Jann Sjursen (KD), 2004-10-28:
Indledningsvis vil jeg gerne sige tak til ministeren for kommentarerne til Kristendemokraternes beslutningsforslag og selvfølgelig også til ordførerne, som har bidraget til debatten her i dag.
Jeg tror, det var hr. Per Dalgaard, der i forbindelse med sin ordførertale sagde, at hvis der fandtes en facitliste, ville Dansk Folkeparti ubetinget købe den.
Det tror jeg faktisk alle partier ville.
Men, som hr. Per Dalgaard vist også selv sagde, så findes den jo desværre ikke.
Det er også sådan, som også flere ordførere konstaterer i debatten, at vi ikke kan lovgive os ud af de, skal vi sige, menneskeskabte problemer, der er i forhold til nogle af de konfliktfyldte samværssager, som jo selvfølgelig har været udgangspunktet for det beslutningsforslag, som Kristendemokraterne har fremsat til behandling her i Folketinget i dag.
Det får mig til at sige, at det er klart, at i langt de fleste tilfælde lykkes det faktisk for de skilte forældre at løse problemstillingerne vedrørende samvær.
Det skal man selvfølgelig ikke glemme i en debat som denne, hvor vi fokuserer på de konfliktfyldte samvær.
Det i sig selv kan selvfølgelig heller ikke betinge, at man ændrer lovgivningen – på baggrund af det rene føleri.
Men jeg synes, man i tillæg til alt dette, som vi kan have oplevet hver især på forskellig vis, skal høre og se, hvad der ytres af kritik fra omverdenen i forhold til den lovgivning, vi har på forældremyndigheds- og samværsområdet.
Det er en kritik, som er kommet fra FN's Børnerettighedskomité og fra børneorganisationerne herhjemme.
Den praksis, som er blevet afspejlet i de forskellige rapporter, som Socialforskningsinstituttet har lavet, og i det, som Civilretsdirektoratet offentliggør i form af statistikker og kommenterede statistikker, gør alligevel, at man må sige, at det ikke er så godt, som det kunne være i forhold til at undgå nogle af de konfliktfyldte samværssager.
Og det er baggrunden for, at vi har fremsat forslaget igen.
Jeg kan godt forstå de ordførere, der indledningsvis har sagt: Skal vi nu til det for tredje gang?
Men det skal vi jo altså, fordi der ikke er sket noget.
Det skal jeg såmænd ikke placere ansvaret for her, men mange gange sker ting jo altså først, når der bliver taget initiativer i Folketingssalen, som så i øvrigt kan danne baggrund for gode, fornuftige drøftelser i udvalgsarbejdet og måske ikke mindst i et udvalg som Retsudvalget, hvor vi har en vis tradition for at kunne tale os ind på hinanden undervejs i arbejdet.
Socialistisk Folkepartis lovforslag kan give anledning til, at vi nu sætter en dag af, får lavet en form for høring, hvor vi, inden vi færdigbehandler forslagene, som udgangspunkt for vores drøftelse kan blive klogere på et og andet, og måske først og fremmest, at vi som partier får finpudset vores synspunkter, sådan at vi kan bidrage mere tydeligt – synes jeg at jeg må have lov at sige – med dem i debatten i forhold til, hvor det så er, vi vil have ændringerne.
Lad mig sige om Kristendemokraternes beslutningsforslag, at det faktisk er ændret, selv om det godt kan opleves lidt som en genudsendelse.
Vi har, siden det sidste forslag blev behandlet i folketingssamlingen 2002-2003, ændret det på to punkter.
Vi har taget et punkt ud, som vedrørte det, at en forælder, der ikke har haft kontakt til sit barn i 3 år, skulle miste retten til at søge om samvær, medmindre hensynet til barnet talte imod det.
Det har vi pillet ud, fordi der kom argumenter under debatten sidst – bl.a. fra hr. Helge Adam Møllers side, kan jeg huske – som vi har lyttet til, og hvor vi så har sagt, at det kan der være noget om, og derfor syntes vi, at vi ville tage det ud.
Vi har selvfølgelig også taget den del ud, der vedrørte en henvisning til anbringelsesreformen, som vi havde i vores beslutningsforslag.
Så på den måde er det ændret.
Det første punkt, for nu at tage dem bagfra, er punkt 6, som jo går ud på dette med en obligatorisk mægling, som flere har været inde på og taget forholdsvis positivt imod, men hvor flere har været kritiske over for specielt den obligatoriske del af det.
Det er jeg helt enig i.
Dermed være ikke sagt, at det, der står i vores punkt 6, så er det mest perfekte, der kan formuleres omkring det her, men jeg er fuldstændig enig i, at den er kommet for at blive.
Man kan selvfølgelig godt overveje, om det ikke skal være frivilligt, og om vi ikke ad den vej får flere i tale.
Det er vi åbne over for at diskutere, og det er ikke et must for os, at det skal være obligatorisk.
Det, der kan tale for, at det skal være obligatorisk, er, at man jo så også samtidig fra lovgivers og fra samfundets side – hvis man også fra den side tager det alvorligt; det synes jeg nemlig også hører med til det, at man også fra den side tager det alvorligt og kommer med et ordentligt tilbud – siger: Det at blive skilt eller at forberede en skilsmisse pålægger også forældrene et særligt ansvar i forhold til børnene.
Det er netop derfor, man kan argumentere for, at det skal være obligatorisk.
Men at det ikke er en god idé især i forhold til børnene at investere ressourcer, menneskeligt og økonomisk, på det her felt, har jeg svært ved at se, og jeg synes ikke, der er nogen, der har fremført nogen afgørende argumenter imod det her i dag.
Det kræver så også, at en finansiering af sådan nogle tilbud bliver permanent, og at det ikke bliver noget, som man – hvilket fru Line Barfod, tror jeg det var, var inde på – skal søge at få finansieret via satspuljen og deslige.
Det andet nye punkt er punkt 5, som handler om, at et barn i særlige tilfælde skal have ret til samvær med andre end dets forældre.
Det fik en bedstemor på talerstolen, fru Anne Baastrup, som ikke mente, at det var en god idé.
Fru Anne Baastrup fik faktisk formuleret det på en sådan måde – tror jeg nok, men det kan referatet jo vise – at bedsteforældre netop ikke skulle have ret til samvær med barnet.
Det er jeg sådan set enig i.
Spørgsmålet er hele tiden
: Hvor er udgangspunktet?
Hvem er det, der har ret?
Og der vil jeg godt oplyse fru Anne Baastrup om, at som det er formuleret her, er det faktisk barnet, der har ret.
Jeg er enig i det, som fru Anne Baastrup kunne frygte med sådan et forslag, at man sådan set bare udvidede slagmarken til også at omfatte bedsteforældrene eller andre nære slægtninge.
Der er jeg helt enig.
Derfor er det altså også med velberåd hu, at punkt 5 er formuleret sådan, at det kun er i ganske særlige tilfælde, at barnet skal have ret til samvær med andre end dets forældre, et punkt, som jeg i øvrigt i debatten hørte at flere – bl.a. fru Inge Dahl-Sørensen, så vidt jeg husker – nævnte var værd at overveje.
Til punkt 4 om støttenetværkene er der flere, der har sagt: Ja, det er nok en god idé, men er det nu også noget, vi skal lovgive om?
Det var der vist et par ordførere der sagde.
Det synspunkt kan jeg da sådan set godt følge, og hvis man læser bemærkningerne til beslutningsforslaget lige præcis om det punkt, kan man se, at vi heller ikke mener, at ministeriet nu skal foranstalte alskens støttenetværk.
Men netop i en indsats, som skal være helhedsorienteret, er det for os at se vigtigt at have det element med og at se på: Kan vi, uden at det skal blive en ny institution sig i selv, understøtte sådanne bestræbelser eller frivillige tilbud, som måske kan iværksættes i regi af nogle af vores organisationer på området?
Punkt 3 om fogedretten var især fru Anne Baastrup optaget af i sin ordførertale.
Jeg er helt enig i, at det bliver vi altså nødt til at se på, og jo ikke mindst som minimum med udgangspunkt i det, som vi har foreslået i vores forslag.
Med hensyn til punkt 1 og punkt 2, altså henholdsvis spørgsmålet om, at børn skal høres i samværssager, og at vi skal få ændret loven, sådan at det tydeligt fremgår af loven, at det er hensynet til barnets bedste, der skal være udgangspunktet, har jeg også fornemmet – i hvert fald fra høringen – at det er der et bredt flertal for, og der har ministeren jo også tænkt sig at gå i aktion nu.
Men jeg synes, at det første, som jo også er genspejlet i Socialistisk Folkepartis lovforslag, at vi får ændret § 16 i loven, er helt nødvendigt.
Det er et eller andet sted krumtappen i hele denne her diskussion om, at man får det vendt om, så det entydigt fremgår, at det er barnets bedste, barnets tarv eller barnets ret, for nu at bruge det udtryk, der skal være udgangspunktet, når vi taler om samvær med den forælder, som barnet ikke bor sammen med.
Det synes vi altså er helt afgørende, ikke mindst fordi man ikke bare, som ministeren var inde på det i replikskifterne indledningsvis, kan sige, at lovgivning er ét, og praksis er noget andet.
De to ting hænger altså sammen.
Derfor mener jeg, at man som lovgiver, hvis man mener, at praksis ikke er, som man ønsker det, må gribe i egen barm og sige, at så kunne det være, fordi lovgivningen ikke er god nok.
Det bør vi som lovgivere påtage os et ansvar for ved så at tydeliggøre lovgivningen og sige: Hvor er det, vi vil hen?
Som jeg vist fik sagt i en kort replik, er jeg egentlig skuffet over, at vi ikke er nået videre og specielt i forhold til regeringens overvejelser, som nu altså bliver, at der skal være endnu et udvalgsarbejde, hvor man skal se på noget af det.
Det er selvfølgelig bedre end ingenting, det skal da selvfølgelig siges, men det er efterhånden ikke nok bare at sige, at vi skal skynde os langsomt.
Der er løbet meget vand i åen, siden vi i første omgang for nogle år siden tog fat på det her område, og derfor tror jeg, det vil være fint også med det tilsagn, der er kommet fra regeringspartierne her i dag, ja, fra alle partier i Folketinget, om, at vi nu får gang i snakken i Retsudvalget.
Det medvirker vi selvfølgelig gerne til.
Men jeg er sådan set enig med de ordførere, der har sagt, at for så vidt angår § 1, nr. 2, i lovforslaget, det der med, at børn skal kunne anmode statsamtet om at overveje samvær igen, er jeg sådan set enig i, at det nok kræver en nærmere overvejelse, inden man skrider dertil.