Bertel Haarder (V), 2002-03-21:
Jeg vil gerne takke for en efter omstændighederne særdeles saglig debat.
Jeg synes, at vi har haft en værdig førstebehandling af dette vanskelige forslag.
Både fru Sophie Hæstorp Andersen, hr. Kamal Qureshi og fru Elisabeth Arnold fremfører dette med, at vi kun skal satse på integrationsdelen, for vi kan jo alligevel ikke rigtig gøre noget ved tilstrømningen, og hvad gør det også med tilstrømningen, hvis bare vi får integreret folk.
Det er en bekvem holdning, det forstår jeg godt, men den bygger på en illusion, for hvis man vil have integration, er man f.eks. nødt til at stille nogle stærkere betingelser, før man får familiesammenføring: betingelser om selvforsørgelse. Hvis man vil have, at de familier, der etableres i Danmark, får børn, som også kan klare sig i Danmark, så er det altså en stor fordel, at disse familier ikke bygger hele deres eksistens på kontanthjælp.
Det er jo i dag sådan, at det er grundlaget for det store flertal af familier, der etableres efter gældende familiesammenføringsregler.
Livsgrundlaget er kontanthjælp.
Hvis man vil ændre ved det, bliver man nødt til at stille krav, før der kan ske familiesammenføring.
24-års-kravet har med dette at gøre.
Men 24-års-kravet er jo også nødvendigt for at undgå, at generation efter generation viderefører integrationsproblemerne, for når den ene ægtefælle er arrangeret til Danmark, vil vedkommende have meget svært ved at få job; vedkommende vil være fremmedsproget; sproget i hjemmet vil være det fremmede sprog og ikke dansk, og også næste generation af børn vil vokse op og have vanskeligt ved at klare sig i det danske samfund, specielt hvis forældrenes eneste livsgrundlag er bistandshjælp.
Så kan man sige, som Socialdemokratiet gør: O.k., vi accepterer 24-års-reglen på prøve.
Jeg bliver nødt til at sige, at hvis ikke man også har tilknytningskravet, så virker det ikke.
Der er jo intet, disse emsige forældre hellere ser, end at deres unge kommer en tur til hjemlandet og bliver gift der, lever nogle år der og får børn og så kommer tilbage til Danmark.
Det er det, forældrene allerhelst vil have. Vi vil hjælpe de forældre, som ikke ønsker integration, ved at stille et 24-års-krav uden også at have et tilknytningskrav.
Det er tilknytningskravet, der bevirker, at 24-års-reglen hjælper og sikrer, at de unge selv kan vælge.
De unge, som er vokset op og har gået i danske skoler og er blevet mere danske, end deres forældre aner, og som derfor kommer i frygtelige problemer, når hele familiens pres får dem til at indgå et ægteskab, som de ikke selv har valgt.
Tingene hænger sammen.
Det er en illusion at sige, at man kan løse problemerne i Danmark ved blot at forbedre integrationen.
Det er en illusion at tro, at man ikke også er nødt til at se på tilstrømningen og stille nogle krav, sådan som vi her foreslår.
Så tør jeg måske tilføje, at hvis det hele kan klares med integrationen, hvad er så grunden til, at tilstanden, når det gælder integrationen, er blevet værre og værre?
Jeg tror ikke, det er, fordi den tidligere regering havde ond vilje, men fordi den ikke kunne enes om at gøre noget som helst ved det.
Men det kan et flertal altså nu, og så gør vi det.
Så vil vi gerne bevise i handling, at det er det, der hjælper på integrationsproblemerne eller i hvert fald kraftigt medvirker dertil. Fru Pia Kjærsgaard brugte udtrykket: Tilstrømningen skal standses.
Det har hun tidligere sagt, og det er et ærligt standpunkt.
Det kan regeringen ikke leve op til.
Vi siger, at tilstrømningen skal begrænses.
Det samme gør den tyske regering med støtte fra partiet De Grønne.
Det står allerførst i den nye tyske lov, at man nu vil have mulighed for at styre og begrænse tilstrømningen.
Jeg håber, at fru Pia Kjærsgaard trods alt foretrækker en begrænsning af tilstrømningen frem for, at tingene flyder videre, og derfor håber jeg på støtte til lovforslagene.
Hun savner noget om hjemsendelse og vistnok også noget
om hjælp i nærområder
Jeg vil gerne give tilsagn om, at regeringen vil være særdeles aktiv på begge felter.
Vi har en aftale med den jugoslaviske regering om, at nu tager Serbien og Montenegro sine egne borgere tilbage, og det vil ske her om et par måneder, og det vil altså betyde, at flere hundrede, som ikke kan få asyl, nu langt om længe kan komme tilbage.
Vi vil forsøge at indgå tilsvarende aftaler med så mange som muligt, og det er regeringens politik, at det både i Danmark og i andre EU-lande og i EU selv bør være sådan, at det er en selvfølgelig forudsætning for aftaler om bistand og om handel og andet, at de lande, vi indgår aftaler med, tager deres egne borgere tilbage, hvis de ikke kan få asyl i vore lande.
Det skal vel at mærke være et solidarisk princip, så landene hjælper hinanden, således at det, hvis det drejer sig om et land, som Danmark ikke har samhandel med, også skal vedrøre samhandel med vore nabolande, hvis det land ikke vil tage sine egne borgere tilbage.
Jeg håber, at den danske kommissær, Poul Nielson, nu vil gøre noget ved det.
For det ville han jo ikke, da han tiltrådte.
Siden har han ændret mening.
Men har han gjort noget ved det?
Det vil jeg meget gerne som europaminister bore i.
Jeg kan fortælle, at vi har drøftet det på et uformelt ministermøde, og samme sag vil blive drøftet igen den 13. september, når der er uformelt ministermøde i Danmark.
Så vidt muligheden for hjemsendelse.
Med hensyn til hjælp i nærområder nå jeg give, jeg tror, at det var fru Pia Kjærsgaard, fuldstændig ret i, at hjælp i nærområder og dansk udviklingsbistand intet har med hinanden at gøre.
Vi har jo hørt påstanden især af den tidligere udviklingsminister, der elskede at spørge, hvordan den daværende opposition kunne foreslå nedskæringer i udviklingshjælpen, samtidig med at den ville hjælpe flere i nærområderne?
Hvorefter Dansk Flygtningehjælp kom ud med følgende budskab: De to ting har ikke noget med hinanden at gøre.
Flygtningehjælpen har siden sendt den nuværende regering et oplæg om, hvorledes man kunne omprioritere udviklingshjælpen, således at der blev en øget hjælp i nærområder, i flygtningeproducerende områder, som det hedder med et dårligt udtryk.
Det vil regeringen gerne søge at iværksætte, således at der kan blive den sammenhæng, der hidtil ikke har været imellem udviklingsbistanden og hjælp i nærområder, så flere flygtninge kan hjælpes i nærområderne, dér, hvor 95 pct. af dem, og vel at mærke de 95 pct. dårligst stillede, befinder sig.
Så vil jeg blot til fru Pia Kjærsgaard sige, at jeg godt har hørt, at jeg er refereret for at sige, at det slet ikke var regeringens formål at begrænse tilstrømningen.
Jamen alle kan jo læse det, vi skriver, og jeg har også lige sagt, at det er et led i vores integrationspolitik, at vi må stille nogle større krav i forbindelse med tilstrømningen.
Det er det, vi gør, og det vil reducere tilstrømningen ganske markant.
Det kan jeg garantere for.
Det kan man i øvrigt allerede se på flygtningetilstrømningen, som falder i Danmark, mens den stiger i andre lande.
Det skyldes jo bl.a., at der er menneskesmuglere og andre, som holder øje med, hvordan reglerne er.
Jeg tror, at jeg sagde til den internationale presse, at problemet ikke så meget er antallet af udlændinge i Danmark.
Problemet er antallet af udlændinge på kontanthjælp, som er arbejdsløse osv. Dét er problemet.
Hvis det var som i Canada, at arbejdsløsheden og kriminaliteten var den samme blandt udlændinge som blandt danskere, så er det slet ikke sikkert, at vi havde haft denne debat.
Men sådan er det altså ikke. Vi har en tragisk situation, som kun overgås af den svenske.
I Sverige er det kun 13 pct. af dem, der kom for 7 år siden, som lever uden offentlig hjælp.
Hvilket mere tragisk monument over fejlslagen folkehjemspolitik kan man forestille sig?
Kan man forestille sig noget værre?
Fru Elisabeth Arnold var lidt ophidset og echaufferet over dette med tilknytningskravet.
Men jeg vil gerne sige, som fru Birthe Rønn Hornbech allerede har sagt, at det tilknytningskrav har vi overtaget fra den tidligere regering. Det gælder allerede for dem, der ikke er danske statsborgere.
Det nye er, at nu gælder det også for danske statsborgere.
Så der er ikke grund til, at den tidligere regering sætter spørgsmålstegn ved administrationen, ved bøvlet og: Kan vi nu skelne?
Eller: Kan man være bekendt at vurdere folk individuelt?
For det har vi alt sammen tænkt os at overtage fra den tidligere regering blot med to ændringer: Den ene er, at det nu også gælder danske statsborgere, hvorved vi reducerer diskriminationen, og det andet er, at nu skal der i stedet for lige stor tilknytning altså være større tilknytning til Danmark.
Men det er jo en marginal ændring, som ikke er nogen revolution.
Det er dette med, at det også gælder danske statsborgere, som betyder noget, for andengenerationsindvandrere er jo typisk danske statsborgere, og det er der, vi har de problemer, vi taler om. Til hr. Sjursen vil jeg sige: Tak for de positive meldinger.
Der var også nogle negative meldinger.
Så alene af den grund kan vi ikke benytte den model.
Med hensyn til hr. Søren Søndergaards hærchef vil jeg bare sige, at den sag skal vi jo sikkert dyrke også i kommende spørgetider.
Regeringen siger, hvad den er nødt til at sige i den sag, altså det, som alle andre lande i samme situationer siger, og det vil den blive ved med at sige.
Jeg kan tilslutte mig det, fru Birthe Rønn Hornbech sagde: Vi kan ikke love en halvering, vi ved ikke, hvad det bliver til,
men det forholder sig, som fru Birthe Rønn Hornbech sagde. Nu får fru Pia Kjærsgaard jo opfyldt sit ønske.
Der kommer en sag for de danske domstole angående kosovoflygtningene, og jeg har det som en lederskribent i B.T.: Det synes jeg er fint.
Men den kan desværre tage lidt tid, så vil jeg ikke have skældud for, at de pågældende ikke bliver udsendt, hvis det viser sig, at vi ikke må sende dem ud, mens sagen kører.
Men nu får vi altså en sag, og det synes jeg er godt for alle parter.
Jeg er helt enig i det med aldersdiskriminationen.
Det var en af de første sager, jeg tog op som nyvalgt folketingsmedlem, at vi skulle bekæmpe aldersracismen, og hvis jeg må sige det, uden at fru Pia Kjærsgaard rynker på næsen, er det faktisk noget, man har drøftet en hel del i Europa-Parlamentet.
Så, så siger jeg ikke mere.