Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2003-10-31:
Der snakkes meget om værdikamp i disse tider, og om at der foregår en kamp mellem og om værdier i det danske samfund.
Her tænker jeg ikke på kulturministerens pjattede korstog mod DR-journalister, der måske eller måske ikke forpestede hans gymnasietid ved ikke at bakke op om Brians kamp mod apartheidmodstandere i midten af 1980'erne.
Nej, jeg tænker på en kamp mellem højrefløjsregeringen på den ene side og venstrefløjen på den anden.
Jeg ved ikke, hvor jeg normalt skal placere De Radikale og Socialdemokraterne i den debat.
Det ville være rart, om de selv indimellem kunne svare på det spørgsmål, men det er måske ikke så relevant i dag.
De sidste 10-15 år har vi set en snigende og stigende markedsgørelse af uddannelsessystemet.
Det er et bevidst, grundlæggende forsøg på at ændre os fra borgere og brugere til forbrugere af uddannelsessystemet.
Uddannelse skal ses, opleves og forbruges af os som et produkt, som forskellige virksomheder producerer og udbyder på et frit marked.
Så galt
er det heldigvis ikke gået på gymnasieområdet endnu.
Markedsgørelsen kommer også til udtryk gennem taxameterstyring, gennem brugerbetaling, gennem ny løn, gennem stigende politisk styring af uddannelserne og ikke mindst gennem øget fokus på outputtet - typisk defineret ved, at erhvervslivets umiddelbare behov skal tilgodeses på bekostning af alt andet, og at alt i øvrigt skal kunne måles og vejes.
Uddannelser skal ikke køres som en købmandsforretning, og man kan altså ikke måle og veje alt i uddannelsessystemet.
Hvordan måler man eksempelvis, som fru Marianne Jelved sagde under en debat om folkeskolen, om en elev har undret sig, og i givet fald hvordan?
Hvordan måler man, hvor mange elever der har undret sig på en skole?
Det kan ikke lade sig gøre, men det er jo det, uddannelse handler om, og derfor skal man passe på med at putte uddannelse ind i købmandsforretningens alt for snævre rammer.
Hvad siger karaktererne f.eks. om gymnasiet, om en folkeskole eller om en hf?
De siger sådan set noget om, hvilken social baggrund folk kommer fra, men karakterer siger intet om, hvor dygtige lærerne er, eller hvor meget eleverne har udviklet sig over en given periode.
Hvis en elev f.eks. som udgangspunkt havde 6 i karakter og endte på 9 ved den afsluttende eksamen, ville vedkommende vel have gået på en bedre skole end den elev, der startede på 11 og sluttede på 10 - eller hvad?
Der er altså ikke følsomheden over for at kunne vurdere udvikling, hvis man fokuserer så ensidigt på karakterer, som man har en tendens til i uddannelsessystemet i øjeblikket.
Det er desværre også et uddannelsessystem, som betyder, at alt andet end den rene traditionelle faglighed skal minimeres.
Eksempelvis har det almene gymnasium i mange år haft to hovedformål, nemlig det studieforberedende og det almendannende element.
Vi ved jo, at liberalisterne og De Konservative mener, at staten skal fylde så lidt som muligt, altså rent økonomisk set.
De kan f.eks. ikke rigtig forstå, hvorfor samfundet skal betale for alt det almendannende.
Nu taler jeg selvfølgelig om den yderste konsekvens, for vi ved alle
, at regeringen ikke under nogen omstændigheder vil fjerne det almendannende element fuldt ud.
Men ikke desto mindre kan man se det mål, at samfundet alene bør betale for det erhvervsrettede, tone
frem ude i horisonten.
Jeg mener, det er helt forkvaklet.
Jeg mener, det er et forfladiget uddannelsessystem, og jeg mener, at samfundet har gavn af hele mennesker, der er i stand til at tage aktivt del i samfundet og i deres egen hverdag på alle niveauer.
Når jeg trækker det frem, vel vidende at det ikke er det gymnasium, man gennemfører,
er det for at sætte tingene på spidsen; det er for at prøve at gøre nogle af tonerne klarere, nogle af de toner, som jeg mener, vi også kunne se i regeringens oprindelige udspil til gymnasiereform.
Jeg mener, at i den sidste ende er en erhvervsretning af uddannelserne ineffektiv.
Hvem kunne f.eks. have forudset it-revolutionen?
Men sådan vil det selvfølgelig ikke være, hvis vi, fra eleverne forlader folkeskolens 9. klasse, specialiserer dem og erhvervsretter dem mod et arbejdsmarked, som i bedste fald eksisterede, da den pågældende lov blev vedtaget, og desværre ikke i den fremtid, som eleven i den sidste ende skal arbejde i.
Nu har jeg trukket tingene meget skarpt op, fordi de måske ligner det mål, man havde med uddannelsessystemet, da man kom med udspillet.
Den fokus, man har haft på naturvidenskaben, er kommet til verden, fordi der ikke uddannes et tilstrækkeligt antal naturvidenskabelige kandidater.
Erhvervslivet skriger og kræver, at der kommer flere af slagsen, og regeringen slår hælene sammen og gennemfører eller ønskede at gennemføre et naturvidenskabeligt kølleslag, som eleverne har kaldt det, på gymnasierne - vel vidende at en meget stor del af de elever aldrig nogen sinde kommer til at beskæftige sig med naturvidenskaben og ej heller bliver naturvidenskabelige kandidater i den sidste ende.
Hvis man havde taget den oprindelige, meget tunge naturvidenskabelige model, ville resultatet have været, at det almendannende blev indsnævret, og at det samlede arbejdsmarked dermed blev mere ufleksibelt, ligesom den enkelte elev i øvrigt skulle trækkes igennem fag, som den enkelte elev ikke mener har nogen relevans og ej heller nogen interesse.
Derfor vil jeg gerne slå fast med syvtommersøm, at det glæder mig, at man gik bort fra den model og fandt en mildere model, men jeg vil også slå fast, at jeg mener, at man lægger mere naturvidenskab ind på bekostning af det almendannende.
Jeg behøver vel næppe nævne, at man slagter et af de kreative fag.
Vi ved alle sammen, at det, at man lægger mere naturvidenskab ind, betyder, at det almendannende må vige.
Det er det valg, man har truffet.
Det er et valg, der er mere positivt i endemålet end det, ministeren lagde op til, men det er der fortsat.
Jeg synes, vi skal tage den værdikamp.
Jeg synes, det er rart at høre hr. Aage Frandsen fortælle, hvor nogle af elementerne i gymnasiereformen kommer fra.
Jeg synes, vi skal overveje, hvorfor RUC, som er skabt af marxister, socialister, kommunister og andet godtfolk, som ministeren normalt ikke vil sættes i bås med, er endt med at være erhvervslivets kæledægge.
i konstant udvikling
Jeg synes, at man på rigtig mange punkter er endt i en balance mellem de to måder at tænke uddannelse på, men jeg mener bestemt også, at der fortsat er elementer, der trækker i den helt forkerte retning.
Jeg mener, at vi mangler at høre ministerens vurdering af, om det er Dansk Folkeparti og De Konservative, der har ret i, at naturvidenskaben bliver en sorteringsmekanisme, eller om det er SF, De Radikale og Socialdemokraterne, der har ret, når de siger, at tingene kan komme til at fungere, og at man skal holde øje med udviklingen.
Regeringen havde det klare ønske at lade hf samle de elever op, der faldt fra, fordi de naturvidenskabelige og de såkaldt faglige krav i gymnasiet blev strengere.
Dansk Folkepartis udtalelse, som jeg kommenterede tidligere, om et ønske om en eliteskole, hvor under 50 pct. af befolkningen skulle optages, falder sådan set fint i tråd hermed.
Regeringen ønskede oprindelig at gøre hf til en b-uddannelse for de unge, der i gåseøjne bare vil have en mellemlang, videregående uddannelse, og hf-fagpakkerne skulle indrettes sådan, at det blev gjort tydeligt, om eleverne ønskede en sosu-uddannelse, en pædagoguddannelse, en læreruddannelse etc. etc.
Igen: Regeringen ville presse valget af erhverv til at ligge tidligere i uddannelsen med det resultat, at det almene fundament blev indsnævret.
Heldigvis lykkedes det, som hr. Aage Frandsen og fru Lene Jensen fik markeret heroppefra, at fjerne de værste elementer i hf, og det lykkedes at sikre, at det fortsat skal være sweeperfunktionen, der står i centrum.
Jeg prøver blot med dette at illustrere forskellen på de to fløje, hvad angår uddannelsestænkning.
Jeg mener også, at der er en anden del af denne værdikamp - en diskussion, som samtlige partier herinde forsøgte at holde ude af debatten i forbindelse med ministerens redegørelse, der var startskuddet for debatten - nemlig det, der handler om klassekvotienter.
Jeg mener, at værdikampen går ud på, hvorvidt man mener, at uddannelse er en fuldstændig fundamental investering i et fremtidigt samfund, der lever af viden, eller man mener, at uddannelse er endnu en irriterende udgift på finansloven, og jeg mener sådan set, at denne regering desværre har vist sig at mene det sidste med det resultat, at man har sat et skattestop over et hvilket som helst hensyn til fremtidens vidensamfund.
Begrebet uddannelsestid åbner op for, at man kan bruge en variation af uddannelses- eller undervisningsmetoder, undervisningsformer, men i og med at man ikke lægger et loft ind for, hvor mange lærere der skal være pr. elev - altså laver en lærer-elev-ratio - ender det med at være en akilleshæl.
Jeg vil gerne afslutningsvis sige, at man ved jo godt, at der er store elementer i denne reform, som jeg synes er meget, meget positive - dem har flere andre også nævnt heroppefra - men at vi desværre står tilbage med, at naturvidenskaben er blevet for hård, at et kreativt fag er røget bort, at geografi ikke længere er et tværfagligt fag, og først og fremmest at der ikke er nogen højeste klassekvotient.
Det mener vi er reformens største akilleshæl.