Poul Nyrup Rasmussen (S), 2000-11-21:
Jeg synes, jeg vil samle mig om at se fremad mod Nice og også efter Nice.
Men der var et par enkelte sidespor, som jeg godt vil give et par ekstra kommentarer: Der var et par korte bemærkninger til den socialdemokratiske ordfører, hr. Claus Larsen-Jensen, bl.a. fra hr. Keld Albrechtsen.
Jeg må sige til hr. Keld Albrechtsen, at han altså ikke har siddet til møde med den tyske forbundskansler Gerhard Schröder, men det har jeg.
Jeg ved ikke, om hr. Keld Albrechtsen er i stand til at pålægge sig selv den disciplin at lade være at give indtryk af, at han har siddet dér.
Det har han faktisk ikke, og eftersom han ikke har siddet i samme lokale og ikke har vekslet ét eneste ord med den tyske forbundskansler - kan vi så ikke blive fri for, som et lillebitte bidrag til en nogenlunde udholdelig debat, at vi skal høre heroppefra Folketingets talerstol, at jeg har solgt ud af det ene og det andet?
Tværtimod kan hr. Keld Albrechtsen hæfte sig ved, at den tyske forbundskansler efter mødet sagde, at der kæmpes for de danske interesser, også når det gælder kommissærspørgsmålet, og at den tyske forbundskansler i øvrigt kunne leve med begge modeller.
Jeg synes, det ville klæde hr. Keld Albrechtsen bare lige at nævne det, når han nu endelig skal kommentere, hvem der holder møder med hvem, og hvad der bliver sagt.
Til fru Charlotte Antonsen har jeg ikke så forfærdelig mange kommentarer, måske blot den kommentar i debatten om kommissærerne, som har optaget flere: Jeg synes, det er fair af udenrigsministeren at fremlægge nogle betragtninger om den aktuelle forhandlingssituation.
Der vil altid være den risiko, når man fremlægger betragtninger om den aktuelle forhandlingssituation, at få hængt på sig, at man har solgt ud.
Men omvendt: Hvis vi ikke en gang imellem, så langt det nu lader sig gøre, fører en rimelig åben debat op til en vanskelig afslutning, vil vi også løbe ind i en anklage om, at der er blevet solgt ud, og at der kommer noget som en tyv om natten til sin tid. Jeg tror godt, fru Charlotte Antonsen kender spændingsfeltet.
På den ene side prøver vi åbent og direkte at sige: Der er altså en kamp her, men vi står fast på alt, hvad vi overhovedet er i stand til, og vores forhandlingsmandat angående kommissærerne er uændret.
Det er sagt af både udenrigsministeren og mig, men jeg synes ikke, man kan bebrejde udenrigsministeren eller regeringen at sige: Det er en vanskelig situation, vi står i her, og hvilke udspil er der overhovedet på bordet, hvad er der lagt frem? Det her kan vi ikke forholde os til, og det dér er ikke acceptabelt.
Det beror på, og det var det, der var min pointe, at uanset hvilke modeller vi bygger på og kan komme igennem med, må ligeværdighedsprincippet, ligestillingsprincippet, trods alt være ganske, ganske afgørende.
Der er ingen nuanceforskelle mellem fru Charlotte Antonsens parti og regeringen, når det gælder arbejdet for at blive repræsenteret i Kommissionen, overhovedet ingen.
Men der er selvfølgelig den forskel, at regeringen sidder og forhandler lige nu og derfor får en række meldinger fra alle vore forhandlingspartnere - der er 14 - som vi på en eller anden måde skal lade indgå i forhandlingerne.
Det er i den type forhandlinger som i andre forhandlinger utrolig vigtigt, at vi hele tiden ikke bare har skyklapper på, for så risikerer vi at komme i en langt værre situation end den, vi ville gå efter, men at vi hele tiden holder øje med, hvad der er af tilbud, hvad der er af forhandlingsmuligheder, og hvad der er af gennembrudsmuligheder.
Det var egentlig det, der var udenrigsministerens og mit eget sigte, hverken mere eller mindre.
Det vil ikke svække vores position, det tror jeg ikke et sekund på, men det vil måske give ikke mindst befolkningen en lille ekstra chance for at kunne følge forhandlingerne.
Ellers finder jeg ikke anledning til at gøre så forfærdelig mange bemærkninger til fru Charlotte Antonsens indlæg, bortset måske om én ting til: Jeg føler, fru Elisabeth Arnold har ret i, at det også er vigtigt, at befolkningen får det rette indtryk af det forsvarssamarbejde, der nu er under opbygning, og derfor er ordvalget ikke ligegyldigt.
, hvis jeg husker ret - og det tror jeg udenrigsministeren kan give mig ret i - at det ikke er en hær, der er tale om. Vistnok på Irlands ønske blev det udtrykkeligt understreget i Helsinki, at der ikke er tale om en hær, her forstået som en angrebshær, men tale om, at vi i forsvarssamarbejdet prøver at forstærke vores evne til at gribe ind i en veldefineret krise, uanset om den er af den ene eller den anden karakter, men inden for en ganske bestemt ramme.
Men i angrebssituationer er vi enige om, at det er i NATO-regi, vi skal forsvare os mod angreb udefra.
Det holdes skarpt adskilt fra det samarbejde, der tegner sig.
Det var derfor, jeg egentlig var glad for fru Elisabeth Arnolds bemærkninger, vil jeg sige til fru Charlotte
Antonsen
Det er ikke polemisk ment, men bare for at sikre, at befolkningen ikke får et forkert indtryk af, hvad det egentlig er, der drøftes på forsvarsområdet.
Det, der drøftes, er, at vi skal blive bedre til at forhindre kriser, der opstår i vore nabo-områder og -lande, at vi gør det hurtigt og effektivt, og at vi også er i stand til at varetage vores interesser i de situationer, hvor USA af den ene eller den anden grund måske ikke ønsker at medvirke. Jeg vil gerne give fru Lene Espersen, ligesom fru Elisabeth Arnold gjorde, min ubetingede kompliment for en god og visionær tale. Jeg har ingen forbehold til talen og vil selvfølgelig nødig have, at fru Lene Espersen opfatter det som en utidig omfavnelse, for sådan er det ikke ment.
Jeg synes, der var perspektiv og tankevirksomhed i indlægget, og der var et ordvalg, som er et godt signal, også til befolkningen.
Ligesom fru Lene Espersen kender heller ikke jeg svaret på, hvordan vi forbedrer dialogen mellem befolkningen og Christiansborg om alt det, der foregår i Bruxelles.
Jeg tror dog, at vi alle sammen, både på jasiden og på nejsiden, er stærkt optaget af, hvordan vi kan forkorte afstanden.
Jeg har nævnt folkehøringer som en af vejene - ikke folkehøringer styret af regeringen, men båret af Folketinget, båret af kommunerne, båret af organisationerne og båret af mennesker, der velovervejet eller impulsivt tager initiativ hertil.
Men der kan også være mange, mange andre veje at gå.
Det kan være temaforespørgsler her i Folketinget, og det kan være Europaudvalget, som - uden at jeg skal blande mig i det - tager initiativer rundtomkring i landet.
Det kan være mange forskellige ting, men jeg håber, at det alt sammen kan bidrage til, at vi får åbnet op for dialogen om Danmarks fremtid i Europa.
Jeg deler fru Lene Espersens bekymring for, at måden, vi indretter os på i europadebatten i Folketinget, især den løbende stillingtagen til konkrete sager, desværre ofte får en skæv vinkel.
Jeg kaldte det lidt spøgefuldt under afstemningsdebatten for fredagens triste budskab, hvor vi har ministeren, der står uden for Europaudvalget og siger: Ja, nu har jeg fået lov til at gå ned og forhandle; og så står hr. Keld Albrechtsen, med al respekt, ved siden af og siger: Nu har vi i hvert fald forhindret ministeren i at sælge ud!
Enhver, der ser det på tv, bliver jo ked af det, og jeg mener, vi har en skyldig hensyntagen at tage til folks humør.
Hr. Holger K. Nielsen holdt et, synes jeg, meget spændende indlæg, som var fyldt med stor ansvarlighed for, hvordan vi nu kommer videre.
Jeg skal ikke gå så meget i detaljer, men jeg skal sige én ting.
Da jeg læste det forslag til vedtagelse, hr. Holger K. Nielsen fremsatte, syntes jeg, der er mange spændende betragtninger i forslaget, og jeg vil derfor foreslå, at vi siger to ting. For det første: Regeringen må gennemføre sin hvidbog, sådan som det skete i 1992, 1993 og 1996, for det tror jeg der er gode fordele ved.
Regeringen har mulighed for at få informationer via ambassaderne og via sine ministerielle kontakter til andre lande og i det hele taget få informationer, som netop er værdifulde som grundlag for en hvidbog.
Den hvidbog må være regeringens ansvar og vil forhåbentlig blive et godt og konstruktivt bidrag til den fremadrettede debat.
Ved siden af det vil jeg gerne signalere meget klart til hr. Holger K. Nielsen, at hvis der er ønsker om - og det kan man bestemt argumentere for, som hr. Holger K. Nielsen gjorde det - at få udarbejdet et supplerende materiale, vil regeringen gerne indtage en konstruktiv holdning hertil.
Vi synes, der kunne tages udgangspunkt i en debat mellem partierne i Folketinget, hvor vi gerne vil være aktive deltagere.
Vi tror, at en sådan debat, forhåbentlig da, kunne munde ud i en lidt bredere samling, dels om et grundlag for et sådant materiales udarbejdelse og dels om, hvilke mennesker der skulle stå for det.
Jeg skal ikke udstikke en bestemt løsning, men bare signalere, at vi gerne vil være parat til at indgå i en dialog, også for så vidt angår den økonomiske side af sagen.
Lad os få et godt supplerende bidrag til den fremadrettede debat, der er så fuldstændig fundamental, som både hr. Holger K. Nielsen, udenrigsministeren og mange, mange andre debattører i dag har understreget.
Til hr. Kristian Thulesen Dahl og til hr. Keld Albrechtsen skal jeg sige, at vi må jo konstatere, at vi ser forskelligt på Europasagen, og det er vel demokratiets kendetegn.
Men til hr. Keld Albrechtsens bemærkninger om Polen må jeg sige, at her synes jeg nu alligevel, vi igen skal lægge tingene frem.
Sandheden er jo, at den polske regering er frontløber, når det gælder landbrugsreformer i Polen. Sandheden er jo også, at millioner af landarbejdere og landbofamilier i Polen har en meget lav levefod, og de har ikke mulighed for at klare sig på baggrund af de meget, meget små landbrug, der findes i Polen.
Derfor skal vi hjælpe til med en lang og god overgangsordning for Polen, til Polens landbrug kan klare sig i det nye fællesskab.
Det hører også med.
Jeg skal blot sige om demokratiet i det europæiske samarbejde og det demokratiske underskud, at det dilemma får vi kun løst ved at snakke det grundigt igennem og komme med nogle konstruktive forslag.
Men det er jo vigtigt at huske, at det mellemstatslige samarbejde fortsat skal være det bærende grundlag for det europæiske samarbejde, og derfor ligger det afgørende demokratiske aspekt i, at der forhandles mellem ministre, der er repræsentanter for regeringer, som er valgt og sammensat af parlamenter, der er valgt af befolkninger.
Kan vi inddrage de nationale parlamenter på sigt, er det derfor den rette vej at gå.