Lars Løkke Rasmussen (V), 2003-02-28:
Efter regeringens opfattelse er det, der er behov for på området her, et bredere og mere sammenhængende alternativ til ideen om fixerum, som her relanceres af Socialdemokratiet, et alternativ, der består af konsekvente og vedvarende bestræbelser for kvalitativt og kvantitativt at fastholde og udbygge den eksisterende indsats, som jo faktisk på mange måder virker.
Indsatsen skal ske over en bred kam og dermed afspejle, at sociale problemer, stofmisbrug og narkotikakriminalitet hænger uløseligt sammen.
Det skal ske i nært samarbejde med den enkelte og de pårørende, med private organisationer og institutioner samt med skoler, foreninger og diskoteker i nærmiljøet.
Regeringen agter i foråret at fremlægge en national tværministeriel handleplan for en sådan styrket indsats, en egentlig kamp mod narkoen.
Handlingsplanen skal udstikke mål og midler til opnåelse af konkrete resultater inden for forebyggelse, social behandling, lægelig behandling, retshåndhævelse og behandling af kriminelle stofmisbrugere.
Regeringen vil altså hellere tage kampen mod narkotikamisbruget op end kaste håndklædet i ringen, som etablering af fixerum jo, når alt kommer til alt, er udtryk for, og efterfølgende blive konfronteret med nye krav om en endnu mere konsekvent skadereduktion, der uvægerligt vil underminere narkotikapolitikkens grundlag.
Jeg vil gerne sige, at regeringen er helt på det rene med, at man ikke kan slå forslagsstillerne bag dette beslutningsforslag i hartkorn med tilhængere af en egentlig legalisering af narkotika, det skal jeg nok dy mig for at gøre.
Men omvendt er der jo ikke skyggen af tvivl om, at tilhængere af legalisering af brugen af narkotika til rusformål vil betragte det som en landvinding af dimensioner, hvis det skulle lykkes at lovliggøre de fixerum, som beslutningsforslaget jo reelt handler om, selv om man så til lejligheden har valgt at besmykke det gamle forslag om fixerum med en ny overskrift.
Der er heller ikke tvivl om, at man fra legaliseringstilhængernes side vil udnytte enhver mulighed for yderligere liberalisering ved at påpege nye inkonsekvenser i narkotikapolitikken efter en lovliggørelse af fixerum.
For det er jo ikke sådan, at man ved at følge forslaget her har trukket en klar streg.
Når det er sagt, vender jeg mig til teksten i beslutningsforslaget, og jeg citerer fra bemærkningerne: »For det tredje må personalet ikke direkte hjælpe med indtagelsen af ulovlig narkotika.« Her leverer forslagsstillerne jo selv det første klokkeklare eksempel på en inkonsekvens.
Folketinget får ikke nogen forklaring på, hvorfor grænsen
lige går dér.
Et andet eksempel: Hvorfor skal det være en betingelse, at brugerne af fixerummet lader sig registrere?
Enhver afvisning af en narkoman vil jo betyde, at man henviser stofmisbrugeren til at fixe på et sted og på en måde, der øger risikoen for skader, igen stik imod hovedformålet bag beslutningsforslaget.
Hensynet til videnskabelig evaluering kan da ikke gå forud for hensynet til stofmisbrugeren, eller kan det?
Det er jo også nærliggende at spørge, hvorfor der ikke i fixerummet skal være mulighed for at få testet styrken og renheden af det stof, man skal til at indtage,
det ville da også være en konsekvent form for skadereduktion, i stedet for at vente passivt på, at en stofmisbruger uforvarende kommer til at tage en overdosis eller bliver syg af et urent stof.
Man kunne også spørge, om ikke fixerummene burde udbygges med en opsøgende tjeneste, som kunne hjælpe de allerhårdest belastede stofmisbrugere, der på grund af deres tilstand ikke er i stand til at møde frem i et fixerum.
Dilemmaet bliver endnu mere klart, når man stiller spørgsmålet: Hvis det offentlige etablerer fixerum, hvorfor skal det offentlige så ikke også simpelt hen udlevere heroinen, i stedet for fortsat at lade stofmisbrugeren være henvist til at begå kriminalitet eller prostituere sig for at kunne skaffe heroinen på det illegale marked, for dernæst at skabe et helle, hvor heroinen kan injiceres lovligt?
Regeringen efterlyser derfor fra forslagsstillerne nogle rationelle begrundelser for at fravælge sådanne yderligere skadereducerende skridt.
Forslagsstillerne har forsøgt at trække nogle grænser, men uanset hvor grænserne trækkes, vil de være inkonsekvente i forhold til et overordnet mål om skadereduktion, og dermed er forslaget her et udtryk for en glidebane i retning af en legaliseringspolitik.
Bærende for tanken om fixerum er jo, at hensynet til skadereduktion må have absolut forrang.
Med en beslutning om etablering af fixerum vil man derfor uvægerligt komme til at runde et skarpt hjørne, man vil komme til at lukke op for en fundamental omdefinering af narkotikapolitikken.
Det er set med regeringens øjne hovedproblemet med beslutningsforslaget.
På den baggrund er det jo ikke synderlig overraskende, at problemstillingen med fixerum rammer lige ned i kernen af FN's narkotikakonventioner, om end jeg ikke skal gøre denne debat til et spørgsmål om internationale konventioner.
Jeg vil blot stilfærdigt sige, at forslagsstillerne øjensynlig slet ikke er opmærksomme på den helt centrale konventionsbestemmelse om, at staterne er forpligtede til udelukkende at tillade anvendelse af narkotika til medicinske og videnskabelige formål.
Man vælger også at se bort fra de klare udtalelser fra det FN-organ, der i narkotikakonventionerne er udpeget til at følge staternes overholdelse af konventionerne, INCB.
Vel vidende at nogle få lande har anlagt deres egen afvigende konventionsfortolkning, har INCB fastholdt sine udtalelser og gentaget dem så sent som i den årsrapport, der blev offentliggjort i onsdags.
Det kan måske undre, at forslagsstillerne uden videre undlader at omtale, endsige forholde sig til den centrale FN-konventionsbestemmelse og til FN-organets klare udtalelser.
Jeg har ellers så sent som sidste sommer gjort Sundhedsudvalget opmærksom på både bestemmelsen og udtalelserne, og jeg kan heller ikke lade være med at nævne, at netop partierne bag beslutningsforslaget jo på andre på politikområder er overordentlig opmærksomme på Danmarks opfyldelse af internationale forpligtelser og respekt for internationale organer.
Men det spiller ingen rolle her, her henviser man til et schweizisk institut for komparativ analyse, eller hvad det nu er, det er, og så er det sådan set ligegyldigt, hvad FN's eget organ mener om denne sag.
Her på narkotikaområdet gælder der åbenbart en helt anden standard for, hvad vi skal følge og ikke følge af internationale konventioner.
Flere fixerum har kun været i funktion i en begrænset periode, og antallet af fixerum er ganske lille set i forhold til antallet af stofmisbrugere i de lande, det drejer sig om.
I Tyskland er der kun fixerum i 5 af 16 Länder, og i hele Australien, som også er fremhævet i bemærkningerne til forslaget, er der kun ét fixerum.
Det er derfor et åbent spørgsmål, om de rapporterede erfaringer ville kunne stå for en kritisk efterprøvning foretaget af et uafhængigt internationalt panel.
Men som sagt er det internationale aspekt og konventionsaspektet ikke det, der ligger mig mest på sinde. Det ligger mig mere på sinde, at vi træder, kunne man sige, et trin op på de etiske dilemmaers stige, uden forinden at have gjort os klart, om vi på det niveau, vi befinder os i dag, kan gøre noget mere.
Derfor vil jeg også gerne sige, at når regeringen ikke kan tilslutte sig beslutningsforslaget, er det ikke udtryk for en manglende erkendelse af, at mulighederne for at begrænse skaderne for nogle stofmisbrugere må anses for at være det umiddelbare mål på kort sigt.
Regeringen er enig i, at der på trods af en udbygning af behandlingskapaciteten, på trods af regeringens målsætning om behandlingsgaranti fortsat er en gruppe stofmisbrugere med nogle helt særlige behov, som det er vanskeligt at dække.
Det er klart, at man over for denne gruppe i første omgang må sætte ind med skadebegrænsende tilbud.
Allerede i dag udgør væresteder, sprøjteprogrammer, metadonbehandling en vigtig del af det samlede tilbud til stofmisbrugerne, og som et flertal i ekspertgruppen om indsatsen for de hårdest belastede stofmisbrugere påpegede sidste år, er der jo alternativer til oprettelse af fixerum.
Flertallet tillagde det betydelig vægt, at det er bedre at anvende øgede ressourcer til styrkelsen af de eksisterende tilbud.
Regeringens vurdering, sådan som jeg indledningsvis har beskrevet den, ligger altså helt på linje med ekspertgruppens flertals indstilling.
Regeringen kan derfor ikke støtte forslaget her, men vender tilbage hen mod sommerferien med et tværministerielt baseret bud på en samlet handlingsplan til bekæmpelse af stofmisbruget i det danske samfund.