Svend Erik Hovmand (V), 1998-11-06:
I Venstre hilser vi denne debat velkommen.
Da statsministeren holdt sin åbningstale for godt en måned siden, blev erhvervslivet ikke nævnt med ét eneste ord, selv om det stod klart for mange, at opsvinget var på retur, og i dag - godt og vel en måned efter - er det åbenbart for enhver.
Ved regeringsskiftet den 25. januar 1993 var der et overskud på betalingsbalancen på 25 mia. kr. For et par måneder siden erkendte regeringen, at overskuddet var brugt op efter 5 år med Nyrup Rasmussen, for et par uger siden måtte regeringen indrømme, at det ikke alene var brugt op, men at det faktisk var mere sandsynligt, at der ville blive tale om et underskud på ikke mindre end 10 mia. kr. i år, og for et par dage siden blev tallet ændret fra 10 til 12 mia. kr. i underskud.
Med andre ord: Det overskud på 25 mia. kr., som vi i den tidligere regering møjsommeligt havde fået oparbejdet, er nu soldet op og mere til.
Inden festen er forbi,
har man ikke bare brugt de 25 mia. kr., man efterlader tilmed et underskud på 12 eller måske mere realistisk 15 mia. kr., når vi når frem til nytår.
Hertil kommer, at staten har haft stigende indtægter af skatter og afgifter, uden at det har nedbragt den meget store statsgæld væsentligt.
Det er på baggrund af disse dystre tal, man kaster sig over erhvervsministerens redegørelse for at se, hvad regeringen nu er nået frem til, og hvordan den nu vil tackle situationen; men desværre bliver man skuffet.
Selv om alle kan se, at samfundets indtjening slet ikke kan opfylde regeringens udgiftsønsker, lægges der faktisk ikke op til at styrke erhvervslivets indtjeningsmuligheder, som jo er hele fundamentet, hele grundlaget for vores velfærdssamfund.
Tværtimod fortsætter man ufortrødent med at lægge nye byrder på erhvervslivet med det resultat, at konkurrenceevnen og markedsandelen forringes yderligere.
Danske virksomheders konkurrencekraft er faktisk forringet med 1½ pct. om året i gennemsnit siden begyndelsen af 1993.
Det er altså næsten 9 pct., vi taler om, og samtidig er vores markedsandel forringet tilsvarende.
Det er jo lige før, man kan se for sig, hvordan vore udenlandske konkurrenter vrider hænderne af fryd.
De har stille og roligt kunnet overtage næsten en tiendedel af vores marked, mens regeringen bare siger: Nå ja, men det er jo virksomhedernes egen skyld.
De kunne bare lade være med at give så meget i lønstigninger.
Hertil er der at sige tre ting.
For det første er vores skattetryk - som enhver ved - blandt de allerhøjeste i verden, og det betyder, at forventningerne og kravene til lønnen er større end andre steder.
Lad mig komme med en sammenligning: En dansk lønmodtager skal faktisk have en dobbelt så stor lønstigning som sin tyske kollega, hvis de skal have det samme ud af den.
For det andet har regeringen i høj grad en andel af skylden, også på andre områder, når det drejer sig om lønstigningsomkostningerne her i landet.
Så vidt jeg husker,
var det f.eks. regeringen, der krævede omsorgsdagene indført.
Den tredje væsentlige hovedårsag til, at vores konkurrenceevne forringes, er de politisk bestemte omkostninger.
Jeg tror, de fleste virksomhedsledere kan remse dem op i søvne, så lad mig bare pege på nogle få:
arbejdsmarkedsbidrag, manglende tilbageførsel af CO2-afgifter, fremrykning af skattebetalinger, AER-bidrag, emballageafgifter, affalds- og slamafgifter, pesticidafgifter osv. osv.
Alene pinsepakken betød yderligere 10 mia. kr. i merudgifter for danske virksomheder de næste 4 år.
Særbyrderne for danske virksomheder skal fjernes, erhvervsskatterne skal lettes, så omkostningerne kan nedbringes betydeligt, vi skal have forbedret generationsskifte- og etableringsvilkårene, og der skal være bedre mulighed for konsolidering og konjunkturudligning.
Vi skal også have reduceret de administrative byrder, som nu udgør en stigende konkurrenceparameter.
Jeg havde for nylig lejlighed til at overvære ministerens konference om det problem.
Man havde regnet ud, at det på årsbasis koster 3½ medarbejder at administrere emballageloven, og at prisen for 3½ årsværk stort set svarer til det provenu, staten får hjem på emballageafgiften.
Nu har man - rent politisk tror jeg - bestemt, at det ikke længere kan lade sig gøre, men dengang fandt man ud af, at de samlede byrder var på 21,8 mia. kr.
Det fremgår indirekte af den såkaldte bøvlerapport, som vi diskuterer i dag, at nye love og nye regler efterfølgende har påført erhvervslivet nye administrative byrder, efter vores vurdering i størrelsesordenen 2 mia. kr., og de samlede administrative byrder for virksomhederne er hermed i nærheden af 25 mia. kr.
Jo mere ministrene har talt om at begrænse de administrative byrder, desto mere er de steget.
Det virker faktisk efterhånden, som om det er erhvervslivet, der skal administrere og hjælpe det offentlige, og ikke omvendt.
I hvert fald bruger virksomhederne alt for mange kræfter på at servicere det offentlige og det offentlige alt for få kræfter på at aflaste virksomhederne.
Jamen det er da den omvendte verden.
Var det ikke den offentlige sektors opgave at hjælpe samfundet i stedet for det modsatte?
Omkring en tredjedel af alle erhvervsrelevante love fra sidste samling har medført nye administrative byrder, både i forbindelse med selve indførelsen af loven og reglerne og i forbindelse med den løbende administration i fremtiden.
Ministerens målsætning om at reducere de administrative byrder med en fjerdedel over 3 år, som Venstre er meget enig i, lader desværre meget tilbage at ønske.
Administrationsgodtgørelsen skal afskaffes, og vi skal i stedet have erhvervsservicecentre; det er bare en af de mange, mange fikse ideer.
Der er også nogle gode imellem, men denne her er absolut ikke en af de gode, for man ændrer jo ikke administrationsmængdens størrelse ved at lave nye metoder til at administrere.
Det ændrer ikke det grundlæggende problem, at der kommer flere og flere byrder og alt for mange af dem, at man nu skal til at lave fikse ordninger - oven i købet ordninger, som kun har det fiskale formål at skaffe nogle flere penge til finansministerens kasse.
Vi skal tværtimod have gennemført en effektiv regelforenkling af den eksisterende lovgivning og i videst muligt omfang undgå administrative byrder i ny lovgivning og nye regler.
Det kan bl.a. opnås ved at bruge Erhvervsministeriets Testpanel og fokuspaneler på alle relevante forslag, og det kan også opnås ved at etablere en egentlig dereguleringsenhed i statsministerens regi, altså et tæskehold, som virkelig gennemgår eksisterende lovgivning og rydder alt det overflødige ud.
Det er nogle af de metoder, vi har peget på.
Vi har flere i kataloget, men her er bare nogle af dem.
Vi vil i oppositionen meget gerne invitere regeringen til et samarbejde om disse problemer.
Vi ved nemlig udmærket, at opgaven er svær, og det var også derfor, vi foreslog et samarbejde mellem regering og opposition om denne sag i forbindelse med arbejdet med finansloven for 1995.
Dette initiativ blev som bekendt imødekommet, og vi fik i daværende erhvervsminister Mimi Jakobsens tid startet hele projektet. Men siden har vi ikke mødt nogen stor samarbejdsvilje og heller ikke set nogen positive resultater.