Elisabeth Arnold (RV), 1999-04-20:
Højesterets dom af 19. februar 1999 var overraskende, og den var klar.
Den af Folketinget vedtagne lov om bortfald af tilskud til Tvindskolerne blev kendt i strid med grundloven, og der er nu to sæt af konsekvenser i forhold til denne dom. For det første skal der rettes op på de tab, Tvindloven udsatte de pågældende skoler for.
Dette betyder, at skolerne får tilskud igen på lige fod med andre skoler, såfremt de opfylder de formelle krav, som alle skoler skal opfylde.
I Det Radikale Venstre følger vi opmærksomt det arbejde, der er i gang i Undervisningsministeriet for at bibringe Tvindskolerne den retsstilling, de ifølge grundloven har krav på.
Denne første del af konsekvenserne af Tvinddommen er naturligvis pligtstof og vil forhåbentlig falde på plads inden længe.
Det andet sæt af konsekvenser af Højesterets skelsættende dom er mere langsigtet og har allerede været genstand for en del offentlig debat.
I dommen fastslås det, at grundlovens § 3 er gået for nær; den lovgivende og den dømmende myndighed er ikke holdt adskilt.
Vi i Folketinget har med andre ord optrådt som dommere, og det må vi ikke.
Netop vedrørende den dømmende magt er grundlovens § 3 ganske klar: Den ligger hos domstolene. Men samme § 3 er ikke desto mindre temmelig uklar med hensyn til den lovgivende magt, som ifølge § 3 er hos regeringen og Folketinget i forening.
Hvordan fordelingen mellem de to parter skal være, beskrives ikke nærmere, og hvordan man kan adskille den udøvende magt fra den lovgivende, når regeringen har part i dem begge, kræver også en nærmere forklaring.
Hvorom alting er, synes vi i Det Radikale Venstre, at vi her har et eksempel på, at vores grundlov aldeles ikke er god nok.
Den er uklar, magtens tredeling er ikke klart beskrevet, og magtens tredeling er simpelt hen aldrig nogen sinde blevet gennemført konsekvent i Danmark.
En ny grundlov kan forhåbentlig råde bod på dette.
Men tilbage til de konsekvenser, som vi i øvrigt må drage af Tvinddommen.
Som medlemmer af Folketinget har alle vi, der stemte for loven, et medansvar.
Der var megen debat og diskussion om loven under behandlingen her i Tinget, og der var hverken tale om hastværk eller manglende interesse, men der var regulær uenighed, og mange af os var i tvivl.
Jeg hører til dem, der mener, at et ministerieuafhængigt lovråd måske kunne have hjulpet os til større klarhed, men jeg erkender, at et lovråd ikke er så enkel en sag, som man umiddelbart skulle tro, og jeg er såmænd ikke engang i overensstemmelse med mit eget parti i denne sag.
Et lovråd fratager jo i øvrigt ikke det enkelte folketingsmedlem forpligtelsen til at tænke sig godt om og indhente så megen oplysning som muligt om sagen.
Vil man have et supplement til de vurderinger, der foreligger fra ministeriets juridiske embedsmænd, er der andre muligheder, som i fremtiden bør bruges langt hyppigere.
Både Folketinget og partierne selv må bruge kræfter på at fremskaffe supplerende ekspertvurderinger.
Folketinget skal arrangere høringer, og også udvalgene må bruge høringsinstrumentet hyppigere.
Dette er der allerede tegn på er i gang, og det synes vi er en udmærket konsekvens af Tvinddommen.
Statsministeren har som chef for regeringen redegjort for de konsekvenser, der vil kunne spores i det fremtidige arbejde.
Jeg skal ikke bidrage med mange andre kommentarer end denne ene: Enhver regering må fremover være mere forsigtig.
Et folketingsflertal er ingen garanti for, at tingene er i orden. Et flertal har ikke automatisk ret.
De er bare flest, hvilket er noget helt andet. Én trøst er der dog til regeringen: Den er ikke alene, andre regeringer og parlamenter er blevet dømt for at overtræde forfatninger.
Et af de mere bizarre eksempler er, da det franske deputeretkammer for ikke så mange år siden vedtog, at visse engelske fremmedord fremover skulle være forbudt i officielle franske dokumenter.
Det skulle være et værn om det franske sprog, som ikke skulle inficeres af engelske låneord.
Den lov blev kendt forfatningsstridig i Frankrig.
Det er en udvikling, vi må acceptere.
Det sker både nationalt og internationalt.
Danmark er blevet kendt skyldig i forhold, hvor lovgivning eller administration har krænket enkelte personers rettigheder, ved Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg.
Vort tilhørsforhold til internationale organisationer og konventionssystemer betyder, at vor lovgivning gang på gang bliver sat på prøve, og af og til taber vi.
Så må love og regler laves om, så vi holder de aftaler og traktater, vi selv har indgået.
Til sidst vil jeg gerne fremhæve, at højesteretsdommen kun kunne afsiges, fordi en gruppe borgere fulgte sagen til dørs.
Der er en faldende autoritetstro i befolkningen.
Man finder sig ikke i forhold, man synes er urimelige, og man kæmper for det, man tror er ens ret.
Det er en udvikling, vi bør være stolte af. Intet land kan være tjent med lammefromme, autoritetstro borgere, der accepterer hvad som helst uden at stille spørgsmål.
Højesteretsdommen var klar og en kraftig irettesættelse til os, der stemte for loven.
Men jeg vil hævde, at dommen absolut ikke var nogen katastrofe, snarere et sundhedstegn.