runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jørgen Estrup (RV), 1998-01-13:
Beslutningsforslaget om at afholde en folkeafstemning om disse ratifikationer kan man jo vurdere på forskellig måde.
Man kan tage udgangspunkt i formalia og sige, at vi ikke har nogen tradition for at lave folkeafstemninger om udvidelser, og man kan også sige, at der ikke sker nogen suverænitetsafgivelse i forbindelse med ratifikation, og at der derfor ikke er noget behov.
Hvordan man end vender og drejer det, vil det at afholde en sådan folkeafstemning være at sætte spørgsmålstegn ved selvbestemmelsesretten i de tre lande, der nu er tale om som en del af udvidelsen.
De pågældende har en soleklar ret i overensstemmelse med FN-Pagten, OSCE m.v. til at søge medlemskab af de organisationer, hvor de mener, deres sikkerhed varetages bedst, og den ret har de håndhævet klart og utvetydigt ved på lovformelig og ordentlig vis at ansøge om medlemskab.
Derfor må man selvfølgelig spørge sig selv, hvilket hensyn en sådan folkeafstemning overhovedet skal tjene.
Hvem er det, man tager hensyn til?
Det er altså ikke de pågældende tre lande og heller ikke andre ansøgerlande, og derfor bliver mit spørgsmål stående. Jeg vil ikke selv forsøge at besvare det, jeg synes, forslagsstillerne bør besvare det: Hvem er det, man tager hensyn til med en sådan folkeafstemning?
Jeg må indrømme, at jeg overhovedet ikke tror, det ville blive tilfældet, men man er dog altid nødt til at tænke
logisk over mulighederne - den situation, at det blev et dansk nej og dermed en dansk blokering og en undergravning af det ønske, de tre lande selv har givet udtryk for, ville jeg meget, meget nødig stå model til som repræsentant for Danmark.
Jeg synes, det ville være utrolig ubehageligt, og jeg tror, det ville være fantastisk svært at forklare sig over for de tre landes repræsentanter.
Derfor må jeg altså sige, at jeg ikke har noget som helst grundlag for at vurdere dette forslag på en positiv måde.
Fra radikal side afviser vi det, for vi mener ikke, det vil bidrage til en fornuftig afklaring af den udvidelsesproces, som er i gang.
Men det, jeg efterlyser, er motiverne, og de motiver kan i sagens natur ikke være ensidigt danske efter min mening.
Villy Søvndal (SF), 1998-01-13:
Det her er jo lidt vigtigt, for hvis hr. Estrup har ret i, at dette spørgsmål er en af de ting, der er nævnt i grundlovens § 42 og derfor ikke kan sendes til folkeafstemning, kan forslaget som sådan jo ikke behandles - jamen så misforstod jeg hr. Estrup, og så er det jo godt, vi har de korte bemærkninger, for så betyder det jo, at hr. Estrup mener, vores forslag kan behandles, og at det falder inden for rammerne af grundlovens § 42.
Jørgen Estrup (RV), 1998-01-13:
Hvis hr. Albrechtsen gad gøre sig den umage at læse grundlovens § 42, stk. 6, hænger tingene lige så godt sammen, som grundloven gør, og det plejer dog normalt at være et ganske godt argument i dette Ting.
Grundlovens § 42, stk. 6, understreger en lang række situationer, hvor der ikke bør afholdes folkeafstemninger.
Det, jeg siger, er, at denne situation er en af dem, og derfor bør hr. Albrechtsen komme herop og forklare mig, hvorfor det ikke er tilfældet.
Men det har jeg endnu ikke hørt noget om, og det var bl.a. derfor, jeg efterlyste, hvilke hensyn der skal tages i denne sag.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-01-13:
Jeg vil sige tak for det svar, men så må jeg også sige til hr. Estrup, at så begynder sammenhængen at svinde i det, hr. Estrup siger, og så begynder det at blive noget forvrøvlet.
For hvad er det, hr. Estrup siger?
Det er, at det er forkert at lægge beslutningen, om jeg så må sige, ud til den forsamling, der består af hele folket.
Den skal træffes af Folketinget.
Jamen sæt nu, der var et flertal i Folketinget, der sagde nej.
Så ville hr. Estrup nok hellere have en folkeafstemning, for så havde han dog en chance for at få et ja.
Men det hænger jo ikke sammen.
Hvad nu, hvis USA's Senat siger nej?
Så måtte hr. Estrup vel mene, at så var det bedre at få en folkeafstemning i USA, for så kunne det jo være, det blev et ja.
Det hænger jo slet ikke sammen.
Det er et internt anliggende, når et land tager stilling til, om det skal afgøres ved folkeafstemning eller ved folketingsbeslutning eller på anden vis, men det har da ikke betydning for Polen.
Jørgen Estrup (RV), 1998-01-13:
Nu skal jeg ikke gøre mig klog på, hvordan hr. Albrechtsen prøver at forstå tingene, og hvordan det kan lykkes for ham en gang imellem, for det kan måske også forvirre mig.
er et meget snævert synspunkt, når det drejer sig om europæisk sikkerhed.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-01-13:
Jeg må sige, at jeg blev lidt forbløffet over at høre hr. Estrup formulere så klart, at man ikke vil have en folkeafstemning, fordi den kunne gå hen og give et resultat, som hr. Estrup ikke vil acceptere.
Hvis et flertal af den danske befolkning er uenig med hr. Estrup i dette spørgsmål, må det altså ikke komme til udtryk ved en folkeafstemning, fordi det ville være noget frygteligt noget.
Jamen hvad er det for en demokratiopfattelse, hr. Estrup er sunket ned i
, når hr. Estrup som begrundelse for at nægte afholdelse af folkeafstemninger direkte angiver, at de kunne gå hen og give det forkerte resultat, og derfor vil man ikke have dem?
Jeg synes, der var meget lidt demokrati i det, jeg hørte hr. Estrup sige.
Jeg håber ikke, det var det, der egentlig var meningen, men sådan kunne det, hr. Estrup sagde, i hvert fald meget vel forstås.
Jens Jørgensen (KF), 1998-01-13:
Det Konservative Folkeparti deler den holdning, som både udenrigsministeren og Venstres og Socialdemokratiets ordførere gav udtryk for.
Det gør vi med baggrund i, at NATO - The North Atlantic Treaty Organisation - siden organisationen blev skabt i 1949,
har været en sikkerhedspolitisk succes, sådan som vi har oplevet det.
Man kan være modstander eller tilhænger af den, men det, der var ideen bag den, nemlig at en række europæiske lande slog sig sammen og forsvars- og udenrigspolitisk sagde: Hertil og ikke længere, har båret frugt.
Der var ingen folkeafstemning i 1949, og udenrigsministeren har gjort opmærksom på, at NATO er blevet udvidet i 1952, 1955 og 1982 - og man kan alt efter temperament, som udenrigsministeren også gjorde opmærksom på, føje til, at den seneste udvidelse skete efter Berlinmurens fald i november 1989.
Men ingen folkeafstemning, ingen kompetenceafgivelse og ingen suverænitetsoverførsel til anden myndighed.
Det er en konsekvent og logisk udvidelse af et udenrigs- og forsvarspolitisk samarbejde, som vi havde lejlighed til at gennemdrøfte og udveksle argumenter for eller imod under behandlingen af det forrige punkt på Folketingets dagsorden i dag.
Svend Aage Jensby (V), 1998-01-13:
Jeg mener ikke, der er noget emne, der i den grad har interesseret pressen og befolkningen i lang tid her i Danmark mere end netop spørgsmålet om udvidelsen af NATO.
Enhver, der har ønsket at skaffe sig en viden om de efter min mening positive perspektiver, der ligger i udvidelsen, har haft
rig mulighed for det, og debatten har på intet tidspunkt været ensidig.
Der har været sagt for og imod både her i landet og i udlandet, og enhver har kunnet danne sig en selvstændig holdning til spørgsmålet.
Vi mener ikke, der overhovedet er behov for en folkeafstemning.
; men af de grunde, også af mere forfatningsretlig karakter, som udenrigsministeren på så fortræffelig vis har været inde på, kan Venstre ikke støtte forslaget.
Anna-Marie Hansen (S), 1998-01-13:
Vi har nu førstebehandlet B 52 om ratifikation af NATO-udvidelsen, og spørgsmålet herefter er, om dette emne skal til folkeafstemning i Danmark, som det er foreslået af SF.
Socialdemokratiet finder ikke, at der bør afholdes folkeafstemning om NATO's udvidelse.
En folkeafstemning herom ville i realiteten komme til at handle om, hvorvidt vi i Danmark kan godkende Polen, Tjekkiet og Ungarns optagelse i NATO, og det kan vel ikke være SF's mening, at vi her i Danmark skal holde en folkeafstemning om, hvorvidt selvstændige lande, der selv ønsker medlemskab i NATO, skal optages som medlemmer eller ej?
I øvrigt må jeg minde om, at der ikke er tradition for at afholde folkeafstemninger ved NATO-udvidelser.
Der er således ingen fortilfælde fra tidligere udvidelser, og ingen andre NATO-lande planlægger lignende folkeafstemninger.
Det er også vigtigt at gøre sig klart i denne debat, at der, som det allerede er nævnt af udenrigsministeren, ikke er tale om suverænitetsafgivelse i forbindelse med beslutningen om at optage nye medlemmer i NATO, men alene tale om udvidelse af et mellemstatsligt samarbejde.
Må jeg også minde om, at der i grundloven er fastsat regler for, hvordan det skal ske, nemlig ved en beslutning her i Folketinget.
Det var denne fremgangsmåde, vi fulgte, da vi selv blev medlem af NATO, og det er denne fremgangsmåde, vi har brugt, når der senere er optaget nye medlemmer i NATO. På baggrund heraf ser Socialdemokratiet ingen grund til at ændre den hidtidige fremgangsmåde, selv om et stort flertal formodentlig ville stemme ja ved en sådan folkeafstemning, og Socialdemokratiet skal hermed afvise forslaget.
Niels Helveg Petersen (RV), 1998-01-13:
Jeg er meget tilfreds med, at vi får diskussionen om dette beslutningsforslag om en folkeafstemning samme dag, som vi har førstebehandlingen af forslaget vedrørende NATO-udvidelsen.
Så kan vi nemlig få diskuteret disse sager i sammenhæng både her i salen og uden for salen, og det er regeringen meget tilfreds med.
Lad mig sige med det samme, at regeringen ikke deler forslagsstillernes opfattelse af, at der bør afholdes en folkeafstemning om NATO's udvidelse.
Der er ingen fortilfælde for afholdelse af folkeafstemninger om optagelse af nye medlemmer i NATO.
NATO har, siden alliancen blev grundlagt i 1949, udvidet sin oprindelige medlemskreds tre gange: med Grækenland og Tyrkiet i 1952, med Forbundsrepublikken Tyskland i 1955 og med Spanien i 1982.
Man kan måske tilmed tale om en fjerde udvidelse, nemlig da Tyskland blev, om jeg så må sige, udvidet med det gamle Østtyskland, og ingen af disse udvidelser blev der holdt folkeafstemning om.
Jeg kan også tilføje, at ingen af de øvrige NATO-lande planlægger at afholde folkeafstemninger om den forestående udvidelse. En eventuel folkeafstemning ville reelt blive en stillingtagen for eller imod Danmarks ratifikation af tiltrædelsesprotokollerne og dermed i realiteten komme til at handle om, hvorvidt Danmark kan godkende Polen, Tjekkiet og Ungarns optagelse i NATO.
Det finder jeg ikke er et velegnet
Det er jo ikke vores eget medlemskab af NATO, der er tale om at holde folkeafstemning om, det er andre landes medlemskab.
I forbindelse med NATO-udvidelsen er der heller ikke tale om overførelse af beføjelser, som når vi diskuterer EU-spørgsmål.
Der er i grundlovens forstand ikke tale om overførelse af beføjelser i forbindelse med NATO.
NATO's udvidelse handler primært om at skabe sikkerhed og stabilitet i andre lande, altså at give andre lande den samme sikkerhed og stabilitet, som Danmark har, og ikke om at overføre kompetence til en overstatslig myndighed.
Udvidelsen af NATO's sikkerhedsgaranti til at omfatte de nye lande indebærer naturligvis også en forpligtelse for Danmark, jf. Washingtontraktatens artikel 5 om kollektivt selvforsvar, som siger, at et væbnet angreb mod et eller flere medlemmer af alliancen skal betragtes som et angreb mod alle.
Imidlertid fordrer en iværksættelse af artikel 5 en konkret dansk beslutning i hvert enkelt tilfælde; der er ingen automatik indbygget.
Regeringen finder altså ikke, at NATO's udvidelsesbeslutning er et velegnet tema for en folkeafstemning, men jeg ser derimod frem til Folketingets forhåbentlig hurtige behandling af ratifikationsspørgsmålet.
Regeringen kan således ikke støtte det fremsatte forslag.
Annette Just (FP), 1998-01-13:
Der skal ikke herske nogen som helst tvivl om, at udenrigsministeren har fuldstændig ret, når han siger, at der sker ingen udvidelse i beføjelserne, når vi udvider NATO, og der sker ingen afgivelse af suverænitet, hvis vi udvider NATO.
Det er også rigtigt, som hr. Estrup sagde, at det er de tre landes suveræne ret selv at bestemme, hvilken sikkerhedsorganisation de ønsker at være medlem af.
Så langt er jeg 100 pct. enig, og jeg vil til enhver tid kæmpe for det.
Men argumentet om, at vi ikke skal lade spørgsmålet gå ud til en folkeafstemning, holder ikke, for hvorfor i alverdens riger og lande skulle den danske befolkning ikke have lov til at sige ja eller nej til det?
Fremskridtspartiet går som bekendt ind for folkeafstemninger i langt højere grad, end der er mulighed for i dag.
Men nu skal hverken Enhedslisten eller SF glæde sig for tidligt, for Fremskridtspartiet vil absolut ikke tale imod en udvidelse.
Vi mener, at en udvidelse af NATO er en absolut nødvendighed, men af hensyn til den danske befolkning synes jeg, det kunne være væsentligt at få et bragende ja til udvidelsen af NATO og den nye sikkerhedsstruktur i Europa. Jeg kan garantere for, at der så at sige ikke er én linje i bemærkningerne til det beslutningsforslag, vi behandler nu, jeg er enig i; men jeg vil meget gerne tage kampen op i debatten op til en folkeafstemning og tordne imod Enhedslisten og SF og deres håbløse tankegang om, at vi her i Danmark skal stoppe fredsprocessen i Europa.
Villy Søvndal (SF), 1998-01-13:
Jeg vil også kvittere over for ministeren på to punkter.
Ministeren undrede sig over, at vi i SF var optaget af atomvåbenkorridoren i stedet for det, der blev betegnet som det virkelige problem, nemlig de mange kortrækkende atomvåben i Rusland.
Det har vi været optaget af.
Det er jo derfor, vi er så bekymret over at få fastlåst en sikkerhedspolitisk situation, hvor vi ikke kan få de aftaler hjem - START II-aftalerne og senere en START III-aftale - der skulle begrænse de våben.
NATO-udvidelsen er en beslutning, der blokerer for den mulighed, og det er det, der bekymrer os dybt, for vi vil i sagens natur også gerne have de russiske atomvåben væk.
Så skal jeg kvittere positivt for forsøgene på at inddrage Rusland i en mere forpligtende struktur, hvor ministeren opholdt sig ved Jeltsins forslag.
Det vil vi meget gerne deltage i det videre arbejde med.
Jeg skal så spørge ministeren, som spurgte os, om vi ville anbefale et ja til udvidelsen, hvis vi fik vedtaget forslaget til vedtagelse, om ministeren, hvis vi fik vedtaget forslaget til vedtagelse, ikke synes, at NATO-udvidelsen i virkeligheden var overflødig.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-01-13:
Jeg takker for svarene vedrørende Karup, og jeg kan forstå, at det er korrekt, at der altså er alvorlige problemer i de forhandlinger, og at briterne ikke er tilhængere af, at man tilknytter stabsofficererne fra partnerskabslandene.
Det, jeg sagde gennem min beskrivelse af den problemstilling, er, at for mig at se illustrerer det, at det er den hårde del af NATO-systemet, som briterne ønsker at fremme, hvilket de åbenbart har fået amerikanerne, der jo har det førende ord, med på.
Det er ikke dette såkaldte nye NATO, og det er ikke de fredsbevarende opgaver f.eks., som man ønsker at sætte i centrum med en sådan kommando i Karup; nej, det er de hårde ting.
Jeg vil for god ordens skyld sige til ministeren, at vi ønsker at begrænse skadevirkningerne, men det er klart, at den bedste måde at løse problemet på er slet ikke at have NATO-udvidelsen.
Så jeg må desværre skuffe ministeren på det punkt.
Tilsvarende med hensyn til partnerskabsdeltagelsen.
Vi ved jo alle sammen meget vel, at ministerens bagtanke med at foreslå partnerskabstilknytningen er at bane vejen for nye NATO-udvidelser, der kun vil gøre det hele endnu vanskeligere.
Så også på det punkt må jeg desværre skuffe ministeren.
Annette Just (FP), 1998-01-13:
Det viste sig nemlig ikke kun, når vi talte med de aktive generaler.
Det viste sig sandelig også i deres forsvarsudvalg, i deres udenrigsudvalg, og det er dér, de sidder, og de har flertallet.
Det er dem, der bliver ved med at tale om Sovjet og USSR.
Jeg kan godt forstå, at man er bekymret, men jeg mener, at det er en forkert vinkel, Enhedslisten og SF ser det fra ved at sige: Jamen det er også frygteligt, og tænk nu hvis det kunne ske; så vi må hellere afmilitarisere det hele, så vi ikke generer nogen.
Jeg er endnu mere bekymret, kan jeg fortælle hr. Keld
Albrechtsen, og jeg vil gerne have lov til at stå frit og stærkt, så der ikke er nogen, som overhovedet får nogen interesse i at angribe den del af Europa, hvor vi bor.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-01-13:
Jeg er bange for, at Fru Annette Just ikke rigtig hører efter, hvad vi siger.
Det er korrekt, at vi i Moskva også hørte udtalelser fra generalerne, og nogle af disse generaler, ikke dem alle sammen, men nogle af disse generaler drømmer om at komme tilbage til sovjettiden.
Ingen tvivl om det.
Det har fru Annette Just fuldstændig ret i.
Det, vi har sagt og forsøgt at forklare fru Annette Just, er, at NATO-udvidelsen og de skridt, som nu bliver taget med f.eks. dette Østersøkorps, vil give disse generaler, disse mennesker, der tilhører sovjetfortiden,
ny vind i sejlene i Rusland.
Jeg tror ikke, at fru Annette Just forstår, at vores bekymring er, at disse kræfter igen skal vende tilbage og etablere et diktatur i Rusland.
Det er faktisk en del af vores bekymring og en af grundene til, at vi ønsker, at vi skal være forsigtige og omhyggelige med det, vi gør her i Vesten, og ikke optræde som et spejlbillede for disse generaler, således som fru Annette Just gør.
Annette Just (FP), 1998-01-13:
Jeg er meget glad og imponeret over, hvor langt vi i virkeligheden er kommet i Danmark, og det skal ikke skorte på Fremskridtspartiets tilskyndelse til, at vi hurtigst mulig får sagt ja til det dansk-tysk-polske korps.
Hvis man kunne gøre det på den måde, så kunne man såmænd godt bare sige ja tak, for vi skal selvfølgelig være en integreret del af det udvidede NATO.
Men det er jo ikke det, forespørgslen i virkeligheden er beregnet til.
Næh, som hr. Keld Albrechtsen helt korrekt sagde: Det er for at begrænse skadevirkningerne af en udvidelse af NATO.
Der er jo altså nogle få, som mener, at der vil være skadevirkninger.
Det er de samme mennesker, som taler om Dumaen.
Nu ved jeg, at begge de herrer har været derovre og har talt med de folk, og der er en enkelt ting, som de folk ligesom glemmer, og som støder mig.
Jeg har talt med dem, da vi sammen var i Rusland.
Jeg har i Moskva talt med Dumaens forsvarsudvalg, og dumamedlemmerne, de såkaldte generaler, glemmer, at det hedder Rusland.
Det er mærkeligt.
De taler om USSR.
Det er først, når det bliver oversat til engelsk, for at vi andre også kan forstå det, at det bliver oversat til Rusland.
Men nu er Sovjet sådant et godt internationalt ord, så det kan man sagtens stadig væk forstå.
Jeg siger kun det her for ligesom at kunne forklare hr. Villy Søvndal og hr. Keld Albrechtsen, hvorfor jeg har lidt vanskeligt ved at forstå, at de herrer bliver ved med at tale om de forurettede i Rusland, at de ikke bliver hørt, og at det er dem, vi skal tage hensyn til.
De mennesker, vi talte med i Rusland, i Moskva, i Dumaen, de tænker ikke i det nye, frie Europas baner.
De tænker på det gamle system, og det er det, de ønsker at arbejde for.
Jeg tør godt sige det, og så kan I kalde mig koldkriger og alt, hvad I har lyst til.
Jeg mener ikke, at vi skal falde på halen og sige, at så tør vi slet ikke have våben i de nye demokratiske lande.
Så skal vi lave sådan en bufferzone og lade de stakkels lande blive en slags »indimellem«, hvor der er frit slag for alle.
Vi har nemlig her en chance i forhold til de nye demokratiske lande.
De beder om at få lov til at være med i et NATO til forsvar af deres nye demokratier.
Vi kan ikke andet end at sige, at det skal de selvfølgelig have lov til.
Fremskridtspartiet vil stemme nej.
Jørgen Estrup (RV), 1998-01-13:
Nej, men det viser jo meget klart, at der er et godt stykke vej, for dette står jo i en principerklæring, som er meget pæn.
Men det viser jo, at den ikke fører os videre i retning af et konkret forslag.
Og det er dér, jeg mener, problemet er, og det er også dér, vi bliver nødt til at diskutere: Hvad er overhovedet farbar vej, hvis man ønsker, at dette skal føre til konkrete forslag og ikke blot til pæne hensigtserklæringer, sådan som OSCE's parlamentarikerforsamling så udmærket har gjort.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-01-13:
Hr. Estrup hævdede, at det var ganske umuligt at få tanken om atomvåbenfri zoner til at slå rod i internationale forsamlinger, og da må jeg gøre hr. Estrup opmærksom på, at det simpelt hen er forkert.
Jeg deltog - jeg tror, det var for halvandet år siden i OSCE - i en parlamentarisk forsamling i Stockholm, og der fik vi vedtaget, ganske vist med kraftig modstand fra britiske konservative og andre kredse af den art, med pænt flertal i forsamlingen, at der skal arbejdes for etableringen af atomvåbenfri zoner i Europa.
Så OSCE's parlamentariske forsamling har hr. Estrup allerede med på forhånd.
Der kan dog ikke siges andet, end at det er en væsentlig markering fra et internationalt forum.
At britiske konservative så oplyste, at NATO-regeringerne aldrig ville acceptere oprettelsen af atomvåbenfri zoner, er så en anden sag.
Det er der, vi har problemet, men det bør jo ikke stoppe hr. Estrup.
Jørgen Estrup (RV), 1998-01-13:
Hr. Albrechtsen stillede det interessante spørgsmål, om det var verden eller undertegnede, der havde ændret sig.
Man må jo nok sige, at når hr. Albrechtsen overhovedet kan få sig til at stille det spørgsmål, er der et vist element af skyklapper til stede.
Jeg vil godt se, hvem i dette Folketing, der ikke mener, at verden har ændret sig.
Det kunne jo derfor være, at alternativet var det mere nærliggende, at det var hr. Albrechtsen, der overhovedet ikke havde ændret sig, uanset hvordan verden udviklede sig.
Spørgsmålet om de a-våbenfri zoner vil jeg som sagt meget gerne være med til at drøfte, men jeg synes, man skal se i øjnene, hvordan situationen er i øjeblikket.
Det er ganske svært at få sådan et spørgsmål til overhovedet at slå rod i nogen internationale fora.
Det var jo også det, der tidligere er fremgået af vores debatter her i salen.
Man må sige: Jamen vi kan jo ikke komme videre på egne vegne og alene, hvis vi ikke kan få andre lande til at være med i den diskussion, og hvad nytter det
Det deltager vi gerne i fra radikal side.
Gert Petersen (SF), 1998-01-13:
Hr. Estrup ville ikke være med til at drøfte atomvåbenfri zoner løsrevet fra den øvrige sikkerhedspolitik.
Helt enig.
Men vi gør jo netop det modsatte.
Vi tager de atomvåbenfri zoner som et problem ind i den samlede sikkerhedspolitik, og dermed følger vi eksemplet fra 1990 fra den traktat, som hr. Villy Søvndal omtalte - fire plus to-traktaten - hvorved det tidligere DDR's område faktisk er gjort til en permanent atomvåbenfri zone i Europa.
Det er det.
Ikke nok med det.
Jeg tænkte på, da jeg læste teksten fra den folkeretligt bindende traktat - den er ratificeret af parlamenterne - at der må jo også være nogle praktiske vanskeligheder med det dansk-polsk-tyske korps i Szczecin.
Szczecin ligger jo meget tæt ved det tidligere DDR-område, og der står faktisk i traktaten fra september 1990, at udenlandske stridskræfter og atomvåben eller deres fremføringsmidler ikke vil blive stationeret i denne del af Tyskland og heller ikke ført dertil.
Det er altså ikke alene atomvåben, men det er også udenlandske stridskræfter, og i forhold til Tyskland må både danske og polske stridskræfter vel anses for at være udenlandske.
Jeg ved ikke, hvordan man vil klare det problem.