Thor Pedersen (V), 2006-04-20:
Nej, for der er færre minutter.
Der er et par enkelte kommentarer, jeg gerne vil give til det, der er sagt, selv om man kan sige, at det ikke så meget er indlæggene, der overrasker, men måske snarere selve forespørgslen.
Da jeg så selve teksten i forespørgslen, må jeg sige, at jeg godt nok syntes, den var lige lovlig barsk.
Det må jeg sige med det samme.
Derfor glæder det mig også at konstatere det, som jo kan være tilfældet i politik, nemlig at man bliver klogere.
I den vedtagelse, der skal til afstemning, og som er fremsat af forespørgerne, er det med at genskabe råderummet gledet ud, og det synes jeg er meget klogt, for det er ikke en måde at behandle danskerne på, når vi tilstræber en linje, hvor vi til stadighed for hvert år er i stand til at give endnu mere service, end vi gjorde året før.
I øvrigt må jeg sige om vedtagelsen, at den simpelt hen opfordrer regeringen til forhandlinger med kommuner og regioner om deres fremtidige økonomi, så der sikres sammenhæng mellem kravene til omfattende offentlige opgaveløsninger og den økonomi, der bliver stillet til rådighed.
Det er nøjagtig det, forhandlingerne går ud på, og det er vi blevet enige med kommunerne om hvert eneste år – også for det år, vi er i nu – og min forventning er, at det også bliver resultatet af de forhandlinger, vi skal i gang med.
Jeg forventer, at begge parter har den intention, at vi skal nå frem til en aftale, der fuldstændig dækker det ønske, der er formuleret her.
Fru Pia Gjellerup sagde en hel del om, at de, der bestemmer, også betaler, og sådan er det jo også lige præcis.
Det er jo en myte, når nogle forsøger at føre frem, at hvis Folketinget ved lov pålægger kommunerne at gøre mere, end de allerede gør, er det noget, kommunerne selv skal finansiere.
Sådan er det ikke!
Man skal ikke underkende kompetencen i Kommunernes Landsforenings bestyrelse.
Når det siges, at der er enighed om bloktilskuddets størrelse og om de kompensationer, der leveres ved hjælp af DUT-princippet, er der også enighed om det.
Det vil sige, at man går fra bordet med en forståelse af, at det, man er nået frem til, er det tal, som man i fællesskab mener i kroner og øre dækker udgifterne til de nye opgaver, man er pålagt ifølge de beslutninger, der er truffet i Folketinget – også selv om det blot er noget, man bør gøre, altså at der med henstillinger eller på anden vis skabes en begrundet formodning om et løftet serviceniveau.
Det udløser jo også DUT.
Sandheden er altså, at når der er tale om tilskud og om, hvem der betaler, er der i virkeligheden enighed om, at det, regeringen eller Folketinget i årets løb pålægger kommunerne, er der fuld dækning for i de ekstra tilskud, som staten giver til det kommunale selvstyre.
Så må jeg også sige om væksten i økonomien, at det jo er en mærkelig opfattelse, at fordi flere kommer i arbejde – vi kan glæde os over, at vi har den laveste ledighed i mere end mands minde – skulle det i sig selv betyde, at de offentlige udgifter øges.
Det er da en højst besynderlig kobling, for umiddelbart skulle man jo mene, at jo flere, der får det, der ligner en normalindkomst, desto flere områder i dagligdagen er det ikke nødvendigt at få et eller andet offentligt tilbud på, tilbud, som man ellers ville have gjort brug af.
Det er altså ikke sådan, at en stigning i de offentlige udgifter automatisk hænger sammen med, at folk i almindelighed har et almindeligt arbejde og i virkeligheden er i stand til at klare deres egen økonomi.
Alle burde også glæde sig over, at vi har succes med at nedbringe den samlede offentlige gæld, som jo ellers skulle betales af dem, der over tid kommer til at betale statsskat og kommuneskat.
Vi oplever historiske fald i gældsnedbringelsen.
Hr. Ole Glahn var inde på et problem, som også er meget forståeligt, nemlig spørgsmålet om rammestyring kontra detailstyring.
Jeg synes bare, hr. Ole Glahn gør det til et spørgsmål om, hvad man skal eller ikke skal, altså: Enten har man rammestyring og ikke detailstyring, eller også har man detailstyring og ikke rammestyring, og så kan der være et rum midtimellem.
Men det, vi tilstræber, er jo rammestyring, og at rammen overholdes.
Det, jeg oplever hos den socialdemokratiske ordfører, er nærmest, at man går ind for rammestyring uden ramme, men det giver ingen mening for mig, og derfor er det første sigte selvfølgelig, at man er enig om en ramme.
Men det, der måske gør mig lidt bekymret, er, at hr. Ole Glahn taler om det, vi gør ved den enkelte kommune, for det er jo detailstyring.
Vi blander os ikke i den enkelte kommunes arbejde, vi træffer ingen beslutninger om, hvad den enkelte kommune skal gøre.
Det eneste, vi siger, er, at vi tager alle kommuner under ét – det er jo rammen – og så leverer vi hver eneste krone, som de nye initiativer, som Folketinget har besluttet, eller som regeringen har opfordret til, koster.
Vi leverer pengene.
Problemet er selvfølgelig – det har hr. Ole Glahn jo ret i – at det kommunale landskab er broget, og at der derfor er kommuner, der uanset hvad kan mangle penge.
Men så er sandheden, at andre kommuner har fået for mange, og årsagen til, at vi kan enes ved kommuneforhandlinger, er jo, at vi kommer frem til, at der mangler nogle penge.
Efter de sidste forhandlinger manglede der ud over bloktilskuddet på godt 40 mia. kr. 11 mia. kr. til primærkommunerne, og dem betalte statskassen, underforstået: Hvis vi er enige om udgiftsniveauet, betaler statskassen også det, der mangler, her altså 11 mia. kr.
Men de er selvfølgelig fordelt efter en fordelingsnøgle, der ikke nødvendigvis tager hensyn til de problemer, man måtte have i den enkelte kommune.
Problemet er for så vidt uløseligt, for det er jo sådan set prisen for, at vi ikke blander os i den enkelte kommunes dispositioner, men giver det til det kommunale fællesskab og forventer, at der er et sådant kollegialt sammenhold, at de kommuner, der godt ved, at de måske får lidt for meget, reducerer lidt eller undlader at lade udgifterne stige, så andre kommuner får muligheden for at hæve deres udgiftsniveau og dermed også deres skatteniveau til det nødvendige.
Retfærdigheden ville jo være modsatrettet, hvis det var finansministeren eller regeringen, der bestemte for hver eneste kommune.
Det ville selvfølgelig være lettere, hvis vi for hver enkelt af de 98 kommuner bestemte specifikt, hvilket udgiftsniveau kommunen måtte have, og hvor mange penge de skulle have i forbindelse med ny lovgivning, men det ønsker hverken hr. Ole Glahn eller regeringen.
Man kan sige, at det at afstå fra at blande sig i den enkelte kommunes forhold, men se kommunerne under et, indebærer, at der altid vil være en uretfærdighed indbygget på fordelingsområdet.
Men holdningen i KL har altid været, at man for så vidt ønsker at opretholde den uretfærdighed, hvis det er prisen for, at vi ikke blander os i den enkelte kommunes dispositioner.
Man ved godt, at det sådan set er prisen for rammestyring, og det synes jeg bare man skal erkende og sige ligeud.
Hvis kommunerne ønsker mindre rammestyring, kan vi godt fjerne en del af denne – i gåseøjne – uretfærdighed, men det tror jeg ikke de ønsker.
Til hr. Ole Sohn vil jeg godt sige, at hvis man ser på tallene, er der altså et stigende serviceniveau, og der er også flere offentligt ansatte, ikke på statens område, men i kommunerne.
Når tallene ser ud som de gør, skyldes det, at også faldet i antallet af værnepligtige som følge af forsvarsaftalen indgår i det faldende antal beskæftigede.
Men hele stigningen ligger altså i kommuner og amter.
Så må jeg sige til fru Line Barfod, at jeg ikke forstår, at der skulle være skåret ned.
Hvis vi tager de sidste tal, som viser, hvordan virkeligheden er ude i kommunerne, og ser på normeringerne, hvad er der så forkert ved, at der i dag er færre børn pr. voksen i børnehaverne end dengang, der sad en regering, som var støttet af fru Line Barfod?
Hvad negativt er der i det?
Det kan selvfølgelig kun være, at der er færre børn pr. voksen, men er det negativt?
Jeg vil sige, at det kan da godt være positivt, hvis man ser det fra en anden side.
Hvis man er glad for børn, er det selvfølgelig ærgerligt, at der ikke er så mange pr. voksen, og det synspunkt kan jeg også godt forstå.
Hvis det er fru Line Barfods synspunkt, forstår jeg det godt, men det er mærkeligt, at det, at der er færre børn pr. voksen, skulle være nedskæringer.
Når vi ser på de aldersintegrerede pasningsordninger, er der også her tale om færre børn pr. voksen, og når vi ser på fritidshjemmene, er der også her færre børn pr. voksen.