Mimi Jakobsen (CD), 1998-10-08:
Se, nu har jeg jo i et års tid gået og ærgret mig over, at jeg brændte inde med min tale til åbningsdebatten sidste år.
Det er ikke en ærgrelse, som jeg forventer skal deles af andre her i salen, men jeg må da indrømme, at jeg i et svagt øjeblik i går aftes sad og overvejede, om jeg egentlig ikke bare kunne finde stikordene frem, og det kan jeg så konstatere at jeg såmænd godt kunne have gjort, for det er der jo så mange andre der har gjort, uden at det egentlig er blevet opdaget. Ikke sådan at forstå, at jeg ikke har opdaget, at der er sket ting i det år, der er gået - der er sket store og vigtige ting - men fordi hele metodikken i og opbygningen af denne debat er præcis, som den plejer at være.
Historien er god at lære af, sagde statsministeren i sin allerførste sætning i tirsdags.
Det synspunkt har nu ikke vundet stor gennemslagskraft i debatten i dag, må man sige.
Og statsministeren bar jo selv noget af skylden ved, ganske vist med rette, at fremhæve - hvad der er naturligt nok - sin egen regerings fortjenester fra 1993 og frem til i dag.
Men statsministeren burde jo også i sandhedens interesse have sagt, at en anden og vigtig del af Danmarks vej ind på en solid økonomisk kurs faktisk blev lagt i 1980'erne af firkløverregeringen. Det kunne statsministeren såmænd godt have nævnt.
Han kunne også godt have nævnt, at hele grunden til en nyorientering i arbejdsmarkedsforholdene dengang blev lagt gennem en forståelse mellem fagbevægelsen og den borgerlige regering, sådan at forstå, at man dels viste løntilbageholdenhed og dels begyndte at forstå, at det gamle slogan »Så stabler vi guldet, drenge!«, ikke var det, der skulle føre fremad og videre.
Det var faktisk en enestående bedrift af fagbevægelsen dengang at ændre den kurs og at lægge vægt på beskæftigelsen, konkurrenceevnen osv.
Og uden den indsats dengang havde vi nok ikke været i den situation, vi er i nu.
Omvendt må jeg så sige, at fru Ulla Tørnæs fulgte det godt op ved at fremstille situationen, som om regeringen stort set havde sat alt overstyr fra 1993: Erhvervslivet havde det meget ringere, og borgerne havde det ad hekkenfeldt til, altså meget dårligt!
Men uden at kunne huske nøgletallene fra 1993 må jeg dog sige, at jeg tror, der er mange rundt omkring, der husker, hvad situationen var i 1991 og i 1992 og i 1993: hvordan tvangsauktioner var absolut dagligdags begivenheder, at der var fallitter og konkurser, og at Danmark simpelt hen var gået i stå, fordi den borgerlige politik havde udspillet sin rolle på det tidspunkt, fordi man ikke nåede længere ved at køre linjen med besparelser, og fordi der skulle noget nyt til og sættes gang i tingene, og det formåede den nuværende regering faktisk at gøre.
Til hver en tid er der altså ting, der skal gøres, og stort set ligegyldigt hvem der sidder i regering, må de gøre det, og det ved begge blokke jo. Fru Pia Christmas-Møller fulgte det jo også godt op, må jeg sige - jeg skal ikke overse fru Pia Christmas-Møller i den henseende - ved at fortælle, at der jo ikke var slagtet hellige køer.
Men prøv dog at tænke 5, 7, 10 år tilbage: Kunne man dengang have forestillet sig - og jeg siger det faktisk ikke for at bore i såret hos det store regeringsparti - at Socialdemokratiet, som i 1980'erne skreg om social genopretning til 13 mia. kr., nu skulle stå her og foreslå besparelser på boligstøtten, endnu en afkortning, for det er jo endnu en afkortning, af dagpengeperioden og flere af de andre ting, som regeringen har lagt op til! Jeg tror, at selv fru Pia Christmas-Møller, som er betydelig yngre, end jeg er, vil kunne huske, at selv en borgerlig regering ville det have løbet koldt ned ad ryggen ved tanken om at skulle fremsætte de forslag, og det havde den aldrig nogen sinde turdet i 1980'erne, og den var i øvrigt heller aldrig sluppet afsted med det.
Så hvis man dog bare ville prøve at give hinanden lidt af det, der gives bør, tror jeg faktisk, at flere ville interessere sig for at følge de her debatter.
For ret skal jo være ret: Der er en opposition, og bevar mig vel, den skal opføre sig som en sådan.
Og der er en regering, og den har lov til at være stolt af det, som den synes er lykkedes.
Men der er altså også folk ude omkring med lidt hukommelse og med lidt evne til at kombinere tingene, som vil sige: Hold nu op med alt det dér! Hvad så med CD?
Ja, der er jo nogle, der påstår, at CD har været i regering i 10 år, og at vi egentlig aldrig har været i opposition, og det er sådan set rigtigt nok, for hvis en oppositions fornemste opgave, som jeg så tit hører det fra i hvert fald den yderste borgerlige fløjs side, er at vælte en regering, så kan jeg i hvert fald bekræfte, at heller ikke i det kommende folketingsår vil man finde CD i opposition.
Alt i statsministerens tale, både det, der stod i den, og det, vi manglede i den, tyder på, at der er rigeligt med arbejdsopgaver til de første 2-3 år, og derfor vil der ikke være nogen som helst grund til at begynde at jagte regeringen.
Folket har talt, og det blev, som det blev, og derfor skal vi nu i gang.
Man kan altid regne med CD, når det drejer sig om nødvendighedens lov, vil jeg så sige til statsministeren, som jo inviterede til samarbejde.
Og der er vel ingen, der i dag kan overskue, hvor højt alarmklokkerne ringer rundt omkring, og hvor meget de røde lamper blinker eller ikke blinker.
Det vil ofte være et fortolkningsspørgsmål og en politisk afgørelse.
Men i hvert fald kan jeg huske fra firserne, hvor nemt det var at få sat det hele i stå ved at gå for hårdt til den, og det vil vi i hvert fald opfordre regeringen til at være meget påpasselig med. Og jeg er sikker på, at regeringen overvåger situationen og holder nøje øje med, hvordan de forskellige gryder befinder sig på gasblussene, og at der ikke er noget, der koger over.
Og det er der også andre i Folketinget der gør.
Men man skal endelig passe på nu ikke at lade sig rive med til at ødelægge en masse, som det altså tog 7 år at få genoprettet.
For man kan godt sætte Danmark i stå, men det er unægtelig sværere at få gang i det hele igen.
I den forbindelse må man vel også sige, at det ikke har meget med betalingsbalancen at gøre at tage boligstøtten fra nogle pensionister - mig bekendt bliver den ikke udbetalt i udenlandsk valuta endnu - eller at forkorte dagpengeperioden.
Det er nok så vigtigt at holde fast i, hvad der skal gøres af den ene eller den anden eller den tredje grund.
Jeg vil med det samme sige, at CD jo altid har været at finde, når vi skulle drøfte besparelser, der var nødvendige.
Og vi er endnu ikke overbeviste om, at alle de forslag, regeringen er kommet med, er nødvendige, er rimelige og er skruet sammen på den rigtige måde, men det vender vi tilbage til.
Men man vil i hvert fald finde CD på den linje, der siger: Ja, hvis det er nødvendigt, så må vi gøre noget.
Og det kan regeringen regne med at vi vil medvirke til, også i de drøftelser om den kommende finanslov, der snart skal i gang.
Det kan være rigtigt.
Noget af det lyder ikke umiddelbart særlig tiltalende, men vi afviser det ikke på forhånd.
Jeg må dog sige om dagpengeperioden, at det er muligt, at det er et signal, man vil give, og det er muligt, at det ikke har den store praktiske betydning, men vi siger stadig væk fra CD's side, som vi har gjort det i årevis, uden at det har vundet stort gehør i regeringspartierne
: Er man nu overhovedet sikker på, at man har fundet det kit, der kan låse det sammen, at man på den ene side har masser af muligheder for at oprette nogle servicejob rundt omkring i den private sektor og i den offentlige sektor og i private hjem og på den anden side må erkende, at de nok ikke kan aflønnes med mere end 50, 60, 70 kroner i timen og at folk, der bliver beskattet i Danmark, jo ikke kan leve af dét, og at man derfor må finde en model, der gør, at de kan leve, som om de i hvert fald havde en mindsteløn. Jeg har selvfølgelig herindenfor CD's oprindelige forslag om jobfradraget.
Og det kan godt være, at det ikke er den model, der kan komme igennem, men jeg efterlyser stadig væk den mekanisme, der kan få det her til at hænge sammen, for så tror jeg på, at vi kan få de mange, som ikke har den store uddannelse, som ikke har det store incitament, og som vi i alt for stort omfang snyder ved at lokke dem ind, med.
Det er 58-årige, 56-årige kvinder, der bliver lukket ind, og hvor der bliver sagt: Ja, du skal bare have et edb-kursus, så skal du såmænd nok komme i gang.
Men med hvad?
Der står 600 før hende, der i nogens øjne er langt dygtigere til at gå ind og tage den slags job.
Derimod er der en hamrende mangel på hænder rundt omkring, og når statsministeren nævner, at folk er glade for den offentlige sektor - det glædede statsministeren, og det glæder såmænd også CD - så må jeg bare sige, at det er jo ikke givet, at glæden varer ved, hvis kommunerne som bebudet - vi kender ikke resultatet endnu - går ud og netop rammer ned de steder, som folk i virkeligheden gerne vil betale mere for.
Der var engang en Århusborgmester, der sagde, at 80 pct. af befolkningen ønsker bedre service og 80 pct. af befolkningen ønsker lavere skatter, og det hænger ikke sammen.
Jeg tror, det er dem fuldstændig ligegyldigt, om den er offentlig eller privat.
De vil have nogle serviceydelser, som de har brug for, og de vil have dem, når de har brug for dem, og det er vi ikke gode nok til endnu.
Statsministeren beskæftigede sig også med arbejdsmiljøet, og jeg vil godt knytte det sammen, for statsministeren taler om portører, sygeplejersker, hjemmehjælpere og et dårligt arbejdsmiljø, og det kan jeg godt forstå.
Det viser sig jo også, at navnlig hjemmehjælp er et meget lidt attraktivt job, men hvorfor er det det?
Er det virkelig løsningen at gå ud og lave skærpet overvågning, som statsministeren sagde, og se, om reglerne nu bliver overholdt?
Nej, statsminister, der mangler flere hænder til at gøre arbejdet.
Det er derfor, at det arbejdsmiljø er for dårligt.
Det er ikke nye begrænsninger i reglerne om, hvad man må og ikke må.
Det er svært nok i forvejen at få det til at hænge sammen. Og det har fået mig til at tænke på, at De Radikale engang havde et forslag, der hed »Slip de ledige løs«, at man kunne erstatte dagpenge med løn, og det blev sådan nogenlunde vel modtaget mange steder.
Da vi senere var inde på tanken, var det dybt økonomisk uansvarligt, så vidt jeg husker.
Men hvis jeg nu både kombinerer dagpenge, og hvad samfundet egentlig må betale - det var jo statsministerens budskab i går - på grund af dårligt arbejdsmiljø, fordi der mangler hænder, eller skal vi kalde det de tre H'er, nemlig hænder, hoved og hjerter, i hele den omsorgssektor, så er det jo spørgsmålet, om samfundet ikke i virkeligheden kunne få regnestykket til at gå op og få ansat de folk, der skal ansættes, for at de, der er der, kan have et godt job, og for at folk stadig væk kan være glade for den offentlige sektor.
Når det drejer sig om den private sektor og arbejdsmiljøet,
vil jeg bare stilfærdigt anføre, at den tidligere arbejdsminister havde en meget fin idé, som jeg er meget betaget af, hvor man sagde, jamen så lad nogle af alle smådetaljerne ryge væk.
Lad dog alle de småregler, som fuldstændig kobler folks egen dømmekraft ud af hovedet ude på arbejdspladserne, falde væk, og lad os så koncentrere os om det alvorlige.
Det var jo det, statsministeren talte om.
Det var de job, hvor man ved, at her går det alt for tit galt.
Det er CD meget enig i.
Men kan vi så ikke få lavet en handel, statsminister, om, at man så får kigget på noget alt det småpjank, der ligger af regler og forordninger, og hvad det hedder alt sammen, som er en pestilens, og som folk går og griner af, hvis de overhovedet gider læse det.
Lad os lave den handel, at man fokuserer på dem, der virkelig laver numre, på dem, hvor der virkelig er fare på færde, og lad os gerne gribe stærkere ind dér.
Det er jo et område, hvor regeringen ikke har brilleret med store tiltag, og jeg håber, at vi ser nogle flere i denne folketingssamling.
Her kan jeg i hvert fald rolig holde den tale, jeg ville have holdt sidste år, for der er ikke sket en dyt i mellemtiden. Så er der det her med, at der mangler hænder.
Tilbage til det, for det er selvfølgelig også det, der får regeringen til at overveje at foreslå ændringer for de 50-54-årige.
Jeg havde som hr. Duetoft meget svært ved at få argumentationen fra fru Pia Christmas-Møller til at hænge sammen: Nu må vi endelig skåne de 50-årige for at komme ud på arbejdsmarkedet - det er godt, at nogle af os har et par måneder endnu - for det er alt for svært for dem at få fat.
Til gengæld kan vi roligt sige, at efterlønnen fjernes for de 60-63-årige.
Jeg kan ikke få det til at hænge sammen, at det skulle være en særlig kvalifikation, at man ikke var 50 år, men 60.
Men jeg kan i hvert fald sige, at det stadig væk er CD's holdning, at vi ikke ønsker en forringelse af efterlønnen.
Når der måske er for stor tilstrømning til efterlønsordningen, så er det ikke, fordi folketingspolitikerne har været for godgørende eller for hjertevarme eller ville være populister, men fordi man ude på arbejdspladserne i de sidste ti år har været meget påpasselige med at gå rundt og prikke 59-årige på skulderen og fortælle dem, at nu er der altså noget, der hedder efterløn.
Når man så mangler arbejdskraft, og det er jo en ny situation, så kommer man og skælder Folketinget ud og siger, jamen det er også de politikere, der har lavet den der ordning, som er alt for gunstig.
Det hørte vi ikke noget om, da man havde overskud af arbejdskraft, for da var den god nok, men nu kan man finde ud af det, og derfor må jeg bare sige, at efterlønsproblemet må tilbage til dem, der har skabt det, nemlig de arbejdsgivere, der alt for tidligt gik rundt og begyndte at snakke om seniorpolitik og efterløn og se nu osv., osv.
De må søreme gå til deres medarbejdere nu og lokke dem til at blive.
Det kan være, at de skal til tegnebogen, det ved jeg ikke, og det skal jeg heller ikke blande mig i, men det er derude, problemet løses, som i øvrigt hr. Duetoft sagde det tidligere.
Det, jeg gerne ville have hørt mere om i statsministerens tale, er, at hvis vi nu skal i gang med trimningerne og vi skal spare nogle penge her og der - lad os så se, om vi skal det, det afviser vi ikke på forhånd -
så er det, som jeg plejer at sige derhjemme, når jeg har sparet noget ved at gå på udsalg et spørgsmål om, hvad vi så skal bruge de penge til.
Vi manglede noget med investeringer, og måske netop nu var der en god idé i at fremhæve, at vi skal altså også have givet noget, tændt et par alterlys for noget
af det, som trænger til at få et pust fremad
Her vil det ikke undre statsministeren, at vi fra CD's side genfremhæver folkeskolen.
Vi ønsker en ny folkeskole for dem, der vil vide mere, som det hedder, men også for dem, der gerne vil have det lidt mere spændende.
Dem, der gerne vil opleve en skole, som dagen igennem er fyldt med aktiviteter, som tilbyder mange forskellige slags ekstra viden, ekstra oplevelser, ekstra interessegrupper, fritid, leg og idræt, og hvad ved jeg, en skole, der står som centrum med indkaldelse af andre faggrupper, pædagoger osv.
Det kan ikke være sådan, at Danmark fortsat skal have verdensrekord i børnepasningsudgifter og europæisk bundrekord i uddannelse, i undervisningstid.
Det hænger ikke sammen.
Det må vi kunne bytte om på i et eller andet omfang.
Der må kunne gøres mere på skolen, og så kan vi måske få droppet nogle af de mere eller mindre kvalificerede pasningsordninger, der er rundt omkring.
Vi tror på, at folkeskolen kan gøre det bedre, gøre det sjovere og gøre det mere spændende.
Lærerne kan ikke gøre det alene, men en forudsætning for det her er, at lærerne er der, og derfor håber vi meget, at Kommunernes Landsforening i de kommende forhandlinger med Danmarks Lærerforening kan gå ud og få begyndt at få ændret nogle af arbejdstidsreglerne.
Kan de ikke det, så må jeg bare sige til regeringen, at så synes vi, at Folketinget skal hjælpe.
De ting må brydes op, de ting må ændres, for at skolen skal komme til at fungere, også så den kan fungere om 5 år og om 10 år.
Det samme gælder sygehusvæsenet.
Jeg har ikke tid til at gøre meget ud af det i dag.
Intet af det, statsministeren sagde, var vi sådan set uenige i, men vi bliver nødt til at gå videre og også her er arbejdstiden og arbejdets tilrettelæggelse en hæmsko.
Jeg håber, at Amtsrådsforeningen kan få noget igennem på det her område.
Kan de ikke, så er sygehusene også Folketingets sag.
Det synes jeg nok at vi har bevist gang på gang.
Så må Folketinget hjælpe til.
Men alt det her ordnes selvfølgelig bedst i forhandlinger.
Det har jeg stor respekt for.
Jeg har bare ikke så meget respekt for det, hvis det ikke lykkes.
Vi trænger til flere afklaringer i den offentlige sektor.
Forsvaret har været nævnt kort i dag.
Vi er bekymrede for i CD, at en manglende afklaring nu betyder, at forsvaret allerede begynder at disponere, som om de bebudede og omtalte besparelser er gennemført.
Det er de ikke.
Jeg må også meget advare imod, at nogen sidder i deres lønkammer et eller andet sted og spekulerer over, hvor dejligt det ville være, hvis vi ikke nåede at få et forsvarsforlig inden år 2000.
Der er altså kun 14 måneder til, og jeg håber, at regeringen vil tage initiativ til, at vi allerede kommer i gang her i foråret, så vi kan få et forsvarsforlig i tide.
Det er ikke ligegyldigt med danske soldater i udlandet og danske soldater i farezonen.
Vi skal hjælpe dem, vi kan, ude omkring.
Ulandsbistanden når jeg ikke at komme ind på, men CD ønsker fortsat, at Danmark har en fin position her.
Det kan godt være, at det engang imellem gør sig bedre herhjemme at stå med et lille dansk særstandpunkt, men det kan godt være, at det slet, slet ikke kan betale sig i det lange løb.
Danmarks største EU-problem ligger i Danmark.
Og her vil jeg opfordre regeringspartierne, ligesom det i øvrigt gælder alle her i salen, til at gøre endnu mere ud af at få gjort klart herhjemme - vi skal meget gerne gøre vores bidrag i CD - at EU er dette århundredes bedste opfindelse, og hvis vi ikke havde det, så måtte vi søreme se at få det opfundet i en frygtelig fart. Det er herhjemme vores EU-problem ligger.
Det er herhjemme, kampen skal stå, og det er herhjemme, at det er nødvendigt at fortælle både kritikere og begejstrede - hvis der overhovedet er begejstrede - at vi er nogle, der er begejstret.
Hvis jeg kom fra en anden planet og hørte, at alle stort set bare rakkede ned på det, og gik de ind for det, så syntes de i hvert fald, at der var meget af det, der var noget værre skidt, ja, så ville jeg da også tro, at det var noget skidt.
Det er det ikke, og jeg håber, at regeringen med statsministeren i spidsen vil føre et offensivt og begejstret forsvar for det europæiske samarbejde.