Villy Søvndal (SF), 2005-06-15:
I første runde havde vi en diskussion om døren: om at komme ind ad døren, om at få den smækket i hovedet osv.
Hvis nogle var i tvivl om, hvorvidt det udsagn havde sin rigtighed, vil jeg godt kvittere for statsministerens besvarelse, for jeg mener, at enhver, der bare måtte have næret gran af tvivl om, at den beskrivelse var rigtig, må være overbevist efter at have hørt statsministeren.
Det var ikke alene et spørgsmål om, at man skulle acceptere skattestoppet, man skulle belæres om det.
Det var ikke et spørgsmål om, at man skulle komme kravlende, man skulle komme krybende.
Derfor vil jeg godt sige, også til fru Marianne Jelved, som har haft besvær med dele af den radikale gruppe – det skal jeg ikke blande mig i, det klarer man internt i grupperne – at den slags illusioner har vi aldrig haft i SF's gruppe.
Ingen har haft den illusion, at det projekt, vi står over for, altså at trepartsregeringen med de tre store borgerlige partier bestod af partier, der bare drømte om at lukke andre ind.
Man kan også spørge: Hvorfor skulle de det?
Hvorfor skulle man lukke partier ind, hvis hensigt er at etablere et andet politisk flertal?
Det ville da være dumt.
Hvorfor skulle man give dem rum, hvorfor skulle man give dem en platform, når man nu har så sikkert et flertal, som man har?
Derfor synes jeg stadig væk, at der er nogle, også efter dagen i dag, som må overveje, om det her simpelt hen er en klog strategi.
Når det er sagt, vil jeg godt sige til statsministeren, der jo i morgen skal af sted til Bruxelles, at jeg synes, statsministeren skal være optaget af det, der i hvert fald i mit hoved hedder Chiracsyndromet.
Chirac er jo en stor fransk statsmand, i hvert fald efter egen opfattelse, og en stor fransk statsmand på den måde, at han altid siger: Nu lytter jeg til folket.
Nu siger han, hver gang han er ude i en ny krise: Nu vil jeg prøve at forstå mit folk.
Jeg mener det som et meget venligt og for så vidt oven i købet kammeratligt råd, for jeg mener, at statsministeren er på vej præcis samme sted hen, nemlig at afstanden mellem statsministerens opfattelse af virkeligheden og virkeligheden bliver stadig større.
Jeg tror, at det er Chiracs grundproblem, og hvis statsministeren ikke får drukket et glas vin med Chirac og får talt om det, kan det også blive statsministerens problem.
Så det her kan betegnes som noget, der kommer fra den hovedkasse, der hedder gode råd.
Hvor er det da, at statsministeren er på vej hen med en virkelighed, der ikke har så meget at gøre med den virkelighed, andre opfatter?
Lad os først prøve diskussionen om velfærden.
Alle i det her land, ude i virkeligheden, oplever, at daginstitutionerne bliver dårligere.
De oplever, at der bliver skåret ned på folkeskolerne.
En tredjedel af de ældre svarer, når Ældre Sagen spørger, at deres hjemmehjælp bliver beskåret.
M052S45904731KAJE.FM.FM Page 4746
Statsministeren har også brugt dagen i dag til at gentage, hvor ufattelig meget offentlig service statsministeren mener, at han hjælper folk med.
Men det nytter jo ikke, når folk oplever det modsatte, og det er derfor, at jeg tror, at der er grund til at advare mod Chiracsyndromet.
Pas på, det går frygtelig galt.
Der tror jeg som sagt statsministeren kan have nytte af at snakke med Chirac.
Et andet område, hvor jeg tror, at Chirac kan give statsministeren gode råd, er i forhold til uddannelsesområdet.
Når statsministeren siger, at regeringen bruger flere penge også på uddannelse, ved man jo godt, at det ikke passer.
Man ved det ude i folkeskolen.
Den tidligere undervisningsminister, fru Ulla Tørnæs, sagde ude på slotspladsen, at det, når gymnasieelevernes fornemmelse var, at deres uddannelse blev beskåret, var, fordi de var blevet vildledt af Arbejderbevægelsens Erhvervsråd.
Det betyder, at den fornemmelse, de alle sammen sad med fra deres egen dagligdag, slet ikke passede.
Jeg tror, at det igen er et udtryk for Chiracsyndromet, at virkeligheden og den opfattelse, som i det her tilfælde undervisningsministeren havde, slet ikke passer sammen.
Det samme gælder forskningen, det samme gælder miljøet, og det samme gælder, synes jeg, også statsministerens lidt underlige svar på eksemplet med den fattige familie, som jeg ved beskæftigelsesministeren kender, fordi det har været i Arbejdsmarkedsudvalget.
Statsministeren siger: Jeg kender ikke vedkommende familie.
Fair nok.
Det synes jeg bestemt heller ikke at man kan bebrejde statsministeren.
Jeg kunne heller ikke svare på det, hvis jeg blev spurgt om et konkret eksempel.
Det er jo langt mere alvorligt end det at kende den enkelte familie.
Er det virkelig rigtigt, at man ikke ved, at der er etableret en ny fattigdom af den her størrelsesorden, hvor der er familier, der er desperate?
Er det rigtigt, at man ikke har læst årsrapporten fra Rådet for Socialt Udsatte, der siger, at 73 pct. af dem, der har været på kontanthjælp i mere end 1 år, er syge ligesom familien her, som lider af depression og fødselsdepression.
Uanset hvor langt man sætter dem ned i kontanthjælp, vil de ikke kunne tage et job, fordi de er syge.
Er det virkelig ikke sivet ind hos regeringen, hos hverken Venstre, De Konservative eller Dansk Folkeparti?
Det synes jeg er alarmerende, for det, statsministeren kunne have svaret, var: Jeg kender ikke den konkrete familie, men jeg ved godt, at vi har været med til at etablere en ny type fattigdom, som er beskrevet i rapport efter rapport også af folk, der ikke er i nærheden af venstrefløjen i dansk politik, men af de humanitære organisationer, der giver hjælp til jul, og dem, der er optaget af børns forhold.
Her vil jeg igen advare mod det, man kunne kalde Chiracsyndromet, nemlig at virkeligheden og det, regeringen opfatter som virkeligheden, ikke længere har nogen berøringspunkter.
Det problem forstærkes jo af, at vi har et Dansk Folkeparti, som har et voldsomt behov for at bevare det rygmærke, hvor der står, at det er et socialt parti, et rygmærke, som de efter min opfattelse har fået fuldstændig uretmæssigt.
Det betyder, at Dansk Folkeparti bruger hele energien på at fornægte det billede, som enhver kan se, nemlig at vi er på vej mod et delt Danmark, hvor de sociale forskelle øges, hvor de velhavende bliver voldsomt rige, hvor den gruppe, der er hægtet af, er hægtet fuldstændig af i et omfang, som vi ikke har set i mange, mange år.
Regeringen vil ikke se det.
Dansk Folkeparti vil ikke se det, fordi det vil være et problem for Dansk Folkepartis projekt, fordi det er svært at tjene to herrer.
Jeg vil så runde af med at overbringe statsministeren – for jeg ved ikke, om der er en brevsprække i døren – et brev, hvor den her sag, som ikke er en enlig svale, men en typisk sag for det nye fattige Danmark, vil blive bragt.
Så vil jeg sige til statsministeren: Vi kommer gerne til døren, men i modsætning til de andre har vi ikke en eneste illusion om, hvad det her drejer sig om.
Vi ved, at den her regerings absolutte modsætning i dansk politik hedder SF.
Det betyder, at vi på de afgørende stræk, når vi diskuterer social retfærdighed, når vi diskuterer M052S45904731KAJE.FM.FM Page 4747
Tuesday, November 8, 2005 4:29 PM miljø, når vi diskuterer internationale forhold og forhold til international fattigdom og international ret, er hinandens absolutte modsætninger.