Hanne Severinsen (V), 2000-02-24:
Jamen så lad os lave forpligtende samarbejdsmåder.
Det er jo netop det, institutionerne beder om.
I Venstre er vi enige i, at flere unge vil få brug for en videregående uddannelse.
De skal ikke alle sammen gå på universitetet; derfor er der brug for et stærkt alternativ til de lange videregående universitetsuddannelser.
Samtidig har vi i Danmark, selv om vi er et lille land, nogle store udviklingsmæssige problemer, fordi mange egne af landet oplever en stadig stigende fraflytning af unge uddannelsessøgende, der efter endt ungdomsuddannelse tager til universitetsbyerne.
Forstærket af tendensen til sen studiestart og de lange studietider gror de fast og stifter familie og hjem.
Det betyder, at der er egne af landet, hvor det er særlig svært at tiltrække den højtuddannede arbejdskraft, og det betyder tab af potentielle udviklingsmuligheder for det, nogle kalder ydre områder.
De mellemlange videregående uddannelser er af mange forskellige grunde placeret mere geografisk spredt.
Den store kunst i de kommende år bliver at forstærke og opgradere disse uddannelsesmiljøer, så de opnår en tiltrækningskraft for kommende generationer af unge.
Disse uddannelsers særlige kvalitet er deres professionsorientering og den mulighed, de giver for at tilrettelægge studiet tæt på den virkelighed, som senere bliver de unges arbejdsfelt.
Da de fleste uddannelser i stigende grad vil opleve et livslangt behov for videreudvikling, er det samtidig vigtigt, at der bliver kvalificerede efter- og videreuddannelsestilbud tæt på arbejdspladserne, som jo er spredt ud over landet.
For Venstre er det afgørende at få standset den automatiske centralisering, som de færreste her i Folketinget ønsker.
Sidste år havde Folketinget en meget konstruktiv debat
Jeg synes, vi kunne konstatere, at uddannelsesstederne var kommet op på mærkerne og kom med deres egne bud på alliancer og strategier som alternativ til daværende undervisningsminister Ole Vig Jensens første meget systemprægede udspil for 2 år siden.
Overalt begyndte uddannelser, der ellers ikke plejer at kende meget til hinanden, at indlede samarbejde om at forbedre uddannelsens kvalitet.
Det samme gjaldt institutioner, der ellers mest konkurrerede med hinanden.
Debatten sidste år viste, at Folketinget havde opfanget signalerne om, at der nu var så meget gang i de lokale initiativer udsprunget af deltagernes egen interesse og entusiasme, at vi havde fået en situation med mange medspillere, modsat hvad vi havde hørt om, da man gennemførte en tilsvarende reform i Norge for år tilbage.
Jeg ville derfor have troet, at ministeriet havde brugt det forløbne år på at gøde jorden for at få mange blomster til at blomstre og havde kastet sig ud i en debat om indhold og kvalitet.
Vi er derfor i Venstre overraskede og skuffede over, at de forslag, der nu ligger på bordet, alligevel viser sig at bygge på den strukturtankegang, som alle for et års tid siden var enige om ikke var det centrale, men i stedet indholdet.
Høringsfristen har været alt for kort i forhold til lovforslagets omfang.
En stor del af høringssvarene har været meget kritiske, men det meste har ministeren ikke reageret på.
Ministeren har åbenbart bidt sig fast i en bestemt struktur allerede fra begyndelsen, så kritikerne er blevet skeptiske med hensyn til eventuelle skjulte dagsordener, berettiget eller ikke berettiget.
Venstre er imod, at en sådan omfattende reform bliver presset ned over vrangvillige institutioner allerede inden den 1. juli i år.
Så store skridt på så kort tid er alt for risikabelt.
Vi mener desuden, at en reform som denne ikke bør vedtages med et snævert flertal, hvilket vi selvfølgelig håber at ministeren er enig med Venstre i.
Derfor håber jeg også, at forslagene ser væsentlig anderledes ud, når vi kort før grundlovsdag skal trykke på knapperne her i salen.
Der tror jeg vi er helt enige med regeringen.
Vi går ud fra, at der bliver en individuel mulighed for brobygning til universiteterne.
Det fremgik af meritredegørelsen, men er nu nedtonet i forhold til diplom- og masteruddannelsen.
Det betyder, at det parallelle kompetencesystem, som vi ikke har behandlet her i Folketinget, bliver gennemført, bl.a. uden at man har taget stilling til materuddannelsernes valør i forhold til tilsvarende titler i udlandet.
Vi ønsker at få en konkretisering af, hvad det er for en opkvalificering, der gør, at man kan bruge den nye professionsbachelortitel.
I forslaget ligger der i stedet en lang række ministerbemyndigelser, som i realiteten betyder, at indholdet og den kvalitetsmæssige side af uddannelserne bliver fastlagt af ministeren.
Folketinget er med andre ord i gang med at vedtage noget, vi ikke kender det reelle indhold af, når det gælder hovedformålet, nemlig styrkelse af grunduddannelserne.
Det håber jeg vi får lejlighed til at drøfte nærmere i udvalget.
Der findes nogle bud i loven om CVU og DPU, men det må være selve loven om de mellemlange videregående uddannelser, der indeholder kvalifikationskravene. En vigtig del bliver efteruddannelse af lærerkræfterne
på de enkelte uddannelser
Derfor bør vi se dette i sammenhæng med voksen- og efteruddannelsesloven, som blev vedtaget før jul.
MVU-forslaget mangler en definition af, hvad der menes med forskningstilknytning.
Det er heller ikke nemt, men det bør præciseres, og vi bør prøve at konkretisere det.
Opkvalificeringen af en lang række uddannelser er allerede i fuld gang i samarbejde med universiteterne.
Dette samarbejde vil blive besværliggjort, når en del af udviklingsmidlerne reserveres til brug hos DPU.
Desuden er der ikke tænkt på, at uddannelserne også kan opkvalificeres ved hjælp af internationale netværk og udvekslinger, hvilket er besynderligt i en tid med EU og internationalisering. Kvaliteten kan også sikres ved censorsamarbejde, ph.d.-uddannelsessamarbejde og selvfølgelig evaluering fra Danmarks Evalueringsinstitut.
Forslaget beskæftiger sig stort set kun med seminariesektoren og de pædagogiske områder og er meget præget af uddannelser, der er rettet mod den offentlige sektor.
Man har således ikke indtænkt de tekniske og merkantile uddannelser, hverken hvad angår forskningsmæssig eller undervisningsmæssig sammenhæng.
Særlig inden for disse uddannelser hersker der en del titelforvirring.
I lovforslaget lægges op til, at man får to forskellige diplomuddannelser, nemlig en professionsbachelor på CVU og en universitetsbachelor tilknyttet universitetet.
Derfor er ingeniørreformens bestræbelse på at skabe en veldefineret diplomuddannelse ødelagt.
Et lignende eksempel er HA-uddannelserne på de handelshøjskoler, der er kommet til at indgå i en CVU. Hvis man er ude efter at udvikle en særlig profil for en professionsbachelor, må den jo hedde noget andet, men i stedet har man lavet en undtagelse, så man kan blive professionsbachelor uden praktik.
Det forekommer ulogisk.
Hele ideen skulle jo være at udvikle en alternativ kvalitet, der netop bygger på det praksisnære.
I øvrigt synes Venstre, at det er ulogisk, at professionsbachelorerne i CVU får tildelt udviklingsmidler, hvilket de samme uddannelser, der er knyttet til universiteterne, ikke får.
Tilsynsmæssigt er de heller ikke på ens vilkår.
Angående CVU er vi i Venstre tilhængere af, at der udvikles forpligtende alliancer, men det bør være kravet om kvalitet, der driver samarbejdet frem, ikke den juridiske ramme, der dikterer, om man må få lov til at udbyde en uddannelse.
Sporene fra KVU-debatten om centralisering skræmmer.
CVU skal tilbage til udgangspunktet: samarbejde om at forbedre kvalitet og udbud under hensyn til regionale forskelligheder.
Det er fint at have retningslinjer og modeller, men der skal også være mulighed for at vælge et forpligtende samarbejde i stedet for en total sammenlægning.
Derfor må interessentskabsmodeller eller lignende være et alternativ.
Efter en årrække kan det så være en god idé at overveje, om man vil fusionere.
Folketinget kunne f.eks. indsætte en bestemmelse om en revidering af loven, når den har fungeret en 4-årig periode.
Det er vigtigere at komme i gang med en kvalitetsudvikling uden en opslidende strukturdebat, end at det kommer til at se ordentligt og symmetrisk ud.
Kerne-CVU-modellen er vi også imod. Vi er bange for, at det betyder A- og B-institutioner og dermed samling om store seminarier i universitetsbyerne.
Det samme sker, når man konverterer grundtilskuddene til udviklingsmidler, som ikke alle får del i.
Venstre ønsker ligesom regeringen at sikre et kvalificeret udbud af efteruddannelser med stor aftagerindflydelse, men den kritiske masse er alligevel ikke den samme for store og små fag.
En diskussion som den i seminarieverdenen er tilsyneladende undgået for de merkantile uddannelser.
Hvad angår forslaget om Danmarks Pædagogiske Universitet, er det for Venstre meget vigtigt, at der bliver en reel mulighed for at samarbejde med MVU-institutionerne på deres præmisser.
Vi vil ikke være med til at reservere særlige midler alene til DPU.
Det forsknings- og udviklingssamarbejde, der lægges op til i lovforslaget, og som omhandler forskningstilknytning, bør ikke knyttes snævert til DPU, men tage udgangspunkt i CVU'ernes egne behov.
Danmarks Pædagogiske Universitet bliver ikke et helt nyt universitet, men en samling af tre mere eller mindre velfungerende institutioner, der med meget bred pensel tilføres Learning Lab og gøres til et universitet.
Vi havde hellere set en behovsanalyse for uddannelse og forskning og udbud via uddannelses- og forskningsrådene.
I dag må vi i Venstre nok erkende, at toget kører, og derfor bør vi koncentrere os om børne- og skoleområdet og så i øvrigt sørge for, at forskningen inden for fagdidaktik foregår dér, hvor der er et fagligt universitetsmiljø.
Jeg mangler Learning Lab, men vil så sige, at det ønsker vi ikke skal ligge sammen med Danmarks Pædagogiske Universitet, og så kan vi vende tilbage til det under de korte bemærkninger.