Birte Weiss (S), 1997-11-07:
Også jeg fandt det meget hjertegribende, da fru Ester Larsen om sig selv og sit parti brugte udtrykket »den, der interesserer sig for patienterne«, og dermed antydede, at folk, der ikke støtter de her to forslag, ikke interesserer sig for patienterne.
Det blev også sagt, at hvis man ikke gik ind for det her, så satte man systemet over det enkelte menneske.
Jeg synes, det er værd at gentage disse udsagn og spejle dem i den kendsgerning - for at tage noget helt konkret - at dengang den borgerlige regering havde ansvaret for det danske sygehusvæsen, var der nogle ventelister, som ikke tydede på særlig omsorg for patienterne og ikke tydede på særlig stor ekstra interesse for enkeltmennesket frem for systemet.
Jeg nævnte i mit indlæg, at siden 1993 er antallet af mennesker, der venter mere end 3 måneder på en hjerteoperation, faldet fra 60 pct. til nu ca. 8 pct.
Ja, det er da udtryk for, at man interesserer sig for den enkelte patient.
Det er udtryk for, at man har en helt grundlæggende opfattelse af, at systemer er til for mennesker, og at det, der er vores helt store udfordring i disse år, er både at bevare den menneskelige værdighed i sygehusvæsenet og give så gode og hurtige behandlingsmuligheder, som det nu engang er tilfældet.
Jeg vil godt til Folketingets Sundhedsudvalg oversende papirer, der viser, hvordan ventetidsudviklingen har været.
Det siger jeg også af hensyn til hr. Køpke Christensen, som argumenterede, som om ventetiden er dramatisk stigende.
Så vil jeg om debatten i øvrigt blot sige, at sjældent har jeg egentlig oplevet forslag fordampe så hurtigt på en kold vinterdag.
Når argumentationen bryder sammen, så skifter man bare argumentation.
Det var det, vi oplevede med hr. Køpke Christensen.
I forslaget var det sygedagpengemodtagere, det drejede sig om, og gået hårdt på klingen ville man alligevel overhovedet ikke lave nogen forskelsbehandling, selv om det er det, der er hele pointen i forslaget.
Så skifter man argumentation og siger: Nej, nej, vi vil under ingen omstændigheder foretage os noget, der diskriminerer.
Det samme, når det gælder kapacitetsdiskussionen.
Dér må man så lidt hårdt presset erkende, at det da egentlig godt kan være, at der ikke er voldsomt megen ledig kapacitet.
Der er en arbejdsløshedsprocent blandt læger på 1.
Det er fuld beskæftigelse, og denne ene procent omfatter mennesker, der er på vej fra et job til et andet, hvor der så kan være nogle få ledighedsperioder i overgangsfasen.
Derfor synes jeg ikke, at man efter denne debat kan sige, at der står ret meget andet tilbage, end at man ikke rigtig har nogen alternativer til den bestræbelse, som er den fuldstændig afgørende for denne her regering, nemlig at vi skal have ventetiderne ned i det offentlige sygehusvæsen, vi skal have en ordentlig behandling, patienterne skal selv inddrages i langt højere grad, end der har været tale om hidtil, og samtidig skal vi videreudvikle de bookingsystemer, der gør, at der kommer en langt større gennemsigtighed i de ventelister, der nu engang er.
Så tilbage står alene, at en række af de argumenter, der har været fremført, altså ikke holdt for en nærmere debat, og det synes jeg er værd at have stående i hukommelsen efter vores meningsudveksling her.
Så vil jeg godt slutte med at sige, at med hensyn til nogle af de problemstillinger, der blev rejst bl.a. af fru Grete Schødts, har jeg bedt Opgavekommissionen om at vurdere
præcis dette problem, der har at gøre med sygedagpengene
, og det er naturligvis også et spændende element i en tid, hvor vi har bedt en sagkyndig kommission om at gennemgå helt nøje bid for bid
: Ligger den enkelte opgave nu engang rigtigt funderet dér, hvor den ligger, eller er der grund til at se på den måde, som f.eks. sygedagpengene er skruet sammen på med den statslige andel i det?
Er der steder, hvor der er for megen kassetænkning, og en lang række andre ting.
Men det kan ikke føre til en konklusion som den, de to forslag i dag lægger op til, for det er og bliver forskelsbehandling.
Det er og bliver en bevægen sig væk fra det, der har været det grundlæggende princip i det danske sygehusvæsen, nemlig at det er de lægelige indikationer og det samlede syn på patientens tilstand og omstændigheder, der gør, at man skal til på den plads, man kan få i behandlingskøen.
For konsekvensen er jo, som flere har været inde på, at det meget vel kan ende med, at det er et politisk flertal i en kommunalbestyrelse, som kommer til at sidde og tage stilling til, om den ene eller den anden nu engang trænger sig mere på f.eks. på grund af en kunstigt oppustet debat.
Vi ved alle, hvordan sygehistorier kan være godt pressestof, og at man derved måske, som jeg tror det var hr. Jørn Jespersen der var inde på det, kan få et helt andet - nej, det var vist hr. Bruno Jerup, undskyld, jeg kan se, der nikkes - parameter til at være det sidste lille udslaggivende, når den slags beslutninger skal træffes i sidste instans måske i en politisk forsamling.
Det kan vi ikke være tjent med