runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Søren Espersen (DF), 2006-01-10:
Nu ved jeg ikke, om det var en beslutning, politikerne traf den 29. august eller rettere den 28. august 1943.
Jeg tror nærmest, de blev tvunget væk.
Det er vist nærmest det, der er det historisk korrekte.
Men jeg spørger hr. Frode Sørensen, om han er enig i, at en tilpasningspolitik udgjorde et politisk og moralsk svigt, og jeg kan ikke forstå, at jeg ikke bare kan få at vide, om hr. Frode Sørensen mener, det var et politisk og moralsk svigt, eller det ikke var det.
Frode Sørensen (S), 2006-01-10:
De danske politikere traf en beslutning ud fra deres overbevisning og de muligheder, der var den 9. april 1940.
Søren Krarup (DF), 2006-01-10:
Jeg vil ikke genere hr. Frode Sørensen, men jeg synes alligevel ikke, man kan komme uden om, at forholdet 29. august ikke er de danske politikeres beslutning.
Det er befolkningens beslutning.
De tvinger politikerne væk.
Jeg kan fortælle, at Socialdemokratiets generalsekretær, han hed Alsing Andersen, den 2. september 1943 udsender en skrivelse til hele Socialdemokratiet, hvor han raser over, hvad der er sket.
Han siger, det er De Konservative med Christmas-Møller, Dansk Samling og Kommunisterne, der har handlet imod landets ve og vel, og at det aldrig skal blive glemt, hvad de har gjort.
Når det hedder, at det ikke skal blive glemt, så kan jeg ikke lade være at spørge hr. Frode Sørensen som socialdemokrat: Skal vi glemme det?
Eller var det forkert, hvad befolkningen gjorde ved politikerne?
Frode Sørensen (S), 2006-01-10:
Det, vi diskuterer her, er jo ikke, om det er forkert.
Må jeg referere, hvad jeg sagde i min indledning, nemlig at det var et vendepunkt.
Det var et vendepunkt, fordi modstanden i befolkningen mod tyskerne steg.
Der var jo en stor forskel fra det valg, der havde været tidligere på året 1943, hvor der var stor tilslutning i befolkningen til samarbejdsregeringen og, som jeg også har sagt, til modstandsbevægelsens beundringsværdige indsats som sådan.
Det, vi bare skal være klar over, er, at nu står vi her 60-70 år efter og gør os til dommere over nogle, der var i den konkrete situation og skulle træffe en beslutning, men det var en rigtig beslutning den 29. august 1943 at gå af, uanset om man gik frivilligt, eller man blev tvunget.
Søren Krarup (DF), 2006-01-10:
Jeg skal som sagt ikke genere hr. Frode Sørensen, som jeg har så stor sympati for og arbejder sammen med i Sydslesvig, men jeg vil alligevel sige, at det jo lige præcis er det, som hr. Frode Sørensen afviser, der er vores pligt, vores opgave.
Vi skal tage stilling.
Det er det, vi i dag står i.
Derfor er det jo ikke tilfældigt, som jeg sagde før, at det er en del af kulturkampen.
Er Danmarks selvstændighed noget, vi skal ofre noget for?
Er det afgørende for vores politiske arbejde?
Eller er det bare noget ligegyldigt, som vi kan feje af vejen ligesom samarbejdspolitikerne faktisk gjorde fra 1940-43?
Vi er selv på spil.
Vi er selv historie.
Derfor vil jeg faktisk spørge: Hvem holder hr. Frode Sørensen med – samarbejdspolitikerne eller befolkningen?
Frode Sørensen (S), 2006-01-10:
Jeg vil altid holde med befolkningen, men det er ikke mit indtryk, at der var stor kritik fra befolkningen i perioden fra april 1940 og frem til et eller andet tidspunkt i 1943.
Men der er heller ingen tvivl om, at i august 1943 var mulighederne udtømte, og at det var den eneste mulighed, der var, for at komme ud af det.
Vi diskuterer ikke, om vi skal mindes den dag.
Det tror jeg både hr. Søren Kra rup og jeg gør med vores rødder i den del af landet, ingen som helst tvivl om det.
Jeg tror bare en gang imellem, man skal passe på ikke i enhver situation at gøre sig til dommer og heller ikke tro, at verden kun består af to farver, sort og hvid; der kan være massevis af nuancer i den.
Søren Espersen (DF), 2006-01-10:
Besættelsestidens tre helt markante datoer er 9. april, 5. maj og 29. august.
Den 9. april står som sorgens og skammens dag, for den dag blev et uforberedt Danmark løbet over ende.
Regering og Folketing havde i årtierne op mod 1940 udvist det modsatte af rettidig omhu.
Den 5. maj 1945 står som glædens og frihedens dag.
Om morgenen den 5. maj ventede vi glade på, at Montgomerys tropper skulle ankomme sydfra og Den Danske Brigade østfra.
Den 5. maj er en af vores nationale flagdage.
Den 29. august 1943 står som frihedskampens og stolthedens dag, for endelig blev der sat punktum for samarbejdet med landets besættere.
På det tidspunkt havde modstanden mod besættelsesmagten vokset sig så stærk, at politikerne blev tvunget til at opgive samarbejdspolitikken.
Og da et tysk ultimatum med nye helt urimelige krav, bl.a. om indførelse af dødsstraf, blev fremsat, blev det et nej – det nej, som Informations redaktør Børge Outze beskrev som det mest forsinkede nej i danmarkshistorien.
Men dette forsinkede nej blev den nyere danmarkshistories mest betydningsfulde nej, for der er ingen tvivl om, at hvis det officielle Danmark havde fået lov til at fortsætte samarbejdspolitikken med nazisterne, så ville Danmark udadtil have fremstået som en del af den nazistiske alliance.
Vi kan ikke nok takke de frihedskæmpere, der opnåede, at Danmark takket være den 29. august kunne gå ud af den anden verdenskrig med æren og stoltheden i behold som en allieret nation blandt verdens frie lande.
Den 29. august fik en række dramatiske følgevirkninger på så vel resten af besættelsen som på eftertiden.
Umiddelbart kom Danmark til at mærke de samme stramme, uhyggelige kår, som blev mange af de andre europæiske lande til del.
Oprørende var overfaldet på de danske jøder en måneds tid senere, og uantageligt var det, at et par hundrede kommunister kunne overleveres til tyskerne på et sølvfad, fordi de danske myndigheder af ren fejhed havde samlet dem i Horserød, hvorfra de røg til Tyskland.
Og en sorg for landet var det og er det, at mange frihedskæmpere nu i månederne frem mod befrielsen blev henrettet.
Men afgørende vigtigt midt i fortællingen om de hårde tider, der blev det danske folk til del, er den situation, Danmark stod i ved befrielsen.
Det er vigtigt at vide, at var bruddet ikke kommet den 29. august 1943, ville Danmark den 5. maj 1945 ikke være blevet befriet af englænderne, så ville Danmark den 5. maj være blevet besat af englænderne.
Det er også vigtigt at vide, at uden den 29. august ville sovjetrusserne aldrig, aldrig have forladt Bornholm, som de meget modstræbende gjorde i 1946.
Uden den 29. august ville Danmark aldrig have været blandt de nationer, som i 1945 stiftede FN.
Uden den 29. august ville Danmark aldrig have været blandt de nationer, som i 1949 stiftede NATO.
De historiske følgevirkninger for Danmark og for det danske folk i det hele taget ville have været ganske uoverskuelige.
Helge Adam Møller (KF), 2006-01-10:
Hr. Søren Espersen nævnte den helt afgørende og vigtige indsats, som modstandsbevægelsen gjorde, for at vi kunne blive anerkendt som allieret nation.
Kan hr. Søren Espersen ikke også bekræfte, at der ud over modstandsbevægelsen var knap 6.000 søfolk, som den 9. april øjeblikkelig næsten alle sammen sejlede deres skibe til allieret havn og de næste 5 år kæmpede på allieret side og faktisk mistede omkring 2.000 af de knap 6.000?
Er det ikke korrekt, at de havde en lige så afgørende betydning?
Søren Espersen (DF), 2006-01-10:
Jeg vil gerne anerkende den indsats, de danske søfolk ydede, det er slet ikke det, vi i virkeligheden taler om her.
Hr. Helge Adam Møller har også ret i, at det var en medvirkende årsag til, at Danmark stod så fint, som vi gjorde.
Men i de forhandlinger, der var, f.eks. med briterne og amerikanerne, som henholdsvis Christmas-Møller og Henrik Kauffmann foretog, blev der rent faktisk fra amerikanernes side peget direkte på den 29. august som den dato, der gjorde, at man kunne anerkende Danmark.
Jeg er sikker på, at de ofre, som søfolkene ydede, også blev taget med i overvejelserne.
Søren Espersen (DF), 2006-01-10:
Jeg vil gerne starte med at anerkende det arbejde, som mange konservative politikere ydede, specielt jo altså Christmas-Møller, som står som den store i eftertiden, og selvfølgelig også tilføje, at flere konservative folketingsmedlemmer eller rigsdagsmedlemmer blev anholdt og arresteret den 29. august.
Så det er måske en lovlig voldsom generalisering, der er kommet med i bemærkningerne til vores beslutningsforslag, og det vil jeg gerne beklage.
Jeg vil så til gengæld gerne spørge hr. Helge Adam Møller: Hvad er det, der er sket i den konservative gruppe, siden den politiske ordfører, fru Christmas-Møller, i morges i Fyens Stiftstidende bifalder vores initiativ her, idet hun siger, at historisk bevidsthed er meget vigtig, og at det er en god grund til at markere dagen, hvor vi brød ud af eftergivenhedens spændetrøje?
Og hr. Jakob Axel Nielsen, kulturordføreren fra De Konservative, siger: Det er en rigtig god idé at gøre den 29. august til officiel flagdag.
Hvad er der egentlig sket i den konservative gruppe?
Helge Adam Møller (KF), 2006-01-10:
Der er sket det, at den konservative gruppe har været fuldstændig enig i den tale, jeg har holdt i dag.
Vi har af gode grunde ikke drøftet det før gruppemødet i dag, da vi har været væk de sidste 3½ uge.
Hun svarede umiddelbart det, som hr. Søren Espersen har citeret, og der står ikke ét ord om, at hun ønsker at gøre det til en officiel flagdag, men hun siger, at det er meget vigtigt, at man markerer dagen, og det tror jeg også min tale gik ud på.
Det er ufattelig vigtigt, at vi markerer dagen og fortæller kommende generationer, hvorfor den dag er så vigtig.
Men altså, man kan godt markere en dag uden at hejse flaget.
Juleaften opdager de fleste mennesker, og det er faktisk ikke en flagdag.
Søren Espersen (DF), 2006-01-10:
Det er aldrig en god idé at udtale sig til journalister, uden man ved, hvad der bliver spurgt om.
Det er der en af mine partifæller, der kan tale med om.
Og jeg kan så se, at den samme brøde har fru Pia Christmas-Møller gjort sig skyldig i; sådan kan det gå.
Så hun har ikke rigtig vidst, hvad det var, hun egentlig talte om.
Det har hr. Jakob Axel Nielsen til gengæld, kulturordføreren fra De Konservative, som skriver i sin egen pressemeddelelse den 13. oktober: »Det er en god idé at gøre den 29. august til officiel flagdag.
Det vil hvert år markere en fortjent hyldest til den gode moral og en stålsat befolkning, der eftertænksomt og eftertrykkeligt fik ændret det officielle Danmarks holdning.«
Han giver derfor sin fulde opbakning til forslaget fra Dansk Folkeparti.
Kan man ikke mere regne med, hvad den konservative kulturordfører siger?
Nu har vi hørt, at den politiske ordfører kan man vel ikke stole på.
Helge Adam Møller (KF), 2006-01-10:
For kulturordføreren gælder der det samme, som gjaldt, da jeg var ung husarofficer, nemlig at det er lettere at få tilgivelse end tilladelse.
Så han skød fra hoften uden at kende forhistorien.
Hvis nogen havde spurgt mig for et halvt års tid siden om min holdning til, hvorvidt den 29. august burde være en officiel flagdag – måske frem for eksempelvis den 9. april – ville jeg nok umiddelbart have sagt: Jo, det synes jeg er en god idé.
Men jeg blev altså klar over, at man faktisk har haft alle tre datoer som officielle flagdage frem til 1950.
Og så har der været en debat og en diskussion blandt datidens mennesker, som jo altså alle havde oplevet besættelsen på den ene eller anden måde.
Der besluttede man så at holde fast ved den 9. april og den 5. maj, og det er i og for sig den beslutning, jeg har respekt for.
At vi skal højtideligholde dagen – og det har vi jo heldigvis også gjort de sidste mange år med statsministerens tale og andre, der har sagt det tilsvarende for 20 år siden – synes jeg er godt og rigtigt, men helt ærligt: Jeg tror ikke, at det, at vi hejser eller ikke hejser Dannebrog, er det afgørende for at lære ungdommen og for den sags skyld også nogle ældre noget om, hvorfor den 29. august er så skelsættende.
Søren Krarup (DF), 2006-01-10:
Jeg har stor sympati for hr. Helge Adam Møllers forsvar for De Konservative.
Og det er jo fuldstændig rigtigt, at der var en lang række, bl.a. hans far, som satte sig selv ind i modstanden mod tyskerne.
Men det ophæver jo desværre ikke, at når der her står, at samarbejdspartierne var Socialdemokratiet, Venstre, Det Konservative Folkeparti og Det Radikale Venstre, så er det sandt.
Det Konservative Folkeparti deltog i samarbejdspolitikken, deltog i regeringen, og den eneste, der for alvor brød ud af den, var Knud Kristensen, Venstremanden, i 1942.
Det er jo altså det, man må undre sig over og for så vidt også anklage partierne for, at bare at stå sammen var et mål i sig selv.
Men det gjorde de faktisk ikke, de, der sad i regeringen og udgjorde samarbejdspolitikken, bortset fra Knud Kristensen.
Det er jo det, der var det skammelige, og det er bruddet med den skammelighed, som 29. august markerer.
Helge Adam Møller (KF), 2006-01-10:
Det sidste, bruddet med den skammelighed, er jeg hundrede procent enig med hr. Søren Krarup i.
Men det, der generer mig i den bemærkning, og som også er refereret lidt længere henne i bemærkningerne til beslutningsforslaget, er, at man ligesom skærer de fire partier og politikerne fra de fire partier, De Radikale, Venstre, Socialdemokratiet og De Konservative, over én kam.
Jeg kender hr. Søren Krarups historiebevidsthed, og der var altså forskel på en hr. Vilhelm Buhl og en Christmas-Møller, som begge to var i samme regering – bare for at få nuancerne med.
Men min holdning er krystalklar.
Jeg mener, vi skulle have kæmpet den 9. april, det har jeg aldrig lagt skjul på, selvfølgelig skulle vi det.
Søren Krarup (DF), 2006-01-10:
Det var som bekendt også Christmas-Møllers ønske.
Han brugte hele den 9. april om formiddagen til at prøve at finde nogle, der ville omgøre beslutningen.
Så man kæmpede, det er fuldstændig rigtigt.
Desværre er det jo altså sådan, at det ikke bliver hans linje, der kommer til at præge Det Konservative Folkeparti i samarbejdspolitikken, og det er altså det, sagen drejer sig om.
Derfor synes jeg, at den diskussion, vi har nu, er nutidig.
Den handler om den kulturkamp, vi står i.
Hvad er målet med, at vi sidder herinde?
Er det bare at holde sammen og være politikere og snakke, eller er der en dansk selvstændighed og eksistens, der er målet med det hele, og som kan føre til, at vi bryder ud?
Derfor må man sige, som det også er sagt til hr. Frode Sørensen, at her må vi selv være dommere og i vores afgørelse vedrørende samarbejdspolitikken sige, hvad vi sætter højest.
Det er et krav.
Man kan godt sige, det er lidt billigt, at man sådan vil gøre sig til dommer over nutiden.
Helge Adam Møller (KF), 2006-01-10:
Hvis hr. Søren Krarup efterlyser min personlige holdning, så kan jeg bedst citere et læserbrev, jeg skrev i Politiken den 6. december 1987 – for snart 20 år siden: Mange mener, det var rigtigt, at Danmark valgte ikke at kæmpe den 9. april 1940 mod den nazistiske overmagt.
Min mening er, at det var umoralsk.
Hvad hvis Polen havde indtaget samme holdning, da de blev angrebet?
Svaret er enkelt: Havde disse lande og andre, der tog kampen op mod nazismen, anvendt samme »kløgt og smidighed« som de danske samarbejdspolitikere, så havde Europa i dag været en nazistisk diktaturstat.
Det er min klare holdning.
Jeg ved ikke, om alle deler den.
Jeg kan konstatere, at der var en del politikere, der ikke delte den dengang.
Jeg tror, de gjorde, hvad de mente var rigtigt, men min holdning er krystalklar.
Jesper Langballe (DF), 2006-01-10:
Hr. Frode Sørensen gør jo fuldstændig rigtigt opmærksom på, at da statsministeren fremsatte sin meget markante udtalelse i den tale på Søofficerskolen den 29. august 1993, var der en række radikale historikere, der kastede sig over ham ud fra det selvfølgelige udgangspunkt, som er blevet radikal historieskrivnings mantra, at samarbejdspolitikken var det rigtige, og at modstandskampen var uansvarlig, hvis man ikke finder på at sige, at i virkeligheden trak de på samme hammel, for vi kom jo godt igennem krigen, og det hele gik godt.
Når hr. Frode Sørensen så siger, at han ikke skal sætte sig til dommer over den sag, er det så ikke netop lige netop det, vi hver især er nødt til at gøre her i Folketinget, nemlig at sætte os til dommer?
Statsministeren gik meget modigt ud og havde et standpunkt, som ikke nogen dansk statsminister havde turdet hævde i 50 år.
Hvad enten man er enig med ham eller uenig med ham, må man da i en diskussion som den her sætte sig til dommer for sit eget personlige vedkommende og spørge: Hvad mener jeg?
Havde statsministeren ret, eller havde de radikale historikere ret?
Naser Khader (RV), 2006-01-10:
Jeg forstår stadig væk ikke: Hvor står »afbrænding« i forslaget?
Der står kun »at forhåne Danmark og det danske flag«, men hvor står »afbrænding«?
Ordføreren har gentaget afbrænding mange gange, men hvorfor står det der ikke eksplicit?
Simon Emil Ammitzbøll (RV), 2006-01-10:
Hvad er værst: at forhåne Tyskland eller forhåne kristendommen?
Det spørgsmål kan der ikke gives noget fornuftigt svar på, og derfor kan jeg heller ikke svare i anden omgang.
Men jeg kan til gengæld gå op imod det, hr. Søren Espersen siger om radikal opportunisme.
Pointen er jo, at i en demokratisk retsstat skal man beskytte mindretal, og vi skal beskytte mindretallene mod at blive lagt for had.
Det er den væsentlige forskel på racismeparagraffen og på det forslag, der kommer her fra Dansk Folkepartis side.
Vi er i det mindste kommet med et argument for racismeparagraffen; det mangler vi stadig for det her lovforslag.
Naser Khader (RV), 2006-01-10:
Jeg har fulgt debatten her fra sidelinjen.
Jeg synes, det er en meget interessant og relevant debat.
Jeg synes også, det er forfærdeligt, når man brænder flag, også Dannebrog, men man behøver ikke at lovgive om alt.
Man kunne godt have en mening om, at det er forfærdeligt, men man behøver altså ikke at lovgive om alt det, man synes er problematisk.
Det, der undrer mig lidt, er, at hr. Peter Skaarup flere gange fra talerstolen har sagt »afbrænding af flag«, men det, jeg kan læse i forslaget, er, at der ingen steder står noget om afbrænding.
Det eneste, der står, er »forhånelse«.
Hvordan definerer hr. Peter Skaarup det at forhåne Danmark?
Hvordan kommer afbrænding ind i forhånelsen?
Søren Krarup (DF), 2006-01-10:
Jeg takker for redegørelsen.
Det er ministerens brug af ordet ytringsfrihed, der kalder mig frem, for det er jo klart, at hvis det var ytringsfrihed, der var tale om, så var der ikke for to øre uenighed.
Jeg synes, det er lidt kunstigt at kalde afbrænding af et flag for en ytring; det er efter min mening hærværk.
Kan justitsministeren acceptere, at Dannebrog er det eneste flag, der i sit eget land skal være uden det krav om respekt, som straffelovens § 110 e jo udtrykker?
Er det ikke sagen, at det er et spørgsmål om lighed, ikke om ytringsfrihed, et spørgsmål om lighed i respekten for et nationalt symbol, der her er tale om?
Lene Espersen (KF), 2006-01-10:
Jeg vil sige til hr. Søren Krarup, at jeg har en anden opfattelse af sagen.
Som jeg har tilkendegivet i min besvarelse af lovforslaget, så er baggrunden for § 110 e en beskyttelse af Danmarks udenrigspolitiske interesser, hensynet til andre nationer, og derfor er andre nationers flag beskyttet af denne paragraf.
Men derudover mener jeg, at de mange forskellige meningstilkendegivelser, der kommer om Danmark, det samfund, vi bor i, og også om det danske flag, er en diskussion, der hører hjemme i relation til ytringsfriheden.
Jeg forstår sådan set godt hr. Søren Krarups synspunkt, jeg tror såmænd også, der er mange borgere, der vil finde, at det vil være et validt synspunkt.
Jeg tror til gengæld, at der er endnu flere borgere, som vil mene, at det at afbrænde et flag er en del af en politisk meningstilkendegivelse.
Det er, fordi man har en holdning til Danmark, til den danske regering, til det danske samfund, og der synes jeg, det er rigtigt i et samfund som det danske, at man frit kan give sine meninger til kende.
Man må så blot være forberedt på, at hvis man gør det på en så voldsom måde, vil man blive mødt med en voldsom protest og kritik i den offentlige debat, og det må man så tage med.
Søren Krarup (DF), 2006-01-10:
Jeg har stadig svært ved at se det under synspunktet ytringsfrihed.
Jeg synes stadig væk, at der er tale om hærværk, og jeg synes, det er utroligt, at netop i det land, i hvilket Dannebrog er det nationale symbol, skal Dannebrog ikke nyde samme beskyttelse som fremmede landes flag.
Jeg forstår udmærket ræsonnementet, at det er for at undgå udenrigspolitiske konflikter, at man har § 110 e.
Men det kan jo også godt ske, at man i sin interesse for at tilgodese et udenrigspolitisk hensyn mere eller mindre uforvarende kommer til at inddrage ting, som viser sig at være højst uheldige, og det mener jeg er tilfældet her.
Derfor vil jeg altså henstille til ministeren – jeg kan jo så opfordre hende til at lytte en gang til – at man ser i øjnene, at dette udenrigspolitiske hensyn altså har ført til en urimelig behandling af vores eget flag, og jeg synes altså, at man i Danmark skal sidestille Dannebrog med fremmede landes flag.
Jeg mener, det er urimeligt at opgive det under henvisning til ytringsfriheden, for det er efter min mening ikke en ytring.
Det er heller ikke en ytring at slå en fremmed ned eller i det hele taget at optræde voldeligt, og det her er en form for vold.
Lene Espersen (KF), 2006-01-10:
Jeg ser tilkendegivelser om Danmark og Dannebrog som en meget væsentlig del af den ytringsfrihed, der er her i landet.
Som sagt sætter vi ikke spørgsmålstegn ved den oprigtige fædrelandskærlighed, der ligger bag forslagsstillernes lovforslag, men vi ser det her som noget meget, meget centralt, ikke mindst i disse år, hvor meninger brydes, og hvor man kan sige, at den offentlige debat, i hvert fald i perioder, foregår på et temmelig aktivt niveau.
Der har regeringen altså syntes, at det var meget rigtigt principielt i dag at sige, at vi ser det her som et led i ytringsfriheden.
Vi tror godt, at Danmark og Danmarks borgere kan stå imod, hvis der f.eks. var nogen, der som en del af deres politiske meningstilkendegivelse ville mene, at måden, man skulle gøre det på, var at afbrænde det danske flag.
Peter Skaarup (DF), 2006-01-10:
Ja, vi er jo ikke enige.
Men det kan jeg forstå at regeringen og justitsministeren ikke vil være med til; der er vi politisk uenige.
Men justitsministeren brugte i sin besvarelse vedrørende forslaget det argument, at der ville være problemer med hensyn til den europæiske menneskerettighedskonvention med hensyn til det her forslag.
Det ville simpelt hen være i strid med den europæiske menneskerettighedskonvention at indføre det samme, der er gældende for udenlandske flag, for det danske, nemlig at det er strafbart at afbrænde det, f.eks. i forbindelse med en demonstration.
Der kunne jeg godt tænke mig at spørge justitsministeren: Hvor i alverden finder man belæg for, at det i menneskerettighedskonventionen skulle være et problem at gøre det strafbart at afbrænde Dannebrog?
Lene Espersen (KF), 2006-01-10:
Ytringsfriheden er også en del af den europæiske menneskerettighedskonvention, og det lovforslag, vi i dag førstebehandler, handler om at sidestille Danmark og Dannebrog med andre nationer og deres flag.
Jeg tror, at mange vil opfatte muligheden for at forhåne både Danmark og Dannebrog som en meget væsentlig del af deres ytringsfrihed, og vurderingen har altså været, at man også kan sætte spørgsmålstegn ved, om et sådant forslag overhovedet vil kunne gennemføres inden for rammerne af den europæiske menneskerettighedskonvention ud fra den måde ytringsfriheden dér fortolkes på.
Men jeg vil sige til hr. Peter Skaarup, at jeg ikke i dag er forberedt på at give et længere juridisk responsum om dette spørgsmål her fra talerstolen, men at man naturligvis under behandlingen af lovforslaget i Retsudvalget meget gerne må spørge til, hvor vide rammer der er for ytringsfriheden også set med menneskerettighedskonventionens øjne.