Henrik Dam Kristensen (S), 1998-12-11:
Dansk Folkeparti har fremsat forslag om, at det skal være et krav for at drive en fødevareforretning, at man har bestået en prøve til et såkaldt kørekort.
Indledningsvis vil jeg gerne sige, at jeg i det følgende vil gøre en hel del ud af mit svar.
Det er, fordi jeg i realiteten mener, at Dansk Folkeparti her rammer et område, som har været til diskussion, og som jeg og regeringen er optaget af.
Jeg tror, der kan være grund til indledningsvis kort at nævne fødevarelovgivningens forskellige kategorier af fødevareforretninger.
Jeg tror faktisk, at det ville være nyttigt for den videre debat.
Større fødevarevirksomheder som slagtere, bagere og restauranter, ja, de skal alle enten autoriseres eller godkendes af myndighederne.
Det er kendetegnende for disse virksomhedskategorier, at de arbejder med råvarer eller med letfordærvelige fødevarer, og det indebærer altså en relativt høj hygiejnemæssig risiko, og det stiller så selvfølgelig også særlige krav til både drift og indretning.
Alle medarbejdere skal have en eller anden form for uddannelse, der sikrer et grundlæggende kendskab til hygiejne.
Autorisationer eller godkendelser kan tilbagekaldes, hvis det af hygiejniske årsager viser sig at være nødvendigt.
En anden virksomhedskategori er købmandsbutikker, kiosker, discountvareforretninger og tankstationer, som alene sælger fødevarer uden videre behandling som f.eks. grønsager, frostvarer, dåsemad.
De skal blot registreres hos den lokale levnedsmiddelkontrol, da den hygiejnemæssige risiko er relativt begrænset.
Der stilles ikke særlige uddannelseskrav til ejere og ansatte i disse virksomhedskategorier.
Det er denne kategori, som nu vil blive omfattet af det foreslåede »kørekort«. Langt de fleste af landets købmandsbutikker, kiosker m.v. overholder fødevarelovgivningens regler, men vi må også konstatere, at der kan være forretninger, som overtræder lovgivningen.
Jeg vil straks understrege, at problemets omfang er overskueligt, og jeg vil nødigt sætte tiltag i værk, der rammer alle fødevareforretninger, når det altså nu kun er et mindretal, der overtræder reglerne.
Jeg er enig med forslagsstillerne i, at manglende kendskab til reglerne i fødevarelovgivningen kan forklare en del af overtrædelserne.
Derimod er bevidst snyderi ikke acceptabelt.
Det er unfair konkurrence, og hvad værre er: Det kan være sundhedsskadeligt.
Problemet skal angribes med en effektiv indsats, og så er spørgsmålet jo hvordan.
Jeg er meget optaget af, at vi finder en løsning, som ikke er bureaukratisk, og som netop præcis rammer de forretninger, der overtræder reglerne.
Umiddelbart kunne et »kørekort«, næringsbrev eller en eller anden form for godkendelsesordning lyde som en god idé.
Men som vi ved, kan selv den bedste teoriprøve jo ikke forhindre uheld.
Det er langt vigtigere, at vi med kontrol og også med en effektiv brug af sanktionerne sikrer os, at i butikken og i den daglige drift af den bliver reglerne overholdt.
Det er faktisk helt afgørende.
Det er i den daglige drift af købmandsbutikken, at den reelle prøve faktisk kan bestås.
Levnedsmiddelkontrollen har i dag rige sanktionsmuligheder: Påbud, påtale, kassation af lagre, midlertidig lukning.
Alle disse muligheder har den, indtil man sikrer, at forholdene i butikken er bragt i orden.
Gentagne og grove overtrædelser kan straffes med bøde, hæfte eller fængsel.
Jeg finder derfor, at en »kørekortsordning« som en udvidelse af lovgivningen i realiteten ikke vil betyde øget fødevaresikkerhed.
Måske nærmere tværtimod.
Jeg må også i den forbindelse gøre opmærksom på, at en »kørekortsordning« for fødevareforretninger vil omfatte samtlige købmænd, kiosker, discountvarer, tankstationer og en gros virksomheder i Danmark, som sælger fødevarer uden egentlig tilvirkning.
Det drejer sig om ca. 11.400 virksomheder.
Det ville blive særdeles kostbart, hvad enten udgifterne skulle dækkes af det offentlige eller pålægges virksomhederne.
Det kunne vi jo så være ligeglade med, hvis vi kunne nå noget reelt.
Men det er netop det, vi ikke kan.
Jeg synes ikke, at en så omfattende indsats står i et rimeligt forhold til det relativt begrænsede antal overtrædelser.
Andelen af købmandsforretninger, der overtræder fødevarelovgivningen, er begrænset.
I 1997 drejede det sig om 6,4 pct. af butikkerne, og det tal omfatter vel at mærke alle typer overtrædelser.
Jeg kan derfor ikke støtte forslaget fra Dansk Folkeparti.
Det er min vurdering, at et »kørekort« ikke er løsningen, men det betyder ikke, at der ikke skal tages initiativer.
Jeg har i lyset af den seneste debat om fødevarelovgivningens trange vilkår i de enkelte kiosker og købmandsbutikker nøje undersøgt, om der er behov for yderligere tiltag på området, men jeg er kommet til den konklusion, at de gældende regler er tilstrækkelige for en skærpet indsats mod problemforretningerne.
Fødevareministeriets indsats omfatter i realiteten fire elementer: Skærpet anvendelse af gældende sanktioner, egenkontrol, uddannelse som påbud og information.
Ulovligheder i fødevareforretninger skal naturligvis stoppes, men det er min vurdering, at der ikke er behov for flere regler om sanktioner eller godkendelsesordninger.
Vi har brug
for, at den lokale levnedsmiddelkontrol konsekvent bruger de eksisterende muligheder. Reglerne i dag giver mulighed for at give påbud og forbud, så der kan rettes op på de ulovlige forhold, og levnedsmiddelkontrollen kan blive ved med at komme på besøg, indtil forholdene er bragt i orden.
Det skal så bemærkes, at virksomhederne selv skal betale alle udgifter i forbindelse med kontrollen, og når den nye fødevarelov træder i kraft, styrkes levnedsmiddelkontrollen, og der vil kunne udstedes administrative bøder.
Så sent som den 25. september i år udsendte Veterinær- og Fødevaredirektoratet en vejledning til de lokale levnedsmiddelkontrolenheder, som præciserer lovgivningens vifte af forskellige sanktionsmuligheder.
Det blev indskærpet, at kontrollen konsekvent skal følge ulovlighederne op. Hvis kontrollens reaktion på en overtrædelse ikke viser sig at have haft tilstrækkelig gennemslagskraft, ja, så må kontrolenheden dreje på skruen og sætte skrappere midler i værk.
Det er ikke første gang, at direktoratet har præciseret kravene til de lokale kontrolenheder, men det er imidlertid mit indtryk, at kontrolsystemet har været tilbageholdende med at anvende skrappe sanktioner, og derved har vi mistet muligheden for måske i nogle situationer at skabe den fornødne respekt.
Det er min opfattelse, at det fremtidige kontrolsystem vil være et godt grundlag for at skabe respekt for levnedsmiddelkontrollen.
Levnedsmiddelkontrollen har imidlertid hverken ressourcer eller ønske om at komme på daglige rutinebesøg i samtlige fødevareforretninger i Danmark.
Vi må derfor stille krav om egenkontrol eller rettere egenstyring i fødevareforretningerne.
Ejere skal over for myndighederne kunne dokumentere, at de processer i virksomhederne, som stedse er kritiske for fødevarevirksomheden, også er i orden.
Virksomhederne skal kunne dokumentere, at de ved, hvordan de håndterer risici, også når kontrolbesøget er overstået.
Egenkontrol er en ny måde at gribe fødevarekontrollen an på, og det er et større projekt at godkende egenkontrol i samtlige danske fødevarevirksomheder.
Processen strækker sig derfor naturligvis over en længere periode, men den er i fuld gang.
Det er her vigtigt at bemærke, at levnedsmiddelkontrollen ikke behøver at vente, men allerede i dag kan kræve enkeltvis egenkontrol og dokumentation i virksomheder, som ved gentagne overtrædelser har vist et behov for strammere styring.
Selv om der er et antal fødevarevirksomheder, som ikke overholder reglerne, synes jeg ikke, at vi med rimelighed kan kræve, at samtlige 11.400 indehavere af købmandsbutikker og kiosker skal sendes på kursus.
Det kan derimod i tilfælde af gentagne overtrædelser være oplagt at kræve, at den ansvarlige leder bliver sendt på et tvunget kursus i hygiejne.
Uddannelse som påbud vil være et middel til adfærdsændring og vil typisk kunne gives, når andre påbud ikke er blevet efterlevet.
Påbud om uddannelse vil således kunne indgå i den myndighedsudøvelse, som jeg omtalte før.
Reformen ventes at blive sat i værk sammen med den nye fødevarelov.
Det er klart, at det er virksomhederne, der har det fulde ansvar for overholdelse af fødevarelovgivningen.
Virksomhederne har derfor også pligt til at forstå reglerne.
Vi må erkende, at love og bekendtgørelser indimellem kan være svært tilgængeligt stof.
Lovgivningens tekst bør derfor fortsat formidles på et målrettet og måske også i nogle situationer på flere sprog, så virksomhederne får forståelige retningslinjer for håndtering af fødevarer.
Jeg ser offentlig information og vejledning som et middel, der til en vis grad kan forebygge de lovovertrædelser, der skabes af manglende kendskab til gældende regler.
De gældende regler er efter min mening
tilstrækkelige til en skærpet offentlig indsats rettet mod problemforretninger.
Det er min vurdering, at en »kørekortsordning« ikke vil kunne bidrage til en løsning, men at de initiativer, som jeg netop har omtalt, derimod vil kunne det.