Jan Petersen (S), 2005-03-30:
Der kan siges meget om disse to lovforslag, ja, mere end man kan nå på 10 minutter.
Det er vanskeligt at gennemskue, hvad lovforslagene betyder, og anvendes høringssvarene som opklarende bidrag for at forstå forslagene, så er opgaven endnu mere kompliceret, for stort set ingen er tilfreds med lovforslagene, og konsekvenserne for den danske arbejdsmarkedspolitik i fremtiden kan blive ganske dramatiske.
Derfor vil jeg allerede i indledningen opfordre ministeren og regeringen til at give tid og reelt åbne for nye forhandlinger om lovforslagene med oppositionen.
Vi har i aftalen »Flere i arbejde« igangsat forsøg med fælles jobcentre mellem AF og kommunerne.
Det er vist sjældent, at man konkluderer på baggrund af forsøg, før disse er færdige, men det gør man i dette tilfælde.
Jeg tror, at disse forsøg godt kan danne grundlag for et fremtidigt og landsdækkende net af jobcentre, hvor den statslige og kommunale arbejdsmarkedsindsats lokalt er samlet.
Men hvorfor må forsøgene ikke køre færdigt, hvorefter den positive holdning, vi faktisk har til disse forsøg, og hvad de kan ende med, kunne udsættes for virkeligheden, inden vi konkluderer?
Og at det kan ske ved, at man går ind ad én dør, ja, det er sådan set bare et godt forslag.
Vi gik også ind i forhandlingerne, fordi landets arbejdsmarkedspolitik skal sikres som et afgørende nationalt ansvarsområde, som kan bidrage til fremgang i beskæftigelsen og dermed også til en robust samfundsøkonomi.
Derfor afviste vi og afviser fortsat en kommunalisering af den samlede arbejdsmarkedspolitik, og vi deler til fulde de mange saglige bekymringer, som vælter frem i høringssvarene,
regeringens lovforslag lever ikke op til de målsætninger, som vi satte os.
Det bliver ikke lettere for de arbejdsløse at få adgang til de instrumenter, der kan bringe dem i arbejde og uddannelse.
I dag er der to indgange, det bliver der også i fremtiden – mindst.
Dagpengemodtageren skal nemlig i nogle kommuner henvende sig i det såkaldte A-center for derefter senere at henvende sig i et såkaldt B-center, hvis dette B-center ikke af ministeren er omdannet til et C-center, der adskiller sig fra A-centeret ved, at her har kommunen overtaget de funktioner, som B-centeret egentlig skulle løse.
Enkelt, enstrenget og med én dør, ikke?
Jeg ønsker ministeren god rejse rundt i landet, når han skal forklare det enkle i den konstruktion.
Hvorfor ikke skære igennem og skabe jobcentre, hvor AF og kommunerne samarbejder om opgaven, og hvor der reelt er én dør?
Det vil vi gerne i forhandlinger med regeringen om.
Vi mener, disse A-centre bør fjernes, og at de nye, større kommuner – og nogle vil være mindre end andre – må gå sammen med AF og danne et jobcenter, der svarer til det, regeringen kalder et B-center, og at vi så giver os lidt tid, så erfaringerne for forsøgene kan indsamles og evalueres.
Så tror jeg, vi kan skabe et godt grundlag for den fremtidige arbejdsmarkedsservice.
Det er ikke ukendt for regeringen, at Socialdemokraterne er modstandere af det såkaldte C-center, hvor kommunen kan overtage det samlede ansvar for arbejdsmarkedspolitikken.
C-centrene er markedsført som forsøg, men vi har ikke glemt, at de var slutmålet i regeringens oprindelige udspil.
Og derfor kan vi ikke udelukke, at regeringspartierne reelt vil bruge disse såkaldte forsøg til at forberede det endelige opgør med et aktivt statsligt engagement og ansvar for arbejdsmarkedspolitikken.
Hvad er så i øvrigt vilkårene for disse forsøg?
Er ideen, at landets største kommuner bliver C-centre, hvorefter store dele af arbejdsmarkedspolitikken reelt er kommunaliseret gennem en ministerbemyndigelse?
Forsøgene må som minimum afgrænses f.eks. gennem et loft over antallet af arbejdsløse, der udsættes for dette forsøg, og der må og skal være en geografisk, politisk og størrelsesmæssig variation.
Det håber jeg at ministeren vil interessere sig for, og så kan vi jo om et par år slås om erfaringerne med et forsøg frem for en skjult politisk manøvre legaliseret gennem en ministerbemyndigelse uden begrænsninger.
Her er vi jo så ved det andet afgørende problem i lovforslaget, for står vi virkelig med et lovforslag, der skaber et arbejdsmarkedssystem for fremtiden, og som magter de arbejdsmarkedspolitiske udfordringer?
Høringssvarene giver ikke regeringen håb, og Socialdemokraterne kan ikke kompensere for regeringens ensomhed.
Lovforslaget respekterer ganske enkelt ikke det vilkår, at arbejdsmarkedet er ligeglad med kommunegrænser, uanset at de kommuner, vi får i fremtiden, er større.
Lovforslaget mangler ganske enkelt grundlæggende forudsætninger for, at vi fremover kan anvende arbejdsmarkedspolitikken som et meget centralt instrument i en økonomisk politik, hvor formålet er høj og stigende beskæftigelse og en sund samfundsøkonomi.
Jeg skal ikke undlade at nævne, at det netop var en effektiv national arbejdsmarkedspolitik, der så flot bidrog til, at vi i 1990’ernes Danmark fik en sund samfundsøkonomi, fik skabt over 200.000 ordinære job, fik reduceret antallet af støttede job betragteligt fra 1993 til 2001 og fik øget uddannelsesindsatsen blandt arbejdsløse i et sådant omfang, at vi ikke fik flaskehalse, at vi kunne fastholde lav inflation og skabe den sunde samfundsøkonomi, som ikke engang den nuværende regering helt har formået at ødelægge.
Men det skal åbenbart ændres nu, og det kan blive dyrt: Svækkede strukturpolitiske redskaber og en svagere sammenhæng mellem det, der sker i de enkelte jobcentre – det, de konkret gør – det regionale led og den nationale strategi.
For i stedet for stærke og aktive arbejdsmarkedsregioner, som dimensionerer og prioriterer indsatsen, foreslår regeringen regioner, hvis arbejdsopgaver nærmest er en hybrid mellem en politimester og en brandchef på arbejdsmarkedet.
De nye regioner skal først og fremmest føre tilsyn med de knap hundrede kommunalt afgrænsede A-, B- eller C-centre.
Det er deres rolle som politimester, for de skal føre tilsyn, og rejses der problemer i forhold til de enkelte jobcentre, skal de sende beskeden over til ministeren, der så er dommer i sagen.
Dernæst udstyres regionen med en brandchef, der skal slukke brande på et lokalt eller regionalt arbejdsmarked, når flaskehalsene truer eller større virksomheder gennemfører massefyringer eller lukninger.
Det er ganske enkelt for uambitiøs en rolle at tildele de nye regionale arbejdsmarkedsråd.
Jeg ved godt, at der så også i lovforslaget er sat midler af til, at man skal kunne gennemføre indsatser mod flaskehalsene, men lovforslaget fortæller jo intet om, hvor ambitiøst man vil gå til værks her.
Så vi vil i udgangspunktet sige, at det er uambitiøst, og at det er for uambitiøs en rolle at tildele de nye regionale arbejdsmarkedsråd.
Flaskehalse bekæmpes effektivt ved, at de ikke opstår, fordi arbejdsmarkedspolitikken i tide sikrer arbejdsløse og beskæftigede de bedste kvalifikationer til jobskift.
Med det, regeringen foreslår, svækkes den strategi, og det var vel at mærke den strategi, der gav succesen i 1990’erne.
Derfor er det andet og meget store problem i lovforslaget, at regionerne mister deres mulighed for at sikre en effektiv, forebyggende og fleksibel arbejdsmarkedspolitik på tværs af kommunegrænserne og med udgangspunkt i et regionalt arbejdsmarked.
Hvis lovforslaget vedtages uden ændringer på dette punkt, risikerer det danske arbejdsmarked reelt ikke at kunne levere den beskæftigelsesfremgang og den fleksibilitet, som er så afgørende for, at vi kan fastholde en aktiv arbejdsmarkedspolitik som en central del af den økonomiske politik.
Denne kritik deles af faglige organisationer, den deles af arbejdsgivere, den deles af en lang række andre, og jeg forstår simpelt hen ikke, at ministeren vil lovgive på trods af så mange kvalificerede råd om at lade være.
Derfor vil Socialdemokraterne foreslå, at de nye regionale arbejdsmarkedsråd sikres indflydelse på den regionale prioritering og dimensionering af indsatsen, for uden det risikerer vi faktisk hurtigere at få flaskehalse, og vi risikerer at få et arbejdsmarked, der begynder at ligne det, vi husker fra 1980’erne, hvor flaskehalsene var et meget afgørende problem.
Lovforslaget rejser en lang række andre problemer, som jeg ikke kan nå at omtale.
Dem vil vi rejse under udvalgsarbejdet.
Det gælder bl.a. sikkerheden for, at vi kan finde en løsning på den situation, Bornholm er i, som er en del af en meget stor sjællandsk region, men alligevel med Bornholm som et lille, lukket arbejdsmarked på mange områder.
Det gælder også diskussionen om, hvorvidt der er tale om øget eller svækket partsindflydelse for virksomheder og for lønmodtagere regionalt, lokalt og centralt.
Det gælder den forstærkede rolle, som andre aktører er tillagt.
Det gælder også nogle af de retssikkerhedsmæssige problemer, der er rejst, og der kan også dukke andet op, som vi vil bruge udvalgsarbejdet til at få belyst.
Derfor vil jeg afslutningsvis oplyse, at Socialdemokraterne ikke har taget endelig stilling til, hvordan vi vil stemme.
Men vi håber, at udvalgsarbejdet og sådan set også drøftelser, vi kunne få direkte med regeringen, kan medføre, at vi kan skabe en forståelse for nogle af de forslag, som jeg har omtalt her i indlægget.
Det ville være nyttigt for det fremtidige samarbejde om »Flere i arbejde«-forliget, og jeg håber, regeringen vil bringe sig ud af så vel ensomheden som det eneansvar, man får for det, man nu begiver sig ud i, hvis ikke man vel at mærke åbner for, at vi andre kan få lov at være med.
Det ville gøre det lettere at finde løsninger på problemer på arbejdsmarkedet, som regeringen i den kommende tid bliver tvunget til at gøre noget ved i samarbejde med forligspartierne bag »Flere i arbejde«.
For er det ikke også sådan, vil jeg spørge ministeren, at der er noget af det her, som sådan set ændrer på noget, vi har aftalt i forbindelse med forliget om »Flere i arbejde«?
Er det ikke sådan, at lige præcis i »Flere i arbejde« aftalte vi også, hvilke opgaver de regionale arbejdsmarkedsråd skulle udføre?
Det kan man sådan set
ikke lave om uden at tale med forligspartierne om det.
Derfor skal jeg slutte med at opfordre regeringen til at åbne for, om ikke andet så for at vi skal få en fælles forståelse især på de punkter, hvor man direkte går ind og piller ved det, som sådan set var hele fundamentet for, at vi kunne lave »Flere i arbejde«, og det er jo ikke opsagt, hverken fra regeringens eller vores side.