Hans Christian Schmidt (V), 2002-11-22:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for debatten og tak til partiernes miljøordførere for bemærkningerne til naturredegørelsen.
Jeg vil selvfølgelig først og fremmest sige tak til de miljøpolitiske ordførere fra de partier, der har taget et medansvar, hvor vi er gået ud sammen og har fundet 50 mio. kr. og så også har besluttet os for, at vi vil anvende dem til noget særdeles fornuftigt.
Hvis jeg indledningsvis skulle komme med en enkelt bemærkning til det, vil jeg sige: Det er selvfølgelig lidt trist, hvis der sådan kan være en lille stemning af, at vi ikke alle sammen er så glade for de her resultater.
Men jeg tror, at man, når vi ser fremad, alligevel vil blive smittet af den glæde, der er ved at komme ude i naturen og komme ude i miljøet.
Det er en god dag, fordi alle folk taler godt om den.
Men med hr. Mogens Nørgård Pedersens afsluttende bemærkninger blev der vel meget præcist sagt, hvad den her debat desværre har været ude for, for den har været overskygget af lidt for meget taktisk tænkning.
Taktisk tænkning kan somme tider ødelægge et smukt billede. Men alligevel synes jeg, at jeg kender ordførerne så godt, så jeg kan mærke, at der er et dybt engagement.
Man er glad for at gøre en indsats for naturen og miljøet, og det er altså decimalerne, vi begynder at diskutere. Sådan må det være.
Sådan skal det være på et område, hvor man er så engageret; i hvert fald når nogle selvfølgelig gerne vil gøre en ekstraordinær indsats.
Jeg har hørt hele vejen rundt, at den ekstraordinære indsats vil alle, og det er altså decimalerne, vi diskuterer.
Der har været noget om de økonomiske rammer.
Dem skal jeg vende tilbage til.
Først vil jeg gerne sige lidt om også det, som har været nævnt om selve redegørelsen, hvor der måske har været lidt meget med tal, lidt mindre om natur, men alligevel.
Regeringen lægger i redegørelsen op til en række nye prioriteringer i naturpolitikken.
Det er nødvendigt, for at vi kan møde de store udfordringer på natur- og miljøområdet, og udfordringerne er naturligvis ikke nye.
Hovedudfordringen er, hvordan vi bedst sikrer en rig og mangfoldig natur til gavn for alle danskere.
Vi har et ansvar for at beskytte naturen, og vi vil samtidig sikre befolkningens muligheder for at benytte sig af naturen og glæde sig over den.
Det er særlig vigtigt, at vi skaber bedre muligheder for, at børn og unge kan opleve naturen og lære at beskytte den. Naturpolitikken skal være et vigtigt led i en samlet bæredygtig velfærdspolitik for det danske samfund.
Naturpolitikken vil blive tilrettelagt afbalanceret, så der tages hensyn til beskyttelsen af dyr og planter og deres levesteder, til erhvervsudøvelsen i jordbruget og til befolkningens muligheder for friluftsliv og naturoplevelser.
Regeringen tager den udfordring op, og den gør det med et højt ambitionsniveau.
Det er den europæiske målsætning, og det er regeringens målsætning.
Der er ingen, der i dag med sikkerhed kan sige, at vi kan nå dette mål.
Det skyldes både, at det er svært at forudsige, hvordan naturen vil udvikle sig, og at naturprioritetens succes er afhængig af befolkningens aktive medvirken.
Men regeringen arbejder for at nå målet, og vi er kommet godt på vej på en række vigtige områder.
Jeg bliver også nødt til at sige, at der ikke findes lette eller hurtige løsninger på de udfordringer, vi står over for i naturen.
Det er selvfølgelig lidt ærgerligt, for det ville have været enklere, men sådan er det ikke.
De kan blive både dyre og ineffektive og vil ikke vinde forståelse i befolkningen.
Det gælder eksempelvis, når vi skal finde løsninger på problemer med for stor udledning af næringsstoffer til vandmiljøerne, belastning af en række tørre, næringsfattige naturtyper med næringsstoffer, de mange naturområder, der lider under tilgroning eller mangel på pleje samt beskyttelse af en række plante- og dyrearter, der er sjældne eller direkte truet af udryddelse.
En vigtig ledetråd for de kommende års indsats er, at naturpolitikken målrettet og præcist skal leve op til de internationale forpligtelser, Danmark har påtaget sig.
Danmark har fået fine karakterer af Kommissionen for arbejdet med udpegningen af habitatområdet.
I sidste uge var Danmark til eksamen.
Det kan vi med god grund være stolte af også i sammenligning med andre lande. Vi har truffet beslutning om udvidelse af fuglebeskyttelsesområderne på havet, efter at Kommissionen har kritiseret den tidligere mangelfulde udpegning.
Jeg skal ikke indlede en debat om det, men det være sagt til dem, der i debatten har sagt meget om, at naturen betyder meget for dem.
Men alt det her var noget, der skete under den gamle regering.
Lad det så være, men vi har altså sørget for at rette op på det, og eksamenen er bestået.
Så også her har regeringen vist, at den tager de internationale forpligtelser alvorligt.
Regeringen lægger vægt på, at naturpolitikken bygger på holdbare dokumentationer, og at den har klare målsætninger.
Den skal bygge på samfundsøkonomiske konsekvensvurderinger.
Vi skal have mest muligt for pengene.
Det skylder vi miljøet, det skylder vi naturen.
Endelig lægger regeringen stor vægt på, at offentlige initiativer og regulering forankres solidt lokalt.
Også folks retssikkerhed skal være sikret.
Naturpolitikken skal udvikles gennem en åben og grundig dialog.
Vi ved det.
Regeringen følger redegørelsens sigtelinjer op med konkrete initiativer.
Jeg nævner det, for der var ligesom en enkelt antydning af, om der nu også var initiativer.
Derfor vil jeg lige nævne dem.
Nogle af initiativerne er allerede i gang.
Det gælder - og jeg tager dem lige lidt hurtigt - gennemførelse af habitatdirektivet, forslag til ændringerne af naturbeskyttelsesloven, naturplejeindsatsen i habitatområderne, forstærket indsats over for statslig bynær skovrejsning, forslag til ændring af skovloven, udmøntning af det nationale skovprogram, gennemførelse af vandrammedirektivet, forhandlinger om Vandmiljøplan III, gennemførelse af pilotprojekterne om nationale naturområder, afklaring af de udestående problemer med bufferzoner i en arbejdsgruppe og mange, mange flere.
De kommer alle sammen, og det ved vi godt.
Til næste år kommer der desuden en samlet handlingsplan
for biodiversitet.
Den vil sammenfatte den danske opfølgning
af den globale biodiversitetskonvention, og den vil bygge på en række samfundsøkonomiske analyser.
Så har der fra ordførerne side været nogle kommentarer til en række emner, og dem vil jeg godt lige komme ind på nu.
Med hensyn til adgangen til naturen er det jo af stor vigtighed, at danskerne har gode muligheder for at kunne opleve og glæde sig over naturen, selvfølgelig i respekt for naturen og ejerens interesse.
Det er regeringens grundlæggende opfattelse, at der alene opnås gode og bæredygtige løsninger, hvis de bygger på gensidig respekt mellem naturens benyttere og de private ejendomsejere.
Jeg er derfor meget tilfreds med, at det den 13. november 2002 lykkedes os at indgå en aftale med Landboorganisationerne, Dansk Familielandbrug, Dansk Skovforening, Danmarks Naturfredningsforening og Friluftsrådet om yderligere adgang til naturen.
Den betyder bl.a., at regeringen i forbindelse med det kommende forslag til revision af naturbeskyttelsesloven fremsætter forslag til en række forbedringer af reglerne om adgang.
Et hovedpunkt i aftalen er, at der vil blive fastsat regler med henblik på at sikre, at veje og stier af væsentlig rekreativ betydning kun må nedlægges, hvis der findes eller etableres alternative adgangsmuligheder.
Vi har altså nu lagt den rigtige grund for den kommende lovgivning, som vi ikke må haste igennem.
Regeringen sætter lovkvalitet i højsæde, og aftalen indeholder flere elementer, hvor et grundigt lovteknisk arbejde må gennemføres, og flere parter må inddrages og rådspørges.
Det bør nøje gennemtænkes, hvorledes ændringerne på vejområdet kan gennemføres, uden at der opstår uklarheder i forhold til vejlovgivning og mark- og vejfredsloven.
Andre ændringer kan komme til at berøre andre end jordbrugsorganisationer, f.eks. så vidt angår strande ved sommerhusområder, hvorfor det også af den grund er vigtigt at gennemføre en grundig lovforberedelse.
Det er også meget vigtigt, at den kommende lovgivning bliver så enkel og overskuelig, at den er let at forstå og dermed også at acceptere, og vi skal sikre, at vi ikke skaber besværlige og ressourcekrævende administrative procedurer.
Jeg kan her gentage, at der mellem jordbrugernes organisationer, Friluftsrådet og Danmarks Naturfredningsforening er enighed om, at ændringerne gennemføres i folketingssamlingen 2003-04.
Aftalen indeholder også det punkt, at jordbrugets organisationer allerede nu opfordrer deres medlemmer til, at der ikke sker uhensigtsmæssige foregribelser af de kommende regler, f.eks. med nedlæggelse af veje og stier af væsentlig rekreativ betydning.
Den gensidige tillid gælder således også dét spørgsmål, og jeg er ikke i tvivl om, at ejerne er glade for aftalen, og at det vil komme til udtryk i jordbrugernes daglige virke i skovene og i det åbne land allerede fra aftalens indgåelse.
Fra indgåelsen vil de tage hensyn til den.
Så er der lidt om pilotprojekter i de nationale naturområder.
Det står jo meget klart, for netop det, at det er 50 mio. kr., der skaffes ved, at vi sælger bygninger, gør jo, at den driftsomkostning, vi havde skullet bruge på de bygninger, jo selvfølgelig anvendes på de ting, vi nu sætter i gang.
Så det ligger næsten lige på den flade.
Men jeg siger det bare, for det er jo klart: Vi flytter bare driften fra det ene over til det andet.
Det er også et spørgsmål, som blev rejst under forhandlingerne, og der oplyste vi også, at det stort set passede med hinanden.
Så er dét på plads.
Men jeg må sige, at i modsætning til de fleste andre lande har Danmark aldrig udlagt nationale naturområder eller nationalparker.
Det er den internationale betegnelse, man kan bruge, men det har vi aldrig gjort.
Årsagen er først og fremmest Danmarks intensive arealanvendelse til landbrug, skovbrug, byudvikling, trafikanlæg osv.
Vi skal derfor finde vores egne løsninger, og heri indgår naturligvis de overordnede hensyn til naturen, men også hensyn til de meget varierende natur-, landskabs- og ejerforhold.
Så pilotprogrammerne har vi stor forventning til, og vi er gået frem lige efter Wilhjelmudvalgets rapport med de seks, der blev nævnt.
Der blev så skrevet ud til dem, og vi har fået svar tilbage, og nu forbereder vi, hvordan vi så går i gang med dem.
Tre-fire pilotprojekter vil blive støttet økonomisk med 20 mio. kr. fra den ekstrabevilling på 50 mio. kr., der afsættes på finansloven.
Jeg glæder mig til det.
Så går vi til den statslige skovrejsning på bynære arealer.
Regeringen vil jo forstærke indsatsen for etablering af bynære natur- og skovområder.
Indsatsen vil blive fokuseret på nye statsskove dér, hvor der er markant lokal opbakning i form af samarbejdsaftaler med kommuner og vandværker.
I de nye skovområder indgår også betydelig åbning af naturarealer og tilgroningsarealer.
Regeringen vil også gerne medvirke til, at de nye skovområder fordeles jævnt over landet, men det er først og fremmest bynærhed og lokal medvirken, der afgør placeringen, og f.eks. sikring af drikkevand.
Det er allerede lykkedes at styrke det lokale engagement væsentligt i forbindelse med skovrejsning.
Kommuner og vandværker er således i stigende grad interesserede i at bidrage med finansiering og arealer som indskud i statslige skovrejsningsprojekter.
Herved når vi længere for de midler, staten sætter af til formålet, end vi gjorde før.
Hvorfor skal vi dog have en debat om, hvor mange penge der nu lige nøjagtig er på en konto i stedet for, at vi engang ville få debatten om, hvor meget vi får ud af dem?
Men det er ligesom ikke noget, der er så afgørende.
Skidt med, hvor meget skov vi får, for det er mere afgørende, om man kan finde de rigtige tal. Jeg tror, vi skal vænne os til, at det er i orden, at man behandler skattekroner på en måde, hvor man prøver at få mest muligt ud af dem.
Det er der jo ikke noget galt i.
Det går faktisk rigtig godt.
Kan vi så ikke bare sammen i hvert fald glæde os over det, så længe det gør det? Så er der noget med bufferzoner.
Jeg skal bare sige, at der har været forslag om at udlægge bufferzoner på 300 m rundt om de naturområder, der er mest sårbare over for belastningen med ammoniak.
I bufferzonerne begrænses udslippet af ammoniak fra landbrugets stalde og gødningsanlæg m.v. Det medvirker til at reducere nedfaldet af ammoniakkvælstof, så sandsynligheden for, at de sårbare naturområdetypers tålegrænser overskrides, mindskes.
Der er altså en række problemer, som skal afklares, før vi kan udlægge de her bufferzoner.
Derfor har regeringen besluttet at afklare de udestående spørgsmål i en arbejdsgruppe.
Det er bl.a. spørgsmålet om zonens bredde, naturtypernes tålegrænse og omkostninger ved udlægningen. Udlægges der bufferzoner på f.eks. 300 m omkring de mest sårbare naturtyper, vil det i gennemsnit berøre 7 pct. af landbrugsarealet.
Det er man nødt til at have med i overvejelserne, når man diskuterer det.
Det kan godt være, at vi når til resultatet, men man skal vide, hvad man diskuterer, og hvad man beslutter sig for. Jeg skal så understrege, at det kun er håndteringen af ammoniak fra stalde og gylletanke og lign., der reguleres i bufferzonerne.
Arealanvendelsen som sådan vil ikke blive berørt.
Jeg ville også gerne sige nogle ting om det nationale skovprogram, for det er et rigtig godt skovprogram og ligesom det, vi lige har sagt om adgang til naturen, skal vi så ikke glæde os over, at de mennesker, der ejer den, og de mennesker, der skal bruge og benytte den, kan gå sammen og lave en fælles aftale?
Det må da være det bedste.
Jeg synes igen, at vi skal interesse os for, om det er til gavn for naturen og miljøet, og ikke så meget for, hvem der har æren af, at det bliver vedtaget.
For det andet vil regeringen give større frihedsgrader til den enkelte skovejers måde at dyrke skov på.
Krav om intensiv tilplantning, pleje og hugst i skoven afløses af større frihed til at vælge dyrkningsform.
Det kan f.eks. være mere naturnære dyrkningsformer eller større muligheder for at reservere en del af skoven til at lade naturen udvikle sig frit.
For det tredje er det hensigten, at vi i den nye skovlov får skabt det bedst mulige grundlag for at beskytte og bevare den skovnatur, der er omfattet af habitatdirektivet.
Jeg vil ikke gå mere ind i det, men blot sige, at af de 50 mio. kr. er der 20 mio. kr. til pilotprojekter med national- og naturområder, 20 mio. kr. til skabelse af nye bynære skove og 10 mio. kr. til øget beskyttelse og plejeindsats i habitatområderne, genopretning af ådale osv. Jeg havde gerne set en aftale, hvor alle partier havde været med, men desværre valgte nogle partier at fokusere mere på pengene i 2004 og 2006 end på, hvordan vi skal bruge de 50 mio. kr. i 2003.
Men sådan bliver det altså.
Må jeg så sige lidt om finansieringen, hvor jeg håber, vi kan mødes næste gang: Der har i den seneste tid været nogle oplysninger fremme om, at der skulle være behov for mellem 170 og 260 mio. kr. pr. år over de kommende 10 år alene for at kunne leve op til habitatdirektivets forpligtelser.
Jeg vil bare sige, at vi bruger jo allerede 152 mio. kr., bare så man husker at få de tal med, for det er så vigtigt, når man diskuterer de her ting.
Så vil jeg svare på nogle af de ting, som blev rejst i starten.
Jeg hørte, at fru Pernille Blach Hansen sammenlignede nogle tal og også sagde noget om, at Wilhjelmudvalget ikke var en blomst, der var groet i ministerens have, og det sagde ministeren om Adgangsudvalget.
Men bare for at vi får sat det på plads, så har jeg altid rost Wilhjelmudvalget for dets store arbejde.
Jeg vil sige til fru Pernille Blach Hansen, at jeg altid har rost Wilhjelmudvalgets arbejde.
Jeg har bare ærgret mig over, at den tidligere regering lagde de begrænsninger ind over for Wilhjelmudvalget, at de ikke også måtte regne i penge, sådan at vi havde en chance for at gennemføre det hurtigt.
Sådan var det altså, men lad os nu glæde os over, at rapporten ligger der.
Se, når fru Pernille Blach Hansen diskuterer økonomi her, så diskuteres det på følgende måde: Nu tager vi finansloven for år 2002 fra den tidligere regering, og så sammenligner vi den dels med den finanslov, som denne her regering har lagt frem, samt med dens overslagsår frem til 2006.
Sådan kan man jo gøre det.
Man kunne selvfølgelig også vælge at sammenligne pærer med pærer og appelsiner med appelsiner.
Man kunne altså sige, at hvis nu det er så interessant med overslagsår, så er det jo sådan set også interessant at se på den gamle regerings overslagsår.
Det skulle overraske mig, hvis jeg i dag ville få bekræftet, at den gamle regering bare lavede overslagsår for et syns skyld.
Det er i hvert fald ikke de synspunkter, der kom frem under alle de finanslovdebatter, der har været.
Så lad os tage et par enkelte ting frem og kigge på dem, og nu beder jeg om, at vi bare lige et kort øjeblik holder os til de tal.
Hvis vi ser på den tidligere regerings overslagsår, så når vi jo frem til, at den tidligere regering også i sine overslagsår opererede med, at der f.eks. skulle der ske en reduktion på ca. 20 pct. i Miljøstyrelsen, og der skulle ske en reduktion på ca. 22 pct. i Skov- og Naturstyrelsen.
Jeg tror, fru Pernille Blach Hansen vil sige, jo, men det er overslagsår, og man kan altid forhandle sådan nogle ting.
Ja, jeg er da helt enig, for kigger man f.eks. på finansloven for 2002 og på vores overslagsår, så kan man jo se, at der pludselig kom 50 mio. kr. mere til naturområdet.
Sådan er det jo, det er jo det, man forhandler om i finanslovdrøftelser.
Det er der jo ikke noget overraskende i, det er det, man har gjort gennem alle årene.
Derfor vil jeg gerne spørge fru Pernille Blach Hansen: Kan vi ikke aftale, at når vi sammenligner finanslove, så tager vi vores finanslove og sammenligner dem, og når fru Pernille Blach Hansen gerne ville vise, at der var lidt flere penge på den gamle regerings finanslov, så er det jo rigtigt at sammenligne de to ting.
Ligeledes når vi sammenligner overslagsår, så sammenligner vi hinandens overslagsår.
På den måde står man lige, og så viser det sig jo klart, at den tidligere regering opererede med f.eks. at reducere inden for Miljøstyrelsen med 20 pct. og på Skov- og Naturstyrelsen med 22 pct.
Sådan er det, når vi ser på overslagsårene, og så ser jeg endda kun frem til 2005.
Hvis man forestiller sig, at man tog med helt til 2006, som vores egne tal dækker, så må vi sige, at aftalen omkring de millioner, der blev afsat til skovrejsning, jo kun gjaldt til og med 2004. Hr. Jørn Jespersen spørger mig - nå, men så til referatet i hvert fald - hvordan det nu var med denne her plan, denne her bekendtgørelse, ministeren har lagt frem.
Det er jo så ærgerligt, at hr. Jørn Jespersen ikke vil, for jeg ville så gerne, for det er jo i den grad en glædens dag, den her.
Jo, for det første: Fuglebeskyttelsesområdet har vi nu fået fuldstændig i orden, og nu bliver det implementeret.
Habitatområdet, kan man se i flere aviser, er fuldstændig i orden, nu bliver det så kørt ud i bekendtgørelsen.
Og det sidste omkring hele plandelen, som man diskuterede, er bare et regelforenklingsforslag, der siger, at man i kommuner og amter godt kan begynde at planlægge at arbejde med nogle ting, man gerne ville på forskellige områder, det behøver man ikke at spørge om centralt.
Men lige så snart det skal omsættes i praksis, skal det overholde hver en linje i habitatdirektivet, sådan er dét bare.
Og alle andre begrænsninger skal overholdes, sådan er dét.
Så det er en lille regelforenkling, og det er jo lidt ærgerligt, at man ikke kan få lov til at fortælle om sådan nogle ting, for vi skal også glæde os over nogle gode ting indimellem.
Men o.k., det er altså baggrunden for det.
Til hr. Keld Albrechtsen vil jeg sige: Jeg er sikker på, at hr. Keld Albrechtsen vil møde op igen, men som hr. Keld Albrechtsen vil have forstået ud fra denne debat, så er jeg altså nødt til at sige, at det var rigtigt, hvad hr. Jørn Dohrmann fra Dansk Folkeparti nævnte i forbindelse med overslagsårene.
Jeg synes, at vi skal tage en debat om det, vi og hr. Keld Albrechtsen, og så skal det ikke afhænge af, om man har indgået et forlig med den tidligere regering eller ej.
Jeg synes, at vi skal åbne op for, at vi får en rigtig god debat, som vi plejer, og det er vi klar til.