Jørn Jespersen (SF), 2001-04-26:
Jeg fornemmer, at udviklingsministeren og regeringen er enige i, at man skal overveje, om man internationalt kan forbedre HIPC-initiativet, og jeg er glad for, at der i forslaget til vedtagelse er henvist til de internationalt anerkendte udviklingsmål, for de vil med sikkerhed betyde, at hvis de skal nås, skal gælden yderligere reduceres, ud over hvad HIPC kan medføre, og derfor er der også lagt op til, at vi forhåbentlig kan komme et skridt i den retning.
Patenter er jo det modsatte af frihandel.
Der synes jeg, at det er en god åbning fra regeringens side at sige, at udgangspunktet, når vi snakker livsvigtig medicin, er, at det skal vi sikre er til stede, til rådighed, på en reel måde for de fattigste lande. Vil vi efterprøve aktivt sammen med vores samarbejdslande, om det kan lade sig gøre inden for rammerne af TRIPS?
Det tror jeg ikke på det kan, men så får vi det afprøvet, og det må så også medføre, hvis det viser sig, at det ikke kan lade sig gøre, at så er man også fra regeringens side indstillet på at arbejde aktivt for at ændre TRIPS.
Endelig vil jeg til sidst sige, at jeg synes, debatten i dag har vist, at der trods alt i Folketinget er et bredt flertal, som er meget engageret i at forbedre de fattige landes situation.
Derfor synes jeg, vi skulle følge op på den tradition, vi har med parlamentarikerdeltagelse i vigtige internationale konferencer.
Og jeg vil gerne spørge udviklingsministeren, om hun er enig med mig i, at vi bør styrke arbejdet i forhold til de mindst udviklede lande, ved at ministeren inviterer et par folketingsmedlemmer med i sin delegation til LDC-mødet i maj måned.
tydeligt har vist, at der er et markant og klart skel i det danske Folketing mellem tre højrefløjspartier, nemlig Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti, som vil lave massive nedskæringer i dansk ulandsbistand, og så det store flertal, som heldigvis er enige om, at vi skal fortsætte den flotte linje, som vi har kørt hidtil, ligge i spidsen og klart trække i retning af, at flere lande lever op til deres forpligtelser internationalt.
Vi har fået relativ klarhed over, hvor meget det er, man vil skære fra Det Konservative Folkepartis og Dansk Folkepartis side, nemlig sådan cirka 25 pct., og man erkender åbent, at det vil ramme en masse ellers effektive og succesrige projekter, som vil medføre, at nu kommer der ikke længere rent vand, nu bliver der ikke lavet sundhedsklinikker osv. rundtomkring.
Man gør det med åbne øjne, man har åbenbart et menneskesyn, der gør, at det har man det ikke dårligt med.
Med Venstre ligger det lidt vanskeligere helt at bedømme, hvad det er for nogle ting, der er i vente, hvis Venstre får magt, som partiet har agt.
Vi har haft en diskussion omkring hele Mifresta-bevillingen og muligheden for at regne den med ind i den samlede ramme, men vi har ikke fået noget klart svar, og derfor er det stadig væk min opfattelse, at der i hvert fald pusles i Venstre med planer om ganske dramatiske reduktioner af den danske ulandsbistand, men at Venstre bare ikke offentligt vil fortælle, hvad det er, man arbejder med helt i modstrid med, hvordan man i øvrigt prøver at markedsføre sig som et parti, man ved hvor man har.
Der har altså været en lang debat om, at man skal stille krav til gengæld for at bevillige ulandsbistanden.
Jamen det er jo det, vi gør.
Vi arbejder løbende med at stille de rigtige krav om god regeringsførelse, bekæmpelse af korruption osv.
Og de partier, der fremfører det som et argument for at skære, er med i »Partnerskab 2000« og har dermed accepteret kriterierne og kravene.
Så der er et ganske stort hykleri i, at man senere kommer og siger, at man vil stille nogle yderligere krav og derfor mener at kunne skære ned.
Man har stillet de krav, og man evner ikke at udvikle dem bedre; man har ingen kreative ideer, og alligevel vil man skære ned.
Det, man derimod ser fra de pågældende partiers side, er en utrolig lyst til, så snart der har været en artikel i en avis, uanset om man har dokumentationen i orden og læst den bagvedliggende rapport, at hoppe med på kritikken, på hetzen, og så fordrejer man den yderligere et par gange, hvorefter man stiller krav om, at den skal bruges som baggrund for besparelser.
Det er ikke en anstændig måde at føre ulandspolitik over for fattige mennesker på.
Vi har ikke fået talt så meget om frihandel i dag, som jeg havde håbet.
Det er en vigtig diskussion omkring frihandel.
Men man skal passe meget på med at tro, at kodeordet frihandel i sig selv løser problemerne for de allerfattigste lande.
Frihandel er ikke ureguleret handel.
Frihandel er en reguleret handel, der tager hensyn til konkurrenceforhold, til ordentlige rammer for investeringer i produktion osv., og det kræver også, at de pågældende lande har nogle varer at handle med.
Derfor synes jeg, det er positivt, at der i det forslag til vedtagelse, som Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre har fremsat, tales om en bindende og forpligtende aftale om økonomisk og teknisk bistand til at sikre, at landene overhovedet bliver en del af den økonomiske verdenshandel, den globale verdenshandel.
Det er en ny formulering, det er fremskridt, og det skal vi hæfte os ved er en sejr, der er opnået i dansk ulandspolitik i dag.
Et andet element af frihandel er jo spørgsmålet om, hvor meget man rent faktisk får solgt af sine varer og til hvilken pris.
Der skal vi være meget opmærksomme på, at f.eks. Cotonou-arrangementet jo havde nogle fordele for udviklingslandene i form af, at de havde en garanteret afsætning til minimumspriser, hvad der ikke nødvendigvis ligger i en fri markedsadgang.
Det er vores opfattelse, at HIPC-initiativet er et godt skridt på vejen til at få løst problemet, men der er brug for, at HIPC-initiativet bliver forbedret ...