runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ole M. Nielsen (KRF), 2000-11-09:
Jeg vil ikke sige, som et andet af Tingets medlemmer kom til at sige for nylig, at der for en gangs skyld var noget, vedkommende ikke forstod, for det sker jævnligt for mig, men den her forstod jeg alligevel ikke: at hovedorganisationerne havde lovet, at hvis der var nogle, der ikke var dækket, og der opstod problemer, så skulle de nok tage affære og løse dem.
Hvad betyder det?
Betyder det, at hovedorganisationerne har magt over firmaer og virksomheder, som ikke er medlem, eller mennesker, som ikke er medlemmer af deres organisationer?
Den magt mener jeg faktisk alene Folketinget igennem vores retssystem osv. skal udøve.
Jette Gottlieb (EL), 2000-11-09:
Jeg vil bare konkludere på den debat, vi har haft.
I mine øjne er det sådan, at et flertal af Folketingets ordførere på det her spørgsmål konstaterer eksistensen af et problem, konstaterer, at det er noget, der bør gøres noget ved, har den gode vilje, har meget få konkrete indvendinger
mod det konkrete indhold i lovforslaget, har ingen ændringer eller andre forslag til løsning, men alligevel stort set over en bank afviser forslaget.
Jeg synes, man må stille det krav til de ordførere, der nu har afvist forslaget, at de på et eller andet tidspunkt kommer med løsninger, der løser det problem, som vi er fælles om at konstatere at vi ikke kan acceptere på vores arbejdsmarked.
Ove Hygum (S), 2000-11-09:
Forslagsstillerne foreslår, at regeringen senest den 1. januar 2001 skal fremsætte et lovforslag, der indsnævrer retsgrundlaget for iværksættelse af faglige blokader på arbejdsmarkedet.
Forslaget er identisk med det tidligere fremsatte forslag, B 18, som vi behandlede her i Tinget i sidste samling, et forslag, som regeringen ikke kunne støtte. Jeg vil derfor kun kort redegøre for, hvorfor regeringen ikke kan støtte forslaget.
Vores arbejdsretlige system er karakteriseret ved en regulering ved aftaler og overenskomster, et system, som gennem tiderne har vist sig at være velfungerende, og som er beundret verden over.
Jeg tror faktisk godt, jeg kan lægge til, at det er et system, som også repræsentanter for flere af forslagsstillernes partier rundtomkring i verden fremhæver som et fremragende eksempel.
Regeringen mener bestemt ikke, at der er brug for en lovmæssig begrænsning af blokaderetten.
Jeg vil gerne understrege, at arbejdsmarkedets parter i meget høj grad er bevidste om det ansvar, der påhviler dem.
Arbejdsmarkedets parter har gennem tiderne vist, at de er i stand til at håndtere og løse problemerne på arbejdsmarkedet.
Blokader og strejker er arbejdsretlige kampskridt, som arbejdere og deres fagforeninger kan anvende til at få en arbejdsgiver til at forhandle om indgåelse af en overenskomst.
Der skal være en faglig interesse, som har en passende styrke og aktualitet, når blokader og strejker anvendes som middel til at opnå overenskomst.
Arbejdsretten fandt, at spillereglerne var overholdt.
SiD havde en faglig interesse, som havde den passende styrke og aktualitet.
Men der er grænser for, hvor langt en organisation kan gå.
Da SiD udvidede blokaden mod Brørup til også at omfatte Brørups kunder, var grænsen for det rimelige overskredet, selv om SiD havde en klar lovlig interesse i at opnå overenskomst.
Arbejdsretten fandt, at SiD havde taget et kampskridt i brug, som ikke var lovligt.
Generelt mener regeringen, at Folketinget skal være tilbageholdende med at ville lave lovgivning på områder, der traditionelt er overladt til arbejdsmarkedets parters regulering.
Selv om retten kan begrænses, kan det kun ske i ganske særlige tilfælde, og den foreslåede begrænsning af blokaderetten vil formentlig blive opfattet som en fratagelse
af nogle velerhvervede rettigheder
Det vil kunne give anledning til kritik af Danmarks handlemåde, og jeg skal på den baggrund meddele, at regeringen ikke kan støtte forslaget.
Ole Vagn Christensen (S), 2000-11-09:
Jeg skal følge arbejdsministeren op ved at sige, at Socialdemokratiet heller ikke kan støtte dette beslutningsforslag, hvis målsætning er - og det ved vi alle - at begrænse retten til faglige blokader på arbejdsmarkedet.
Som jeg har sagt utallige gange under de adskillige debatter, der har været rejst herom, så skyldes det, at vi anerkender den danske aftalemodel og dermed princippet om, at konflikterne på arbejdsmarkedet løses af parterne i overensstemmelse med septemberforliget, hovedaftalen og de øvrige spilleregler, som eksisterer i det arbejdsretlige system.
Lad mig kortfattet ridse principperne herfor op: Fredspligten udspringer af hovedaftalen, hvortil de kollektive overenskomster er knyttet.
Det vil sige, at så længe en overenskomst løber, er alle sikret, at der er en fredspligt, som betyder, at overenskomsterne også overholdes.
Logikken i den danske model er, at der ingen lovgivning er, som tilpligter arbejdsgivere at indgå kollektiv overenskomst.
Dette frivillighedsprincip balanceres i forhold til lønmodtagernes strejke- og aktionsrettigheder, som er konventionsfastsatte værktøjer, der under særlige regler lovligt kan tages i anvendelse for at sikre, at lønmodtagerne får ordnede forhold ved indgåelse af kollektive overenskomster.
Ud over septemberforliget og hovedaftalen så sikrer ILO-konventionen og den sociale pagt disse lønmodtagerrettigheder.
Det vil sige, at hvis man ikke vil indgå i en kollektiv overenskomst, er man eksponeret for strejker og blokader, fordi der derved ikke eksisterer nogen fredspligt, og derved løber man en risiko ved ikke at indgå en kollektiv overenskomst. Der er derfor flere elementer i beslutningsforslaget, som efter Socialdemokratiets opfattelse vil sætte denne kollektive arbejdsretsordning ud af kraft.
Bortset fra undtagelser med statens sikkerhed og befolkningens sundhedstilstand
så vil en begrænsning af retten til at iværksætte faglige blokader for at opnå overenskomst efter Socialdemokratiets opfattelse være et brud med lønmodtagernes internationalt sikrede rettigheder.
Som jeg nævnte, så er de kollektive overenskomster og fredspligten stålsat i hovedaftalen.
Man kan derfor ikke udstrække fredspligten til at omfatte aftaler, som ikke er en del af hovedaftalen, og det er aftaler mellem Kristelig Arbejdsgiverforening og de kristelige fagbevægelser ikke.
Fredspligten omfatter alene de kollektive overenskomster, og derfor skal Folketinget ikke bryde med principperne for fredspligten ved at begrænse mulighederne for at iværksætte blokader over for virksomheder, som ikke vil indgå kollektive aftaler.
En sådan begrænsning vil udvande kriterierne for fredspligten i hovedaftalen.
Så afslutningsvis er Socialdemokratiet grundlæggende og principielt uenige med forslagsstillernes ønske om ved lov at begrænse retten til at iværksætte blokader, fordi vi ikke mener, det er et anliggende for Folketinget.
Vi kan derfor ikke støtte forslaget.
Ole Vagn Christensen (S), 2000-11-09:
Sikken en gang hykleri uden lige at sige, at man sætter mennesket over systemet.
Jeg mener helt klart, at det, hr. Kristian Jensen gav udtryk for, var, at et flertal skulle have lov til at presse et mindretal til, at det ikke skulle have de ILO-konventionsrettigheder, det har ret til, og som vi kæmper for, at man skal have over hele verden, nemlig bl.a. retten til at etablere konflikter. Jeg vil spørge hr. Kristian Jensen: Er det ikke tilfældet, at i de aftaler, der er indgået, siges det bl.a., at man ikke må have lov til at etablere konflikter, selv om man er meget, meget utilfreds med forholdene?
Sådan er det, så vidt jeg husker Ikadan-sagen.
Det var, at man tog nogle rettigheder fra nogle mennesker.
Man ville ikke engang lade dem gå på toilettet, og det er ikke at sætte mennesket over systemet.
Kristian Jensen (V), 2000-11-09:
Tak for den korte bemærkning, for den illustrerede glimrende hr. Ole Vagn Christensens og åbenbart også Socialdemokratiets menneskesyn: Folk kan ikke vælge selv, og derfor skal vi vælge for dem.
Vi skal styre det sådan, at det bliver hovedaftalens retningslinjer, der skal dække alle, og ingen må have ret til at stå udenfor. De mennesker, der f.eks. i Brørup fortsat ønskede at have den gældende overenskomst, blev presset og var truet på deres levebrød og deres arbejdsvilkår.
De mennesker, der sidder og arbejder i Ikadan i øjeblikket, arbejder under en overenskomst, der er indgået af en fagforening, de ikke er medlem af og ikke ønsker at være medlem af.
Det er ikke frihed, og det er ikke menneskerettigheder.
Det er tvang, det er at tvinge folk til noget, de ikke ønsker, det er at sætte systemer over mennesker, og det vil Venstre aldrig være med til.
Ole Vagn Christensen (S), 2000-11-09:
Endnu en gang hykleri.
Det er herinde vedtaget, at Danmark følger ILO-konventionen om disse rettigheder, som er grundlæggende for hele stabiliteten på arbejdsmarkedet.
Men jeg forstår godt hr. Kristian Jensen, for hr. Kristian Jensen ønsker jo i virkeligheden ikke - og det gør Venstre heller ikke - at mennesker skal have deres rettigheder.
De ønsker i virkeligheden, at mennesker skal kunne fratages deres rettigheder, og at nogle mennesker skal kunne købe andre mennesker til, at rettighederne bliver taget fra dem.
Kristian Jensen (V), 2000-11-09:
Så er der kommet noget nyt ind i debatten, for det er første gang, Venstre er blevet beskyldt for at støtte
hvid slavehandel.
Men så har vi da fået noget nyt ind i debatten i dag.
Jeg skal blot sige, at Venstre naturligvis ikke støtter hvid slavehandel, og at Venstre naturligvis ikke er et parti, som ikke ønsker, at folk har rettigheder.
Vi vil faktisk gerne have, at de har den rettighed, at de kan være med til at bestemme, hvilken overenskomst de skal arbejde under.
Det vil sige, at hvis der er en virksomhed, hvor man er enige om, at den overenskomst, man vil have, er f.eks. den kristelige fagforeningsoverenskomst, skal man også have ret til det.
Med hensyn til sagerne vil jeg bare citere, hvad SiD-formanden i Lemvig sagde om Lemvig-sagen til Lemvig Folkeblad.
Han sagde, at det ikke var aftaler om løn, ferieforhold, arbejdstid eller andet, der skilte parterne, men at det var et spørgsmål om hovedaftalen, et spørgsmål om fagforeningsrettighederne.
Det var ikke et spørgsmål om kvalitet for medlemmerne eller de ansatte, det var et spørgsmål om magt til fagforeningerne, og det synes jeg ikke er særlig klædeligt.
Ole Vagn Christensen (S), 2000-11-09:
Nej, det var jo ikke et spørgsmål om magt, det var jo et spørgsmål om at få sine rettigheder.
Problemet var, om man kunne leve op til, at medarbejderne sådan set havde retten til at strejke og kunne få lov til at aktionere, hvis der var
nogle forhold, som de ikke var tilfredse med.
Igen må jeg sige, at det er lidt underligt at stå her og høre på hr. Kristian Jensen, som snakker om frihedsrettigheder, og som snakker om, at det er dejligt med den danske model, og at det er skønt at se den udbredt til hele verden.
Det eneste sted, man sådan set arbejder imod det, er i Venstre, fordi man nu har fået den idé, at der er tændt en større frihedsfakkel ved at køre frem og sige: Jamen bare folk gør, som det passer dem, har vi det godt i Danmark. Vi har det kun godt i Danmark, når vi kan lave aftaler med hinanden, og når vi selv kan få lov til at udforme disse aftaler, uden at folketingsmedlemmerne står og råber og skriger.
Ole Sohn (SF), 2000-11-09:
Venstre og De Konservative har på et andet ressortområde stillet forslag om at få afskaffet en del af det administrative bøvl, der findes i store dele af samfundet, og skabe nogle regelforenklinger, og det må man i hvert fald sige at de til fulde lever op til, hvad angår dette beslutningsforslag.
Nu er det tredje gang, jeg har den ære at være ordfører
på sagen, og den har også været fremme før den tid, så efterhånden kan vi lektien. Argumenterne er der såmænd ikke så meget nyt i, Folketinget er det samme, partiernes holdninger er de samme, og forslagsstillerne ved nøjagtig, hvilken reaktion der kommer fra partierne.
Men derfor kan vi selvfølgelig godt bruge sådan en hyggelig eftermiddagsstund, hvor vi ikke kommer til at genere andre end os selv, kan jeg se, så det går nok.
Jeg forstår ikke helt, hvorfor forslagsstillerne ikke koncentrerer sig om at gå lidt mere konkret til værks.
Det, man reelt ønsker, er jo at ændre hovedaftalen og ændre det fagretlige system, men hvorfor stiller man så ikke nogle ændringsforslag til den del af lovgivningen, som vedrører dette?
Det forstår jeg simpelt hen ikke, for så ville man dog trods alt bevæge sig et stykke vej.
Men det er måske at være for konkret, hvis man vil bevæge sig ind på et område, hvor man skal ændre aftaler, som er godkendt af arbejdsmarkedets parter og dermed også af erhvervsorganisationerne.
Men for nu ikke at bevæge mig længere ind i det vil jeg blot sige, at SF som hidtil har den opfattelse, at det vil gribe afgørende ind i den danske aftalemodel med princippet om, at konflikter på arbejdsmarkedet løses af arbejdsmarkedets parter i overensstemmelse med hovedaftalen og de spilleregler, der i øvrigt er gældende i det fagretlige system, og som vi har tilsluttet os gennem ILO via internationale konventioner.
Jeg skal også benytte lejligheden til at sige, at Enhedslisten, hvis ordfører ikke havde mulighed for at være til stede, er af samme opfattelse.
De mener faktisk, at det at kunne iværksætte faglige blokader er en central og uundværlig del af den danske model, og at det derfor er afgørende, at der ikke sker en undergravning af konfliktretten.
Derfor skal jeg på Enhedslistens vegne meddele, at de også stadig er imod forslaget.
Ove Hygum (S), 2000-11-09:
Dette beslutningsforslag om organisationsfrihed er identisk med det tidligere fremsatte forslag nr. B 34, som blev behandlet her i salen i sidste samling, et forslag, som regeringen ikke kunne støtte.
Forslaget handler om at forbyde brugen af eksklusivaftaler på det danske arbejdsmarked, og ligesom tidligere henvises der i forslaget til, at Danmark handler i strid med sine internationale forpligtelser ved at tillade brugen af eksklusivaftaler. I den anledning finder jeg behov for endnu en gang at skitsere forpligtelserne omkring sikring af foreningsfriheden:
På nationalt plan har vi i Danmark foreningsfrihedsloven, og i modsætning til forslagsstillerne mener regeringen, at denne lov sikrer både den positive og den negative foreningsfrihed, dvs. at den sikrer retten til at være medlem af en forening, og den sikrer retten til ikke at være medlem af en forening.
Danmark har også internationalt forpligtet sig til at sikre organisationsfriheden, og nogle de mest centrale instrumenter hertil er ILO-konvention nr. 87 om foreningsfrihed og beskyttelse af retten til at organisere sig, og nr. 98 om retten til at organisere sig og føre kollektive forhandlinger.
Begge disse konventioner er ratificeret af Danmark. ILO mener ikke, at de to konventioner regulerer spørgsmålet om eksklusivaftaler. Fællesskabspagten er en erklæring om Fællesskabets arbejdsmarkedsmæssige og sociale dimension.
Den indeholder en række målsætninger bl.a. om organisationsfriheden, men der er tale om hensigtserklæringer, og jeg mener faktisk, at regeringen efterlever pagten og dennes ånd.
Egentlig EU-regulering kan der ikke blive tale om, da det ved indgåelsen af den sociale protokol, som nu er indskrevet i Amsterdamtraktaten, er blevet slået fast, at EU ikke har kompetence til at regulere forhold om organisationsret, strejkeret, lønforhold eller ret til lockout.
Andet kunne vi nok heller ikke have accepteret fra dansk side. Andre internationale forpligtelser, som Danmark har tilsluttet sig, er Europarådets socialpagt samt den europæiske menneskerettighedskonvention.
Regeringen prioriterer sine internationale forpligtelser højt.
Vi følger retsudviklingen inden for de internationale organisationer nøje, og foreningsfrihedsloven blev vedtaget som følge af en dom ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Regeringen har ikke siden fundet anledning til at ændre
Nu har Højesteret i tre domme sagt, at eksklusivaftaler i sig selv ikke er i strid med den europæiske menneskerettighedskonvention, således som den hidtil er blevet fortolket af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Dommene støtter regeringens opfattelse af, at eksklusivaftaler kan benyttes på det danske arbejdsmarked
inden for rammerne af foreningsfrihedsloven
På den baggrund mener regeringen fortsat, at vi i Danmark efterlever de internationale forpligtelser, som vi har påtaget os i relation til organisationsfriheden, og at vi efterlever målsætningerne i Fællesskabspagten.
Jeg kan derfor meddele, næppe som den store overraskelse, at regeringen ikke kan støtte forslaget.
Ole Vagn Christensen (S), 2000-11-09:
Jeg har forstået, at det, der er Venstres opfattelse, er, at det, man forstår ved frihed, er friheden til, at de uorganiserede kan undergrave stabiliteten på det her arbejdsmarked, og at det er det, man ønsker at kæmpe for, og at det er det, man ønsker at ville forfægte. Jeg vil bare sige, hvis man tror, at man kan bilde befolkningen det ind, at det kunne man ikke før det 19. århundrede, og det kan man heller ikke her i begyndelsen af det 20. århundrede.
Så lad være med at gå rundt med den drøm.
Befolkningen kan godt gennemskue, hvad det er, der bliver sagt her, at man skal ud og begynde at argumentere for, at de uorganiserede er dem, det hele drejer sig om, nemlig de uorganiserede arbejdsgivere, som kan gå ind og undergrave hele arbejdsmarkedet.
Den er der da ingen der tror på.
Der vil da blive kamp og virkelig kamp, hvis det var sådan, at hr. Kristian Jensen fik lejlighed til at gennemføre sine synspunkter.
Men det gør han heller ikke.
Han skal lade være med at gå i den tro, at det skulle kunne lade sig gøre.
Kristian Jensen (V), 2000-11-09:
Når vi fremsætter forslaget, er det ikke kun, fordi vi i kredsen af partier, der står bag forslaget, er så glade for genbrug.
Det er også for at give bl.a. hr. Ole Vagn Christensen en chance for at blive klogere.
Det er ikke tilfældet.
Ole Vagn Christensen (S), 2000-11-09:
Når jeg har bedt om en kort bemærkning, er det, fordi det lød, som om det var en myte nu, at vi havde omsorg over for arbejdsgiverne.
Det har vi altid haft i Socialdemokratiet.
Det har vi haft både over for arbejdstagerne og over for arbejdsgiverne, og det har vi ikke mindst haft i kraft af, at vi sådan set har respekteret, at de har en model, hvor det er deres opgave at sørge for, at de også er konkurrencedygtige, at de er i stand til at sørge for, at der kan ske en udvikling i det danske samfund, at der kan være aftaler.
Og derfor er vi også tilhængere af eksklusivaftaler.
Vi er tilhængere af eksklusivaftaler, for de eneste, de rammer, er de uorganiserede arbejdsgivere, som ikke vil leve op til de forhold, som de andre har aftalt at de lever op til.
Nej, de vil hellere undergrave og dermed stjæle markeder fra dem. Er det det, man forstår ved frihed?
Jeg forstår det i hvert fald ikke som frihed, at man undergraver alle andres muligheder for at kunne eksistere.
Kristian Jensen (FP), 2000-11-09:
Hvis den socialdemokratiske omsorg for arbejdsgiverne er det, der kom til udtryk i den nuværende regerings stigende beskatning af erhvervslivet, tror jeg, at erhvervslivet gerne vil være Socialdemokratiets omsorg foruden.
Ole Vagn Christensen (S), 2000-11-09:
Jeg forstår godt, at når man går tom for argumenter om den sag, man snakker om, er det sjovere at snakke om noget andet. Det her får vi god lejlighed til at drøfte igennem ved de kommende debatter, der bliver i Folketinget om det, der er sket omkring den finanslov, der nu er indgået, som vi kan forstå at hr. Kristian Jensen nu også gerne vil dreje ind i denne her debat.
Til hr. Kristian Jensen vil jeg gerne sige: Det overordnede syn er, at det danske samfund hviler på to piller.
Den ene er et aftaleforhold, og den anden er lovgivningen.
Og det, der er spørgsmålet, er: Hvad ønsker man at undergrave begge dele med?
Og det, jeg har forstået hr. Kristian Jensen ønsker at undergrave, er, at han ønsker at undergrave mulighederne for, at der kan være et stabilt arbejdsmarked ved at kæmpe for, at de uorganiserede skal have lov til at undergrave dette arbejdsmarked, og at man ikke skal have nogle værnemidler, som man kan sætte op herimod.
Kristian Jensen (V), 2000-11-09:
Jeg tror, at enhver vil løbe tør for argumenter for at overbevise hr. Ole Vagn Christensen om, at man skal kæmpe for den personlige frihed, retten til at vælge selv.
At man skal kæmpe for, at man har tillid til, at folk kan vælge, hvilken fagforening de ønsker at være med i.
At man har muligheden for frit som lønmodtager at vælge at være medlem af en fagforening, som man lyst til, eller vælge at stå udenfor.
Jeg tror, enhver vil løbe tør for argumenter for at overbevise hr. Ole Vagn Christensen om det.
Det er et spørgsmål om at give frihedsrettigheder til det enkelte individ, hvilket er udgangspunktet i Venstres politik.
Det er sådan, at i det 21. århundrede er det et individuelt samfund, et samfund, hvor man sætter pris på, at det enkelte menneske har rettigheden til at vælge og rettigheden til at vælge selv.
Og den rettighed kan man sagtens give mennesker, uden at de træffer valg, der omstyrter samfundet.
Man kan sagtens give folk nogle valgmuligheder for at træffe et frit og ukontrolleret valg, for vi har tilliden til, at de mennesker træffer de rigtige valg.
Tillid til den enkelte, tro på, at den enkelte har muligheder og evner til at vælge selv, det er forskellen på den regering, der sidder nu, og den regering, der forhåbentlig kommer til at sidde efter næste valg.
Kim Behnke (FRI), 2000-11-09:
Det lovforslag, vi nu har til tredje behandling, er bestemt et fornuftigt lovforslag.
Men som vi er blevet gjort opmærksom på under udvalgsbehandlingen af lovforslaget, er det jo sådan, at for én lille gruppe bliver det her lovforslag nok en forbedring, men der har været et vakuum.
Sagen er jo den, at den dobbeltbeskatningsoverenskomst, der tidligere var med Portugal, valgte den danske skatteminister ensidigt at opsige. Ministeren skriver i besvarelsen af de spørgsmål, vi har stillet, at ministeren ikke ser nogen grund til, at folk, der er flyttet og har disponeret, med tilbagevirkende kraft skal have en lempelse.
Og så skriver ministeren, at de har haft fuldt kendskab til de hidtil gældende danske regler.
Det er ikke tilfældet.
Det er ikke tilfældet for dem, der på det tidspunkt boede i Portugal.
Der er senere lavet nye regler, bevares, men ikke desto mindre har de pågældende personer i en periode været betragtet som fuldt skattebetalende til Danmark.
Og, bevares, det er hårdt at være fuldt skattebetalende i Danmark
, men hvis man ud over at være fuldt skattebetalende også er i den situation, at man ikke har de rentefradrag, f.eks. for prioritetsudgifter og den slags, som dette her lovforslag nu lægger op til at alle skal have, ja, så har de pågældende mennesker altså i en periode lidt et meget betydeligt økonomisk tab. Der er ikke tale om ret mange mennesker.
Det er provenumæssigt noget, som man knap nok vil kunne se på statens finanser, men efter min opfattelse og efter Frihed 2000's opfattelse, så burde det ud fra en rimelighedsbetragtning være således, at over for de forholdsvis få mennesker i Portugal, som på grund af ministerens dispositioner fik deres privatøkonomi ødelagt i en periode, dér burde ministeren have stillet et ændringsforslag, der betød, at de personer f.eks. efter ansøgning eller lignende kunne få deres skatteopgørelser for årene 1995, 1996, og hvor langt op vi nu skal, beregnet efter de regler, der nu kommer til at gælde her efter L 26. Jeg har kunnet forstå på ministerens besvarelse, at det har regeringen ikke til hensigt til at gøre, men jeg synes, at jeg vil benytte anledningen her ved tredje behandling til at gøre opmærksom på, at her er et eksempel på en minister, der går i usædvanlig små sko, og hvor den argumentation, der bliver lagt til grund fra ministerens side, ikke holder vand.
De pågældende mennesker har ikke disponeret af egen vilje, men de har været underlagt dispositioner, som de ingen indflydelse havde på, nemlig nogle, som ministeren traf. Jeg håber, ministeren vil benytte anledningen til at forklare sig bedre end tilfældet har været i det bilag, ministeren har sendt over til udvalget.