runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jesper Langballe (DF), 2002-04-05:
Jeg må skuffe de herrers romantiske forestillinger med at sige, at vi ikke har høns i vores præstegård, men jeg går ud fra, at alle kender denne udmærkede fugl og dens adfærd også efter at være blevet aflivet. Til det der med det ekstreme højre: Når man er fuldstændig argumentresistent, kan man slå syv kors for sig og sige »det ekstreme højre«, og så er al videre argumentation overflødigt. Jeg husker - nej, jeg husker det ikke, men jeg har lige siddet og genlæst det - en fuldstændig tilsvarende debat
for 2 år siden her i salen, hvor hr. Villy Søvndal og hr. Keld Albrechtsen og andre forsøgte at overbevise det grønlandske socialdemokratiske medlem Hans-Pavia Rosing om, hvor bekymrede grønlænderne burde være.
Men de forstod det mærkeligt nok ikke. Jeg vil sige med hensyn til, hvor disse bananoberster hører til, at jeg ikke forstår hr. Søren Søndergaards interesse i sådan at få dem placeret overalt på verdenskortet.
Jeg har nævnt Nordkorea og Irak.
Præsident Bush vidste fra begyndelsen af sin præsidentperiode, at her var der en speciel risiko.
Men det er da sikkert rigtigt, at Pakistan og alle mulige slyngelstater vil være risikable i den forbindelse.
Jeg ved ikke rigtig, hvorfor vi skal have pindet alle de enkeltheder ud.
At missilskjoldet skulle fremkalde et våbenkapløb mellem Indien og Pakistan vil da forudsætte, at missilskjoldet udstrækkes til Indien og Pakistan.
At man så skulle forestille sig, at der dér opstod et lokalt våbenkapløb svarende til det, vi kendte under den kolde krig, forekommer mig simpelt hen at være tankespind.
Søren Søndergaard (EL), 2002-04-05:
Jeg synes, det er stærk kost, at hr. Langballe udnævner agtværdige medlemmer af den store koalition mod terrorisme, Pakistan og Saudi-Arabien, til slyngelstater, men okay.
Jeg troede, de var allierede for hr. Langballe i den kamp, som føres mod terrorisme.
Forklaringen på det spørgsmål, hr. Langballe stiller, er sådan set meget simpelt.
Man kan forestille sig uden at være overdrevent pessimistisk, at et missilforsvar fra amerikansk side vil blive mødt af en kinesisk oprustning, for kineserne vil have kapaciteten - de har kun ganske få missiler i dag, jeg tror, de har 22 - til at gennembryde det missilforsvar, og derfor vil der komme en oprustning i Kina.
Når Kina foretager en oprustning, er det klart, at Indien vil følge med, for Indien vil ikke stå tilbage for deres traditionelle fjende, og det vil så kunne føre til, at Pakistan også opruster og vi vil få en oprustning i området.
Så kan man sige, at det her måske er en eller anden teori, som venstrefløjen i Danmark har fundet på, men - og det kan udenrigsministeren bekræfte over for hr. Langballe - det var faktisk de synspunkter, vi blev præsenteret for, da vi var ude i Indien og diskutere med de indiske sikkerhedsrådgivere.
Villy Søvndal (SF), 2002-04-05:
Hr. Jesper Langballe brød sig ikke at om at blive placeret sammen med det alleryderste højre i USA, men det kan jo ikke være anderledes.
Når man lytter til Dansk Folkepartis argumentation, er den jo helt ude ved Pat Buchanan og alle de andre, som er så højreorienterede - selv i USA - at de ikke har reel indflydelse.
Det er den bare.
Med hensyn til argumentet om, at det er tankespind, at oprustningen skulle tage fart, vil jeg bare minde om, hvilke tal i procenter de store landes militærbudgetter stiger med i øjeblikket: USA's forsvarsbudget stiger fra sidste år til i år med 15 pct. eller 48 mia. dollar, hvilket er mere, end England og Frankrig sammenlagt bruger på forsvaret.
Så meget stiger det amerikanske forsvarsbudget.
Kinas stiger 17,6 pct., og der er i den kinesiske argumentation en direkte sammenhæng med projektet her.
Det her er desværre ikke tankespind, det er virkelighed.
Jesper Langballe (DF), 2002-04-05:
Til hr. Villy Søvndal: Jeg anholdt såmænd egentlig bare den åndelige dovenskab, der ligger i, at man i en debat blot siger »det yderste højre« eller »det yderste venstre« og så mener, at det overflødiggør argumentation.
Det er useriøst, og det stempler én, vil jeg sige med en gentagelse af mit billede, som en høne, hovedet er hugget af.
Så vil jeg sige, at nu er det gået op for mig, hvad det er, hr. Søren Søndergaard mener.
Hr. Søren Søndergaard kan ikke lide sådan et missilskjold, der kugle til kugle rammer alle missiler, der truer én, så hr. Søren Søndergaard vil have et lille adresseskilt på: »Denne her må kun ramme f.eks. Nordkorea, men ikke Pakistan eller Saudi-Arabien«.
Jeg ved ikke, hvad det er for en underlig forsvarsfilosofi.
Det er klart, at når man har sådan et forsvar, er det netop meningen, at det automatisk og med øjeblikkelig præcision skal ramme alt tænkeligt, der truer én.
Endelig vil jeg sige om Kina, at Kinas oprustning jo er fuldstændig uafhængig af det her missilskjold, og den har været i gang længe forinden; det har intet med den sag at gøre.
Søren Søndergaard (EL), 2002-04-05:
Det er rigtigt, at Kina er i gang med et moderniseringsprogram af deres 22 langtrækkende atommissiler - 22, ikke 2.200, ikke 22.000, men 22!
Det er også klart, at hvis man får et forsvarssystem i USA, er der risiko for, at Kina ikke bare vil modernisere de 22, men vil forsøge at få
tilstrækkelig mange til, at de kan være sikre på, at de kan gennembryde det forsvarssystem - en af pointerne er jo, hvor mange missiler et sådant forsvarssystem kan fange - og så risikerer man den oprustning, som skyldes, at de vil være sikre på, at de kan gennembryde det forsvarssystem, med det resultat, at det udløser en spiral. Og igen: Det er ikke en eller anden venstreorienteret teori.
Jeg kan se, at udenrigsministeren er på vej hen og forklare hr. Jesper Langballe, at jeg har fuldstændig ret i, at det var lige præcis, hvad vi fik forklaret, da vi var ude i Indien og diskuterede med den indiske regerings sikkerhedsrådgivere.
Det her risikerer at udløse et atomvåbenkapløb dér, hvor der er allermindst brug for det.
Jesper Langballe (DF), 2002-04-05:
USA har formentlig intet imod, at de kinesiske missiler kan bryde igennem det amerikanske missilskjold, for det amerikanske missilskjold er slet ikke vendt mod Kina.
Der er ikke nogen, der forestiller sig, at Kina med det antal missiler, som hr. Søren Søndergaard hævder er 22, og som i hvert fald ikke er ret stort, overhovedet skulle forsøge at angribe USA med atommissiler.
Hvorfor skulle Kina dog gøre det?
Det er rent tankespind.
Gitte Seeberg (KF), 2002-04-05:
Det Konservative Folkeparti kan - måske ikke overraskende - fuldt ud tilslutte sig udenrigsministerens besvarelse af forespørgslen.
USA har i forbindelse med sin opsigelse af ABM-traktaten, der blev varslet i december måned, fulgt de procedureregler, der blev aftalt mellem USA og det daværende Sovjetunionen for 30 år siden.
USA er således i sin gode ret til at gøre, hvad landet har gjort, for nu indledningsvis at få det formelt fastslået.
Aftalen er opsagt med et varsel på 6 måneder, ganske som den også skal i henhold til traktaten.
Reelt er der ingen tvivl om, at tiden på mange måder er løbet fra ABM-traktaten i sin nuværende form.
Selvfølgelig kan der være behov for at se på traktaten med nye øjne set i lyset af den voldsomme politiske og militærteknologiske udvikling, der har fundet sted efter Nixons og Brezjnevs dage.
Men når nu ABM-traktaten ophører med at være en amerikansk forpligtelse, er det samtidig vigtigt at understrege, at der er behov for at få aftalt en ny ramme eller traktat for den internationale stabilitet på det strategiske område.
Her indgår med større tyngde end tidligere frygten for spredning af masseødelæggelsesvåben,
ikke mindst set i lyset af terrorangrebet den 11. september
sidste år
Det strategiske billede har ændret sig afgørende.
Gamle trusler og fjendebilleder er blevet fjernet, men nye er kommet til fra nye områder.
Verden har ændret sig, på de fleste områder til det bedre, men desværre ikke på alle.
Derfor er det vigtigt, at nye aftaler vedrørende våbenkontrol også tager højde herfor, og det er af klare grunde lige så vitalt for USA og Rusland, som det er for resten af verden.
Som bekendt er det jo USA's planer om et missilforsvar, der har nødvendiggjort, at USA bliver frigjort for forpligtelserne i ABM-traktaten.
Som tidligere nævnt har fjendebilledet ændret sig, og USA's planer om et missilforsvar skal jo netop ses i lyset af det nye trusselsbillede og den øgede risiko for spredning af masseødelæggelsesvåben.
USA og Rusland fører for tiden forhandlinger om etablering af nye strategiske rammer for international sikkerhed.
Vi håber naturligvis, at en sådan aftale kan være klar mellem de to statsledere, når de mødes i slutningen af næste måned. Fra dansk side skal vi tilskynde parterne til at blive enige om en ny ramme for international strategisk stabilitet.
Men det er ikke alene et spørgsmål om, at det kun er USA og Rusland, der skal indgå forpligtende aftaler.
Når det drejer sig om sikring af den internationale stabilitet, må USA fortsat konsultere allierede, Rusland og Kina.
Spørgsmålet om, hvorvidt Thuleradaren skal indgå i de amerikanske planer, har været genstand for en del interesse.
Fra konservativ side mener vi som regeringen, at det grønlandske hjemmestyre naturligvis skal inddrages i eventuelle overvejelser, såfremt der måtte komme en henvendelse fra USA.
Det er en helt naturlig og ufravigelig del af det tætte samarbejde og dialogen om udenrigspolitiske spørgsmål af betydning for Grønland.
Afslutningsvis kan jeg sige, at Det Konservative Folkeparti støtter forslaget til vedtagelse, som vi selv er medforslagsstillere til.
Søren Søndergaard (EL), 2002-04-05:
Nu kan vi have forskellige vurderinger af, i hvilket omfang
Rusland og Putin har accepteret de her ting, fordi de mente, at det var rimeligt, og i hvor stort omfang de har accepteret det, fordi de følte, at der ikke var andre muligheder.
Eller måske følte de ikke, at der ikke var andre muligheder, og så satsede de på at få noget andet til gengæld. Den diskussion kan vi selvfølgelig tage, men er det ikke lidt bekymrende for den radikale ordfører, at da vi havde diskussionen i går om Tjetjenien, var et af de argumenter, der blev brugt, at hvis vi gjorde noget så enkelt som at anlægge en sag ved en domstol, som både Rusland og Europarådet og Danmark har anerkendt, nemlig Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, så kunne det betyde, at forholdet til Rusland ville blive slået i stykker og gå tilbage og gå i den forkerte retning? Altså man kan godt udvide NATO helt op til Ruslands grænser, man kan godt opsige traktater, som Rusland har opfattet som helt centrale, uden at det får nogen konsekvenser i forhold til Rusland, men hvis man påpeger menneskerettighedsovertrædelser fra russisk side, så får det gigantiske konsekvenser.
Og så er det meget begrænset, hvad vi kan gøre.
Niels Helveg Petersen (RV), 2002-04-05:
Hr. Søren Søndergaard spørger: Gør Rusland dette, fordi de synes, det er rimeligt, eller fordi de er tvunget?
Jeg tror, Rusland gør det, fordi det er i Ruslands interesse.
Ruslands interesse er at udvikle et godt forhold til den vestlige verden, herunder også den vestlige verdens største land, USA.
Det er i deres interesse af politiske grunde.
Det er i deres interesse af økonomiske grunde.
Det er egentlig ikke så indviklet. Og det er derfor, jeg tror, at der er basis for at udvikle en ramme om strategisk stabilitet, også fordi der er fælles interesse i at udvikle et godt forhold.
Det er min vurdering, og den tror jeg, man nemt kan få underbygget ved at vurdere de reelle problemer for Ruslands økonomi og Ruslands strategiske interesser, herunder det forhold, at der altså øst for Ural - i det kæmpe, kæmpe vidtstrakte område - kun bor 20 mio. russere.
Kuupik Kleist (IA), 2002-04-05:
Denne forespørgselsdebat er dybt relevant og meget aktuel,
ikke alene fordi ABM-traktaten er den hidtil vigtigste traktat om nedrustning, men også fordi sagen på mange måder berører de mest ømfindtlige sager i det dansk-grønlandske forhold.
Vel kan man påstå, at den nye verdensorden og den basale ændring i magtbalancen nødvendiggør en opdatering af de internationale aftaler om fred og nedrustning, men at afskaffe ABM-traktaten ensidigt uden at erstatte den med en ny er hasarderet og kaster verden ud i en usikker, ukontrolleret og ikke mindst ukontrollerbar situation.
Derfor bør såvel Danmark som EU hurtigst muligt gå aktivt ind i en politisk proces, der kan etablere en ny og mere ansvarlig international aftale om nedrustningssituationen.
Den amerikanske begrundelse for opsigelsen er bl.a., at traktaten fra 1972 er forældet, at den er en hindring for udviklingen af missilskjoldet, og at den derfor må sættes ud af kraft.
Det er jo også rigtigt, at verden har ændret sig rigtig meget siden 1972.
Det er nu altså ifølge USA selv på tide at tilpasse gamle aftaler til en ny tid.
Hvis vi så ser på aftalen mellem Danmark og USA af 1951 om forsvaret af Grønland, så må den aftale vel også ses i denne sammenhæng, altså som en del af et uddateret aftalekompleks.
Vi har sagt mange gange og med rette, at aftalen af 1951 er forældet og bør afskaffes og erstattes af en ny og tidssvarende aftale om det forsvarsmæssige samarbejde i Nordatlanten og med inddragelse af Grønland som direkte partner.
Det er en aftale, hvor Danmark har mulighed for direkte at øve indflydelse på den internationale situation, og den mulighed bør udnyttes.
En logisk følge af opsigelsen af ABM-traktaten må nu være, at andre aftaler inden for samme område tages op til revision og ændres, så det sikres, at der stadig er sammenhæng i tingene.
Der er en stor og voksende modstand mod missilskjoldet i Grønland.
Bl.a. har en offentliggjort undersøgelse foretaget af Greenpeace dokumenteret dette, og vi er temmelig meget klar over, hvad det er, vi skal være bekymrede for.
Det er en klar grønlandsk holdning, at ABM-traktaten ikke bør opsiges ensidigt.
Dette skal ikke tages som udtryk for trods eller modvilje mod amerikansk eller dansk sikkerheds- og udenrigspolitik, men som et reelt ønske om at finde eget forsvarspolitisk ståsted og et ønske om at spille en rolle og bidrage til det samlede riges forsvarspolitik.
Det er naturligt, at der igen er fokus på Thuleradaren, det viser dagens debat, og det betyder selvfølgelig også, at en ny dansk enegang i denne her sag vil medføre endnu en forværring af det i forvejen anstrengte dansk-grønlandske forhold vedrørende forsvarspolitikken.
Folketinget må derfor opfordre regeringen til at tage kontakt til den amerikanske regering for at genforhandle forsvarsaftalen af 1951.
Det er fra alle sider blevet sagt, at man må tage hensyn til det grønlandske landsstyre og Landstinget i det her spørgsmål og i spørgsmålet om missilskjoldsplanerne.
Det kunne jo være interessant at prøve at forudse, hvordan situationen ville være, hvis Grønland og Danmark er uenige om dette punkt.
Lars-Emil Johansen (SIU), 2002-04-05:
Endnu en gang indgår Grønlands betydning for Danmarks forsvarspolitiske samarbejde i en drøftelse her i Folketinget, sådan som det har været tilfældet mange gange
Endnu en gang føler jeg trang til at understrege den tilsyneladende banale kendsgerning, at Grønland rent faktisk
er beboet af et folk, der under hele den kolde krigs tid har spillet en ufrivillig rolle i krigens tjeneste.
Jeg vil derfor benytte denne lejlighed til at gøre det klart, at Grønland intet ønske har om vedblivende at blive brugt i krigens og oprustningens tjeneste.
Grønland har tværtimod et ønske om at være i fredens tjeneste og ikke det modsatte.
Lige siden inuit blev tvangsfjernet fra deres hjem i Dundas, umiddelbart før den nugældende grundlov trådte i kraft efter en folkeafstemning her i Danmark i 1953, har Thules befolkning levet i et ufrivilligt naboskab til et militært anlæg, som det ikke har haft adgang til, ikke har haft indsigt i, hvad der foregik, og som lige siden har virket som yderligere isolation af den i forvejen yderst afsides beliggende befolkning.
Deres tvangsrettigheder er blevet frataget dem, deres muligheder for en anden form for økonomisk udvikling har været næsten totalt hæmmet af hemmelighedskræmmeri i Thule Air Base, og Thules befolkning
har oven i købet været udsat for daglig usikkerhed og forureningsrisiko, som foreløbig har kulmineret i B 52-flyets styrt med brintbomber om bord den 21. januar 1968.
Men en ting er fortidens fejltagelser og respektløs omgang med de berørte mennesker.
En anden ting er, hvad nutidens beslutningstagere formår at lære af fortidens fejltagelser.
Selv om det ikke burde være nødvendigt, bliver jeg nødt til endnu en gang at gøre opmærksom på, at Grønland rent faktisk har egne demokratisk valgte politikere, der repræsenterer folket i anliggender, der har betydning for det grønlandske folk og den grønlandske nations velbefindende.
Det kan derfor ikke længere være rigtigt, at den danske regering og det danske Folketing tilsyneladende lukker ører og øjne for disse kendsgerninger ved den ene gang efter den anden at diskutere, træffe beslutninger og handle i spørgsmål, der vedrører Grønland, som om der var tale om en ubeboet og øde del af det danske rige.
Der er med andre ord et betydeligt demokratisk underskud i den måde, Grønlands militærstrategiske betydning hidtil og vedblivende er blevet forvaltet på fra dansk side.
Siden afsløringerne i midten af 1990'erne af, hvordan Danmark har brugt Grønland i sine militærpolitiske dispositioner, har der været et stærkt og utvetydigt krav fra Grønlands side om, at den forældede aftale mellem Danmark og USA fra 1951 om Grønlands forsvar blev ophævet og erstattet af en ny, som Grønland gennem sine demokratiske institutioner er part i.
Lars-Emil Johansen (SIU), 2002-04-05:
Udenrigsministeren nævnte i sit indlæg, at grønlandske synspunkter inddrages i overvejelserne, hvis og såfremt der kom en forespørgsel.
Jeg vil gerne sige, at der jo allerede er grønlandske synspunkter, som bør inddrages i den nuværende diskussion, og som blev udtrykt så sent som for 14 dage siden på Landstingets udenrigs- og sikkerhedspolitiske udvalgsmøde, nemlig at forudsætningen for, at man kan gå videre med diskussion om en eventuel inddragelse af Thuleradaren, er en fornyelse af 1951-forsvarsaftalen, som gør, at Grønland bliver en part.
Der er jo rent faktisk et fortilfælde, hvor Danmark og Grønland på udmærket vis har løst et problem, som Danmark og Grønland har været uenige om, nemlig EU-spørgsmålet.
Og det er jo nærliggende at opfordre til, at man bruger samme diplomatiske dygtighed og politiske snilde til at prøve at finde en løsning på det problem, der hedder fornyelse af 1951-aftalen, hvor Danmark og Grønland har to forskellige synspunkter.
Søren Søndergaard (EL), 2002-04-05:
For det første synes jeg, at vi mangler en besvarelse fra udenrigsministeren på, om det ikke er fuldstændig logisk, når der fra grønlandsk side siges, at hvis ABM-traktaten tilhører en svunden tid, så gør baseaftalen det også, og derfor er det på tide at få den genforhandlet.
For det andet: Ministeren siger, at et missilskjold ikke er vendt mod Kina.
Der er to ting at sige til det: For det første går jeg ud fra, at ministeren kan bekræfte, at når man i USA diskuterer, hvem der kan være en alvorlig trussel mod USA på længere sigt, og der snakker vi inden for en 20-års-periode, er det land, der bliver nævnt, Kina.
For det andet må man jo spørge: Hvem er missilforsvaret så vendt imod?
Ja, det er måske vendt mod de der slyngelstater, som kunne finde på at sende én eller nogle ganske få raketter mod USA
Men i hvert fald ved det besøg, vi havde i USA, var det vores faste forståelse, det var i hvert fald min faste forståelse, at USA aldrig nogen sinde ville acceptere, at et land fik en kapacitet, så de overhovedet kunne sende missilerne over og ramme USA
Per Stig Møller (KF), 2002-04-05:
Jeg skal lige have svaret hr. Lars-Emil Johansen: Jeg har hørt hr. Lars-Emil Johansens budskab.
Vi har sagt, at vi kan arbejde med tillægsaftaler, men jeg har hørt hr. Lars-Emil Johansens budskab i dag.
Til hr. Søren Søndergaards spørgsmål om, hvem missilforsvaret så er vendt imod, når det ikke er vendt imod Kina: Det er jo ikke vendt mod nogen, der kan sende så mange raketter af sted, som Kina og Rusland vil være i stand til, for man kan ikke lave et raketskjold, der er så tæt.
Man skal i øvrigt også bemærke, at det er en teknologi, som tilbydes andre.
Altså vi har jo fået tilbudt, de allierede har fået tilbudt, at være en del af skjoldet, også at kunne blive beskyttet af det.
Ja, det er vendt imod de terrorister eller dem, der kunne anvende missiler imod os i dag, hvor vi er uden en beskyttelse.
Der er ingen, der forestiller sig, at Rusland og Kina vil starte en krig med nogle missiler og så regne med, at så er det dét, for der vil jo være masser af plads til gengældelse.
Når vi taler om missilskjoldet, taler vi jo her om en teori, der findes jo ikke engang nogen teknologi, som helt afgørende forklarer, om det er sø-, land- eller rumbaseret.
Så hvem er det så vendt imod?
Det er vendt imod dem, der kunne finde på at sende et terrormissil af sted, som et sådan missilskjold ville kunne opfange.
Og der synes jeg, som jeg også sagde ved en tidligere debat, at hvis jeg havde en vis sikkerhed for at blive fri for at få et missil i hovedet, så ville jeg såmænd være taknemlig.
Søren Søndergaard (EL), 2002-04-05:
Jo, men det vil jo så indebære, at USA vil acceptere, at der er lande, f.eks. Nordkorea, Irak og Iran, der opbygger en kapacitet til at ramme USA med langtrækkende missiler, for hvis man ikke vil tillade dem dét, og hvis man kan gribe ind over for dem, inden de når den kapacitet, er der jo ikke nogen grund til at have missilskjoldet. Og så er det bare, jeg siger: Mit klare indtryk, da Det Udenrigspolitiske Nævn var i USA, var, at der var et svar fra den amerikanske administration, der sagde, at man ikke ville tillade nogen lande at få den kapacitet.
Har udenrigsministeren en anden vurdering af det spørgsmål?
Per Stig Møller (KF), 2002-04-05:
Jeg og den danske regering og det store flertal i Folketinget har den opfattelse, at vi ønsker ikkespredningsregimet gennemført, og det betyder så også, at vi faktisk ikke ønsker disse atomare muligheder spredt videre til Nordkorea, Iran og Irak.
Og så må man så spørge: Hvordan slipper man så fri af skidtet, hvis det er der?
Nordkorea har missilteknologien, de eksporterer missiler, men de har næppe den kapacitet, som Rusland og Kina vil kunne opbygge, så de kan sende mange af sted.
Det vil sige, at det er et eksempel på et land, som i givet tilfælde ville kunne sende et af sted, sådan som der røg et hen over Japan for nogen tid siden, men dette ene ville man altså kunne opfange.
Det samme vil jo forhåbentlig være tilfældet med missiler fra Irak og Iran.
Men da vores politik er den, at ikkespredningsregimet skal gennemføres, det svarede jeg jo netop hr. Villy Søvndal
tidligere, så er vores politik da også den, at Nordkorea, Iran og Irak heller ikke skal have atomvåben og atommissiler.
Niels Helveg Petersen (RV), 2002-04-05:
Jo, også jeg er da bekymret over, at amerikanerne ikke vil ratificere den internationale straffedomstol.
Det synes jeg er et forkert standpunkt fra amerikansk side, det har jeg ment hele tiden.
Også jeg, som udenrigsministeren var inde på, er selvfølgelig tilhænger af ikkespredningsaftaler.
Men det, der egentlig bringer mig herop, er for det første for at sige, at så får vi diskussionen om NATO ved en senere lejlighed; det glæder jeg mig til.
Dernæst vil jeg gerne spørge: Hvad menes der egentlig med den tredjesidste pind i SF's forslag til vedtagelse: »at bekræfte villigheden til i EU-samarbejdet at prioritere arbejdet med at forme fælles udenrigspolitiske standpunkter som modvægt til enegang fra amerikansk side«?
Hvad er det i sammenhængen her, når vi diskuterer missilforsvar?
Der er ikke enighed i EU-kredsen om, at det hører hjemme i EU, kan jeg sige.
Men er det virkelig hr. Søvndals opfattelse? Så må jeg sige, at det er et radikalt brud med den hidtidige politik fra SF's side at give EU en kompetence på dette område.