Anne Grete Holmsgaard (SF), 2004-03-25:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til de partier, der har støttet enten alle eller nogle af forslagene.
Det gælder Socialdemokratiet, der støtter de to af forslagene, men ikke forslaget om aflatoksiner, og det gælder Det Radikale Venstre, der som udgangspunkt faktisk støttede alle tre forslag eller i hvert fald principperne i dem, men også fremhævede, at der i løbet af debatten i dag var sat spørgsmålstegn ved, om konsekvenserne af grænseværdierne for aflatoksiner også er så negative i virkelighedens verden som de konsekvenser, Verdensbanken i sin tid påpegede, da den efter at have studeret en lang række afrikanske lande i en 10-års-periode udgav en rapport i 2001.
Jeg skal også sige tak til hr. Mogens Nørgård Pedersen.
Jeg kan godt forstå, at det måske opleves lidt urimeligt, hvis man selv synes, at man har sagt tingene mange gange, men aldrig har kunnet få ørenlyd for dem.
Men sådan er verden jo ofte, og jeg kunne i hvert fald forstå på hr. Mogens Nørgård Pedersen, at der var oprigtig og fuld støtte til forslagene.
I øvrigt må jeg sige om debatten, at der er blevet sagt meget sludder især om forsigtighedsprincippet, og prisen i sludder tog hr. Keld Albrechtsen faktisk, for det gik op for mig
, at hr. Keld Albrechtsen, som ellers har siddet herinde i rigtig mange år og haft meget med miljø at gøre, simpelt hen ikke har forstået, hvad forsigtighedsprincippet går ud på.
Det er selvfølgelig hamrende ærgerligt, men når man ikke har forstået det, så kan jeg også godt forstå, at man skyder i alle retninger og dermed også kommer til at sige noget, der i virkeligheden er decideret forkert.
Nu er hr. Keld Albrechtsen ikke den eneste, der har været i gang med at få brugt forsigtighedsprincippet som en rambuk for at få fremstillet SF som et parti, der bare ønsker lavere standarder.
Det er der sådan set ret mange ordførere, der har.
Jeg kan jo godt forstå, at det er sådan lidt smart, for det klinger jo nok meget godt med det ry og den historie, SF har som en ivrig fortaler og kæmper for forsigtighedsprincippet, at prøve at få det her fremstillet, som om SF ønsker at undergrave forsigtighedsprincippet.
Men der er jo faktisk overhovedet ikke noget i de her forslag, der går på at undergrave forsigtighedsprincippet. Der er heller ikke noget i de her forslag, der overhovedet går på, at vi ønsker lavere grænseværdier.
Ja, det, vi foreslår, er, at man faktisk skal se ud i verden, blive mere bevidst om og vurdere rigtigt eller mere grundigt, om der er fødevarestandarder eller miljøstandarder, der i realiteternes verden fungerer som tekniske handelshindringer.
Vi beskriver så tre scenarier i det beslutningsforslag, der handler om udviklingsprincippet.
Det første scenario er det, hvor der ikke er nogen proportionalitet, med de fordele, vi opnår her i EU, og de ulemper eller skadevirkninger, vi gennem vore standarder pådrager ulandene.
Her har vi som eksempel brugt aflatoksiner.
Det vil jeg komme tilbage til senere.
Her siger vi, at hvis der er tale om, at standarder og stramninger af standarder i EU
har fuldstændig marginal positiv konsekvens for sundhed eller miljø og man samtidig har en situation, hvor man påfører ulandene alvorlige skader for deres mulighed for at etablere en selvstændig økonomi, et selvstændigt produktionsapparat, en eksportindtægt, ja, så mener vi faktisk, at her må vi give afkald på en sådan stramning af standarderne.
Det andet scenario er der, hvor man kan sige, at stramningerne vil føre til en forbedring af sundhed eller miljø, og hvor man samtidig har en situation, hvor det også vil skade ulandenes mulighed for at have en ordentlig økonomi.
Her er vores konklusion, at her skal vi naturligvis have en stramning af standarderne, men vi skal samtidig sætte midler af, så vi kan hjælpe ulandene med at leve op til de her standarder.
Det er jo ikke så enkelt, som det kunne lyde under noget
af denne her debat, at de bare kan klage til WTO, hvis de synes, at det her er, ligner eller lugter af en teknisk handelshindring.
Vi ved jo alle sammen, der sidder herinde, at der er stærke og der er svage parter i WTO, og vi ved godt, hvem de svage parter er.
Vi ved også, at det kræver meget af ulandene i realiteternes verden at leve op til de her standarder.
Det kræver kontrolapparater; det kræver, at man har folk, der er uddannet til at håndtere et kontrolsystem; det kræver laboratorier; det kræver i det hele taget nogle processer undervejs fra fødevareproduktion over transport, opbevaring, tørring, og hvad der nu ellers er tale om.
Så vidt jeg kunne forstå, er Danmark bidragyder til nogle af de trustfonde, der hjælper.
Danmark har bidraget i Vietnam; det er jeg fuldt på det rene med.
Sagen er bare, at hvis det her virkelig skal lykkes, så skal man altså være indstillet på at ville yde denne indsats, som jo koster penge, koster tid, koster indsats, for ellers er det jo mundsvejr.
Det tredje scenario, vi stiller op, er det scenario, hvor en skærpet standard i EU er godt for sundhed og miljø i EU og ikke har nogen påviselige negative konsekvenser for ulandene, og der er selvfølgelig ikke noget problem.
Hvad er det så, vi siger?
Ja, det, vi siger, er, at i de tilfælde, og det er muligvis de færreste, men i virkeligheden må vi jo erkende, at det her er ret dårligt belyst, men det er formentlig de færreste, hvor man kan sige, at der er en marginal gevinst på sundhed og miljø i EU, men alvorlige skadevirkninger for ulandene, ja, der må vi vise os villige til at sige, at vi ikke henter denne her marginale gevinst hjem på bekostning af, at ulandene får en reel mulighed for at opbygge deres egen selvstændige økonomi.
Det er ikke hæderligt og reelt, hvis vi lukker øjnene for, at vi med den ene hånd godt nok åbent og med øjnene åbne giver støtte, men med den anden i virkeligheden undergraver ulandenes muligheder for at opbygge en selvstændig økonomi.
Det langsigtede mål er jo ikke at blive ved med at yde ulandsbistand, det langsigtede mål er jo, at verdens fattige lande skal have mulighed for at komme op på et niveau, hvor de har deres egen selvstændige økonomi.
Det er ofte så let, når man står i den rige verden og i øvrigt har haft mange år til det her og ikke har haft nogen modstandere, som bekæmpede
en, hverken med toldbarrierer, med eksportsubsidier eller med tekniske handelshindringer, men det er jo netop det, der er situationen for landene i den tredje verden og alvorligst for de mindst udviklede lande, som jo stort set dækker hele Afrika, hvor situationen er ganske aldeles alvorlig
Jamen man kan klage til WTO, jeg tror, ministeren sagde det, og hr. Henrik Vestergaard sagde det også.
Ja, man kan klage, men sagen er jo, at vi heller ikke i det her land overhovedet endnu har vist reel vilje til at sikre, at en sådan klage er en reel mulighed for at forandre tingene.
Det er jo stadig væk sådan, at i WTO-systemet opererer der ligesom alle mulige andre steder stærke lobbyorganisationer, det er stadig væk den riges ret over den fattiges, og det mener vi i SF at man skal se i øjnene.
Vi mener også, at man skal se i øjnene, at et liv i Danmark, i Belgien, i Frankrig eller i Italien ikke er mere værd end et liv i Somalia, i Bangladesh, i Ghana, eller i hvilket land vi nu kan tage frem.
Vi ønsker ikke at sætte en forskellig værdi på det.
Med hensyn til forslaget om aflatoksiner, som jeg sagde før jeg ville vende tilbage til, mener jeg, at det er en skamridning overhovedet at anvende en diskussion om forsigtighedsprincippet og blande den ind i det her.
Det er videnskabeligt påvist, at aflatoksiner er giftige. Det er også videnskabeligt påvist, at der er en sammenhæng mellem aflatoksiner og leverkræft.
Dermed snakker vi ikke længere om forsigtighedsprincippet, for forsigtighedsprincippet er det princip, hvor man siger, at vi har en begrundet formodning om, at noget er sundhedsskadeligt eller skadeligt for miljøet, men vi kan faktisk ikke videnskabeligt dokumentere det på nuværende tidspunkt.
Det er det, forsigtighedsprincippet handler om, og det er der, vi bruger det.
I sagen om aflatoksiner - det er svært at udtale - siger den videnskabelige dokumentation, som EU selv har fremlagt, at det eneste rigtige er at fastsætte en grænseværdi på 0.
Det er ikke den grænseværdi, EU har fastsat.
Jeg ved godt, at det er lidt forskelligt for de forskellige typer aflatoksiner, men lad os ikke gøre det for teknisk kompliceret.
EU har fastsat en grænseværdi på 10 ppb, parts
per billion
Codex' grænseværdi er på 15.
Det siger jo sig selv, at når det videnskabelige grundlag siger 0, så er der allerede foretaget en afvejning her.
Den afvejning er så ikke foretaget som en afvejning i forhold til mulige skadevirkninger i ulandene.
Den er foretaget i forhold til noget andet, nemlig hvad der er praktisk muligt, når man skal sortere nødderne, de tørrede figner, kornet, eller hvad det nu er man skal sortere.
Så der er allerede foretaget en afvejning, men det er jo meget interessant, at den afvejning er foretaget i forhold til, hvad der er praktisk muligt, men ikke i forhold til, hvilke skadevirkninger det muligvis har for den tredje verden.
I dag har det så spillet en meget stor rolle i diskussionen, at eksporten af uforarbejdede jordnødder er faldet - det er der, hvor der er ens grænseværdier - og at eksporten på andre områder er gået op.
Det er et andet resultat end det, der i sin tid var forventningen, da Verdensbanken lavede sin undersøgelse.
Det kan vi selvfølgelig ikke gøre her og nu, så skulle vi sætte os dernede med en stabel eksperter og en stak statistikker.
Det kan vi vist ikke ifølge Folketingets forretningsorden, så det er vi desværre nødt til at gøre efterfølgende.
Men jeg synes faktisk, det er meget interessant at få det belyst.
Det kan være, at det skyldes det her, men det kan lige så godt være, at det skyldes alle mulige andre forhold, at det er gået sådan, og jeg mener ikke, at det forhold rører ved det principielle i det, SF foreslår, for tyngden i det, vi forslår, er jo, at vi ønsker et udviklingsprincip ind, og at vi ønsker en kommission, som skal undersøge det her og gøre det langt mere synligt, end det er. Hr. Henrik Vestergaard indvendte mod undersøgelseskommissionen især, at den ifølge vores forslag også får mulighed for at komme med forslag til standarder.
Nu ved jeg ikke, om det bare var et dække for, at hr. Vestergaard slet ikke vil have den kommission.
Men jeg synes jo, det er interessant at få diskuteret, om der er en vilje hos et flertal her i Folketinget til rent faktisk at få afsat nogle midler til at få afdækket det her område betydelig mere grundigt, end det er afdækket hidtil.
Vi ved jo alle sammen, at det koster midler.
Der er bare ikke institutioner, der har de her midler, men jeg ville da mene, at det for et flertal burde være interessant at få afdækket det her, for ellers er det jo bare, at vi ender igen der, hvor vi siger, at der muligvis er et problem, men hvis der er et problem, så må de pågældende ulande gå klagevejen gennem WTO, og så må de håbe på, at der hver gang er nogle trustfonde, der har penge nok til at hjælpe dem og viser vilje til at hjælpe dem, eller også må de bare håbe på, at der sker et eller andet helt tredje, og det synes jeg faktisk er en urimelig måde at behandle det her på.
Vi lever i en verden, der hænger sammen på kryds og tværs, og vi har altså et ansvar for ikke bare det, der foregår uden for Danmarks grænser i EU, det fællesskab, vi er medlem af.
Vi har også et ansvar for, hvad der foregår i den tredje verden, og det er fordømt nødvendigt, at vi tager det ansvar alvorligt.
Jeg vil sådan set anmode hr. Keld Albrechtsen om at omdirigere sin omsorg for SF og Det Radikale Venstre til en anden del af verden.
Det var en meget, meget, meget principiel tale, hr. Keld Albrechtsen holdt.
Det var en af den type taler, der friholder en fra at forholde sig til verdens virkelige problemer, og jeg vil gerne spørge, om hr. Keld Albrechtsen virkelig mener helt alvorligt, at selv der, hvor man kan påvise, at standarden kun har marginal positiv betydning for borgerne i EU, er hr. Albrechtsen i virkelighedens verden villig til at lade det få forrang frem for de omfattende negative konsekvenser, det kan have for befolkningerne i de mindst udviklede lande.
Det er jo realiteten i det.