Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-06-04:
Jeg forstår bedre og bedre, hvorfor der var flere af Folketingets partier, som for nogle år siden kæmpede hårdt for at få indført den såkaldte Olsenplan.
For sagen er jo, at regeringen med sit forslag til en ny skattereform for den kommende 3-4-års-periode kommer med noget meget teknisk stof og beder Folketinget om i løbet af stort set 24 timer at vurdere konsekvenserne og have en meget markant og afklaret holdning til de enkelte dele, som regeringen fremlægger forslag om.
Og det er klart, at for partigrupper, som har deres sekretariat gearet til at kunne sætte folk i gang med at lave beregningerne, kan det være en overkommelig opgave, men for andre grupper, hvis folketingspolitikere har en ambition om, at de fortsat gerne selv vil kunne sætte sig ind i tingene, kan det være lidt sværere.
Og det er ikke nødvendigvis på grund af mangel på uddannelse; det kan også være, fordi regeringen og regeringspartierne har ment, at det var nødvendigt, at regeringspartierne havde et tidsmæssigt forspring i forhold til alle andre partier med hensyn til at kunne gå ind i denne debat.
Og her er jeg specielt inde på de beregninger, som regeringen har fremlagt, for indtil nu har vi været nødt til at basere vore tanker om de her ting og vore holdninger til dem på regeringens modeller og på vores tiltro til, at modellerne og beregningerne kan stå for en nærmere prøvelse.
Men vi ser med interesse frem til den debat, der vil komme i den kommende tid, når også andre har kunnet få tid til at beregne de her ting mere grundlæggende.
For som det allerede har været nævnt under den tidligere debat, tror vi, regeringen tegner et for lyserødt billede af de økonomiske konsekvenser, som denne skattereform har for mange borgere i dette land.
de mål, som det er nødvendigt at nå på nuværende tidspunkt.
Og vi håber, at under den debat, der i de næste uger bliver om det her - forhåbentlig inden der er et endeligt, færdigskrevet forlig ovre i Finansministeriet - vil alle de her ting komme frem i dagens lys.
Man kan godt frygte, at regeringens ambition er at få lavet et hurtigt forlig i løbet af næste uge, måske med en
færing, måske med en grønlænder og måske på den måde, at det bliver et forlig med det snævrest mulige flertal her i Folketinget, og det er altså ikke en ønskværdig situation
Samtidig må jeg jo i min indledning her sige, at jeg synes, det er beklageligt, at regeringen ikke har valgt at indbyde alle Folketingets partier til en drøftelse om regeringens forslag til en skattereform.
Og jeg synes, det er beklageligt, fordi jeg fra et demokratisk synspunkt synes, det er forkert, at regeringen på den måde på forhånd fravælger en mulig tilslutning til dele af regeringens skattereform.
Hermed har jeg jo også sagt, at der faktisk er tanker og intentioner i de forslag, regeringen har fremsat, som Dansk Folkeparti overhovedet ikke vil afvise, og det er bl.a. tanken om en omlægning, som går i retning af mindre skat på arbejde til gengæld for en finansiering gennem f.eks. grønne afgifter.
Det er en tanke, som vi ikke på forhånd vil afvise, for det er faktisk en del af vores eget principprogram.
Men det er jo svært at stå her under en førstebehandling af de her forslag og love regeringen 13 mandater for skattereformen, når man på forhånd ved, at man ikke har en jordisk chance for overhovedet at få medindflydelse på dele af udspillet.
Og derfor ender det jo nok også med, at når der er lavet et forkromet forlig og vi bare »can take it or leave it«, så må vi stemme imod den samlede pakke, men det er faktisk ikke en situation, som vi selv har ønsket at være i; det er en situation, som regeringen har sat os i.
Dér, hvor hovedproblemerne i skattereformen for os at se er, er selvfølgelig i finansieringsdelen af den omlægning, der skal finde sted: Dels finansierer man den jo med en finanspolitisk stramning, og dels er regeringen i sine forslag fuldstændig blottet for tanker og ideer om offentlige besparelser.
Det er også derfor, man sender hele regningen for den finanspolitiske stramning af hensyn til betalingsbalancen videre til den private sektor.
Og hr. Jacob Buksti nævnte i sit ordførerindlæg tidligere under debatten, at alternativet havde været offentlige besparelser i denne periode på, jeg tror, hr. Buksti nævnte beløbet 15 mia. kr. - et beløb, som også finansministeren tidligere har været fremme med - og det er altså 4-5 mia. kr. pr. år, som Socialdemokraterne øjensynlig overhovedet ikke kan finde en eneste idé til at frembringe. 5 mia. kr. i offentlige besparelser om året!
Jeg synes, det enten vidner om et meget lavt ambitionsniveau hos regeringen eller den almindelige socialdemokratiske tankegang, at den eneste måde, man kan finde penge på, når man mangler dem, er ved at hente dem i den private sektor og overhovedet ikke ved at operere med offentlige besparelser.
Jeg håber i hvert fald, at regeringen kommer på andre tanker; ellers må andre forhåbentlig kunne klæde regeringen på med sådanne.
Der er nemlig behov for en økonomisk stramning specielt af hensyn til betalingsbalancen, men vi ønsker den foretaget gennem offentlige besparelser, og vi mener, at man sagtens kan foretage offentlige besparelser på 4-5 mia. kr. pr. år i den kommende periode.
For det er det offentlige, der har et opsparingsunderskud, og derfor mener vi, at det er den vej, man skal gå.
Dermed være ikke sagt, at man ikke kan finde modeller til at fremme den private opsparing med forskellige gulerodsmetoder, men ikke gennem regeringens forslag med stokkemetoder.
Vi ønsker også at få lempet beskatningen af lavindkomstgrupperne - sådan som regeringen giver indtryk af - og vi ser også gerne, at en sådan lempelig beskatning af lavindkomstgrupperne finansieres gennem ændrede fradragsregler, men problemet ved, at det sker samtidig med en finanspolitisk stramning af det private forbrug, er jo netop, at det rammer nogle specielt udsatte grupper meget hårdt.
Og i denne omgang er det specielt de nye boligejere, som vil blive ramt af regeringens forslag til en skattereform.
Og de bliver faktisk dobbelt ramt, for en stor del af de nye boligejere vil helt givet opleve faldende huspriser, samtidig med at de får udhulet deres rentefradrag i de kommende år. Der har været beregninger fremme, som vel kan være lige så gode som regeringens, og som viser, at en bolig til 1½ mio. kr. nemt vil kunne få en huslejestigning på over 1.000 kr. om måneden netto.
For en stor del af gruppen af nye husejere er det altså ikke småpenge, vi taler om, og det burde give regeringen anledning til overvejelser om ændringer
i forslaget til en skattereform.
Man kan vel egentlig sige det på den måde, at befolkningen efterhånden ikke skal disponere og handle efter de gældende skatteregler, men efter, hvad de tror politikerne kan finde på af mulige indgreb, og det er jo ikke ligefrem den måde, befolkningen bør tænke på.
Tværtimod bør den naturligvis kunne handle i tillid til de gældende regler.
Omlægningen fra lejeværdi- til ejendomsværdibeskatning er også et af regeringens forslag, og her er vi inde på et af de områder, hvor vi gerne vil have efterprøvet provenuberegningen en ekstra gang.
For der har allerede tidligere under debatten været stillet det spørgsmål, om de nyeste vurderinger, som er sendt ud i den seneste tid, er medregnet i regeringens provenuberegning, og jeg tror ikke, de er det, og jeg glæder mig til at se det svar, som vi under udvalgsbehandlingen vil få på det spørgsmål.
Vi tror nemlig, at der er større regninger på vej til husejerne, end det umiddelbart ser ud til i de beregninger, der er foretaget indtil nu.
Så er der den problemstilling, som løbende har været diskuteret, også under valgkampen op til valget i marts måned, nemlig at der for lavindkomstgruppen ikke er forskel nok på at være i arbejde og at være uden for arbejdsmarkedet.
Det mener vi at der skal gøres noget ved, og vores model går ud på at støtte det forslag, som bl.a. vismændene tidligere har talt om kunne være en god mulighed, nemlig indførelse af et beskæftigelsesfradrag.
En anden mulighed kunne eventuelt være et bundfradrag i bruttoskatten.
Det, der må være enighed om, er bare, at der skal gøres noget for den gruppe.
Og vi mener ikke, at regeringens forslag til en skattereform, hvor regeringen jo selv mener at den gør lidt på det område, er tilstrækkeligt, og vi mener heller ikke, at man bør vente til efteråret med at tage fat på problemerne på arbejdsmarkedet, sådan som hr. Jacob Buksti var inde på tidligere.
Vi mener rent faktisk, at der bør gøres noget i forbindelse med arbejdet med denne skattereform, og vi håber, at det kommer ind i de forhandlinger, der er, og vi håber, at der er nogle partier, der får sat skub på det område. Hvis de gør det, vil de efterfølgende kunne få Dansk Folkepartis tilslutning til en løsning, der for lavindkomstgruppen skaber en større forskel på at være i beskæftigelse og at være uden for arbejdsmarkedet.
Og når jeg nu er inde på muligheden for at indføre et bundfradrag i bruttoskatten, vil jeg også nævne, at regeringens stadig længere række af brudte løfter gør regeringen stadig mere utroværdig. For da bruttoskatten eller det såkaldte arbejdsmarkedsbidrag blev indført, blev det klart og utvetydigt sagt, at når ledigheden faldt, skulle bruttoskatten eller arbejdsmarkedsbidraget også falde, men det sker jo ikke.
I stedet finder regeringen hele tiden nye udgiftsområder, som skal dækkes af arbejdsmarkedsbidraget, og det betyder, at bruttoskatten fastholdes på det niveau, som den er på.
Det synes vi ikke er troværdigt.
Og sammenholdes det med det forslag om den midlertidige tvangsopsparing i ATP i 1998, som senere i dag kommer til behandling, og hvor regeringen nu foreslår, at den skal fortsætte i årene fremover, vidner det altså om en regering, der i stadig større omfang løber fra sine egne løfter til befolkningen, og som gør den tanke og tese, at befolkningen ikke skal handle efter de gældende regler, men efter, hvad de tror politikerne kan finde på, helt berettiget.
For vi fik jo klart at vide, at ordningen var midlertidig og kun skulle gælde i år, og nu foreslår regeringen altså, at ordningen skal videreføres i årene fremover.
Og dermed har den ordning jo, fuldstændig som hr. Aage Frandsen var inde på, karakter af en ren skat, og så kan regeringen jo lige så godt sige tingene, som de er, i stedet for at blive ved med at forsøge at hoppe uden om, sige ærligt til befolkningen, hvordan forholdene er, i stedet for hele tiden at forsøge at foregøgle befolkningen ét og så efterfølgende lave om på sine egne ordninger.
Folketinget har ofte diskuteret
landdistrikternes situation, og alle partier har med skiftende mellemrum markeret, at nu måtte der gøres en ekstra indsats for landdistrikterne, og det er også godt nok, men når det så kommer til handling, svigter mange partier, herunder også regeringen i sit forslag til en skattereform.
For i forslaget ligger der en beskæring af befordringsfradraget i form af, at de ligningsmæssige fradrag udgår af bundskatten, og det vil ramme de områder, hvor bilen er en nødvendighed.
Som hr. Jacob Buksti var inde på, gives der en kompensation til personer med indtægter på op til mellem 180.000 kr. og 230.000 kr., men vi finder ikke, at kompensationen for det, der jo reelt er en beskæring af befordringsfradraget, er stor nok; vi finder faktisk, at befordringsfradraget burde bestå uanfægtet netop af hensyn til de områder i landet, hvor det faktisk er nødvendigt at kunne fragte sig til og fra arbejde i en bil.
Og vi synes, forslaget beskærer befordringsfradraget på en måde, der overhovedet ikke tager højde for de diskussioner, vi har haft om landdistrikternes situation, og derfor er det et af de elementer, som vi håber ikke bliver en del af slutresultatet, når den endelige reform vedtages.
Under debatten her har vi allerede haft en stor diskussion om kapitalpensionsordningen, hvor regeringen foreslår en beskæring, så fradraget kun bliver på 44 pct., samtidig med at der sker en beskatning på 40 pct. ved udbetalingen.
I Dansk Folkeparti er vi enige med regeringen i, at der bør gøres noget ved den ordning, fordi ordningen i den grad alene er blevet en gunstig ordning for de højeste indtægter. Men man kan jo gøre det på flere måder; den måde, som regeringen foreslår, nemlig i det hele taget at gøre kapitalpensionsordningen mere ugunstig for alle, er jo ikke den eneste måde at gøre det på, men det er det, regeringen foreslår.
Vores forslag ville i stedet være, at man, efterhånden som fradragsværdien kom ned, så også diskuterede muligheden af at nedsætte beskatningen af kapitalpensionsudbetalingerne, så beskatningen i stedet for at ligge på 40 pct. kom længere ned. Dermed kan man også sikre, at kapitalpensionsordningen også i fremtiden vil være gunstig, samtidig med at man nedsætter værdien af fradragsretten ved indbetaling.
Alt i alt vil jeg slutte med at sige, at vi som nævnt er positive over for en del af de tanker og intentioner, der ligger i regeringens skattereform.
Bl.a. kan vi godt følge regeringen langt hen ad vejen i tanken om en lavere skat på arbejde finansieret gennem en form for beskatning af forbrug, og vi kan også følge regeringen langt hen ad vejen i den tanke, at man skal kigge generelt på fradragsreglerne som et sted, hvor der kan hentes finansiering til at dække de lavere trækprocenter. Men hovedproblemet ved regeringens forslag er, at det sammenkobles med en generel finanspolitisk stramning, som har til formål at hente 6-8 mia.kr. plus 8,2 mia. kr. ekstra i skatter og afgifter, når det er færdigkørt.
Og derfor mener vi, at finansieringsmodellen burde overvejes én gang til, så de gode intentioner, som regeringen har, og den omlægning, som også vi vil kunne støtte, vil kunne støttes af et bredt flertal i Folketinget.
Og en finansiering af modellen gennem offentlige besparelser burde også overvejes alvorligt, for det er den vej, vi skal, og det håber vi at også regeringen på et tidspunkt vil sande, og ellers håber vi, at der blandt de partier, der får lov til at deltage i forhandlingerne, er nogle, som vil kunne presse regeringen til at forstå det.