var hovedanliggendet, ellers havde hr. Niels Helveg Petersen jo kunnet stille et mistillidsvotum til regeringen.
Det tror jeg Socialdemokraterne havde været med til, hvis hr. Niels Helveg Petersen havde forsøgt det.
Det var, fordi – og det var vi enige om – at den økonomiske genopretning var hovedopgaven, og så mente vi jo i øvrigt også, at det nok var bedre, at regeringen lige satte de fodnoter, end at oppositionen tog ned og gjorde dem endnu værre.
Med hensyn til Solidaritet vil jeg også lige gøre nogle bemærkninger.
Jeg er enig i, at Solidaritet og paven spillede en meget stor rolle, men vi skal også lige huske på, at der var et militærdiktatur.
Så i 1980'erne var der altså militærdiktatur lige på den anden side af Østersøen.
Det nytter ikke, at hr. Holger K. Nielsen ryster på hovedet, for Solidaritet fik altså ikke magten i 1980'erne.
Der var tværtimod lavet et militærkup, og Sovjetunionen havde altså deres krig i Afghanistan, så ingen kunne jo vide noget om, hvilke svage led de ville kaste sig over.
Derfor var det så vigtigt, at Danmark ikke gjorde sig til et svagt led.
Derfor var regeringen så kraftigt imod den politik, som oppositionen førte.
Det er let nok at se i bakspejlet, men vi levede jo historien forlæns, og det var der, vi havde debatterne.
Det var der, vi, der nu er regering, og som også var det dengang, hele tiden ville være solidariske med alliancen, fordi alliancen var forsvaret for vores frihed.
Det var den solidaritet, der blev svigtet af oppositionen med alle de eksempler, som jeg har nævnt.
Til sidst vil jeg sige til hr. Kleist: Altså, en undersøgelse af Grønland under den kolde krig er jo lavet.
Den er jo faktisk lavet, jeg tror det er i to bind, af DUPI, og derfor kan man egentlig ikke bebrejde disse forskere her, at de ikke har gjort så meget ud af det, for det er ikke ret lang tid siden, der kom en stor og seriøs rapport, som jeg ikke har hørt kraftigt kritiseret.
Det bliver så ikke noget, regeringen skal tage sig af, det er jo det nye forskningscenter, hvis der skal forskes mere i Grønland og Færøerne, og det synes jeg da er en glimrende idé.