Lars Løkke Rasmussen (V), 2002-04-02:
Det har været en spændende debat at sidde og lytte til.
Jeg vil gerne starte med at takke alle for deres engagement.
Der er jo ikke noget overraskende i, at regeringen kommer med dette lovforslag, for der går jo en direkte linje fra de beslutningsforslag, som de to regeringspartier fremsatte i vores tid som oppositionspartier, til lovforslaget her, nemlig de to beslutningsforslag, der var til behandling i sidste samling, om henholdsvis pligten til at formulere udbudspolitik og udfordringsret.
Jeg minder stilfærdigt om - også oven på det sidste indlæg her - at det ene forslag blev varmt støttet af Kristeligt Folkeparti.
Det andet forslag om udfordringsret kunne Kristeligt Folkepartis ordfører ikke umiddelbart støtte, men erklærede sig fra talerstolen parat til at indgå i drøftelser under det videre udvalgsarbejde om det - bare i
en parentes.
Der har været sagt mange ting, og jeg må indrømme, at jeg ved dårligt, hvilket hjørne jeg skal tage fat i for på en rimelig måde at honorere de forventninger om svar på spørgsmål, der har været stillet, men jeg skal forsøge at gøre mit bedste.
Noget af det, der er gået igen, har været spørgsmålet om det kommunale selvstyre.
Der er intet, der ligger denne regering mere på sinde end at stå vagt omkring det kommunale selvstyre.
Derfor er dette lovforslag heller ikke på nogen måder et angreb på det kommunale selvstyre.
Når der nu bliver draget paralleller til debatten i formiddags omkring solenergi, som jeg ikke selv havde lejlighed til at overvære, kunne man jo tilsvarende drage paralleller til den debat, vi havde lige før, vi kom til det her lovforslag, nemlig et forslag om rengøringsstandarder og hygiejnestandarder, hvor Socialdemokratiet altså ved lov ville tvinge alle landets sygehuse til at opfylde nogle helt bestemte hygiejnestandarder, så at sige en helt bestemt måde at gøre rent på.
Det var ikke noget indgreb i noget selvstyre.
Her er der jo ikke tale om, at vi pålægger - i overført forstand - kommunerne en bestemt pligt til at gøre rent på en bestemt måde.
Man kan sige, at vi understreger deres pligt til i overført forstand at gøre rent, og så er det i øvrigt op til dem selv fuldstændig at bestemme, hvad der skal gøres rent, hvor meget der skal gøres rent.
Der er nemlig intet indgreb i det kommunale selvstyre her.
Det her sætter en tyk streg under den gammelkendte sætning om frihed under ansvar.
Det er fortsat kommunerne selv, der fuldstændig suverænt prioriterer, hvilke opgaver der skal løses.
Det er også et svar til fru Marianne Jelved.
Ja, det er de løsninger, man lokalt beslutter sig for.
Det rokkes der ikke ved.
Det eneste, der skabes, er en tydeligere forpligtelse til på en systematisk måde, som er genkendelig fra kommune til kommune, at arbejde sig igennem sin opgaveportefølje og lægge en strategi for, hvordan man vil udvikle den.
Og det får vi alle sammen brug for, for vi lever i et samfund, der er knap på ressourcer. Jeg er meget enig med alle de ordførere, der har sagt, at vi jo ikke skal ansætte flere i den offentlige sektor til at sidde og lave papirnusseri.
Nej, vi skal stå vagt om, at de hænder, der er til rådighed ude i landets kommuner og amter - og i staten for den sags skyld - anvendes på borgernære opgaver.
Det kræver systematik, og det er den systematik, som det lovforslag her for den del, der har med servicestrategierne at gøre, lægger vægt på.
Så har det også været et gennemgående træk hos de skeptiske ordførere, at der primært har været fokus på de nye forpligtelser, som lovforslaget skaber.
Der fjernes jo også nogle forpligtelser.
Det fjerner nemlig alle de dér bakspejlsvurderinger, man har belemret kommunerne med, hvor kommunerne har skullet lave redegørelse for, hvad man har gjort, hvor meget man har udliciteret for, og sende det ind til Indenrigsministeriet, så det kunne stå og samle støv på nogle hylder.
Alt det dér fjernes jo.
Servicemålsætninger, som efterfølgende skulle indrapporteres til Indenrigsministeriet, rene bakspejlsvurderinger, fjernes.
Vi flytter sådan set fokus fra blikket i bakspejlet til blikket gennem forruden.
Det er ikke noget indgreb i det kommunale selvstyre.
Det er sådan set en løftestang til at give det lokale selvstyre ny energi.
Det er hovedsigtet med forslaget her. Så er der den anden del omkring udfordringsretten.
Jeg synes, debatten har været præget af nogle misforståelser her, for udfordringsretten skaber jo ikke nogen pligt i den enkelte kommune til at samle handsken op i den forstand, at man så tvinges til at tage det tilbud, som den private kommer med.
Nej, det, man tvinges til med lovforslaget her, er at tage de private tilbudsgivere alvorligt, at underkaste de bud, der måtte komme, en seriøs og anstændig sagsbehandling på byrådsniveau.
Nu var der nogle, der drog paralleller til Farum.
Jeg forstod ikke helt, hvad de præcist gik ud på, men skulle man drage én, så skulle det vel netop være, at den sag jo viser vigtigheden af, at de politiske dispositioner flyttes ind i byrådslokalet frem for i økonomiudvalgslokalet eller på borgmesterkontoret. Det er jo sådan set sigtet med forslaget her, nemlig at det er kommunalbestyrelsen som kollektivt organ, der må stå til ansvar for at afvise private bud eller acceptere private bud.
Der ligger ikke nogen løsning i - sagt til hr. Arne Toft - at hæve tærskelværdien fra 250.000 kr. til den tærskelværdi, man kan finde i EU's tjenesteydelsesdirektiv.
For EU's tjenesteydelsesdirektiv har jo ikke noget med det her at gøre.
Det går jo på, at hvis man får løst en opgave privat oppe over tærskelværdien, kan man først få den løst privat, når man har lavet et åbent udbud.
Det skaber ikke nogen forpligtelse til overhovedet at spørge, om der er private, der er interesserede i at løse opgaven.
Så det har jo et helt andet sigte.
Sigtet her er jo at invitere den private sektor ind i en ædel kappestrid for at få løst opgaven i det her samfund bedst og billigst med fuld respekt for det kommunale selvstyre.
For det er kommunen selv, der suverænt beslutter, i hvilket omfang og med hvilken grad af temperament man har lyst til at gå ind i privat opgaveløsning eller ej, blot kan man altså ikke bare sige, at det her vil vi overhovedet ikke høre tale om.
Det kan man ikke gøre.
Men det er suverænt kommunen selv, der efter en sagsbehandling, som borgerne også får indsigt i, tager stilling til, om man vil acceptere tilbuddene eller ej. Dermed er det, der er blevet sagt flere steder fra, om, at det her skulle bidrage til at øge utrygheden blandt det offentlige personale, helt forkert.
Tværtimod.
For det, der jo også indgår i forslaget her i den første del omkring servicestrategier, er jo, at kommunen forpligter sig til at formulere et sæt spilleregler for, hvordan man vil håndtere arbejdet med udbud i det omfang, man anvender udbud.
Jeg tror, de fleste vil være enige med mig i, at når der fra tid til anden har været historiske eksempler på, at udbudsforretninger, udliciteringer, er gået helt galt, er en af de hyppigst tilbagevendende forklaringer på det jo netop det forhold, at man rent processuelt ikke har været professionel nok, at man har glemt at involvere sit personale, eller at man har glemt at gøre sig nogle bevidste tanker om, hvordan man skal lave kvalitetsvurdering, både på den objektive målbare kvalitet og den subjektive følte kvalitet.
Det er jo præcis det, forslaget her tager hånd om, at hver enkelt dansk kommunalbestyrelse bliver forpligtet til at formulere et sæt spilleregler.
Så jeg anerkender ikke, at det her skulle være et indgreb i det kommunale selvstyre, tværtimod, det er et bidrag til at vitalisere det kommunale selvstyre.
Så kan man selvfølgelig godt, som fru Marianne Jelved gjorde det, gøre sig munter over nogle formuleringer, og det lytter jeg til og tager ved lære af.
Jeg føler mig da sådan set også rimelig tryg ved, at ordet udvikling havde været lige så godt som ordet nyudvikling.
Vi skal jo alle sammen lære, og det danske sprog har mange facetter.
Det interessante her er jo ikke en insinuering af, at kommunerne ikke skulle løse deres opgaver godt nok, det er slet ikke sigtet overhovedet, men en understregning af, at vi i de tider, vi lever i, skal respektere den velfærdsklemme, vi befinder os i, mellem et skattetryk, som er rigelig højt, på den ene side, og - som fru Marianne Jelved jo også var inde på - borgernes forventninger på den anden side.
Hvis vi skal lukke det gab, betyder det en kollektiv forpligtelse for alle aktører i samfundsdebatten på alle niveauer, stat, amt, kommune, til at være systematisk i vores adfærd, vågne op hver dag med en vision, der hedder, at vi i dag skal gøre endnu bedre, hvad vi gjorde godt i går.
Det er ikke det samme som at rynke på næsen ad den måde, kommunerne løser opgaverne på i dag.
Tværtimod.
Det er sådan set en cadeau til det lokale selvstyre at tro på, at hvis man giver kommunerne de rigtige værktøjer, så kan kommunerne også løse de her opgaver.
Når jeg siger det, er det også for at understrege, at forslaget her jo ikke står alene.
Fru Marianne Jelved var også inde på det.
Der er jo en lang række andre initiativer målrettet mod kommunerne, f.eks. omkring bedre regnskabspraksis, så den bliver mere retvisende, frihedsbrevet, hvor jeg er glad for at kunne konstatere i dagspressen i dag, at KL allerede har indsamlet mere end 500 forslag til regelforenklinger.
Det skal jo gå hånd i hånd med forslaget her.
Jeg har svaret på, hvad de rigtige løsninger er, det er dem, man lokalt finder rigtige.
Jeg vil gerne her afslutningsvis give tilsagn om at indgå i en positiv proces med Folketingets Kommunaludvalg, det siger jo sig selv.
Jeg er glad for de positive tilsagn, der er kommet fra regeringspartierne, det er jo ikke overraskende, men også fra Dansk Folkeparti, og jeg vil gerne her kvittere for det. Jeg forstår, at Dansk Folkeparti gerne vil ind og se nærmere på, om der er elementer i det her lovforslag, der kan blødes op, sådan at forpligtelserne fremstår en lille smule blødere i forhold til kommunerne, og det er jeg åben over for.
Jeg er også åben over for at diskutere, om vi med den tærskelværdi på 250.000 kr., vi her har lagt op til, har ramt det rigtige niveau.
Det kan selvfølgelig diskuteres.
Det gælder jo om at finde det balancepunkt, hvor det så at sige giver mening at udfordre den offentlige sektor.
Det er jo faktisk også i lyset af høringssvarene - når det nu blev insinueret, at vi ikke lytter til høringssvarene - at vi har hævet tærskelværdien fra 100.000 kr. til 250.000 kr., ligesom det er i lyset af høringssvarene fra Amtsrådsforeningen med formanden og hele bestyrelsen, at de undtagelsesbestemmelser, der er i forslaget, efter hvilke Amtsrådet umiddelbart kan afvise en privat udfordring, nægte at samle handsken op uden at kigge på den, er udvidet med et enkelt kriterium.
Så vi har lyttet til høringssvarene.
Og skal vi lytte noget mere, vil vi selvfølgelig gerne gøre det, for regeringen er lydhør også over for befolkningens forventninger om, at vi kan finde balancen mellem skatter, der ikke stiger, og en offentlig opgaveløsning, der udvikles og bliver bedre dag for dag.
Hvis der er et ønske om det, vil jeg selvfølgelig meget gerne drage omsorg for, at også en række ligestillingsorganisationer, jeg havde nær sagt, for god ordens skyld høres her.
Når jeg siger det med for god ordens skyld, er det, fordi det helt uomtvistelige motiv med at foreslå den ændring, vi her lægger op til, sådan set er at styrke ligestillingen.
Forslaget - og det er også et svar på hr. Arne Tofts spørgsmål - ændrer jo ikke på den materielle forpligtelse, kommunerne har til at lave ligestillingspolitik og ligestillingsredegørelser, men flytter alene indberetningspligten fra Indenrigs- og Sundhedsministeren til ministeren for ligestilling.
Og det er i et ærligt født ønske om, at dér hører tingene bedre hjemme.
Så det er ikke et udtryk for, at vi slækker på den bestræbelse, tværtimod er det et udtryk for, at vi understreger den bestræbelse.
Og hvis det er den lille plet, der skal afklares, for at man kan støtte forslaget, medvirker jeg gerne til at indhente nogle høringssvar fra de relevante organisationer.
Jeg er helt sikker på, at når de er indhentet, vil man ikke dér kunne finde en begrundelse for at stemme nej til forslaget.
Beslutningsforslaget fra SF opfordrer regeringen til at tage en række initiativer med henblik på at ensarte de regler, der gælder for kommunernes inkassovirksomhed.
Man må jo sige, at det er et forslag, som favner meget bredt.
Der er ikke alene tale om et forslag, der berører mange ministeriers lovgivning, der er også tale om et forslag, som berører stort set alle de redskaber, som kommunerne har, når de inddriver fordringer, dvs. betalingsordninger, lønindeholdelse, morarenter og gebyrer, modregning osv. Da forslaget er så bredt, og da det i øvrigt vedrører en lang række andre meget komplicerede regler og andre ministerområder, bliver det ikke muligt for mig her fra Folketingets talerstol at foretage en minutiøs gennemgang af alle forslagets delelementer og facetter.
Så jeg vil primært koncentrere mig om en hurtig generel gennemgang af forslaget, nogle overordnede kommentarer, og så vil der givetvis melde sig en lang række detailspørgsmål, som jeg naturligvis er meget indstillet på at bidrage positivt til besvarelsen af under udvalgsarbejdet. Men hvis man analyserer forslaget her, er der fem underpunkter, som jeg gerne vil give et par hurtige kommentarer.
Som det også fremgår af bemærkningerne til forslaget, forestår kommunerne i dag inddrivelse af en række restancer.
Der er primært tale om inddrivelse af restancer på statens vegne og på vegne af kommunerne selv.
Restancerne har meget forskellig karakter; det kan være tilbagebetaling af sociale ydelser, skatterestancer, restancer vedrørende elforsyning, børnepasning, biblioteksafgift, der ikke er betalt - der er allehånde typer.
Eller sagt på en anden måde: Der er langt hen ad vejen en god forklaring på, hvorfor reglerne er, som de er i dag.
Forskellige restancer passer ikke nødvendigvis ned i den samme kasse; det eksisterende system tager højde for kravenes forskellighed og er i høj grad udtryk for, at der skal tages individuelle hensyn.
Eller man kunne også sige det med lidt andre ord: Retssikkerhed, som jo er et ønske, der fremhæves i forslaget her, er jo ikke kun og alene et spørgsmål om ensartethed, retssikkerhed er jo også et spørgsmål om, at rimelige regler opstilles i forskellige situationer, hvor de forskellige regler virker rimelige.
Lad mig nævne bare ét eksempel, ikke for at sætte tingene på spidsen, men for at illustrere tankegangen.
Det ville ikke være rimeligt, hvis kommunerne kunne bruge de almindelige gebyrregler i den kommunale gebyr- og rentelov - en lov, der f.eks. gør det muligt at opkræve gebyr på op til 250 kr. - blot fordi en biblioteksbruger ikke får afleveret sin bog til tiden.
Det ville ikke være rimeligt.
Det er altså et godt, konkret eksempel på, hvorfor det er fornuftigt at have forskellige regler.
Det første punkt angår reglerne for lønindeholdelse, betalingsordninger og betalingsevnevurderinger, hvor forslagsstillerne mener, at samtlige klager over lønindeholdelse, betalingsordninger og betalingsevnevurderinger skal kunne indbringes for fogedretten.
Det synes jeg ikke er noget brugbart forslag.
I dag er det sådan, at fogedretterne alene tager stilling til klager over lønindeholdelse for nogle enkelte krav, navnlig underholdskrav,
mens langt de fleste afgørelser om lønindeholdelse skal påklages i det administrative system, hvor de er truffet.
Forslaget om at forenkle dette system ved at gøre fogedretten til fælles klageinstans er ikke nyt, det har været overvejet ved flere lejligheder.
Når det ikke er blevet til noget, skyldes det, at der er en række hensyn, som taler imod en sådan ordning, og et af disse hensyn vedrører faktisk ønsket om ensartethed i klagebehandlingen.
For langt de fleste krav er det nemlig sådan, at klager over lønindeholdelse følger den almindelige klagevej.
Det betyder, at borgeren kun skal henvende sig til en enkelt klageinstans, selv om indsigelsen vedrører både lønindeholdelse og selve kravets berigtigelse.
Hvis vi springer lidt videre, er der et andet underpunkt om rente- og gebyrreglerne, hvor det er foreslået, at reglerne på dette område gøres ensartede for alle fordringer mod borgerne, som kommunerne inddriver.
Forslagsstillerne mener, at dette vil føre til, at borgerne lettere vil kunne forstå systemet.
Hertil skal jeg indledningsvis bemærke, at kommunerne ikke inddriver statens fordringer på A-skat og moms, som virksomhederne skal indbetale.
Og generelt skal jeg bemærke, at forslaget allerede i vidt omfang svarer til den gældende retstilstand
på området.
Kommunernes renteberegning og størrelsen af de rykkergebyrer, som kommunen kan opkræve, følger som udgangspunkt reglerne i den kommunale gebyr- og rentelov.
Efter loven skal der for de ydelser, der i lovgivningen er tillagt udpantningsret,
betales en rente, som udgør 1 pct. pr. påbegyndt måned, og der kan fastsættes et rykkergebyr på højst 250 kr.
Det er alene for visse særlige fordringer, at der er fastsat særlige regler i lovgivningen.
Når vi taler renteberegning, er dette eksempelvis tilfældet ved inddrivelse af indkomstskat.
Efter disse regler forrentes skattepligtige beløb, der ikke er indbetalt rettidigt, efter en delvis variabel rente, og det var et bredt ønske i Folketinget om, at renten på dette område skulle afspejle renteniveauet i samfundet, der er baggrunden for denne variable rentemodel.
Som jeg nævnte indledningsvis, er der fastsat særlige regler for gebyrer for overskridelse af lånetiden på landets biblioteker.
Dette er også tilfældet for gebyrer ved forsinket betaling af husleje i almene boliger og på energiforsyningsområdet.
I alle tre tilfælde er der tale om gebyrer, der som udgangspunkt vil ligge væsentligt under det gebyrniveau på 250 kr., som kommunerne har mulighed for at opkræve efter den kommunale gebyr- og rentelov.
Regeringen finder ikke, at der er grundlag for at ændre renteberegningen og gebyrstørrelserne på disse særlige områder alene med det formål, at rente- og gebyrstørrelsen skal være ens for alle krav, der opkræves af kommunerne, hvilket er jævnfør det, jeg sagde som en mere politisk bemærkning: At til retssikkerhed hører egentlig også forskellighed, hvis der er en rimelig grund til forskellighed.
Så er der et tredje element, som går ud på, at der bør indføres ens forældelsesregler for de fordringer mod borgere, som kommunerne inddriver.
Her kan jeg oplyse, at et udvalg under Justitsministeriet for tiden arbejder på en revision af de generelle forældelsesregler i forældelsesloven af 1908 og Danske Lov.
Selv om det ikke er tanken, at Forældelsesudvalget skal se på specielle forældelsesregler i anden lovgivning, vil udvalgets forslag naturligvis kunne få en afledet virkning på sådanne særregler.
Regeringen vil derfor afvente udvalgets arbejde, før der tages stilling til eventuelle lovgivningsinitiativer på forældelsesområdet.
Det fjerde element handler om indtrædelses- og modregningsret i krav om overskydende skat m.v., hvor forslagsstillerne vil give kommunerne indtrædelses- og modregningsret over for alle krav, som borgeren har på lovbestemte offentlige udbetalinger, medmindre udbetalingen er undtaget for retsforfølgning.
Forslaget begrundes med, at det i sidste ende vil spare borgerne for omkostninger forbundet med udlæg og lign. Hertil vil jeg sige, at kommunerne på en lang række områder allerede har mulighed for at foretage modregning i eller at indtræde i borgernes krav, bl.a. med hensyn til overskydende skat.
Det gælder f.eks. for tilbagebetalingskrav efter den sociale servicelov, efter boligstøtteloven og efter børnetilskudsloven.
SF's forslag er derfor allerede i vidt omfang ret.
Hvis jeg lige ganske kort skal nå at vende det femte - og det står vel rimelig klart, efter alt det, jeg her har sagt, at det er et rimelig omfangsrigt og også rimelig kompliceret beslutningsforslag, SF har fremsat - så vedrører det regler og afgrænsninger, som myndighederne er underlagt, når der skal foretages lønindeholdelse hos borgerne.
Det anføres i beslutningsforslaget, at disse regler som udgangspunkt bør være ens for alle de fordringer, som kommunerne inddriver, og at der bør ske en samlet koordinering, herunder vedrørende størrelsen af det beløb, som kan indeholdes.
Det gælder, uanset hvilke krav og hvilken myndighed der er tale om.
Så hvis jeg skal opsummere det, jeg her har sagt - og meget mere kunne siges, og meget kan vi jo givetvis også vende tilbage til i det udvalgsarbejde, der forestår - så er der momentvis forslag i SF's beslutningsforslag, som er interessante, men som helhed kan regeringen ikke støtte forslaget.
Jeg er jo i øvrigt bekendt med, jævfør den debat, vi havde under det sidste punkt på dagsordenen, at man i kommunerne og i KL gør sig forskellige overvejelser, hvoraf der i hvert fald er delmængder, som er fælles med det, SF foreslår.
Jeg har en forventning om, at når vi når den frist, der er sat i det frihedsbrev, der også blev omtalt under det sidste punkt, vil vi fra KL få forskellige indspil til den proces, og dem vil jeg og regeringen afvente.
Så med det må jeg altså konstatere, at regeringen som sådan ikke kan støtte forslaget, men der er momentvis elementer, som er interessante, og vi er derfor indstillet på at bidrage konstruktivt til det udvalgsarbejde, som forestår.