Line Barfod (EL), 2004-03-24:
Jeg kan så meddele, at Enhedslisten ikke kan støtte forslaget.
Det er en meget svær sag at stå i, når et konkret barn bliver hevet frem i medierne, og når vi alle sammen har stor medfølelse med den familie, så at skulle stille det over for at træffe en politisk beslutning om, hvad betydning det kan have, hvis vi åbner her.
Hvad kan det have af betydning for hele samfundet i dag?
Vi oplever jo hele tiden, at forskerne skubber til grænserne.
Det ligger i mange forskere, at de selvfølgelig hele tiden vil prøve at finde det nye dér, hvor de kan noget mere, noget mere spændende, men det skubber så også hele tiden til grænsen for, hvad vi finder acceptabelt.
Man startede med at opfinde reagensglasbehandling, at man kunne tage æggene ud af kvinden.
Senere åbnede man muligheden for, at man kunne sortere æg, for man skulle jo sortere dem fra, som havde anlæg for alvorlige sygdomme.
Nu kommer man så med et nyt skridt og siger, at nu kan vi også begynde at sortere nogle æg til, som kan bruges til at redde nogle børn med alvorlige sygdomme.
Sådan vil der hele tiden kunne komme nyt, hvor man skubber grænsen lidt hver gang.
Hvad er der af alternativer?
For det er jo også væsentligt at afgøre, når man skal stille forskellige hensyn op over for hinanden, om der er andre muligheder. Det er ikke sikkert, at der i den konkrete sag her og nu er andre muligheder, men hvis vi generelt ser på disse former for sygdomme, er der muligheden for, at vi satser langt mere på at opbygge et internationalt vævsregister, som man gør opmærksom på i flere af høringssvarene.
Der er muligheder for at forske videre i andre behandlingsformer.
Det kunne jo være, at hvis man prøvede at følge nogle andre veje i forskningen, fandt man nogle andre muligheder, som man ikke har øje for i dag, fordi man forfølger det her spor, som man nu gerne vil have rykket loven over på.
Det kunne jo være, at det viste sig, at de andre behandlingsveje, hvis man fulgte det spor i forskningen, faktisk gav større sandsynlighed for, at behandlingen kunne lykkes, ikke for de børn, vi står med nu, men måske for nogle andre børn om 10 eller 20 eller 30 år.
Det hjælper selvfølgelig ikke den familie, som har været fremme i medierne, men det er så vores lod som politikere, at vi skal træffe den afgørelse, om vi vil åbne for det, som vi er meget bange for er en glidebane, og som kan ændre på vores syn på, hvad menneskeliv er, og om det er acceptabelt, at man bringer børn til verden, som skal være reservedele for andre børn.
Der er også den del af det, som handler om, at når vi hele tiden flytter grænsen for, hvad der er acceptabelt, og hele tiden ser på, hvad det er for nogle børn, der skal fødes, når vi tillader ægsortering osv., om vi så ikke går ind og dermed siger, at vi kan garantere folk, at de får et lykkeligt liv, at de får et barn, hvor vi fjerner sygdommene, fjerner defekterne.
Det kan vi jo ikke, for der kan ske så meget andet.
Det kan være, at man får det her barn, som ikke har defekter.
Det kan være, at man får sit barn behandlet,
men på vej hjem fra sygehuset kører man galt.
Der kan ske mange ting, som vi ikke kan garantere for, og derfor er det meget vigtigt, at vi tænker os meget grundigt om, før vi tager nye skridt imod fagre nye verden og imod at begynde at sortere æg for at hjælpe nogle børn, der er født, ligesom det var vigtigt at diskutere, inden man begyndte at sortere nogle børn fra.
Vi har altså besluttet i Enhedslisten, at vi ikke mener, at man skal kunne gå ind og vælge at få født et barn, fordi det skal kunne redde et andet barn, for så mener vi, at vi er kommet for langt ud på glidebanen, også selv om det er dybt tragisk for den familie.
Men her må vi altså sige, at der vil vi hellere, at man prioriterer anderledes.
Så kan det være, at der er et barn, vi ikke kan redde, ligesom der jo altså er mange andre børn med andre sygdomme, ligesom der er mange tusinde børn i verden, som vi af økonomiske grunde ikke redder, selv om vi faktisk kunne det med de muligheder, vi har i dag.