Ole Sohn (SF), 2003-12-12:
Det er ikke meget positivt, der kan siges om denne regering, om dens parlamentariske grundlag og i særdeleshed om finansloven for 2004.
Men min høflighed tilsiger mig, at jeg bør starte med at sige det, der kan siges af positivt, og det vil jeg så gøre.
Satspuljeforhandlingerne er der ikke mange, der har berørt, men jeg vil faktisk gerne understrege, at på alle de områder, hvor vi har forhandlet satspuljen, er det foregået i en meget konstruktiv atmosfære mellem alle partierne, og resultaterne af satspuljeforhandlingerne har jo også været meget fornuftige.
Så vil jeg godt sige til regeringen, at jeg meget vil anbefale, at den ikke laver aftaler med KL og Amtsrådsforeningen næste år, hvor der forudsættes en accept fra satspuljeforligspartierne.
Så vil jeg også gerne kvittere for, at isoleret set er det en o.k-aftale, der er lavet om nationalscenen.
Jeg vil faktisk sige det på den måde, at jeg er ret overbevist om, at regeringen kunne have fået bredere forlig, også med SF's deltagelse, på en række andre områder, hvis man havde ønsket det, og det gjorde man også i starten af forhandlingerne.
I de indledende drøftelser lagde man op til brede aftaler, og det var primært de konservative ministre, som havde ønsker om at få brede aftaler.
Men undervejs i forhandlingsforløbet skete der en markant ændring, som vi også mærkede, nemlig at man alligevel ikke ønskede bredden og derfor meget bevidst sammen med Dansk Folkeparti sørgede for at udforme finansieringen sådan, at man skubbede andre partier ud.
Tager vi den beløbsramme, der har været til rådighed for hele finansloven,
kunne man have udformet finansieringen på en sådan måde, at man kunne have fået brede aftaler på en lang række andre områder, hvis man havde ønsket det.
Men det ønskede regeringen og Dansk Folkeparti ikke, og derfor har man fået en snæver aftale, som vi nu snart har brugt et halvt døgn på at diskutere.
Så vil jeg også godt sige, hvis det kan blive mellem os, at jeg faktisk godt vil erkende, at VK-regeringen ved sin tiltrædelse for 2 år siden virkede dynamisk.
Den virkede fornyende, og om end jeg var dybt uenig i det politiske indhold, var der en vis dynamik; det må man erkende.
Men allerede nu efter 2 år er regeringen gået fuldstændig i stå.
Den er helt initiativforladt, og den er rådvild.
Skattestoppet blokerer for fornyelse, og det er også måleligt nu, at skattestoppet er lig med et velfærdsstop, ligesom finansloven for 2004 er blottet for initiativer på velfærdsområdet.
Man kan så at sige udtrykke det sådan, at det er en status quo-finanslov.
Det er en almindelig drifts- og vedligeholdelsesfinanslov, og alligevel har regeringen og Dansk Folkeparti fået problemer med finansieringen.
Som hr. Nicolai Wammen udtrykte det, søger finansministeren at skabe et skønmaleri af den økonomiske situation for landet.
Jeg vil sige det på den måde, at hvis der skulle være tale om et skønmaleri, er jeg ret sikker på, at et fagudvalg i Kunstrådet omgående ville have dømt det til at være fidusmaleri.
Nu slås regeringen med alle problemerne.
Det store tema, som har været gennemgående i hele dagens debat, er den stærkt stigende arbejdsløshed.
Der har ikke været nogen meldinger, og der har ikke været nogen bud i finansloven, hverken i udspillet eller i de ændringsforslag, der er stillet.
Man kan sige det på den måde, at ud over den stærkt stigende arbejdsløshed med omkring 50.000 flere arbejdsløse
er alle problemerne med at overholde valgløfterne kommet oveni.
Vi har set spørgsmålet om dagpengenedskæringerne, som givetvis var blevet kørt igennem af regeringen og Dansk Folkeparti, hvis det ikke lige var, fordi man med et tv-klip kunne fange statsministeren i at begå et nyt valgløftebrud.
Hr. Kristian Jensen sagde tidligere i sin ordførertale: Vi lytter til vælgerne, og derfor trækker vi det forslag tilbage.
Nu skal hr. Kristian Jensen nok passe på med at lytte for meget til vælgerne, for i givet fald bør regeringen jo gå af, hvis den lytter til de seneste meningsmålinger.
Men der er givetvis grænser for, hvor meget regeringen vil lytte til vælgerne. Hvad gør regeringen med det helt afgørende problem, nemlig arbejdsløsheden?
Jo, den gør måske nok noget for arbejdsløsheden, men den burde gøre noget for beskæftigelsen.
Finansministeriet har i et svar til mig i forbindelse med optakten til finanslovforhandlingerne bekræftet, at den minimering af væksten i det offentlige forbrug på 1 mia. kr. giver en større stigning i arbejdsløsheden end den nedbringelse af arbejdsløsheden, som er en følge af skattereformen.
Det kan godt ske, at hr. Kristian Jensen ryster på hovedet, men ikke desto mindre er det dét, ADAM-modellen i Finansministeriet har regnet ud.
Det betyder faktisk, at der ikke er nogen egentlig beskæftigelseseffekt ved finanslovudspillet.
Men så er der selvfølgelig en effekt i de ændringsforslag, som er kommet ind.
Der er bl.a. den negative effekt af portostøtten, som jo betyder færre grafiske arbejdspladser og færre journalistiske arbejdspladser.
Der er hjemmeserviceområdet, som ifølge regeringen betyder minimum 600 flere arbejdsløse.
Havde det være i et tv-klip,
så var det forslag selvfølgelig også trukket tilbage.
Så er der forringelsen af byfornyelsesområdet, og der er takstforhøjelserne på den kollektive trafik, som alt sammen trækker i den negative retning.
Og det er i en situation, hvor samfundet helt åbenlyst har brug for reformer.
Så kan man stille spørgsmålet: Hvad ønsker regeringen egentlig?
Hvad vil regeringen egentlig?
Man kan jo ikke blive ved at køre med en almindelig vedligeholdelsesfinanslov uden større initiativer.
Regeringen har forsøgt sig med nogle reformer.
Dagpengeområdet skulle give 800 mio. kr. i nedskæringer
og være et første signal om en reform.
Om alle andre initiativer og nødvendige diskussioner om velfærdsreformer, som de fleste vel er enige om er påkrævet for samfundet, siger regeringen: Ikke tale om, vi skal ikke røre ved noget, det skal i Velfærdskommissionen.
Og hvornår skal den barsle?
Ja, det skal den efter næste valg.
Det vil sige, at der ikke kommer nogen fornyelsesinitiativer fra denne regering.
Det betyder også, at vi ikke kan regne med at få at vide af regeringen, hvad den agter at gøre.
Det eneste svar, man får, hver eneste gang man spørger, er: Lad os nu se, hvad Velfærdskommissionen siger.
I SF har vi en anden opfattelse.
Vi har ikke noget imod, at man sætter kloge folk til at vurdere, hvordan man kan tilrettelægge fremtiden for samfundet.
Men det betyder jo ikke, at partierne hver for sig skal være idéforladte.
Vi mener faktisk, at der er et alvorligt behov for store reformer i samfundet.
Vi er nødt til at erkende, at vi ikke kan blive ved i det uendelige med at give folkepension til alle uanset den indkomst, man måtte have.
Man bliver altså ikke noget socialt tilfælde pr. automatik, fordi man fylder 65 år, og slet ikke i årene, der kommer, hvor der bliver flere og flere velstillede folkepensionister.
På samme måde med børnechecken.
Det er ikke rimeligt at forestille sig, at vi ud i al fremtid kan give en indkomstuafhængig overførselsindkomst til alle, uafhængigt af om man måtte have halve eller hele millioner på kontoen.
Der er som sagt behov for at sætte ind med en række reformer, og vi mener, at det bør ske jo før jo bedre.
Vi har i forbindelse med ændringsforslagene til finansloven valgt, i modsætning til tidligere, at koncentrere os om ganske få ændringsforslag, og vi har forsøgt at lancere dem, om man så må sige, i en form for pakker, sådan at vi viser et billede af - det er jo også led i den standende værdidebat - hvor det er, der er nogle markante forskelle på regeringen og Dansk Folkeparti og på de ting, som SF mener man bør lægge vægt på.
Vi har i vores forslag til ændringer lanceret et forslag
om, at alle børn i skoler og daginstitutioner skulle sikres et sundt måltid mad hver dag.
Vi mener også, at finansieringen hertil med rimelighed kunne komme fra en sodavandsafgift.
Det er alt andet lige sundere at sikre, at børn får et ordentligt måltid mad, som gør, at de kan forbedre koncentrationen og bedre deres livsvilkår, frem for at sænke afgiften på sodavand og dermed fylde mere og mere usund væske i ganerne på ungerne med det resultat, at fedmeproblemerne accelererer og koncentrationsbesværet vokser.
Det ville være et markant skifte, men det er også her, vi adskiller os markant fra regeringen.
På samme måde foreslår vi, at der bliver sat midler af til sociale kvartersløft.
Der er en lang række kvarterer, hvor der er store sociale problemer; hvor der er behov for en ekstra indsats, mere personale i skoler og daginstitutioner, flere aktive fritidstilbud osv., osv.
Vi mener, at det her ville være helt oplagt at lade det finansiere af ikke at sænke afgiften på sprut - eller alkoholiske drikke, som andre kunne finde på at kalde det.
Vi har også et forslag om, at der tilføres politiet flere penge til både en effektivisering af hele it-systemet inden for politiet og flere midler til anklagemyndigheden, så man kan få ansat det fornødne antal juridiske medarbejdere, sådan at sagerne kan behandles.
Det er altså et plaster på såret, det, regeringen og Dansk Folkeparti har lavet i de netop indgåede forlig.
Vi finder faktisk, at der er en rimelig finansieringskilde i at sige, at vi skærer ned på hjemmeværnet.
Vi har også tidligere udtalt et ønske om at få hjemmeværnet nedlagt, men i forbindelse med ændringsforslaget her har vi nøjedes med en besparelse på 200 mio. kr.
, som vi så ekstra ville tilføre til de opgaver omkring it og flere juridiske medarbejdere til anklagemyndigheden.
Noget, som er ganske alvorligt for mange unge familier - familier i det hele taget - og som også har indflydelse på beskæftigelsen, er hele den almennyttige boligsektor.
Vi har foreslået, at der skal bygges 1.200 ekstra almennyttige ungdomsboliger, og det kan gøres, uden at det koster så meget som en krone.
Nu ved jeg godt, at jeg tidligere i dag har sagt, at man ikke kan sige, at noget er gratis, og det er det her forslag
naturligvis heller ikke.
Men det koster ikke staten en krone.
Vi har foreslået, at man fjerner det fordyrende mellemled, der er i finansieringen af den almennyttige sektor, som jo primært finansieres af offentlig støtte.
Hvorfor lægge det mellemled ind, som vi gør i dag med realkreditloven, når man lige så godt kunne sige, at staten låner pengene til den almennyttige sektor?
Det kan gøres til en billigere rente.
Dermed nedbringer man også de støttekroner, der efterfølgende skal bidrages med fra statens side.
Derfor er det en - kan man sige i forhold til samfundet i øvrigt - neutral finansieringskilde, som kan være med til at sikre 1.200 ekstra boliger og den deraf følgende udvidede beskæftigelse.
Et andet forslag, vi har rejst, og som vi også rejste i vores ændringsforslag, men også har rejst over for regeringen, er, at vi kom med et tilbud om at hjælpe regeringen, så den ikke skulle komme ud i noget snavs, hvor den kom i konflikt med regeringsgrundlaget.
Det gælder de trykte og de elektroniske medier, og det gælder nye medier som følge af den ny teknologi.
Vi kom ganske stilfærdigt med følgende forslag til regeringen: Hvorfor ikke finde pengene et andet sted, hvor det ikke gør ondt?
Hvis man vil fjerne et tilskud til portostøtte, hvorfor så ikke fjerne tilskuddet
Det er sådan, at vi her i samfundet giver fradrag for de 2,1 mia. kr., der bliver benyttet til husstandsomdelte reklamer.
Det er over ½ mia. kr., som vi giver i tilskud til at bringe husstandsomdelte reklamer rundt til husstandene til gene for mange.
Her kunne regeringen have fået sig en let finansieringskilde og undladt at komme ud i det snavs, den nu er i , hvor den fjerner portostøtten med det resultat, at en lang række blade må lukke eller indskrænke, så grafiske medarbejder og journalistiske medarbejdere bliver skubbet ud i arbejdsløshed. Men regeringen ville ikke lytte.
Det kunne man måske have sagt sig selv at den ikke ville.
Men i hvert fald var muligheden der for at kunne undgå at komme i den situation, regeringen er i nu.
Den har ikke villet lytte, så må den føle.
Nu tilkommer det ikke Folketinget at lade rygstykkerne smerte på regeringen og Dansk Folkeparti.
Det er jeg sikker på vælgerne nok skal ordne. Men det er de ganske få ændringsforslag, som SF har valgt at lægge frem i forbindelse med behandlingen af ændringsforslagene til finansloven, vel vidende at vi kan se, at der er et flertal for regeringens finanslovforslag.
Dansk Folkeparti agerer jo parlamentarisk grundlag, og derfor har det ikke for os at se den helt store værdi at line alle vore ændringsforslag op, som signalerer, hvilken vej vi vil.
Så skal jeg afslutningsvis sige, at vi i forbindelse med stemmeafgivningen lidt senere i aften naturligvis stemmer for de forslag, vi synes er gode, og imod dem, vi synes er mindre gode.
Men vi vil også undlade at stemme til en række forslag.
Det er primært forslag, som Enhedslisten har stillet, ikke fordi vi er uenige i indholdet, men ganske enkelt fordi vi mener, at der, når man ser det i en finanslovsammenhæng i et forbrug i 2004, er tale om et ganske væsentligt overforbrug, som vi ikke finder helt sagligt begrundet.
Derfor har vi altså valgt at undlade at stemme, selv om vi er enige i sigtet.
Det samme gælder i øvrigt også for enkelte forslag, som er stillet af Det Radikale Venstre og af Socialdemokraterne.
Men det er blot for at sige, at når vi undlader at stemme, er det i udgangspunktet ikke et udtryk for, at vi er uenige, men fordi vi mener, at forslagene enten er for lidt underbyggede eller mangelfuldt underbyggede.