Claus Larsen-Jensen (S), 2003-02-06:
Socialdemokraterne er enige i Det Radikale Venstres vedholdende indsats for en mere offensiv dansk europapolitik og for, at vi deltager fuldt ud i EU-samarbejdet. Vi ønsker også, at de tre danske forbehold omkring forsvaret, euroen, asyl- og retsområdet bliver ophævet hurtigst muligt, fordi vi mener, at det skader Danmarks interesser og rolle i Europa. Men vi er altså også dybt optaget af, at når de danske EU-forbehold skal afskaffes, er det, når og fordi et bredt flertal i befolkningen er overbevist om, at det er bedst for Danmark at være helt og fuldt medlem af EU.
Derfor er vi mere optaget af en diskussion med befolkningen om konsekvenserne
af de danske forbehold end af en datoleg om folkeafstemninger. Når man tænker på, hvordan de nuværende regeringspartier i opposition masede på over for den daværende SR-regering for at få folkeafstemninger, kunne man jo godt fristes til modsat at spille det samme spil.
Men vi mener faktisk, at hvis chancen for en folkeafstemning inden en forfatningstraktat har været der, er chancen i dag forpasset i forhold til den tidsplan, der ligger på de her områder.
Derfor vil jeg koncentrere mig lidt mere om det rent indholdsmæssige.
De forudsætninger, der er ganske afgørende for de danske forbehold, er i dag fundamentalt ændret.
Det er i dag andre ting, der er indholdet af samarbejdet inden for forbeholdsområderne, end da vi fik forbeholdene.
Forbeholdene har forskellig karakter.
På to områder kan vi ikke deltage, nemlig euro- og forsvarsområdet, og på det retlige område går forbeholdet ikke på indholdet, som vi sådan set gerne vil være med i, men på selve formen.
Kigger man på udviklingen og ser på euroområdet, må man spørge sig selv: Hvad er det logiske og fornuftige i, at vi har sagt ja til at deltage i hele samarbejdet, når det gælder om at opfylde alle de økonomiske kriterier, men har frasagt os muligheden for at have indflydelse på det, vi skal leve efter, samtidig med at vi ikke har indført de pågældende pengesedler og mønter?
Vi havde sådan set gerne set en folkeafstemning umiddelbart efter den svenske folkeafstemning om euroen, men vi mener faktisk, at det ville kollidere med den tidsplan, der er lagt med hensyn til en ny traktat.
Og når de nye lande kommer ind, bliver det endnu mere grotesk, at Danmark ikke deltager. På forsvarsområdet må man konstatere, at i dag er det noget helt andet end det, man frygtede.
Det vil vi gerne sige
ganske klart til den danske befolkning, og derfor vil jeg også sige om B 52, Kristeligt Folkepartis forslag, at vi afviser forslaget, som det ligger nu.
Men vi vil da ikke sige, at der ikke skal afholdes en folkeafstemning om dette område, hvis det viser sig, at danske interesser tilsidesættes, ved at vi bliver mast ud i eksempelvis Bosnien. På asyl- og retsområdet udvikles samarbejdet sådan, at danske borgere ikke omfattes, hvis vi ikke får parallelaftaler af den udvidelse af rettighederne, som andre borgere i Europa får.
Der vedtages nu fælles regler vedrørende adgang til vore lande og kriterier for behandling af asylansøgninger, og det er da lidt underligt, at vi sådan set gerne vil leve efter reglerne, men ikke ønsker at deltage i fuld skala og have indflydelse.
Vi ved også godt, at når der kommer en ny traktat og man formentlig fjerner den nuværende søjleopdeling, kan det have konsekvenser, ikke mindst på hele det retlige område og asylområdet, som gør, at vores forbehold ikke er i overensstemmelse med reglerne. Det er ikke, fordi man piller ved forbeholdet, men det er simpelt hen på grund af den faktiske udvikling, at det bliver svært at skelne mellem, hvad der var søjle 1, altså fællesskabsmetoden, eller søjle 3, og det bliver man altså nødsaget til at forholde sig aktivt til. Jeg kan også undre mig lidt, fordi jeg fornemmer, der er et stort flertal for, at Danmark kunne tilpasse sig - f.eks. ved at omformulere forsvarsforbeholdet, så vi stort set tager alt det, der er i forbeholdet, med, og sige til danskerne, at nu har vi nyformuleret det her.
Jeg kan også undre mig over, at nogle synes, at vi bare skal lave parallelaftaler på alle områder, for så er alt godt. Så vil vi fungere som et vedhæng
, men vi bestemmer altså ikke indholdet af og retningen i udviklingen på områderne, og man må spørge, om det egentlig er særlig hensigtsmæssigt.
På nuværende tidspunkt ved vi ikke, hvor langt vi kan komme med parallelaftaler, og jeg vil gerne sige, at hvis vi ikke får parallelaftaler på de centrale områder, vil der komme et massivt pres for, at vi deltager i fuld skala
, fordi partierne står bag det. Med den tidsplan, der foreligger nu, hvor det ser ud til, at vi rent faktisk får udkastet til en forfatningstraktat fra konventet i juni, betyder det, at der formentlig starter en regeringskonference umiddelbart derefter.
Arbejdet kan måske oven i købet færdiggøres inden december, og så mener vi faktisk, det er fuldstændig urealistisk at forestille sig én, to eller tre folkeafstemninger om de danske forbehold, inden regeringskonferencen bliver gennemført.
Vi mener i øvrigt også, at hvis danskerne er i tvivl om, hvad det er for en model, vi lander på i det europæiske samarbejde, er det altså meget vanskeligt at sælge reservedelene i form af afskaffelse af forbeholdene, hvis man ikke ved, om det egentlig er den model for den europæiske udvikling, man godt vil have.
Vi tror i øvrigt ikke, at hvis regeringen ikke vil kaste sig helhjertet ind i en folkeafstemning, er det allerede på forhånd halsløs gerning at forestille sig at gennemføre en folkeafstemning, der kan have en chance for at ende med et flertal i den danske befolkning.
Netop fordi vi vil koncentrere os om substansen, vil jeg afslutte med at opfordre regeringen til sammen med et bredt flertal i Folketinget - gerne alle partier i Folketinget - at føre en mere offensiv europapolitik, også når det gælder konsekvenserne af de danske forbehold.
Jeg vil opfordre til, at vi får et tilsagn om systematisk gennemgang af udviklingen
på alle de områder, hvor Danmark har forbehold, ikke mindst i forbindelse med arbejdet med en forfatningstraktat, for at vi kan se, hvilke retlige og øvrige konsekvenser ændringer som eksempelvis afskaffelse af søjleopdelingen i den nuværende traktat egentlig får for os.
For os at se er må hovedopgaven i stedet for en diskussion om, hvorvidt datoen for en afskaffelse af forbeholdene skal være 14 dage eller 1 måned eller 3 måneder tidligere eller senere, være, at vi får en så stor indsigt som muligt i, hvad konsekvenserne, fordele, ulemper osv. egentlig bliver, så vi også i debatten med befolkningen kan få en mere fornuftig diskussion end bare en diskussion om datoer.
Derfor må jeg for nuværende afvise begge beslutningsforslag.