Henrik Svane (RV), 2000-01-13:
Dansk Folkepartis fantasi kender tilsyneladende ingen grænser, når det handler om at få sat områder som udlændinge, dansk kultur, islam, det multikulturelle samfund, muslimske konspirationsteorier osv. på dagsordenen.
Den kreativitet er egentlig ganske imponerende.
Tænk, hvor nemt det ville være at løse de relativt få problemer, der opstår ved kultur- og religionsmødet, hvis Dansk Folkeparti lagde samme engagement og kreativitet ind i at opbløde modsætningerne mellem danskere og udlændinge, som de lægger i at finde på nye fremtidsscenarier, der kan skræmme dele af den danske befolkning.
Hvis det ikke også var, fordi den politiske situation havde udviklet sig så alvorligt gennem de senere år, jf. meningsmålingerne, så havde Dansk Folkepartis mange forslag også fremkaldt en del smil på mine læber.
Det verdensbillede, som Dansk Folkeparti tegner, er nemlig så præget af vrangforestillinger og absurde fremtidsprognoser, at det er vanskeligt at forholde sig seriøst til det.
Ikke desto mindre er det selvfølgelig nødvendigt, dels fordi Dansk Folkepartis myter af mange opfattes som troværdige, og dels fordi der opstår nogle reelle problemer, som det er vigtigt at vi, os der er politikere og det danske samfund mere bredt forstået, forholder os til.
At disse problemer intet har at gøre med en islamisering er en anden sag.
Når det er vigtigt at tage meningsmålingerne seriøst, er det ikke mest på grund af stemmerne, selv om Det Radikale Venstre da gerne ville have flere stemmer.
Nej, det er nødvendigt, fordi meningsmålingerne fortæller os, at fremtiden af mange opfattes som en trussel og ikke som en spændende udfordring, og det er ubehageligt at frygte for fremtiden.
Det giver ikke et liv med mening eller med megen livskvalitet, hvis angsten fylder for meget.
Og når udlændingetemaet i den grad præger den politiske dagsorden, tyder det på, at angsten hos flere og flere bliver et dominerende træk.
De uoverskuelige globaliseringstendenser og omverdenens indflydelse på det danske samfunds udvikling og på dansk kultur er stigende.
Det bekymrer mange, og Dansk Folkepartis enkle budskaber er en fristende tilflugt for en stor gruppe danskere.
Hermed påstår jeg ikke, at der på nogen måde er tale om en muslimsk trussel/islamisering, overhovedet ikke.
Men jeg siger, at det er nødvendigt at tage befolkningens signaler alvorligt.
I den sammenhæng er det vigtigt at skelne mellem Dansk Folkepartis folketingspolitikere, der bevidst manipulerer med frygten og derfor er vanskelige at tage alvorligt, og så de relativt mange danskere, der tror på og frygter skræmmebillederne.
I den forbindelse vil jeg kort nævne, selv om det måske nok ligger uden for dagsordenen, at det ikke er det afgørende at ændre udlændingeloven.
Det er derimod vigtigt, at velfærdssamfundet fungerer på kerneområderne og opfattes som troværdigt af borgerne.
Det er en opgave, som Det Radikale Venstre vil arbejde på at løse endnu bedre fremover.
Dialogen handler imidlertid ikke om at finde et kompromis.
Der kan nemlig ikke indgås et kompromis om, at der er sket en islamisering, for den påstand hører til i det absurde katalog af Dansk Folkepartis vrangforestillinger.
Som kulturministeren meget flot har redegjort for, er det snarere omvendt.
Det er bemærkelsesværdigt, hvor lidt dansk kultur
egentlig inspireres af den mellemøstlige kultur.
Det kan også illustreres ved at fremhæve et par talstørrelser fra virkelighedens verden.
Udlændinge fra såkaldt mindre udviklede lande udgør mindre end 4 pct. af den samlede danske befolkning.
Heraf er måske små 2 pct. muslimer, og tallet inkluderer også danske muslimer.
Det er ikke, i hvert fald for Det Radikale Venstre, noget, der kan opfattes som en islamisering.
Der er heller ikke tale om, og jeg citerer: »at Danmark nu i tordnende tempo omdannes til et multietnisk samfund« som fru Pia Kjærsgaard skrev for nylig.
Det er propaganda af værste skuffe.
Hvad er der så tale om?
For der sker ændringer i gadebilledet, det skal ikke benægtes.
Hvorvidt Danmark om måske 100 år får flere muslimer end kristne, ved jeg ikke, men til gengæld er det sikkert, at Danmark langsomt bevæger sig mod at blive et multikulturelt samfund.
Men kodeordet er og skal selvfølgelig være: langsomt. Den forandring er ikke udtryk for noget nyt.
Det er et paradoks, for status quo har sandelig aldrig karakteriseret dansk kultur, vel ikke nogen kultur overhovedet.
Det er kun ved at forandre og forny sig, at det bedste fra den danske kultur og danske traditioner bevares.
Der er et sidste aspekt, som jeg afslutningsvis vil berøre, det er egentlig et spørgsmål til Dansk Folkeparti.
Det er interessant, at Dansk Folkeparti konstant og helt proportionsløst sværger til den danske kultur, samtidig med at partiet næsten altid argumenterer for, at kulturbevillingerne skal nedskæres.
Hvordan hænger det sammen?
Det er dog utroligt, at Dansk Folkeparti er så optaget af den danske kultur, men ikke ønsker at støtte danske kulturinstitutioner.
På den anden side er det selvfølgelig blot en understregning af, at partiets politik heller ikke på dette område hænger sammen.