Marianne Jelved (RV), 2004-12-15:
Det gør jeg, fordi det er centralt for os, når vi skal løfte de udfordringer, som vi står over for i de kommende år.
Det Radikale Venstre overtog sammen med Socialdemokratiet i 1993 et underskud på de offentlige budgetter i størrelsesordenen 35 mia. kr.
Da Venstre og De Konservative overtog regeringsmagten i 2001, var det vendt til et overskud af samme størrelsesorden.
Vi overtog i 1993 en ledighed på 350.000.
Vi afleverede en ledighed, der var kommet ned på 145.000.
Vi havde øget beskæftigelsen i størrelsesordenen 200.000 nye job i løbet af den periode.
Ingen troede, at det havde været muligt, men vi havde fuld beskæftigelse, solide overskud på de offentlige finanser og solide overskud på betalingsbalancen på en og samme tid.
Det var det, Venstre og De Konservative overtog.
Det synes jeg ikke at der er nogen som helst grund til at de nuværende regeringspartier og deres ordførere underkender.
Jeg synes i virkeligheden, at vi har en fælles interesse i at gøre det meget klart og synligt for borgerne i Danmark, at Danmark faktisk er i stand til at løse en lang række opgaver, som vi ellers har troet ikke var muligt.
Det synes jeg er en mægtig god ting.
Det kunne jo være, at statsministeren skulle rejse mere ud i verden og lade sig inspirere af, hvad der faktisk sker i virkeligheden, for de udfordringer, som de står over for i andre lande, står Danmark også over for.
Derfor er der nogen modstrid imellem det, der reelt sker i det danske samfund på grund af den politik, der føres af Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti, og så de løsninger og de udfordringer, vi skal løfte sammen.
Her er det altså et dårligt udgangspunkt, hvis man skaber en skræk for forandringer i det danske samfund.
Det er en meget, meget stor hæmsko for at løfte de opgaver, hvis vi skaber en forestilling om, at vi kan lukke os om os selv, og at vi kan løse opgaverne isoleret fra resten af verden.
Her taler jeg om vores regler for familiesammenføring og nogle af udlændingepolitikkens regler.
Det er lige så alvorligt, at retssikkerheden er en by i Langtbortistan, at Folketinget ikke har mulighed for at få indseende i, hvordan lovene bliver forvaltet, og hvordan de virker i virkelighedens verden, men må slå sig til tåls med, at Integrationsministeriet overvåger Integrationsministeriet.
Jeg tænker bl.a. på, hvordan vi løfter den opgave, som vi har kunnet løfte i 100 år, og skaber en fornemmelse af sikkerhed for, at det kan vi fortsat.
Det kræver, at vi fokuserer på uddannelse, fordi det er nøglen til fremtiden.
Vi har brug for at kunne udvikle det kreative Danmark.
Det er det, vi skal leve af.
Det er faktisk det, vi har levet af i mere end 100 år.
Vi skal være et åbent samfund, der lukker sig op mod omverdenen.
Vi skal tage konsekvensen af globaliseringen.
Vi skal sende vores unge ud og blive uddannede internationalt.
Det hører jeg også at regeringen gerne vil.
Det støtter vi.
Vi skal finde måden at gøre det på.
Men så må man også give de unge den sikkerhed, at når de alligevel forelsker sig, når de bor derude i den store verden, og gifter sig, skal de også som statsborgere kunne bo med deres familier i Danmark.
Ellers er der ingen sammenhæng i tingene, ellers skaber vi en frygt for, at vi ikke kan håndtere det internationale, den globalisering, som er i fuld gang.
Tænk hvis vi kunne få en rigtig diskussion om politiske mål og midler!
Tænk hvis vi havde en regering, som turde lægge ud med, hvordan man løfter de opgaver, som vi står over for!
Hvad nu hvis det i virkeligheden er rigtigt, at en strukturændring, en ændring i den måde vores skattesystem er bygget op på i dag, kunne skabe 50.000 flere job?
Hvad nu hvis der var nogle ideer i det, som oppositionspartierne kom med?
Hvorfor afviser regeringen overhovedet at gå ind i nogen reelle diskussioner af de her ting?
Udfordringer kræver forandringer, det kræver mod, og det kræver, at man har et udsyn og kan se ud over sin egen næsetip.
Det synes jeg mangler hos regeringen, og det er kolossalt ærgerligt.
Der er sket så mange ting i det danske samfund i de 3 år, der er gået, som jeg ville have forsvoret kunne være sket, hvis nogen havde spurgt mig.
Jeg har nævnt nogle af dem her.
Jeg synes, det er fantastisk ærgerligt, at vi med stormskridt er på vej ned til at have en ulandsbistand på 0,7 pct. af bruttonationalproduktet.
Jeg synes, der er brug for en helt anden prioritering i et af verdens rigeste lande.
Jeg synes, det er kolossalt ærgerligt, at vi først skal spare enormt mange penge på voksen- og efteruddannelse, og så kan vi bagefter finde ud af, at arbejdsmarkedets parter skal finde en løsning på de besparelser, som regeringen har lavet.
Jeg synes også, det giver stof til eftertanke, at vi i 3 år har brugt i størrelsesordenen 3,5 mia. kr. – det kan godt være, det er for lidt, men det er i den størrelsesorden – på at forkorte ventetiderne i sundhedsvæsenet med ca. 2 uger.
Tænk hvis vi havde brugt bare lidt af de penge til at investere i forebyggelse.
Mange af de løsninger, som regeringen lægger frem og gennemfører med Dansk Folkeparti, er udtryk for prioriteringer, som i et eller andet omfang har sin berettigelse, men som først og fremmest ser ud af nogle ganske bestemte ting.
Det vil sige, at vi i virkeligheden ikke løser de samlede problemer.
Det, det handler om, er at tegne et billede.
Derfor er den politiske debat på vej til at blive kampen om billedet af virkeligheden.
Derfor synes jeg ærlig talt, at man kunne forlange af regeringen, som sidder på et komfortabelt flertal, som har hele centraladministrationen i ryggen og kan trække på den alt det, den vil, på en langt mere konstruktiv og fremadrettet måde ville bidrage til helt konkret at diskutere mål og midler og var åben over for, at oppositionen kunne have andre ideer end dem, regeringen har, og at regeringen faktisk stod ved nogle af de flotte ord om det brede samarbejde, der bliver sagt fra Folketingets talerstol, når det er ministre, der står heroppe.
Det har der reelt ikke været mulighed for, undtagen når regeringen selv har kunnet se sine fordele ved det, og det har desværre været på alt for korte strækninger.
Så min appel til regeringen og finansministeren, der får mulighed for at reagere på det her, er: Lad os dog lægge den kamp om billedet af virkeligheden væk og så prøve at få reelle diskussioner af, hvilke løsninger og initiativer der er brug for i det danske samfund.
Det er ikke nok med overskrifterne bedre integration og kortere tid i uddannelserne.
Det er nødvendigt, at vi også diskuterer, hvordan vi gør det, for det er den diskussion om, hvordan vi gør det, der også skaber troværdighed og mere tryghed hos borgerne med hensyn til, at politikerne faktisk er i stand til at løfte opgaven.
Det savner vi i allerhøjeste grad i den nuværende regering.