Elisabeth Arnold (RV), 2001-05-31:
Tak hr. formand, så tager vi fat igen med friske kræfter.
Det har vi i øvrigt altid gjort, og det vil vi også gøre i fremtiden.
Vi har aktivt været med til en genopretning af økonomien
op gennem 1980'erne
, og vi har i det nuværende regeringssamarbejde lagt afgørende vægt på at føre en ansvarlig økonomisk politik.
Det betyder, at gælden skal væk, der skal være solide overskud på de offentlige finanser. Dansk økonomis tidligere balanceproblemer er overstået, nu er balancerne genoprettet, og det er ansvarligt at komme af med gælden, fordi det er noget af det mest fremadrettede, vi overhovedet kan gøre.
Det er den største tjeneste, vi kan gøre de kommende generationer, og vi skal ikke forspilde den chance, vi har for at aflevere et samfund til vores børn uden en stor gæld.
Det nemmeste ville være at klatte det surt opsparede overskud væk, det er nu engang sjovere at bruge penge end at spare op og afdrage på gælden.
Men efter at have lyttet til debatten i dag, må man sige, at det begynder at se svært ud.
Venstre og De Konservative på den ene side har slået om sig med løfter om flere penge til sundhedssystemet, flere penge til ældreforsorgen, flere penge til fantastisk mange andre gode og fornuftige formål.
SF har på den anden side bedt om, at regeringen gør det klart, at den gør en forskel.
Milliarderne fyger om ørerne på os, og Det Radikale Venstre vil fortsat sige, at vi ikke ønsker at sætte vor handlefrihed til. God økonomi er ikke i sig selv et mål, men en god økonomi giver simpelt hen en handlefrihed, som gør, at man kan gøre de ting, man gerne vil for at skaffe et anstændigt samfund.
Ansvarlighed, anstændighed og mod til forandring.
Ansvarlig økonomi giver handlefrihed, og handlefriheden skal bruges til at føre en anstændig politik.
Og den anstændige politik går dels over for de svage grupper i vores eget samfund, de ældre, dem, der er i Danmark med en anden baggrund end dansk, dem, der er svage på anden måde, de handicappede, de udstødte, misbrugere, hjemløse og også over for de grupper, der søger beskyttelse i landet, som kommer fra andre lande, og også over for de grupper, som vi støtter i ulandene.
Det har vi også haft en længere diskussion om i dag.
Jeg vil gerne i den forbindelse rose de danske kommuner, som stadig væk føler, at det er et fælles ansvar at give plads til asylansøgere.
Det er jo ikke sådan, at asylansøgerne er en belastning for kommunernes økonomi.
Der følger jo penge med, og det er i øvrigt slet ikke kommunerne, der driver dem, de skal blot stille pladsen til rådighed.
Men selv det er åbenbart et problem for kommunerne.
Det synes jeg er dybt beklageligt, og jeg vil som sagt gerne rose de kommuner, der har følt, at dette her ansvar også var et, de skulle tage på sig, og det er en fælles opgave.
Når man gerne vil føre en anstændig politik i forhold til svage grupper i samfundet og svage grupper i verden, så er det jo ikke bare, fordi vi gerne vil være med i godhedsindustrien, som fru Pia Kjærsgaard tidligere sagde.
Vi vil gerne have et anstændigt velfærdssamfund, men det er også, fordi det er klogt.
Hvem skal holde hjulene i gang, ja, det skal alle dem, vi hjælper til at komme ind på arbejdsmarkedet.
Og der har vi dels vores almindelige uddannelsessystem, vores forskning, som sørger for, at vi har en højt kvalificeret arbejdskraft, et højt niveau på vores uddannelsessystem og en forskningspolitik, som sætter Danmark i spidsen.
Men vi skal også have et efteruddannelsessystem, som er godt, og som samler dem op, som ikke nåede at få en ordentlig uddannelse, da de var unge, og vi skal sørge for, at integrationen lykkes.
Det er utrolig vigtigt, at de arbejdsduelige personer, som har fået lovligt ophold i landet, også bliver i stand til at blive selvforsørgende og bidrage til fællesskabet.
Det ønsker de i øvrigt også selv.
Det er ikke dér, problemet er, problemet er de utallige barrierer, de møder i dagligdagen i Danmark.
Vi skal også sørge for, at arbejdsmiljøet bliver sådan, at vi ikke nedslider og ødelægger den arbejdskraft, der faktisk burde have mange gode år tilbage på arbejdsmarkedet, og vi skal først og fremmest have lukket op for det rummelige arbejdsmarked og forberede den førtidspensionsreform, som vi har vedtaget, og som skal træde i kraft om et par år.
Det kræver mod til forandring at sige til folk, at nu fokuserer vi ikke på, hvad du ikke kan, vi fokuserer på, hvad du kan, og så giver vi dig et tilskud til det, som i øvrigt ikke er muligt at skaffe frem af de almindelige lønmekanismer.
Så der er masser at tage fat på for at skaffe et anstændigt samfund, hvor der er brug for alle, og hvor ingen lades i stikken, og hvor dem, som ikke har kræfter til at klare sig selv, bringes i stand til det.
Et andet område, hvor vi også gerne vil sige, at vi har mod til forandring, er skatteområdet.
Der har været diskuteret meget skat i dag, men vi vil gerne sige det helt klart: Vi vil gerne fortsætte den linje, som Det Radikale Venstre har været med til at lægge gennem de sidste 15 års skattereformer, et mere retfærdigt skattesystem, et mere gennemskueligt skattesystem, et skattesystem, hvor der ikke er huller, og et skattesystem, hvor de bredeste skuldre bærer de tungeste byrder.
Vi har anvist en vej til at lette skatten på de laveste indkomster, sådan at vi kan få incitamentet til at gå i arbejde for de laveste indkomster forøget.
Vi mener, det er den rigtige balance at have, og vi har også anvist finansiering ved at lægge forøget vægt på beskatning af ressourceforbruget.
Vi mener ikke, det er rimeligt at lade finansieringen komme fra sociale ydelser eller fra ulandsbistanden.
Vi har anvist vejen, og vi tager gerne diskussionen om, hvordan skattesystemet skal se ud, når pinsepakkens indfasning er slut om et års tid.
Vi glæder os til den diskussion, der kommer fremover, og vi er helt parate til at deltage i den, og vi vil gerne være med til også at tale om hellige køer og andre ting i skattesystemet.
En ting, der ikke har været drøftet så frygtelig meget i dag, har været boligområdet.
Der kom jo en vismandsrapport her for et par dage siden, som satte spørgsmålstegn ved en stor del af den måde, vores boligmarked fungerede på.
Det er jo påfaldende, at lejeboligprisniveauet i hovedstadsområdet er lavere end gennemsnittet i hele landet, og at ejerboligprisområdet til gengæld er højere end i hele resten af landet.
Det siger noget om, at markedsmekanismerne er sat totalt ud af kraft.
Det kan der være gode grunde til, der kan være grunde til, at man skal opretholde subsidier, opretholde muligheder for folk, så de kan blive boende i deres boliger, selv når de ikke har det samme boligbehov, som de havde for 30 år siden, men kritikken skal nu alligevel tages alvorligt.
Om ikke andet må man sige, at den boligpolitik, der har været ført gennem mange, mange år, på den ene eller den anden måde virker ungdomsfjendsk, for det er altid svært for en ung familie at komme ind på boligmarkedet, uanset næsten hvilket system man opretter.
Jeg tror ikke, det fungerer meget bedre i andre lande, det skal jeg ikke forudsige, og vismandsrapporten anviste ingen brugbare løsninger på problemet, men alligevel er analysen værd at diskutere, og jeg ser frem til, at vi over sommeren og også efteråret får diskuteret mange boligpolitiske spørgsmål, det synes jeg alligevel er en god udfordring.
Den boligpakke, som regeringen har fremlagt, mener jeg også tager fat på nogle af de problemer, der er, nemlig at det er fordelingen af boliger, den manglende opfyldelse af de boligbehov, de forskellige aldersgrupper har, der er et af de store problemer.
Jeg vil også godt nævne et par enkelte ting vedrørende miljø og landbrug: Vi er meget optaget af forholdet og balancen mellem miljø og landbrug i Det Radikale Venstre, og vi kan lige så godt erkende, at der er nogle sammenstødsproblemer mellem dette erhverv og miljøet, og vi håber, at den indgåede aftale om Vandmiljøplan II's evaluering vil blive opfyldt inden for terminen, nemlig år 2002 med.
Men vi vil også gerne have en ny vandmiljøplan III, som vi mener er nødvendig for at nå målene om rene søer, rene åer, rene vandløb og rene fjorde osv.
Det kan ikke nytte noget, at vi bliver ved med at spille kispus med hinanden om, hvordan de faktiske forhold er i landbruget.
Der er et overforbrug af sprøjtemidler, og der er et overforbrug af gødning, og det påvirker vores vandmiljø; det er der simpelt hen overhovedet ikke nogen tvivl om.
Derfra til fødevarekvalitet, som også burde have været et meget væsentligt punkt i en del af debatten i dag.
Noget af det, vi kan se tilbage på i sæsonen, der er forløbet, er, at vi kan tørre sveden af panden og sige, at vi heldigvis ikke fik noget angreb af mund- og klovsyge i Danmark.
Så kan man spørge sig selv: Var det, fordi vi var heldige og simpelt hen lå tilstrækkelig langt uden for hovedstrømmen af de smitteveje, der var, eller var vi gode?
Ét er i hvert fald sikkert: Det havde ikke noget at gøre med Schengenaftalen, som der var nogle partier, der havde meget travlt med at gøre det til.
Vi kan spærre med farver og med pæle, men mikroberne finder altså vej over grænserne alligevel.
Mit bud er, at vi slap for mund- og klovsygen, fordi vi har et meget velorganiseret landbrug, vi har et meget velorganiseret veterinærsystem, som ved præcis, hvor der skal sættes ind, når de første faresignaler viser sig.
Og vi ved præcis, hvornår vi kan genoprette grænsekontrollen og tjekke alle transporter af animalsk materiale for at sikre os, at ingen unødvendig smitterisiko når ind til Danmark.
Så jeg vil sige, vi var muligvis heldige, men vi var i hvert fald gode, og jeg mener, at den indsats, der er foretaget fra Fødevareministeriets, fra Veterinærdirektoratets og fra landbrugets egen side, i allerhøjeste grad har været prisværdig.
Så det synes jeg skal siges herfra.
Jeg vil gerne takke statsministeren for det store afsnit
om udenrigspolitik og det udenrigspolitiske engagement, der var i hans besvarelse af forespørgslen, og jeg synes da også, der skal lyde en tak til de ordførere, der har taget den del af debatten til sig.
Både De Konservative, SF og fru Mimi Jakobsen har gjort meget ud af at tale om det internationale.
Det ligger også Det Radikale Venstre meget, meget stærkt på sinde.
Jeg synes, det er værd at nævne, at vi i morgen ratificerer Nicetraktaten.
Det har ikke fra Det Radikale Venstres side været noget specielt ønske, at Danmark skulle være de første til at ratificere Nicetraktaten, men det skulle i hvert fald nødig hedde sig, at Danmark var skyld i, at traktaten blev ratificeret forsinket.
Nicetraktaten er en udvidelsestraktat.
Der er ingen tvivl om det.
Der er side op og side ned om mandatfordelinger, om stemmevægte, om alle mulige andre fordelinger, som klart viser, at der er reserveret plads i salen til de lande, der står for at blive medlemmer af EU.
Der er reserveret plads til dem omkring bordet.
Der er reserveret stemmevægte til dem, når der skal stemmes.
De kommer med, hvis de selv vil.
Derfor er Nicetraktaten vigtig at få ratificeret, så vi kan komme videre med forhandlingerne.
Og det er glædeligt, at det er lykkedes at rydde forhindringer af vejen fra Spanien, som ønskede nogle særlig økonomiske ordninger opretholdt, og fra Tyskland og Østrig, som ønskede nogle særlige overgangsordninger vedrørende bevægelsesfriheden for arbejdskraften.
Jeg synes, de løsninger, der tegner sig nu, er nogle, som vi fra dansk side kun kan sige er tilfredsstillende. Vi har ikke ønsket særlige overgangsordninger, men det er der andre lande, der har, og så må vi jo sørge for, at det bliver så minimalt som muligt, og at Danmark i hvert fald kan sige o.k. til de nye medlemslande så hurtigt som muligt.
En enkelt ting i forbindelse med EU vil jeg nævne, som ikke har været nævnt tidligere i dag, og det er det direktiv om midlertidig beskyttelse ved pludseligt opståede flygtningestrømme, som blev tiltrådt for et par dage siden på justitsministermødet.
Det er enestående, at alle EU-landene nu enes om, at man skal have fælles regler og fælles retningslinjer, hvis der pludselig opstår flygtningestrømme i Europa.
Inspirationen er jo sørgelig.
Det er simpelt hen inspirationen fra borgerkrigen i Bosnien, fra Kosovo, hvor det viste sig, at Europas lande var vildt uenige om, hvordan de skulle håndtere dette problem og konkurrerede på nedadgående spiral hvad standard angår og prøvede at finde den laveste fællesnævner for, hvordan man skulle håndtere dette problem.
Det har været uværdigt at iagttage, og det har været uanstændigt, og jeg synes, vi må være glade for, at vi er med i et europæisk fællesskab, hvor man tager den slags ting alvorligt og siger, at hvis der kommer pludseligt opståede flygtningestrømme, så har vi reglerne parat til, hvordan vi nu skal håndtere det.
Men vi kan så sandelig tilslutte os pr. mellemstatslig aftale, det, som de andre 14 lande vedtager, og det synes vi fra radikal side vi skal gøre, så hurtigt det overhovedet er muligt.
Det betyder bl.a. også, at vi fra dansk side nu slipper for de evindelige særlove, hvor vi skal stå og slås om, hvorvidt det er den ene eller anden type flygtninge, vi kan lide eller ikke lide, om de skal have 1,5 eller 1,8 eller 1,9 års udskydelse af deres asylsagsbehandling.
Derfor vil det være et stort fremskridt, hvis vi er med i den samling af europæiske lande, som siger: Vi ved, hvad vi skal gøre, når der kommer pludselig tilstrømning af mange flygtninge.
Så har vi reglerne parat.
Vi skal ikke mere igennem et uværdigt slagsmål om, hvorvidt vi kan lide de pågældende flygtninge eller ej.
Så det er en milepæl i EU's flygtningepolitik
, og vi er glade for, at vi, hvis ikke vi kan være med fra starten, så i hvert fald kan tilslutte os. Og jeg vil meget anbefale, at vi gør det. Derudover vil jeg også nævne nogle af de nærområder, som stadig væk kalder på medvirken fra Danmark og de organisationer, Danmark er medlem af. For det første er det jo dybt pessimistisk, at der stadig væk er uro på Balkan, og at det i Makedonien, som i lang tid faktisk fungerede som en mønsterstat for andre, viser sig kun at have været et tyndt lag fernis, og i virkeligheden dukker problemerne nu op igen, og vi kan ikke vide, hvordan det udvikler sig.
Men vi må selvfølgelig være opmærksomme på, at vi skal være til stede, og der er ingen tvivl om, at Europa - Europas lande - skal være til stede på en eller anden måde på Balkan enten under FN's eller NATO's organisation i i hvert fald 10 år fremover, måske længere.
Der er ingen tvivl om, at det er vores ansvar, at der ikke bryder nye konflikter ud, og der bliver også kaldt på os i mange af disse sammenhænge.
Endvidere vil jeg også nævne Mellemøsten, hvor der fra dansk side er givet tilsagn om, at vi gerne vil være med til observatørkorps.
Jeg tror, det er helt givet, at hundrede procent af danskerne er opsat på, at Mellemøsten også kommer os ved.
Vi mærker jo i Danmark altid problemerne.
Mellemøsten er et problem for alle de europæiske lande, og derfor har vi også et medansvar for at prøve at få problemerne løst og prøve at undgå, at konflikten eskalerer.
Hvordan vi skal være aktive i det område,
har vi diskuteret tidligere i dag, og det synes jeg er et emne, vi må tage meget alvorligt og drøfte meget alvorligt.
Hvordan en eventuel observatørstyrke skal konstrueres, kan jeg ikke vide på nuværende tidspunkt, men ét er sikkert: Danmark kan altså ikke deltage på lige fod med Sverige, Norge, Finland, Island og de øvrige EU-lande og de øvrige NATO-lande.
Vi har et specielt problem, fordi vi skal være opmærksomme på vores EU-forbehold vedrørende det militære, men jeg håber, at vi kan finde en måde at deltage på, så vi ikke krænker vores forbehold.
Ét er sikkert: Det Radikale Venstre ønsker i meget høj grad at bidrage til en fredsproces i Mellemøsten.
I forholdet til USA synes jeg, det er værd at lægge mærke til, at både hvad angår USA's manglende ratifikation af Kyoto-protokollen og USA's fremfærd vedrørende missilskjoldet, røber - eller afslører - en enegang, en væren sig selv nok, som er meget ubehagelig i en global sammenhæng.
Forskellene til Europa synes at blive stadig større, og jeg synes også, det fremstår tydeligere og tydeligere, at Europa bygger sit fællesskab på nogle værdier, som på visse områder er fundamentalt anderledes end USA's. Vi føler i hvert fald, at det er rigtigt, at vi lægger mere vægt på miljøbeskyttelse, mere vægt på hensynet til de kommende generationer og mere vægt på den globale verdensorden, end USA gør.
Stormagtsdrømmene har forladt Europa, og der er ingen grund til at lade dem få indpas igen.
På ulandsområdet er vi Radikale glade for, at der i hvert fald for tiden er fundet en løsning på problemet med aids-medicin til Sydafrika. Der er mange problemer i aids-bekæmpelsen i Afrika, og der ligger et meget stort pres på sundhedssystemerne i det sydlige Afrika.
Men ikke desto mindre er det selvfølgelig et problem, at den medicin, som er en del af bekæmpelsen af aids, har været så vanvittig dyr, så den ikke har været mulig at skaffe for de pågældende lande.
Det har derfor været godt, at der er indgået forlig på området, som betyder, at man kan se bort fra patentrettigheder, når det drejer sig om situationer, hvor de pågældende lande simpelt hen er for fattige til at købe den pågældende medicin.
Jeg synes, det var klogt af de pågældende medicinalfirmaer, at de indgik i et forlig i stedet for at føre en sag til ende, som gav meget dårlig omtale og meget dårlig bedømmelse i den offentlige mening.
Jeg er også tilfreds med og glad for, at bistandsministeren har tilsagt dansk støtte til udvikling af en malariavaccine.
Det er typisk et område, som ikke har medicinalvirksomhedernes store bevågenhed, for der er ikke mange penge at tjene.
Der er ikke nogen virksomheder eller nogen patienter, som kan betale særlig meget.
Det bliver hovedsagelig regeringerne, som skal købe op af denne vaccine for at bruge den til deres befolkninger.
Det er fuldstændig rimeligt, at en del af vores ulandsbistand også går til den type hjælp.
Det vil også betyde, at der bliver betydelig bedre sundhedstilstand i de pågældende ulande.
Man kan spørge sig selv efter en gennemgang af alle de problemer, der er i omverdenen - de er jo simpelt hen tårnhøje og tårner sig op, og når man tænker på, hvad det er for problemer, vi har i Danmark, så synes jeg nok, at der er nok af problemer rundtomkring i verden at bekymre sig om - er der overhovedet noget at glæde sig over?
Spørgsmålet er så, om det overhovedet er Danmarks skyld.
Hvis det er Danmarks skyld, kan vi selvfølgelig bryste os af det, men hvis det ikke er Danmarks skyld, så kan man spørge sig selv: Hvordan får vi skabt de ændringer, som gør, at vi også kan føle, at vi er med i det globale samarbejde?
Vi må vise ansvarlighed, anstændighed og mod til forandring.
Det Radikale Venstre er parat.