Mogens Lykketoft (S), 2005-11-08:
Vi har ikke skiftet holdning i det spørgsmål.
Socialdemokratiet er tilfreds med, at der nu ligger et forslag til vedtagelse, som kan samle næsten hele Folketinget.
Jeg tror nemlig, det er meget vigtigt, at der i disse internationale anliggender etableres en så bred opbakning som muligt til, at den danske regering kan handle på grundlag af disse synspunkter og spille en meget aktiv rolle med at presse på, for at det skal lykkes i Hongkong.
Det håber og forudsætter jeg også
at regeringen vil gøre.
I opspillet til Doha i 2001 havde vi i både europæisk og det internationale handelsregimes sammenhæng et par vigtige gennembrud.
Vi vedtog anything but arms, altså alting undtagen våben-initiativet, der åbnede vore markeder for de allerfattigste udviklingslande, og med hensyn til medicinpriserne kom der et meget, meget afgørende gennembrud med billig leverance af ikke mindst aids-medicin til de fattigste lande.
Det har været småt med fremskridtene siden hen, men man kan spørge sig selv, om Cancún ikke var et nødvendigt og nyttigt sammenbrud, som gjorde det klart for os i den rige verden, at der skal nogle helt andre boller på suppen over for udviklingslandene, hvis vi skal nå frem til noget, de kan acceptere som en udviklingsrunde.
Men det forudsætter, at vi fastholder, at det er en udviklingsrunde, og at vi i stærkere forståelse end den, det – så vidt jeg kunne høre – lykkedes udviklingsministeren at give udtryk for heroppefra, forstår, at der er to ben at gå på.
Det handler om udviklingsbistand, og det handler om årtusindmålsætningerne for udvikling.
En massiv forøgelse af den vestlige verdens udviklingsbistand er lige så vigtig som frigørelsen af verdenshandelen og for nogle af de fattigste udviklingslande en nødvendig forudsætning for, at de nogen sinde kan nå op og få fat i det håndtag, hvor de kan udnytte en liberalisering af verdenshandelen.
Her er eksemplet med medicin jo meget sigende.
Selv om det er et enormt fremskridt, at aids-medicin ikke koster 10.000 dollars pr. patient om året, men 150 dollars efter det sidste gennembrud, er der faktisk stadig en lang, lang række lande i Afrika, der ikke kan løfte opgaven og behandle de syge.
Der er blevet talt om kompensation til udviklingslande, der ikke umiddelbart kan høste nytten af en yderligere liberalisering.
Udviklingsministeren talte om Integrated Framework i Verdensbankens regi, men det er ikke særlig imponerende, hvad der har været sat på højkant af penge i det system indtil nu.
For min skyld kan man kalde det, hvad man vil, men det afgørende er, at det formentlig er meget, meget større beløb, der skal til.
UNDP, FN's udviklingshjælpsorganisation, har talt om 500 mio. dollars om året, altså et beløb af en helt anden størrelsesorden, og selv det er jo et meget beskedent beløb i forhold til de snesevis af milliarder dollars, som alle udviklingsøkonomer taler om vil være nytteværdien af en liberalisering af verdenshandelen.
Derfor er det vigtigt, at det i sammenhæng med forhandlingerne i Hongkong bliver omhyggeligt analyseret, hvem der har brug for hjælp.
Støtte handler selvfølgelig også om kapacitetsopbygning og om de importafhængige, der rammes, hvis verdensmarkedspriserne på landbrugsvarer stiger.
Det handler også om en præferenceordning, som selvfølgelig ikke skal opretholdes, men som nogle lande har brug for som en betydelig håndsrækning til at komme over tabet i en overgangsperiode.
Landbruget er nøglen til et gennembrud i Hongkong, fordi det er her, et flertal af udviklingslandene har en produktion, der her og nu kan udvikles til vore markeder.
Landbrugsstøtten i den vestlige verden og ikke mindst i EU er en afgørende blokade for en retfærdig liberalisering af verdenshandelen.
Ufattelig mange mennesker lever for 1 dollar om dagen, mens EU's køer lever for 2 dollar om dagen, så vi skal have eksporttilskuddene væk, vi skal have tolden ned, og det ville være fantastisk, hvis vi også kunne begynde at nedtrappe direkte støtte til produktion i EU meget mere massivt.
Symbolsk, men også reelt, ville det også være utrolig vigtigt, hvis vi kunne få vores nye sukkerordning på plads inden Hongkongmødet, for det ville dog være et signal om god vilje fra EU's side.
Alle, der har ytret sig i sagen, taler om den asymmetriske åbning, altså at vi ikke vil kræve de store indrømmelser af udviklingslandene om, at de skal åbne deres markeder, men at vi først selv skal åbne vore.
Det er jeg selvfølgelig enig i.
Jeg tror også, der er en anden problemstilling, man skal gøre sig klar.
Vi har en række legitime ønsker i vores del af verden om at koble verdenshandelsregimet til krav om bedre arbejdsforhold, som lever op til de specificerede målsætninger i ILO, og vi har en række ønsker om, at de internationale miljøaftaler og -standarder inkorporeres i verdenshandelsaftalerne.
Vi skal i øvrigt også huske, at når vi taler kapacitetsstøtte, taler vi om meget målrettet at hjælpe en række udviklingslande, der har en landbrugsproduktion eller en tekstilproduktion eller noget andet, de umiddelbart kunne afsætte mere af, hvis vi åbnede markederne.
Vi skal hjælpe dem med at leve op til nogle standarder, nogle kvalitetskrav, nogle miljøkrav og nogle økologikrav, som vi gerne ser opfyldt i vores del af verden, for ellers vil de miljøkrav og økologikrav, vi stiller i vores lovgivning, vedblivende kunne opfattes som en protektionisme, de ikke kan leve med.
Lad mig afslutningsvis sige: Danmark har selvfølgelig sine egne erhvervsinteresser, og det tilsiger, at vi skal opnå væsentlige fremskridt med hensyn til liberalisering af handel med industrivarer og tjenester.
Men i modsætning til de bekymringer, hr. Frank Aaen har givet udtryk for, vil jeg gerne understrege, at både som jeg har opfattet forhandlingssituationen, og som jeg mener, den skal udvikle sig, skal der være et stort element af frivillighed fra udviklingslandenes side med hensyn til, hvor langt de vil gå med liberaliseringen, og det skal der på nogle områder også være fra vores side.
Vi skal f.eks. ikke afskære os fra lokale kulturinitiativer som følge af en liberalisering af verdenshandelen.
Men for udviklingslandene handler det her om, at vi ikke må være med til at fjerne deres muligheder for at hævde deres suverænitet med hensyn til offentlig drift, eksempelvis af uddannelsessystemet eller af vandforsyningen.
Til allerallersidst bare en enkelt bemærkning om de videre perspektiver, når det forhåbentlig lykkes i Hongkong, og jeg tror, at det bedste signal om, at det kan lykkes, hedder Pascal Lamy som chef for WTO.
Når det forhåbentlig lykkes i Hongkong, er der en hel stor boks af andre problemstillinger, som vi også skal have taget hul på i det internationale handelssystem.
Vi skal have taget hul på de multinationale koncerners forsøg på at monopolisere nogle produkter, der er udviklet ved gmo, og vi skal vi have taget fat på, hvad de fornuftige afgrænsninger i vores patentsystem er, så det ikke udvikler sig til et vanvid, hvor en hvilken som helst god idé kan monopoliseres.
Der er masser af masser af masser af opgaver, der ligger i kølvandet på det, vi forhåbentlig når i Hongkong.
Men vi skal fastholde de store perspektiver i det her, nemlig at det først og sidst handler om, hvordan vi vil have en chance for at efterlade vore børn og børnebørn en verden, der bare hænger middelmådigt meget bedre sammen end den, vi har nu, og hvis ikke vi har sammenhængen mellem ambitiøse og et langt stykke ad vejen ensidige indrømmelser til udviklingslandene i den her handelsrunde og opfyldelsen af årtusindmålsætningerne for udviklingsbistanden, så får vi ikke leveret den målsætning om bare middelmådigt at gøre denne verden til et mere harmonisk sted at leve i.