runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Søren Kolstrup (EL), 2001-01-30:
Jeg skal forklare hr. Henrik Svane, hvorfor jeg synes, hr. Henrik Svanes bemærkning var interessant og vigtig. Der er jo en debat for øjeblikket i samfundet omkring velfærdssektoren, hvor man diskuterer, om vi skal have lidt udlicitering eller vi skal have meget udlicitering, skal vi sådan have lidt retliggørelse af demokratiet, så at sige, eller skal vi have meget?
Kan jeg så forstå hr. Henrik Svane sådan, at hr. Henrik Svane vil være med til at vende vinden og sige, at det også godt kunne være, at man skulle stille et alternativ op, der hedder, at det handler om så meget deltagerdemokrati som vel muligt, og at det ikke er den der lille lousy diskussion, om vi skal have lidt eller meget udlicitering, det handler om?
Har jeg forstået hr. Henrik Svane korrekt, altså tilbage til rødderne?
Henrik Svane (RV), 2001-01-30:
Til hr. Søren Kolstrup: Jeg forsøgte at tale om demokrati og ikke om udlicitering, det må vi tage en anden gang, når vi mødes på neutral bane.
Jeg har ikke mere at kommentere i forhold til fru Gitte Lillelund Bech.
Jeg har været åben nok om dette spørgsmål.
Gitte Lillelund Bech (V), 2001-01-30:
Jeg stiller hr. Kolstrup et spørgsmål, som i hvert fald for mig er meget principielt.
Det er det ene spørgsmål.
Det andet spørgsmål er: Hvoraf fremgår det af beslutningsforslaget, at værdigrundlag og pædagogisk udgangspunkt skulle være statiske forudsætninger?
Ideen med at få offentliggjort værdigrundlag, pædagogiske udgangspunkter, er jo netop, at man via demokratiet, forældre, elever, studenter får skabt mulighed for at tage en debat om, hvad værdigrundlaget er, hvad det pædagogiske udgangspunkt er, hvad det er, den enkelte institution skal have fokus på.
Så hvoraf fremgår det, at alt dette skulle være statisk?
Og derudover: Er åbenhed og gennemsigtighed ikke netop en forudsætning for et effektivt demokrati?
Søren Kolstrup (EL), 2001-01-30:
Netop når det drejer sig om spørgsmål, som ikke kan måles og vejes, vil Enhedslisten lægge megen vægt, hvad angår åbenhed, på, om man har åbenhed i forhold til den gruppe, som kan kontrollere mangfoldigheden, dvs. alle deltagerne.
Vi ønsker bestemt åbenhed netop i relation til alle deltagerne, dvs. i det her tilfælde forældre, elever, ansatte, inspektører.
Der kan ikke være åbenhed nok.
Men hvis man så taler om åbenhed i forhold til et marked, hvor man lægger det ud som et snit og tror, at man dér kan lave en relevant information via et karaktergennemsnit, så er der tale om noget, der har samme karakter som reklamen, som er en del af en manipuleret virkelighed og en informationsvirkelighed.
Det er det ene spørgsmål.
Og omkring det statiske.
Jamen forudsætningen for at have et engagement i det her forslag er jo netop, at man mener, at det er relevant at appellere til forældre som forbrugere og sige: Jamen her har I en vare, kære venner.
Og hvis den vare ikke har en form for blivende karakter, hvorfor skulle man så lægge den ud?
Netop derfor engagementet.
Det er jo forudsætningen for, at fru Gitte Lillelund Bechs program giver mening.
Gitte Lillelund Bech (V), 2001-01-30:
Så prøver vi igen: Hvad er det, der har ændret sig?
Hvorfor har Socialdemokratiet ikke påberåbt sig forligsbrud eller andet ved de tidligere debatter?
Hvad er det, der har ændret sig, må jeg spørge hr. Carsten Hansen?
Og det andet spørgsmål, som hr. Carsten Hansen heller ikke svarede på, er: Kan hr. Carsten Hansen ikke bekræfte, at man sagtens kan leve op til EF-direktivet og derudover følge FN-konventionen ved at tilbyde modersmålsundervisning eller anden form for undervisning i samarbejde med hjemlandene, gøre det på en anden måde, end man gør det i Danmark?
Kan hr. Carsten Hansen ikke bekræfte, at det kan sagtens gøres, uden at kommunerne har pligt til at udbyde det, som det er i dag?
Brian Mikkelsen (KF), 2001-01-30:
Nu er jeg forvirret på et højere plan, ikke på grund af konventionsnumrene, der farer op og ned, men fordi jeg
Jeg forstår, at man er loyal over for sin regeringspartner.
Vi kunne høre hr. Carsten Hansen nævne heroppe, at det var, fordi man havde aftalt det i regeringen.
Men hvad mener Socialdemokratiet?
Jeg forstår, at Socialdemokratiets næstformand, Lene Jensen, som jeg har hørt i radioen, og som jeg også har set på skrift fremføre, at Socialdemokratiet nu gerne vil have, at modersmålsundervisningen bliver en frivillig sag for kommunerne.
Jeg forstår, at det er nedskrevet i en af programerklæringerne fra Socialdemokratiets side.
Jeg hører den ene borgmester efter den anden tale om, at det skal være en frivillig sag.
Men hvad mener Socialdemokratiets folketingsgruppe - ikke når vi taler om bindingen til regeringen; det må alle jo respektere over for den regeringspartner, man har - men hvad mener Socialdemokratiet?
Peter Skaarup (DF), 2001-01-30:
I Dansk Folkeparti interesserer vi os løbende for, hvordan regeringen forvalter vores ulandspolitik her i verden, og vi interesserer os også for, om de lande, der helt tydeligt er med i krig, med i undertrykkelse af deres egen befolkninger, fortsat skal have ulandsbistand eller ej.
Og der har vi da bemærket, at den nye udviklingsminister, fru Anita Bay Bundegaard, har udtalt følgende til Jyllands-Posten den 21. januar: »Hvis vi skal forlange, at der er stabilitet, menneskerettigheder, ingen krige og demokratiske forhold, så kan jeg ikke se, hvor vi skal bruge vores bistandspenge.«
Det er altså sagt til Jyllands-Posten.
Jeg vil godt spørge: Er det udtryk for en ny politik fra regeringens side, at man altså nu accepterer, at landene godt må føre krige, godt må undertrykke menneskerettighederne, godt må undertrykke deres egne befolkninger og samtidig skal have dansk ulandsbistand, eller er det en gammel politik, som regeringen hele tiden har ført?
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-30:
Tak for spørgsmålet, vil jeg sige til hr. Skaarup.
Der er ikke tale om en ny politik på området.
Det, jeg har sagt, er sådan set det, der har været gældende hele tiden, nemlig at vi giver ulandsbistand til lande, som har problemer, for ellers var vi der ikke.
Det er jo ikke, fordi de her lande fungerer perfekt eller har perfekte demokratiske forhold eller ikke har problemer med menneskerettigheder.
Det er jo sådan set derfor, vi har bistand, som netop går på at støtte bestræbelserne på at oprette demokrati og skabe bedre forhold for menneskerettigheder og demokrati i disse lande. Derfor er der ikke tale om nogen ændring i politikken, og der er sådan set heller ikke tale om, at vi skal støtte lande, som undertrykker befolkningen eller noget i den retning.
Vi skal sådan set støtte dem i ikke at gøre det.
Det er dét, der er hele tanken med vores ulandsbistand.
Peter Skaarup (DF), 2001-01-30:
Men det kan jo ikke være regeringen ubekendt, at de forsøg, der f.eks. har været gjort i forhold til Zimbabwe, hvor man gennem en længere årrække har ydet dansk ulandsbistand, er gået til grunde.
Det er altså ikke lykkedes at få Zimbabwe op på det niveau, som ministeren gerne vil have; man skal altså arbejde for at bevare menneskerettighederne på et ordentligt niveau, man skal modarbejde krige og sådan noget. Zimbabwe har ført en krig i Congo, har brugt mange millioner kroner på den krig, og i dag er økonomien virkelig på fallittens rand, og det er en af årsagerne til, at det går så skidt, som det gør i Zimbabwe.
Dér er mit spørgsmål så til ministeren for udviklingsbistand: Vil det ikke være rimeligt, at man fra nu af anlagde en ny stil fra regeringens side, også med en ny minister, og sagde, at vi vil ikke give penge og ulandsbistand til lande, der fører krig.
Vi vil ikke give penge og ulandsbistand til lande, der producerer atomvåben, som Indien gør, hvor Danmark lige har meddelt, at man godt vil være med til at give ulandsbistand igen.
Vil dét ikke være rimeligt, og vil det ikke være i tråd med det, som egentlig også er ønsket ude blandt de borgere, som betaler gildet, nemlig skatteyderne?
Burde regeringen ikke finde en ny politik frem, som kan honorere de meget berettigede krav, som skatteyderne har til deres afleverede skattekroner?
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-30:
Jeg vil gerne give hr. Peter Skaarup ret i, at de danske skatteydere har krav på, at deres penge bliver brugt rigtigt, og derfor er det også vigtigt, at vi diskuterer, hvor vi bruger pengene, og om vi bruger dem rigtigt.
Det er jo også det, der er sket i tilfældet med Zimbabwe, hvor den tidligere minister på området besøgte Zimbabwe og efter at være kommet hjem også har trukket en hel del af den bistand tilbage, Danmark giver til Zimbabwe.
Det, der er tilbage i Zimbabwe, er støtte til bekæmpelse af aids, hvilket jeg synes er meget fornuftigt.
Derfor vil jeg gerne fastholde den politik, som den tidligere minister har lagt på området. Så er der det her med at give bistand til lande, der fører krig.
Vores bistand går jo ikke til lande.
Vores bistand går til at hjælpe de mennesker, der bor i de lande.
Derfor er det jo ikke Mugabe, der stikker pengene, som vi giver til Zimbabwe, ned i lommen.
De eneste penge, der er tilbage i landet, går faktisk til bekæmpelse af aids, hvilket er meget fornuftigt.
Peter Skaarup (DF), 2001-01-30:
Det er jo ikke helt rigtigt, at den tilbageværende bistand kun går til bekæmpelse af aids.
Der er også nogle andre projekter, som kører videre.
Derfor er mit spørgsmål endnu en gang: Er der ikke et problem i, at vi fortsat giver penge til lande, som fører krig?
Nu er Mugabe og Zimbabwe jo bare ét eksempel, hvor man har tilladt krigsveteraner at terrorisere mange af de her farmere, der er dernede, hvor der også er danske statsborgere, der har etableret sig.
Der synes jeg, at det citat, som vi har fået forelagt her i Jyllands-Posten, og som jeg har læst op, er meget rammende for, at der er et grundlæggende problem i regeringens politik.
Derfor vil jeg godt spørge, om regeringen vil overveje, om det vil være en mulighed fremover at stille krav om, at man f.eks. skal afhjælpe de flygtningeproblemer, der også opstår omkring de her lande, for at kunne få dansk ulandsbistand, altså aktivt arbejde for at inddæmme flygtningeproblemer i de lande, der gives ulandsbistand til.
Det må jo også være et berettiget krav, at de lande ikke er flygtningeproducerende, som mange af landene er i dag.
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-30:
Det, der specifikt bliver spurgt om fra hr. Peter Skaarups side, er, om vi vil overveje at stille krav om, at disse lande, vi giver bistand til, ikke producerer flygtninge.
Det, der jo er sagen i det område, som hr. Peter Skaarup omtaler, nemlig Zimbabwe - og jeg tror også, han tænker på Congo og også Uganda måske - er jo netop, at en krig i området skaber flygtninge, og langt de fleste flygtninge ser
vi ikke skyggen af her i landet.
Dem har man i de lande, det handler om.
Selvfølgelig er det sådan, at Danmark gang på gang må sige: Vi vil ikke acceptere, at der føres krig i de lande, eller at vi giver bistand til de lande, der fører krig.
Det er jo også det, vi har gjort både i forhold til Zimbabwe og i Uganda, og det ser i øvrigt ud til, at der er ved at ske noget på området.
Peter Skaarup (DF), 2001-01-30:
Jamen der ser ud til at være noget på vej, der ser ud til at ske noget, siger ministeren.
Jeg må nok sige, at det er noget skuffende signaler, at der ikke kommer mere frem her, for det har jo været galt i lang tid.
Vi har i årevis hørt om problemerne med, at Zimbabwe får penge ind den ene vej i ulandsbistand fra danske skatteydere og fra andre skatteydere fra andre lande, og den anden vej bruger de så penge på at føre krig i Congo.
Kan ministeren ikke godt se, at der er et problem i, at man måske godt nok har to forskellige kasser, men i den sidste ende er det den samme kasse, nemlig Zimbabwes, som det handler om.
Derfor er der et problem i, at vi tillader at give ulandsbistand til sådanne lande, der fører krig mod andre lande, som er med til at føre krig og medføre ødelæggelse i dét område.
I stedet for at regeringen siger: Jamen vi skal give ulandsbistand til lande, der fører krig, lande, der ikke har demokratiske forhold, lande, der undertrykker menneskerettighederne, så vil jeg gerne have, at regeringen i stedet for sagde, at der er nogle gyldne regler, der skal opfyldes, for at vi giver ulandsbistand.
Og det er, at man ikke må producere flygtninge, ikke må føre krig, ikke må lave atomvåben.
Det burde være en selvfølge.
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-30:
Jeg vil gentage, som jeg sagde fra starten, at når vi er i de her lande, hvor vi giver bistand, så er det, fordi der er problemer.
Ellers var vi der ikke.
Derfor påpeger vi de problemer, der er, over for landene, og vi går også ind for at afhjælpe dem.
Der er jo to sider af den her sag.
Den ene er, at hr. Peter Skaarup hele tiden nævner, at vi giver bistand til de her lande, og jeg vil gerne sige igen, at vi giver bistand til de mennesker, der har behov for den.
Det er jo også det, der er tilfældet i Zimbabwe, og jeg vil gerne igen understrege, at det altså er penge til de mennesker, som lider bl.a. af aids, og derfor er det ikke penge, der går ned i Mugabes lommer.
Jeg synes, at man må diskutere: Hvem er det, vi gerne vil straffe, når vi trækker vores bistand ud?
Er det Mugabe, eller er det de mennesker, der bor i det land, han nu altså styrer, og som lider under det?
Peter Skaarup (DF), 2001-01-30:
Det er jo helt klart at ved at signalere, at Danmark fortsat er i området, ved at sige, jamen vi giver fortsat skattekroner hertil, så signalerer vi en eneste ting over for Zimbabwe og Mugabe, og det er accept.
Signalet er: Fortsæt endelig, vi gør ikke noget reelt ved problemerne.
Dér synes jeg, der har været en slingrekurs også i regeringen, hvor det har været utroværdigt, at den på et tidspunkt siger, at nu stopper vi bistanden, når vi så på et andet tidspunkt kan se, når vi går ind i tallene, at der fortsat gives til en række områder.
Vi kan i Dansk Folkeparti meget vel være med til, at man giver penge til fattigdomsbekæmpelse, hvor der er sult og hungersnød i de her områder, det er helt sikkert.
Det tror jeg alle mennesker i det danske samfund er med på.
Det gælder især, hvis de lande fører krig eller laver atomvåben, for så er det ét fedt, og så kan vi ikke hjælpe alligevel, fordi så er landet inde på et så galt spor, at det ikke kan lade sig gøre for nogen at hjælpe.
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-30:
Jeg vil gerne på det kraftigste sige, at vi ikke signalerer accept.
Vi gør det modsatte.
Vi er netop i en dialog med regeringen - nu tror jeg, det er Zimbabwe, vi taler om - og det er absolut ikke accept, vi signalerer i det forhold.
Så det gør vi ikke.
Jeg tror, jeg også godt kan tale på min forgængers vegne, for jeg tror aldrig, han har sagt, at vi stopper bistanden til Zimbabwe.
Vi har sagt, at vi trækker en del af bistanden ud, og det er bl.a. den, der går til det, hr. Peter Skaarup nævner, netop vejprojekterne, altså infrastrukturprojekterne, men igen at vi bliver i Zimbabwe i de sektorer, altså i sundhedssektoren, som altså især har med aidsramte at gøre.
Nu siger hr. Peter Skaarup, at han godt kan forstå, at vi skal støtte folk, der lider af sult, og dér, hvor der er hungersnød.
Jeg vil gerne tilføje, at jeg også synes, vi skal være dér, hvor folk er alvorligt og dødeligt syge.
Jens Rohde (V), 2001-01-30:
Jeg må sige, at det efterhånden bliver sværere og sværere at finde ud af, hvad regeringens politik egentlig er.
I onsdags stod ministeren her i Folketingssalen og talte om, at f.eks. Uganda har helt legitime sikkerhedsinteresser i at have 10.000 soldater inde i Congo.
Nu hører vi så ministeren sige, at vi igen og igen siger, at vi ikke vil acceptere, at de fører krig i andre lande.
Hvad er egentlig regeringens politik?
Og synes ministeren ikke, at det efterhånden kommer til at klinge en lille smule hult også over for disse lande, når man stiller krav, men ikke gør noget ved det, for der er ingen konsekvens i det?
Man står her i det danske parlament og siger, at man godt forstår disse legitime sikkerhedsinteresser.
Hvad er egentlig kriterierne for dansk ulandshjælp?
Har regeringen overhovedet nogen håndfaste kriterier, vi kan henholde os til?
Jeg kan godt forstå, at man ikke kan snakke om stabilitet, for det er selvfølgelig derfor, vi skal være der, men det kan ikke passe, at vi ikke kan stille krav om, at man ikke fører krig - at man ikke har en politisk vilje til at overholde menneskerettigheder og indføre demokrati.
Kan det virkelig passe, vil jeg spørge ministeren?
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-30:
Jeg er selvfølgelig ked af, at hr. Jens Rohde ikke kender kriterierne for den danske bistand.
Der er et meget overordnet mål for den danske bistand, netop et fattigdomskriterium, så vi giver bistand til lande, som har meget stor fattigdom.
Det er det fremmeste kriterium.
Dernæst vil jeg gerne sige, at det ikke passer, når det bliver nævnt, at der ikke er nogen konsekvens.
I Zimbabwe ser vi, at der har været en konsekvens, og der er det også i forhold til de andre lande.
Nu nævnes specifikt Uganda.
Der er gang på gang gjort opmærksom på over for Uganda, at vi gerne ser, at Uganda trækker tropperne ud.
Uganda har faktisk vist en vilje til det, og jeg tror, at det kommer.
Jeg tror, at nu har vi set, om jeg så må sige, at den gamle Kabila døde og en ung Kabila kom til, og det kan betyde noget for området, og det vil jeg gerne afvente at se.
Derfor skal jeg svare hurtigt og kan måske komme tilbage til det igen: Det er ikke rigtigt, at der ikke er nogen konsekvens.
Margrete Auken (SF), 2001-01-30:
Jeg vil godt allerførst takke ministeren for, at vi fortsætter linjen, for noget af det mest ødelæggende for vores ulandsbistand er, hvis man kører den dér stop and go-politik.
Så kommer der lige en eller anden, der er en sag på, og så stopper man, og så skal det i gang igen.
Jeg vil godt i forlængelse af det her bede ministeren bekræfte, at de ngo'er, der er der og har samarbejde med ngo'er, og som er mindst lige så bestyrtede over krig som hr. Jens Rohde og hr. Peter Skaarup, har bedt os om at blive i de projekter i Zimbabwe, for det er vigtigt at få det slået fast, at det er de grupper, der får pengene.
Jeg vil også godt i den forbindelse bede ministeren bekræfte, at der ikke er noget, der tyder på, at hvis vi trak pengene, så ville Mugabe i stedet for at føre borgerkrig, eller hvad man nu kalder det, bruge det til aidsbekæmpelse.
Det er altså ikke sådan, at man kan sige, at det er nogle penge, som vi betaler, som han så slipper for at betale, for det at vi trak os ud ville jo bare betyde, at der ikke kom penge til aidsbekæmpelse, hvad jeg i øvrigt tror, at både hr. Peter Skaarup og hr. Jens Rohde fuldstændig er klar over.
Så til sidst vil jeg sige, at jeg egentlig er imponeret over, at ministeren mener, at det kan blive enkelt med Congo.
Jeg var helt skræmt ved at høre, at der var nogle, der ville have håndfaste kriterier, når vi havde med Congoproblemet at gøre, men jeg ser frem til, at ministeren kan komme med enkle løsninger på Congoproblemet.
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-30:
Og det er helt korrekt, at det har de ngo'er, som vi samarbejder med, bedt os om, fordi de selvfølgelig ser, hvor store problemerne er, og også ser, at trækker vi os ud, bliver de problemer, de arbejder med, selvfølgelig ikke løst.
Det viser sådan set bare, at der ikke er tale om én kasse, om jeg så må sige, for nu at bruge det udtryk.
Så er jeg ked af, hvis jeg har udtrykt mig firkantet, for jeg mente bestemt ikke, det blev enkelt i Congo.
Jens Hald Madsen (V), 2001-01-30:
Jeg vil godt komme med et eksempel på, hvor man virkelig har taget konsekvensen. Det gjorde den danske regering, og det var i Indien.
Da Indien blev ved med at foretage atomprøvesprængninger, havde det den konsekvens, at man fratog dem retten til at være programsamarbejdsland.
Kan ministeren ikke bekræfte, at Zimbabwe stadig væk er et programsamarbejdsland?
Og kan ministeren ikke også bekræfte, at uanset hvordan man sætter det sammen, er det således, at når vi giver støtte, så frigør vi jo nogle ressourcer til et regime, som de kan bruge på militær?
Vi kan naturligvis ikke totalt bestemme, hvad de skal bruge de ressourcer til, men jo mere, vi tager os af, hvad der skal foregå f.eks. i den sociale sektor i Zimbabwe, desto flere ressourcer har regimet reelt til at føre krig med, og det er dér, hvor det skal have en konsekvens. Vil det have den konsekvens, hvis det her fortsætter i Zimbabwe, at udviklingsministeren vil fratage Zimbabwe retten til at være programsamarbejdsland for Danmark?
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-30:
Tak til hr. Jens Hald Madsen.
Nu vil jeg gerne én gang til sætte spørgsmålstegn ved, om det, at Danmark ikke er i Zimbabwe længere, trækker sine penge ud til aids-bekæmpelsen, til det at være i sundhedssektoren, frigør ressourcer til Kabila.
Jens Hald Madsen (V), 2001-01-30:
På baggrund af Berlingske Tidende i dag kan man forstå, at de mener, at der er lidt holdningsflimmer, og jeg er meget enig med Berlingske Tidende.
Men det er jo ikke pointen.
Det, der er pointen, er: Skal Danmark fortsætte med at give bistand til nogle regimer, som på ingen måde har nogen politisk vilje til at gå mod et demokrati, til at opretholde eller overveje at overholde menneskerettighederne, eller hvad?
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-30:
Nu skal man ikke tro på alt, hvad man læser, og når Berlingske Tidende siger, at der er holdningsflimmer, mener jeg, at de tager fejl. Så vil jeg gerne vende tilbage til konsekvensdiskussionen, som vi åbenbart skal løbe ind i tit og tæt.
Altså det kan jo ikke være konsekvens for konsekvensens skyld, men det må jo være, fordi det gavner noget, at man er konsekvent.
Hr. Jens Hald Madsen spørger, om vi skal fortsætte dansk bistand til regimer, der ikke har vilje til at overholde menneskerettigheder eller demokrati.
Hvis hr. Jens Hald Madsen tænker på Uganda i denne her forbindelse, vil jeg bare sige, at Uganda har vist meget stor vilje og har også vist meget stor fremgang på de her områder.
Og så vil jeg også sige igen, at når vi er i de her lande, er det altså, fordi vi støtter denne her udvikling, og i Uganda har vi blandt andet gjort det ved at støtte den fri presse, parlamentets arbejde og menneskerettighedsgrupper. Så vi går altså ind i de her lande, fordi der er problemer med netop de ting, som hr. Jens Hald Madsen fremhæver.
Så derfor vil jeg sige: Nej, vi skal ikke trække al vores bistand ud dér, hvor der er problemer med menneskerettighederne, for grunden til, at vi er der, er netop, at der er problemer.
Jens Hald Madsen (V), 2001-01-30:
Det, det handler om, er, hvorvidt man har respekt for de advarsler, som vi giver.
Som ministeren selv har bekræftet, har den danske regering gang på gang på gang givet advarsler på grund af deres adfærd, for deres manglende vilje til at opretholde og gå mod en retning, der hedder demokrati og overholdelse af menneskerettighederne.
Det, som udenrigsministeren giver udtryk for, som Venstre er utrolig enig i, er, at man jo ikke kan sende advarsler ud, samtidig med at man udskriver checks.
Man kan ikke blive ved med at sende advarsler, hvis ikke de har nogen konsekvens eller nogen effekt.
Og jeg har aldrig nogen sinde fået svar fra ministeren på, om det skal være 50 advarsler, om det skal være 100 advarsler, før ministeren vil sige, at nu må det være nok.
Anita Bay Bundegaard (RV), 2001-01-30:
Jeg har en fornemmelse af, at vi har haft denne her diskussion for nylig, og jeg vil bare gentage, hvad jeg også sagde dengang, da hr. Jens Hald Madsen spurgte om det samme:
Jeg vil ikke sætte tal på advarslerne.
Jeg vil se den konkrete diskussion og vurdere ud fra den.
Jeg vil tage stilling til den konkrete situation i det konkrete land, og jeg vil ikke her i Folketingssalen sige, om det er 50 eller 100 advarsler.
Det er fuldstændig uinteressant.
Spørgsmålet er: Tror vi, der er perspektiv i det, vi gør, eller tror vi ikke, der er perspektiv i det, vi gør?
Og jeg tror, at i de lande, jeg har nævnt, er der perspektiv i det, vi gør.
Jens Hald Madsen (V), 2001-01-30:
Så lad mig være helt konkret: Hvor lang tid vil ministeren acceptere, at Zimbabwe har et regime, som ikke respekterer menneskerettigheder, som eksproprierer jord?
Hvor lang tid vil ministeren fortsætte med at sende bistand til Uganda, så længe de har 9.000 soldater i Congo og ignorerer vores advarsel?
Hvor lang tid skal der gå?