Line Barfod (EL), 2003-04-24:
Jeg vil starte med at takke de partier, som var indstillet på at se nærmere på, hvad man kan gøre for at løse de store problemer, der er i dag i forhold til, at kommunerne har en stram økonomi og derfor let bliver fristet til kassetænkning, så mennesker kommer i klemme i den kassetænkning.
Om vi så skruer det sammen på den ene eller den anden måde, det må vi så kigge på.
Hensigten med vores forslag er som sagt at sikre, at folk ikke kommer i klemme på grund af kassetænkning, fordi der i dag er så forskellige refusionssatser.
Jeg forstår simpelt hen ikke den argumentation, der er om, at kommunerne overhovedet ikke vil interessere sig for mennesker, hvis der er 100 pct.s refusion.
Hvis vi ser på folkepensionisterne, hvor der er 100 pct.s refusion, så er der trods alt temmelig stor interesse fra kommunerne for at prøve at gøre noget for, at disse mennesker også har nogle gode forhold og også sørger for at holde sig i gang osv., så kommunerne f.eks. ikke kommer til at få større udgifter til hjemmehjælp.
På samme måde vil man selvfølgelig også kunne have en interesse i at sørge for, at de mennesker, som er blevet så syge, at de ikke kan klare sig på arbejdsmarkedet og derfor er kommet på førtidspension, bliver holdt i gang og er med i forskellige aktiviteter og eventuelt på et tidspunkt kan komme sig så meget, at de igen kan få en tilknytning til arbejdsmarkedet.
Jeg har mødt mange af de mennesker, der kommer i klemme, og som har brugt årevis på at kæmpe for at få ret til at få en fast indkomst og være sikker på, at der kom penge ind hver måned, så de havde til at betale mad og husleje.
Den kamp, de konstant kan fortælle om, er ikke sjov at opleve.
Derfor håber jeg meget, at man på et tidspunkt, også fra de partier, der i dag er fuldstændig afvisende over for vores forslag, vil prøve at se på, hvad man kan gøre for at forhindre, at folk kommer i klemme i den kassetænkning, især de, der ryger helt ud af systemet og slet ikke får noget, men også de andre, der i årevis må kæmpe, fordi kommunerne ser på, hvilken kasse der er bedst.
Det har sådan set også betydning på en række andre områder.
Et eksempel er Københavns Kommune, hvor man i midten af 1990'erne besluttede, at man ville gøre, hvad man kunne for at ændre beboersammensætningen og ikke længere ville bygge almene boliger, fordi man havde fået en beregning, der viste, at det i gennemsnit kostede kommunen 100.000 kr. i overførselsindkomster, hver gang der var en beboer i alment boligbyggeri, og derfor holdt man op med at bygge alment boligbyggeri.
Det taler jo for, at refusionen har betydning på mange områder, når det er den slags sammenhænge, man går ind i.
I forhold til om man kan bruge refusion over for kommunerne som styringsinstrument og som udligning, vil jeg komme med et citat fra kontorchef i Indenrigsministeriet Niels Jørgen Mau Pedersen fra »Decentralisering i kommunerne«: Refusioner er forholdsvis mest velegnet som udligningsinstrument, hvor det decentrale niveaus mulighed for variation i standard og effektivitet er begrænset, f.eks. for visse indkomstoverførsler. Det er jo klart, at der, når vi snakker sygedagpenge, førtidspension osv., er et lille spillerum for kommunerne for et skøn, men for størstedelen af det burde der, hvis de fulgte den gældende lovgivning, ikke være meget tvivl om, hvornår folk har krav på hjælp.
Desværre ser vi altså det modsatte, nemlig at folk bliver sendt fra den ene til den anden og fra den ene kasse til den anden.
Nogle gange, når jeg har mødt de her mennesker, har jeg haft det billede i hovedet af sådan en klodskasse, som en del af medlemmerne måske kender, og som små børn sidder og leger med.
Så skal der en rund klods ned i det runde hul og en firkantet klods i det firkantede hul og en trekantet klods i det trekantede hul, og så kommer der altså nogle gange et menneske, der ikke passer ned i nogen af de her huller.
Hvad gør sagsbehandlere så?
Ja, enten så smider de dem væk, eller også skærer de dem lidt til, så de passer ned i det billigste hul.
Jeg kunne godt tænke mig, at vi får lavet et system, der sigter på, at man i stedet for at have de her forskellige kasser, som menneskene skal passe ind i, får et system, hvor sagsbehandlerne tager udgangspunkt i mennesket og ser på: Hvad gør vi så bedst for det menneske, så det kan få det bedst mulige liv fremover og forhåbentlig også kan få en tilknytning til arbejdsmarkedet igen, hvis der er mulighed for det?
Så jeg håber, at de partier, der var enige i, at der er et problem, vi skal se på, også vil deltage i det videre arbejde, og at de partier, der var noget mere afvisende, måske også af bilag og de udvalgsspørgsmål osv., der bliver stillet, bliver mere overbeviste om, at her er der altså noget, vi er nødt til at se på.