Ole Sohn (SF), 2002-12-05:
Da regeringen fremlagde sit forslag til arbejdsmarkedsreformprogram, tilkendegav SF, at vi var indstillet på at forhandle reformen ud fra den betragtning, at vi før valget meget ofte var enige med Venstre og De Konservative i kritikken af den eksisterende arbejdsmarkedsreform for at bruge for mange kræfter på bevidstløs aktivering, for at brug for mange kræfter på bureaukrati og elementer, som ikke gav noget som helst reelt for den enkelte arbejdsløse.
Det var med det udgangspunkt, vi gik ind i forhandlingerne, fordi vi havde en fælles opfattelse af, at der skulle mere kvalitet ind i aktiveringen, og at der skulle gives bedre muligheder for, at den arbejdsløse skulle få en kortere vej fra ledighed til arbejde.
Vi gjorde også klart fra starten, at elementer, som ville forringe forholdene for de arbejdsløse, de folk, som i forvejen er dårligt stillet, ikke var noget, vi interesserede os for.
Og det var på den baggrund, vi gik i gang med forhandlingerne.
Jeg vil gerne tilkendegive her, at jeg synes, at de forhandlinger, vi havde med ministeren og med Venstre og De Konservative, foregik på et reelt og fair grundlag, sådan at begge parter vidste, hvilke tangenter vi spillede på, og det vil jeg gerne kvittere for.
Jeg vil selvfølgelig også gerne kvittere for - det er måske også lidt til Socialdemokratiets ordfører - at man har fundet anledning til at permanentgøre det gamle forslag, som bl.a. SF har stillet og har fået med i de forrige finanslovaftaler under den forrige regering, om voksenlærlingeordningen, og at man nu alle sammen kan se, at det er et godt element.
Her ligger der noget reelt, her kan man give folk en kompetencegivende uddannelse, som både de selv og samfundet har brug for.
Når vi ikke kan stemme for forslaget og har stillet en række ændringsforslag her til anden behandling, hænger det bl.a. sammen med, at vi synes, at de ting, som er de negative, er blevet de fremherskende.
Vi mener faktisk, at når vi er i den situation, at 70 pct. af de folk, som bliver arbejdsløse, selv kan finde arbejde inden for det første år, så er det udmærket, men vi har beviseligt 30 pct., som ikke gør det.
Og her er det jo en arbejdsmarkedsreforms allerfornemste opgave at være med til at sikre, at der så hurtigt som overhovedet muligt sættes ind med efteruddannelse, omskoling og videreuddannelse.
Specielt hvis ledigheden stiger, vil der jo ske det, at man af nogle økonomiske bevæggrunde går længere og længere ud mod grænsen. Det finder vi grundlæggende er forkert, fordi det er en dårlig investering af samfundets midler at lade folk gå arbejdsløse, uden at de skal foretage sig noget.
Når vi ved - og det er alle Folketingets partier enige om - at vi i løbet af de kommende år ser de store årgange forlade arbejdsmarkedet og færre komme ind, er der behov for, at vi gør en ekstraordinær indsats for at sikre, at de 150.000, der i dag er arbejdsløse, kommer ind på arbejdsmarkedet.
Det gør de altså ikke, medmindre vi foretager en aktiv indsats for omskoling og efter- og videreuddannelse.
Derfor har vi været imod den forringelse, vi finder der er af uddannelsessiden.
Så er der spørgsmålet, om det fremmer beskæftigelsen at træde på folk, der i forvejen ligger ned, ved at sænke ydelserne.
Det er jeg ikke helt sikker på er den rigtige måde
at gøre det på.
Ud over at jeg finder, at det er usmageligt, er jeg heller ikke sikker på, at det rent arbejdsmarkedspolitisk er den rigtige måde at gøre det på. Vi ved, at den bedste måde at få folk engageret på er ved at behandle dem positivt.
Derfor er det et spørgsmål om at give nogle aktive muligheder for, at også folk på kontanthjælp kan komme ind i jobtilbud, men så sandelig også i nogle uddannelsesaktiviteter, som kan sikre, at de kan få fodfæste på arbejdsmarkedet.
Noget af det, som har været meget kritiseret, både før lovforslaget blev førstebehandlet, og mellem første og anden behandling, har været forslaget om at ændre det fra timeopgørelse til ugeopgørelse, for det vil jo få den effekt.
Det er klart, at det er en hjælp, at man vil fortolke det lempeligt, men loven burde jo indrettes sådan, at den var hensigtsmæssig.
At skulle begynde at tage folk ud af de funktioner og sætte dem i aktivering,
er helt håbløst.
Derfor mener jeg, at man som minimum bør fastholde de nuværende regler om timeopgørelser - det er det, som SF og Enhedslisten har stillet ændringsforslag om - eller endnu bedre, hvis man kan blive enig om det, at foretage en konsekvent timeopgørelse.
Det ville være en administrativ lettelse.
Så var der spørgsmålet om de negative hændelser, som det så smukt hedder.
Det betyder oversat til dansk, at hvis de i a-kasserne, som i dag har administrationen og vurderingen af rådighedsbegrebet, ud fra det kendskab, de nu har til sagen,
vurderer, at der ikke er tale om, at man har brudt rådighedsreglerne, så skal de sende sagen ind til nogle nye embedsmænd, som skal ansættes i statsadministrationen, og de skal så efterprøve det endnu en gang.
Men hvis de formaster sig til at give et medlem ret ud fra sagens sammenhæng, skal den efterprøves.
Det er en fuldstændig forfejlet måde, en utrolig mistænksom måde at behandle et a-kasse-system på, som har fungeret så godt, som tilfældet er, og som faktisk fungerer bedre og bedre ifølge den seneste undersøgelse, som er lavet af deres effektivitet.
Og så til det med CV-samtalerne hver tredje måned.
Jeg synes i princippet, at det er rigtigt, at man bliver holdt til ilden, at man får råd og vejledning, og at man i AF-systemet har økonomi til at sætte i gang med uddannelsesaktiviteter hos andre aktører.
ikke lade sig gøre fysisk.
Derfor vil jeg gerne spørge regeringen: Hvor mange ekstra medarbejdere forestiller man sig, at der skal ansættes i AF-systemet for at kunne klare opgaven?
Man kan jo ikke bare tage det ud af den blå luft, når man pålægger dem nogle nye opgaver.
Der er ikke nogen som helst fordringer til arbejdsgiverne.
Jeg er meget med på, at det ikke nødvendigvis er en løsning at lave kvoter, men når man ensidigt laver konkrete negative initiativer over for den ene part, altså den arbejdsløse, som for så vidt er uskyldig i at være i den situation, og så ikke samtidig forpligter både de private og de offentlige arbejdsgivere, så er det, at man tilter arbejdsmarkedspolitikken, og så går det galt.
Jeg har forsøgt at få en forklaring fra Socialdemokratiet - jeg har ikke fået den endnu; det kan være, jeg kan nå at få den, inden vi går til tredje behandling - på, hvad årsagen er til, at de i den grad er gået med til at lave en arbejdsmarkedsreform, hvor man alene fokuserer på at gøre livet mere besværligt for folk, der i dag er uden arbejde.
Det forstår jeg ganske enkelt ikke.