Rune Lund (EL), 2006-11-22:
I maj måned i år havde vi den sidste forespørgsel om forhandlingerne i verdenshandelsorganisationen WTO, som jo nu er kuldsejlet.
Allerede på det tidspunkt kunne man se, hvilken vej det gik.
På den ene side var scenariet, at de rige landes og herunder EU’s mål med forhandlingerne ikke var at hjælpe ulandene, men at skabe nye store muligheder for multinationale selskaber.
På den anden side nægtede de rige lande at gøre alvorlige indrømmelser på det helt centrale område, nemlig landbrugsområdet.
EU ville fortsætte med at dumpe subsidierede, støttede landbrugsvarer på ulandenes markeder, hvilket faktisk i de seneste år har ruineret tusindvis af småbønder i ulandene.
var de krav, som man stillede til ulandene.
Ulandene skulle fjerne told på landbrugsvarer og industri og dermed udsætte deres småbønder og svage industrier for en helt ulige konkurrence fra store multinationale selskaber fra EU – noget, som allerede har ført til massearbejdsløshed mange steder.
Fra Enhedslistens side stod jeg her på talerstolen i maj og advarede ved den forespørgselsdebat, vi havde, om, at konsekvenserne af den forhandlingslinje, som EU førte, og som i det her Folketing er bakket op af alle partier på nær Enhedslisten, ville være to ting: Enten ville det lykkes de rige lande at få gennemtvunget en aftale, der ville være katastrofal for ulandene, eller også ville runden bryde sammen på grund af ulandenes modstand.
Heldigvis var det det sidste, der skete.
Ulandene holdt fast i, at en aftale skulle ændre handelsstrømmene i verden i ulandenes favør.
De holdt fast på, at ingen aftale er bedre end en dårlig aftale.
Så meget for den udviklingsrunde – Doharunden i WTO, som er blevet kaldt en udviklingsrunde.
Så meget udvikling var der altså, da det kom til stykket.
Der var derfor fra flere sider et stort håb om, at WTO-forhandlingernes sammenbrud ligesom kunne skabe en ny dagsorden med, at vi nu kunne starte på ny, at vi nu kunne starte på en dagsorden, hvor ulandenes interesser kom i centrum.
Men hvis man havde det naive håb, at det måske kunne ende der, må man sige, at det i hvert fald ikke er sket.
I den her måned har udenrigsministrene i EU, herunder Danmarks udenrigsminister, godkendt et nyt handelspolitisk udspil fra EuropaKommissionens handelskommissær Peter Mandelson – det udspil, som udenrigsministeren også selv nævnte i sit indledende oplæg – og denne mand, Peter Mandelson, var jo en af de helt centrale personer i fremførelsen af EU’s krav i forhandlingerne i WTO.
Nu siger man åbent det, som man hele tiden har ment, nemlig at det her handler om, at de her handelsaftaler skal sikre EU’s offensive interesse, de skal sikre øget markedsadgang for europæisk industri og landbrug, og det skal de gøre rundt omkring på ulandenes markeder.
Det er jo så fint nok, at man nu taler ærligt om, hvad det skal være, i stedet for at man pakker det ind i alle mulige fine formuleringer.
Men det ændrer ikke ved, at indholdet i det udspil, som Kommissionen er kommet med, og som bliver bakket op af den danske regering, går ud på at stille en masse krav, som ulandene gang på gang på gang har sagt nej til.
Det drejer sig om, at der skal være aftaler om investeringer, som f.eks. vil forhindre ulandene i at kræve, at de udenlandske selskaber ansætter lokal arbejdskraft, eller at sikre sig mod kapitalflugt.
Det drejer sig om, at der skal ske liberaliseringer af offentlige indkøb, som vil forhindre ulandene i at understøtte hjemlige selskaber eller stille sociale krav til offentlige leverandører.
Det drejer sig om, at der nu skal være øget adgang til ulandenes ressourcer.
De må f.eks. ikke lægge told på salg af deres naturressourcer, sådan at de selv kan sikre, at de kan bruge de naturressourcer, der er i deres egne lande, til at få en egenproduktion op at stå.
Alle den her slags krav er krav, som ulandene gentagne gange har afvist i WTO, og som har været afgørende for, at der ikke er kommet en runde i WTO.
Der er kort sagt tale om en helt igennem nyliberalistisk og aggressiv dagsorden, der ikke engang foregiver at være udviklingsvenlig.
Der er simpelt hen brug for en helt ny dagsorden.
Der er brug for, at vi går en helt anden vej.
Og der er behov for en linje, der sætter ulandenes og verdens fattigstes interesser i centrum i stedet for, at det bare handler om at hjælpe de store europæiske selskaber med at tjene endnu flere penge.
Jeg vil derfor på vegne af Enhedslisten fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
Da EU’s handelspolitiske linje, ikke mindst med vedtagelsen af Kommissionens udspil Global Europe, strider mod hensynet til ulandenes udvikling, opfordres regeringen til at arbejde for, at EU’s politik i forhold til bilaterale og multilaterale aftaler ændres, således at – sociale og miljømæssige hensyn ikke underordnes hensynet til de europæiske erhvervslivs interesser, – EU gennemfører en hurtig og betingelsesløs afvikling af al handelsforvridende landbrugsstøtte, – EU anerkender alle ulandes ret til at beskytte smålandbrugere og svage industrier, herunder gennem at opretholde høje toldsatser på følsomme områder, – EU anerkender alle landes ret til at regulere serviceydelser i offentlighedens interesser, – offentlig service og offentlige indkøb holdes ude af forhandlingerne, – ulandes ret til at regulere udenlandske investeringer respekteres, – EU respekterer ulandenes rettigheder til at bestemme over deres naturressourcer, og – aftaler om intellektuel ejendomsret sker under hensyntagen til ulandenes rettigheder til adgang til viden og teknologi og beskyttelse af traditionel viden og folkesundhed.«
Det, som jo er det vigtige i forhold til EuropaKommissionens udspil, »Global Europe: Competing in The World«, er, at man går ud og kræver endnu mere af ulandene, end man gjorde under forhandlingerne i WTO, og som gjorde, at de brød sammen her i sommer.
Og for mig at se er det ret utroligt, for de helt urimelige krav, der kom fra ilandene for at støtte ilandenes store selskaber, betød jo netop, at runden brød sammen.
Så synes jeg, at det er mærkeligt, at SF ikke kan være med på et forslag til vedtagelse fra Enhedslistens side, som helt præcis og klart går ind og definerer, hvad det er, man ikke vil have f.eks. i forbindelse med investeringer, hvor det udspil, som Kommissionen er kommet med, betyder, at ulandene ikke kan kræve, at udenlandske selskaber skal ansætte lokal arbejdskraft, hvis udenlandske virksomheder går ind i et uland.
Det synes jeg er et meget rimeligt krav.
Skal det forstås sådan, at SF ikke mener, at der indgår liberalisering af offentlige indkøb og flere krav om, at ulandene skal åbne for investeringer i det forslag til vedtagelse, der ligger her?