Kim Behnke (FP), 1998-09-08:
I 7 år har de økonomiske vinde blæst mildt i ryggen på de skiftende regeringer, vi har haft igennem de 7 år.
Men til trods for det kan vi konstatere, at de 7 år er ikke blevet brugt tilstrækkeligt til at få nedbragt de store gældsproblemer, der er i det danske samfund.
Som jeg diskuterede det tidligere på dagen med den socialdemokratiske ordfører, hr. Jan Petersen, så er det sådan, at det forslag til finanslov, der ligger foran os, jo kun opererer med en afbetaling, nedbetaling, af statens gæld med noget så minimalt som ½ pct. Det er farligt, og det burde være sådan, at det var finansministeren, der holdt den her tale, og ikke en oppositionspolitiker.
Der er snart ikke det marked, hvor der ikke er økonomisk uro.
Vi er så heldige i Danmark, at indtil videre er stormen blæst uden om os.
Spørgsmålet er imidlertid, hvor længe vi kan satse på, at det fortsat vil være tilfældet
Og på det tidspunkt, hvor stormene blæser, så finansministeren ikke længere har milde økonomiske vinde i ryggen, men skal dreje den danske skude op imod strid storm, ja, så er vores problem, at de 7 år, der er gået, ikke er blevet brugt konstruktivt til at få nedbragt statens gæld.
Det vil sige, det kan gå hen og blive rigtig ubehageligt.
Betalingsbalancen er gennem de sidste 5 år spist op med ca. 30 mia. kr.
Finansministeren har på det seneste lovet, at der stadig væk vil være ca. 1 mia. kr. i fortsat overskud, men sandheden er jo, at det aner finansministeren ikke noget som helst om, for så længe der er så meget valutauro, så længe der er så meget ustabilitet i den økonomiske verden, ja, så kan den ene milliard meget hurtigt blive spist op.
Alene det faktum, at de danske eksportvirksomheder i øjeblikket mister ganske betydeligt hver eneste dag i konkurrenceevne, gør jo, at der er grund til bekymring.
Derfor burde en finanslovfremlæggelse og en finanslovbehandling som i dag tage udgangspunkt i den økonomisk-internationale situation, vi lever i, frem for at vi pakker os ind i vat og bilder os ind, at Danmark lever som et lille eksklusivt land på en ø, som ikke vil blive påvirket af de storme, der blæser omkring os.
Så er det også sådan, at det offentlige forbrug igennem de år, vi har haft en socialdemokratisk styret regering, er steget ganske betydeligt.
Man har ganske vist hvert år regnet med, at forbruget i den offentlige sektor skulle stige
Rent faktisk
er det sådan, at på en lang række områder har forbruget, merforbruget, overforbruget, endda oven i købet været ganske, ganske betragteligt.
Vi har på det seneste fået afsløret, at sådan et ministerium som Trafikministeriet har brugt 1 ½ mia. kr. mere på anlægsprojekter, end der var regnet med.
Kulturministeriet kommer ind på en flot andenplads med ca. 350 mio. kr.
De har i alt haft et overforbrug på anlægskonti
på omkring 2 mia. kr.
Det fik Folketingets Finansudvalg til at rynke så meget på brynene, at man nu også har bedt om at få en afdækning af det overforbrug, der igennem flere år har været på edb-området.
For sagen er jo den, at hver eneste gang en offentlig styrelse eller et offentligt kontor har skullet investere i edb, ja, så har der så været tale om budgetoverskridelser i hundredvis af millioner kroners-kassen.
Så den finansminister, der sidder og hævder, at der er styr på tingene, har jo modbevist det, al den stund det var Finansudvalget, der skulle opdage, at der er for lidt styr på anlægsbudgetterne i statens regi.
Det var ikke finansministeren, der kom og fortalte Finansudvalget, at der var noget galt.
Det synes vi er flovt, specielt når vi taler om beløb af den størrelsesorden, jeg netop har nævnt.
Det har været diskuteret tidligere i dag, hvor meget antallet af offentligt ansatte er steget.
Jeg vil såmænd holde mig til de officielle statistikker, regeringen fremlægger, som viser, at det er over 10.000 ekstra, der bliver ansat i den offentlige sektor om året.
Regeringen henholder sig så til, at det er ude i kommunerne, at det er ude i amterne.
Det er hjemmehjælpere, det er folk, der skal passe børn, det er sygeplejersker osv., og det er der ingen der har noget imod.
Jeg så forleden dag en meget interessant opgørelse, som på pædagogisk vis viser, hvordan det går os i ministerierne herinde på Slotsholmen.
For 3 år siden var telefonbogen over medarbejdere på Slotsholmen på 242 sider.
I dag er den samme telefonbog på 294 sider.
Så også centralt i ministerierne bruger man løs.
Man ansætter ekstra medarbejdere vel at mærke i en tid, hvor der ikke kan argumenteres fagligt for en eneste af disse nyansættelser.
Bevares, der kan være brug for omlægninger.
Der kan være folk, som har siddet og spildt deres tid med ligegyldigheder, som kan sættes til noget aktiv, men en nettoansættelse er der ikke brug for.
Parkinsons første lov er den, der siger, at antallet af medarbejdere i det offentlige stiger, næsten uanset hvad man gør.
Parkinson har lavet en anden lov.
Det er den, der siger, at udgifterne stiger, indtil de dækker indtægterne, og i erkendelse af det, i erkendelse af, at uanset hvor meget vi snakker om at sætte udgifterne ned, så er det, der er afgørende, at hver gang der er en krone i indtægt, så bliver den brugt. Det er så vores opfattelse, at vi skal ind og have de offentlige, i særlig grad statens, indtægter bragt ned og så ad den vej tvinge en nedsættelse af udgifterne igennem.
Vi glæder os derfor selvfølgelig over, at regeringen regner med at skulle sænke selskabsskatten.
Vi synes, ambitionsniveauet måske er lidt lavt.
Vi ville godt have det sådan, at Danmark var det førende land i Europa, det land med den laveste selskabsskat, sådan at virksomheder kommer til positivt at vælge Danmark som det sted, de slår sig ned. Det ville da være dejligt, hvis København blev fyldt med store, internationale moderselskaber, som lagde sig her og betalte 15 eller 20 pct. i selskabsskat.
Det er virksomheder, som typisk har en meget lille forureningskvote med sig, og det er virksomheder, som slæber nogle arbejdspladser med til Danmark.
Det ville da være en positiv udvikling, frem for at vi blot hele tiden lægger os i hælene på udviklingen.
Men sagen er jo den, at ud over at man sænker selskabsskatten, kommer der i de kommende år et ganske betydeligt merprovenu, fordi den centralisering af selskabsligningen, som man har vedtaget og foretaget, jo budgetterer med, at man ude omkring i virksomhederne skal indkradse ekstra millioner kroner.
At det så er en uforskammethed over for virksomhederne, over for virksomhedernes revisorer, er så en anden sag, for det er jo en direkte påstand om, at de ikke har lavet deres arbejde ordentligt, og at de mere eller mindre benytter sig af svindel.
Det er ikke en opfattelse, vi har, snarere tværtimod.
Man har i forbindelse med overenskomstforhandlingerne i foråret spurgt ganske mange lønmodtagere: Hvad vil De helst have, mere i løn eller mere fritid?
Svaret var, at folk hellere ville have mere fritid, ikke fordi de havde noget imod at få mere i løn, men som ganske mange lønmodtagere sagde: Hver gang vi får en lønforhøjelse, bliver pengene indkradset i højere skatter.
Så hellere have nogle flere fridage; det ved vi, hvad er.
Og det afdækker jo den udbredte holdning, der er i befolkningen, nemlig at det ikke kan betale sig at få mere i løn, for med de høje personskatter, vi har, får man ikke noget som helst ud af det.
Det bør man lave om på.
Man bør følge de anbefalinger, de dokumentationer, der ligger i Rockwoolfondens rapport, og sørge for, at de mennesker, der er i arbejde, de mennesker, der hver eneste morgen, hver eneste dag sørger for, at hjulene kører rundt, får mere ud af det arbejde, de laver.
Så kunne man gå ind og fjerne nogle af de skattefradrag, der er, og det undrer os fortsat, at regeringen i jagten på skattefiduser ikke er faldet over den kendsgerning, at man kunne spare 3,2 mia. kr., hvis man fjernede fradragsretten
for faglige kontingenter.
Der er intet argument for, at man har fradragsret for faglige kontingenter.
Der er en række andre fradrag, man har fjernet, og man har ødelagt folks rentefradragsret osv., hvilket var dumt, men fradragsretten for faglige kontingenter har man ikke fjernet.
Det kan kun være, fordi man i Socialdemokratiet er bange for, at fagbevægelsen vil lukke for det varme vand til selve partiet.
Ellers er der ingen begrundelse for, at lige præcis den fidus ikke bliver luget ud af skattelovgivningen.
Så har regeringen jo også indledt et særligt korstog, som skal gøre, at man får flere penge i kassen,
uden at det ser ud, som som skatterne stiger.
Det gør man ved at lade brugerbetalingen stige ganske betragteligt.
Det fremgår af regeringens plan frem til år 2005, at der skal mere og mere brugerbetaling til.
Og det foregår på den lidt smarte måde, at man først skaber lidt dårlig samvittighed hos borgerne, f.eks. på det seneste, hvor folk skal have dårlig samvittighed over, at der ikke er tilstrækkelig mange gamle biler, der bliver skrottet.
Så kommer afladet fra regeringen: Der bliver lige lagt 100 mio. kr. ekstra om året i afgifter på bilerne.
Folk vil bøje nakken og betale regningen og sige: Nå, men det er også vores egen skyld.
Vi kunne jo lade være med at lade gamle bilvrag stå rundt omkring.
Men i betragtning af, at bilfolket i forvejen betaler mellem 30 og 35 mia. kr. til staten, er der jo rigeligt af penge at tage af, hvis man har brug for at få skrottet bilerne.
Næ, det er et nyt skatteinstrument, det er en ny måde at opkræve penge på.
Og på tilsvarende vis har man anbefalet kommunerne og amterne, at de også skal gå ud og lave flere forskellige former for brugerbetaling.
Nogle steder er man mere ihærdige og idérige end andre steder.
Jeg så for nylig, at en by som Vejle har tænkt sig at lave en særlig afgift på de handlende langs med gågaden, en såkaldt gågadeafgift.
Århus kalder det ikke en gågadeafgift, næ, der er det en vadestedsafgift.
De restauranter og butikker, der ligger langs med det attraktive vadested, skal betale en særlig afgift til kommunen, som om det, at virksomhederne har god omsætning og god økonomisk gænge, ikke er nok i sig selv. Så er der fjernvarmen og elværkerne.
Dér satte man embedsmænd til at regne alle regnskaberne igennem både forlæns og baglæns, og så opdagede man, at man minsandten kunne opkræve 1,1 mia. kr. ekstra om året.
Det betyder ganske vist, at ganske mange familier får deres økonomi ødelagt, men det er der jo ikke noget at gøre ved.
Man har fundet et sted,
hvor man under dække af brugerbetaling og grønne afgifter osv. kan hente over 1 mia. kr. ekstra til statskassen.
Og det er jo en smart måde at gøre det på, for det ses ikke direkte på lønningssedlen, men det ses i bunden af tegnebogen, når der er mere lommeuld end penge tilbage.
Og så er der de konstante løfter om, at man skal have gjort noget ved det administrative bøvl.
Det må jo siges, at det efterhånden har sådan et omfang, at selv embedsværket godt kan se, at der er noget galt.
Derfor, for at få mindre administrativt bøvl i Århus Amt, har man vedtaget, at nu vil man ansætte nogle medarbejdere på amtsgården, som skal hjælpe virksomhederne med at komme ud af det administrative bøvl. For mig at se må grænsen efterhånden være nået, for hvordan skal de medarbejdere finansieres?
Jo, gennem højere skatter på de virksomheder, som i forvejen har det problematisk.
Det burde være en bunden opgave for Folketinget at fjerne noget af det administrative bøvl.
En del af debatten i dag har naturligvis drejet sig om ledigheden.
Vi har kigget lidt på tallene og må sige, at det undrer os, at man helt passivt ser på den udvikling, vi har oplevet de senere år.
I 1992 havde vi 318.000 ledige.
Hvis vi ser bort fra, hvad de fik i dagpenge, så kostede det 12,4 mia. kr. eller ca. 39.200 kr. pr. stk.
I 1998 forventer man kun at have
190.000 ledige, men da koster det 15,5 mia. kr. eller 81.700 kr. pr. stk. Det vil sige, at mens ledigheden er faldet over de 5 år, mens antallet af personer, systemet skal forvalte, er faldet ganske betragteligt, ja, så er udgifterne pr. næse steget til mere end det dobbelte.
Det kan jo ikke være rigtigt, at det skal være tilfældet, og derfor kan man uden at skære så meget som én eneste krone i dagpengene spare 10 mia. kr. ved at sørge for, at det antal kroner, man bruger pr. ledig i systemet, er det samme som i 1992.
I øvrigt viser de samme beregninger, at det, det koster, hver gang det offentlige sætter én i arbejde, hver gang der er én, der går ud af ledighedskøen, faktisk er 1 mio. kr. for skatteyderne.
Det vidner om, hvor urimelig omfattende hele den ledighedsfabrik i det offentlige er blevet.
Den velfærd, vi i dag har at byde på, er jo på nogle punkter blevet en smule overdrevet, for nu at sige det pænt.
Jeg læste med undren den 18. august, at statsministeren mente, at man med fordel kunne indføre en særlig præmie, hvis folk ville lade være med at efterspørge efterløn, og jeg har før set, at folk mente, der skulle udbetales en særlig præmie til de borgere, der ville lade være med at efterspørge pasning af deres børn.
Man indfører altså nogle forskellige velfærdstilbud, og når så det går galt, det løber løbsk, vil man betale folk for at lade være med at benytte sig af dem.
Jeg synes, det er interessant.
Jeg vil også godt have penge for at lade være med at gå i teatret, og jeg vil også godt have penge for at lade være med at køre på de offentlige veje, for jeg har nemlig ingen bil.
Først var det børnene, og nu er det altså efterlønsmodtagerne, der skal have penge for at lade være med at efterspørge offentlige ydelser.
Dér er velfærden løbet løbsk.
Det samme er den omkring orlovsordningerne.
Jeg er fuldstændig enig med dem, der peger fingre og siger til regeringen, at det ikke kan være rigtigt, at sunde og raske mennesker, som kan udføre et stykke arbejde, som er glade for at udføre et stykke arbejde, sendes på orlov med statstilskud, mens man så skal ud og have fat i nogle, der er uarbejdsdygtige, og så skal give tilskud til, at de kan komme i fleksjob og skånejob.
Var det da ikke nemmere at afskaffe orlovsordningen og sørge for, at de sunde og raske arbejdsdygtige bliver på deres arbejdsplads, og lader dem, der ikke kan betjene et arbejde længere, få lov til at have en ordentlig tilværelse?
På det seneste er det så også blevet foreslået, at vi skal til at arbejde mere end 37 timer på nær dem, der er børnefamilier.
Ud over at det måske er en indirekte tilskyndelse til at få fødselsraten op i Danmark, fordi man er bekymret over, at danske kvinder gennemsnitlig kun får 1,67 børn, så kan vi ikke se, hvad formålet er.
Allerede i dag er det jo sådan, at man har mulighed for at arbejde langt mere end 37 timer om ugen, og ganske mange danskere arbejder mere end 37 timer om ugen.
Politimanden kører bus, og skolelæreren kører taxa osv.
Folk er nemlig nødsaget til at arbejde langt mere end 37 timer om ugen, hvis de skal være i stand til at betale de høje skatter og afgifter.
Allerede i dag er det sådan, at når man går på arbejde mandag, tirsdag, onsdag og halvdelen af torsdag formiddag, så arbejder man udelukkende for det offentlige.
Først torsdag eftermiddag og fredag kan man være heldig at tjene lidt penge til sig selv og familien.
Derfor hænger den diskussion om at gøre arbejdstiden mere fleksibel, så børnefamilierne skal have nedsat arbejdstid, og alle mulige andre skal have forøget arbejdstid, ikke sammen.
Det eneste, man får ud af det, er, at der skal ansættes en masse flere i det offentlige til at administrere det.
På det forslag til finanslov, vi har foran os, er der efter Fremskridtspartiets opfattelse nogle steder, hvor der godt må bruges flere penge.
Vi er nemlig ikke enige, når pacifisterne står i kø for at komme på Folketingets talerstol og siger, at der skal spares på forsvaret.
Det er de samme mennesker, som da koldkrigen brusede, også gik på talerstolen og sagde: Vi kan godt skrotte det danske forsvar.
Vi er ikke blevet mere imponerede af deres argumenter, blot fordi der ikke er krig lige i øjeblikket.
Og i øvrigt skal vi minde om, at tre fjerdedele af forsvarsbudgettet er lønudgifter, så hvis man vil følge hr. Frank Aaens logik i anden sammenhæng, er det altså direkte dumt at spare på forsvaret. Så er der vores politi, som man jo også har tænkt sig at der skal spares på.
Vi synes, det er dumt.
Vi synes tværtimod, at man skal sørge for, at der bliver et større optag på politiskolerne, fordi den aldersprofil, der er ved politiet i øjeblikket, ikke bare bekymrer politiet, men også os.
Endelig er der brug for, at vi på sundhedsområdet ikke bare bevilger nogle flere penge, men også får nogle omstruktureringer, sådan at tingene kommer til at fungere bedre.
Og så er der år 2000-problemet.
Det, som ingen vil tale om, men som jo kommer snigende.
Det kan bekymre os, at finansministeren ikke mener, at den danske stat vil få én eneste krone i udgift.
Jeg kan betro finansministeren, at et velorganiseret land som Schweiz forventer i 1999 at bruge det, der svarer til 9 mia. kr.
Det er efter vores mening uforsvarligt at gå i gang med 1999, uden at der er afsat én eneste krone til det formål.
Hvad så hr. Kim Behnke, hvor skal alle pengene komme fra?
Tager vi f.eks. området med det sociale bedrageri, ja, så viser det sig nu, at op imod 4 mia. kr. hvert år bliver snydt ud af de offentlige kasser; det er børnetilskud, boligsikring, bistandshjælp og fripladser.
Og det lidet flatterende er, at to tredjedele af de sager, man har fundet, er sager, hvor vores nye etniske medborgere er involverede.
Det er indvandrere, og det er flygtninge, som står i spidsen, når det gælder om at bedrage de offentlige kasser.
Det kan man stoppe, og så kan man have de 4 mia. kr. at bruge til andre og bedre formål.
Da Told og Skat for nylig var på razzia for at se, hvordan det går til i kiosker og etniske restauranter, kom der 30 mio. kr. direkte ned i kassen ved den runde, og det var kun ca. 400 restauranter, hvoraf ikke engang 100 viste sig at have orden i tingene.
Igen var det fup og svindel, det, der foregik, og der var en masse tyvekoster, der var en masse svindel med varer, der ikke var importeret på korrekt vis osv.
Der er altså steder nok at tage fat.
Så er der kulturområdet.
Jeg har noteret mig, at kulturministreren ikke var enig med billedkunstnerne i, at der skulle udbetales 143 mio. kr. ekstra i statstilskud til dem, sådan at hver gang vi gik forbi et billede og kom til at kigge på det, udløste det en eller anden form for statstilskud.
Det var dog for vanvittigt.
Men da det samlede offentlige kulturbudget er på 11 mia. kr. om året, må det kunne lade sig gøre at finde en enkelt krone, som kan gå til f.eks. at sikre en hjertepatient eller en kræftpatient overlevelse.
Så er der folkeoplysningen.
Efterhånden som palmebladsfletning og krystalhealing blev fremstillet i pressen, stod politikerne jo i kø for at sige, at det syntes de også, man burde gøre noget ved.
Jeg kunne sige til Det Konservative Folkeparti og hr. Brian Mikkelsen, at deres eget oplysningsforbund, FOF, såmænd ikke holder sig tilbage, når
det gælder om at komme med eksotiske tilbud
De penge kan man selvfølgelig også spare på, uden at der sker noget som helst ved det.
Kigger man derimod på de store klodser som indkomstoverførslerne, ja, så fylder de jo meget.
Men det er jo ikke folkepension, det er jo ikke førtidspension, det er jo ikke dagpengene, man vil ind og skære i - ikke engang fra Fremskridtspartiets side - næh, det, man skal gøre, er præcis den diskussion, som man nu har taget op, nemlig at sørge for, at folk er færdige noget før med deres uddannelser, og at de venter noget længere, inden de går på pension.
Det synspunkt er rigtigt.
Det synspunkt har jeg prædiket i mere end 15 år.
Det glæder mig, at det er et synspunkt, der nu også optager regeringen.
Så konklusionen for Fremskridtspartiet på det forslag til finanslov, der ligger foran os, er, at der er masser af steder, hvor vi kunne blive enige om at lave nogle justeringer, og hvis finansministeren får brug for fire mandater for at få kabalen til at gå op, er vi selvfølgelig til rådighed. Til Venstre og De Konservative vil vi gerne sige, at de partier skal passe på, at succeskriteriet for et finanslovforlig ikke kun bliver at holde SF og Enhedslisten væk.
Der må og skal mere positive ting til, ellers kan 1999 gå hen og blive et ubehageligt år, både når den økonomiske udvikling i verden omkring os og den økonomiske udvikling i Danmark går hen og får brug for, at der er mere styr på finanserne.