Niels Helveg Petersen (RV), 1999-05-11:
Ja, jeg synes jo, at hr. Sjursen har svaret så udmærket på det, som hr. Thulesen Dahl sagde.
Jeg synes jo, hr. Thulesen Dahl burde være den første til at forstå, at man godt kan stemme på samme linje, selv om man er meget uenige.
Jeg forstod hr. Thulesen Dahl sådan, at han var imod det, der var fremsat af regeringspartierne m.fl., fordi han var meget stærkere tilhænger af NATO, end vi var.
Og det var i hvert fald ikke sådan, jeg forstod hr. Keld Albrechtsens indlæg.
Men det er jo sådan en gammel diskussion.
Den skal jeg sådan set ikke gøre så forfærdelig meget ud af.
Det første synspunkt, jeg vil slå fast, er allerede kommet fra anden side, og det er det helt fundamentale, at det ikke er disse organisationer, vi deltager i - NATO eller EU eller OSCE eller andre - som træffer beslutningen om, hvorvidt danske tropper skal bidrage i militære aktioner.
Det beslutter grundloven.
Det har grundloven taget stilling til i § 19, stk. 2.
Sådan er det.
Og det synes jeg at det vil være vigtigt også for befolkningen at holde sig for øje i den diskussion, der kommer, at der er ingen automatik.
Jeg har set, at der er
nogle debattører i diskussionen her, der har sagt: Ja, så kan vi blive tvunget med ind i aktioner, der er truffet beslutning om det ene eller det andet sted.
Det er da ikke rigtigt.
Hvor det som her drejer sig om krisestyring, kan kun dette Folketing træffe beslutningerne.
Den blev omformuleret i Amsterdam, og jeg synes, man skal notere sig, at det er en målsætning og synspunkter, som nogle af vores partnere har.
Som der står i artikel 17: Den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik omfatter alle spørgsmål om Unionens sikkerhed, herunder gradvis udformning af en fælles forsvarspolitik.
Der står videre, at hvis Det Europæiske Råd træffer afgørelse herom i så fald skal henstille til medlemsstaterne, at de træffer deres afgørelse i overensstemmelse med deres forfatningsmæssige bestemmelser.
Vi har sådan set også stemt om denne formulering.
Danmark har sit klare forbehold på dette punkt, men da vi havde afstemningen om Maastricht, den reviderede i 1993, og da vi havde afstemningen om Amsterdam i 1998, da sagde hr. Keld Albrechtsen og hr. Thulesen Dahl og andre jo nøjagtig det samme: fremmanede spøgelset af, at stemte man ja her, så var der her introduceret noget på det forsvarsmæssige område, som ikke kunne laves om.
Det er en del af det traktatgrundlag, vi har taget stilling til.
Men det er også en del af traktatgrundlaget, at der er dansk forbehold. Til hr. Keld Albrechtsen med hensyn til regeringskonferencen: Der er jo klart og tydeligt efter Amsterdamtraktaten nogle spørgsmål, som der ikke endeligt er gjort op med.
Og de er oven i købet nævnt; det drejer sig om øget adgang til flertalsafgørelser i søjle 1; det drejer sig om antal kommissærer; det drejer sig om stemmevægte i forbindelse med udvidelsen.
Den danske regerings holdning er, at det er spørgsmål, som vi gerne ser en hurtig afklaring på.
Vi havde faktisk et ønske om, at det skulle have været afklaret allerede i Amsterdam.
Det blev det ikke.
Men vi ser gerne, at disse spørgsmål, som der jo alene kan træffes afgørelse om ved en regeringskonference, kommer til en relativt hurtig afgørelse.
Det står i Wien-konklusionerne, at man anmoder det tyske formandskab om til topmødet i Køln at komme med forslag til, hvornår og hvordan man løser disse tiloversblevne problemer efter Amsterdam.
Vi venter nu, når vi kommer til Køln, at se et tysk forslag om dette.
Vi vil måske nok se det noget før; og så må vi diskutere det her i salen offentligt og i Folketingets Europaudvalg, hvad der skal være danske holdninger til dét og dét.
Nogle lande ønsker derudover andre spørgsmål lagt ind i regeringskonferencen.
Det danske synspunkt er, at vi i en sådan kommende regeringskonference - som vi skal have - ønsker det gjort så snævert, som det nu er gørligt.
Hr. Keld Albrechtsen spurgte, hvem der var Danmarks kandidat til hr. FUSP.
Vi har ikke noget ønske om i offentligheden at pege på bestemte kandidater på nuværende tidspunkt fra regeringens side; det er ikke hensigtsmæssigt.
Hvad det danske forbehold angår, så har jeg gjort mig umage med at præcisere, at det danske forbehold jo altså også betyder, at vi ikke ønsker at forhindre de andre medlemsstater i at gå længere.
Hr. Keld Albrechtsen brugte, synes jeg, en meget ejendommelig formulering, da han skulle beskæftige sig med det af flertallet fremsatte forslag til vedtagelse.
Han spurgte, hvorfor vi var så interesseret i at gøre noget for Tyrkiet, de er jo de NATO-allierede, der ikke er medlem af EU.
Jamen det er jo ikke kun Tyrkiet.
Det er jo en langt bredere kreds af lande - en vigtig kreds af andre lande - bl.a. de nye medlemslande: Polen, Ungarn, Tjekkiet, men det er jo altså også Norge og Island.
Og i den anden del af sætningen, hvor vi taler om EU-lande, der ikke er medlemmer af NATO, ja, så drejer det sig bl.a. om Sverige og Finland med deres stærke interesse i at kunne deltage i Petersberg-opgaver.
Det drejer sig om Østrig og Irland,
der begge - og ikke mindst Irland - har en meget stærk tradition for deltagelse i fredsbevarende operationer.
Så det er ikke et specielt tyrkisk hensyn, der ligger bygget ind her.
Det rækker bredere, og det finder vi er væsentligt.
Et springende punkt her i diskussionen - også med hr. Keld Albrechtsen - har jo været forholdet til alliancens egne beslutninger, hvornår NATO-ledede operationer kommer på tale, og der står jo flere steder i punkt 9 i kommunikeet udtryk for, hvor alliancen som helhed ikke engagerer sig, eller operationer, i hvilke alliancen som helhed ikke er militært engageret som alliance; det står i punkterne 9 og 10 i kommunikeet.
Og det er jo det, som også - kan man sige - er løsningen på forholdet mellem det amerikanske og europæiske synspunkt her.
Og det bringer mig så til en bemærkning, som jeg synes er væsentlig i forhold til fru Charlotte Antonsen og i øvrigt også til hr. Per Stig Møller, om, at EU-ledede operationer med anvendelse af NATO-aktiver skal man jo altså ikke se som noget, som Europa træffer beslutning om, fordi der er opstået en konfliktsituation med amerikanerne.
Det er forkert at se sådan på det.
Sådan synes jeg det blev skildret fra fru Charlotte Antonsens side.
Det, der står her i kommunikeet, er ikke en konfliktmodel for konflikter mellem EU og NATO og USA.
Dette er en model for, hvorledes man prøver i fællesskab at løse nogle problemer, og det er det, der er det centrale.
Hvis EU skal råde over NATO-aktiver, så kan det jo oftest ikke lade sig gøre, medmindre det faktisk er USA, US-aktiver, vi taler om.
Og derfor må der selvfølgelig være tale om et samarbejde.
I øvrigt vil jeg blot gøre opmærksom på i anledning af fru Antonsens indlæg, at det normale jo også er, at det er NATO-lande og EU-lande, der arbejder sammen i fællesskab om at løse problemerne, som f.eks. i Bosnien, Kosovo, Makedonien, Albanien, hvor alle sammen jo er NATO-ledede operationer, ikke EU-ledede.
Derfor vil jeg meget gerne understrege så stærkt, jeg kan, at der ikke er tale om, at vi her har bygget en konfliktmodel op i forholdet mellem USA og EU-landene i det, der er sket fra Washington.
Så havde vi jo heller ikke kunnet blive enige.
Og derfor er hr. Thulesen Dahls bekymring over, at dette er sådan udtryk for en konflikt med USA, aldeles ved siden af.
USA har helt varmt støttet de konklusioner, som er nedlagt fra mødet i Washington.
Hr. Per Stig Møller vil jeg godt gøre to bemærkninger til.
Først og fremmest at jeg ikke synes, man skal bruge Kosovo-diskussionen og den danske befolknings engagement her til diskussionen om det danske forbehold på forsvarsområdet.
Jeg er overbevist om, at den danske befolknings stærke engagement her har sammenhæng med den stærke afstandtagen fra hele den humanitære situation.
Og dernæst vil jeg gøre opmærksom på, at der altså ikke er tale om, at EU kan udbede sig NATO-aktiver.
Det kan EU ikke.
Det er ikke en automatik; man kan ikke beordre NATO-aktiver stillet til sin rådighed.
Min taletid er udløbet.
Der er et par ordførere, jeg ikke har fået svaret.