Søren Søndergaard (EL), 1998-11-12:
I den seneste omgang startede denne sag med, at TV 2's Fak2eren afslørede en række ting i en udsendelse i begyndelsen af marts i år.
En af de ting, som Fak2eren afslørede, var, at efterretningstjenesten havde sendt en agent ind i et lovligt politisk parti.
Den afslørede, at personen tog billeder af medlemmerne, ikke bare under politiske møder, men også i private sammenhænge.
Den afslørede, at agenten registrerede sympatisører.
Den afslørede, at agenten registrerede folk, som henvendte sig til organisationen efter materialer, f.eks. skoleklasser.
Den afslørede, at han kopierede arkivet.
Den afslørede, at han kopierede nøgler, sådan at de folk, som han afleverede et såkaldt nøglesæt til, fremover kunne gå ind i lokalerne.
Og den afslørede, at han indleverede navne på stillere til folketingsvalg, i øvrigt i lodret modstrid med Wamberg-udvalgets indstilling og det, der blev godkendt i midten af 1960'erne.
De her ting var relativt let at få verificeret.
En del af dem kunne efterretningstjenesten ikke huske, men der var sådan set ikke noget problem i at få dem afklaret, for den person, der havde beordret de her ting, går lyslevende rundt iblandt os, og man kunne simpelt hen bare afhøre ham.
Dér skulle undersøgelsen være startet, og den skulle være startet af to centrale grunde: For det første fordi den pågældende agent efter flere års virke i den pågældende organisation sagde: Jeg har intet fundet, der begrunder en overvågning.
Det sagde den ansvarlige minister.
Af de to grunde skulle den undersøgelse være startet i marts; så var vi, jeg vil ikke sige sluppet for mange ting, men så havde vi haft et godt og korrekt udgangspunkt, og vi havde været i gang med en undersøgelse, som måske allerede kunne have bragt sine første resultater både i den ene og den anden retning. Men vi fik ikke den undersøgelse.
I stedet fik vi nogle bemærkninger fra regeringen om, at det selvfølgelig var alvorligt, og at hvis der viste sig noget nyt, kunne vi komme tilbage, osv. osv. osv.
Og så fik vi et forløb, som jeg synes
har været lidt uværdigt, nemlig at det har været mere eller mindre tilfældige afsløringer - det har i hvert fald ikke været alle afsløringer, men tilfældige afsløringer - der har sat dagsordenen for forløbet, fulgt op af en række spørgsmål i Folketinget.
Og det har så ført til, at regeringen til sidst, efter en længere periode, har besluttet at foretage undersøgelsen.
Regeringen skal ikke have kritik for, at den til sidst foretager undersøgelsen.
Jeg synes bare, forløbet er vigtigt at få med.
Men når vi kigger på den undersøgelse, så skal efter vores opfattelse al statslig efterretningsvirksomhed ind i den, for det, der er det afgørende, er at få afklaret, om regeringserklæringen fra 1968 er blevet overholdt, og det er ikke specielt interessant i forhold til én efterretningstjeneste; det er interessant i forhold til begge efterretningstjenesterne.
For det andet har vi den kritik af det forslag, der foreligger fra regeringen, at vi mener, det kombinerer to dårlige ting.
Det kombinerer nemlig på den ene side
lukkede døre - dér kan man henvise til, at det havde man i Norge - med på den anden side en meget smal kommission, dvs. en kommission, som er sammensat af kun tre personer, men også sammensat på en sådan måde, at det bliver meget svært at få en spændvidde i den kommission. Jeg vil meget nødigt være det rektorkollegium, der skal udpege den ene person, som ligesom skal bære på sine skuldre at formidle hele sandheden om, hvad der foregik i den periode, ud fra en samfundsfaglig indsigt, for det er et meget stort krav.
Og derfor risikerer man at få nogle folk, som kan være kendt for mange gode ting, men som i hvert fald også vil være kendt for, at de ikke har generet nogen med noget som helst, for så vil de være for kontroversielle at sætte ind.
Det problem kan man løse på forskellige måder: Man kan gøre undersøgelsen mere åben, man kan nedsætte en større kommission, og man kan bruge en anden udpegningsmetode.
Der er mange muligheder, og dem ønsker vi at diskutere.
Og det tredje kritikpunkt med hensyn til undersøgelsen er: Hvor meget vi end er uenige i, at det skal være en juridisk undersøgelse, som skal vurdere, om love og regler er blevet overholdt, synes vi ikke, det har nogen mening at gå det skridt videre at sige, at man skal vurdere mulighederne for at placere et strafferetligt eller tjenestemandsretligt ansvar.
Og den opfattelse har vi selvfølgelig, fordi det klart fremgår af det lovforslag, vi har fået, at i langt de fleste af de begivenheder, der er tale om, vil tingene være forældede, og hvorfor skal man så gå ind i nogle relativt små nyere ting, som vi ved at det vil være?
Hvorfor?
Det, der er afgørende for os, er at få placeret denne undersøgelse i en anden ramme.
Vi er ikke ude efter enkeltpersoner.
Vi er ikke ude efter, at den ene eller den anden skal få ballade.
Vi er ude efter at få klarhed, så der kan opbygges et system, der fungerer bedre for fremtiden.
Nej, Enhedslistens landsmøde nedsatte ikke nogen studiegruppe.
Det gjorde den ikke.
DKP er heller ikke det samme som DKP-ML.
Det er to vidt forskellige partier.
De er faktisk meget forskellige.
Jeg forlanger ikke, at fru Pia Kjærsgaard skal vide, hvad der er blevet vedtaget på Enhedslistens landsmøde.
Jeg forlanger heller ikke, at fru Pia Kjærsgaard skal kende forskel på DKP og DKP-ML.
Jeg kan bare ikke forstå, hvorfor fru Pia Kjærsgaard absolut skal dele sin uvidenhed med alle os andre.