Jesper Langballe (DF), 2003-01-09:
Der var engang, da det var en selvfølge, at patientens helbredelse og patientens personlige integritet for lægen stod over alt andet - også over hensynet til forskningen.
I dag oplever man alt for ofte, at beretninger bl.a. fra kræftpatienters behandlingsforløb kan få det til at løbe koldt ned ad ryggen på én.
Der er beretninger om, hvordan patienten har følt sig forladt ved at blive gjort til et statistisk nummer i et forsøg, og derfor er etiske regler nok mere og mere påkrævede.
Men jeg vil sige, at jeg her holder mig til det i lovforslaget, der har med mennesker at gøre, og ikke så meget klonede kalve og stamceller og alt det der.
Jeg kender en moden, rutineret sygeplejerske, der pludselig en dag selv blev patient.
Hun fik en cancerknude i brystet, og hun blev på sygehuset stillet over for en række valg, som hun syntes var besynderlige.
Vil du have fjernet brystet, eller vil du have en brystbevarende operation?
Vil du have operationen suppleret med kemoterapi eller med stråleterapi?
Jamen selvfølgelig det, der giver den sikreste helbredelse, svarede hun.
Det må vel være dig som læge, der skal fortælle mig det. Hun fik ikke noget svar, og det gik op for hende, at med denne valgfrihed uden vejledning var hun en del af et statistisk forsøg, hvor hun skulle vælge sig ind i en forsøgsgruppe.
Hun følte sig svigtet, forladt.
Jeg har arbejdet i systemet i årevis, sagde hun, og først nu ser jeg, hvordan det er at være patient.
Jeg troede, at alt andet måtte vige for den enkelte patients helbredelse og tryghed, men sådan er det ikke. Det er med den konflikt i baghovedet, vi skal drøfte den foreslåede justering af de lægeetiske regelsæt.
Og jeg synes på en måde allerede, at det at ordet videnskabsetisk bruges konsekvent overalt og ikke ordet lægeetisk i hvert fald godt kan gøre mig lidt urolig.
Lægen er en person, der forholder sig til en anden person, hvis behandling han har ansvaret for, men som videnskabsmand er han i grunden et abstraktum, der forholder sig videnskabens eller forskningens interesser.
Det anføres i lovforslaget som begrundelse, at da det videnskabsetiske komitésystem blev fastlagt ved lov i december 2001, blev det bebudet, at en større ændring vil blive forelagt Folketinget i indeværende folketingsår.
Begrundelserne for, at dette sker, angives dels som ønsket om at indskrive de erfaringer, man har gjort med systemet i det forløbne år, og dels som hensynet til de nye bioetiske regelsæt, der er vedtaget på internationalt plan.
Det sidste er bl.a. EF-direktivet om god klinisk praksis, det såkaldte GCP-direktiv, som kom for et år siden. Lidt forgrovet sagt kan man godt få en fornemmelse af, at de ændringer i loven, som er baseret på indenlandske erfaringer, også er dem, der sætter patienten over forskningen, mens de, der bygger på EF-direktivet, er dem, der skal beskytte forskningen på patientens bekostning.
En glimrende nyskabelse er reglen om, at videnskabsministeren efter indstilling fra Den Centrale Videnskabsetiske Komité kan suspendere et forsøg, så det ikke kan godkendes af de regionale komiteer, før de almene etiske problemstillinger er afklaret, altså en tænkepause indtil der er skabt klarhed.
En anden ændring, som forekommer mig at trække i den modsatte retning, er den implementering af EF-direktivet i udvidet form, som betyder, at der er en fast sagsbehandlingstid på 60 dage.
Man får sine tvivl om, hvorvidt det nu også skal beskytte forsøgspersonen, sådan som det angives, når det får den praktiske konsekvens, at de regionale videnskabsetiske råd ikke mere kan forelægge
Den Centrale Videnskabsetiske Komité spørgsmål til afklaring, fordi der simpelt hen ikke er tid til det.
Og hertil kommer så, at flere af høringssvarene peger på, at Den Centrale Videnskabsetiske Komité vil komme til at behandle de sager alligevel, men nu som ankesager.
Der forekommer os altså at være både kerner og avner i forslaget, og jeg vil se frem til en nærmere klaring ved udvalgets drøftelse med ministeren.