Else Theill Sørensen (KF), 2003-10-22:
Siden 1973 har Danmark haft invandrerstop.
Den kendsgerning blev i mange år brugt til at lukke munden på de mange, eller vi mange, der var bekymrede over, at der kom en stigende strøm af nye borgere til vort land.
Borgere, som havde en meget fremmed baggrund, og som havde meget svært ved at blive integreret i vores samfund, og som for nogles vedkommende end ikke havde et ønske om det.
Men sagen var jo, at der på trods af det formelle invandrerstop fandt en massiv invandring sted.
Vejen til Danmark var familiesammenføring.
Jeg skal ikke her komme ind på hele den historiske gennemgang af den fejlslagne udlændingepolitik frem til november 2001 - det vil min taletid heller ikke række til - jeg vil blot glæde mig over, at der nu er flertal for den politik på området, som Det Konservative Folkeparti har haft siden 1990.
De markante stramninger i udlændingeloven, som vi gennemførte sidste år, har haft den ønskede virkning, men
altså desværre også nogle utilsigtede bivirkninger.
Danskere, som var rejst ud i verden og havde levet og stiftet familie i udlandet, fik med stramningerne meget svært ved at få deres udenlandske ægtefælle med, når de ønskede at vende hjem.
Jeg og Det Konservative Folkeparti har været meget optaget af finde en løsning på dette problem, og derfor er vi selvfølgelig glade for, at det nu er lykkedes, og vi er også meget glade for, at der står et bredt flertal bag lovændringen.
Som hr. Søren Krarup og i øvrigt fru Elsebeth Gerner Nielsen har jeg også truffet bl.a. de danske diplomater i USA og set deres store lettelse ved de ændringer, vi nu er i gang med at lave.
Jeg vil i øvrigt ikke gå i detaljer, men nævne et problem, som også andre har rørt ved, og det er problemet med adoptivbørn.
Jeg vil tillade mig specielt at tale om dem, der er - jeg ved ikke, om man kan kalde dem spædbørnsadopterede eller småbørnsadopterede, men i hvert fald børn, som har levet hele deres bevidste liv i en dansk familie.
Så længe de kan huske, som ikke ved, at de har levet andre steder.
Også stramningerne med hensyn til ægteskaber, der ikke er indgået efter begge parters eget ønske,
er vi godt tilfreds med.
For den unge pige eller mand, der er på vej ind i et tvangsægteskab, er det betydelig lettere at oplyse, at den kommende ægtefælle er fætter eller kusine eller i øvrigt i nær slægt, end det er at oplyse, at ægteskabet er en tvang. Måske er det i virkeligheden også en lettelse for nogle af de fædre og mødre, som tvinger deres døtre eller sønner ind i et ægteskab, at de nu kan sige til deres slægtninge i hjemlandet: Vi har godt nok aftalt det her, da vores børn var små, og vi ved godt, at der er tradition for, at vi holder det.
Desværre er det nu sådan i Danmark, at vi ikke mere kan bruge den mulighed for familiesammenføring, og derfor kan det ikke lade sig gøre.
Mange forældre, nogle af dem har vi set i dokumentarserier i fjernsynet, forældre, fædre, er kommet til at gøre en ulykke på deres datter, som de jo elsker, ligesom vi elsker vores børn, men noget har tvunget dem til at gøre noget, som ingen af os nogensinde ville gøre.
Jeg tror, det kan være en hjælp for nogle af dem også.
Det ville være lettere at forklare, at det ikke kunne bruges til familiesammenføring. Så vil jeg sige til sidst, måske for at forebygge et par spørgsmål, at det handler ikke om, at nogen - staten, regeringen, Folketinget - skal bestemme, hvem man gifter sig med, eller hvem der betaler eller arrangerer brylluppet.
Det må folk fuldstændig selv om.
Det er faktisk det, det handler om.
Og jeg vil godt gentage det, tidligere ordførere har sagt: Det her er en lempelse og ikke en stramning.