Anne Baastrup (SF), 2006-02-10:
Den her diskussion er i virkeligheden en diskussion om fremtidens velfærd: hvordan vi alle sammen kan få den velfærd, der består i et godt og sundt arbejdsliv; en diskussion om, hvordan vi får råd til fremtidens velfærd.
Alle forskere er enige om, at det psykiske arbejdsmiljø bliver et af de allermest centrale arbejdsmiljøproblemer i fremtiden.
Forskerne, også de, der har lavet forarbejdet til handleplanen frem til 2010, er enige om, at fremtidens arbejdsmarked efter al sandsynlighed vil bringe et generelt øget pres på det psyki ske arbejdsmiljø.
Det er vel at mærke alvorlige problemer, vi snakker om, ikke bare noget med lidt dårlig trivsel.
En række undersøgelser har f.eks. vist, at en ikke ubetydelig del af dem, der får blodpropper i hjertet, får det på grund af påvirkninger i arbejdsmiljøet.
De arbejdsmiljøbelastninger, som kan føre til blodpropper i hjertet, er ikke alene giftige stoffer m.v., men også andre typer af belastende arbejdsforhold.
Vi står altså over for en udfordring, hvor fremtidens arbejdspladsmiljø truer med at forøge en række alvorlige belastninger med alvorlige følger for ganske mange mennesker.
Det er en udvikling, som truer med at forringe menneskers velfærd og dermed også truer med at presse flere og flere ud af arbejdsmarkedet.
Det kunne have været sjovt, hvis statsministeren havde inviteret til velfærdsforhandlinger med et bedre psykisk arbejdsmiljø øverst på dagsordenen både for at øge velfærden og for at øge fremtidens arbejdsstyrke, så vi bedre får råd til en ordentlig velfærd til fremtidens ældre.
Velfærdskommissionen erkender i sin rapport, at arbejdsmiljø er et sted, vi kan sætte ind for at få bedre råd til fremtidens velfærd.
Men desværre havde de mange økonomer i Velfærdskommissionen ikke lige viden og ikke lige ressourcer til at undersøge det nærmere, så de kom ikke rigtigt med noget forslag.
Det kunne vi jo have rådet bod på her, hvis vi havde villet.
Udspillet fra arbejdsmarkedets parter er godt: konkrete mål for forbedring af det psykiske arbejdsmiljø i en tid, hvor forværringer truer.
Og det er fint, at regeringen gør disse mål til sine egne.
Men ministeren glemmer tilsyneladende helt, at det kræver helt nye og effektive tiltag, hvis truslen om forværringer skal ændres til en markant forbedring.
Parterne peger selv på, at der skal gøres langt mere med hensyn til den forebyggende indsats ude på virksomhederne, hvis målet skal nås.
Hvor er regeringen henne med sit bidrag hertil?
Ingen steder.
Vi har et Arbejdstilsyn, der er hårdt spændt for med screening og tilpasset tilsyn, og som kun i ringe grad får set ordentligt på det psykiske arbejdsmiljø og slet ikke får tid til kampagner.
Parternes handleplan peger direkte på, at screeningen af det psykiske arbejdsmiljø på virksomheden skal være bedre, hvis det skal lykkes at mindske belastningerne i de kommende år.
Men ministeren sidder på sine hænder.
I stedet har ministeren sørget for at afskaffe masser af sikkerhedsrepræsentanter på de mindre virksomheder ved lov, så vi får færre til at forebygge.
Nedlæggelse af BST-ordningen har ført til et drastisk fald i omfanget af rådgivning til virksomheder om forebyggelse af bl.a. de psykiske arbejdsmiljøbelastninger.
Kort sagt: Systematiske skridt til mindre forebyggelse i stedet for det, der kræves, nemlig mere.
Parterne er også helt klar over, at der skal arbejdes mere systematisk og bredt med psykisk arbejdsmiljø i forbindelse med APV'en end i dag.
Konkret skal arbejdspladsvurderingen forholde sig til de psykiske arbejdsmiljørisikofaktorer, vi godt kender, og som handleplanerne selv opridser.
Parternes plan forudsætter imidlertid, at der gøres en målbevidst indsats for at samle og styrke de værktøjer, vi har til at forbedre det psykiske arbejdsmiljø.
Hvor er ministerens plan?
Ingen steder
Parterne vil godt selv gøre noget, men hvis de skal løfte deres del af opgaven, skal staten afsætte en pulje til at styrke virksomheds- og partsindsatsen for at forbedre det psykiske arbejdsmiljø.
Vi fik nogle penge igennem i satspuljeforhandlingerne, men slet ikke nok.
Det er dybt skuffende, at også denne del af handlingsplanen ser ud til at ende i ministerens skraldespand.
Men vi skal jo heller ikke i denne debat glemme de traditionelle arbejdsmiljøproblemer, for slet ikke at tale om arbejdsulykker.
Vi har netop overstået et år, hvor der er sket en fordobling af dødsfald på arbejdspladserne.
Det betyder, at 19 mennesker er døde, og beskæftigelsesministeren har ikke sat noget særligt i gang.
Men det har jo desværre ikke forhindret dødsfald.
Vi ved, at de danske bygge- og anlægsarbejdere har fire gange så mange ulykker som svenske, selv om de arbejder i samme byggesjak.
Vi ved, at den gennemsnitlige ulykkesfrekvens for alle brancher er ca. to gange så høj i Danmark som i Sverige.
Vi ved, at en gennemgang af de internationale sikkerhedskampagner viser, at arbejdsulykker kan reduceres med op til 60 pct.
Vi ved, at Øresundsforbindelsens sikkerhedskam pagne fra 1996 og frem gav en reduktion på 25 pct. Alt peger på, at der er en ganske betydelig mulighed for at reducere fravær gennem en mere effektiv forebyggelse af arbejdsulykker, men det kræver andre boller på suppen.
Vi skal have respekten for arbejdsmiljøet ind i alle uddannelser.
Erfaringen viser, at det ofte er nyansatte, der udsættes for arbejdsulykker.
Introduktionen af nyansatte skal derfor prioriteres af ledelsen.
Forudsætningen for, at ledelsen kan prioritere dette, er, at ledelsen ved, hvordan man gør, ved, hvor man kan få rådgivning, ved, hvor man kan få nem og billig rådgivning.
Samtidig er det en forudsætning, at der i hele virksomheden kommer en prioritering af forebyggelse af arbejdsulykkerne.
Det vil sige: Hvordan forebygger vi arbejdsulykker på en synlig måde, således at den øverste ledelse er opmærksom på, hvordan lederen på gulvet rent faktisk arbejder med det her område?
Det skal klart fremgå af den skriftlige APV, hvordan virksomheden konkret arbejder på at undgå arbejdsulykker.
Men også på brancheplan skal forebyggelsen gøres synlig.
De enkelte brancher skal udarbejde handleplaner, der konkret forpligter sig på reduktionen af arbejdsulykkerne.
Jeg håber inderligt, at ministeren vil begynde at tage det mere alvorligt.