runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Charlotte Dyremose (KF), 2004-01-20:
Der er ikke nogen som helst tvivl om, det tror jeg ikke at nogen kan være uenig i, at det er utrolig vigtigt, at børn, der f.eks. har mistet en forælder eller en anden nærtstående, får hjælp til at bearbejde deres sorg.
Men det er også ofte sådan, at det er den hjælp, man kan få fra familien, fra netværket eller fra frivillige, der ender med at blive den mest naturlige hjælp, den hjælp, der hjælper bedst, fordi den er en del af hverdagen, og fordi den kommer fra mennesker, som man i forvejen har et nært forhold til, og som man holder af; mennesker, som på forhånd kender og holder af barnet og ønsker alt det bedste for det.
Lad os ikke undervurdere familien og netværket i sådanne situationer, og lad os passe på, at vi heller ikke kommer til at flytte den opgave, som er så utrolig vigtig for familien i bearbejdelsen af sorgen, væk fra den pågældende familie.
Familierne har jo ofte brug for at bearbejde sorgen sammen.
Det kan give sammenhold, og det kan styrke familien ud af den krise, man er i.
Men så er der også børn, der ikke har det netværk, og der er familier, hvor man ikke har styrken og overskuddet til at hjælpe i situationen.
Det kan f.eks. være, når den anden forælder er så hårdt ramt af tabet af ægtefællen, at vedkommende ikke har overskuddet til at være der for børnene og til at give dem den styrke og tage de samtaler med dem, som er nødvendige.
Det er jo også derfor, at vi i Det Konservative Folkeparti er så glade for, at det netop er en forpligtelse fra kommunernes side, at man skal tage vare om de børn, der ikke får den nødvendige hjælp.
Spørgsmålet, som rejste sig i mit hoved, da jeg læste beslutningsforslaget igennem, var primært: Hvordan hjælper vi de børn til at få hjælpen, som vitterlig ikke har netværket eller den familie, der har styrken i situationen?
Derfor fik jeg læst lidt op på reglerne, som jeg og Det Konservative Folkeparti faktisk vurderer er ganske udmærkede for den gruppe af børn, som netop har et særligt behov, og som ikke kan få støtten i hjemmet, for de kan få den fra kommunen.
Hvordan opdager man, at far eller mor ikke har ressourcerne til at hjælpe det her barn?
Derfor har jeg spurgt lidt til det og fundet ud af, at man rundtomkring skulle være rimelig godt orienteret om den underretningspligt, som man har f.eks. på skolerne, men at det til gengæld somme tider opleves, at der kan være nogle barrierer for faggrupperne til at bruge de regler om underretningspligt.
Det er derfor en af de ting, som jeg mener det er vigtigt at vi tager fat på, også i forbindelse med den anbringelsesreform, som vi er i gang med ovre i Socialministeriet på nuværende tidspunkt.
Vi skal sikre os, at det personale, de fagpersoner, som er omkring børnene, uanset om vi taler om børn, hvor forældrene ikke fungerer, ikke er gode forældre, eller hvor vi taler om børn i krise, der f.eks. har mistet en forælder, bliver så gode som muligt til at opdage de her situationer.
For vi mener fra konservativ side, at det er det, der er vigtigt, altså at vi fra offentlig side opdager, hvornår det er, der skal tages fat om et barn.
Jette Jespersen (DF), 2004-01-20:
Et barn, der bliver udsat for en stor sorg eller krise - det kan være at miste et familiemedlem eller i allerværste fald begge familiemedlemmer, kammerater i skolen, en skolelærerinde eller anden nærtstående person - skal naturligvis have al den hjælp og støtte, der skal til.
Det er Dansk Folkeparti helt enig i.
Men vi mener også, at det offentlige skal træde varsomt i sådanne sager.
Er det en familie, der er stærk nok til selv at løse problemerne og hjælpe den unge gennem en tung periode, må og skal det så have førsteprioritet?
Er det modsatte tilfældet, skal der omgående sættes ind med professionel hjælp.
Her er der jo allerede i dag flere muligheder.
Der er Dansk Røde Kors, Børns Vilkår og Kræftens Bekæmpelse.
Hos disse organisationer kan alle kommuner søge hjælp, hvis de ikke selv har etableret sorggrupper.
Mon ikke det er uladsiggørligt?
Derimod mener Dansk Folkeparti, at det må være en kommunal opgave at sørge for det nødvendige beredskab og etablering af sorggrupper i forbindelse med sagerne.
Det skal dog ikke fritage pædagogerne for at være observerende over for børn, der går og putter sig.
Tit og ofte er det jo netop pædagogerne, der er de første til at modtage oplysninger vedrørende sorg eller krise i familien.
Desforuden må det jo være deres pligt at kontakte skolepsykologen, hvis det er for voldsomme traumer.
Serviceloven burde dække dette område.
Men er der problemer ude i kommunerne med at bruge loven, som den er tiltænkt, vil Dansk Folkeparti gerne deltage i arbejdet med at gøre det helt klart, at disse børn og unge skal have al den hjælp, der er behov for.
Eva Kjer Hansen (V), 2004-01-20:
Det er jeg fuldstændig enig med fru Jette Bergenholz Bautrup i, og der synes jeg, at lovgivningens bestemmelser i dag giver vide muligheder for den indsats, man kan yde lokalt, og for de initiativer, kommunen kan tage, hvor jo f.eks. sorggrupper er et af initiativerne.
Og man kan forestille sig mange andre ting.
Det, jeg savner i forhold til beslutningsforslaget, er at få kendskab til, hvad der er af hindringer i paragrafferne i dag, og hvad det er, der er galt i forhold til den støtte og den hjælp, man giver lokalt.
Der synes jeg ikke, at det fra Socialdemokratiets side er blevet påvist, at der er nogle hindringer, og at der er nogle fejl og mangler, som nødvendiggør, at man griber til de initiativer, der ligger i herværende beslutningsforslag.
Jette Bergenholz Bautrup (S), 2004-01-20:
Det er faktisk et supplement til, at der naturligvis er netværk i familien, som kan tage over.
Men det her er også at tage over og give ekstra omsorg i dagligdagen, i dagtimerne, netop i dagtilbud og i folkeskolen.
Men vi kommer ikke uden om, at der er børn, som ikke har behov for psykologhjælp, som ikke har behov for at komme i sorggruppe, men har behov for, at der bliver givet ekstra omsorg netop i det dagtilbud eller den folkeskole, de er i.
Det er det, det her er beregnet til.
Sandy Brinck (S), 2004-01-20:
Så vil jeg godt tage fat et andet sted, fordi ministeren i sin besvarelse lægger meget vægt på familien og det netværk, som i mange tilfælde kan gå ind og hjælpe et barn i sorg og i krise.
Nu er det her beslutningsforslag jo ikke fremsat for, at nogen skal påtvinges et tilbud, men ud fra den filosofi, at der faktisk er familier, hvor det at miste en af forældrene påvirker hele familien så voldsomt, at der ikke er mulighed for at tage vare på det enkelte barn.
Børn har nogle følelser og en loyalitet over for den tilbageværende forælder, som kan gøre, at de ikke føler, at det er her, de lige kan komme med deres sorg.
Kan ministeren ikke godt se noget fornuftigt i, at et barn får lov til at være sammen med ligesindede, får lov til at føle, at det ikke er unormalt, at man er ked af det, endda rigtig ked af det, sådan at de kan komme der med andre børn og tale om de følelser, der er på spil?
Jeg tror, det er rigtig vigtigt, at vi ikke skyder dem ud i et unormalt syn på sig selv, hvor de skal gå og passe på ikke at gøre den tilbageværende mor eller far ked af det.
Henriette Kjær (KF), 2004-01-20:
Det er jeg selvfølgelig fuldstændig enig i, og jeg er også enig i, at Socialdemokratiet med det her beslutningsforslag ikke ønsker at påtvinge nogen noget.
Men jeg synes, at vi har en tendens til, når vi lovgiver at gøre det obligatorisk på forskellige områder, at mekanismerne så også bliver sådan, at det frontpersonale, der har med børnene at gøre, eller de sagsbehandlere, der sidder i kommunerne, synes, at det her tilbud skal man give, måske også til nogle, der ikke nødvendigvis har behov for det, for nu er det der, og nu har man opbygget et beredskab. Der synes jeg, at vi fratager familierne et ansvar, som jeg synes er meget, meget nødvendigt at man er sig bevidst, og at man også tør tage den svære og ubehagelige samtale, at man så at sige tvinger sig selv til at gøre det, fordi det er en god sorgbearbejdning.
Der, hvor det så slet ikke kan lade sig gøre, og det går i hårdknude, for det er jeg jo så enig med fru Sandy Brinck i at det gør det nogle steder, skal der være mulighed for, at barnet kan deltage i en sorggruppe eller få den hjælp, der i øvrigt kan være nyttig for, at man kommer over krisen, og der mener jeg så, at loven er god i dag.
Margrethe Vestager (RV), 2004-01-20:
Jeg har meget stor sympati for ministerens melding i dag, og jeg er også enig et meget langt stykke hen ad vejen.
Men jeg forstår egentlig godt, at Socialdemokratiet vejrede morgenluft, fordi tænkningen i det forslag faktisk ord til andet svarer til tænkningen i læreplaner i dagtilbud, nemlig en forestilling om, at man fra centralt hold skal sige, hvad man skal gøre.
Vi har i dag en udmærket § 8 i serviceloven, som siger, at kommunen skal lave mål og rammer for dagtilbud, ligesom vi har udmærkede paragraffer, som sikrer, at kommunen, hvis det konkret vurderes at være nødvendigt, går ind og hjælper børn, som er i krise, som ministeren jo har redegjort for allerede i dag.
Hvor er sammenhængen i regeringens politik, når man på den ene side synes, det er nødvendigt at supplere § 8 med en § 8 a, men her afviser, at det er relevant med en central revidering af området?
Henriette Kjær (KF), 2004-01-20:
Sammenhængen er helt klar.
Når vi taler læreplaner, er der blandt de 3-6-årige 95 pct. af dem, der opholder sig i dagtilbud, og når vi ved fra forskningen og den videnopsamling, vi har foretaget, at man vil få god gavn af at få nogle flere kompetencer som barn, så synes jeg også, vi har en forpligtelse til at få skubbet på, at børnene får de kompetencer.
Her drejer det sig om en mindre gruppe, men deres problem er ikke mindre.
Det må ikke forklejnes.
Dog mener jeg, at de problemer kan løses målrettet via den lovgivning, der allerede er, og ved at man selvfølgelig også er åben over for det her i det enkelte dagtilbud, i den enkelte skole.
Og så viser det sig jo, at man har været meget bevidst om det, i og med at 72 pct. af alle skolerne har indført kriseberedskabsplaner.
Margrethe Vestager (RV), 2004-01-20:
Lige præcis af den grund, som ministeren nu nævner, undrer det mig sådan set stadig mere.
For jeg ville tro, at ministeren var optaget af at sikre netop de mindste og mest sårbare mindretals forhold, dem, man godt kunne finde på at overse i al almindelighed, fordi der jo er skoler, der er dagpasningstilbud, der ikke har taget stilling til det her i sagens natur.
Hvorimod man skulle tro, at det, som omfatter meget store dele af befolkningen, her netop 95 pct. af alle børn, var noget, hvor det sådan set lå lige til højrebenet at gøre det, som er det rigtige, fordi man også imødekommer et vælgerflertal af samme grund.
Og da vi har en lovgivning, som regulerer det i forvejen, så undrer jeg mig over, at ministeren ikke ser lige modsat på det ved at sige: Jamen her, hvor vi har en lille bitte sårbar gruppe, vil vi gå ind og sikre det, for der kan vi ikke være sikre på, at der er et flertal i kommunen, som vil presse politikerne til at sørge for det.
Men her, hvor det vedrører det store flertal, må man sandelig antage, at vælgerne i et velfungerende lokaldemokrati sørger for, at kommunen er med til at udfylde
den udmærkede rammelov, vi har.
Henriette Kjær (KF), 2004-01-20:
Jamen jeg mener jo netop, at loven er ganske god, som den er, fordi den tager højde for de her forhold.
Det kan f.eks. være weekendaflastning, så forældrene kan nå at komme sig og måske bedre tage sig af deres andet barn, hvis de har mistet en søskende til barnet.
Der er, som vi talte om før, muligheder for, at kommunen går ind og hjælper med at etablere selvhjælpsgrupper osv. Derfor synes jeg jo, at lovgivningen er god nok, som den er.
Jeg mener ikke, at der er behov for yderligere tiltag, fordi jeg faktisk mener, at vi har en god lov, som løser de problemer, der måtte være, i forbindelse med børn i krise.
Charlotte Dyremose (KF), 2004-01-20:
Jeg finder faktisk helt principielt, at vi også i serviceloven netop forpligter kommunerne til via det opsøgende arbejde, hvis der er nogle særlige forhold i familien, rent faktisk at gå ind og tage hånd om dem.
Det har vi rent faktisk forpligtet kommunerne til at skulle gøre gennem serviceloven.
Vi skal så ved fælles hjælp gennem anbringelsesreformen sikre, at det faglige personale bliver så gode som overhovede muligt til at henvise til de tilbud, som kommunen er forpligtet til at give, så vi får fat på de børn, som har allermest behov for det, så vi sikrer, at de her særligt udsatte børn undgår en krise.
Men vi skal samtidig give mulighed for, når vi taler om familier, der har ressourcer, der har netværk, at vi fortsat lægger den krisehjælp og den støtte i den enkelte familie.
Sandy Brinck (S), 2004-01-20:
Venstres ordfører siger, at Venstre er imod, fordi det ikke skal overlades til det offentlige, og følger det op ved at sige, at beslutningsforslaget bygger på, at man på forhånd har udelukket, at familien selv kan.
Det vil jeg godt understrege bestemt ikke er tanken bag beslutningsforslaget. Det er faktisk tanken, at der, hvor man ikke kan, skal der være en mulighed for, at man kan få den her hjælp.
Vi ved, at der er stor søgning til de sorggrupper, som eksisterer i dag.
Vi ved også, at der nogle steder kan være
det uheldige, at nogle sorggrupper er oprettet til særlige patientgrupper, Kræftens Bekæmpelse er bl.a. inde
Derfor vil jeg godt bede Venstres ordfører dels forholde sig til den mangel, som nogle altså oplever, men også at bekræfte, at beslutningsforslaget rent faktisk lægger op til, at man skal samarbejde med de frivillige organisationer, som allerede er i gang og dermed har en ekspertise.
Så det er altså ikke noget med, at det offentlige nu kommer og lægger sin store klamme hånd på det, men det er faktisk et spørgsmål om at sikre, at de børn, der har behov, kan få den hjælp, der skal til.
Eva Kjer Hansen (V), 2004-01-20:
Men jeg synes, at den hjælp i stort omfang bliver givet rundtomkring, og i hvert fald i forhold til hvad der er mig bekendt, er det jo ikke sådan, at kommunerne afviser eller nægter, at man kan bruge de her redskaber, men tværtimod bakker godt op omkring det.
Jeg vil gerne understøtte den enorme indsats, der bliver ydet fra bl.a. frivillige organisationer i den sammenhæng, men jeg tror, at man skal have for øje, at det er meget forskelligt, hvilket behov og hvilken efterspørgsel der er rundtomkring.
Nogle steder kan der være brug for mange sorggrupper eller selvhjælpsgrupper, eller hvad vi nu kalder de forskellige grupper.
Andre steder er der måske ikke den samme efterspørgsel eller mulighed for at finde deltagere og folk til at lede de her grupper.
Det er derfor, jeg synes, det er så vigtigt, at det er noget, man træffer afgørelse om lokalt og finder ud af: Hvad er det, der bliver efterspurgt her?
Hvordan kan vi allerbedst bidrage med hjælp til det barn, der har brug for støtte og hjælp?
Sandy Brinck (S), 2004-01-20:
Jeg synes bare, at det sådan set ikke argumenterer for, at vi ikke herfra også skal være med til at skubbe på den udvikling.
Vi ved fra de folk, som har lavet sorggrupper, og som er i sorggrupper, at det faktisk er en meget, meget stor hjælp, som giver noget andet end så meget andet.
Som jeg sagde i tidligere spørgsmål til ministeren, tror jeg personligt, at det har meget, meget stor værdi, at børn får lov til at tale med andre børn, som lider af samme sorg.
Der er rigtig mange børn, som går og knuger det og tror, at de er unormale, og som oplever en stor forløsning ved at finde ud af, at der faktisk er andre, der er lige så kede af det som dem selv.
Derfor synes jeg, at sorggruppedelen faktisk handler om, at vi herfra er med til at understøtte, at det er et tilbud, som ikke handler om psykologer, og som ikke handler om kommunal rådgivning, men som rent faktisk handler om at give rammerne for, at børn kan mødes med andre børn, som har det lige så skidt og har oplevet samme smerte på sjælen.
Eva Kjer Hansen (V), 2004-01-20:
Jeg er fuldstændig enig med fru Sandy Brinck i, at sorggruppen er et rigtig godt redskab, der kan have meget stor nytte for det barn, der har brug for at få hjælp og for at snakke med andre.
Men jeg ser ikke, at der i dag er nogen hindringer for, at man kan etablere sorggrupper, og for, at kommunerne i vidt omfang kan støtte de forskellige grupper.
Er det i virkeligheden ikke også derfor, at fru Sandy Brinck i bemærkningerne til lovforslaget har formuleret til allersidst i forhold til § 5 og § 32, at det er fortolkningen af disse bestemmelser, som forslagsstillerne ønsker præciseret med hensyn til børn i sorg?
Det kan være sorggrupper.
Det kan også være så mange andre ting.
Jette Bergenholz Bautrup (S), 2004-01-20:
Det kan undre mig, at fru Eva Kjer Hansen er så meget imod, at man netop laver de beredskabsplaner.
Der må jo være behov for det, når 72 pct. af de danske folkeskoler har en beredskabsplan.
Det er jo de første, der kommer ind omkring børnene, når et barn kommer i skole og der er sket et dødsfald; det kan være en forælder, det kan være andre.
Så må det da være vigtigt, at vi siger: Vi støtter op, også så der er beredskabsplaner på de sidste procenter.
Det samme gælder, synes jeg nok, dagtilbud, hvor der kun er 22 pct.
Når vi netop har taget det her beslutningsforslag op, er
, fordi det er en tretrinsindsats.
Det næste er sorggrupper, sorgkrisegrupper.
Og her er der jo, som min partifælle fru Sandy Brinck også siger, frivillige, men hvis vi tager f.eks. Kræftens Bekæmpelse, så er det en vis målgruppe, og der er for mange børn og unge ventelister for at kunne komme netop i de sorggrupper.
Derfor undrer det mig, at man synes, det er så positivt,
Hvad er det helt præcis, man ikke kan støtte?
Eva Kjer Hansen (V), 2004-01-20:
Jeg må starte med at korrigere fru Jette Bergenholz Bautrup, for jeg er bestemt ikke imod beredskabsplaner.
Jeg synes tværtimod, det er rigtig flot, at man rundtomkring får lavet nogle planer og får tænkt igennem, hvordan og hvorledes man vil håndtere en sådan situation.
Som det jo bliver oplyst i beslutningsforslagets bemærkninger, er der rent faktisk allerede 72 pct. af skolerne, der har lavet det arbejde.
Det synes jeg kun er positivt.
Nej, det, jeg er imod, er det, der ligger i bemærkningerne til beslutningsforslaget, nemlig at Socialdemokratiet tager udgangspunkt i, at det her ikke er noget, man kan klare i familien, at det her ikke er noget, familien har ressourcer til.
Dermed vil man som udgangspunkt gøre det til et offentligt anliggende.
Der er ingen tvivl om, at det kan være hårdt og belastende for et barn at miste en forælder eller en anden, der har haft nære relationer til barnet.
I forbindelse med dødsfald, ulykker, sygdom eller andre krisesituationer er det lige så vigtigt for børn som for voksne at få bearbejdet den sorg, man måtte sidde tilbage med.
Og det er positivt, at der generelt er kommet en større bevidsthed om børnenes behov i disse sammenhænge.
Børnene kan have vanskeligere ved at håndtere den situation, og jeg tror, at vi alle sammen er meget enige i den omsorg og interesse, der fremgår af beslutningsforslagets bemærkninger.
Til gengæld er jeg ikke enig i, at det nu skal overlades til det offentlige, hvordan og hvorledes dette skal gøres.
Der er for mig ingen tvivl om, at det fortsat er allerbedst at tage fat på problemerne i familien og i det netværk, der måtte være omkring barnet.
På forhånd at udelukke, at der er ressourcer i familien, og at man kan have forventninger til f.eks. den tilbageværende forælder, er jeg helt uenig i.
Det forholder sig nærmere omvendt.
Selvfølgelig er der nogle, der har brug for hjælp, enten fordi netværket ikke er der til at træde til, eller fordi netværket ikke magter hjælpen, eller det er vanskeligere end som så at få bearbejdet tabet og sorgen.
Der synes jeg, at sorggrupper og omsorgsplaner kan være udmærkede redskaber at benytte, men det afhænger helt af situationen, hvad det er, barnet har brug for.
I dag er der allerede bestemmelser for kommunernes forpligtelser på området.
Kommunen skal gennem opsøgende arbejde tilbyde rådgivning, og kommunen skal i samarbejde med familien yde støtte tidligt og sammenhængende.
Mange frivillige organisationer yder en flot indsats på dette område bl.a. gennem etablering af sorggrupper.
I Venstre finder vi det vigtigt, at kommunerne bakker op om og støtter det arbejde, der foregår.
Den rette rådgivning på et tidligt tidspunkt kan uden tvivl forebygge værre problemer.
Så med disse bemærkninger skal jeg afvise beslutningsforslaget.
Jette Bergenholz Bautrup (S), 2004-01-20:
Det, vi taler om her, er en lærer, en pædagog, som er inde og give den omsorg, der skal gives.
Det vil så sige, at det er første fase af det, som vi skriver er en tretrinsindsats.
Det er ikke alle børn, som har behov for at komme i sorg/krisegrupper.
Det er ikke alle børn, der har behov for at skulle tale med en psykolog, men der er nogle, som trænger til ekstra omsorg, også i dagtimerne.
barnet kan tale med klasselæreren om, hvordan de samlet kommer ind og fortæller, hvad der er sket i familien.
Det er bare den omsorg i dagligdagen.
Krise viser sig på mange forskellige måder.
Det er jo ikke sådan, at et barn brister i gråd med det samme.
Nogle børn viser det senere hen gennem en uhensigtsmæssig adfærd, som det også er rart for en lærer at kunne tage hånd om.
Derfor er det godt med de beredskabsplaner, hvor der jo er 72 pct. af de danske folkeskoler, der har en sådan beredskabsplan, mens 22 pct. bruger dagtilbuddene.
Henriette Kjær (KF), 2004-01-20:
Jeg er fuldstændig enig i, at det er godt med beredskabsplaner.
Socialdemokratiet dokumenterer jo næsten selv i beslutningsforslaget her, netop med de tal, som fru Jette Bergenholz Bautrup nævnte, at det går ganske godt: 72 pct. at landets skoler har ifølge Kræftens Bekæmpelse allerede af egen drift lavet omsorgsplaner, og det viser jo, at det går ganske godt med at få dem etableret.
Det er jeg tryg ved. I øvrigt tror jeg også, at selv om man ikke nødvendigvis har en beredskabsplan eller har talt om, hvordan man skal tackle de her situationer, så er det et dygtigt personale, vi har, som er opmærksomme på, hvis et barn er i klemme.
Ud over det synes jeg også, der er nogle andre sikkerhedsnet.
Hvis man ikke som pædagog eller skolelærer får taget hånd om det, så er der mulighed for, at familien selv kan søge hjælp hos kommunen til at få den nødvendige omsorg til, at man kan komme over krisen.
Villy Søvndal (SF), 2004-01-20:
Ministeren lyder jo meget sikker i stemmen, med hensyn til at det problem, vi havde, som undersøgelsen påpeger, nemlig at syv ud af ti anbragte på sikrede afdelinger havde psykiatriske lidelser, nu er løst, så der fuldt ud bliver tjekket.
Jeg er med på, at regeringen etablerer det nye tilbud i Risskov.
Henriette Kjær (KF), 2004-01-20:
Ja, vi har været meget hurtige og løst problemet via forhandling med de amter, der havde mulighed for at udvide kapaciteten, og Århus Amt, hvor jo Risskov er et stort børne- og ungdomspsyiatrisk ekspertsted, har indvilget i, at man i Grenaa opretter et antal pladser og så med børne- og ungdomspsykiatrien på Risskov har et samarbejde om de unge, der måtte komme dér.
For det er jo fuldstændig rigtigt, at der i foråret ingen pladser var.
Nu har vi så fået dem etableret.
Sandy Brinck (S), 2004-01-20:
Det skulle være en meget, meget stor og glædelig overraskelse for mig, hvis der bare ikke er noget problem længere, for det er ikke længere siden end i sommer, hvor vi havde en ret stor diskussion i løbet af august i dagbladet Politiken.
Det var netop de her sikrede institutioner, der sagde: Vi har altså et meget, meget stort problem. Den 16. august 2003 udtaler Jørgen Frölich fra Nykøbing Sjælland, hvor de har Bakkegården: »Vi er slet ikke gearet til at tage os af dem - de skal have psykiatrisk behandling.« Har man virkelig på så kort tid fået sørget for fuldstændig at eliminere problemet, for så er jeg fuld af beundring?
Det er ikke det, vi får at vide fra de folk, som bevæger sig ude i marken.