Niels Helveg Petersen (RV), 1999-01-20:
Regeringen hilser denne forespørgselsdebat meget velkommen.
Den giver en udmærket lejlighed til at gøre status for EU's udenrigs- og sikkerhedspolitiske arbejde.
Der blev sidste efterår påbegyndt en mere bredt anlagt debat om europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik.
Anledningen var udtalelser fra den britiske premierminister, Tony Blair.
Han slog til lyd for, at europæerne forøgede og forbedrede deres indsats, så de i højere grad kunne håndtere kriser og konflikter i Europa.
Der var tale om et klart politisk budskab, som ikke mindst er blevet aktualiseret og forstærket af krisen i Kosovo.
Der er med de britiske overvejelser iværksat en proces, som befinder sig i en indledende fase.
For nylig er der opnået fransk-britisk enighed om visse retningslinjer for det videre forløb.
Det er for tidligt at udtale sig om, hvad der måtte blive resultatet af processen.
Processen vil dog under alle omstændigheder, tror jeg, blive kompliceret og komme til at foregå flere steder, bl.a. i EU og NATO selvfølgelig.
Centralt i overvejelserne er, hvorledes man bringer EU's politiske og diplomatiske indsats tættere på NATO's indsats.
Det er nødvendigt, at disse to organisationer, der sammen med OSCE bærer sikkerheden i Europa og leverer sikkerheden i Europa, får afstemt og koordineret deres analyser og deres indsats, og at der skabes direkte forbindelser mellem dem.
Men først status for EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Amtsterdamtraktaten er et skridt fremad i bestræbelserne for at styrke den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Vi får en såkaldt høj repræsentant for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, en hr. eller fru FUSP.
Denne person vil give EU's fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik et ansigt udadtil.
Den høje repræsentant vil kunne sende klare og tydelige budskaber på grundlag af de politiske beslutninger, der træffes i Ministerrådet.
Det er allerede besluttet, at denne enhed skal beskæftige sig med konfliktforebyggelse og krisehåndtering.
Det er regeringens holdning, at den høje repræsentant bør være en person, der kan fungere som effektiv udøver af EU's forebyggende diplomati.
Men selv med Amtsterdamtraktaten og dens nydannelser er der enighed om, at disse instrumenter ikke er tilstrækkelige.
I konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Wien i december anføres det, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik må kunne støtte sig på en troværdig operationel kapacitet.
Det er regeringen enig i.
Virkeligheden med dens påtrængende problemer har gjort det alt for klart, desværre.
Det er blevet anført, at der er behov for at skabe større sammenhæng i politikken, ikke mindst i lyset af, at den jo føres og udføres i flere internationale organisationer.
Det er ikke helt forkert, når det anføres, at debatten i sidste ende drejer sig om, hvordan europæerne i NATO kan gennemføre udenrigs- og sikkerhedspolitiske beslutninger, som de har truffet i EU.
Der vil selvfølgelig være tale om en dialog mellem disse to organisationer, ikke om diktater fra den ene til den anden.
Ifølge Traktaten kan EU allerede i dag støtte sig til WEU, hvis man ønsker at gennemføre operationer med militært indhold.
For det første har der ikke været vilje i EU
til at lade WEU påtage sig større opgaver.
For det andet har samarbejdet mellem EU og WEU vist sig at være langsomt og besværligt, og det har givet anledning til overvejelser i medlemslandene.
Der er blandt EU-landene en ny fælles erkendelse af, at NATO må være grundlaget for det fremtidige forsvarssamarbejde
i Europa.
NATO er den eneste organisation, som er i besiddelse af den troværdige operationelle kapacitet, der er behov for.
Der er ikke støtte til ideerne om at oprette en alternativ europæisk forsvarsorganisation.
Der bliver ikke tale om nogen Europahær.
Det er en positiv udvikling i debatten, og den er der grund til at hilse velkommen fra dansk side.
Og lad mig så for god ordens skyld tilføje, at diskussionen alene drejer sig om krisehåndtering, de såkaldte ikkeartikel 5-opgaver.
Selve territorialforsvaret, artikel 5-forpligtelsen, hører hjemme i NATO.
Det er der ingen, der anfægter.
Et mere direkte samarbejde mellem EU og NATO synes at være vejen frem.
Debatten vedrører således de to vigtigste organisationer, som vi er medlemmer af.
vigtige skridt i processen bliver NATO-topmødet i april i Washington.
Det er en god lejlighed til at drøfte, hvordan de europæiske NATO-lande inden for en NATO-ramme bedre kan gennemføre krisestyringsoperationer, uden at USA nødvendigvis er med.
Der blev allerede i 1996 truffet beslutning om, at det skal være muligt i forbindelse med den europæiske sikkerheds- og forsvarsidentitet, ESDI.
Fra regeringens side støtter vi dette.
Som NATO-medlem har også Danmark en interesse i at styrke NATO's muligheder for at gennemføre operationer med et europæisk udgangspunkt.
Det kan blive en vigtig brik i det samlede billede.
Efter NATO-topmødet i april vil man koncentrere sig om forberedelserne til Det Europæiske Råds møde i Köln, hvor vi vil drøfte emnet.
Det er langtfra klart endnu, hvordan forholdet mellem EU og NATO vil udvikle sig, og hvad WEU's fremtid vil blive.
Blandt de mange ubesvarede spørgsmål er, hvorledes man tager højde for den amerikanske og canadiske holdning.
NATO har også sin beslutningsprocedure.
Et andet spørgsmål er, hvilken rolle de NATO-lande, der ikke er medlemmer af EU, dvs. Norge, Island, Tyrkiet og inden længe, i hvert fald i nogle år, Polen, Tjekkiet og Ungarn,
skal spille; dernæst hvilken rolle de tidligere neutrale lande, dvs. de EU-lande, der ikke er medlem af NATO, skal spille. Det vil tage tid at besvare de mange spørgsmål, som debatten har rejst, og det vil derfor også tage tid at skabe grundlaget for en afklaring af Danmarks stilling i forhold til de nye arrangementer, der kan komme på tale.
Vi tager et skridt ad gangen, der er
Det er regeringens opfattelse, og det er min opfattelse, at debatten har fået en god start.
Vi vil deltage aktivt i denne debat med henblik på at sikre et godt resultat.
Hovedsigtet må være at styrke mulighederne for, at de europæiske lande bedre kan yde deres bidrag til konfliktløsning til gavn for stabiliteten i Europa, uden at den transatlantiske forbindelse og NATO undermineres.
Det synes yderst fornuftigt at anlægge en sådan mellemstatslig tilgang, egentlige institutionelle spørgsmål må komme i anden række og afklares senere.
Hvad angår udviklingen i WEU, vil jeg til afslutning lige gøre den bemærkning, at vi jo har haft observatørstatus i WEU siden 1992.
Sverige, Finland, Østrig og Irland har også observatørstatus.
Denne status blev etableret for at give samtlige EU-lande en mulighed for at følge arbejdet i WEU, også selv om de ikke er fulde medlemmer. Observatørernes rolle har gradvis ændret sig i perioden.
Det skyldes særlig et ønske hos de øvrige observatører, der har lagt vægt på at blive inddraget mere i WEU's aktiviteter.
De øvrige observatørlande er jo ikke medlemmer af NATO.
Regeringen har ingen overvejelser om at foreslå ændringer i Danmarks status over for WEU.
Sammenfattende: Vi står over for en interessant, også en kompliceret proces.
Den vil foregå i flere faser.
Den nuværende fase er præget af, at landene langsomt er ved at afklare deres holdninger.
Dernæst koncentreres opmærksomheden om NATO-topmødet i april og dermed NATO's rolle.
For hvad der end kommer ud af processen, må og skal det være i overensstemmelse hermed, ellers vil det ikke være troværdigt.
Vi står således over for en udvikling, der tegner til at ændre europæernes mulighed for at bidrage til løsning af konflikter i Europa.
Regeringen vil aktivt deltage i overvejelserne og drøftelserne og vil selvfølgelig holde Folketingets Europaudvalg og Det Udenrigspolitiske Nævn løbende underrettet og ved senere lejlighed, ja, formentlig ved flere senere lejligheder, gerne drøfte sagen her i salen på ny.
Forhandling