Hans Christian Schmidt (V), 2003-05-15:
På mange måder tror jeg faktisk, at befolkningen i almindelighed synes, at det er helt almindeligt, at man en gang imellem går ind og giver de opgaver, giver de aftaler, man har, et servicetjek og ser på: Er det den rigtige pris, jeg betaler?
Er det den rigtige struktur?
Er det det, jeg har behov for?
Kan det gøres bedre på en anden måde?
Jeg tror, det er noget, der er helt almindeligt, og som sådan, ja, så ligger rapporten »Grøn markedsøkonomi - mere miljø for pengene« bare fuldstændig i forlængelse heraf.
Rapporten »Grøn markedsøkonomi - mere miljø for pengene« markerer på mange måder et forsøg på at gennemføre en ny kurs og konsekvent integrere omkostningseffektiv tænkning i dansk miljøpolitik.
Og det er tiltrængt.
Med den styrke, der ligger i markedskræfterne, er det vigtigt, at vi forsøger at bruge disse kræfter og muligheder i miljøpolitikkens tjeneste på en bedre måde end hidtil. Rapporten peger på tre typer virkemidler: For det første økonomiske virkemidler, for det andet markedet for miljøvenlige produkter og for det tredje teknologiske virkemidler, som gennemgås i rapporten og baggrundsrapporten.
Rapporten har karakter af et strategioplæg, som viser vejen til, hvordan markedsorienterede virkemidler kan bidrage til at gøre miljøpolitikken mere omkostningseffektiv.
Samtidig vil jeg gerne slå fast, at regeringen ikke giver køb på miljøkvaliteten og ikke går på kompromis med miljømålene.
Regeringens politik vil ikke medføre forringelser for miljøet.
Man kan sige det på den måde, at hvis ikke det her, som vi kommer frem til, er mindst lige så godt for miljøet og helst bedre, ja, så har det heller ingen interesse for miljøministeren.
Meget tyder på, at vi kan få mere miljø for de penge, vi giver ud, og blive endnu bedre til at bruge markedets kræfter til at finde de mest effektive løsninger på miljøproblemerne.
I stedet for at øge mængden af regler skal der gives mere rum til frit initiativ og større ansvar til forbrugere og erhvervsliv.
Markedet kan aktiveres ved hjælp af virkemidler som omsættelige kvoter, frivillige aftaler, producentansvar, miljørettede afgifter, information, teknologiudvikling og innovation.
Hertil kommer, som jeg sagde før, at der igangsættes serviceeftersyn af en række forsyningsområder.
Rapporten skal dermed ses som starten på en proces, hvor vigtige miljøområder gennemgås for at vurdere, om indsatsen er økonomisk effektiv.
Kun hvis det vurderes, at andre løsninger er bedre og mindre omkostningstunge end de bestående, vil de blive gennemført.
Det er jo logisk.
Der skal være noget i det både for forbrugere og for miljøet.
Og hvis ikke ændringerne - som jeg siger - er interessante for miljøet, bliver de simpelt hen ikke gennemført.
Det, der betyder noget, er, at vi gør noget for miljøet; ikke hvordan vi gør det, eller hvem der gør det.
Rapporten er blevet kritiseret for at have for få konkrete initiativer.
Ud over et serviceeftersyn på vand- og affaldsområdet, som jeg vil vende tilbage til, er klimastrategien et markant eksempel på, hvad regeringen vil med »Grøn markedsøkonomi«.
På klimaområdet består kursændringen nu i, at indsatsen skal gennemføres på den økonomisk billigste måde under inddragelse af det internationale marked i form af fleksible mekanismer.
Det snævre fokus på enkelte nationale tiltag ændres til et bredere fokus, hvor det vigtigste virkemiddel bliver gennemførelsen af EF-kvotedirektivet, sådan at de danske virksomheder selv kan vælge de enkelte konkrete og mest omkostningseffektive virkemidler.
Dette skal så kobles sammen til en samlet situation, hvor Danmark også skal bruge Kyotoprotokollens fleksible mekanismer, og denne drøftelse har vi jo taget nogle gange.
Endvidere vil de miljørettede afgifter eller - som nogen kalder det - de grønne afgifter løbende blive vurderet for at se, om de virker, og om de eventuelt kan indrettes bedre.
Jeg vil gerne understrege, at skattestoppet ikke er til hinder for, at vi kan gøre det, blot skal nye eller forhøjede afgifter ét sted kompenseres af afskaffelse eller nedsættelse af afgifter et andet sted.
Som eksempel kan jeg nævne, at Miljøstyrelsen til næste år sætter en analyse af affaldsafgiftens satser i gang.
Og samme sted er en evaluering af spildevandsafgiftens omkostninger og miljøeffekter ved at være færdig. På kemikalieområdet har Skatteministeriet ansvaret for et initiativ om omlægning af afgiften på industrielle drivhusgasser, så afgiften i højere grad afspejler den reelle drivhuseffekt.
Skatteministeren har bedt sine embedsmænd i samarbejde med mine om at udarbejde et oplæg til at fritage de hårde pvc-produkter for afgiften.
allerede fra næste år.
Så der er ingen tvivl om, at miljøafgifter bliver et stadig mere betydningsfuldt element i en omkostningseffektiv miljøpolitik både nationalt og internationalt.
Internationalt vil vi fremover se en stærkere udvikling
på dette område.
Som eksempel kan nævnes, at EU vil fremme fælles energibeskatning via energibeskatningsdirektivet.
Dette får dog næppe nogen betydning for Danmark, men enkelte af de andre lande skal øge afgifterne på energiområdet.
For så vidt angår vand og affald, er det jo en misforståelse, at rapporten om grøn markedsøkonomi kommer med forslag om at fremme privatisering.
Derfor synes der at være en hel overreaktion på rapporten.
Man kan sådan set være mest overrasket over, at nogle bliver meget overraskede over, at det kan være en god ting.
Det burde jo være helt normalt, at man altid gjorde det. Igennem de sidste ca. 10 år er mange opgaver faktisk gået fra at være varetaget af kommunerne til at blive udbudt, så både private og offentlige virksomheder har kunnet byde på opgaverne.
Et eksempel fra affaldsområdet er indsamling af dagrenovation, hvor der jo er en del, der tror, at dagrenovationen forestås af kommunerne, forstået på den måde at det er dem, der gør det.
Men faktisk er det sådan, at 85 pct. af kommunerne har udbudt opgaven.
Det er nemlig sådan, at igennem de sidste 5 år er udgifterne til transport og indsamling af affald trods stigende affaldsmængder steget mindre end forbrugerpriserne.
Generelt varetages store dele af genanvendelsesområdet af private virksomheder på markedsmæssige vilkår.
Jeg kan nævne, at 80 pct. af opgaven med at demontere elektronikskrot er udliciteret, og at det er private virksomheder, som varetager opgaven.
De samme virksomheder løser også opgaver inden for jern- og metalområdet, f.eks. skrotning af biler og køleskabe.
Det nye, vi nu tager fat på med udspillet om grøn markedsøkonomi,
er at se på, om der også inden for affaldsforbrænding og affaldsdeponering kan høstes effektiviseringsgevinster ved at liberalisere områderne. Jeg har nedsat en arbejdsgruppe, der skal se på, hvordan organisering af affaldssektoren kan blive mere omkostningseffektiv.
Resultaterne af gruppens arbejde forventes at være klar til næste år.
Baggrunden er bl.a., at Miljøstyrelsen har lavet en analyse af potentialet for effektivisering på affaldsforbrændings- og lossepladsområdet.
Det viser sig, at der er et effektiviseringspotentiale på 25-40 pct. for lossepladserne.
Det svarer til mellem 50 og 100 mio. kr. om året.
Og for forbrændingsanlæggene er potentialet vurderet til 8-10 pct.
Det svarer til 130-150 mio. kr. om året.
Der er naturligvis her tale om skøn.
Men det tyder i hvert fald på, at der er et besparelsespotentiale.
På vandområdet findes færre eksempler på opgaver, der er blevet udliciteret.
Men et godt eksempel er Søllerød Kommune, der siden 1991 har haft driften af spildevandsbehandlingen fra fire rensningsanlæg udliciteret.
Søllerød Kommune regner med at have sparet i snit ca. 500.000 kr. om året som følge af udliciteringen.
På vandområdet vil Konkurrencestyrelsen, Erhvervs- og Boligstyrelsen og Miljøstyrelsen gennemføre en analyse, der medio 2004 skal afdække, hvor stort et effektiviseringspotentiale der her er tale om.
Flere har i debatten udtrykt bekymring for højere priser
som en følge af regeringens initiativer.
Hertil vil jeg gerne sige, at hele formålet er at søge billigere løsninger uden at gå på kompromis med miljøkvaliteten.
Og de initiativer, som regeringen i givet fald sætter i værk, vil ikke føre til højere priser.
Udbuddet bør i øvrigt give mulighed for at have snor i prisen, dels fordi kommunen kan vælge den billigste løsning, dels fordi tidsbegrænsede aftaler kan sikre, at priserne ikke stiger unødigt i aftalens løbetid.
Da udliciteringsaftaler typisk indgås for en tidsbegrænset periode, giver det gode muligheder for konkurrence, fordi aftalerne regelmæssigt bliver udbudt.
I praksis kan det imidlertid være vanskeligt at give fuld sikkerhed mod prisstigninger.
Jeg vil gerne diskutere, hvordan prisudviklingen har været, og også gerne, hvad forskel der er på priser rundtomkring i landet.
Så hvis man kunne give nogen prisgaranti, er det altså ærgerligt, at man ikke har gjort det, for så kunne man jo da have sikret borgerne, at de havde fået en pris.
Men sådan har det altså ikke været.
Jeg vil også gerne påpege, at kommunerne selv indgår eventuelle udliciteringsaftaler.
Kommunerne bærer dermed ansvaret for, at kontrakterne er indgået på en måde, der giver prisrigtige løsninger.
Men da mange af dem allerede er vant til det, vil det sikkert være en opgave, som de vil føle sig hjemme ved.
Om de historiske eksempler fra England på vandområdet og fra Tyskland på affaldsområdet, der er blevet fremhævet som skræmmebilleder på, hvad der kan ske, vil jeg gerne sige, at det ikke kan sammenlignes med den virkelighed, vi har i dagens Danmark.
I England var der et enormt behov for investeringer, som nødvendigvis medførte, at nogen skulle betale prisen, derfor steg prisen også.
Det er jo indlysende, at jeg vil være opmærksom på disse forhold, når vi analyserer dels vandområdet og dels affaldsområdet.
Jeg vil også benytte lejligheden til at slå fast, at »Grøn markedsøkonomi« også handler om at drage fordele af de muligheder, der ligger i teknologisk udvikling og innovation.
Det er nødvendigt at udbrede og udvikle nye teknologier, der kan hjælpe med at løse miljøproblemerne på en mere omkostningseffektiv måde.
EU yder allerede i dag et betydeligt bidrag via sit sjette rammeprogram for forskning, teknologisk udvikling
og demonstration
Her er der bl.a. afsat betydelige midler
til udvikling af nye bæredygtige teknologier til energi- og transportsektoren.
USA har også inviteret andre lande til at deltage aktivt i udviklingen af brintteknologi for at reducere vores afhængighed af fossile brændstoffer.
Danske virksomheder har gode forudsætninger for at omsætte denne udvikling til kommercielle muligheder, og den danske regering vil gøre alt, hvad den kan, for at hjælpe danske miljø- og energivirksomheder med at skaffe flere eksportindtægter og arbejdspladser til Danmark til gavn for miljøet.
Her vil jeg gerne fremhæve projektet om Teknologisk Fremsyn, som vi gennemfører i samarbejde med Videnskabsministeriet.
At gennemføre grønne, teknologiske fremsyn kan hjælpe på vor viden om, hvordan vi kan målrette og prioritere innovationsindsatsen på miljøområdet.
Det kan give både konkurrencefordele og gevinster for miljøet.
Forbrugere og virksomheder har også et vigtigt ansvar
for at vælge miljørigtigt, når de køber ind.
Vi skal sørge for, at miljøinformationen bliver en integreret del af forbrugerinformationen.
Lad mig runde af med igen at understrege, at »Grøn markedsøkonomi« er starten på en proces.
Vi skal have mere miljø for pengene, og derfor vil der fremover blive lagt vægt på at lave grundige undersøgelser og eftersyn, inden nye tiltag sættes i gang. Jeg føler sådan set, at den eneste forhindring, der kunne komme i den debat, i den handleplan, er, hvis politikerne mangler mod til at gå ud og sige det, som jeg synes den danske befolkning gør hver dag, nemlig at man hele tiden må finde ud af, om den pris, man giver for en vare, om den vare, man får, og om den måde, man får den på, nu også er den rigtige.
Det gør den danske befolkning, det gør
virksomhederne, det bør vi også gøre i miljøpolitikken, og det er det, vi lægger op til
Forhandling