runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Margrete Auken (SF), 1999-05-20:
Fru Tove Videbæk sagde, at selvbestemmelse kun er en del af det.
Nej, selvbestemmelse er slet ikke en del af det.
Selv beslutninger, der tilsyneladende berører én meget, hvis det er etik, vi snakker, drejer sig kun om, hvad de gør ved andre mennesker.
Man kan gøre noget, der kan være dumt over for én selv, éns lykke, og hvad ved jeg.
Det er ikke uetisk at gøre noget, der skader én selv.
Derfor hører det med i det, at hvis vedkommende har modsat sig at være organdonor, så respekterer vi de ønsker.
Det gør vi jo, og det er der ingen diskussion om.
Jeg har det på samme måde, hvis folk har modsat sig en kirkelig begravelse.
Det kunne da ikke falde mig ind ikke at respektere det, heller ikke hvis det er de efterladtes ønske.
Det kunne det altså faktisk ikke.
Det skal respekteres i den
situation
Jeg tror virkelig, som sundhedsministeren sagde, at man skal sikre sig, at man får meget bedre samtaler om det, og der vil jeg godt føje til, at hvis vi ind i det drager en samtale om, hvordan den situation kan blive, så bliver den ikke så forfærdelig.
Jeg ved, at mange er veget tilbage for det for ikke at udsætte deres pårørende for i givet fald at skulle være med til noget, som er oprivende, og efter mange af de historier, som jeg har fået, om, hvordan det er foregået, ville jeg ikke ønske mine pårørende at komme i en sådan situation.
Jeg ved, det har holdt mange tilbage, så de siger: Det kan jeg ikke påføre min familie.
Det er i forvejen forfærdeligt, og så pludselig kommer de hu hej, vilde dyr, og tjubang, og så skal de pårørende sidde fortabte ude på gangen, mens der altså bliver ringet og regeret og gjort ved.
Hvis man kan fortælle, at man også kan få det til at blive en i dramaet smuk begivenhed, altså som en begravelse kan være en smuk begivenhed i et drama, kan det her også gøres fredfyldt.
Hvis det tages med i den samtale, så tror jeg det kunne lindre meget.
Jeg vil virkelig appellere til, at det er den vej, man går, for den har det maksimale hensyn til andre i sig, i stedet for man pludselig kommer og siger rent principielt og den fortvivlende selvbestemmelse, som virkelig ikke giver mening i disse sammenhænge.
Carsten Koch (S), 1999-05-20:
Det, der kalder mig op, er blot nogle af de bemærkninger, som fru Tove Videbæk førte frem, hvor jeg har meget vanskeligt ved at se, hvilke problemer der løses ved den konstruktion, som fru Tove Videbæk beskriver.
Hvis det, fru Tove Videbæk siger, er, at ved at få denne her regel igennem om, at de pårørende ikke kan nedlægge veto, slipper de pårørende for at tage stilling i en meget ubehagelig situation.
Jamen lige præcis konsekvensen af det er jo, at man så påfører personalet på sygehuset den meget ubehagelige beslutning om at gå ind og effektuere den afdødes ønske i konflikt med de efterladte, med de pårørende.
Vil det ikke være en særdeles traumatisk oplevelse for de pårørende?
Det er ganske få tilfælde, vi taler om, men lad os nu tale om de tilfælde.
Hvad er det så man løser?
Ja, man tvinger sundhedspersonale til at effektuere afdødes sidste ønske, som i visse situationer kan være lodret i strid med de efterladtes, og så påtvinger man altså sundhedspersonalet at gå ind, skære igennem og tvinge de efterladte til at acceptere den afdødes sidste vilje. Hvad er det for nogle situationer?
Er de yndefulde?
Vil det være nogle, som de efterladte vil være tilfredse med?
Jeg mener kun, der er én vej, og det er at sige, at hvis man vil donere sine organer, så hører det med til den beslutning at tage en meget dybtliggende diskussion med sine pårørende, så man kan være klar over, at det altså er en beslutning, man træffer i fællesskab. Alt andet er skrivebordskonstruktioner, som intet har med den konkrete virkelighed at gøre.
Tove Videbæk (KRF), 1999-05-20:
Til fru Margrete Auken: Det er korrekt, at etik ikke bare handler om selvbestemmelse, men det er jo heller ikke det, vi taler om her.
Vi taler om, at etik handler om at vise respekt for et andet menneskes beslutning.
De er i en meget vanskelig situation.
Vi vil gerne lette byrden for dem, så de ikke skal tvinges til at beslutte, til at stå i et valg.
Vi vil gerne lette byrden for dem, så de ikke skal beslutte på vegne af afdøde eller døende.
Vi vil gerne lette byrden for dem, så de ikke skal risikere at blive uenige i familien, fordi nogle mener det ene, og nogle mener det andet.
Beslutningen er taget, så de kan sætte sig og være sammen omkring den afdødes leje og give rum for deres sorg.
Dorte Bennedsen (S), 1999-05-20:
Ja, jeg sagde, at det nærmer sig at være et teoretisk problem, for der er meget, meget få tilfælde, hvor de pårørende modsætter sig det, når den afdøde har meldt sig til donorregistret.
Det sagde jeg, for det er det, det her beslutningsforslag handler om.
Det handler specifikt om de mennesker, der har tilmeldt sig donorregistret, det vil fru Tove Videbæk kunne forvisse sig om ved at læse forslagets bemærkninger, og lige præcis for den gruppe er det meget, meget få mennesker, der faktisk modsætter sig. Derfor sluttede jeg også min tale med at sige, at jeg faktisk synes, at i stedet for at bruge kræfter på at lave denne lov om, skulle vi bruge kræfterne på at diskutere, hvordan vi får flere til at melde sig til det register, hvordan vi får flere til at afklare med sig selv og deres familie, at de vil, eller de eventuelt ikke vil, være donorer.
Jeg synes, det er nok så interessant en debat.
Annie Lunde Hansen (CD), 1999-05-20:
Jeg vil gerne spørge hr. Tom Behnke, om han tror, at alt det personale på de danske sygehuse, som er ansat i de intensive afdelinger, egner sig til at rådgive de efterladte i sådanne vanskelige situationer, for jeg tror, at der skal meget uddannelse til, også inden for psykologi og sådan noget.
Selvfølgelig kunne det da lette, hvis alle mennesker havde lavet deres testamente,
men det er nu ikke alle mennesker, der gør det, og derfor vil jeg tillade mig at spørge, om man ikke skulle tage fat i hele uddannelsen af personalet, så det var klædt på til at rådgive i sådanne situationer.
Dorte Bennedsen (S), 1999-05-20:
Hr. Tom Behnke siger, at hvis de pårørende får et signal ved, at det her forslag gennemføres, vil det have en effekt.
Dér er jeg nødt til at sige: Det her forslag handler om dem, der har tilmeldt sig donorregistret, og ifølge oplysninger fra sundhedsvæsenet er det ekstremt få pårørende, der modsætter sig dette.
Der har været den effekt, at man har tilmeldt sig donorregistret, og så er der altså nogle ganske få, som på trods af dette ikke kan bære det, og dér mener jeg ikke, at det vil være etisk eller på anden måde forsvarligt at trumfe det igennem, hverken over for de pårørende eller over for det sygehuspersonale, der skal køre det igennem.
Det, der er diskussionen, er, hvordan vi får nogle flere til at tilmelde sig, og det var derfor, jeg tillod mig at sige - og jeg håber ikke, at forslagsstillerne misforstår mig - at det er et lidt teoretisk forslag, for jeg synes ikke, det er det, det handler om.
Det handler om, hvordan vi får nogle flere til at tilmelde sig og sige: Jeg vil godt i påkommende tilfælde være organdonor.
Det er meget mere interessant, end om nogle pårørende i uhyre få tilfælde modsætter sig afdødes ønske meldt gennem donorregistret.
Margrete Auken (SF), 1999-05-20:
Altså med den sidste tilføjelse lyder det, som om det er nogenlunde den situation, vi har i dag, hvor sundhedspersonalet er i stand til at skønne: Hvad gør vi her?
Det er altså krisesituationer, vi står over for.
De af os, der har siddet hos - jeg har ikke prøvet det personlig som berørt pårørende, men jeg har minsandten prøvet det som præst og som rådgiver - ved, at der sidder man altså i en alarmsituation.
Det er folk, der er i ulykke.
Altså det er frygtelige situationer, vi er i, og dér ville det jo være forfærdelig hjerteløst, hvis man gik ind og sagde, at der var nogle andre principper, der skulle gå forud for det hensyn, der skal tages i denne her situation.
Dér er det, vi skal sikre os, at sundhedspersonalet kan beskyttes mod, at det tvinges igennem.
Det er jo ikke noget, man bare gør.
Den stik modsatte viden er jo til stede på de afdelinger, hvor man har meget med døden at gøre: Man ved, hvor vigtigt det er, at de pårørende er der hele tiden, og at de måske selv gør den døde i stand.
Og derfra får jo et råd, der meget klart går en anden vej, og det var den viden, som vi godt ville have med ind, da vi havde med det her at gøre.
Tom Behnke (FP), 1999-05-20:
Jeg er helt enig, og jeg mener heller ikke, at man med forslaget her skal påtvinge sundhedspersonalet at gøre det ene eller det andet.
Men det, jeg er helt fast overbevist om, er, at hvis forslaget her blev gennemført, så de pårørende på forhånd ved, at det ikke er et anliggende, de skal blande sig i, så vil langt de fleste end ikke overveje at blande sig i det.
Allerede dér er vi nået et langt stykke ad vejen.
Men vi vil ikke kunne undgå situationen - det er jeg helt enig med fru Dorte Bennedsen i - hvor der er pårørende, der til trods for det vil modsætte sig det, og i den situation er jeg helt enig i, at det bør være sundhedspersonalet, der vurderer, hvad der så skal ske.
Hvis sundhedspersonalet mener, det er for hård en belastning at gennemføre afdødes ønske, lader man være med at gøre det.
Det må være op til sundhedspersonalet i den enkelte situation at vurdere.
Men jeg er ret overbevist om, at forslaget her vil have en god effekt, en positiv effekt med hensyn til, at vi måske undgår mange af de spekulationer, og at man i den svære situation skal træffe en kedelig beslutning.
Dorte Bennedsen (S), 1999-05-20:
Jeg kan forstå på hr. Tom Behnkes indlæg her, at han har hørt, hvad jeg har sagt, også hørt, at en stor del af mig har forståelse for dette her.
Det er utrolig vanskelige problemer.
Det, som er mit grundlæggende problem - jeg kan være enig i meget af det, hr. Tom Behnke sagde her - er, at det er utrolig nemt at stå på denne talerstol og om nogle dage at trykke på en klokke og stemme og sige, at sådan skal verden se ud.
Når jeg har bestemt, at jeg vil være donor, skal min mand, skal mine børn ikke kunne omgøre det.
Jeg kan være helt enig.
Men virkeligheden ser anderledes ud.
Om et år, om en måned står der altså nogle læger og nogle sygeplejersker med en person, der er hjernedød, og som har tilmeldt sig donorregistret, hvor de pårørende er lodret imod. Det er i den forbindelse, jeg synes, at det er interessant at se, hvad der er sket i Sverige, hvor man jo har den lovgivning, forslaget her beder om.
Hvad gør de i
Sverige
De siger, jamen i de situationer gennemtvinger vi heller ikke.
Vi kan ikke pålægge lægerne at skulle udføre det, som vi - undskyld mig udtrykket - så nemt står her og beslutter.
Søren Søndergaard (EL), 1999-05-20:
Da vores ordfører på området desværre ikke kan være til stede, skal jeg sige, at Enhedslisten støtter beslutningsforslaget.
Vi mener, at enhver skal have ret til at bestemme over sin egen krop, og at det også bør gælde efter døden.
Hvis en afdød har udfyldt et organdonorkort, skal vedkommendes ønske respekteres.
Hele organdonorbegrebet bliver uden mening, hvis man ikke tager den enkeltes beslutning alvorligt.
Jeg vil så godt på egne vegne tilføje, at jeg synes, det må være muligt måske med en mere fleksibel afkrydsningsmulighed på organdonorkortet, forstået på den måde, at der burde være mulighed for at vælge at give en ubetinget tilladelse eller en tilladelse betinget af, at der ikke kommer indsigelser fra nærmeste pårørende, fordi den enkelte må have mulighed for at overveje, hvor meget hensyn man skal tage til de efterladte.
Det vil måske i virkeligheden også være med til at afhjælpe det problem, der består i, at der er så få, der har tilmeldt sig, for mange af dem, som ikke har tilmeldt sig, stiller sig netop spørgsmålet: Hvad vil de efterladte sige?
Hvordan vil de efterladte reagere?
Det synes jeg måske var noget, man burde overveje.
Men som udgangspunkt støtter vi forslaget.
Annie Lunde Hansen (CD), 1999-05-20:
Da vores ordfører, fru Yvonne Herløv Andersen, ikke kan være til stede, skal jeg forelægge hendes sag her.
Jeg vil godt sige, at det er et etisk og meget stærkt følelsesladet gebet, som forslagsstillerne bevæger sig ind på med dette beslutningsforslag, men i CD tror vi, det er udmærket at få gang i en fornyet debat om organdonation.
Der er meget, der kan have ændret sig i folks opfattelse, siden loven blev gennemført.
Et testamente opretter man vel netop for at sikre, at det er den afdøde selv og ikke de efterladte, der kommer til at bestemme.
Men det er en klar opfattelse i CD, at en lovændring på et så følsomt etisk område ikke må hastes igennem, og når tiden er inde, er det ønskeligt, at der bliver så bredt et flertal bag en lovændring som overhovedet muligt.
Noget tyder desuden på, at der også skal ske noget med sygehusenes praksis på området.
Det ville bestemt også være godt at få resultatet af den undersøgelse før en lovændring.
Det kan være med til at skabe den tillid og tryghed, der er behov for omkring den type sager.
Under alle omstændigheder skal der lovgives hensynsfuldt, og hele området skal belyses.
Her og nu mener CD altså ikke, man skal gå videre.
Derfor kan vi ikke støtte beslutningsforslaget.
Så vil jeg gerne have lov at vende papiret og sige ud fra en personlig oplevelse, at det værste, man kan blive udsat for, er at stå på et sygehus med sit unge, døde barn og der så gøres forsøg på at presse forældrene, der er i en sådan situation, at de ikke kan overskue den.
Derfor kunne jeg blive fri for at få spørgsmålet.
Jeg ved ikke, om det er noget, man kan lovgive om, men det er i hvert tilfælde en situation, som ingen på et hospital skal sætte forældre i, hvis ikke forældrene selv vil.
Tom Behnke (FP), 1999-05-20:
Det er dog meget, vores sundhedspersonale skal lære, og jeg tror, det fører for vidt, hvis vi går ind i en diskussion om, hvilken uddannelse sundhedspersonalet skal have, men jeg kan ikke være uenig med fru Annie Lunde Hansen.
Men når jeg ser på det her forslag i forhold til fru Dorte Bennedsens korte bemærkning, er jeg også enig i, at det, der er det vigtige, er, at vi får flere til at tage stilling og flere til at tilmelde sig.
Og det var det, Fremskridtspartiets forslag gik ud på, og det vil jeg nu bebude at vi vil genfremsætte, for det lyder til, at det vil kunne få en varm modtagelse, når det kommer til oktober, og det glæder vi os til.
Men det, man også skal huske på, er, at det, vi behandler i dag, er et beslutningsforslag.
Det er ikke et lovforslag, det er et beslutningsforslag, og meningen med det er jo, at regeringen, hvis beslutningsforslaget bliver vedtaget, får tid til at udfærdige et egentligt lovforslag eller lave de administrative forskrifter, der skal til.
Det får regeringen tid til at gøre på den rigtige måde, og regeringen får også tid til at undersøge, hvilke erfaringer man har i Sverige.
Det vil sige, at det, vi gør med beslutningsforslaget her, er at træffe en principbeslutning om, hvad det er, Folketinget ønsker, og derefter pålægge regeringen at lave et lovforslag, der opfylder principperne i det, vi ønsker.
Så kan man godt medtage en masse forbehold, og man kan godt tage en længere diskussion til den tid, og det vil der garanteret også komme, men for Fremskridtspartiet at se er det her en principbeslutning om, at vi ønsker at respektere
og efterkomme det ønske, som er fremsat af den afdøde, mens den afdøde var i live, og det er vores opfattelse, at de pårørende så vidt muligt skal respektere den beslutning, som den afdøde har truffet.
Birthe Skaarup (DF), 1999-05-20:
En sådan kynisk fremstilling, som fru Margrete Auken kommer med her, nægter jeg at kommentere, men jeg kan ikke lade være med at gå på talerstolen alligevel.
Debatniveauet er for lavt.
Det siger mere, synes jeg, om SF og fru Margrete Auken, end det siger om Dansk Folkeparti.
Tove Videbæk (KRF), 1999-05-20:
Berusede personer, som politiet kommer i forbindelse med, og som ikke har gjort noget strafbart, bør i videst muligt omfang placeres til afrusning andre steder end i en detention, og andre steder kan f.eks. være hos pårørende.
Det kan også være på kommunale eller amtskommunale behandlingstilbud, det kan være på et herberg, et forsorgshjem eller et privat behandlingssted, men det kan også være på en almindelig hospitalsafdeling, hvis det skønnes nødvendigt.
Der bør lokalt sikres muligheder for sådan behandling og afrusning.
Samtidig med anbringelse et af ovennævnte steder bør det være en naturlig sag, at den berusede person får tilbud om behandling.
En undersøgelse foretaget af overlæge Finn Hardt m.fl. i 1995 viste, at hospitalsafrusning er mere egnet end detentionsanbringelse til at motivere patienter med alkoholproblemer til at gå i gang med behandling.
Undersøgelsen viste også, at ingen af de detentionsanbragte under nuværende eller tidligere detentionsforhold havde modtaget rådgivning eller vejledning om alkoholbehandling
, selv om der ifølge politiets interne regler skal ske en vejledning af den pågældende, inden han forlader politistationen, om mulighederne for alkoholafvænning og behandling. Generelt har antallet af detentionsanbragte på landsplan været faldende igennem de sidste år.
Faldet kan skyldes en øget tendens til at undlade detentionsanbringelse i de tilfælde, hvor der er andre, der kan påtage sig ansvaret for den berusede.
Men den øgede indsats på det forebyggende område må også forventes at ville føre til en yderligere forstærkelse af den faldende tendens, og regeringens folkesundhedsprogram vil helt sikkert også få betydning på dette område.
Antallet af detentionsanbragte, der lægeundersøges, er stigende, men der er fortsat store udsving fra politikreds til politikreds.
Rigspolitichefen har i marts 1999 indskærpet over for politikredsene, at udgangspunktet ved detentionsanbringelse er, at lægeundersøgelse skal ske inden indsættelsen.
Vi kan ikke blive ved med at se på, at der er syge mennesker
i politiets varetægt, som bliver alvorligt syge eller dør, på grund af at de ikke bliver tilset af læge eller får den medicin og behandling, de har behov for, blot fordi de er blevet så berusede, at de ikke selv kan tage affære.
Disse mennesker skal hjælpes, de skal ikke straffes.
De skal tilbydes vejledning, behandling osv., så de ikke igen og igen drikker sig fra sans og samling og igen og igen vender tilbage til politiets detention.
Vi har alt for mange alkoholikere i Danmark med deraf følgende ulykkelige skæbner og ulykkelige familier og ikke mindst ulykkelige børn.
Når en familiefar eller familiemor er alkoholiker, er hele familien ramt.
Alt for få af disse børn får hjælp.
De situationer, hvor politiet får forbindelse med berusede personer, bør udnyttes aktivt, bruges positivt til at tilbyde disse personer behandling, hvor de kan få hjælp og støtte til at komme ud af deres alkoholmisbrug.
Så Kristeligt Folkeparti støtter Enhedslistens forslag om, at berusede personer, der ikke har gjort noget strafbart, i videst muligt omfang skal placeres til afrusning andre steder end i en detention.
Annie Lunde Hansen (CD), 1999-05-20:
Da fru Yvonne Herløv Andersen ikke kan være til stede, skal jeg forelægge hendes indlæg: CD mener, det er et ganske udmærket forslag, som Enhedslisten er kommet med, og vi har også bemærket, hvad overlæge Finn Hard mener om afrusning af ikkekriminelle. Det bør foregå i hospitalsregi og ikke i politiets.
Af svaret på det spørgsmål fra sidste sommer, som bemærkningerne refererer til, ansås det på baggrund af tal
fra 1987
De tal er for det første for gamle at lægge til grund, og for det andet lægges der faktisk heller ikke op til, at afrusning nødvendigvis skal foregå på et sygehus.
Det kan også ske i døgnåbne institutioner, hvor jeg forestiller mig, at der er kvalificeret personale af forskellig art til at klare opgaven.
Det primære er, at der både er personale, der er rustet til at tage sig af denne gruppe, som det kan være vanskeligt at have med at gøre, og nogle til at vurdere den sundhedsmæssige tilstand hos beruseren.
Politiet har i forvejen hårdt brug for sine kræfter til løsning af det egentlige politiarbejde, og CD mener i øvrigt ikke, det er rimeligt alene at se på økonomien.
Det lægger vi også vægt på, selv om det ikke er gratis i første omgang.
Der er nu nedsat en arbejdsgruppe til at se på mulighederne, og det synes jeg er helt fint.
Men i sidste ende er det kun politikerne, som kan sikre, at der sker noget, så i hvert fald vil CD gerne arbejde for i videst muligt omfang at få afskaffet anbringelse i detention.
Tove Videbæk (KRF), 1999-05-20:
Der var konkrete spørgsmål til mig fra hr. Tom Behnke, og dem vil jeg da gerne svare på.
Hr. Tom Behnke spurgte om til hensynet til de pårørende, og der mener vi absolut, at vores indstilling til denne sag netop viser respekt for afdødes egen beslutning og tager hensyn til de pårørende. Hr. Tom Behnke spurgte så, om det også gjaldt den anden vej, og der vil jeg da sige, at vi, ligesom jeg også sagde i min ordførertale, mener, at kun mennesker, der medvidende, bevidste og ved deres fulde fem har besluttet sig for og skrevet under på, at de ønsker at donere deres organer, bør bruges om organdonorer.
Så også i den situation bliver der taget hensyn til både afdøde og efterladte.
Birthe Skaarup (DF), 1999-05-20:
Også Dansk Folkeparti kan se problemer i, at alle berusere anbringes i detentioner.
Heldigvis er der jo over årene en faldende tendens med hensyn til detentionsanbringelser, men det er dog vores klare opfattelse, at det skal være sådan, at de ekstremt voldelige berusere stadig skal være i detention, mens de øvrige berusere efter vores opfattelse i videst muligt omfang bør overlades til andre.
Det kunne jo være, at nogle pårørende kunne tage sig af dem, det kunne også være en institutions- eller forsorgsanbringelse.
Men under alle omstændigheder: Hvad enten det drejer sig om detentions- eller institutionsanbringelse, skal der følge et tilbud om behandling for misbruget med i kølvandet.
Dansk Folkeparti er tillige af den overbevisning, at folk med alkoholproblemer ikke absolut behøver at optage politiets ressourcer; man kan meget bedre anvende politiets ressourcer til andre politimæssige opgaver.
Og endelig er det jo sådan, at hospitalerne - og det er jo hovedsagelig dem, forslagsstillerne tænker på - ikke er gearet til at modtage berusere med meget voldelig adfærd.
Samtidig mener vi, når der skal tales økonomi, at det er en dyr løsning at sende berusere på hospitalet.
Men som sagt skal vi have noget efterbehandling ind, og jeg tror også, det er det, der ligger
i forslaget
Men det kræver jo også, som forslagsstillerne skriver, at der skal ske en ændring af Rigspolitichefens kundgørelse.
Men som sagt: Dansk Folkeparti lægger op til, at der sker en human forbedring af behandlingen af alkoholmisbrugere, og også vi ser frem til og håber på en positiv udvalgsbehandling.
Bendt Bendtsen (KF), 1999-05-20:
Da vores ordfører, hr. Tom Beck, ikke kan være til stede, skal jeg fremføre følgende: Det Konservative Folkeparti er enige i forslagets formål, og vi er enige i begrundelserne for forslaget og kan hermed støtte linjen. Vi er imidlertid opmærksomme på, at der pålægges regeringen en ganske vanskelig opgave, som vil kræve grundig udredning af området og vurdering af, hvorledes opgaven bedst vil kunne udføres i hverdagen, og hvorledes de økonomiske konsekvenser vil blive.
Blot at overføre opgaven til sygehusene uden medfølgende økonomisk opfølgning
vil nemlig ikke være acceptabelt.
Man skal være klar over, at man i dag faktisk får denne omfattende service gratis af politiet, for hvem opgaven både økonomisk og personalemæssig er en belastning, og man skal ligeledes være klar over ved en eventuel overførsel af opgaven til et andet område, at det ikke vil give mulighed for overflytning af politimæssige ressourcer.
Vi vil gerne støtte forslaget og vil gerne deltage i de fremtidige sondringer, der skal være på området for at komme til bunds i sagen, og jeg kan sige, at vi støtter intentionerne i forslaget.