runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Kamal Qureshi (SF), 2002-10-10:
Når vi begynder at snakke om dette, kan man ikke undgå på en eller anden måde at blive personligt og følelsesmæssigt berørt af diskussionen.
For mange af de her forældre, som står i den situation, er valget nemlig, om det er et eller to børn, de kan sende af sted, når de ser på de midler, der er til rådighed.
Kigger man på de lande, som hr. Søren Krarup selv anfører, at børnene kommer fra, f.eks. Afghanistan, kan de børn ikke reddes ved at blive sendt til de omgivne lande, for vi ved, hvordan tingene er i Iran og i dele af Pakistan.
Vi ved, hvordan tingene er i de lande, der grænser op til Afghanistan, og som jo modtager hovedparten af flygtningene, også børnene fra Afghanistan.
Vi ved, at hvis vi snakker om børn fra Sri Lanka, vil de børn, hvis de lander i Indien, blive forfulgt, fordi dele af Indien og Sri Lanka ligger i krig med hinanden.
Jeg ved simpelt hen ikke, hvorfor hr. Søren Krarup har et så snævert verdensbillede, et så snævert menneskesyn som det, hr. Søren Krarup herfra giver udtryk for.
Det er jo mange fantastisk spændende ting, man hører herfra.
Nu hører man, at hr. Søren Krarup synes, det er helt forfærdeligt, når folk er fromme.
Det er forfærdeligt, når folk dyrker godheden.
Det er helt forfærdeligt, når folk viser menneskelighed eller idealisme.
Jeg tager meget gerne de der etiketter på mig, som hr. Søren Krarup anfører, og som giver ham den her kvalme.
Jeg tager det da gerne på mig, hvis hr. Søren Krarup derved mener, at jeg er værdig til at bære et prædikat eller en etiket, som hedder fromhed, og at jeg prøver at tilstræbe en vis form for fromhed, en vis form for godhed, en vis form for idealisme.
Jeg troede jo, at hr. Søren Krarup som præst også ville ønske, at man rent faktisk holdt sig til de værdier. Det kunne være, at jeg på et tidspunkt skulle komme og høre hr. Søren Krarups prædiken for at høre, hvad det så er for nogle værdier, hr. Søren Krarup mener, man skal ophøje i hans menighed.
Elisabeth Arnold (RV), 2002-10-10:
Man blev helt i tvivl om, hvorvidt Dansk Folkeparti stadig væk støtter det her lovforslag, men det går jeg ud fra stadig væk er tilfældet på trods af de meget kraftige meningsudvekslinger, der har været de sidste par minutter.
Det Radikale Venstre støtter stadig væk forslaget.
Det har vi gjort hele tiden, og vi er glade for, at det omsider er kommet så langt, at det er fremsat.
Det er derfor godt, at dette forslag nu er kommet frem.
Vi skylder de asylansøgere, der er mindreårige, omsorg
og hjælp, når de dukker op ved vores grænse, og derfor kan vi fuldt ud tilslutte os forslagene om, at de skal have en værge eller en personlig repræsentant stillet til rådighed under asylbehandlingen, eller efter at opholdstilladelse eventuelt er meddelt. Lovfæstningen af den gældende praksis for meddelelse af opholdstilladelse for børn under 12 år, dem, som får den straks, er også udmærket at få præciseret.
Vi ville måske have været tilfredse, hvis der havde været en slags hensigtserklæring om, at man vil tilstræbe, at asylsagsbehandlingen blev så kort som muligt.
Oftest skal der jo ventes på afgørelsen i asylsagsbehandlingen i op til flere år.
Det er meget lang tid for et ungt menneske at vente på at kunne komme videre med livet.
Jeg taler også på vegne af Kristeligt Folkeparti, som også støtter forslaget.
Søren Søndergaard (EL), 2002-10-10:
Det her er jo et udspil, som bl.a. Enhedslisten har efterlyst i årevis, der langt om længe er kommet, og det kan vi selvfølgelig kun hilse med tilfredshed.
Jeg skal i den forbindelse ikke lægge skjul på, at det ville have klædt den foregående regering at have lyttet lidt til de opfordringer, der i årevis var, om, at man fremsatte det her forslag.
Det er muligt, at den forrige regering arbejdede med det, det er muligt, at det, der ligger her, er et resultat af den foregående regerings arbejde, men det undskylder ikke den enorme langmodighed, som den foregående regering viste med hensyn til at få løst det her problem.
Når jeg siger problem, så bliver jeg jo nødt til at tilføje det her lille problem set i en større sammenhæng, for i den større sammenhæng er det her jo næsten et ikkeeksisterende problem.
Første halvår år 2002 snakkede vi om 65 personer - 65 personer - hvoraf de 56 var over 15 år.
I forhold til danskhed, i forhold til indvandrerdebat, i forhold til flygtningedebat, i forhold til selvfølgelig verdens flygtningeproblem er det her så latterligt lille, at det næsten ikke er værd at spilde tid på.
Det er kun værd at spilde tid på, fordi hver enkelt af de personer, det går ud over, er en skæbne, som man skal forsøge at gøre noget ved, og som man skal forsøge at forhindre lider yderligere overlast ud over den overlast, der ligger i, at de bliver nødt til at flygte. At der er et behov for det, jamen det kunne man jo få et bevis for forleden dag, da man i radioen kunne høre den skræmmende nyhed, at selvmordsforsøg var udbredt blandt denne lille gruppe unge, og i enkelte tilfælde er det lykkedes, og det er selvfølgelig dybt tragisk og frygteligt, og det kræver, at vi gør noget, og den forpligtelse til at gøre noget er så meget desto større, som at det er et så lille problem i den store sammenhæng, der så let kan løses uden nogen større konsekvenser.
Det er ren og skær et spørgsmål om vores egen vilje.
Med det her lovforslag gøres der noget, og det fremgår jo også af høringssvarene fra de organisationer, som arbejder med børn inden for det her område.
De hilser udspillet velkomment i hvert fald i dets hovedtræk.
Jeg kan ikke overskue, om de problemer er rigtige, men det er klart, at vi under udvalgsarbejdet må kigge på, om der eventuelt er nogle ting, der kan gøres bedre.
Det kan vi altid.
Hovedsigtet med det her, hovedindretningen af det her synes vi er rigtig, og vi synes, det er fint, at det er kommet, og vi vil støtte forslaget.
Kamal Qureshi (SF), 2002-10-10:
Jeg vil bare spørge ministeren, om det ikke er rigtigt, om ministeren er bevidst om, at i de fleste af de lande, hvor der er utrygge forhold, bliver drengebørn i den pågældende alder, som der hyppigst er flest af, betragtet som enten nogle, som skal indrulleres i en lokal hærenhed eller i en lokal bande eller noget andet, eller, hvis det er nogle, der ikke tilhører den gruppe, som man gerne vil rekruttere til, betragtet som potentielt farlige personer, som kunne gå hen til den anden side i en konflikt.
Derfor er lige præcis den aldersgruppe af drenge de mest udsatte i de konfliktområder i verden, hvor der er utryghed, og hvor flygtningene flygter fra.
Hvis vi tager Afghanistan som et meget godt eksempel, så var de drengebørn i Afghanistan, der lige netop er i den alder, de personer, som blev enten bortført af talebanerne til at føre krig på deres side eller bortført af Nordalliancen til at føre krig på deres side.
Det vil sige, at forældrene vil føle, at det er den del af deres børn, som er i den største risiko for at blive slået ihjel, og derved vil have størst interesse for at sende dem i sikkerhed.
Bertel Haarder (V), 2002-10-10:
Det er utvivlsomt rigtigt for nogle.
Vi har jo oversigter over, hvor børnene kommer fra, hvilken nationalitet de har, og der er ingen tvivl om, at de, der kommer fra lande, hvor vi ved, at man rekrutterer børn og helt unge til grusom militærtjeneste, jamen dér kan hr. Kamal Qureshi have ret. Men der kommer desværre ganske mange børn fra lande, hvor den risiko ikke synes at være til stede, så det er en broget verden, vi taler om her.
Søren Søndergaard (EL), 2002-10-10:
Jeg forstår simpelt hen ikke hr. Kamal Qureshis svar til hr. Søren Krarup.
Hvis jeg skulle have svaret hr. Søren Krarup, ville jeg da have sagt: Hvad er det dog for et stereotypt billede af indvandrere i Danmark?
For det, hr. Søren Krarup taler om, er jo en bestemt religion og en bestemt kategori inden for den religion: muslimske kvinder med slør.
Det er det, det handler om. Men vi ved jo, at vi i Danmark har indvandrere fra Tyrkiet, vi har indvandrere fra Jugoslavien, vi har indvandrere fra Latinamerika; vi har indvandrere fra massevis af lande, og i alle de lande er der diskoteker, som man kan gå på og møde lokalbefolkningen, både kvinder og mænd.
Så hvorfor sagde hr. Kamal Qureshi ikke til hr. Søren Krarup, at det er et fuldstændig stereotypt billede af indvandrere at tro, at alle indvandrerkvinder i Danmark er muslimske og går med slør.
Søren Krarup (DF), 2002-10-10:
Jeg håber, hr. Kamal Qureshi er et oprigtigt naivt menneske, ellers er han måske et meget kynisk menneske, når han i den grad tror, at fordi man siger, man er på godhedens parti, så er man det.
Når jeg taler om godhedsdyrkelsen, så mener jeg dyrkelsen af den ondskab, der består i, at man er fuld af foragt for de eksisterende mennesker for til gengæld at dyrke et ideal om menneskelighed.
Det er den ondskab, der har dikteret så meget i det moderne Danmark i efterkrigstiden, som jeg i øvrigt har givet udtryk for det i mange sammenhænge, og det er ikke godhed, det er heller ikke fromhed, det er det modsatte.
Anne-Marie Meldgaard (S), 2002-10-10:
Jeg synes faktisk, at det svar, hr. Søren Krarup kom med her, er meget sammenligneligt med det, der bliver sagt og også er blevet sagt på et tidligere tidspunkt.
For er vi ikke, når vi oplever, at der kommer uledsagede asylansøgere og flygtningebørn, i den samme situation som historien om Moses, hvor søsteren stod og ville tage imod?
Billedlig talt er der ingen forskel på det, vi her i Danmark gerne vil gøre for den type børn og unge.
Men det har hr. Søren Krarup jo meget imod.
Søren Krarup (DF), 2002-10-10:
Jeg bliver jo ganske rørt over den bibelhistoriske kyndighed, der nu udvises.
Må jeg erindre både fru Anne-Marie Meldgaard og fru Elisabeth Arnold om, hvordan det foregik.
Det var ganske rigtigt sådan, at den grusomme egyptiske farao ville udrydde de jødiske drengebørn, og i den situation er det, at Moses' mor sætter sit barn ud på Nilen, men vel at mærke sådan, at hendes egen datter står i skjul og kan komme til, da Faraos datter siger ja til at tage barnet til sig og søger en amme.
Det siger jo netop noget om, at kærligheden til ens børn ikke blot er, at man for enhver pris sætter dem ud.
Jeg vil give hr. Kamal Qureshi ret i, at hans billede var ganske velvalgt, for hvis situationen var som ved »Estonia«, er det klart, at enhver, der kan frygte at gå ned, vil gøre alt for, at ens børn skal overleve, også selv om man selv går til.
Men jeg vil jo sige, at det er en grotesk sammenligning, når vi her har at gøre med børn, der er fra Sri Lanka, Afghanistan, Somalia og Irak, som sættes på fly for at komme til slaraffenlandet Danmark.
Hvor er det dog hyklerisk, hvor er det dog usandt, og hvor er det forløjet at sammenligne denne kyniske misbrug af børn med kærligheden til sine børn, for det er det jo overhovedet ikke.
Når det er sådan, er det et kynisk misbrug.
Søren Søndergaard (EL), 2002-10-10:
Enhedslisten kan give sin tilslutning til hovedsigtet i lovforslaget.
Det var en helt særlig situation, som var baggrund for de forskellige lovinitiativer, som fulgte i kølvandet på krigen i Eksjugoslavien.
Et flertal i den særlige situation, hvor en stor gruppe mennesker flygtede ud på kort tid,
mente, at det var nødvendigt at suspendere den danske flygtningelovgivning.
Det mente Enhedslisten ikke.
Enhedslisten var af den opfattelse, at man selvfølgelig skulle fastholde flygtninges ret til at få deres asylsag behandlet, og det skulle man have gjort, og man skulle aldrig nogen sinde have vedtaget jugoslaverloven.
Men o.k., det er sket, og nu synes forholdene at være ændret så meget, at der er grund til, at et flertal vil genoverveje deres lovgivning. Som det fremgår af høringssvarene, virker det jo også, som om de organisationer, der arbejder i området og har kendskab til området, finder en rimelighed i at stoppe og vende tilbage til en situation, hvor asylansøgere vurderes efter den samme lovgivning.
Det er som sagt et synspunkt, vi kan støtte, og som vi f.eks. i forbindelse af kosovonødloven gav udtryk for, nemlig at det var unødvendigt med en særlov, al den stund at loven allerede indeholder muligheder for, at de flygtninge, der kommer hertil på flugt fra de etniske udrensninger i Kosova, burde have fået flygtningestatus efter FN's konvention.
Det mente et flertal ikke, og de fik så vedtaget en særlov.
Lidt bizart, kan man jo sige, al den stund at netop de nuværende regeringspartier, som var med til at vedtage den særlov, har tordnet imod særloven på det her område.
Nu mener man altså, at der er brug for at vende tilbage til en lovgivningsmæssig ligestilling eller ligebehandling, og det er fint for os.
Vi har hele tiden været imod denne her særlov, men vi synes ærlig talt, at det burde give anledning til nogle selvransagelser hos flertallet.
I Enhedslisten har vi noteret os, som det også sker i høringssvarene, at der lægges stor vægt på, hvad de internationale organisationer, herunder UNHCR, siger om de forhold, der er i området.
For os er det vigtigt, at det bliver den konkrete situation i områderne, der afgør sagerne, og ikke tilfældige indenrigsdanske holdningsstemninger.
Elisabeth Arnold (RV), 2002-10-10:
Jeg sagde før på Det Radikale Venstres vegne, at vi støttede dette lovforslag.
Jeg glemte at sige, at jeg også talte på vegne af Kristeligt Folkeparti.
Bertel Haarder (V), 2002-10-10:
Så er enigheden altså endnu bredere, når også Kristeligt Folkeparti kan støtte lovforslaget. Det vil jeg takke for, og jeg har kun tre bemærkninger, og de er til hr. Søren Krarup.
Det er jo grunden til, at jeg og regeringen mener, at også for de flygtninge, som skal sendes tilbage, er det vigtigt, at de så vidt muligt er i gang, arbejder, og de må gerne lære dansk, mens de er her.
Det kan alt sammen kun gavne dem, når de vender tilbage, for det værste, de kan komme ud for, er at sidde og kigge ind i en væg eller ud over en kornmark og blive invalideret af lediggang.
Så vil jeg advare mod at idealisere de tyske flygtninge og deres situation i Danmark efter krigen.
Mine forældres højskole var belagt med tyske flygtninge, der lå i lag. Børnene døde som fluer og blev betragtet som fjendeyngel.
Der var læger i nærheden, men de kom ikke til skolen.
Det er heldigvis ikke sådan, vi skal have det, og det ved jeg udmærket, at det mener hr. Søren Krarup heller ikke, men jeg kunne bare ikke lade være med at anholde denne historiske parallel.
For de tyske flygtninge i Danmark efter Anden Verdenskrig er et trist kapitel i danmarkshistorien, og det vidner om den råhed, som herskede efter disse skrækkelige år, hvor selve det at slå fjenden ihjel var et mål i sig selv.
Så var der hr. Søren Krarups bemærkning om, at nu gjaldt det om at få sendt folk hjem.
Og det, som man én gang har fået efter de gamle regler i udlændingeloven, kan vi jo ikke nu komme og tage fra dem.
Så det er altså kun, hvis der skulle være nogle, som fik asyl for mindre end 3 år siden, at man kan sige, at her skal opholdstilladelsen overvejes, for den gamle regel var jo 3 år og ikke 7 år, som den er fra nu af.
Vi har lavet nye regler, men de har ikke tilbagevirkende kraft.
Søren Krarup (DF), 2002-10-10:
Det er naturligvis en replik til ministeren, og den skal munde ud i to spørgsmål. For det første vil jeg sige med hensyn til det rent historiske, at jeg jo også er gammel nok til at huske de tyske flygtninge.
Den behandling, de fik fra den danske stat, var utrolig reel.
Det var under Johannes Kjærbøls ledelse.
Jeg vil opfordre ministeren til at læse Henrik Havreheds disputats.
Behandlingen var utrolig reel.
At den danske befolkning undertiden opførte sig underlødigt, hang jo sammen med, at der var opstået det had til besættelsesmagten, som ramte disse stakkels tyske flygtninge.
Men behandlingen fra statens side var reel, fordi den opfattede en flygtning som flygtning.
Staten sikrede, at man havde tryghed, at man fik mad, tag over hovedet og så i øvrigt vidste, at en flygtning naturligvis skal hjem.
Det er det, jeg savner i dag hos de danske myndigheder. Ministeren siger, at repatriering er umulig, men vil han så ikke give mig ret i, at dermed har man jo også sagt, at den forudsætning, de er kommet ind under, nemlig at det er midlertidigt ophold, er bedragerisk brudt, for de går automatisk over i permanent ophold.
Så har man trukket befolkningen om ved næsen.
Det er det ene.
Det andet spørgsmål, jeg simpelt hen lige principielt vil stille ministeren,
er: Er ministeren ikke enig med mig i, at en flygtning ikke skal integreres, for i det øjeblik, en flygtning bliver integreret, er han blevet gjort til indvandrer?
Deri ligger ikke, at han ikke skal have lov til at være aktiv og i det hele taget bruge sin arbejdskraft.
Det ophæver ikke, at formålet med hans ophold ikke er at blive integreret, men simpelt hen at have sikkerhed, indtil han kan vende hjem.
Kamal Qureshi (SF), 2002-10-10:
Jeg vil meget gerne have lejlighed til virkelig at bemærke, at det glædede mit hjerte at høre en Venstreminister træde i karakter og fortælle om de oplevelser, som de tyske flygtninge i Danmark desværre mødte, og at vi ved, at der også var en hel del tyske jøder, som blev afvist ved de danske grænser og blev sendt tilbage til udryddelseslejrene under og før Anden Verdenskrig.
Det er et sørgeligt kapitel, som man kan lære af, så man ikke begår de samme fejl igen.
Det er en meget beklagelig periode af den danske historie, og det glæder mig, at ministeren fremhævede det herfra.
Søren Søndergaard (EL), 2002-10-10:
Nu er det jo ikke så ofte, at jeg bruger den slags stærke ord
som hr. Søren Krarup, men sådan med sproglig moderation er jeg faktisk enig i, at der var tale om et bedrageri over for befolkningen, da man vedtog jugoslaverloven.
For hvori bestod bedrageriet?
Jo, det bestod i, at man gik ud og bildte den danske befolkning ind, at den situation, der var i Jugoslavien, formentlig ville være overstået i løbet af nogle få år.
Ved at forhindre disse mennesker i at få gennemført deres ret til at søge asyl - ved at holde dem i denne her tilstand i 2 år, det viste sig så at blive 3 år - kunne man undgå asylbehandling, og de kunne så rejse tilbage
Det var det, der var bedrageriet.
Og for enhver, der fulgte med i Jugoslavien, var det åbenlyst, at det ikke ville ske.
Det var åbenlyst, at den situation ville komme til at vare meget længere.
Og så meget desto mere var det forkert, at man ikke gav folk lov til at få deres asylsag behandlet.
Så det var deri, bedrageriet bestod.
Kendsgerningen er så nu, at de her folk jo primært kom fra 1992-1994, det var den helt store gruppe, og de har i dag været her i 8-10 år.
De skal selvfølgelig ikke sendes tilbage.
Bertel Haarder (V), 2002-10-10:
Hr. Søren Krarup og jeg er jo enige om, at efter 7 år skal flygtninge gøres til indvandrere, for det står der i den nye udlændingelov, som vi har vedtaget.
Vi er også enige om, for det står også i loven, at hvis de er velintegrerede, så sender vi dem ikke tilbage efter 5 år.
Jeg bliver så spurgt, om jeg er enig i, at en flygtning ikke skal integreres.
Jeg vil sige det positivt på følgende måde: En flygtning skal forberedes på enten at sendes hjem, hvis det er muligt inden for 7 år, eller på at blive i Danmark, hvis det ikke er muligt, at vedkommende kommer tilbage.
I begge tilfælde er det godt, at vedkommende bestiller noget, og at vedkommende er integreret på arbejdsmarkedet, for dermed mener jeg blot, at man er i arbejde.
Det er godt for alle.
Både for dem, der skal sendes hjem, og for dem, der skal blive her.
Søren Krarup (DF), 2002-10-10:
Det gælder om dette lovforslag ligesom de foregående, at det er så indlysende, at der ikke kan være tvivl om ens holdning.
Naturligvis skal børn, der kommer uledsagede til Danmark og søger om asyl, have al mulig støtte og hjælp.
Naturligvis skal børn ikke overlades til en krank skæbne, når de står uden deres forældre, men skal have omhyggelig bistand af andre voksne, naturligvis.
Vi stemmer også for dette lovforslag.
Men ligesom sidst har vi unægtelig også trang til at tilføje et par ting.
Som nævnt i bemærkningerne var det i 1999 120 børn, i år 2000 197 børn og i 2001 157 børn.
Og disse mange børn kommer fra så fjerne lande som Afghanistan, Irak, Somalia og Sri Lanka.
Hvordan går det egentlig til, at børn fra disse meget fjerne land kommer alene til Danmark?
Naturligvis kan det forekomme.
Jeg har selv for nylig hørt en ældre dansk mand fortælle om sin flugt fra sammenbruddets Tyskland i 1945, hvor han som 16-årig indkaldt soldat flygtede til Danmark.
Naturligvis kan det forekomme.
I Tyskland, i Europa, i nærområder, men Afghanistan, Irak, Somalia og Sri Lanka?
Er det underligt, at vi aner en bagtanke med disse børns såkaldte flugt, hvor de helt alene ankommer til et fjernt land i Norden og beder om asyl?
Er det underligt, at vi har
en mistanke om, at det hele drejer sig om et snedigt forsøg på at trænge ind i slaraffenlandet Danmark, hvor forældrene uden skrupler bruger deres børn til, via familiesammenføring, at opnå opholdstilladelse?
På denne måde at bruge og at misbruge sine børn forekommer mig yderst usympatisk.
Jeg synes ikke, at et sådant misbrug af børn på nogen måde skal belønnes.
Jeg synes, at de danske myndigheder ved mindste mistanke om en sådan hensigt skal sørge for, at børnene bliver sendt hjem og forældrenes gemene adfærd bliver uden resultat.
Derfor skal retten til familiesammenføring på denne baggrund virkelig begrænses.
Jeg er opmærksom på, at der i bemærkningerne også er tale om dette, men der åbnes dog en mulighed. Denne sprække i døren til Danmark skal være så smal som overhovedet muligt.
Hvis forældrene i Afghanistan, Irak, Somalia og Sri Lanka ved, at det ikke hjælper at sende deres arme børn afsted på denne odyssé, kan det jo godt være, at der ikke kommer så mange uledsagede børn til Danmark og beder om asyl.
Vi skal naturligvis være gode mod dem, der kommer, mens de er her.
Deri er vi ganske enige, og vi siger ja til lovforslaget.
Elisabeth Arnold (RV), 2002-10-10:
Det er jo somme tider nogle mærkelige verdensbilleder, man bliver præsenteret for fra denne talerstol.
Jeg vil blot sige til hr. Søren Krarup, at første gang jeg blev konfronteret med uledsagede flygtningebørn, som søgte asyl i Danmark, var under den 8 år lange krig mellem Iran og Irak.
Desperate forældre sendte deres 12-13-årige drenge ud i verden, fordi de var rædselsslagne ved udsigten til, at deres helt unge børn skulle indrulleres i aytollahernes hær, hvor de blev bragt i allerforreste række med hvidt bind om hovedet med et par røde mærker på, så kanonerne kunne finde dem med det samme.
forældre, der søgte at redde deres børn.
De børn tog vi imod, og det er jeg glad for at vi gjorde.
Irene Simonsen (V), 2002-10-10:
Jeg kan høre, at man kan have to forskellige måder at se tingene på.
Man kan have en konsekvent mistanke til alle, eller også kan man have det sådan, at man siger: Jeg tror på det enkelte menneske, indtil det modsatte er bevist.
Og det sidste vil jeg da gerne bekende mig til. Så vil jeg gerne gøre hr. Søren Krarup opmærksom på en samtale, jeg havde for nylig med en nu voksen vietnameser, der kom hertil som bådflygtning.
Hans historie var rystende.
Det var rystende at høre, hvordan han af sine forældre blev sat ud, helt alene uden forældrene, han måtte tage afsked med dem og flygte, og han endte i Danmark.
Men jo mere vi fik af historien og fik slutningen på den, var det i virkeligheden skønt at høre den voksne mand sige: Jeg er mine forældre dybt taknemmelig.
I en lang årrække hadede jeg dem for det og følte, at de havde misbrugt mig ved at sende mig af sted, men nu kan jeg i virkeligheden se, hvor stor en tjeneste
de har gjort mig, og at de har bragt et virkelig stort offer for at sikre, at jeg havde en mulighed for at få en fremtid her i Danmark.
Jeg vil gerne høre hr. Søren Krarup, om han kan bekræfte, at de tilfælde findes i rigt omfang.