Louise Frevert (DF), 2002-04-11:
Nu er Dansk Folkeparti som bekendt ikke med i regeringen og kan derfor heller ikke tage det fulde ansvar for regeringens dispositioner.
Dog er vi til dels medansvarlige for den nye kulturpolitik, der har set dagens lys med den vedtagne finanslov.
Dansk Folkeparti vil gerne give vores bud på, hvad en fremtidig kulturpolitik kunne være.
Lad mig én gang for alle slå fast, at Dansk Folkeparti ikke er modstander af kultur, så jeg vil gerne kort gøre rede for nogle af de forskellige holdninger og handlinger, der ligger til grund for Dansk Folkepartis kulturpolitik.
Man får indimellem den mistanke, at kulturlivets angreb på regeringen og Dansk Folkeparti mere er ideologisk betinget end økonomisk begrundet.
Dansk Folkeparti fremstilles oftest som direkte fjendtlig eller i bedste fald indifferent over for kulturen.
Intet kunne være mere forkert.
Dansk Folkeparti ønsker, at staten i et vist omfang skal understøtte såvel produktion som formidling af kunst gennem tilskud til museer og kulturinstitutioner, heriblandt Det Kongelige Teater, landsdelsteatrene og symfoniorkestrene.
Desuden mener Dansk Folkeparti, at der skal sikres et højt uddannelsesniveau på teaterskolerne, Den Danske Filmskole, kunstakademierne samt arkitektskolerne, i det hele taget de kunstneriske uddannelser.
Derudover eksisterer der et behov for mangfoldighed og dermed en nødvendig plads til det mere eksperimenterende og smalle repertoire.
Samtidig må jeg jo gøre opmærksom på, at kunstnernes løn er den mindste udgift i hele kulturpolitikken.
De fleste penge går faktisk til huse, til formidlere og til et stort bureaukrati.
Men der, hvor vandene skilles, er sikkert med hensyn til beløbenes størrelse, nemlig hvor meget man skal give i støtte til de enkelte kunstnere, og med hensyn til, hvad de foretager sig.
Vi har været tilfredse med finanslovens vedtagelse og synes ikke, at kunstnerne skal klynke så meget, for det ser faktisk ret godt ud.
Glem heller ikke, at det var Dansk Folkeparti, der medvirkede til, at der ikke var nedskæringer på abonnementsordningen.
Ligeledes vil jeg her understrege, at en af Dansk Folkepartis mærkesager er bevægelse i skolen.
Eksempelvis kunne vi tænke os mere dans i skolen og at optimere den professionelle danseruddannelse i Danmark.
Vi har alt for længe sakket bagud.
Vi skal følge med tiden.
Vi skal være en storby med visioner og pulserende rytmer.
I det hele taget skal vi sætte professionalismen i højsædet.
Hvis kulturlivet herefter mener, at Dansk Folkeparti er en fjende af kulturen, vil jeg gerne henvise til den helhed, som finansloven trods alt er blevet til, og til det medansvar, vi har taget også på kunstnernes vegne.
Der er ting, som vi ikke er udelt begejstret for, men sådan er det jo.
Man kan ikke være enig om alting, når man er en del af det parlamentariske grundlag.
Det er svært at gøre alle tilfredse, selv om man kunne ønske, at det kunne lade sig gøre.
Dansk Folkeparti er dog i denne sammenhæng ganske godt tilfreds, idet vi har prioriteret nogle af vores mærkesager, som vi synes skulle opprioriteres, nemlig ventelisterne til hospitalerne, de syge, de ældre, de svage grupper i samfundet.
Desuden fik vi tilført undervisningsområdet et trecifret millionbeløb.
Så jeg synes faktisk, at vi i Dansk Folkeparti har været med til at præge finanslov 2002 på en samfundsøkonomisk og menneskeligt forsvarlig måde.
Ja, man får mange oplysninger her, og jeg skal takke de ordførerne, der vil oplyse mig om, hvordan tingene hænger sammen.
Det er jeg meget taknemlig for.
til hr. Ole Sohn: Altså efter 15 år som bestyrelsesmedlem i Dansk Artistforbund kan jeg altså ikke have sovet hele tiden, og derfor ved jeg godt, hvad der er foregået med hensyn til, om det hedder støtte eller kompensation.
Så jeg vil lige understrege, at jeg udmærket godt er klar over, at det ikke er en støtte til kunstnerne, men at de bliver kompenseret på samme måde, som man gør med biblioteksafgiften.
Der er ikke indgået noget som helst forlig.
Der har været noget løs snak, der har været en snak frem og tilbage, og vi skal altså erindre os, at kulturministeren har nedsat et udvalg, som skal gå ind i arbejdet med at se på, hvordan man kan løse det her problem med en direkte afregning på materialerne, sammen med de implicerede parter, som er musikerne.
Så jeg synes, vi skal vente og se tiden lidt an, og jeg er sikker på, at det beløb, som musikerne påberåber sig at skulle have, ikke er så stort som først angivet.
Så jeg synes, at vi skal tage det lidt roligt og se, hvad der sker.
Så med hensyn til de små teatre: Det er jo igen et spørgsmål om prioritering.
Det er igen et spørgsmål om, hvor meget man skal give til teatrene, hvor meget de skal have, hvem der skal have, og hvornår og hvordan.
Se, et lille teater som Boldhusteatret, som lige pludselig med et pennestrøg blev slettet af finansloven, har faktisk klaret sig, har formået at klare sig.
Jeg går ikke ind for, at alle bare skal klare sig selv, at man skal trække gulvtæppet væk under kunstnerne alle som én, men det her er et tydeligt eksempel på, at tingene faktisk godt kan lade sig gøre.
Ja, det er rigtigt, vil jeg sige til fru Jytte Andersen; jeg står op endnu, og det agter jeg fortsat at gøre.
Det er ikke et forkert billede, fru Jytte Andersen har fået.
I vores terminologi er det kulturpolitik.
Vi er stadig væk ikke en del af regeringen.
Vi har vores egen terminologi, men derfor kan vi godt mene det samme.
Men tingene kan jo godt i nogle sammenhænge kaldes noget forskelligt, og i det her tilfælde er det kulturpolitik, vi taler om. Med hensyn til støtte er det stadig væk et spørgsmål om prioritering, det er stadig væk et spørgsmål om, hvor meget
man skal støtte.
Det er ikke spørgsmål, om vi vil støtte noget eller ej, det er et spørgsmål om, hvor langt man vil gå, hvor meget man vil give.
Så blev der spurgt, om jeg vil svare klart på, om de penge og det fedtlag, der er blevet skåret væk, ikke forringer kunstnernes kår?
Det skal jeg ikke kunne udtale mig om.
Jeg er ikke en af de kunstnere, der påberåber sig, at der bliver sparet. Men nu er situationen jo sådan, at vi mennesker altid reagerer, når noget bliver taget fra os.
Hvis eksempelvis fru Jytte Andersen har seks par sko, og jeg kommer og tager de to,
så er det, selv om fru Jytte Andersen måske ikke altid gør brug af dem alle sammen, et afsavn.
Det er klart, at når vi mennesker er vant til at have en masse og der pludselig ikke bliver givet det, vi er vant til at få, bliver man skuffet, for at sige det på en mild måde.
Men nu er det altså sådan, at man omprioriterer, og derfor vil der ikke være mulighed for at give det samme.
Det er også et spørgsmål om ideologi, som jeg også sagde i min ordførertale.
Vi ser på tingene på forskellig måde, og sådan er det.
Jeg synes faktisk, at vi gør det rigtig, rigtig, rigtig godt som det parlamentariske grundlag sammen med regeringen
, fordi vi har været i stand til at gennemføre nogle besparelser, som ikke er besparelser længere, men som tilfører skoleområdet 650 mio. kr., og vi har oven i købet også fået fjernet den abonnementsordning, som var i fare i denne her omgang.
Så jeg synes faktisk, man skal være lidt positiv og se på de gode ting, vi også gør.
Vi er ikke rindalister i Dansk Folkeparti.
Nej, det er vi ikke.
Vi har sandelig tænkt os at arbejde videre for den danske kultur.