Søren Søndergaard (EL), 1998-10-08:
SF's ændringsforslag falder som bekendt i to dele.
Den ene del er, at det naturligvis er Folketinget, som skal træffe den endelige afgørelse om, hvorvidt danske styrker skal sendes i krig.
Det er et forslag, som vi fuldstændig støtter. Det andet forslag er et forslag om, at man kan godkende denne aktion, hvis der ligger et klart FN-mandat.
Man kan sige det på den måde om Enhedslistens holdning, at forudsætningen for at støtte en militær aktion er
, at den er godkendt af FN.
Det bør ligge klart.
Det skal jeg komme tilbage til om et øjeblik.
Men omvendt er det ikke sådan, at fordi FN har godkendt en aktion, vil vi automatisk binde os til at støtte den.
Jeg synes, den aktion, der er fremlagt for os, er et godt og illustrativt eksempel, fordi den aktion kan udføres på to måder inden for rammen af selv en FN-godkendelse: Den kan udføres som et forsvar af nogle nødhjælpskonvojer, der kører frem.
Den kan tilrettelægges som et forsvar af sikre zoner.
Hvis det er det, der er meningen, nemlig at sikre nødhjælp til de nødlidende, ville Enhedslisten meget gerne stemme for.
Men den kan også fortolkes på en anden måde.
Tværtimod er der en risiko for, at man kan bombe i en, to eller tre uger uden at komme nærmere det mål, man stiller sig, og en sådan aktion vil vi ikke give vores tilsagn til.
Det er baggrunden for, at vi vil undlade at stemme: fordi der er de to muligheder i forhold til SF's første ændringsforslag. Så vil jeg sige til diskussionen om FN-mandatet, at det, der er lidt underligt, måske især fra Det Radikale Venstres side, er, at man ikke fuldstændig klart siger, at man er i gang med at ændre dansk politik, for det synes jeg jo, at man er.
Man kan i hvert fald konstatere, at man hele tiden forsøger at dække over det, og det gør ministeriet også.
Vi stillede i udvalget et spørgsmål, der hed: »Findes der tidligere eksempler på, at NATO har anvendt militær magt ud over selvforsvar uden et eksplicit FN-mandat?«
Og hvad lød så svaret fra Udenrigsministeriet?
Svaret lød: »I de tilfælde hvor NATO har anvendt militær magt, har et fornødent retligt grundlag været til stede.
Goddag mand, økseskaft.
Man svarer simpelt hen ikke på spørgsmålet.
Vi kan jo prøve én gang til.
Vi kan jo gøre det direkte til udenrigsministeren her, og jeg vil citere fra udvalgets spørgsmål
Det burde ikke være svært at svare på, men Udenrigsministeriet har altså indtil videre valgt ikke at svare på det, og det er selvfølgelig, fordi der er en ændring af linjen.
Jeg har her en avisartikel fra Politiken den 5. januar 1995.
Det var dengang, vi diskuterede krigen i Bosnien, som jo i 1995 var virkelig alvorlig.
Den humanitære katastrofe på det tidspunkt i form af dræbte og nødlidende var større, end den er i Kosovo i dag, og Politiken havde foreslået, at man skulle lave en militær intervention.
Udenrigsministeren lavede et modindlæg under overskriften: »Politiken tager fejl«, hvor han kom ind på spørgsmålet om FN-mandatet, og jeg vil godt citere fra de linjer, som udenrigsministeren så ganske rigtigt skrev dengang.
Han skrev nemlig: »I givet fald skulle en sådan krigsførelse besluttes af FN's Sikkerhedsråd, og en sådan beslutning ville aldrig kunne træffes«.
I parentes kan man sige, at det minder meget om den nuværende situation.
Og så fortsætter udenrigsministeren: »At gennemføre en militær aktion f.eks. af NATO uden vedtagelse i FN's Sikkerhedsråd ville være helt ude af takt med, hvad Danmark kunne acceptere.«
En vedtagelse i FN's Sikkerhedsråd.
Det var det klare krav fra De Radikale i 1995 i forhold til Bosnien, hvor situationen var betydelig alvorligere, end den er i dag i Kosovo.
Hvad er baggrunden for, at man har ændret holdning?
Vi kommer tilbage til det i den generelle debat.
Den forklaring, jeg har, den eneste forklaring, jeg kan finde, er, at man har accepteret at spille med en skjult dagsorden, som ikke handler om nødhjælp, men som handler om noget helt andet.