Morten Helveg Petersen (RV), 2002-02-19:
Regeringens politik på området er udtryk for snæversyn, indadvendthed, mangel på udsyn.
I finanslovforslaget svinges den store sparekniv, 1 mia. kr. på ulandsbistanden.
Dertil 0,5 mia. kr. på den såkaldte Mifresta-ramme, der især vedrører miljøbistand til ulande og Østeuropa.
Regeringen mener, at bevillingen kan beskæres, men det kan Danmarks internationale ansvar ikke, og Det Radikale Venstre vender sig derfor kraftigt imod denne politik, der på centrale punkter er afgørende forkert.
Nedskæringen går ud over nogle af verdens allerfattigste mennesker.
Flere andre lande beskæres eller igangværende projekter opgives, miljøbistanden beskæres kraftigt.
Alt sammen får det alvorlige konsekvenser for de mennesker, som det berører, mennesker, der i forvejen lever i yderste fattigdom, og hvis levevilkår overhovedet ikke tåler sammenligning med de i den store sammenhæng relativt beskedne hjemlige velfærdsproblemer.
Regeringen baserer derfor sin politik på indadvendthed og en snæversynet dansk holdning på et tidspunkt, hvor andre lande diskuterer en forøgelse af ulandsbistanden.
Hvor FN's generalsekretær, Kofi Annan, opfordrer til en fordobling af ulandsbistanden, så sætter vi den ned.
Det signal, vi dermed sender til omverdenen, er, at vi har nok i os selv, at det ikke længere er så vigtigt for Danmark at udjævne kløften mellem rige og fattige i denne verden, og at klodens miljøproblemer ikke er så alvorlige som først antaget.
Det er og bliver et helt forkert signal at sende.
Hvordan regeringen vil overtage EU's formandskab og dermed lede EU-delegationen til FN-topmødet om bæredygtig udvikling i Johannesburg i år og argumentere for, at andre lande skal hæve bistanden, samtidig med at man skærer bistanden i Danmark, er en gåde for Det Radikale Venstre.
Det er uforståeligt, at fokus er så snævert.
Vi efterlyser udsyn.
Jeg har lyst til her at citere en tale, som Venstres daværende formand, Uffe Ellemann-Jensen, holdt på John Hopkins Universitetet i Washington tilbage i september 1995: »Vi må gøre det klart for vores skatteydere, at de har et valg.
Enten accepterer de rundhåndet bistand og handelsbegunstigelser til de fattige lande, eller også skal de bruge flere og flere penge på at forsvare grænserne, beskytte gader og stræder, behandle asylansøgere og huse og brødføde indvandrere, og disse sidstnævnte omkostninger kan måske i sidste ende blive meget større end omkostningerne for at forhindre en sådan udvikling.« Spørgsmålet er, om partiet Venstre lytter.
Spørgsmålet er: Hvor er den borgerlige anstændighed i den her sammenhæng?
Jeg synes, debatten i dag har været fantastisk nyttig og meget illustrativ.
Vi har fået illustreret, at det parlamentariske grundlag, som regeringen benytter sig af, har en indfaldsvinkel til det her spørgsmål, som fundamentalt adskiller sig fra den tradition og den konsensus, der ellers har præget dansk ulandsbistand gennem flere årtier.
Lad mig erindre om, at målsætningen om 1 pct. jo er en målsætning, som man fastholdt op igennem 1980'erne, på trods af at den danske økonomi var i en væsentlig anderledes og forværret situation, end den er i dag.
I dag har vi rekordagtigt overskud på handels- og betalingsbalancer, og det er vi glade for; dengang var det udtryk for en reel prioritering.
Hvad er det så for et signal, man sender i dag?
Det er et kedeligt signal, det er et trist signal, som Det Radikale Venstre er uenig i.
Afslutningsvis skal jeg sige, at vi selvfølgelig stemmer for det forslag til vedtagelse, vi selv har været med til at fremsætte.