Lotte Bundsgaard (S), 2005-03-18:
Det lovforslag, vi nu behandler, handler om noget af det allervigtigste i vores samfund, nemlig om, hvordan vi behandler dem, der har allermest brug for fællesskabets hjælp.
Det handler om, hvordan vi sikrer en offentlig sektor, der behandler de handicappede, de udsatte og de svigtede børn og unge på en ordentlig og værdig måde.
Socialministeren skriver i fremsættelsesteksten, at formålet med L 38 er at sikre kvalificerede tilbud til udsatte børn og unge, udviklingshæmmede, handicappede, sindslidende, stofmisbrugere og andre grupper med behov for en socialfaglig indsats.
Derudover er formålet at samle myndighedsansvaret, forsyningsansvaret og finansieringsansvaret hos én myndighed, nemlig kommunalbestyrelsen.
Vi anerkender ideen om den glidende decentralisering, hvor man samler mest muligt ansvar så tæt på borgeren som muligt.
Det giver en større politisk bevågenhed og ofte bedre løsninger.
Det var bl.a. udlægningen af særforsorgen et godt eksempel på.
Men et godt resultat af en glidende decentralisering kræver, at der er et højt fagligt niveau, at der er økonomi til at levere et ordentligt serviceniveau, at der er et reelt politisk ansvar, og at det i det hele taget er muligt at leve op til den forpligtelse, som myndighederne pålægges.
Det er de forhold, vi skal være opmærksomme på, når vi debatterer store ændringer som dem, der foretages i dette lovforslag.
Jeg vil gerne starte med overordnet at beskrive de bekymringer, vi har, og derefter gå ned i nogle enkelte områder i lovforslaget.
Hel overordnet har vi visse betænkeligheder ved, om der vil være økonomi i kommunerne til at opfylde lovens krav.
Det vil vi bruge meget tid på at dykke ned i under udvalgsarbejdet, og et godt svar er helt afgørende for vores stillingtagen til lovforslaget.
For det første frygter vi, at det faglige niveau vil falde, hvis dette lovforslag vedtages i sin nuværende form.
Det gør vi, bl.a. fordi der ikke vil være råd til faglig udvikling, fordi de penge skal lægges på taksterne i institutionerne.
Når man skal konkurrere institutionerne imellem, er der en risiko for, at der ikke vil være råd til at sætte penge af til faglig udvikling.
For det andet er vi nervøse for, at der ikke vil være plads til børn og unge, der akut har brug for en institutionsplads.
Det er vi, for regionerne vil ikke have råd til at køre med overkapacitet i deres institutioner eller bosteder.
Vi har derfor ændringer, som vi ønsker gennemført, før vi kan stemme for dette lovforslag.
Vi håber, at regeringen er indstillet på at ændre på forslaget – ikke for Socialdemokraternes skyld, men for alle de menneskers skyld, der virkelig har behov for et stærkt velfærdssamfund.
Lad mig gennemgå vores holdninger til de største ændringer af loven.
Først til den nationale videns- og specialrådgivningsorganisation, der med god grund blot bliver kaldt VISO.
Vi hilser den nye videns- og specialrådgivningsorganisation velkommen.
Med VISO får vi samlet meget af den viden, der er inden for området.
VISO kan derfor blive en god medspiller i udviklingen og i sikringen af gode forhold for de svageste i vores samfund.
Desværre har man ikke i lovforslaget givet den enkelte borger en ret til at få udredt sin sag i VISO, hvis borgeren ønsker det.
Vi mener, at det ideelle ville være, at alle fik et retskrav på en udredning fra VISO, men hvis regeringen ikke vil sikre det ideelle system, mener vi, at regeringen bør komme med forslag til, hvordan man sikrer og forbedrer kvaliteten af udredningen.
Det håber vi regeringen vil være med at diskutere.
Som jeg sagde tidligere, er VISO et fremskridt for vidensopsamlingen, men desværre kan der komme problemer med faglig udvikling og vidensopsamling andre steder.
Vi frygter nemlig, hvilket mange af høringssvarene giver udtryk for, at der ikke bliver sat penge af til udvikling, evaluering og vidensopsamling i bostederne, hvad enten det er til udvikling af tilbud til handicappede, til hjemløse eller til udsatte børn og unge.
Det gør vi, fordi der kommer en meget hård konkurrence på taksterne.
Den konkurrence kan nemt medføre, at man skærer ned på den faglige udvikling og vidensopsamling i de enkelte bosteder.
Vi frygter altså, at man tænker på den kortsigtede løsning frem for at sikre, at man også på sigt udvikler nye gode tilbud til de borgere, der har mest behov.
Vi så gerne, at der blev gjort en indsats for at sikre penge til denne udvikling, nytænkning og vidensopsamling.
Det kan sikres på flere måder.
Lad mig nævne nogle af dem.
Eller man kunne forpligte institutionerne til at indarbejde udgifterne til vidensopsamling og udvikling i alle taksterne, uanset om de er private eller offentlige.
Eller man kunne pålægge alle bosteder med over 25 beboere at udarbejde en udviklingsplan.
Det ville tvinge bostederne til at tænke i udvikling og vidensopsamling.
Vi kunne også forbedre udviklingsrådenes kompetence, så de kunne være med til at sikre kvaliteten.
Det kunne man bl.a. gøre ved at give udviklingsrådene høringsret, når rammeaftalerne indgås, når det drøftes, hvilke tilbud der skal være i regionerne, og når institutionerne flyttes ud til kommunerne.
Det kunne man også gøre ved at give udviklingsrådene ret til at udtale sig om de udviklingsplaner, vi gerne ser bliver udarbejdet på alle bosteder med over 25 beboere.
Så til det næste store område, nemlig grænsedragningen mellem, hvilke børn kommunerne og regionerne skal sikre plads til.
Til kommunerne overføres døgntilbud til børn og unge med sociale og adfærdsmæssige problemer, herunder tidligt skadede tilknytningsforstyrrede og børn med ADHD eller omsorgssvigt, hvor regionerne får leverandøransvaret for at videreføre døgntilbuddet, inklusive aflastning til børn og unge med nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne.
Flere har med rette udtrykt bekymring for, hvordan denne grænsedragning kommer til at finde sted, hvordan man vil kunne vurdere, om barnet eller den unge hører til i den ene eller den anden gruppe.
Vi håber, at vi under udvalgsbehandlingen vil kunne få lidt mere klarhed over det.
Men noget af det, rigtig mange forældre og organisationer er bekymrede over, er, om der med den nye struktur også vil være institutionspladser nok til de behov, der opstår akut.
Rammeaftalerne mellem kommuner og regioner er en god idé, for på den måde kan man være med til at sikre, at regionerne og kommunerne hvert år overvejer, om de har de tilbud, der skal til, til deres borgere.
Det er også positivt, at der i lovforslaget efter høringsrunden nu er skrevet, at der skal tages stilling til, hvad man gør, når et akut behov opstår.
Ligeledes er det positivt, at der nu skal udarbejdes forslag til rammeaftaler for de næste 3 år.
Det vil alt andet lige gøre det nemmere at planlægge.
Men vi er alligevel stadig væk bekymrede.
Vi er bekymrede for, om der vil være plads nok.
Erfaringerne fra grundtakstmodellen viser, at der kan være problemer med, at kommunerne tror, at de har behov for færre pladser, end de egentlig har.
Vi er bekymrede for, om der sikres plads til de borgere, der akut har brug for f.eks. et botilbud.
Det er vi, fordi regionerne ikke har råd til at lade pladser stå tomme, som kan bruges, hvis der akut opstår problemer.
Vi håber, at regeringen sammen med os vil se på, hvordan vi kan sikre økonomi til en overkapacitet, der kan sikre, at pladserne er der, også når behovet opstår akut.
Det kan gøres ved, at staten finansierer en buffer til regionerne, der kan betale for en vis overkapacitet.
Baggrunden for det er jo, at regionerne til forskel fra de private leverandører har et leverandøransvar.
Det leverandøransvar fordyrer alt andet lige de regionale tilbud, hvis regionen skal kunne levere pladser i akutte situationer.
Eller det kan gøres ved, at man betaler en takst, der hviler på, at kun 90-95 pct. af pladserne er besat, eller ved, at der som en del af rammeaftalen aftales et beløb, hver kommune skal betale for at sikre penge til en vis overkapacitet i regionen.
Det afgørende er, at vi skaber sikkerhed for, at der er tilbud til alle, også til de borgere, der har meget specielle eller akutte behov.
Hen imod slutningen vil jeg gerne sige, at vi har noteret os, at regeringen på flere områder er kommet høringssvarene i møde.
På vigtige områder har regionerne fået en større rolle i socialpolitikken.
Vi kunne dog godt tænke os, at disse ændringer kommer til at optræde i lovteksten i stedet for i bemærkningerne til lovteksten.
Et eksempel på det er, at regionerne har fået kompetence til at afvise borgernes optagelse i et tilbud, hvis der ikke er en rimelig match mellem borgeren og tilbuddet.
Den ændring står i bemærkningerne, ikke i lovteksten.
Det så vi gerne at man flyttede om i lovtekstens indhold.
Alt i alt må vi sige, at der er ting, der skal ændres, før vi kan støtte det her lovforslag, men vi går ind i udvalgsarbejdet med åbent sind.
Vi ser frem til et udvalgsarbejde, hvor vi i fællesskab kan sikre, at også de allersvageste borgere kan gå fremtiden i møde med ro i sindet og med sikkerhed for, at fællesskabet er der, når de har brug for det.
Så til L 39 om retssikkerhed.
Vi er generelt positive over for L 39.
Vi er især glade for, at det bliver obligatorisk med handicapråd i alle kommuner.
Vi vil dog gerne foreslå, at disse handicapråd allerede oprettes pr. 1. januar 2006, således at de vil kunne fungere som sammenlægningsråd på linje med ældresammenlægningsråd.
Under udvalgsarbejdet har vi nogle spørgsmål, vi gerne vil have belyst, men vi går positivt ind i arbejdet med L 39.