Pia Christmas-Møller (KF), 2001-03-30:
Da jeg så forespørgslen fra Kristeligt Folkeparti, som i sin ordlyd lyder »Hvad vil regeringen gøre for at nedbringe antallet af skilsmisser?« kom jeg til at reflektere mere grundlæggende over forholdet mellem privatsfæren og det politiske liv, forholdet mellem stat og individ.
Jeg synes, der er grund til, at vi en gang imellem her i Folketinget forholder os en lille smule til det helt overordnede tema: Er der ikke nogen begrænsninger med hensyn til, hvad vi skal beskæftige os med ud fra en politisk synsvinkel?
Jeg forstår godt baggrunden for, at Kristeligt Folkeparti gerne vil prøve at analysere vores familiepolitik i Danmark.
Det forstår jeg.
For langt de fleste mennesker ønsker jo at bygge deres tilværelse på parforholdet og på ægteskabet, og derfor er hver eneste skilsmisse udtryk for bristede drømme.
Og ikke mindst i de situationer, hvor der er børn involveret, har det også ofte meget alvorlige konsekvenser.
Jeg forstår godt, at der er behov for at kigge på, om vores familiepolitik som sådan er indrettet, så mennesker, der ønsker at leve i parforhold i ægteskabet, får optimale muligheder derfor.
Derfor må jeg sige, at vi kan give fuld tilslutning til det forslag, som hr. Knud Enggaard kom med tidligere - vi har faktisk drøftet det i går - nemlig det
forslag, der går ud på, at vi får analyseret, hvor der i lovgivningen endnu er barrierer mod ægteskabet.
Det være sig på socialområdet, skatteområdet eller andre lovgivningsområder.
Skat på ægteskabet vil vi fra Det Konservative Folkepartis side meget gerne bekæmpe.
Men vi vil altså grundlæggende holde fast i, at spørgsmål om, hvordan man vil leve sit liv, er en privat sag.
Det er den enkeltes afgørelse, om man søger ægteskabet, om man søger parforholdet, om man vil blive i det, eller man mener, at fremtiden er bedst tjent med, at man løsner båndene.
For man skal jo ikke glemme, som fru Jytte Andersen var inde på, at der altså også er situationer, hvor den eneste rigtige løsning er, at parterne går hver til sit, ofte af hensyn til børnene.
Alternativet ville være, at to mennesker slider hinanden op i et ulykkeligt forhold, som jo også går ud over børnene.
Så vi mener fra konservativ side, at vi skal holde fast ved, at det er den enkeltes ansvar at forme sit eget liv på disse helt private strækninger.
Der skal vi altså passe overordentlig meget på fra Folketingets side med at gå ind og tro, at vi kan løse alle tilværelsens tilskikkelser ved paragraffer og lovgivning og regereri.
Jeg synes, vi skal have med i diskussionen: Hvor går grænserne egentlig mellem, hvad der er lovgivningsanliggender, og hvad der er det private ansvar?
Kan der være behov for rådgivning?
Jamen det kan der i mange, mange situationer i livet.
Det er vi også åbne over for at være med til at berede.
Præsterne er jo allerede ofte involveret i disse sager, og vi synes, det er en god idé, om præsterne bliver enige om at fortsætte med at stille sig til rådighed i denne her slags sager.
Men løsningen på det problem, som Kristeligt Folkeparti rejser i dag, mener jeg ikke findes ved, at vi over hele landet opbygger en lang række institutioner, som er finansieret af det offentlige, og som har til formål at begynde at lægge en ny overordnet mode for, at alle
mennesker, der søger en skilsmisse, nu skal have været igennem en rådgivning forinden, for ellers ved de ikke helt, hvad det er, de beslutter sig for.
Det er ikke en udvikling, vi synes er rigtig.
Det er heller ikke en rigtig prioritering af de offentlige midler.
Der er mange andre sociale og sundhedspolitiske områder, som trænger til offentlige midler.
Så det korte af det lange er, at jeg godt forstår, at der kan være en bekymring, der går på: Er der lovgivningsmæssige barrierer, som er vendt imod ægteskabet?
Lad os kigge på det.
Lad os prøve at få vækket ansvaret hos alle voksne i parforhold, så de ved, hvad de beslutter sig for, når de går ind i ægteskabet, og så de ved, hvad de beslutter sig for, når de forlader det.
Men vi skal holde fast ved, at det er deres ansvar.