Jytte Andersen (S), 1998-05-07:
Jeg mener, vi har en glimrende byfornyelseslov, og jeg glæder mig over, det er et bredt flertal, der står bag den.
Jeg glæder mig også over, at der i år er afsat 2 mia. kr. til byfornyelse - jeg havde gerne set, det var noget mere, men det var så ikke muligt ud fra nogle politiske og økonomiske vurderinger - og det er jo et udtryk for, at der faktisk er støtte til byfornyelsesloven, og det er en erkendelse af, at selv om vi har en relativt god boligstandard, er der stadig væk mange boliger, der er byfornyelsesværdige, hvis man kan sige det sådan.
Der er faktisk knap 230.000 mennesker, der bor i lejligheder, hvor der ikke er toilet, og hvor der ikke er varmt vand.
Og jeg tror jeg ikke, at Dansk Folkepartis ordfører kunne tænke sig at bo i sådan en lejlighed, uanset hvor mange år man havde boet der, og uanset hvor romantiske forestillinger man har om det nærområde.
Der er altså brug for løbende systematisk byfornyelse.
Selvfølgelig er der også brug for at kigge på, om det private boligbyggeri på anden vis kan bringes i balance.
Men det, der var fru Aase D. Madsens udgangspunkt i denne diskussion,
var, at Dansk Folkeparti var imod byfornyelsesloven.
Ergo er Dansk Folkeparti imod, at vi fra det offentliges side investerer i bybevaring og byfornyelse, og det betyder, at beboerne selv betaler fuldt og helt, eller også skal der ikke gøres noget ved det.
Det er det, der står tilbage, og det synes jeg faktisk er prisværdig klart, og det kunne jeg sådan set godt ønske
mig at flere end dem, der nu er til stede her i Folketinget i dag, hørte, fordi det er en meget, meget afslørende politisk tilkendegivelse af, at der altså er nogle mennesker, der skal bo dårligt.
Jeg takker for den velvillige behandling fra alle Folketingets partier - sådan næsten da - og skal her komme med nogle enkelte kommentarer.
Der ligger et udvalgsarbejde foran os, og jeg medvirker selvfølgelig meget gerne til opklaring og præcisering, hvis der måtte være behov for det. Jeg vil først sige, sådan mere for en ordens skyld, at det administrative kaos eller de tumultagtige scener eller det bingolotteri eller den lottolotteristemning, der udviklede sig, jo var en konsekvens af en politisk vedtagelse, som var båret af et meget bredt flertal her i Folketinget.
Det har været sådan, at mulighederne for boligministeren - altså min forgænger - for at ændre på det ikke har været til stede; der skulle lovgivning til.
Så det er også noget af det, som Justitsministeriet har peget på: at det er nødvendig med lovgivning.
Det er nu også meget rart, synes jeg, at være på den sikre side og ikke bruge måske nogle - hvis der skulle være nogen sådanne - upræcise formuleringer til at lægge et helt andet fordelingsprincip til grund end det, som partierne omkring byfornyelsesloven har været optaget af på det tidspunkt. Men det her er jo så et eksempel på, at politikere også kan tage fejl.
Det er i og for sig ikke nogen skam, når man er et menneske, og politikere er også en slags mennesker.
Og der er sådan set ikke andet at sige, end at hvis det ikke virker, det, vi har gjort - og det virkede ikke så godt, som vi ønskede - så laver vi det om igen.
Så får vi det også klargjort og tydeliggjort ordentligt og fornuftigt ved en
folketingsbehandling
Det synes jeg faktisk er en fair måde.
Jeg vil godt se meget positivt på dette med tidsfristerne, som Venstres ordfører var inde på: Kan man gøre noget, så beboerne, som jo er en vigtig aktør i hele byfornyelsesprocessen, kan få lidt mere tid i forhold til kommunernes retningslinjer om, hvornår de skal melde tilbage, medvirker jeg meget gerne til det.
Der kan være nogle begrænsninger i forhold til, hvornår finansloven bliver vedtaget, hvornår de kommunale budgetter bliver vedtaget; men lad os prøve at kigge på, om perioden til beboerne ikke kan blive noget længere end det, der er lagt op til i lovforslaget.
Det vil jeg i hvert fald være parat til at kigge på. Så har der også været kommentarer i forhold til det her med decentraliseringen, eller rettere sagt den mulighed, der ligger i loven, for, at kommunalbestyrelsen, hvis den beslutter sig for det, selv kan anlægge nogle kriterier, som er først til mølle.
Om det skal være en mulighed, eller det ikke skal være en mulighed, er jo også en drøftelse, som udvalget må tage.
Og engang imellem vil vi gerne bestemme så meget, at kommunerne synes, de får for snævre rammer til at træffe nogle beslutninger, som de måske i nogle konkrete situationer synes er de bedste.
Altså eksempelvis: Hvis der er tre lige gode projekter i en kommune, kan kommunen jo godt have en fordel i at sige: Dem, der kommer først, de får; det kan være enkelt set ud fra sådan en kommunal synsvinkel.
Så spørgsmålet er, om vi alligevel ikke skal lade det kommunale selvforvaltningsprincip og demokrati råde her
Jeg vil umiddelbart tro, at mange kommuner ville sørge for at tænke meget igennem, så de ikke kommer til at stå i en situation i kommunen, sådan som regeringen stod i situationen i januar måned.
Men lad os prøve at tale om det.
Jeg synes faktisk, at det her jo er en balance imellem, hvor centralistiske vi skal være som Folketing, og i hvor høj grad vi skal anerkende det kommunale demokrati og give det kommunale demokrati en chance for at lægge nogle retningslinjer.
Jeg har tilkendegivet min holdning.
Så kan jeg konstatere, at fru Aase D. Madsen er modstander af byfornyelsesloven og i øvrigt er meget irriteret over, når byfornyelsen nu bliver lavet, at man så fra kommunal side kan ødelægge udsynet til de her nyrenoverede bygninger.
Det forekommer at være noget inkonsekvent.
Når jeg synes, at denne lov skal fungere så godt som muligt, og når jeg synes, at vi også gerne skal sørge for, at der er penge til byfornyelse, hænger det jo rent faktisk sammen med, at der er omkring 229.000 lejligheder i dag, som faktisk er utidssvarende, og hvor jeg ikke mener, man kan være bekendt at have den holdning at sige: Jamen byfornyelsesloven er ikke en lov, vi skal prioritere.
Med andre ord: Vi skal ikke prioritere en fornuftig udvikling af boliger til folk, som er meget afhængige af, om de nu bor i gode boliger eller i dårlige boliger.
Derfor er der selvfølgelig en politisk forpligtelse i at sige, at de, der bor i dårlige boliger, kan regne med Folketingets bevågenhed i forhold til at gøre boligerne bedre.
Og jeg synes, der er grund til at glæde sig over, at der faktisk er et bredt flertal i Folketinget, der har den politiske bevidsthed og lever op til den politiske forpligtelse, at vi også har et ansvar for, hvordan boligstandarden er.
Jeg har sådan set
svaret fru Annie Lunde Hansen på spørgsmålet om, hvorfor det kommunale princip er lagt ind, så det skal jeg ikke komme yderligere ind på.
Jeg takker også hr. Keld Albrechtsen for en positiv holdning til udvalgsarbejdet.
Så meget mere grund er der til at takke hr. Keld Albrechtsen for tilkendegivelsen her fra Folketingets talerstol.
Så det vil jeg da gøre.
Sluttelig vil jeg til hr. Kim Behnke sige, at det, man i hvert fald kan få ud af hr. Kim Behnkes tale, er en konklusion, der klart viser, at skal man have bedre boliger, kan det kun finansieres ved, at man har flere penge til vedligeholdelse, og at man sætter flere penge hen til vedligeholdelse, og det vil i sidste instans betyde højere huslejer.
For selvfølgelig kommer der en højere husleje, når boligstandarden stiger.
Hvis man skal starte fra bundlinjen og lægge det på huslejen, bliver huslejen ganske voldsom i mange boliger.
Og jeg er i hvert fald glad for, at der ikke er et flertal bag det synspunkt i Folketinget i dag.