Pia Gjellerup (S), 2005-06-10:
Vi har et notat fra kammeradvokaten, som gennemgår de ting.
Men deri er der en sikkerhed for, at de pågældende mennesker, der blev flyttet til et andet ansættelsesområde end deres hidtidige – de blev nemlig også tvunget, der var jo ikke nogen frivillighedsmulighed i H:S-loven – tidsubegrænset ville være sikret den ret i forbindelse med løn og pensionsniveau, som de ville have haft under deres hidtidige stilling.
Jeg tror også, at det blev klart under drøftelserne i Indenrigsministeriet, hvor vi jo altså også havde lejlighed til at have nogle af Finansministeriets eksperter til rådighed, at der ikke er nogen sammenhænge, hvor man har behandlet no gen folk sådan, som man lægger op til at kunne behandle dem her.
Nu vil hr. Eigil Andersen kunne glæde sig over, at det ikke er et forlig, for vi stiller ændringsforslag der, hvor vi ikke har en aftale, nemlig på tjenestemandsområdet.
Men jeg synes faktisk, at jeg vil henvise hr. Eigil Andersen – og han ved det godt selv – til at læse de øvrige dele af de pågældende pressemeddelelser og kommentarer fra HK, fra FOA, fra KTO, fra DJØF, fra Ingeniørforeningen osv., som på stribe har sagt, at det her havde været bedre, om Socialdemokratiet havde fået det, Socialdemokratiet bad om, men at det da er godt, at der er givet noget, for her har vi fået nogle redskaber, så vi kan kæmpe videre, og det skal man så understrege at man skal få gjort.
Men jeg synes, det ville være glædeligt, om hr. Eigil Andersen noterede sig – det er jo ærgerligt, det ikke er rettet til et andet parti, det kan jeg godt forstå – at der er rettet en tak for den indsats, der er ydet.
Det er en tak, vi gerne modtager.
Vi synes heller ikke, vi er kommet langt nok til at være tilfredse, men det var det, vi kunne nå med det regeringsflertal, vi har.
Der er en lille ordveksling nede ved ordførerbordet om, hvordan man skal forlange, at ordførere er sanddru heroppe, og det kan man jo sige det kniber med.
Det, vi hørte i hr. Leif Mikkelsens indlæg her senest, var, at da fru Anne Baastrup sagde, at det var blevet lidt bedre, sagde hr. Leif Mikkelsen: Nej, det er blevet godt.
Det må man tro er noget mere end lidt bedre.
Men da vi hørte hr. Leif Mikkelsens indledende bemærkninger, fremgik det, at der simpelt hen bare var skrevet det, man hele tiden havde tænkt.
Der var altså i virkeligheden slet ikke nogen ændringer.
Det var jo strengt taget det, hr. Leif Mikkelsen kom frem til
Det er så langt fra sandheden, man kan komme, men ordførere er jo ikke underlagt noget sandhedsansvar, i hvert fald ikke herinde.
Jeg er meget glad for, at vi fra Socialdemokratiets side og Det Radikale Venstres side kunne presse regeringen til at lave, på et enkelt område faktisk, nogle ændringer med en reel substans, der også satte sig i egentlige lovændringer.
De var ikke så vidtgående, som vi gerne havde ønsket det.
Vi havde fra Socialdemokratiets side gerne ønsket, at vi havde fået en højere grad af garanti for en ansættelse i den meget turbulente periode, man må påregne følger efter kommunalreformens ikrafttræden.
Vi havde også håbet, at vi kunne få forvaltningslovens regler til at gælde.
Det havde vi ønsket, det fik vi ikke helt, vi fik sådan noget, der minder om det.
Vi ville også have mulighed for, at tillidsrepræsentanterne ikke var omfattet af tavshedspligt, som de har været hidtil i regeringens forslag.
Den har vi rent faktisk fået hævet, og der må man sige, at det kan hr. Leif Mikkelsen ikke mene er noget, man har haft til hensigt.
Man har skrevet nøjagtig det modsatte i lovforslaget, og det bliver nu pillet ud.
Det er stærkt tilfredsstillende og faktisk en reel ændring.
Så det, der er lykkedes, er at få staten forpligtet til at gå forrest ved at lave tryghedsaftaler med medarbejderne.
Det var jo heller ikke nemt at komme dertil, for når vi kalder det forpligtelse for staten til at indgå tryghedsaftaler, bliver det også formuleret lidt anderledes fra hr. Leif Mikkelsens side og fra indenrigsministerens side.
Men det er en forpligtelse, og jeg vil ønske alle, der skal arbejde for medarbejdernes rettigheder i de kommende måneder og år, held og lykke med arbejdet.
Der er et redskab, som kan blive svært at bruge over for en regering, især med hensyn til de statslige aftaler, der skal indgås.
Men jeg håber meget, at det vil vise sig, at noget af det, hr. Leif Mikkelsen siger, faktisk er rigtigt, at det var noget, man gerne ville.
Det vil jo vise sig, og det vil være godt, men i hvert fald er det da endnu bedre, at det står som en forpligtelse i tekst vedtaget sammen med dette lovforslag.
Det følges så også af en opfordring til kommunerne om at gøre noget tilsvarende.
Det er stærkt tilfredsstillende, og jeg synes, at nogle af kommunerne på den måde har bidraget til at inspirere til, hvordan man faktisk tilrettelægger store æn dringer, der vedrører mange medarbejderes situation, på en ordentlig måde.
Jeg håber, at det viser sig, at de gode og dygtige kommuner virker som inspiratorer for de kommuner, som ikke er gået i gang endnu, men som jo altså kraftigt bliver opfordret til at gøre det, når vi har fået valgt det nye sammenlægningsudvalg i efteråret 2005.
Det vil blive spændende; jeg vil gerne give min klare opfordring til, at man allerede nu går i gang med at forberede arbejdet.
Som nævnt har vi fået aftalt, at forvaltningsloven godt nok ikke kommer til at gælde, hvor det stadig er noget uforståeligt, hvorfor den ikke skulle – her kan der ellers være tale om en række meget indgribende afgørelser over for de ansatte – men der er lavet nogle, kan man sige, forsøg på at skrive nogenlunde det samme, dog direkte forholdende sig til den proces, der skal forløbe.
Da der er tale om mennesker, der i høj grad har fået deres rettigheder varetaget i fællesskab med tillidsrepræsentanter og faglige organisationer, mener vi faktisk, at det er et væsentligt skridt, fordi der derved er nogle, der kan anvende de redskaber, der her er aftale om.
Det er redskaber, som handler om høring af de berørte medarbejdere om den situation, som der lægges op til for deres vedkommende, indsigt i det beslutningsgrundlag, der ligger til grund for afgørelserne, og muligheden for at få en begrundelse for afgørelser, som man muligvis ikke kan forstå særlig godt, hvis man ikke får en begrundelse.
Her er der så en mulighed for, at den opgave bliver løftet.
Det havde regeringen ikke tænkt sig at gøre.
Det lykkedes i allersidste øjeblik at få de redskaber ind i lovgivningen.
Det bliver reelle ændringsforslag, og det er vi faktisk overordentlig glade for.
Men at kalde det »ikke nogen ændringer« er udtryk for en meget mærkelig omgang med virkeligheden.
Så er der spørgsmålet om tavshedspligten.
Det har jeg nævnt at det kan vi kvittere rent for.
Tavshedspligten for tillidsrepræsentanterne over for den enkelte ansatte er hævet.
Jeg ved simpelt hen ikke, hvad der var begrundelsen for, at det stod anderledes.
Ikke andet end at vi har hørt regeringen forsvare det med næb og klør under førstebehandlingen, med næb og klør i forbindelse med forskellige diskussioner efterfølgende om personaleforhold.
Men til sidst gav man sig, og nu har tillidsrepræsentanterne den reelle mulighed for at varetage deres medlemmers interesse, hvilket er fuldstændig fundamentalt for, at det her store maskineri overhovedet vil kunne fungere.
Det kommer til at omfatte titusindvis af mennesker, der skal flytte arbejdsplads.
Det var så de positive ting, hvor vi kom i den rigtige retning.
Så er der en ting, hvor vi godt nok ikke kom i den gale retning, men det var sandelig også galt nok på forhånd.
Der måtte vi opgive med hensyn til tjenestemændene.
Jeg tror, alle kunne høre på den der ordveksling før om grundlovssikrede rettigheder, at der var hr. Leif Mikkelsen godt klar over, at han skulle træde varsomt og ikke sige, at han gerne ville garantere, at der ikke er nogen, der får krænket deres grundlovsmæssige rettigheder.
Jeg hørte også hr. Leif Mikkelsen sige, at hvis det skulle være, måtte man ordne det de steder, man ordner det.
Ja tak, det er hilsenen til tjenestemændene ude i det ganske land: I skal til domstolene for at få varetaget jeres rettigheder.
Folketinget laver her en lovgivning, der betyder, at de vil kunne blive underlagt tvangsmæssige forflyttelser, nedsættelse af løn og pension, når deres aftaleperiode udløber, og forflyttelser både geografisk og med hensyn til arbejdsindhold, som ligger langt ud over de sædvanlige tålegrænser, som man kalder det i det sprog.
Det har vi aldrig oplevet før, når man har flyttet tjenestemænd.
Aldrig før.
Det ved hr. Leif Mikkelsen også.
Vi har gennemgået H:S-sager, vi har gennemgået Bornholm, og vi har gennemgået Levnedsmiddelkontrollen.
Man har aldrig udsat medarbejdere for at være underlagt en forflyttelse, som de er tvunget til, uden at sikre, at de opretholder de rettigheder, som de ville have haft, hvis de var forblevet i deres job.
Det lægger man op til kan lade sig gøre her, og derved har man åbnet for det og med sin modvilje mod at lave noget andet i lovgivningen, som vi havde lagt op til, også understreget sin ret til og mulighed for at krænke tjenestemændenes grundlovssikrede rettigheder.
Det er en dårlig måde at få medarbejderne trygge ind i den meget store ændring, som vil finde sted i deres liv.
Hvorfor være så optaget af medarbejderne?
Fordi medarbejderne skal lave alt det arbejde for os borgere, som medarbejderne skal i det daglige, og som de også skal, mens det hele omkalfatres, mens alt for dem ændrer sig.
Der skal de kunne være trygge og vide, at de rettigheder, de har, ikke bliver krænket.
Desværre skal de nu bruge en del tid på at kæmpe for deres egne selvfølgelige rettigheder.
Det er Socialdemokratiet ærgerlig over.
Vi har kæmpet, så langt vi kunne, men man har jo også kunnet høre her, at det har været svært at flytte nogen, og de har faktisk nærmest ikke engang opdaget, at de er blevet flyttet.
Det er jo mest trist for Venstre og Konservative.