Per Stig Møller (KF), 2003-05-26:
Jeg vil takke for debatten og takke for den vedtagelse, som der åbenbart er et bredt flertal bag, som betyder, at vi kan gå i gang med forhandlingerne med USA på baggrund af det dansk-grønlandske forhandlingsudspil, de to grundpapirer om økonomisk samarbejde og om modernisering eller fornyelse af forsvarsaftalen fra 1951.
Debatten har jo også tegnet sig til at blive en gentagelse af debatten den 29. april, hvor vi diskuterede missilskjoldet.
Jeg agter altså ikke at gentage debatten fra den 29. april.
Der er ikke sket noget som helst nyt i verden i forbindelse med missilteknologien siden den 29. april, og det har vi grundigt diskuteret den 29. april.
Hvis der var nye oplysninger, hvis der var nye ting, som vi ikke havde været opmærksomme på den 29. april, kunne det være rimeligt at tage det op, men det er ikke særlig rimeligt bare at lave en reprise for reprisens skyld. Jeg skal dog alligevel svare hr. Jeppe Kofod på det meget væsentlige spørgsmål om, hvordan det så er, at vi kombineret med forhandlingerne omkring opgradering af Thuleradaren vil prøve at forhindre, at der kommer et våbenkapløb og vi får en negativ udvikling.
Der er her stillet et konkret spørgsmål: Hvad gør den danske regering som aktiv politik i forbindelse med våbenkontrol og ikkespredning?
Det er klart, at det er vigtigt, at man får et net af nedrustnings- og ikkespredningsregimer som værktøjer i en indsats mod spredning af masseødelæggelsesvåben.
Derfor arbejder vi også aktivt for en global tilslutning til de vigtige traktater inden for nedrustning og ikkespredning,
Det er alt sammen noget, som vi arbejder for at få fremmet.
Derfor reagerer vi også så kraftigt, som vi gør, når nogle af de 182 går fra aftalen, som tilfældet er med Nordkorea.
af det multilaterale nedrustnings- og ikkespredningsregime, og det vil have en væsentlig prioritet for den danske regering og være et væsentligt element i den samlede strategi for at imødegå masseødelæggelsesvåben.
Det er klart, at en række stater fortsat står uden for traktaterne.
Der er også bevægelser, og vi må se i øjnene i fremtiden, at der altså er bevægelser, som ikke er stater, som kan være fremtidens farer.
Beskæftiger man sig lidt med verden uden for Christiansborg i dag - det ved jeg godt nogle kan have lidt svært ved - vil man jo konstatere, at den store fare, som flere og flere begynder at diagnosticere, er faren fra bevægelser, der er grænseoverskridende, som er nationalt overskridende, og som skaffer sig mere og mere avancerede våben og spiller på, at stater er skrøbelige, at stater bryder sammen, så de kan få fat i deres våben.
De er jo ikke med i nogen traktater, og derfor beskytter man sig ikke mod dem gennem traktater.
Derfor er der to ting: traktatregimet, som skal være så bindende og så stærkt som muligt for stater, men også så man kan beskytte sig mod de stater, som springer fra aftalerne og ikke overholder dem - det er jo også sket før i verdenshistorien, at man har haft en aftale, som ikke er blevet overholdt - og så er der de bevægelser uden for statssystemerne og uden for det internationale fællesskab, som kan skaffe sig våben.
Derfor er det relevant at lave to ting, nemlig både det politiske og det militær- og forsvarsmæssige.
Og jeg tror faktisk, at et missilforsvar i sidste ende vil være til fordel for nedrustningen, for der vil altså være nogle, som ikke får så stor interesse i at udvikle eller få fat i missiler fra skrøbelige eller nedbrudte stater og bruge dem i en terrorkamp mod USA. Derfor tror jeg faktisk, at vi her står over for at få brudt det, som nogle her i salen åbenbart foretrækker, MAD-doktrinen, Mutual Assured Destruction, altså at man kun kan smadre hinanden.
Fordelen ved missilforsvaret er, at der pludselig kommer en politisk dimension ind.
Jeg prøvede også at forklare det den 29. april, men jeg skal så gentage det,
Der kan man så følge et missil hen over horisonten, og der kan man så konstatere, hvor mange minutter der er til det rammer New York.
Så står der 20 minutter, 15 minutter og 10 minutter, og så spurgte jeg: Hvad gør man så i de 20-15-10 minutter, inden det rammer New York?
Ja, man ringer til præsidenten for at spørge, om der skal svares igen - det vil sige, om afsenderen skal smadres - eller om man skal lade New York smadre.
Der er ingen andre alternativer til enten at lade sig selv smadre eller at lade sig selv og også den anden smadre.
Nu er der den politiske mulighed at få skudt det ned og så ringe op og sige: Hør, kammerat, vi ved godt, hvad du har prøvet på, og du vil få en masse skidt i hovedet, men du kan altså også stoppe nu.
Den politiske mulighed findes ikke nu, og det er det nye og forbedrende i forhold til MAD-doktrinen fra fortiden.
Til den diskussion om oprustningen af Kina vil jeg godt gentage, at Kina udvikler langdistanceraketter.
De er ikke relevante i forbindelse med Indien og Pakistan.
Det har vi sagt.
I Indien og Pakistan er det mellemdistanceraketter, og det har intet med missilforsvaret at gøre, fordi her er det langdistanceraketter.
Jeg forstår godt, at hr. Villy Søvndal ligger søvnløs af skræk ved tanken om alle disse ting, der kan ske.
Det gjorde hr. Villy Søvndal jo faktisk også - det var hans eget udtryk
- dengang Polen, Ungarn og Tjekkiet blev optaget i NATO
Men jeg vil advare hr. Villy Søvndal mod at dø af skræk, for det er altså ikke nogen god måde at dø på. Det bedste er jo faktisk at modvirke de ting, og det er det, vi nok gør med et missilskjold. Dette drejer sig altså om øget sikkerhed, USA's og vores, og det drejer sig om at begrænse uberegnelige staters afpresningsmuligheder og trusselsmuligheder.
Til hr. Niels Helveg Petersen vil jeg sige, at det er rigtigt, at både modernisering og fornyelse er anvendt.
Den fællesudtalelse, som hr. Hans Enoksen og jeg skrev, bruger udtrykket fornyelse, og jeg vil sige, at der er ikke nogen fornyelse uden en modernisering, og der er ikke nogen modernisering uden en fornyelse.
Jeg tror ikke, at man skal tage det så tungt med den forskel.
Jeg er mere ked af udtalelserne fra de grønlandske folketingsmedlemmer, for nu har der altså været et langt, seriøst og ærligt forhandlingsforløb mellem Danmark og Grønland.
Det har været et mangeårigt samarbejde, ikke omkring missilskjoldet, men tidligere om miljø osv., som også tidligere regeringer har stået for, og den tone, jeg har hørt her, svarer slet ikke til den, som jeg har mødt fra landsstyret.
Den glæde, der var i Grønland over den fælles underskrift, svarer overhovedet ikke til det, jeg hører i dag.
Sådan som jeg hører hr. Lars-Emil Johansen, vil han helst nå frem til, at man enten får en ny grundlov eller ophæver rigsfællesskabet, og det synes jeg ikke er nogen smuk måde at gå til det her på.
Det er simpelt hen ikke sandt, at regeringen havde besluttet sig forinden, og at regeringen bankede de grønlandske beslutningstagere på plads, som hr. Lars-Emil Johansen sagde.
Det kan man ikke.
Det må hr. Lars-Emil Johansen jo kende sine kolleger i Grønland godt nok til at vide. Jeg synes, det er et uværdigt angreb på den danske regering, og det er en underkendelse af de grønlandske politikere, som jeg ikke havde forestillet mig at jeg skulle høre fra hr. Lars-Emil Johansen, der tidligere har været landsstyreformand.
Det er muligt, at man kunne behandle hr. Lars-Emil Johansen sådan, men jeg er helt sikker på, at hverken Jonathan Motzfeldt eller Hans Enoksen kan behandles sådan.
Vi har ikke prøvet det.
Vi har jo aldrig prøvet at forhandle med hr. Lars-Emil Johansen.
Jeg er dybt skuffet over den tone.
Grønland har nu for første gang fået papir på, underskrift på, - en stolt dag i Grønlands historie - i Iteleq-erklæringen, at man er ligeværdig og man skal skrive under, når man kan komme af sted med det, og når det er muligt folkeretligt.
Og så skal man høre på det her!
Hr. Lars-Emil Johansen siger jo også, at han ikke stoler på, at Danmark arbejder for Grønlands interesser, hvad angår Thule.
Jamen den forrige regering og jeg har arbejdet for, at Dundas skulle tilbage.
Vi har påtaget os regningen for det.
Det får vi så også utak for.
Jeg beklager det meget, fordi samarbejdet med Grønland har været fremragende.
Der er ingen, der er blevet banket på plads.
Hr. Kuupik Kleist tager også fejl.
Han siger, at vi var misundelige over den hurtige beslutning i Fylingdale.
Jamen hr. Kuupik Kleist har været medlem af Folketinget, mens vi forhandlede det her med Grønland, mens vi lagde tidsplanen med Josef Motzfeldt, og det var før beslutningen i Fylingdale.
Og den tidsplan, jeg lagde i samarbejde med Josef Motzfeldt, gik jo præcis ud på, at vi står her i dag lang tid efter Fylingdale.
Så hvorfor skulle det komme bag på os, at englænderne var så hurtige?
Vi havde tilrettelagt et forhandlingsforløb, som overhovedet ikke tog hensyn til englændernes beslutningsproces, men kørte vores egen dansk-grønlandske.
Hvorfor den mistænkeliggørelse, i betragtning af hvor god en udvikling der har været for Grønland i det her forløb?
Man får en fornyelse og modernisering på skinnerne, det økonomiske samarbejde og en Itelleqerklæring, og så kommer man med den stemning og den mistænkeliggørelse.
Jeg synes, det er dybt deprimerende, men jeg er glad for, at landsstyret ser anderledes konstruktivt og positivt på det end de to grønlandske folketingsmedlemmer.
Det er jo heller ikke rigtigt, at man pludselig i slutfasen afdækkede en stor forureningssag.
Den forureningssag, altså den om de 52 lossepladser ud over de to i Dundas, som kom frem i Danmarks Radio, var jo kendt af hjemmestyret siden 2001.
Det havde været i Miljø- og Planlægningsudvalget, der sad også grønlandske folketingsmedlemmer i Folketinget dengang, og det havde været i Finansudvalget.
Den gamle regering havde taget hånd om det og havde sat de første undersøgelser i gang.
Nej, jeg synes, man skal være glad for, at Danmark og Grønland er kommet frem til et fælles resultat.
Jeg synes, det er en flot dag for det dansk-grønlandske samarbejde, og jeg er glad for, at det store flertal i Folketinget ser på det på samme måde.