Søren Søndergaard (EL), 2004-03-30:
I sin meddelelse fra den 29. oktober 2003 skriver Kommissionen om sit arbejdsprogram for 2004, at der er tre hovedpunkter, prioriteringer, på arbejdsprogrammet: tiltrædelse af de ti nye medlemslande, stabilitet og endelig en bæredygtig vækst.
Det er jo ikke ligefrem sindsoprivende overskrifter, selv om der skjuler sig en lang række problemer og udfordringer under dem alle.
Når Unionen snakker om en bæredygtig vækst, så lyder det godt, men er knap så godt i praksis.
Når Kommissionen i sit arbejdsprogram skriver, at kampen mod fattigdom og indsatsen for at fremme en bæredygtig vækst i resten af verden skal videreføres, så hænger det ikke sammen med EU's udspil over for udviklingslandene og til WTO-konferencen i Cancún.
Man kan ikke kræve miljørigtige udspil af de fattige lande, samtidig med at man nægter dem lige handels- og markedsmæssige vilkår.
Bæredygtig vækst hænger for mig at se heller ikke sammen med en satsning på industrilandbrugets udvikling af brug af pesticider m.v., samtidig med at man ikke klart opprioriterer organisk landbrug.
I det hele taget må man sige, at bæredygtighed er en floskel, som er alt andet end bæredygtig i praksis. For at bedømme, om et forslag er bæredygtigt, om det går i den rigtige retning, er det vigtigt at lave konsekvensberegninger af samtlige et forslags arbejdsmiljø- og miljømæssige konsekvenser, og, som Danmarks Naturfredningsforening skriver i ovennævnte brev
: »... ikke kun på omkostningerne for de forurenende virksomheder.«
Derfor skal princippet om, at forureneren betaler for senere konstaterede miljøskader, knæsættes, f.eks. således at gmo-producenter betaler for overskridelser og forureninger af organisk producerede afgrøder.
Når Kommissionen går ind på det andet prioriterede område, nemlig stabilitet, snakker man om sikkerhed ved EU's grænser, om tættere økonomisk og politisk samarbejde med landene i Central- og Østeuropa ud over dem, der nu bliver medlemmer, om Schengensystemet for at sikre kontrol med grænserne, om indsats mod terrorisme og om tredjelandes samarbejde med EU om at begrænse ulovlig indvandring.
For mig betyder sikkerhed og stabilitet nogle gange det modsatte af tryghed og orden.
F.eks. betyder fastholdelse - man kan kalde det orden - af ulige handelsforhold, fastholdelse af en ulige social og økonomisk orden, masseudvandring - den være sig økonomisk eller politisk eller socialt betonet.
Den bedste sikring, EU kan få, er at være med til at lave ændringer, drastiske ændringer af de sociale, økonomiske og politiske forhold i tredjelande.
Det fører så over i den tredje hovedprioritering, de ti nye medlemslande og deres tilpasning og integration i Unionen.
For her er der tale om en envejsforestilling i udpræget grad.
De nye lande skal tilpasse sig Unionens markedsøkonomi.
De mange direktiver og forordninger sørger for de store omstillinger af de statslige og private måder at fungere på, så disse lande kan leve op til EU-kravene.
Befolkningerne i disse lande har allerede i adskillige år måttet stå model til barske sociale og økonomiske omlægninger i deres lande.
Så barske betingelser, at det må betvivles, at de gamle EU-politikere, hvad enten der er tale om regeringschefer, Europa-Kommissionen eller embedsmændene i EU, nogen sinde ville turde foreslå endsige gennemføre bare noget lignende i deres egne lande.
Og så kan man oven i købet ikke forstå, lader det til, den folkelige utilfredshed, der er med EU i mange af landene.
Oven i disse mange sociale og økonomiske tilpasninger må de ti landes regeringer så opleve, at samtlige lande undtagen Irland på forhånd er så bange for masseindvandring til EU's arbejdsmarked, at de på forhånd indfører alle mulige og umulige restriktioner.
Det er mildest talt
ikke kønt at se på, og det virker som om, at når moral er godt, så er dobbeltmoral dobbelt så godt.
Min konklusion efter læsning af Kommissionens arbejdsprogram er derfor, at vi nogle gange godt kunne bruge noget mere ustabilitet, nogle kraftige forandringer i markedsøkonomien, nogle kraftige forandringer i det industrielle landbrugssamfund, for at det overhovedet giver mening at snakke om bæredygtighed.
Og det er der desværre ikke meget der tyder på p.t.