Kristian Thulesen Dahl (DF), 2006-10-05:
Jeg skulle lige være sikker på, at jeg skulle gå på talerstolen.
Tak til statsministeren for åbningsredegørelsen i tirsdags, som jo er baggrunden for den debat, vi har her i dag.
I Dansk Folkeparti ønsker vi, at vi her i Danmark har et godt og trygt velfærdssamfund.
Vi vil have et velfærdssamfund, der kendes på, at de syge behandles godt, at de behandles effektivt, og at de behandles hurtigt.
Vi vil have gode sygehuse.
Vi vil have sygehuse, hvor hygiejnen er i top, og vi vil have sygehuse, hvor plejen og omsorgen er i top.
Vi vil også gøre en ekstra indsats for at sikre, at det fornuftige udgangspunkt, vi har på vore sygehuse, bliver endnu bedre.
Vi har i forbindelse med vores finanslovkrav peget nogle områder ud, hvor det er nødvendigt at gøre en ekstra indsats, og vi har specielt nævnt de kræftramte, som bør have en større håndsrækning.
Vi vil også have, at de psykisk syge får bedre vilkår.
Vi forhandler her i efteråret om forholdene for de psykisk syge med henblik på, at forholdene kan blive bedre, og i forbindelse med vores finanslovønsker har vi også sagt, at der må ses på de ældre medicinske patienter, som også bør have en ekstra håndsrækning.
På sygehusområdet skal der altså ses på, hvordan vi kan sikre hygiejnen, og hvordan vi kan sikre bedre forhold.
Der er meget godt, men noget kan gøres meget bedre, og det sætter vi fokus på.
Et andet stort hovedområde i et godt, stabilt og trygt velfærdssamfund er de ældres vilkår.
Vi har haft en sommer, hvor vi har set svigt i ældreplejen, fordi nogle kommuner ikke har haft styr på ældreplejen, og det vil vi ikke finde os i.
Vi vil have en ordentlig ældrepleje i et ordentligt velfærdssamfund, og derfor har vi sat fingeren præcis på det, det handler om, nemlig hvordan vi sikrer en bedre pleje, og hvordan vi også sikrer det, som også er en del af livskvaliteten for de ældre, nemlig at de har en tilstrækkelig og ordentlig egenøkonomi.
Det er punkter, som er en del af vores udspil til de finanslovforhandlinger, som jo også kan debatteres under denne åbningsdebat, og vi ser dem som et væsentligt led i indsatsen for at sikre, at vi har et godt og trygt velfærdssamfund.
Vi ønsker faktisk også, at børnene passes forsvarligt og godt i trygge rammer.
Vi ønsker også, at vores børn, når de går fra pasningstilbuddene til skolen, kommer i en skole, hvor fagligheden er i top, hvor lærerne er motiverede, og hvor børnene er sendt af sted hjemmefra med det udgangspunkt, at de faktisk er der for at lære noget.
På folkeskoleområdet skal man hele tiden have fokus på at sikre faglighed og god kvalitet og sikre en god trivsel for børnene.
For at kunne gøre alle de ting er det vigtigt, at man er villig til at prioritere.
Man skal prioritere økonomisk, så de midler, der er til rådighed, galopperer derhen, hvor vi ønsker, at de skal galoppere hen, nemlig til de offentlige kerneområder.
Når det gælder den offentlige sektor, står vi i de kommende år over for en meget stor udfordring, nemlig at sikre, at vi har tilstrækkeligt personale inden for de helt, helt afgørende områder.
Jeg har tidligere nævnt ældreplejen som et eksempel.
Vi vil ikke have et samfund, hvor man ude i landets yderområder ikke kan pleje de ældre, fordi man ikke kan tiltrække personale til ældreplejen.
Vi har her en helt særlig udfordring.
Mange taler om, at man i forbindelse med kommunalreformen diskuterer, om man skal afskedige folk, men vi har hele tiden forsøgt at sige, at det faktisk ikke er det, der er hovedproblemet.
Hovedproblemet er, hvordan vi sikrer en offentlig sektor, der i tilstrækkeligt omfang kan tiltrække folk og fastholde de dygtige medarbejdere, vi har i den offentlige sektor.
Det er i lyset af den store udfordring, vi har foran os, at vi har taget vel imod regeringens og statsministerens løfte om, at vi skal have et kvalitetstjek af den offentlige sektor.
Vi kan se, der ligger så store udfordringer foran os, og uanset politisk ståsted og uanset hvilke uenigheder vi i øvrigt har, bør vi tage et fælles ansvar og se på, hvordan vi sikrer en fornuftig, velfungerende og ordentlig offentlig sektor i årene fremover.
Det kan kun lykkes, og den offentlige sektor kan kun fungere, hvis der er tilstrækkeligt med personale i hele Danmark.
Her kan kvalitetstjekket være rammen om en positiv diskussion om at udvikle den offentlige sektor.
Må jeg også minde om, at kommunalreformen jo også har til opgave at sikre et bedre velfærdssamfund.
Det er klart, at vi står i en omstillingstid.
Der er mange diskussioner, og der kommer mange eksempler frem i forbindelse med, at man går fra et system til et andet system, men formålet med kommunalreformen er at skabe en bedre offentlig sektor og sikre, at vore medborgere i Danmark i højere grad kun skal gå ét sted hen, når de har nogle problemer, de skal håndtere.
Derfor nedlægger vi amterne, og derfor får vi større kommuner.
Kommunerne skal løse flere opgaver, og de borgere, der har noget at henvende sig til den offentlige sektor om, skal i højere grad kun gå ét sted hen for at få løst opgaverne.
Det gælder også på beskæftigelsesområdet, hvor vi med de nye jobcentre skal sikre, at den ledige, uanset om den pågældende kommer fra det ene system eller det andet system, kun skal gå ét sted hen og få hjælp til hurtigt at komme i job – en øvelse, der er helt afgørende i et samfund, der jo mangler arbejdskraft på mange forskellige områder.
Vi vil ikke have, at borgeren skal løbe spidsrod mellem offentlige instanser.
Vi vil have, at de, der har brug for hjælp, får det hurtigt og effektivt.
Vi mener også, at kommunalreformen skaber mulighed for, at vi kan få en bedre sundhedssektor, og hvorfor nu det?
Jo, fordi kommunerne får et medansvar på sundhedsområdet.
Det synes vi er noget positivt, og hvorfor det?
Jo, fordi en af de ting, det har været svært at få det offentlige til at tænke nok på i de senere år med det system, vi har i dag, og som vi nu forlader, har været forebyggelse, selv om vi alle sammen ved, at forebyggelse er noget, der er ekstremt vigtigt.
Hvad sker der nu i en kommune, der har et betalingsansvar?
Hvis borgeren skal på sygehus, skal der følge nogle penge med, og hvad sker der så?
Der sker det, at man i kommunen begynder at tænke på: Hvordan kan vi give borgeren et tilbud, der er så godt og så sikkert, at vi kan undgå, at personen kommer på sygehuset?
Vupti, så er man begyndt at tænke i forebyggelse.
Det vil være et fremskridt af de store, hvis det lykkes, og derfor må jeg minde om, at kommunalreformen også drejer sig om at skabe en bedre offentlig sundhedssektor, hvor der er mere fokus på det, der er så vigtigt, nemlig forebyggelse.
Med kommunalreformen følger også et ønske om større solidaritet.
Jeg vil bare give et par eksempler på, hvor vi beder om lidt større solidaritet i det danske samfund.
Lad os sige, at fem kommuner lægges sammen til én kommune.
De fem kommuner har fem forskellige niveauer for service over for borgerne, det kan være på børnepasningsområdet, det kan være i folkeskolen, og det kan være i ældreplejen.
Nu er der fremover én kommune, og denne ene kommune skal have ét serviceniveau, uanset om der bruges flere eller færre penge.
Hvis kommunen nu siger: Vi ændrer overhovedet ikke noget, vi bruger nøjagtig det samme beløb næste år, som vi har brugt i år – ja, så vil alene den øvelse betyde, at nogle borgere i en kommune kommer til at opleve, at de skal aflevere lidt til nabokommunen, hvis indbyggere har et lavere serviceniveau end deres eget.
Eller sagt på en anden måde: I min kommune, hvor der er væsentlig færre timer i folkeskolen end i vores nabokommune, vil vi få lidt flere timer, og de andre vil til gengæld få lidt færre.
Vi vil bede folk om at udvise den solidaritet, så de godt vil give en lille skærv til naboen, fordi naboen har større behov end de selv.
Det andet sted, vi beder om lidt solidaritet, er i forbindelse med udligningsordningen.
Vi har nogle kommuner, primært i Nordsjælland, som har borgere, der tjener langt mere, end man gør i mange andre områder af landet.
Vi laver så en udligningsreform, hvor vi siger: Er det ikke rimeligt, at de kommuner betaler lidt ekstra til andre?
Er det ikke rimeligt, at Nordsjælland betaler lidt mere til Lolland, eller at Nordsjælland betaler lidt mere til Sydfyn eksempelvis?
Man kan komme i tvivl, når man har hørt de seneste ugers debat.
Man skulle jo nemlig tro, at når vi lavede nogle aftaler, der var baseret på en solidaritetsfølelse, et ønske om større solidaritet i det danske samfund, hvor de, der har lidt mere, betaler lidt mere til nogle af dem, der har lidt mindre, så var der ros fra venstrefløjen – sådan rent traditionelt og historisk skulle man jo tro, at det ville være sagen.
Men ak, det viser sig, at når man henvender sig til den politiske venstrefløj i Danmark, så føler den større solidaritet med Afrika end med folkene i egne nabokommuner.
Det er simpelt hen for pauvert.
Det er klart, at hele den her øvelse med hensyn til kommunalreformen hviler på nogle forudsætninger.
Den hviler nemlig på de forudsætninger, at kommunerne under et til næste år mindst kan have den samme service, som kommunerne under et har i år, selv om man tager med, at der kommer flere plejekrævende ældre, selv om man tager med, at der kommer flere børn i skolerne, og selv om man tager med, at der er engangsomkostninger, der skal dækkes af kommunalreformen.
Det siger også sig selv, at når der er sådan nogle forudsætninger, vil det være sådan, at hvis forudsætningerne skrider, reagerer vi, for så skal man selvfølgelig rette på forholdene.
Det beviste vi for en 3-4 uger siden, da vi kunne se dokumentation for, at kommunerne var blevet underkompenserede, altså havde fået for få penge med til at løse de opgaver, de overtog fra amterne, primært opgaver, der var relateret til det sociale område.
Regeringen forhandlede med Kommunernes Landsforening, og man fandt ud af, at det kunne være et beløb på op til 424 mio. kr. med det resultat, at kommunerne fik at vide, at de fik ekstra 424 mio. kr. til næste år.
Det, vi så har sagt de seneste dage, er, at hvis en anden forudsætning skrider, altså den forudsætning, der drejer sig om engangsomkostninger, er vi også villige til at se på det, for sådan må det være, hvis man vil være ansvarlig over for det, man selv har lavet.
Hvis forudsætningerne skrider, kigger vi på det igen.
Det har vi sagt.
Vi har også peget på en finansiering, hvis det viser sig, at engangsomkostningerne overstiger det, der var lagt ind som en forudsætning.
Derfor er det klart, at vi ønsker, at det her følges tæt med den mulighed, at hvis forudsætningerne skrider og det dokumenteres fra kommunal side, at forudsætningerne skrider, så reagerer vi på det.
Derfor vil jeg på vegne af Venstre, Dansk Folkeparti og Det Konservative Folkeparti fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse
»Med kommunalreformen skabes 98 stærke kommuner, der bliver borgernes indgang til den offentlige sektor.
Dette er et væsentligt bidrag til en fortsat udvikling af et trygt og godt velfærdssamfund.
Samtidig skabes rammerne for bedre udnyttelse af de offentlige ressourcer, så den offentlige service kan udbygges og målrettes de grupper, der har størst behov.
Folketinget konstaterer, at aftalen mellem regeringen og KL for 2007 – med den efterfølgende korrektion på 424 mio. kr. som følge af princippet om, at pengene følger opgaverne – giver kommunerne mulighed for at afholde engangsomkostninger i forbindelse med reformen og under et fastholde serviceniveauet, selvom antallet af skoleelever og ældre med omsorgsbehov vokser.
På den baggrund opfordrer Folketinget regeringen til at følge udviklingen i kommunernes økonomi tæt for at sikre, at aftalen og dens forudsætninger holdes.«
Jeg vil lige som afslutning, for tiden løber, nå ganske kort at berøre et andet område, som er vigtigt for et trygt, stabilt og godt velfærdssamfund, og det er udlændingeområdet.
Og jeg vil bare nævne tre tal som illustration af, at vi faktisk er kommet ganske langt i retning af en bedre indvandrerpolitik end den, der var under SR-regeringen før 2001.
I 2001 var det sådan, at antallet, der søgte asyl, var 12.512; i 2005 var antallet 2.260.
I 2001 gav man familiesammenføring til 10.950 personer; i 2005 var antallet 3.525.
Der blev givet asyl i 2001 til 6.263; i 2005 var antallet 1.151.
Se, nedgangen i de her tal har sparet det danske offentlige system for milliarder af kroner.
De milliarder har vi kunnet bruge på noget andet, på en forbedret velfærd.
Sådan handler det om også at prioritere i den offentlige økonomi og sikre, at vores velfærdssamfund får tilført flere penge, ved at vi bruger pengene mere fornuftigt.