Søren Krarup (DF), 2002-11-14:
Der er jo i dag to totalitære verdensmagter, nemlig islam og socialismen.
De minder om hinanden, og de er derfor også konkurrenter i indbyrdes strid.
Vil man beskrive dem i en teologisk eller religiøs sammenhæng, kan man sige, at de er begge lovreligioner, dvs. religioner eller absolutte ideologier, der vil frelse verden eller fuldkommengøre verden på grundlag af en lov, om hvis sandhed der ikke må tvivles.
Lovene er rigtignok forskellige.
For islams vedkommende er det Koranen, der er hævet over debat, for socialismens vedkommende er det Karl Marx' lære om klassekampen og det klasseløse samfund.
De to love er forskellige, men de er ens i deres totale karakter, som derfor fører til en totalitær praksis, hvor magthaverne med alle midler og den bedste samvittighed ensretter samfundet og udrydder de vantro eller kontrarevolutionære.
Som bekendt hed marxismens ledende stat Sovjetunionen, der til verdens lykke brød sammen i 1989 og forsvandt endeligt i 1991.
Islams ledende stat i nyere tid, eller den stat, der har startet den islamiske revolution, der bevidst søger at frembringe verdensrevolutionen, er jo Iran, hvor ayatollahen i 1979 fordrev shahens vestligt orienterede regime og oprettede det præstevælde, som vi siden med gru har set udfolde sig, og som har været en inspiration for andre islamiske partier og lande, der vil skabe et tilsvarende lovreligiøst samfund styret efter shariaen. Iran består, men er ikke mindre totalitært i dag end i 1980'erne, om end undertrykkelsen synes mindre blodig end dengang.
Socialismen består også, selv om den lykkeligvis har været på tilbagetog i de to seneste tiår.
Og nogle modstandsgrupper imod det iranske præstevælde er bestemt af socialismen og anklages altså også for terrorisme.
Hvordan vælger man så imellem pest og kolera?
Hvordan skal vi i Danmark foretrække det ene for det andet?
Det er dette spørgsmål, som denne forespørgselsdebat rejser, i hvert tilfælde hos os, som i antitotalitarismens navn siger nej til både den islamiske og socialistiske totalitarisme.
Men vi kan på den anden side ikke komme uden
om, at det sidder på magten i Iran, og vi kan derfor heller ikke lukke øjnene for, at den danske regering kan være nødt til at have formelle statslige forbindelser med dette Iran; sådan er jo verdens bedrøvelige vilkår.
Vi var helst fri, men da vi bliver nødt til at forholde os til realiteterne, vil vi ikke klandre regeringen for, at den har denne begrænsede, nødtvungne forbindelse med nutidens Iran.
Men ihukommende et ord, som jeg allerede har brugt i dag, nemlig Winston Churchills ord
den 22. juni 1941
, da Hitlertyskland angreb Sovjetunionen og den engelske premierminister i Underhuset bemærkede, at hvis Hitler angreb helvede, var han tilbøjelig til at lægge et godt ord ind for Djævelen.
Ihukommende dette usentimentale ord
vil vi også sige, at hvis vi kan lade den ene djævel gøre det af med den anden, så vil vi være villige til også at støtte en socialistisk modstandsgruppe.
Vi er stadig væk på det jordiskes relative plan; vi taler stadig væk om det mindste onde.
Vi har derfor intet at indvende imod regeringens realistiske politik
, når blot grundlaget står klart: Frihedens og retssamfundets konsekvente nej til den totalitarisme, der i dag træder frem i to skikkelser.