Margrethe Vestager (RV), 2000-05-05:
Indledningsvis vil jeg gerne understrege, at jeg ikke har samme udgangspunkt som hr. Frank Dahlgaard.
Alene besvarelsen af forespørgslen kunne jo indikere, at jeg tilslutter mig det synspunkt, som ikke tydeligt udtales, men som dog synes at være et grundlag for det, nemlig at de unges kundskaber i de fag, hr. Frank Dahlgaard betegner som kulturbærende, ikke er tilfredsstillende, som der jo også blev redegjort for her i indledningen.
Det synspunkt deler jeg ikke.
Jeg mener faktisk, at langt de fleste unge klarer sig ganske godt.
De er ganske velorienterede på en lang række områder.
Jeg ser også mange unge, som er kulturelt velbevandrede, og som forstår at udnytte de mange kulturelle tilbud, som vores samfund stiller til rådighed.
De unges alsidige interesser kommer ikke ud af den blå luft; de kommer fra vores uddannelsessystem og fra de mange øvrige tilbud, som de unge deltager i.
Og jeg ser derfor heller ikke nogen grund til at anlægge de professionelle pessimistiske betragtninger, som dog synes at være populære i ganske mange kredse.
Men det er jo ikke det samme som at sige, at der ikke er grund til at forbedre og fortsat kvalitetsudvikle grundskolen og ungdomsuddannelserne.
Det er der naturligvis.
Og regeringen er på mange måder i fuld gang med at støtte den bestræbelse, som gøres på vores skoler, i vores gymnasier og på vores tekniske skoler.
Det fremgår heraf, at den danske folkeskole har et bredt undervisnings- og dannelsesbegreb, og at skolens samlede virksomhed som helhed er et kulturværn.
Man kan således ikke reducere det kulturformidlende eller kulturbærende til det at formidle kundskaber i enkelte fag.
Det er naturligvis vigtigt, at det sker i de fire fag, som nævnes i forespørgslen, men det er lige så vigtigt, at de øvrige fag, herunder f.eks. de naturvidenskabelige, de praktiske og de musiske fag, ses som kulturbærende, på samme måde som skolen i sin praksis, i omfangsformerne, i det æstetiske udtryk i bygningerne, i undervisningen i alle fag, i forbindelse med morgensang, lejrskoler og fabrikation af kåldolmere i hjemkundskab, i hele skolens hverdag, bevidst bygger på, at vores kultur skal bringes videre og fornys, have mulighed for at gro og udvikle sig, ja helt enkelt, at kulturen skal leve.
Dermed være også sagt, at det er et alt for snævert udgangspunkt, der tages i denne forespørgsel.
At tale om de kulturbærende fag indebærer en reduktion, der tænkt ud i sin yderste konsekvens løsriver kulturen fra mange af de vigtige sammenhænge, hvori kultur finder udtryk og formidles.
Og netop derfor understreges det i formålsparagraffen, at folkeskolen har en forpligtelse til at medvirke til elevernes alsidige personlige udvikling og udvikling af elevernes forståelse og ansvarsfølelse for andre mennesker som aktive deltagere i et demokratisk samfund.
Eleverne skal udvikle erkendelse, fantasi, lyst til at lære, og skolen skal indføre eleverne i det danske samfund.
Og derfor er det ikke tilstrækkeligt at efterspørge kundskaber alene.
At det er indlysende og banalt, at de skal være der, er klart.
Det er et tilbagevendende emne i den offentlige debat, om folkeskolen og uddannelserne generelt lever op til samfundets forventninger, og om det kan dokumenteres, at eleverne og de studerende får tilstrækkelig ballast til deres videre uddannelse og liv.
Regeringen mener, at det fortsat er nødvendigt at arbejde med udvikling af indhold og kvalitet i folkeskolen, og har derfor også allerede gennemført en række initiativer under overskrifterne evaluering og kvalitetsudvikling. Blot som et par eksempler vil jeg nævne etableringen af Danmarks Evalueringsinstitut, som i øvrigt skal tage hånd om det samlede uddannelsessystem, iværksættelsen af udviklingsprogrammerne for ungdomsuddannelserne og iværksættelsen af gennemførelsesprogrammet for folkeskolen under overskriften »Folkeskolen år 2000« og så selvfølgelig gennemførelsen af det meget omfattende arbejde med kvalitetsudvikling i Folkeskolen i det hele taget.
Der er desuden mange eksempler på udviklingsinitiativer forankrede på lokale skoler og uddannelsesinstitutioner, der gør, at det må være ganske vanskeligt at bevare den naturlige pessimisme, som nogle gange kendetegner den lidt ældre generations vurdering af ungdommens vidensniveau.
Jeg tillader mig derfor at slutte med en kort anekdote:
Det siges, at den nuværende formand for evalueringsinstituttet, professor Jørgen Lund, spurgte sin søn for nogle år siden: Hvor ligger Svendborg?
Sønnen svarede: I slutningen af anden division!
Sådan kan udgangspunkter og kontekst jo være lidt forskellige.
Men inden hr. Frank Dahlgaard skulle få den besnærende tanke, vil jeg gerne herfra sige: Vi er ikke tilfredse med slutningen af anden division for det danske uddannelsessystem.
Regeringens ambitioner rækker langt videre, og vi er faktisk ganske godt på vej.