Holger K. Nielsen (SF), 2004-06-03:
I sin tid blev en af statsministerens borgerlige forgængere karakteriseret som en parfumesælger, og jeg må altså tilstå, at det var et billede, der randt mig i hu, da jeg hørte statsministerens tale her til morgen, for sjældent har jeg hørt et så ivrigt forsøg på at sælge en gedigen flaske lugtevand som den fineste franske parfume, man overhovedet kan forestille sig.
Her følger statsministeren de tidligere borgerlige statsministres tradition op, for det var jo et skønmaleri uden lige, og det skulle formentlig dække over, at statsministeren og regeringen i virkeligheden er i kolossale vanskeligheder og er trængt i defensiven.
Hvor regeringen i den første tid efter det sidste valg nærmest kunne gå på vandet, ser vi nu en regering, der er i vanskeligheder.
I næsten alle meningsmålinger har den mistet sit flertal
; de økonomiske vismænd og andre økonomer kritiserer dens økonomiske politik sønder og sammen; løfterne om forbedringer af velfærden hænger slet ikke sammen med de oplevelser, almindelige mennesker har med forringelser i deres hverdag; regeringen har spundet sig ind i en Irakkrig, der blev så katastrofal, at selv en række af statsministerens egne støtter i kulturkampen nu undsiger ham; forhandlingerne om at få et bredt forlig om en kommunalreform er i kolossale vanskeligheder, og en række ministre er så belastede af enkeltsager, at der nu åbent spekuleres over, hvornår de får en fyreseddel.
Om det så vil hjælpe, kan man jo diskutere.
Der er nemlig en ting, man skal være meget varsom med i politik, og det er at undervurdere befolkningen.
Regeringen kan desværre godt gennemskue det, men befolkningen kan også godt gennemskue det, og den er udmærket klar over, at konsekvenserne af disse skattelettelser er, at der skal betales en regning på et senere tidspunkt, og at det vil betyde nedskæringer i velfærden.
Det er klart, at de af os, der får flere penge i lommen, er da glade for det.
Vi kan måske få en lidt bedre udenlandsrejse her i sommer, men mon ikke mange af os får en lidt dårlig smag i munden, når vi kan se, hvor skævt det er fordelt, hvordan det er de højtlønnede, der uden sammenligning får de største lettelser, og hvordan en række mennesker, f.eks. pensionister og arbejdsløse, ikke får noget som helst? Naturligvis vil den politik påvirke velfærden, og vi kan igen regne med, at aben vil blive sendt videre til kommuner og amter.
Vi vil fortsat se nedslidte folkeskoler udeomkring, og regeringen skylder os nogle meget mere kontante svar på, hvad den vil gøre for at bryde den dårlige cirkel, der er skabt i folkeskolen.
Hvordan kan vi sikre, at børnene og lærerne bliver stolte over skolen og bliver glade for at gå i skole?
Hvordan kan vi offensivt bryde den negative sociale arv?
Det var der intet som helst konkret om i statsministerens tale.
Hvordan får vi en skole, der er rettet mod fremtiden og
ikke mod den fortid, hvor statsministeren og vicestatsministeren selv gik i skole?
Det eneste, vi har hørt fra regeringen, er ret beset statsministerens frontalangreb på rundkredspædagogikken og skolelærerne, som han lagde ud med i sin åbningstale.
Han trak så godt nok lidt i land igen, da han blev klar over, at han var kommet for langt ud, men tilbage står indtrykket af en regering, der ikke tager folkeskolens problemer alvorligt, men i stedet bruger folkeskolen som ammunition i den værdikamp, som statsministerens spindoktorer har kreeret for ham.
Vi vil fortsat opleve daginstitutioner med dårlige normeringer, hvor der er for lidt plads til børnene, for lidt albuerum og for få muligheder for, at børnene kan være børn.
Vi har et samfund, der skriger efter, at vi skal være på arbejdsmarkedet, men så er vi også nødt til at sikre, at de børn, der skal passes, medens forældrene arbejder, bliver passet på en ordentlig og kvalificeret måde.
Der er sket meget store nedskæringer i normeringerne, der er sket forringelser af kvaliteten i daginstitutionerne, og de problemer mener vi skal tages alvorligt på en helt anden måde.
Vi vil fortsat opleve takststigninger i den kollektive trafik.
Vi vil fortsat opleve, at ældre bliver plejet med stopurstyranni og mangel på menneskelighed, og vi vil fortsat opleve elendige arbejdsvilkår for de ansatte i omsorgssektoren.
Undersøgelser har vist, at det, de ældre har brug for, er menneskelighed.
Hjemmehjælperen skal have tid til at snakke med dem, tid til at få en kop kaffe med dem og tid til at have fleksibilitet i arbejdet frem for det stopurstyranni, som i øjeblikket bliver tvunget ned over hele sektoren.
Arbejdsmiljøet i hele omsorgssektoren er elendigt med dårlig ledelse, højt sygefravær og utilfredshed hos brugerne.
Det er svært at få de unge til at gå ind i SOSU-uddannelserne, og det er forståeligt med de arbejdsvilkår, der tilbydes de ansatte.
Derfor er vi også her nødt til at få en god cirkel i gang i stedet for den dårlige cirkel, der er skabt i øjeblikket.
Jeg ved godt, at regeringen vil sende aben videre til kommuner og amter, men den går altså ikke, for kommuner og amter er bundet af den stramme økonomi, som regeringens nedskæringer har været årsag til.
Det handler i sidste ende om værdikamp - den værdikamp, som regeringen jo har gjort til en af sine mærkesager.
Skal vi prioritere det private forbrug eller det offentlige forbrug?
Skal vi kunne tage en ekstra gang til Mallorca, eller skal vi have nogle ordentlige folkeskoler, som sikrer fremtiden for vore børn?
Så enkelt kan spørgsmålet stilles op.
Regeringen har valgt side, vi har valgt side, og derfor kan vi ikke støtte regeringens skattelettelser.
Det er også værdikampen, der slår igennem i udspillet
til kommunalreformen
Det blev sagt meget klart af beskæftigelsesministeren i pressen i søndags, og jeg citerer fra Jyllands-Posten: »For at kunne få rigtigt indhold i et moderne, liberalt samfund skal der være valgmuligheder, og det kræver en vis størrelse af kommunerne.
Hvis der skal være private tilbud til ældre og på børnepasningsområdet, kræver det et bestemt antal borgere, der er interesseret i at bruge private muligheder.
Det er baggrunden for, at vi mener, at kommunerne skal løse flere opgaver.«
Her siges det jo fuldstændig klart, hvad det drejer sig om.
Det er Handelshøjskolevenstre for fuld udblæsning, det er privatisering og markedsøkonomi i stedet for folkelighed.
Hvor er demokratiet?
Var det ikke Venstre, der i sin tid slog sig op på visioner om det nære samfund?
Hvor er det nære samfund her, hvor man skal have så store kommuner som muligt for at kunne få adgang til privatiseringer?
Hvordan kan Venstre virkelig tro, at en fornuftig opposition kan hoppe på denne limpind? En af de bedste karakteristikker, der er givet af regeringens udspil, er såmænd leveret at Britta Schall Holberg, der er en kendt Venstrekvinde.
Hun siger kort og fyndigt følgende: Hul i kasketten!
Vi er fuldstændig enige.
Vi har forstået, at nu skal forhandlingerne med oppositionspartierne genoptages.
Jeg kan også forstå, at SF ikke er inviteret med, og det er sådan set helt i orden.
Man har lov til selv at bestemme, hvem man vil invitere med til konfirmationen og fødselsdagsmiddagen, så det skal vi ikke bebrejde regeringen.
Men jeg synes nu alligevel, at jeg godt lige vil sige en enkelt ting, ikke mindst til mine venner hos De Radikale og Socialdemokraterne: Pas nu på!
Vi ved jo godt, hvad ham Løkke er ude på.
Men o.k., jeg kan forstå, at I går selv, og det er helt i orden.
Det vil gå frygtelig galt, hvis I ikke er opmærksomme på, hvad det er, der er regeringens virkelige dagsorden.
Derfor må jeg også sige, at jeg tvivler meget på, at man får den brede reform.
Det ideologiske er jo så tydeligt, det er helt, helt klart, hvad regeringen vil, og det må regeringen så gennemføre med det snævre flertal.
Det bliver dårligt, det bliver i enhver henseende dårligt, både for demokratiet og med hensyn til at få denne store reform implementeret, men det må regeringen selv tage ansvaret for.
Regeringen er kommet ud i store vanskeligheder i sin Irakpolitik.
Problemerne tårner sig op for koalitionen, de påståede masseødelæggelsesvåben er ikke fundet, terrorismen er ikke bekæmpet, men styrket, og der er ikke skabt stabilitet i Irak, tværtimod.
Det er indlysende nok, at situationen ikke er blevet bedre af, at man har kunnet se amerikanske fangevogtere optræde helt på samme måde som Saddam Husseins torturbødler.
Hvordan kan man overhovedet tro på, at der efter fremkomsten af de billeder kan skabes stabilitet med den amerikanske besættelse?
Hvordan kan man tro på, at man i den arabiske verden kan tro, at der skal skabes demokrati? Der er jo ikke noget mærkeligt i, at den folkelige støtte her i Danmark svinder på grund af udviklingen, og vi bliver nødt til at erkende følgende: Denne krig er tabt.
Der kommer ikke stabilitet i Irak, og der kommer ikke nogen stabil udvikling i Mellemøsten, medmindre koalitionen trækker sig ud af krigen, og medmindre man får et helt andet engagement fra verdenssamfundets side, så alt hvad der lugter af invasionsstyrker, alt hvad der lugter af militær besættelse, alt hvad der lugter af torturbødler og alt, hvad der lugter af militærangreb på uskyldige civile ved bryllupper, forsvinder fuldstændig i den del af verden.
Det er den brutale sandhed, og jo før regeringen erkender det, desto bedre vil det være.
Hvis det ikke erkendes, vil man fortsat stå i suppedasen og fortsat stå med vanskelighederne, og derfor må jeg tilstå, at jeg er lidt uforstående over for, at De Radikale og Socialdemokraterne fortsat støtter den danske militære tilstedeværelse, for så er de også medansvarlige for de ting, som sker i Irak. Jeg kan forstå, at statsministeren skulle have talt med store bogstaver til den amerikanske præsident for nylig.
I hvert fald var det det indtryk, hans spindoktorer fik lanceret i medierne, hvor man så statsministeren tage til USA og fortælle George W. Bush, hvad det er, der nu skal ske.
Vi ved jo ikke, hvordan han talte til George W. Bush i Det Hvide Hus, og hvad der faktisk blev sagt, men vi ved, at hvad der måtte være sagt af kritiske ting til den amerikanske præsident, var spildte Guds ord på Balle-Lars.
Der er jo ikke sket noget som helst, han var fuldstændig upåvirket af det, som statsministeren sagde.
Men der bliver jo ikke suverænitet over de amerikanske styrker, og så længe den amerikanske besættelse varer, er det jo illusorisk at tale om, at der kan skabes nogen form for suveræn irakisk regering.
Det er også derfor, det er så vigtigt, at der bliver skabt et europæisk modspil til det amerikanske hegemoni i øjeblikket, og det burde EU-debatten jo handle meget mere om.
De afgørende spørgsmål er: Skal vi have et selvstændigt europæisk samarbejde?
Eller skal vi have et europæisk samarbejde, der er en bleg afskygning af den amerikanske politik?
Skal Europas politik bestemmes i Washington, eller skal den bestemmes i Europa?
Her har den danske regering jo stået for den linje, at det i sidste ende er i Washington,
den europæiske politik skal bestemmes, men vi ønsker det modsatte.
Vi ønsker en europæisk modvægt til den amerikanske dominans - ikke nogen militær modvægt, for
det er der ikke brug for, og det ville være vanvittigt at forsøge det - men en vision om, at Europa kan spille en anden rolle i sikkerhedspolitikken og i den globale politik.
Europa kan spille en rolle i arbejdet på at få FN til at fungere på en ordentlig måde; i arbejdet for at skabe respekt for international lov og ret; i arbejdet på at få forholdene i Mellemøsten i en helt anden gænge, end tilfældet er i øjeblikket.
Der kan gøres meget, men det forudsætter først og fremmest, at Europa ikke bliver et forkontor til kontorerne i Washington, og at man er villig til at træffe beslutningerne selv.
Den handler om, at EU-debatten skal være politisk, og det handler valget den 13. juni også om.
Det er et politisk valg, det er ikke et valg om ja eller nej til dansk medlemskab.
Det er et valg om, hvilken retning Europa skal tage, hvilke værdier Europa skal udvikles efter, og hvilke politiske principper der skal være de dominerende i Europa.
Derfor er det utrolig vigtigt, at de danske vælgere tager politisk stilling den 13. juni, at de afgiver deres stemme efter, hvilken politik de mener der skal føres i EU, og at de også gør det konsekvent. Jeg håber meget, at den linje også vil komme til at præge debatterne her i Folketinget om EU fremover, så vi kommer væk fra den gamle ja-nej-diskussion, men i stedet får en frugtbar diskussion om, hvilken politisk udvikling Europa skal følge, selv om vi kan være politisk uenige på forskellige områder.