Jann Sjursen (KRF), 1998-06-17:
Statsministeren skabte med sin nytårstale store forventninger om virkelige familiepolitiske fremskridt, og jeg tror, det bl.a. var med til at fremprovokere forårets arbejdsmarkedskonflik, som jo også fik et familiepolitisk islæt efterfølgende.
Men da den længe ventede redegørelse endelig kom, viste det sig, at det, der var lagt op til at blive et af regeringens helt store flagskibe, viste sig at være en gennemhullet pram.
Desværre minder regeringens redegørelse i foruroligende grad om historien om bonden, der forsøgte at pelse soen og måtte konstatere, at det førte til viel Geschrei und wenig Wolle.
Jeg synes, det er bemærkelsesværdigt, at det eneste konkrete element i redegørelsen, nemlig hævelsen af fripladsgrænserne, er genbrug fra pinsepakken.
Når det er sagt - og det er jo ikke sjove toner at slå an i en debat, som gerne skulle være mere fremadrettet - vil jeg dog også gerne sige, at vi fra Kristeligt Folkepartis side vil forsøge at være positive.
Vi vil også forsøge at kigge fremad og glæde os over, at familiepolitikken og familiernes situation trods alt er kommet på Folketingets dagsorden, og at det bl.a. skyldes statsministeren og hans nytårstale.
Inden jeg kommer til det mere konkrete, synes jeg, det er vigtigt at fastslå, at debatten om børne- og familiepolitikken i høj grad er en ideologisk debat.
Den handler om menneskesyn, om forholdet mellem mennesker og samfund, og om familiepolitikken har en selvstændig værdi og plads eller må underordne sig alle andre politikområder.
I redegørelsen skriver regeringen, at børnefamiliepolitikken på linje med andre velfærdsområder er en integreret del af de overordnede velstands- og fordelingspolitiske områder.
Det kan ingen være uenig i.
Men virkeligheden er, at for regeringen er familiepolitikken kun et appendiks til arbejdsmarkedspolitikken.
Familiepolitik er godt, men kun så længe den har et arbejdsmarkedspolitisk formål.
Det var jo også det, vi oplevede i 1995, da regeringen sammen med en række borgerlige partier forringede børnepasningsorlovsydelsen.
Dermed afsløredes det, at børnepasningsorlovens reelle formål var at knække arbejdsløshedskurven og ikke havde en egen værdi i form af et forsøg på at give børnefamilierne bedre vilkår.
Det er også den samme prioritering, der ligger bag regeringens institutionsstrategi i forsøget på at få etableret en pasningsgaranti.
Hvorfor skal børn med vold og magt passes i institutioner i stedet for at give de forældre, der ønsker det, en reel mulighed for selv at passe deres børn?
Jo, for hvis børnene kommer i institution, kan familien levere to styks arbejdskraft til arbejdsmarkedet.
Rent historisk er institutionsbehovet jo også vokset frem som følge af efterspørgsel på arbejdskraft og ikke ud fra en ideel betragtning.
I regeringens ideologi er familien blevet reduceret til leverandør af arbejdskraft til arbejdsmarkedet.
Det er sandheden bag det begreb - i hvert fald ser jeg det sådan - som redegørelsen kalder en social kontrakt mellem Folketing, arbejdsmarkedets parter og familierne.
Statsministeren sagde i sin nytårstale, at tiden er kommet til at skabe rammer for et arbejdsmarked, der giver mere plads og mere rum for hensyn til familien.
Men dermed indrømmer statsministeren jo selv, at det er arbejdsmarkedet, der hidtil har været det primære, og selv om man nu vil lappe lidt på ubalancen, vil det fortsat være markedet, der bestemmer over mennesket.
Det vil være de materielle værdier, der bliver prioriteret på bekostning af de værdier, der ikke kan gøres op i kroner og øre.
I Børneudvalgets nyudkomne rapport begynder forordet med den formulering, at børnefamilierne er samfundets grundsten, og deres trivsel er afgørende for, hvordan vi går fremtiden i møde.
Det synspunkt er som taget ud af Kristeligt Folkepartis program.
Vi mener, at familierne reelt er samfundets grundsten, men det betyder ikke, at familierne skal isolere sig og lukke sig inde i sig selv, og vi ønsker heller ikke at være talerør for børnefamilierne som særinteressegruppe.
Vores politik tager udgangspunkt i vores overordnede samfundssyn, nemlig at familien skal prioriteres, fordi et godt familieliv er udgangspunktet for et sundt samfunds- og arbejdsliv.
I dagens debat bliver børn og familier i alt for høj grad betragtet som et problem, fordi man ikke tillægger familien selvstændig egenværdi.
Kristeligt Folkeparti mener, at familierne er den største samfundsmæssige ressource, vi overhovedet har, og derfor skal vi tage udgangspunkt i familien og ikke i arbejdsmarkedet eller andre steder.
Familien er personlighedens vugge, og de allerførste år for et barn er helt afgørende for personlighedsudviklingen.
Uanset hvor dygtige pædagoger og institutioner vi har, kan de ikke erstatte en far og en mor og den tryghed og nærhed, de kan give.
Heller ikke familiens funktion som solidaritetsskole kan erstattes.
Det er i familien, i de nære, sociale fællesskaber, at ægte solidaritet først og fremmest bliver en del af den enkelte, og hvis vi ikke lærer at give af os selv og vort eget i det nære fællesskab, hvordan skal vi så senere kunne gøre det i det store? Selvfølgelig er der ingen familier, der er perfekte, men der er ikke noget realistisk alternativ til familien som samfundets grundlæggende institution.
Det er familierne og de små fællesskaber, der holder samfundet sammen, og derfor kan familiepolitik heller ikke betragtes isoleret.
Det er udtryk for familiepolitik, når vi f.eks. fra
Kristeligt Folkepartis side ønsker et skattesystem, som giver fuld mulighed for at overføre et uudnyttet bundfradrag fra den ene ægtefælle til den anden, så forældre kan få råd til at vælge selv at passe deres børn.
Det er udtryk for familiepolitik, når vi ikke kan gå ind for en pinsepakke, som vil slå fødderne væk under mange børnefamilier, som lige har købt hus.
Det er udtryk for familiepolitik, når vi går imod at give enlige kvinder lov til at modtage kunstig befrugtning - vi mener nemlig, at et barn har krav på både en far og en mor - og det er også udtryk for familiepolitik, når vi går mod heldagsskolen, som bliver endnu et daglangt opbevaringssted for børnene og derfor yderligere vil splitte familierne og cementere en situation, hvor både børn og forældre har heltidsudearbejde.
Tingene hænger sammen.
Det konkrete hovedproblem for dagens familier er, at børn og forældre har for lidt tid til hinanden.
Det er en skrøne, når det bliver sagt, at værdien i samværet mere handler om kvaliteten end om kvantiteten.
Man kan nemlig ikke få kvalitet uden kvantitet, og børn er ikke automater, som står til rådighed for fortroligt samvær, når forældrene lige har et kvarter tilovers.
Den overraskende store succes, den forbedrede børnepasningsorlov fik med omkring 50.000 forældre på orlov i slutningen af 1994, viser, at mange forældre reelt er parate til at investere i mere tid sammen med deres børn; men det kræver altså også, at de har økonomisk mulighed for det, og når vi kommer til de konkrete initiativer, står genoprettelsen af orlovsydelsen derfor højt på Kristeligt Folkepartis ønskeseddel.
Det var derfor skuffende for os, at regeringen blankt afviste vores forslag om dette ved førstebehandlingen af L 79 for 2 uger siden, og det var specielt skuffende, fordi afvisningen skete med henvisning til den ventede børnepakke, som efterfølgende viser sig ikke at indeholde så meget af den slags.
Overordnet set handler det jo om at give forældrene mulighed for valgfrihed i børnepasningen, og her giver orlovsordningen trods alt mulighed for at vælge at passe sine egne børn i en periode; men for Kristeligt Folkeparti er målet, at pengene skal følge barnet.
Vi mener ikke, det er rimeligt, at kommunerne skal binde 50.000 kr. i bleen på de børn, der bliver passet på institution, mens de børn, der bliver passet hjemme, ikke får en krone.
Det handler igen om at prioritere arbejdsmarkedet frem for familien.
Skal samfundet virkelig kun yde tilskud til børnepasning, når familien til gengæld stiller med to stk. arbejdskraft?
Pasningsgarantien kan og skal opnås ved, at de forældre, der vil, får økonomisk mulighed for selv at passe deres børn.
Er det virkelig en uopgivelig forudsætning for vores velfærdssamfund, at vi har verdensrekord i erhvervsfrekvens?
I Norge har man netop indført kontantstøtten, som er en model for pengene følger barnet-princippet, og i Finland har man også kendt det princip længe.
Kristeligt Folkeparti går også ind for, at Folketinget lovgiver om at give forældre med børn under skolealderen ret til deltid, for vi tror simpelt hen ikke på, at arbejdsmarkedets parter selv kan og vil aftale sig frem til en sådan ret.
Hvis vi samtidig lader pengene følge barnet, vil det også være økonomisk muligt, hvis ellers flere kommuner opretter flere pladser til deltidsarbejdende.
Selvfølgelig kan alle familiernes problemer ikke løses af Folketinget; men det er vores opgave at give familierne nogle gode rammer, så de kan fungere, og forbedringer på familieområdet kan ikke gennemføres uden lovgivning.
Det var nødvendigt at give forældre en lovfæstet ret til orlov, og det er også nødvendigt at give dem en lovfæstet ret til deltid. Jeg tror ikke, arbejdsmarkedets parter alene kan klare den sag, men selvfølgelig skal vi - som regeringen også lægger op til - have en dialog med arbejdsmarkedets parter.
Sammenfattende vil jeg sige, at vi påskønner, at børnefamilierne er kommet på dagsordenen, og vi påskønner sådan set også regeringens initiativ med denne redegørelse.
Den giver dog et bedre overblik og et bedre udgangpunkt for den fortsatte debat, selv om vi mangler de konkrete initiativer.
Dem tror vi ikke regeringen alene kan levere, men jeg vil godt tilsige, at Kristeligt Folkeparti vil komme med nogle bud, ikke mindst i den kommende folketingssamling. Så vil jeg sige til sidst, at forslagene i redegørelsen om oprettelse af familieværksteder og i det hele taget indsatsen i forhold til de svagest stillede er områder, som vi meget gerne vil diskutere videre med regeringen, og her er det klart, at der ikke kan lovgives lige her og nu.