Jørgen Estrup (RV), 1997-11-20:
Det er sagt fra flere sider, at UNGASS-konferencen ikke var en succes.
Jeg synes, det er vigtigt samtidig at understrege, at det var godt, at konferencen blev holdt.
Den var med til at fastholde spørgsmålet om globalt miljø og udvikling på den internationale dagsorden.
Men den manglende succes må samtidig konstateres og jo ikke mindst udtrykt ved, at den politiske programerklæring aldrig blev til noget.
Det, der først og fremmest mislykkedes, var det partnerskab, som Folketinget selv lagde så stor vægt på i den dagsorden, vi vedtog i maj, partnerskabet mellem de rige og de fattige lande om nu at tage vare om såvel udvikling som de globale miljøproblemer.
Det, der var galt, var tre ting: Det var manglende international vilje, det var manglende international tillid, og det var manglende økonomi i de ting, der skal til internationalt.
Der var en manglende vilje hos ikke mindst USA, hvor vi oplevede en præsident Clinton, som havde den noget pinlige opgave at måtte beskrive i klare vendinger, hvad den nødvendige indsats gik ud på, og derefter konstatere, at USA's kongres ikke var parat.
Der var en manglende tillid ikke mindst hos ulandene repræsenteret ved 77-lande-gruppen, en manglende tillid, som direkte var afledt af de industrialiserede landes og ikke mindst USA's tøven, men som også for nogle af de større ulande var et bekvemt skalkeskjul for deres egen passivitet.
Desværre må man konstatere, at det gjaldt stort set alle de industrialiserede lande og specielt de større af dem, herunder prominente eksempler inden for EU-kredsen, uden at jeg skal nævne navne. Der blev ført en høj profil verbalt, men man skrabede bunden økonomisk.
Fra dansk side kan man så have den fattige trøst, at vi sådan set havde en fin profil.
Det vil jeg gerne kvittere for.
Jeg synes også, at den danske delegation gjorde et udmærket stykke arbejde, og hvis jeg skal sætte en fodnote til den officielle publikation, kan man måske konstatere, at den parlamentariske del af delegationen i sidste øjeblik prøvede at bygge en bro mellem de industrialiserede lande og 77-lande-gruppen, uden at dette dog lykkedes.
På enkeltområder nåede vi klare resultater, ikke mindst måske på energiområdet, hvor en lang, trælsom debat med OPEC-landene løste sig op i konkrete resultater.
I dag står vi så med opfølgningen, og det forslag til vedtagelse, der er fremsat, rummer blandt andet det, som er helt nødvendigt, nemlig et fortsat internationalt pres.
Men så er der vores egen del af det, og her finder vi fra De Radikales side, at det er vigtigt, at Rioprocessen bliver en permanent del af den danske dagsorden.
Ingen dansk regering bør efter vores opfattelse kunne slippe godt fra at negligere denne uanset partifarve.
Vi har så at sige brug for et parlamentarisk rygstød, et kosteskaft, til den til enhver tid siddende regering, der sikrer, at øjnene er åbne og ansvaret føles.
Derfor så vi også helst, at der blev etableret et permanent nationalt organ, og vi så såmænd gerne, at det blev placeret direkte i statsministerens baghave; så var vi sikre
på, at der til enhver tid var fokus på sagen
Det er en idé, som vi håber vil modnes, det er den ikke endnu, men vi er derfor også tilfreds med det første skridt, nemlig at vi laver Agenda 21-dage, som vil betyde, at regeringen har et ansvar på området.
Derudover er det utrolig vigtigt, at vi nu forbereder det arbejde, som skal sikre, at vi har de økonomiske instrumenter, som kan realisere den del af Folketingets dagsorden fra maj, som udtrykkelig sagde: »Samtidig skal prisen for de enkelte varer afspejle de reelle ressource- og miljøomkostninger.«
Det er faktisk en værdig opgave for Folketinget.
Det er den intention, dette forslag til vedtagelse efter vores mening nu fortsætter.