runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anne Baastrup (SF), 2005-03-29:
Nu er vi lidt med i den debat, der var mellem fru Margrethe Vestager og fru Tina Nedergaard.
Det, jeg bare ikke helt forstod, er, hvor stor en kapacitet det er, man regner med.
Det virker lidt diffust alligevel.
Det bliver sådan lidt snakken uden om hovedproblemet.
Vil vi fremover kunne få nogle aktive centre for undervisningsmidler, der fungerer på den måde, som de fungerer i dag, hvor der også er de blandede muligheder for kulturtilbud, hvor vi kan udvikle folkeskolen som kulturcenter og andet, eller vil det bare blive diffunderet væk inde i det store CVU-kernecenter eller kernecenter-CVU, eller hvad det nu er, det kommer til at hedde, således at undervisningsmidlerne ikke bliver en central arbejdsopgave?
For selv om der faktisk rundtomkring er fremtidige kommuner, der bliver store nok, er det – på trods af at kommunerne er store nok – en meget central funktion, der kommer til at ligge der.
Margrethe Vestager (RV), 2005-03-29:
Jeg har stor respekt for, at man ikke kan vide, hvad der kommer ud af noget, der ikke er skabt endnu.
Men det, jeg spørger til, er, hvad det er for en forventning, man har, for det er jo vigtigt for os at vide, hvilken politisk tilgang man har til det arbejdes videreførelse.
For jeg forstår på ordføreren, at der er enighed om, at arbejdet skal videreføres, og at der er en risiko for, at arbejdet så at sige drukner i kerne-CVU'ernes almindelige aktivitet.
Spørgsmålet er, hvordan den hegnes ind, og derfor ønsker jeg mere en politisk tilkendegivelse frem for en faglig overvejelse om, hvad udredningsarbejdet måtte ende med.
Tina Nedergaard (V), 2005-03-29:
Formanden må undskylde, men det er ret forvirrende, at lygterne heroppe lyser i skiftende farver undervejs.
Lige nu er det aktuelt rødt.
Nu er det gult.
Undskyld.
Min forventning til udredningsarbejdet er, at man vil kunne se, at vi godt kan videreføre en del af det faglige, der er i dag, under lovforslaget, som det foreligger nu.
Det vil nemlig ske i forbindelse med, at vi lægger en større del over til kerne-CVU'erne og trækker på den ekspertise, der f.eks. også er udlagt fra Danmarks Pædagogiske Universitet.
Hvad der i øvrigt kommer til at udgå af udredningen, kan jeg desværre ikke svare på i talende stund, da vi afventer udredningsarbejdet.
Margrethe Vestager (RV), 2005-03-29:
Jeg tror, det er meget afgørende, når man ser på, hvad der skal til for at inspirere og kvalificere folkeskolens undervisning, at man fastholder det engagement og den ekspertise, der er i miljøerne i dag.
Derfor vil jeg spørge, hvad der er Venstres forventning til den udredning, som nu skal sættes i gang, for jeg synes, det er en lille smule usikkert, at der, hvad angår de bemyndigelser, der jo også ligger i det her lovforslag, skal en udredning til, før vi ligesom kan sige noget om, hvordan det bliver også i forhold til, hvordan brugerinddragelsen bliver.
Så det ville være fint, hvis ordføreren kan komme lidt tættere på, hvad der er Venstres forventning til det konkrete resultat af en vedtagelse af lovforslaget i forhold til videreførelse af det arbejde, der gøres så udmærket i dag.
Tina Nedergaard (V), 2005-03-29:
Jeg mener, det er vigtigt, at ekspertisen videreføres.
Så kan man altid diskutere, om ekspertisen skal videreføres samlet, eller om det skal overgå til nogle faglige sammenhænge, hvor det hænger bedre sammen, altså når det f.eks. overgår til kerne-CVU'erne, hvor man i forvejen har et stærkt fagligt læringsmiljø.
Men det er et relevant spørgsmål, som jeg synes vi skal bore lidt i under udvalgsbehandlingen, altså om det er den skillelinje, der lægges op til her, som er den eneste rigtige.
Det vil jeg gerne være åben over for.
Bjarne Laustsen (S), 2005-03-29:
Jeg vil gerne spørge fru Tina Nedergaard, hvordan regeringen har tænkt sig at sikre, at amtscentralerne får undervisningsmidler?
Hvordan skal det ske?
Ja, o.k., det står der så i lovforslaget, men frygter Venstre ikke en opsplitning, eller vil man sørge for, at tingene forbliver samlede, som det er ønsket af mange?
Tina Nedergaard (V), 2005-03-29:
Som tilfældet var i det foregående lovforslag, retter også dette lovforslag sig mod en ændring af styringsformen for institutioner på uddannelsesområdet som følge af den kommunalreform, der er aftalt mellem Dansk Folkeparti og regeringspartierne.
Formålet med lovforslaget er at fjerne radiograf- og sygeplejeskolerne fra de nuværende amter, som jo nedlægges, og lade uddannelserne overgå til statslige selvejende institutioner, nøjagtig som tilfældet også var i det tidligere lovforslag.
Forslaget her lægger således op til, at radiograf- og sygeplejeskolerne sidestilles med en lang række øvrige uddannelsesinstitutioner, hvad angår finansieringsstyring, fastlæggelse af egne vilkår og også de betingelser, de i øvrigt indgår i med egen bestyrelse m.v. Det ligger i forslaget, at de enkelte institutioner kan vælge at fortsætte som selvstændige under staten, eller de kan vælge at indgå i et af de CVU'er, altså Centre for Videregående Uddannelser, som allerede er etableret, eller som måske på sigt vil blive etableret.
Dermed er der lagt op til, at institutionerne selv kan vælge den model, som de finder hensigtsmæssig, og som passer ind i den lokale og regionale struktur.
I Venstre finder vi det hensigtsmæssigt, at institutionerne bliver selvejende med egne bestyrelser og deraf følgende egne beføjelser.
Det forekommer fornuftigt, at institutionerne på denne vis overlades et større råderum til selv at fastsætte målene for institutionen og dermed også frit kan indgå i et samarbejde med øvrige institutioner, uanset om det er på det samme niveau, altså med Center for Videregående Uddannelser, eller om det eventuelt er opadtil i forhold til forskningsinstitutionerne eller i forhold til ungdomsuddannelserne.
Endvidere følger det af lovforslaget, at de amtslige centre for undervisningsmidler bliver overført til staten og bliver forankret i de såkaldte kerne-CVU'er.
Dermed sikres sammenhæng med de fra Danmarks Pædagogiske Universitets udlagte opgaver samt til det læringsmiljø, som i forvejen findes i kerne-CVU'erne.
Intentionerne bag forslaget er som helhed positive, og institutionernes større selvstændighed har stor betydning for udviklingen af uddannelserne og for udviklingen af institutionerne, hvorfor vi i Venstre kan støtte forslaget.
Line Barfod (EL), 2005-03-29:
Det glæder mig meget at høre, at det er Venstres politiske intention at have en leverancesikkerhed, men jeg synes, det er et lidt underligt begreb.
Det er, som om det er en eller anden vare, vi taler om, og ikke om børn, der har brug for hjælp.
Men jeg forstår ikke, hvad modellen, som skal sikre det, er.
Hvis vi ikke kan være sikre på, at der er en grundfinansiering, men det hele skal takstfinansieres, forstår jeg simpelt hen ikke, hvordan man vil sikre, at der er de pladser, der er brug for, for hvem er det så, der skal finansiere de tomme pladser?
Vi har haft den samme debat på socialområdet, hvor vi heller ikke kunne få et svar.
Vi har f.eks. fået en henvendelse fra Dybkær Specialskole, som i dag har elever fra 13 forskellige kommuner.
Når det nu bliver kommunerne, der skal stå med ansvaret, hvad så hvis nogle kommuner vælger, at nu vil de have en rummelig folkeskole, hvor der kan være plads til selv multihandicappede børn?
Så står man tilbage med Dybkær Specialskole, som måske har to, tre eller fire tomme pladser, og hvem skal finansiere dem, indtil der måske igen kommer nogle, der har brug for de pladser?
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Men regionerne har jo heller ikke adgang til selvstændig finansiering, når det gælder hele sygehussektoren, og det tror jeg ikke vil gøre den store forskel.
For det, som har kendetegnet de sidste 30 år, i hvert fald lige så længe jeg kan huske, har været benhårde aftaler mellem stat og amter og kommuner, som heller ikke overlod noget plads til amterne eller var særlig forskellige fra det, vi kender i dag.
Jeg kan ikke se, at der er nogen væsensforskel på at være takststyret eller rammestyret på sygehusområdet og så at være takststyret eller rammestyret her.
Line Barfod (EL), 2005-03-29:
Nu snakker vi jo takster og ikke taxameter, og problemet er jo, at der er nogle institutioner, hvor nogle kommuner skal betale for hver eneste plads.
Når så den plads står tom, er der ikke nogen kommune, der betaler for pladsen, og hvem skal så betale lønnen, huslejen og alle de andre udgifter?
Det er det, der skaber den store usikkerhed hos institutionerne og især hos de forældre, hvis børn er dybt afhængige af de institutionerne, og det er det, vi prøver at få et svar på.
Det nytter ikke, at man bare siger, at vi skal have tillid til kommunerne.
Vi har førstebehandlet lovforslag, som vedrører alle de forskellige områder, som bliver berørt af kommunalreformen, og hver gang er det blevet sagt, at vi skal have tillid til, at det kan kommunerne magte.
Men vi har ikke kunnet få at vide, hvad det er for en kæmpe pose penge, der pludselig kommer ud til kommunerne.
Vi ved, at kommunerne allerede i dag har en stram økonomi, og vi ved, at strukturreformen kommer til at koste en masse penge i omlægningsudgifter.
Men de penge får kommunerne ikke, og hvordan skal kommunerne så få penge til alle de mange forskellige opgaver?
Vi får heller ikke at vide, om pengene virkelig kommer ud til de kommuner, der har brug for dem, eller om de ender i Gentofte eller andre steder, som måske ikke har det store behov og har penge nok i forvejen.
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Jeg takker for bemærkningerne om den årlige rammeaftale, for den skulle jeg have husket i mit sidste svar.
Men tilbage til det med taksterne.
Hvad gør man i dag, når man har sådan en institution?
Anne Baastrup (SF), 2005-03-29:
Jeg skal være den sidste til at sige, at undervisningsministeren er tungnem.
Men problemet er blot det, at der her med det samme skal falde kroner i kassen fra kommunen, ellers bliver regionen nødt til at lukke den konkrete plads, der måtte være i en institution.
Det fører mig over til det spørgsmål, som jeg også rejste under den tekniske gennemgang, nemlig om undervisningsministeren agter at ændre på det princip, der er skrevet ind i lovforslaget, om, at man laver en årlig rammeaftale.
På servicelovgivningens område er det nemlig lavet om til, at man kan lave en fleksibel rammeaftale, hvor rammeaftalen hele tiden kan ændres afhængigt af, hvilke konkrete nye problemer kommunerne har.
Og så lige kort: Åndssvageforsorgen blev udlagt 10 år efter, at vi fik kommunalreformen.
Det var nemlig en glidende udlægning.
Margrethe Vestager (RV), 2005-03-29:
Det skal jeg slet ikke gøre mig til dommer over, men umiddelbart vil jeg nu ikke tro det.
Der er den meget væsentlige forskel mellem situationen nu og situationen, der vil komme, at regionerne ikke har adgang til nogen form for selvstændig finansiering af deres forpligtelse.
Hvis man ikke har adgang til selvstændig finansiering, men har en pligt, er man i en meget vanskelig situation, for den pligt kan kun opfyldes ved, at man har kunder i butikken, som er villige til at betale for, at pligten kan løftes, og altså ikke kun betale for den vare, kommunen vil købe, men også for de andre varer, der er på hylderne, indtil der måtte vise sig konkrete kunder.
Det gør en konkret forskel, og det gør ingen forskel, om regionerne er store eller små, medmindre regeringen forestiller sig, at institutionerne skal centraliseres voldsomt, hvilket jeg ikke tror regeringen forestiller sig.
Derfor må det være præcis den samme situation med hensyn til, om der er tomme pladser eller ej, med den afgørende forskel, at regionerne ingen finansieringskilder har til egen drift.
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Jeg kan kun svare med min sunde fornuft, som siger mig, at det ikke kan være første gang, man opererer med et system med takstfinansiering og ledige pladser.
Kommunerne køber jo pladser hos hinanden i dag.
Kommuner køber pladser på amtskommunale institutioner i dag.
Jeg er enig med fru Margrethe Vestager i, at det bedste da ville være, hvis vi kunne gøre det hele bedre, og lad os da undersøge, om vi kan gøre det hele bedre.
Men når jeg bliver stillet over for alle disse påstande om alt det, der nu kan ske, synes jeg, at jeg skal have lov at påpege, at der under det nuværende system altså også kan ske noget.
Det problem synes jeg da må blive mindre med fem regioner end med de amter, vi har i dag.
Det kan da ikke blive større, og jeg tror, at det er et af de problemer, som vil følge med.
Uanset hvad vi gør, flytter nissen jo med, medmindre vi gør det hele til statslige opgaver.
Men så tror jeg da, vi kommer fra asken og i ilden, for skal vi ikke lige her ved denne festlige lejlighed huske, at hvis der var noget, som gav hele handicapsektoren et skub opad og gjorde den til verdens måske bedste handicapsektor, så var det den sidste kommunalreform i 1970.
Det gav virkelig et skub fremad, og det kunne meget vel være, at det samme sker med denne reform.
Margrethe Vestager (RV), 2005-03-29:
Jeg har stor respekt for den personlige erfaring med systemet.
Vi kommer alle sammen med vores forskellige konkrete og generelle viden om det, men jeg synes, at det er lidt ærgerligt, hvis man i diskussionen om det her lovforslag hele tiden skal holde det op imod, at det i hvert fald ikke er værre end det, der er i den nuværende situation.
Det forekommer lidt uambitiøst, for jeg tror ikke, at der er nogen her, der mener, at den nuværende opgaveløsning er perfekt, eller at man bør vende tilbage til den for enhver pris.
Det, der er diskussionen her, er, hvordan det her kommer til at fungere.
Jeg må sige, at jeg stadig væk ikke forstår, hvordan regionerne skal finansiere deres opgave, som er at sikre forsyning – det vil sige, at det må kunne antages, at der skal være tomme pladser – og hvordan de skal udvikle og administrere opgaven.
Hvis det skal være en ren takstfinansiering, må taksten skulle indeholde et overhead for alle de her opgaver.
Det kan komme til at se meget dyrt ud for den enkelte kommune, især hvis den er uenig i den foranstaltning, som VISO måtte have rådet kommunen til at sætte i værk for det konkrete barn.
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
For det første: Hvorfor skulle kommunerne ikke benytte specialinstitutioner?
Det er da billigere, end hvis de selv begynder at lave nye institutioner eller nye behandlingstilbud.
Som regel ligger der jo sund fornuft i at benytte en institution, som i forvejen har sagkundskab på et område.
Selvfølgelig kan reformen føre til nytænkning og til, at man på visse områder får brug for færre pladser på visse landsdækkende institutioner.
Det kan jeg ikke udelukke.
Det kan også føre til det modsatte.
Så er det klart, at der kan opstå ventelister, og at der kan opstå mangel på pladser, men det kan der altså også i det nuværende system.
Jeg kender det som sagt lidt, og når jeg tænker på, hvad der er opstået og nedlagt af institutioner i den tid, jeg kan huske, må jeg sige, at det jo altså ikke er et nyt problem, vi her står over for.
Det skal slet og ret løses i den dialog mellem kommunerne og regionerne, som jeg beskrev.
Så vil jeg lige minde om, at der er dobbelt så mange forældre, som kan klage over afgørelserne nu, og når de klager, er der blevet mulighed for, at PPR kan rådføre sig med den nye VISOinstitution.
Så jeg synes altså, at man er dækket ret godt ind.
Jeg siger ikke, at der ikke kan blive problemer, og at der ikke kan være ufuldstændigheder, men det er der altså også i det nuværende system.
Line Barfod (EL), 2005-03-29:
Mange af de her mennesker bor jo i kommuner, der er ganske store i dag, og som i dag har problemer på f.eks. socialområdet, hvor man også har ganske specialiserede tilbud.
Men stadig væk med hensyn til økonomien er det, hvad angår de tomme pladser, i dag amterne, der betaler for institutionerne, og dermed sikrer de, at der også er betaling af løn og husleje og alle de faste udgifter, selv om pladserne står tomme lige i øjeblikket eller i en periode.
På et andet område, nemlig de sociale opholdssteder, har man en takstfinansiering, hvor der bliver betalt pr. plads, og der ser vi, hvordan de åbner og lukker hele tiden, fordi der mangler betaling af de tomme pladser.
Derfor er det, vi er så nervøse for på det her område, at man også her vil kunne komme til at opleve, at institutionerne skal åbne og lukke, og derfor er det, vi spørger til, hvem der skal betale de tomme pladser.
Derfor vil jeg gerne høre, om ministeren er enig i fru Carina Christensens betragtning om, at der skulle være en eller anden grundfinansiering, og hvem der så i givet fald skulle betale den grundfinansiering.
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Det sidst beskrevne problem findes på adskillige områder i dag.
Det er ikke et nyt problem.
Hvad det andet angår, er det rigtigt, at nogle kommuner ikke bliver større.
Men når nogle kommuner ikke bliver større, bliver de resterende endnu meget større.
Summa summarum bliver de altså tre gange større cirka og får tre gange så stærk en ekspertise at trække på.
Jeg synes bare, at det skal med i betragtningen, når man beskriver det, som at visse grupper af klienter nærmest vil blive efterladt i små kommuner, der slet ikke ved, hvad de skal gribe og gøre i.
Sådan vil det jo ikke være.
Line Barfod (EL), 2005-03-29:
Nu har jeg under alle de her mange førstebehandlinger af forskellige dele af strukturreformen hørt det her argument med, at nu bliver kommunerne større.
Hvis vi nu bare lige skal tænke lidt over, hvad det egentlig betyder,
må vi sige, at det altså er sådan, at der er omkring en tredjedel af landets befolkning, der ikke oplever, at deres kommune bliver større, fordi der er ganske mange kommuner, som er store i forvejen, og som ikke bliver større.
Derfor vil der for en meget stor del af befolkningen ikke være den ændring, og derfor har jeg svært ved helt at forstå, at det argument skulle være gældende, når der er så mange, som ikke kommer til at komme ud for det.
Men det, jeg egentlig vil spørge til, er økonomien, for ministeren sagde i sit indlæg, at der jo kommer penge med ud.
Men problemet er, hvordan de kommer ud.
Hvem er det, der skal betale for de tomme pladser?
Det mangler jeg stadig at få svar på.
Den konservative ordfører sagde, at kommunerne skal betale et grundtilskud, men er det så kommunerne i regionen eller er det samtlige kommuner i landet, eller hvad er det, man har tænkt?
Hvordan skal man finansiere de tomme pladser?
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Jeg synes ellers, jeg bliver spurgt om en hel del, som nok kunne føre til en analyse, men hvis vi kan blive enige om, at vi ikke skal have flere analyser, tror jeg i virkeligheden, at det ville være til gavn for udvalgsbehandlingen.
Tilbage til det første: 10.000 om året, det er altså 100 pr. kommune, og det er ret vanskelige tilfælde.
Jeg kender selv den type tilfælde.
Hvis kommunen nu er ude for, at den ikke selv kan bære det, er der jo andre steder, hvor den kan hente den ekspertise.
Jeg synes også, at man ligesom under de foregående sager lige skal tænke lidt på, hvordan det egentlig er i dag.
Hvordan er det i dag?
Der er store og små amtskommuner.
Hvordan er det egentlig, de klarer det?
Der er altså også kommuner, som tager sig af folk med forskellige hjernelidelser og genoptræning osv., og vi har jo længe talt om, at det ville være godt, hvis kommunerne engagerede sig lidt mere i genoptræning, for så kunne man måske tilmed nyttiggøre det, derved at kommunerne kunne have en økonomisk tilskyndelse til at få folk genoptrænet.
Så det kan godt være, at der hist og her kan opstilles et teoretisk problem, men man kan altså i endnu flere tilfælde beskrive situationer, hvor situationen bliver bedre af den reform.
Den er ikke perfekt.
Den er meget uperfekt, men det er den nuværende situation altså også.
Carsten Hansen (S), 2005-03-29:
Vi taler om 10.000 mennesker om året, der kommer ud for halvsidig lammelse og får afasi, får en hjerneskade i et eller andet omfang og skal genoptrænes og undervises.
Skal de nu ned og visiteres i kommunen, for at der bliver lavet den helhedsorienterede indsats, som er nødvendig?
Mener hr. Bertel Haarder virkelig, at det er rigtigt?
Det andet spørgsmål, jeg har til undervisningsministeren, er vedrørende voksenspecialundervisning.
Der kan jeg forstå, at man til september finder ud af, hvad det egentlig er, amterne går rundt og laver, og der kunne jeg egentlig godt tænke mig at spørge: Lægger man ikke vægt på regeringens eget evalueringsinstitut, der for nylig har evalueret hele området, og på amterne selv, der har beskrevet deres område?
Hvorfor kunne man ikke have taget de to beskrivelser med i oplægget, således at vi kunne have forholdt os til, hvordan opgavefordelingen fremover skal være?
Hvorfor lave en analyse mere?
Det er ikke analyser, vi mangler, det er handlekraft.
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Nu er det tilfælde, som her bruges som eksempel, jo desværre ikke noget enkeltstående eller særlig sjældent tilfælde, og derfor tror jeg, at kommunerne vil have den ekspertise, der skal til, og hvis de ikke har den, så vil de vide, hvor de kan hente den.
Jeg vil godt både forsvare og støtte ordførerne for regeringspartierne, som jeg faktisk synes har svaret rimeligt på disse spørgsmål.
De har altså ikke denne mistillid.
Det er ikke, fordi jeg vil angribe ordførere, som er nervøse, og som stiller spørgsmål, for det synes jeg er helt i orden.
Det var også derfor, jeg lagde vægt på at beskrive min egen nervøsitet, da man tidligere havde det her projekt oppe.
Jeg synes bare, der er nogle ret gode svar på spørgsmålene, og jeg synes, at den fond af ekspertise, vi har, bliver placeret fint med den ordning, som her bliver beskrevet.
Carsten Hansen (S), 2005-03-29:
Jeg vil godt tage fat i området med voksenspecialundervisning, hvor det kneb for ordførerne for De Konservative og Venstre at svare, og høre, hvad ministeren siger til det menneske, som er blevet halvsidigt lammet og har fået en afasi efter at være blevet ramt af en blodprop, og som jo skal have en omfattende genoptræning og også skal have taleundervisning, altså voksenspecialundervisning.
Ser ministeren nogen grund til, at vedkommende skal visiteres igennem en kommune?
Kan man ikke henvise direkte?
Hvordan får vi sikret tilknytningen fra sundhedsvæsenet til socialområdet?
Jeg medgiver, at der kan være en entydig løsning på nogle af områderne og entydighed i noget af det, der lægges op til,
men slet ikke her, hvor det er et menneske, der dybt alvorligt er kommet til skade.
Hvad mener ministeren om det?
Anne Baastrup (SF), 2005-03-29:
Nej, men det kan godt være, vi simpelt hen skal tage en teknisk gennemgang en gang til sammen med nogle ovre fra Indenrigsministeriet.
Sådan som vi har forstået systemet, er der nogle vandtætte skotter omkring det, regionerne må bruge penge til.
De må bruge penge til sygehuse, og de må bruge nogle af dem til vækst, men de må ikke bruge nogen til udvikling af området her bortset fra de penge, de helt konkret får til det.
Er der en tom plads, skal den nedlægges dag et, fordi regionen ikke har noget at finansiere den med.
For mig at se er hovedproblemet, at der ikke er nogen buffere i hele systemet, medmindre man fastsætter høje takster, og så er det, den halvstore kommune siger: Det kan vi da gøre billigere.
Vi tager da ungerne hjem og laver et billigere tilbud.
Men så kommer der flere tomme pladser, som skal nedlægges, og så forsvinder ekspertisen fra de institutioner.
Jeg håber, det står klart for ministeren, at det er her, problemet ligger.
Bertel Haarder (V), 2005-03-29:
Selvfølgelig skal man i en periode kunne have tomme pladser, for man må jo indregne som en løbende udgift, at man har en vis reservekapacitet.
Det skal enhver institution jo have, og det er jeg sikker på at indenrigsministeren er enig med mig i.
For at man ikke dermed kommer i lommen på kommunens eventuelle usaglige økonomiske interesser, udvider vi nu antallet af klageberettigede til det dobbelte, nemlig 20.000, dvs. alle familier, hvis børn har brug for mere end 12 timers støtte- eller specialundervisning om ugen.
Det synes jeg er en god garanti for, at i hvert fald de lidt tungere eksempler på handicap, der medfører specialundervisningsbehov, vil blive fuldt betryggende vurderet.
De lettere eksempler, hvor der kun skal finde en mindre grad af støtteundervisning sted, er jo netop på de områder, hvor der er mange sagkyndige, og hvor den store og stærkere kommune vil have bedre mulighed for selv at løse opgaverne, og hvorfor skal der være noget galt i det?