Tom Behnke (FP), 1999-03-18:
Tak til Dansk Folkeparti, som jo var meget positivt over for forslaget, og vi er da glade for at konstatere, at æblet sjældent falder langt fra stammen.
Og tak til de partier, både CD og Kristeligt Folkeparti, som fandt anledning til på baggrund af det her forslag måske at kigge lidt bredere på det her.
Jeg skal gerne erkende allerede her i indledningen, at det her forslag formentlig kunne have været gjort bredere. Men vi har en erfaring for i Fremskridtspartiet, at hvis vi gør tingene for brede, så er det også en årsag til, at man ikke kan støtte forslaget.
Så det er sådan set ligegyldigt, om vi gør det bredt eller smalt.
Nu tager vi fat fra en ende af.
Det her er et område, hvor vi i Fremskridtspartiet er blevet gjort opmærksom på, at man tumler med væsentlige problemer ude på de lukkede institutioner.
Man tumler med væsentlige problemer i forhold til stofmisbrug, som bl.a. kan finansieres, fordi de, der er på institutionen, får meget, meget store lommepengebeløb.
Men for nu at starte fra en ende af: Hvem er det egentlig, vi taler om?
Den gruppe personer, vi taler om, er altså personer, som f.eks. i forvejen får en førtidspension, personer, som i forvejen får pension, og som laver en kriminel handling.
De, der ikke er sindslidende, hvor dommen kan lyde på anbringelse i fængsel eller arresthus, får inddraget pensionen.
De personer, der begår præcis den samme kriminelle handling, men som har begået den i kraft af, at de var sindslidende, bliver enten dømt til behandling eller til anbringelse på en lukket institution.
Så kan man sige, at hvis det så var sådan, at de skulle betale for opholdet, hvis det var sådan, at de skulle betale for maden, hvis det var sådan, at de skulle betale for de fritidssysler, der er i forbindelse med anbringelse på et psykiatrisk hospital, ville det være rimeligt nok, at de havde nogle penge at gøre det med. Men det er jo ikke tilfældet.
Det er fuldstændig gratis at opholde sig det pågældende sted.
Altså, hver eneste krone, de får udbetalt i pension, hvad enten det er den laveste pension, den mellemste eller den højeste, får de udbetalt i hånden og kan bruge til lige det, de har lyst til.
Så kan man spørge sig selv: Hvad skal man bruge pengene til, når man sidder et sted, hvor huslejen er betalt, hvor kosten er betalt, hvor fritidsbeskæftigelsen er betalt, hvor alting er betalt?
Hvad skal man så bruge pengene til?
Her ved vi, at der på de psykiatriske hospitaler er et stadig stigende problem i forhold til narkotikamisbrug, og her er pengene er kærkommen mulighed, måske ikke lige nøjagtig i forhold til dem, der får pengene - det er ikke nødvendigvis sikkert - men for andre på afdelingen, som er stofmisbrugere, til at presse dem til at bruge deres penge til at hente stoffer til sig selv.
Det findes der også eksempler på.
Det er ikke hensigtsmæssigt, og når vi i Fremskridtspartiet taler om ligestilling, har vi i modsætning til det øvrige Folketing, der taler om, at der inden for den samme boform skal være en ligestilling, den opfattelse, at det skal være i forhold til, hvad dommeren sagde.
Skyldig eller ikke skyldig.
Er man dømt, så er man dømt, hvad enten det så er til anbringelse i et fængsel, i et arresthus eller på en lukket institution, og så må de økonomiske vilkår også være de samme.
Ministeren sagde så, at for pensionisters vedkommende er det sådan, at hvis ikke de kan arbejde, når de er i fængsel eller i arresthus, vil de kunne få udbetalt lommepenge i stedet for.
Det synes vi sådan set ville være fint nok at man også kunne gøre i forhold til den her gruppe.
Så lommepenge ville vi godt kunne gå med til, men vi kan ikke gå med til, at f.eks. de personer, der er på den højeste førtidspension, får omkring 10.000 kr. udbetalt hver måned uden at have noget at bruge de penge til.
Det er ikke rimeligt. Så sagde både ministeren og andre ordførere, at det handlede om resocialisering og det handlede om at vedligeholde et økonomisk ansvar.
Hvordan i alverden havde ministeren forestillet sig, at man skal fastholde et økonomisk ansvar, hvis man udbetaler 10.000 kr. hver måned i lommepenge til en person, der er dømt til at være på et psykiatrisk hospital?
Det er der ingen - ingen - i dette land, der får, når man lever uden for et psykiatrisk hospital.
Ingen får 10.000 kr. hver måned i lommepenge.
Så hvis man ønsker at vedligeholde og fastholde et økonomisk ansvar, så burde man alt andet lige følge Fremskridtspartiets forslag.
I forhold til resocialiseringsspørgsmålet vil jeg godt strække mig så langt - hvis det kan danne grundlag for, at forslaget kan blive vedtaget - at hvis der er tale om personer, der er dømt til anbringelse på et psykiatrisk hospital, der har en bolig udenfor, og der er udsigt til, at de kan komme tilbage til den bolig i løbet af relativt kort tid, eller at de har familien boende der, og at der mangler et forsørgelsesgrundlag, så vil vi godt være med til, at man dér giver et tilskud direkte til huslejen, men ikke udbetalt til den, der er anbragt. Men hvis det skal gøres gældende, så må det også gøres gældende for de personer, der er dømt til at skulle sidde i fængsel og arresthus, for ellers er det jo ikke rimeligt.
Så er det forskellig domspraksis, og der står ikke noget i straffeloven om, at hvis man ikke er sindssyg, når man overtræder en eller anden bestemmelse i straffeloven, så får man frataget sine økonomiske midler, men hvis man er sindssyg, så får man dem stadig væk udbetalt, når man er dømt.
Det står ikke i straffeloven.
Så der er forskel i den dom, der bliver udstedt, og det kan vi ikke være med til.
Men altså som sagt: Vi er i Fremskridtspartiet lidt skuffede over, at forslaget fik den medfart, det fik her.
Det vil vi også benytte udvalgsarbejdet til, og så må vi se, om vi ikke på en eller anden måde et eller andet sted kan nå hinanden, så vi får noget rimelighed i det her, således at vi kan prøve på at hjælpe dem, der er ansat på de psykiatriske hospitaler, og som har rettet henvendelse til Fremskridtspartiet og gjort Fremskridtspartiet opmærksom på de her problemer, med de problemer, de har i forhold til domsanbragte, der får så mange lommepenge, at de har mulighed for vedligeholde et narkotikamisbrug, mens de er der.
Det er ikke fair, hverken over for den anbragte eller over for personalet eller det omkringliggende samfund i øvrigt.
Vi må have sikkerhed for, at de penge, skatteyderne bevilger til bl.a. denne gruppe mennesker, går til et fornuftigt formål og ikke et ufornuftigt formål.