Lars Løkke Rasmussen (V), 2004-02-25:
Regeringen prioriterer indsatsen for psykisk syge børn og unge højt.
Psykisk sygdom hos et barn er ulykkeligt for barnet, men kan også være en voldsdom belastning for hele familien.
Der er al mulig grund til, at vi gør vores bedste for at afhjælpe de problemer.
Vi gør allerede meget for at løse kapacitetsproblemerne, men jeg er meget åben over for at prøve nye veje i den vigtige indsats.
Jeg vil gerne starte med at rose SF for på mange punkter at have været en medspiller i arbejdet på at forbedre børne-
og ungdomspsykiatrien, bl.a. i forbindelse med udmøntningen af satspuljemidlerne
Derfor kan jeg måske heller ikke lægge skjul på, at jeg er lidt forundret over at se et forslag af denne karakter netop fra SF, for jeg har lidt svært ved at se, hvordan lige netop dette forslag skulle hjælpe hovedpersonerne: de psykisk syge børn og deres familier.
For helt ærligt, at udstikke en behandlingsgaranti på et område, der som dette er præget af ret betydelige kapacitetsproblemer, ville let få karakter af at stikke blår i øjnene på de familier, som er ramt af psykisk sygdom hos et barn, for som udgangspunkt kommer der jo ikke en eneste
ekstra speciallæge i børne- og ungdomspsykiatrien af, at jeg står her på Folketingets talerstol, eller af, at andre står her i Folketinget og udsteder en sådan garanti.
Vi er i regeringen ikke tilhængere af, at man skal slå om sig med tomme løfter eller udstikke garantier, der ikke er indhold i.
Vi synes sådan set, at man skal holde det, man lover, og derfor skal man også passe på med ikke at komme til at love mere, end man kan holde.
Det er baggrunden for, at vi den 1. juli 2002 ikke indførte en behandlingsgaranti for somatiske patienter, men derimod et udvidet frit sygehusvalg, som betyder, at somatiske patienter kan søge behandling på et privat sygehus eller et sygehus i udlandet, som amtet har indgået aftale med, når ventetiden til de offentlige sygehuse overstiger 2 måneder. Der er altså ikke tale om en behandlingsgaranti, der er tale om et udvidet behandingstilbud, men selvfølgelig også med det sigte så at sige at presse det offentlige system til at blive endnu mere effektivt og levere noget mere behandling med de givne ressourcer.
Jeg vil meget gerne være med til at undersøge, om vi ved at udnytte f.eks. de praktiserende speciallæger bedre kunne få tilført en smule ekstra behandlingskapacitet til området her.
Det agter jeg inspireret af beslutningsforslaget fra SF at tage op som diskussionsemne med Amtsrådsforeningen.
Men jeg tror, man skal passe på med ikke at gøre sig for store illusioner om, at det vil yde et voldsomt bidrag til at nedbringe ventetiderne, som vi har set det på det somatiske område, for der er altså forskelle.
Det er jo også baggrunden for, at det udvidede frie sygehusvalg, sådan som vi definerede det fra en start, ikke omfatter det psykiatriske område.
Der er forskelle på de to områder.
Det giver jo helt oplagt ikke nogen mening at sende en 13-årig til psykiatrisk behandling i Tyskland eller til
udredning på et hollandsk sygehus, eller hvad det nu måtte være
Vi har heller ikke på det psykiatriske område den samme tradition for at have private udbydere i Danmark, som vi har på det somatiske område, og det vil sige, at muligheden for at presse den offentlige sektor og i mellemtiden lade patienterne, børnene, de unge, få glæde af den private kapacitet ikke her er lige så iøjnefaldende som på det øvrige sygehusområde.
Det skyldes jo den kendsgerning, at kapacitetsproblemerne i børne- og ungdomspsykiatrien i høj grad skyldes, at der er mangel på fagligt kvalificeret personale, især speciallæger i børne- og ungdomspsykiatri.
Det sætter snævre grænser for, hvor meget vi kan øge kapaciteten i børne- og ungdomspsykiatrien, selv om kapaciteten faktisk er øget ganske væsentligt i de senere år.
Desværre er henvisningerne til børne- og ungdomspsykiatrien samtidig steget kraftigt, så vi kun mere eller mindre har opnået at bevare status quo for ventetiderne.
Men man kan sige, at havde vi ikke gjort noget, havde det set meget værre ud, og det siger jeg
Det fører altså bare frem til, at det ville være urealistisk pr. 1. januar 2005 at indføre en garanti om, at alle henviste børn og unge skal behandles inden for 2 måneder
i sygehusvæsenet, desværre, for der var sådan set ikke noget, jeg hellere ville.
Alligevel vil jeg gerne understrege, at jeg er enig i målsætningen om kortere ventetider.
Derfor skal vi også fortsætte den målrettede udbygning af en permanent kapacitet i sundhedsvæsenet på det børne- og ungdomspsykiatriske område, og vi skal sikre, og det tror jeg er selvstændigt vigtigt, at de samlede ressourcer udnyttes bedst muligt, ikke kun i sundhedssektoren, men også i social- og undervisningssektoren.
Det handler bl.a. om at prioritere, så de med de største behov hurtigt kan få den specialiserede bistand, de har brug for.
Der er heldigvis en række indikatorer på, at det går i den rigtige retning, bl.a. som et resultat af den målrettede indsats, der er ydet i de senere år.
Regeringen har jo prioriteret børne- og ungdomspsykiatrien med en række initiativer: I økonomiaftalen med de kommunale parter for 2002 blev det aftalt at udbygge tilbuddene i børne- og ungdomspsykiatrien med uddannelse af mere personale og med en særlig prioritering af behandling af spiseforstyrrelser.
Prioriteringen blev fastholdt i den økonomiaftale, der blev indgået for 2003.
Herudover afsatte regeringen 25 mio. kr. af de oprindelige 1,5 mia. kr., som vi målrettede meraktivitet i sygehusvæsenet, til målrettet meraktivitet i børne- og ungdomspsykiatrien.
De 25 mio. kr. er udmøntet til projekter i løbet af 2002 og 2003.
Børne- og ungdomspsykiatrien er også et særligt indsatsområde i den seneste psykiatriaftale for 2003-2006, der som bekendt er en del af satspuljeforliget.
Vi har i den forbindelse øremærket i alt 120 mio. kr. til netop dette område i aftaleperioden.
Herudover er der i den seneste psykiatriaftale afsat i alt 100 mio. kr. til uddannelsesaktiviteter i psykiatrien og børne- og ungdomspsykiatrien.
For at udnytte alle muligheder for at øge kapaciteten er der også støtte til uddannelse af andre faggrupper end læger og sygeplejersker.
Jeg synes, der er grund til at glæde sig over, at der gennem flere år har været bred politisk enighed om at styrke indsatsen for psykisk syge børn og unge, men der er ingen tvivl om, at vi kan gøre det bedre.
Vi kan bl.a. gøre det bedre ved at lære af de gode eksempler, for de gode eksempler findes også på området her, f.eks. det tværfaglige psykiatriske udrykningsteam, som har haft stor succes i Sønderjyllands Amt.
Gevinsten ved den hurtige og forebyggende indsats har først og fremmest været mere menneskelige og trygge rammer for behandlingen, men helt konkret har udrykningsteamet også væsentligt reduceret ventetiden på psykiatrisk indlæggelse. Jeg tror, at der kan hentes megen inspiration i netop det eksempel, og jeg ved, at det er en stor udfordring for de regionale sygehusejere netop at lade sig inspirere af de gode eksempler, for den grundlæggende løsning af problemet forudsætter mere uddannet arbejdskraft, og derfor må fokus i denne fase simpelt hen gå på, hvordan vi udnytter de ressourcer, vi har, bedre, hvordan vi bedre bygger bro mellem forskellige sektorer. Jeg vil samtidig gerne minde om, at amterne i deres tilrettelæggelse af behandlingsindsatsen må medtænke og inddrage hele den samlede kapacitet på området, også de privatpraktiserende speciallæger i børne- og ungdomspsykiatri.
Selv om der ikke er mange af dem, må alle muligheder overvejes for at skaffe ekstra kapacitet.
Jeg må derfor gentage, at det er umådelig vigtigt, at vi udnytter de samlede ressourcer, ikke kun i sundhedssektoren, men også i social- og undervisningssektoren.
Hvis en elev har et særligt undervisningsbehov, eller hvis elevens skolesituation giver anledning til bekymring, kan klasselæreren eller den kommunale sundhedstjeneste indstille til en pædagogisk-psykologisk vurdering.
Tilsvarende kan eleven eller elevens forældre bede om en pædagogisk-psykologisk vurdering.
I langt de fleste kommuner foregår der i dag et tæt samarbejde mellem PPR og sundhedstjenesten ud fra et ønske om en samordnet indsats.
Det er et område, der også følges løbende af Undervisningsministeriet.
Samtidig steg antallet af heldøgns- og deldøgnsudskrivninger med over 20 pct. fra 1.420 i 1996 til 1.740 i 2001.
Med hensyn til rekruttering af speciallæger i børne- og ungdomspsykiatrien er det også Sundhedsstyrelsens vurdering, at specialet for tiden er inde i en god udvikling.
Der er derfor ikke nogen tvivl om, at ikke mindst psykiatriaftalernes prioritering af børne- og ungdomspsykiatrien har ført til en mærkbar forøgelse af aktiviteten, som har gjort det muligt at holde nogenlunde trit med den stigende efterspørgsel.
Der er også igangsat en betydelig uddannelsesindsats for at skaffe flere speciallæger og andet personale.
Men det tager altså tid at uddanne speciallæger, så resultatet vil på den front først for alvor vise sig om ca. 10 år.
Omkring den 1. marts vil Sundhedsstyrelsen aflevere en statusrapport om børne- og ungdomspsykiatrien.
Dermed får vi et mere detaljeret billede af situationen i børne- og ungdomspsykiatrien og et endnu bedre grundlag for at fortsætte den målrettede indsats.
Lad mig slutte med at gentage, at regeringen tager problemerne med kapaciteten i børne- og ungdomspsykiatrien meget alvorligt.
Vi har igangsat en lang række initiativer
for at løse dem
, men indførelsen af en behandlingsgaranti i børne- og ungdomspsykiatrien og i PPR som foreslået af SF løser efter min mening ingenting.
At udstede en behandlingsgaranti vil jo i praksis sige at love, at nogle andre - i det her tilfælde amterne - vil nå et mål, som kræver personalemæssige ressourcer, som ikke er til stede.
Og det er altså ikke denne regerings politik at udstede løfter, som med stor sikkerhed ikke kan indfries. Det er baggrunden for, at vi ikke kan støtte forslaget, om end det altså, som jeg nævnte det i indledningen af mit indlæg her, har inspireret mig til nu konkret at gå i dialog med Amtsrådsforeningen for at se, om vi inspireret af den tænkning, SF repræsenterer, og den tænkning, regeringen selv har lagt for dagen omkring det udvidede frie sygehusvalg, kan finde elementer til en løsning ved i højere grad at inddrage de privatpraktiserende psykiatere.