runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Helge Adam Møller (KF), 1999-11-25:
Jeg kender stadig væk ikke forslaget andet end ud fra hr. Poul Erik Dyrlunds beskrivelse, men hvis en ung dansker ønsker at gifte sig med en ung fra et andet land og vedkommende eksempelvis er under uddannelse, så synes jeg, det er fint, at vedkommende fortsætter sin uddannelse i Danmark.
Og hvis man kalder det at arbejde - det gør jeg -
så synes jeg, det er rimeligt.
Men jeg må se forslaget, før jeg kan forholde mig til det.
Det er ikke et, jeg har fremsat.
Så spurgte hr. Poul Erik Dyrlund om en ting til, jeg ikke kunne nå før, nemlig: Hvad vil vi gøre vedrørende en forstærket indsats for at skaffe flere praktikpladser?
Der fremsatte vi jo faktisk et forslag, B 71, den 19. november for to år siden, i 1997, hvor vi skriver en række ting, nogle helt konkrete tilfælde, og hvor vi også stiller krav, kan man godt sige, til de private virksomheder.
Der står det helt afgørende også: at private virksomheder og kommuner udviser engagement og åbenhed over for mennesker, der har anderledes baggrund.
Vi siger også, at arbejdsgiver- og erhvervsorganisationer efter vor opfattelse har en samfundsmæssig forpligtelse til at opfordre deres medlemmer til at tage flygtninge og indvandrere ind i praktik eller job på lige fod med unge danskere.
Der er en række konkrete forslag i det, så det er vi helt enige om.
Det tror jeg også fremgik af min tale; der er ikke nogen forskel dér.
Jeg synes måske, vi i fællesskab kan gøre det endnu bedre, og derfor nævnte jeg et enkelt praktisk eksempel, der er på vej.
Og så til fru Dorte Bennedsen som det sidste: Nu skal jeg komme hen, jeg har begge lovene med, så kan vi læse betænkningerne.
Det var hr. Bendt Bendtsen, der var ordfører dengang, men jeg kan meget nøje huske, at der var en klar og tydelig begrundelse både i betænkningen og fra Folketingets talerstol for, at vi stemte for den ene og undlod at stemme for den anden.
Men én ting står fast: Vi var dengang positive over for integrationsydelsen hele vejen igennem; vi er det i dag, og vi er det i morgen - i modsætning til regeringen, der har skiftet tre gange inden for de sidste 14 dage.
Henrik Svane (RV), 1999-11-25:
Det virkede måske lidt snedigt.
Til hr. Tom Behnke vil jeg da gerne sige, at jeg har respekt for, at indenrigsministeren på baggrund af de meldinger, han har fået, har konstateret, som jeg sagde tidligere, at arbejdsmarkedet ikke er rummeligt nok, som vi havde forestillet os, da vi satte niveauet for integrationsydelsen, og derfor har han ændret på det allerede nu.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-11-25:
Jeg må sige til hr. Helge Adam Møller, at det jo er udenomssnak.
Det, jeg klart stillede spørgsmål om, var arbejdspligt som betingelse for familiesammenføring.
Det var det, Venstre foreslog her fra talerstolen i formiddag.
Altså betingelsen for at komme ind i dette her land skulle være, at man har et stykke arbejde på forhånd.
Det var det, Venstre foreslog.
Støtter Det Konservative Folkeparti det?
Dorte Bennedsen (S), 1999-11-25:
Det er jo fremgået i dag, at fru Birthe Rønn Hornbech gerne vil diskutere holdninger, og det synes jeg helt bestemt er i orden, men jeg synes også, at når man fremsætter påstande, bør man adspurgt være i stand til at redegøre for dem, og derfor vil jeg godt endnu en gang spørge fru Birthe Rønn Hornbech: Når hun i sin første tale sagde, at der er utrolig mange sociale ekstraydelser, som modtagere af integrationsydelsen kan få, men ikke bistandsklienterne, så vil jeg gerne have en oversigt over, hvad det er for utrolig mange sociale ekstraydelser, som integrationsmodtagerne kan få og ikke andre. Jeg synes faktisk, at fru Birthe Rønn Hornbech skylder os et svar.
Det var en rimelig kontant udmelding, og der må jo selvfølgelig være en baggrund for den.
Peter Duetoft (CD), 1999-11-25:
Jeg vil gerne sige til hr. Søren Søndergaard, at der er ingen
af de syv områder, som hr. Jørgen Estrup og jeg havde oppe i sommer, der ikke kunne løses inden for lovens rammer.
Man er selvfølgelig nødt til, når vi snakker om f.eks. visumansøgninger, at overlade det til et skøn, for man kan ikke lave en lovgivning, der i den grad detaljerer tingene.
Men så er det vel også rimeligt, at politikerne i det øjeblik, at den linje, der ligger i nogle skøn, ikke er i overensstemmelse med de signaler, man mente man sendte, så forsøger at sende nogle andre, og det er det, der er sket nu i forbindelse med de notater, som regeringen har udarbejdet.
Det synes jeg er rimeligt.
Så kan der være andre områder, hvor loven overlader for meget til skøn.
Lad os få den diskussion på et andet tidspunkt.
Det, jeg fastholder, er, at det, der er sket i sommer, alt sammen er inden for lovens rammer, men at nogle af os, der havde stemt for loven, mente, at det godt nok gik lidt i en forkert retning. Jeg vil godt til sidst spørge hr. Søren Søndergaard igen om den med ægteparret, hvor den ene part er ude at rejse, og den udenlandske part så kan risikere at blive udvist: Hvordan i alverden skulle man her i Folketinget vide, at »ægteskab« eller »ægteskabslignende forhold« skulle blive tolket på den måde?
Hvad skulle jeg bruge for et ord i stedet for?
Altså den skønsdiskussion, der har været i sommer, er relevant inden for loven, og så kan vi på et andet tidspunkt tage spørgsmålet op, om loven er forkert.
Henrik Svane (RV), 1999-11-25:
Det skal jeg så bestræbe mig på - høvisk tale.
Til hr. Søren Søndergaard vil jeg bare lige sige, at når vi valgte at sætte denne 3-års-grænse ind i integrationsloven sidste år, så var et meget væsentligt argument for mig, at vi fra kommunernes side netop havde oplevet også i Dansk Flygtningehjælps arbejde med de her ting, at det ofte kunne være vanskeligt at sagsbehandle en flygtning, der egentlig var placeret i kommune x, men meget hurtigt efter på eget initiativ var flyttet til kommune y.
Sagsbehandling over store afstande som fra Ålborg, hvor jeg var dengang, til København var en vanskelig ting.
Det var altså også, fordi det var væsentligt for at engagere de lokale borgere i integrationsprocessen, og væsentligt, at man vidste, om flygtningene var der eller ikke var der.
Så vil jeg bare lige spørge hr. Søren Søndergaard, om han ikke tror på baggrund af den ny integrationslov, at vi på kortere tid end tidligere, også på grund af bedre konjunkturer på arbejdsmarkedet, vil få flere flygtninge og indvandrere i beskæftigelse.
Når de er der og dermed selvhjulpne, så har de jo fri bevægelsesmuligheder, også inden for 3-års-grænsen.
Peter Duetoft (CD), 1999-11-25:
Nu er hr. Søren Søndergaard meget optaget af både integrationen og også de signaler, der kommer fra Folketinget.
Jeg vil godt spørge hr. Søren Søndergaard, om vi ikke også skal beskæftige os lidt med de signaler, der kommer fra f.eks. kommunerne.
I Nordjylland har vi i Skagen en sag med 19 irakere, der skulle integreres, det gik
helt ad h til.
Jeg var bl.a. oppe og se nogle ting deroppe, der var frygtelige, men den lokale borgmester stillede sig op og fortalte, at det var flygtningene, der var de besværlige, og det var dem, der krævede så meget.
Nu er det ikke mere end en 14 dages tid siden, jeg fra indenrigsministeren har været så heldig at få en kopi af et brev fra Skagen Kommune, hvori Skagen Kommune stort set indrømmer, at det altså var integrationslederen, der havde fejlet, og det var altså tolken, der havde fejlet.
Er hr. Søren Søndergaard og jeg ikke enige om, at hvis ikke man også går ud og siger, at ret skal være ret, når myndighederne fejler og det også er i kommuner og amter, så har vi et problem.
Skal vi hjælpes ad med at forsøge at gøre noget ved det?
Jørgen Estrup (RV), 1999-11-25:
Jeg forstod på hr. Søren Søndergaard, at han sådan set accepterede, at Udlændingestyrelsen altså ikke havde brugt politikernes signaler.
Det synes jeg da var en indrømmelse, og det er jeg glad for at høre.
Så siger hr. Søren Søndergaard med næsten jubel i stemmen og understreger: Jamen det gør jo ikke sagen bedre.
Nej, det gør ikke sagen bedre, det er også derfor, at vi har brugt temmelig meget tid på den.
Men det, som jo er konklusionen, er, at de ændringer, der nu kommer igennem, kommer igennem, uanset at det er nøjagtig den samme lov, der står.
Og det vil sige det, der er sket, er det, som også bør ske: En dialog mellem Folketinget og myndighederne om det, der er vedtaget, og de skøn, der skal udøves.
Det er jo
realiteten.
Og det er det, vi andre har sagt hele tiden.
Søren Søndergaard (EL), 1999-11-25:
Først så vil jeg sige til hr. Tom Behnke, at jeg ikke kan mindes, at i hvert fald jeg har gået imod, at man belægger sin politik med enkeltsager.
Som illustration af en pointe er enkeltsager fremragende, så det skal hr. Tom Behnke ikke høre kritik om.
Det, der er problemet, er, hvis man med udgangspunkt i enkeltsager forværrer forholdene for folk, som ikke er en del af de enkeltsager.
Det er problemet, og det er det, vi har kritiseret, og det vil vi sådan set fortsat kritisere.
Så vil jeg sige til hr. Henrik Svane: Ja, der er eksempler på, at familier i en bred forstand er blevet placeret i forskellige dele af landet, og at klagerne er blevet afvist, og det vil give problemer, og det vil give stigende problemer i takt med, at det bliver flere og flere.
Man kan selvfølgelig godt stille spørgsmålet: Hvad mener
hr. Søren Søndergaard med afstande, og hvor langt er der fra Lyngby til Glostrup?
Men det er jo relativt oplagt, at med den integrationsydelse, selv om den er hævet til kontanthjælpsniveau, med den ydelse på det niveau er det et stort problem, hvis folk, man ønsker at pleje tæt omgang med f.eks. på ugebasis, bor i København, mens man selv er placeret i Aarhus f.eks., hvis man er en familie.
Derfor så lad os tage den diskussion om det; det er det, jeg lægger op til.
Vi synes, at der er et problem, og vi ønsker at få den diskussion.
Hr. Svane kan så sige, at der ikke er noget problem.
. Så får vi jo se, hvordan det går med det.
Så vil jeg sige til fru Dorte Bennedsen: Det er lidt det samme.
Der er netop de her klager, og derfor bliver vi nødt til at vurdere bopælspligten.
En regel kan godt være urimelig og virke dårligt
selv om den ikke er i strid med menneskerettighedserklæringen eller menneskerettighederne; der har vi faktisk temmelig mange regler, der virker uhensigtsmæssigt og dårligt, og som vi derfor vælger at lave om, uanset at de ikke er i strid med menneskerettighederne.
Så jeg tror, at den diskussion ikke er slut.
Den diskussion vil komme op, og den vil komme op igen og igen, og så håber vi, at den får et lige så godt resultat som spørgsmålet om ydelsens størrelse.
Tom Behnke (FRI), 1999-11-25:
Nu har vi hørt hr. Søren Søndergaard, men der er også andre ordførere, bl.a. hr. Arne Melchior, som har været oppe at fortælle om enkeltsager og nogle eksempler.
Jeg har siddet sådan lidt på bageste række og fulgt med i det, og jeg synes, at det virker lidt underligt, at hvis vi andre - eller andre i debatten i det hele taget - har fremhævet nogle eksempler på kriminalitetstyper osv., så får
man med det samme at vide, at det er jo ikke dem alle sammen, det er jo kun enkeltsager.
Man kan jo ikke basere sin politik på enkeltsager og på eksempler, og det er helt uvederhæftigt at gøre sådan noget.
Hvordan har hr. Søren Søndergaard det så med at stå her og binde sin tale op på nogle eksempler og nogle enkeltsager og så konkludere ud fra det?
Det er vel lige så forkert, som når det sker den anden vej.
Henrik Svane (RV), 1999-11-25:
Hr. Søren Søndergaard sluttede af på et tidspunkt med at sige, at denne idé om, at flygtninge skal blive 3 år i en kommune efter de regler, der er - som også fru Dorte Bennedsen var inde på, hvor der også er regler for dispensationer - at det splitter familierne.
Derfor vil jeg gerne lige spørge meget kort, om hr. Søren Søndergaard har nogle eksempler på, at dette er sket, og vil han nævne dem? Og så lige for at bruge hr. Søren Søndergaards egen teknik så vil jeg spørge sådan lidt frimodigt: Hvor lang afstand skal der være mellem familier, før man kan tale om, at de er splittede?
Geografisk set
er det en meget lille udstrækning, det danske rige har.
Er det herfra og så ned på Falster eller herfra og til Roskilde, der er den afstand, der skal til, for at man kan sige, at familierne bliver splittede?
Dorte Bennedsen (S), 1999-11-25:
Nu sagde hr. Søren Søndergaard før for at ironisere, at det var da vidunderligt, vi havde brug for og behov for et brev fra UNHCR.
Jeg skal sige, at de partier, der står bag udlændinge- eller integrationsloven, absolut ikke har behov for noget brev.
Men der var en række organisationer, som anklagede os for at krænke menneskerettighederne og derfor skrev til UNHCR.
I øvrigt må jeg så sige, at så vidt jeg er orienteret, er der ikke kommet nogen klager over placeringen og de splittede familier osv.
Tværtimod er der jo en række dispensationsmuligheder.
Drejer det sig om et ægteskab, en flygtning fra Hjørring og en fra Maribo, jamen så er der ikke nogen problemer, så kan der flyttes på det.
Om der også kan helt ud til den fjernere familie, det tør jeg ikke svare på for øjeblikket.
Men med hensyn til den nære familie, eller hvis det drejer sig om, at der er behov for, at flygtningene skal have uddannelse, så er der en lang række dispensationsmuligheder.
Men det er klart, at kommer der klager i større omfang - kommunerne har altså ikke givet lyd fra sig på det her punkt - så vil vi selvfølgelig se på det.
Men jeg tror, reglerne er rimelige, som de er, med de dispensationsadgange, der er.
Søren Søndergaard (EL), 1999-11-25:
Til hr. Estrup vil jeg sige, at det gør det da ikke meget bedre, at Udlændingestyrelsens chef meddeler, at de gennemfører det, de gennemfører, på basis af lovgivning og bemærkningerne til lovgivningen, for så er der jo en nøje sammenhæng.
Så er det jo lovgivningen og bemærkningerne, der er problemet, medmindre vi skal have en ny chef for Udlændingestyrelsen; det er jo også en mulighed, men det må hr. Estrup jo så komme herop og sige
Jeg må indrømme, at den synes jeg ikke rigtig holdt.
Til hr. Arne Melchior vil jeg sige: Det kan godt være ministerens ansvar at signalere til embedsværket, at lovgivningen skal administreres så mildt som muligt.
Det kan da godt være, det skal være det.
Men man kan jo ikke frikende Folketinget for et vist ansvar for at gøre klart over for ministeren, hvad det ønsker, og vi synes ikke, at Folketinget har gjort klart over for ministeren, at det ønskede en så mild administration som muligt.
Af dem, der stemte for, har hr. Arne Melchior meddelt det, og så var vi en række partier, der stemte imod, mens de øvrige partier ikke har givet den meddelelse.
Jeg er jo altså meget enig i mange af de ting, som både hr. Estrup og hr. Duetoft siger.
Jeg vil jo nødigt stå her og være den, der ligesom forsvarer, at inden for de skøn, det er muligt at foretage, har embedsværket stort set lagt den hårdest mulige kurs, for det forsvar synes jeg ikke nødvendigvis skal gives.
Jeg synes altså, der er behov for civilcourage i embedsværket, det vil jeg godt sige.
Jeg synes, at på enkelte punkter er den danske udlændingelovgivning kommet på et niveau, hvor der er behov for, at folk, ikke som embedsmænd, men som samfundsborgere, siger fra.
Jeg synes, enhver person har en pligt - hvis man ikke vil komme i den samme situation som tyske embedsmænd stod i i 1930'erne og 1940'erne, hvor de sagde: Vi parerede bare ordre, det var ikke vores opgave at tage os af det - til at sige fra, når tingene bliver for grove, når uret bliver ret.
Den pligt har embedsmænd også.
Så det her er ikke noget forsvar for tavshed.
Men jeg synes, at vi som Folketing skal starte med at kigge på os selv, for det er trods alt her, at mulighederne ligger for at træffe andre afgørelser.
Jørgen Estrup (RV), 1999-11-25:
Hr. Søren Søndergaard må have sin hypotese, den kan jeg jo ikke tage fra ham, og hvis hr. Søren Søndergaard mener, at det er politikernes signaler, så kan jeg ikke gøre meget andet ved det end at sige, at så bør vi i hvert fald arbejde meget, meget kraftigt med, hvad det er for signaler.
Men jeg vil dog gerne sige, at heldigvis er det ikke den opfattelse, administrationen har.
Jeg tror, hr. Søren Søndergaard har fulgt med i den debat, der har været, bl.a. i dagbladet Politiken og på Internettet, mellem Udlændingestyrelsens direktør og nogle af kritikerne.
Et af resultaterne af den var, at Udlændingestyrelsens direktør meget direkte sagde: Selvfølgelig administrerer vi ikke på basis af signaler.
Vi administrerer selvfølgelig på basis af lovgivningen, forarbejderne og bemærkningerne til lovgivningen, sådan som man også gør det, hvis man måtte komme i en retssal på et eller andet tidspunkt og skal tage til efterretning, om man har gjort fejl eller ej.
Så det er i hvert fald ikke Udlændingestyrelsens opfattelse.
Peter Duetoft (CD), 1999-11-25:
Hr. Søren Søndergaard har fuldkommen ret i, at et af argumenterne i sommer i den diskussion var, at signalerne havde været sådan.
Det er en af grundene til, at CD stillede denne her forespørgsel, for vi sagde, at hvis det har været opfattelsen af signalerne fra Folketinget, at man bare skulle stramme og man bare skulle gøre det ene og det andet, så må vi jo i dag sende et andet signal.
Altså fordi jeg går ind for, at narkoforbrydere ikke skal behandles ordentligt i Danmark, eller at misbrug gerne skal forhindres, så går jeg altså ikke ind for, at folk ikke kan få visum til Danmark.
Det signal håber jeg også debatten i dag sender, og det er bestemt et af målene med den, for sandheden er jo, og det kan man også høre lidt i debatten i dag, at ord jo er farlige.
Altså jeg bliver bekymret, når man i dag i debatten
kan sige ting, som for 10 år siden vel nærmest ville have fået den halve nation til at rejse sig i protest, men det er altså legitimt i dag at stille sig op og sige, at man skal sælge muslimske kvinder, eller hvad det nu er man skal gøre.
Der er nogle, der siger nå ja, herregud, hvis man siger det fra talerstolen, og så sker der ikke mere, hvor folk jo tidligere ville have taget skarp afstand fra det.
Derved er man i gang med at skabe et klima, der giver mulighed for en fordrejning, for en forvanskning og en dårlig behandling af andre. Den diskrimination, vi ser i dag, og som er langt værre, end man tror, hvor der bliver råbt efter folk på gaden, og hvad ved jeg, er et resultat af, at ord er farlige.
Så derfor skal alle partier herinde passe lidt på, hvilke ord de bruger.
Arne Melchior (CD), 1999-11-25:
Hr. Peter Duetoft sagde ganske rigtigt, at den gældende lovgivning udmærket kan administreres på en imødekommende og udvidende måde i stedet for på en restriktiv og indskrænkende måde, således som det længe har været god latin.
Derfor mener jeg, hr. Søndergaard tager fejl, når han siger, at det er politikerne, nemlig dem, der stemte for loven, der har ansvaret.
Nej, det er ministeren, der har ansvaret for at udsende de signaler til embedsmændene, at loven skal fortolkes på den mildest mulige måde, og det gjorde jeg meget ud af i min ordførertale i formiddags.
Jeg skal give et enkelt eksempel:
For få uger siden har en flygtningefamilie fra Hviderusland fået et brev om, at de gerne må være her i landet.
De har været her i otte et halvt år uden at måtte være her, men Hviderusland ville ikke modtage dem tilbage.
Parret har en datter, som er gift i det nordjyske, har godt arbejde og er en god samfundsborger.
Det par, jeg taler om, som har fået brevet,
er på deres livs højde og deres ydeevnes højde.
De får efter otte et halvt års forløb at vide, at de må blive her et halvt år.
Det er vel enten signalerne, der har været forkerte, eller også er det - og det skal også være et svar til fru Dorte Bennedsen - udførelsen af signalerne, der har været forkert.
Søren Søndergaard (EL), 1999-11-25:
Så er man langt, langt, langt forbi, hvad der er rimeligt.
Det forstod jeg også at hr. Duetoft var enig i, men at han ønskede, at vi tog den diskussion på et andet tidspunkt.
Det vil jeg godt sige tak for.
Lad os så tage den diskussion på et andet tidspunkt.
Det er et alvorligt problem, som jo også sætter embedsmænd i et dilemma, for hvordan gør man det, når der ikke er nogen præcise retningslinjer for, hvad der menes.
Det er jo sådan set fuldstændig umuligt at forstå, hvordan nogle mennesker kan få den tanke.
Eller er det?
For hvis det virkelig ikke er så umuligt, så er det jo ikke bare et spørgsmål om, at der skal gives nogle nye retningslinjer ovre i Udlændingestyrelsen, så er det jo et spørgsmål, om man ikke har nogle forkerte folk ansat.
Det tror jeg sådan set ikke man har.
Jeg tror, det er, fordi man lige præcis, som hr. Duetoft vistnok sagde, lyttede til signalerne, og de signaler, der er kommet, har konstant netop været artikler om, hvordan familiesammenføring er blevet misbrugt osv., og den ene politiker efter den anden stiller sig herop og siger - jeg har undtaget en række partier - at nu må vi også gøre noget ved det her område.
Derfor fortolker man det på den måde, da man jo heller ikke i loven kan læse, at det ikke kan fortolkes på den måde.
Så jeg mener, der er en sammenhæng mellem den generelle hetz, som føres mod indvandrere og flygtninge, og så den måde, som tingene bliver fortolket på.
Så vil jeg sige til fru Dorte Bennedsen, at jeg synes, det er vidunderligt, at UNHCR har sendt os et brev om, at bopælspligten ikke i sig selv er diskriminerende.
Jeg synes altså, det er virkelig betryggende, at vi har behov for den slags breve fra UNHCR om, at den og den bestemmelse ikke i sig selv er diskriminerende.
Det siger lidt om, hvor vi er henne, men det er da bedre, at de skriver dét.
Men det er sådan set ikke grunden til, at vi ønsker den ændret.
Vi ønsker den ændret, fordi den fører til en masse problemer, fordi den splitter familier.
Uanset om man opfatter den som diskriminerende eller ikke i sig selv diskriminerende, så vil vi gå imod den, for vi ønsker ikke at splitte familier, og det bliver resultatet af det.
Vi håber så, at Socialdemokratiet, når der kommer meldinger ude fra kommunerne om de problemer, det vil give, også vil være med til at se på en ændring.
Dorte Bennedsen (S), 1999-11-25:
Hr. Søren Søndergaard nævnede, at bopælspligten skulle være det næste, der efter Enhedslistens vurdering skulle væk.
Jeg vil gerne sige, at det er et spørgsmål, som en række organisationer jo henvendte sig til UNHCR om.
De henvendte sig om integrationsydelsen, om bopælspligten og et par ting mere, jeg ikke kan huske.
Men jeg husker, uden jeg har det ved hånden, svaret, der kom fra UNHCR, hvor de netop om bopælspligten sagde, at den kunne ikke i sig selv siges at være diskriminerende.
Der måtte ses på det formål, der var med den.
Og formålet var at sikre en bedre integration ved at få folk spredt ud i stedet for at få dem samlet på nogle få steder i landet.
Jørgen Estrup (RV), 1999-11-25:
Jeg synes sådan set, at der var god fornuft i det og også nogle holdninger, som jo svarer meget til dem, jeg støtter mig til.
Og så en ekstra bemærkning: Jeg er også enig i, at vi, der har stemt for lovgivningen, har ansvaret for den, og at vi ikke skal prøve på at løbe fra det.
Men dernæst er det jo i stort set al lovgivning her i Folketinget sådan, at man er nødt til at betjene sig af skøn, og det er der ikke noget mærkeligt i.
Man kan, som hr. Duetoft sagde, diskutere, hvor vidtgående man skal være i de beføjelser, man overlader til ministeren og administrationen, hvor omhyggelig man skal være, og hvor direkte man skal være i at fastlægge kriterierne. Men det, som jeg ikke forstår hr. Søren Søndergaard siger, er, at de signaler, der blev udsendt, var klare og tydelige.
Jeg forstår ikke, hvordan man kan vægte signalerne mellem f.eks. - og det lyder jo også helt skørt - fru Birthe Rønn Hornbech og hr. Arne Melchior.
Hvordan lægger man det sammen og får et eller andet fornuftigt administrativt ud af det?
Skal man vægte det med antal mandater eller med stemmeføringen eller med hårfarven?
Hvad har hr. Søren Søndergaard egentlig tænkt i den sammenhæng?
Dorte Bennedsen (S), 1999-11-25:
Jeg vil sige til hr. Helge Adam Møller: Jeg er helt klar over, at regeringen trak ændringsforslaget om boligkravet tilbage, og at det vakte anstød både hos Venstre og hos De Konservative. Jeg vil endnu en gang fortælle, at dette med ændringsforslaget vedrørte udlændingeloven og ikke integrationsloven.
De Konservative stemte for udlændingeloven og ikke for integrationsloven.
Det virker overordentlig ulogisk.