Thorstein Theilgaard (SF), 2000-02-24:
SF har et ønske om et attraktivt og fleksibelt uddannelsessystem, der på den ene side kan understøtte et videnstærkt Danmark også i fremtiden og på den anden side kan udvikle den enkeltes almene, faglige og personlige kvalifikationer i enhver henseende.
Det forudsætter også, at vi har et gennemskueligt og sammenhængende uddannelsessystem.
Det skal også ses i sammenhæng med de forandringer, samfundet både internationalt og i lille Danmark gennemgår i disse år.
Det stiller nye og stigende krav til den måde, vi uddanner på, den måde, vi tænker uddannelse på, og ikke mindst til det enkelte menneskes mulighed for og evne til at omsætte sin viden på forskellig vis.
For SF er den helt store, centrale uddannelsespolitiske udfordring at geare uddannelsessystemet til vidensamfundets massive udfordringer og i forlængelse heraf til en sikring og udvikling af velfærdssamfundet.
Hvis det skal lykkes, kræver det politisk mod til meget massivt at satse på grunduddannelse, efteruddannelse og videreuddannelse og igen i en overskuelig, gennemskuelig ramme for den enkelte, et system, hvor det populært sagt bliver lettere at stige af og stige på i uddannelsessystemet.
Vil de forbedre uddannelsessystemet i forhold til vidensamfundets udfordringer og i forhold til en videreudvikling af velfærdssamfundet?
Dér må vi sige, at alt andet lige synes
vi, det trækker i den rigtige retning.
Vi er relativt positive over for de grundintentioner, der ligger i lovforslagene, som de ser ud nu.
Så vi vil forholde os positivt til lovforslagene, men det er ikke det samme, som at vi vil forholde os ukritisk.
Hvis vi kigger på rammelovforslaget for de mellemlange videregående uddannelser, ser vi det som en mulighed for at skabe fornyet dynamik i hele uddannelsessystemet under ét, nogle muligheder for at skabe nogle spændende, tværgående uddannelsesmiljøer på de mellemlange videregående uddannelser.
Ikke mindst professionsbachelortitlen synes vi er spændende, både fordi den kan sikre en form for kvalitet og blive et kvalitetsstempel for de mellemlange videregående uddannelser, og fordi den kan sikre nogle klart bedre muligheder for efter- og videreuddannelse inden for MVU-rammen, bl.a. via det, at de mellemlange videregående uddannelser får en stærkere placering i uddannelsesbilledet i al almindelighed.
Her skal jeg så komme med en opfordring til undervisningsministeren: Vi synes, der er brug for at klarificere kriterierne for tildeling af professionsbachelortitlen og snarest muligt foretage en vurdering af de nuværende MVU-uddannelser i forhold til de kriterier, som man har tænkt sig at operere med fra ministeriets side.
Vi tror, at det vil kunne skabe mere tryghed blandt dem, som det her berører, og måske også aflive nogle af de myter, der florerer i systemet i dag.
Ikke mindst vil det nok også gøre det lidt lettere for dem, der tænker på at tage en mellemlang videregående uddannelse, at beslutte sig, alt efter hvem der får den med det samme, om det ikke er alle, der får den, om der er nogle, der skal gøre en særlig indsats for at få den i løbet af nogle år, osv. Det var en opfordring. Når vi så taler om at styrke velfærdssamfundet, ser vi det i tæt sammenhæng med de mellemlange videregående uddannelser, selvfølgelig fordi mange mellemlange videregående uddannelser uddanner til den offentlige sektor.
Dér er det SF's klare holdning, at en styrkelse af grunduddannelse, efteruddannelse og videreuddannelse inden for det område ville have en meget positiv indflydelse på vores sygehuse, vores ældrepleje, børnehaverne, vores folkeskole, så i den sammenhæng må vi sige, at dér er vi meget positive over for rammelovgivningen på MVU-området.
Det er også i den sammenhæng, vi ser lovforslagene om Centre for Videregående Uddannelse og om Danmarks Pædagogiske Universitet.
De kan være med til at sikre nogle stærkere uddannelsesmiljøer, end vi har set tidligere.
Det, man så måske skal koncentrere sig om inden for det her, er at sikre nogle gode og fornuftige relationer mellem Danmarks Pædagogiske Universitet på den ene side og centrene for videregående uddannelse på den anden side og selvfølgelig også inden for centrene for videregående uddannelse.
Det er noget af det, vi vil være optaget af at kigge på i lovgivningsprocessen. Her vil jeg da godt sige, at når nu det er tænkt sådan, at lærer- og pædagogsamarbejdet lidt skal være lokomotivet i det her samarbejde, kan vi være en anelse bekymrede for den meget store ulighed, der er i de økonomiske muligheder for efter- og videreuddannelse inden for det her område.
I forlængelse af økonomien vil jeg godt sige generelt, at vi kan stille os en anelse tvivlende over for, at man kan gennemføre så stor en reform af det videregående uddannelsessystem uden at tilføre alt for mange ressourcer.
Jeg ved, at Undervisningsministeriet har været meget optaget af den hollandske model.
Mig bekendt, og jeg kan jo selvfølgelig blive korrigeret, puttede man en hel del penge i halen af reformen i Holland.
Det kan være, at vi skulle overveje lidt af det samme i Danmark. Vi kan heller ikke helt forstå, at man opererer med to forskellige overgangsperioder.
Med hensyn til udlægningen af efteruddannelsen fra Danmarks Pædagogiske Universitet til centrene for videregående uddannelse opererer man med en 5-årig periode.
På den anden side opererer man i den betingede CVU-model med 3 år som forsøgsperiode.
Vi kan være bekymrede for, at den her forskel kan vise sig at være uhensigtsmæssig ude i den virkelige verden, og vi ville sådan set måske være villige til at overveje, om man ikke skulle harmonisere på det her område og sige 5 år over hele linjen.
Det kunne også være noget af det, der tog toppen af den kritik, der har været af den her modeldiskussion, for der har jo været en del kritik, diskussion og rumlen omkring modeldiskussionen, og med hensyn til den her modeldebat, som jo er central i hele det her, må vi sige, at vi er skeptiske over for den såkaldte IS-model.
Vi kan være bange for, at den ikke er stærk nok til at løfte de samlede perspektiver på området, men på den anden side vil vi godt være med til at kigge på, om vi kan finde nogle andre muligheder end det, der lige er lagt op til i udgangspunktet.
Vi vil gerne sige, at kerne-CVU-modellen, som den foreligger på det pædagogiske område bredt set, tror vi kan løse nogle af de her problemer, men vi er villige til også at kigge lidt bredere end det, hvis det er det, der er nødvendigt for at sikre en fornuftig lov, som kan skabe glæde og tilfredshed ude i det uddannelsespolitiske land.
Det, vi er optaget af, når vi taler om modellerne, er en udviklingsorienteret balance mellem en respekt for forskellighed på den ene side og på den anden side, at der er en vis styrke i samarbejdet, så man faktisk kan bære den her nye opgave, som vi fra politisk side ønsker.
Derfor vil vi i forlængelse af det, jeg lige sagde, bruge en del ressourcer
og tid på at analysere, hvordan det her kan hænge sammen, om vi kan finde på noget, der ser lidt anderledes ud, hvis det er det, der er nødvendigt.
Det er vi sådan set åbne over for.
Så vil jeg godt sige om kerne-CVU-modellen, at en overvejelse kunne være, om det skal være en lidt mere generel model.
Vi læser det, som om det er en model primært inden for pædagog- og lærerområdet.
Vi kunne godt forestille os, at det blev en lidt mere generel model, som man måske også kunne bruge på de sundhedsfaglige uddannelser, hvis man har lyst
til det
Og i forlængelse heraf tror vi i SF, at det ville være endnu en tillidsskabende handling, hvis man fremlagde et bud på en standardvedtægt relativt snart, så der blev mere klarhed over, hvad det præcis er i forhold til samarbejdet, kompetencerne inden for et CVU, der vil komme til at udspille sig.
Samlet set vil jeg sige her til sidst, at vi kan se mange gode intentioner i lovforslagene, som de foreligger, og vi er relativt positive.