Ester Larsen (V), 2000-04-26:
Som det klart er fremgået, har en række partier lagt dette beslutningsforslag frem for at få repareret på en tidligere lov, og man bør lige mærke sig, at den lov, det drejer sig om, er en lov, der er lavet med 17 års tilbagevirkende kraft.
Det sker også indimellem, at virkeligheden viser, at der er
et behov for justeringer af lovgivningen.
Da man vedtog loven om autorisation af optikere, var man klar over, at der var en mindre gruppe, som kom i klemme, fordi de ikke kunne leve op til de formelle uddannelseskrav, og det drejede sig, som det har været nævnt, om ca. 30 personer.
Vi har haft besøg af nogle af dem i Sundhedsudvalget, og de har redegjort for, at deres situation rent faktisk udelukker dem fra at bruge lovens meget snævre mulighed for at få en varig autorisation.
Jeg synes, at nogle af de indlæg, der har været, ligesom har bagatelliseret, hvad det er for en uddannelse, der er tale om.
Det er imidlertid en fuld svendeprøve, der skal aflægges.
Man får alene merit for den praktiske uddannelse, så der er ikke noget med, at man bare har kunnet følge de kurser, der har været specielt udbudt.
er kurser, som ikke har været kompetencegivende, så jeg tror, der er en misforståelse hos en del ordførere med hensyn til, hvad det i realiteten handler om. De pågældende optikere har ikke kunnet undværes i deres forretninger i de 2½ år, som det kræver at følge den teoretiske undervisning, og de fleste har formentlig ikke en omsætning, som vil kunne bære en ekstra lønomkostning til en uddannet optiker.
De reelle muligheder for at gennemgå den krævede efteruddannelse er derfor helt illusoriske.
Det bør også tages i betragtning, at der ikke foreligger nogen sikkerhedsrisiko for forbrugerne.
Som det fremgår af bemærkningerne til forslaget, erkendte man allerede dengang, at skadesynspunktet ikke vejede tungt, og man skal også notere sig, at da vi vedtog loven, gav vi 400 optikere med nøjagtig den samme urmageruddannelse, som restgruppen har, en varig autorisation.
De har aldrig været undervist i de fag, man nu lægger så stor vægt på, men de 400 mennesker har autorisationen, og de fleste af dem virker formentlig stadig.
Den gruppe optikere, vi taler om her, har drevet optikervirksomhed i mere end 15 år, og de har i praksis bevist, at de har formået at fastholde et kundegrundlag og et eksistensgrundlag.
Desuden er de fleste af de berørte optikere i denne gruppe mennesker, som er i 50-års-alderen.
Det er en aldersgruppe, som det erfaringsmæssigt er meget vanskeligt at genplacere på arbejdsmarkedet, og det er et forhold, som vil gøre, at det er helt absurd at presse disse mindre næringsdrivende til tvangssalg af deres forretninger til glæde for ingen.
Hvis disse mennesker skal ud i en situation af den beskrevne art, skal der virkelig foreligge en gedigen sundhedsfaglig begrundelse.
Det gør der ikke, og jeg skal for god ordens skyld understrege, at det drejer sig alene om adgang til at justere synsproblemer ved hjælp af briller.
Der er ikke tale om kontaktlinser; det kræver en selvstændig autorisation.
Vi er nogle, der finder, at det er vigtigt at skabe en anstændig overgangsordning, som har til formål at sikre de pågældende varig autorisation og ikke at udelukke dem fra en sådan.
Derfor har vi peget på, at man kunne løse deres problem ved at pålægge dem at følge nogle grundlæggende kurser, som skal placeres sådan, at de tidsmæssigt kan få det til at fungere sammen med, at de passer deres butik.
Formålet er ikke varigt at udelukke dem fra erhvervet som optiker.