runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anders Samuelsen (RV), 1998-04-23:
Som mange andre har været inde på, er selve formålet med det her forslag selvfølgelig positivt, nemlig at sætte fokus på børns sikkerhed og sundhed i daginstitutionerne.
Der er ingen tvivl om, at det også er noget, der ligger Det Radikale Venstre meget på sinde; men er et forslag om at lave en samlet lov for området nu også den bedste løsning?
Fra Det Radikale Venstres side har vi primært to grunde
til, at vi ikke kan støtte forslaget. For det første ser vi det som en oplagt opgave for de enkelte kommuner selv at få styr på området.
Hvis der således er kommunalbestyrelser, der ikke lever op til de grundlæggende forventninger hos borgerne, som de med rette kan have, og de krav, som stilles i de eksisterende regler på området, må det være rimeligt, at medlemmerne af disse kommunalbestyrelser kan blive stillet til ansvar over for borgerne, dvs. vælgerne.
Af samme grund er det ikke nogen speciel god idé, synes vi i Det Radikale Venstre, at lægge op til, at staten skal kunne gå ind og finansiere forbedringer på området, hvor man ikke lever op til kravene.
Det vil jo nærmest svare til at belønne kommuner, der holder lidt igen, og så ender vi jo i den modsatte grøft.
Denne problemstilling er også tidligere rejst af fru Margrete Auken fra SF.
Embedslægens rolle skal også nævnes.
Det er nemlig bestemt ikke en uvæsentlig rolle i den her sammenhæng.
Med den nuværende ordning har embedslægen allerede beføjelser til at påpege sundhedsproblemer på området.
For det andet mener vi, at det taler for den nuværende opdeling af lovgivning på forskellige ministerier, at specialviden på den måde kan udnyttes bedre og til gavn for børnene, når det ligger i forskellige ressort'er.
Hvis problemet med den nuværende opdeling primært består i, at det for forældre til børn i institutioner kan være svært at skabe overblik over reglerne, må det være et problem, der burde kunne løses ved udarbejdelse af en - ja, undskyld jeg siger det - pædagogisk pjece.
Til sidst vil jeg også gerne fremhæve det igangværende arbejde i den tværministerielle arbejdsgruppe, som er på trapperne med en kortlægning af de regler og retningslinjer, der kan have betydning for det fysiske miljø i dagtilbud. Resultatet af det arbejde vil vi gerne afvente.
Lene Espersen (KF), 1998-04-23:
Jeg tager ordet blot for at rette en enkelt misforståelse i hr. Keld Albrechtsens indlæg, som rettede sig mod Det Konservative Folkeparti og undertegnede.
Hr. Keld Albrechtsen sagde, at det ikke var rigtigt, når man nu begyndte at tillægge menneskerettighederne større vægt ved at kræve, når man indgik aftaler med tredjelande, at så skulle menneskerettighederne overholdes.
Jeg tror stadig væk på, at det er den rigtige vej frem,
men det, jeg egentlig ville rette, var, at det var sådan set ikke min egen holdning, jeg gav udtryk for fra Folketingets talerstol - nej, det var Det Danske Center for Menneskerettigheders holdninger til det her spørgsmål, som jeg oplæste. Så jeg må konkludere, at Enhedslisten altså ikke er enig i med Det Danske Center for Menneskerettigheder i, hvordan man bedst fremmer menneskerettighederne. Men i publikationen her står der - det vil jeg godt lige gentage - at EU også i de senere år systematisk har udformet sine aftaler med tredjelande således, at menneskerettighedernes overholdelse er en forudsætning for samarbejdet. Samlet kan disse tiltag ses som begyndelsen på en EU-menneskerettighedspolitik, og det anser de som noget positivt.
Så det er altså Det Danske Center for Menneskerettigheders opfattelse, og den opfattelse støtter Det Konservative Folkeparti.
Jeg må så konkludere, at Enhedslisten har en anden opfattelse.
Keld Albrechtsen (EL), 1998-04-23:
Hvis Menneskerettighedscentret har skrevet, at der står i disse aftaler, at det er en forudsætning, at menneskerettighederne bliver overholdt, ja, så er det jo rigtigt, men fru Lene Espersen skal lægge mærke til, at de skriver ikke i det citat og formentlig heller ingen andre steder, for det er der ikke belæg for, at disse aftaler rent faktisk har ført til en forbedring af menneskerettighedssituationen.
Det har de jo ikke.
Tværtimod, de har ført til, at i disse regimer, som man indgår aftalerne med, f.eks. Israel, og nu overvejer man endog lande som Syrien, at dér siger magthaverne så til befolkningen: Jamen I kan jo se, EU har jo godkendt, at vi overholder menneskerettighederne, så der er ingen problemer med menneskerettighederne i vores lande, og så fortsætter de med i Marokko og Algeriet og Tunesien og andre steder at fængsle politiske modstandere i samme eller i større omfang, end de har gjort det hidtil.
Lene Espersen (KF), 1998-04-23:
Jeg skal med glæde igen citere fra den her publikation
; nu behøver hr. Keld Albrechtsen snart ikke at rekvirere den, for nu er vi ved at have læst hele publikationen op. Der står rent faktisk, at den traktatmæssige fremhævelse af betydningen af menneskerettighederne derfor må anses for at være et skridt i den rigtige retning med henblik på disses beskyttelse.
Med andre ord skriver Det Danske Center for Menneskerettigheder altså, at det her er en af de måder, hvorpå vi bevidst og positivt går ind og forbedrer menneskerettighederne.
Det er et positivt skridt i den rigtige retning.
Claus Larsen-Jensen (S), 1998-04-23:
Jeg forstår udmærket, at man kan have bekymring for, om to retsinstanser nu på den måde modarbejder hinanden i forhold til formålet om at fremme menneskerettighederne.
Men indgangsvinklen til bedømmelsen af det her afhænger jo 100 pct. af øjnene, der ser, og hvis man ser EU-samarbejdet som skurken, der vil sænke standarder og forringe principper i forhold til Menneskerettighedskonventionen, er det klart, at man så har hr. Keld Albrechtsens udgangspunkt, men hvis man tværtimod ser det her som en chance for at udstrække en retstilstand og -orden, som eksisterer på nuværende tidspunkt i forholdet mellem stater og Menneskerettighedsdomstolen, til at være noget, der gælder for hele det europæiske område, så er der i virkeligheden ingen ændring på det her område.
Derfor er der ingen grund til den bekymring, som
Tom Behnke (FP), 1998-04-23:
Jeg kan godt se, at der ligger nogle fine intentioner bag forslaget, men jeg synes, valget af løsning er forkert.
er der ingen tvivl om, at børnene er forældrenes ansvar.
Det, der ville være langt vigtigere, var, at man styrkede forældrenes muligheder for at påvirke, hvordan forholdene er i institutionerne.
Det gør man så også i punkt 5 i forslaget, og jeg vil sige, at hvis der kun var punkt 5 i forslaget fra Enhedslisten, støttede vi det, for det er et udmærket punkt, der vil iværksætte tiltag, der kan styrke forældrebestyrelsernes engagement i og indflydelse på miljøforholdene i institutionerne.
Det er fint, og det er godt.
Men grundlæggende ville det alt andet lige være den bedste løsning, at forældrene havde et reelt frit valg med hensyn til, om de ønskede deres børn passet i den offentlige sektor, i den private sektor, de selv ville eller en helt fjerde løsningsmodel.
Vi skal jo ikke glemme, at ganske, ganske mange institutioner allerede i dag er udmærkede.
Mine drenge har gået på to forskellige institutioner, og ingen tvivl om, at de begge har været prima institutioner.
Så de findes altså, selv om man her fra Folketingets talerstol kan høre det ene indlæg efter det andet om, hvor forfærdeligt det står til ude i landet. Så forfærdeligt er det heller ikke.
Det er da heller ingen hemmelighed, at der, hvor mange børn mødes, er der også basis for, at en forkølelse meget hurtigt smitter, men sådan er det også blandt voksne mennesker.
Jeg tror ikke, det er specielt helsefremmende for børnene at være i disse institutioner i adskillige timer hver dag, men det kan være nødvendigt, at de er der.
Og selvfølgelig skal man gøre en vis indsats for, at omgivelserne i institutionen er af en sådan karakter, at vi minimerer de ulemper, der kan være ved, at så mange børn er samlet.
Men at gøre det ved det her forslag, synes vi er forkert. Vi synes hellere, man skulle vende den om og give forældrene langt større mulighed for at have indflydelse på forholdene.
Niels Helveg Petersen (RV), 1998-04-23:
Lad mig igen slå fast, at der ikke er nogen konflikt mellem Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i Strasbourg og EF-Domstolen.
Det følger klart af EF-Domstolens praksis, at den vil lægge Menneskerettighedsdomstolens afgørelser til grund.
Inger Bierbaum (S), 1998-04-23:
Forslagsstillerne nævner i bemærkningerne til forslaget, at det overordnede formål er at sikre et sundt og sikkert fysisk miljø for børn i daginstitutioner, skolefritidsordninger og fritidshjem.
Det er en målsætning, som vi i Socialdemokratiet er helt enige i.
Vi er bare ikke sikre på, at dette beslutningsforslag er den rette måde at gribe det an på.
Man kan sige, at vi er enige i målene med forslaget, men uenige i midlerne, som også vores tidligere ordfører, hr. Jan Petersen, udtrykte det første gang, vi havde debatten oppe her i salen.
Vi finder det naturligvis vigtigt, at vores børn sikres
den nødvendige sikkerhed og sundhed, når de passes uden for hjemmet
Der er måske også i dag brug for at se lidt nærmere på, om der er noget, vi i den anledning kan gøre bedre, jf. forslagets mange eksempler.
Imidlertid mener vi ikke, at problemet er generelt og så stort, som forslaget antyder.
Der er mange institutioner, som fungerer helt tilfredsstillende.
Men hvor der er problemer, skal der selvfølgelig tages hånd om dem, og i den forbindelse skal det understreges, at ansvaret for det påhviler kommunerne.
Socialdemokratiet finder, at det er unødvendigt.
Reglerne er jo i dag netop opdelt på forskellige ministerier for at sikre den størst mulige faglige kompetence fra de forskellige sektorer.
Løsriver man myndighedsopgaverne fra deres sektorer, er der en risiko for, at vi får et kvalitetsfald, og det er der vel ingen der ønsker.
Samtidig er det tvivlsomt, om sikkerheden i sig selv bliver bedre af, at embedslægen og andre skal finde deres lovgivning et helt andet sted end i dag.
Forslagsstillerne påpeger, måske med rette, at denne opdeling af reglerne kan skabe en vis uklarhed for forældre og de ansatte i institutionerne, men denne uklarhed mener vi imidlertid at vi kommer til livs på anden måde end ved at lave en ny lov.
Ministerens tilsagn om, at der udarbejdes en samlet kortlægning af de regler og retningslinjer, der eksisterer om det fysiske miljø, vil jo opfylde dette formål.
En sådan kortlægning vil desuden være et godt grundlag for at vurdere, om der aktuelt er brug for yderligere regler til gavn for børnene.
Umiddelbart er det dog vores opfattelse, at de eksisterende regler er tilfredsstillende.
I Socialdemokratiet mener vi heller ikke, det er nødvendigt at udvide embedslægens kompetence i forhold til institutionerne.
Den er efter vores vurdering allerede i dag bred nok til at kunne opfylde det ønskede formål.
Vi ser desuden heller ikke, sådan som forslaget foreligger, kommunalbestyrelsesmedlemmerne som modspillere, når det gælder sikring af børnenes sikkerhed og sundhed.
Vi er overbevist om, at også kommunalbestyrelserne vil være aktive og konstruktive medspillere. Det sidste element om at iværksætte tiltag for at styrke forældrenes engagement er vi sikre på at forældrene klarer godt nok.
Med de bemærkninger vil jeg gerne afvise forslaget trods dets gode intentioner.
Erik Larsen (V), 1998-04-23:
Som det er nævnt, er det forslag, der er til behandling her, en genfremsættelse, og jeg skal henvise til, hvad jeg på Venstres vegne sidst sagde under førstebehandlingen.
Jeg vil godt gentage, at børnenes miljø og sikkerhed og sundhed også i de dagpasningstilbud, som stilles til rådighed af kommunerne, ligger os på sinde.
Så vi kan sige, at de sådan mere overordnede indholdsmæssige mål for forslaget er vi ikke afvisende over for, men i den nye servicelov, som træder i kraft 1. juli 1998, har vi fået en formålsparagraf ind om kommunernes dagtilbud, som handler om, at kommunalbestyrelserne sammen med daginstitutionsbestyrelser og forældre i de kommunale pasningsordninger skal lave en målsætning for kvaliteten i pasningstilbudene. I den forbindelse mener vi jo også, at de spørgsmål, som rejses her i forslaget, kommer ind under begreberne om kvalitet og indhold i tilbudene.
Vi er af den opfattelse, at man lokalt får forankret samarbejdet mellem kommunalbestyrelser og institutionsbestyrelser med en sådan målsætning for tilbudene, og vi er af den opfattelse, at denne lokale dialog, som ifølge loven skal finde sted, er det bedste forum, for at vi kan sikre børnene gode vilkår og rammer og også på lang sigt udbygge samarbejdet mellem forældre og myndigheder.
Jens Heimburger (KF), 1998-04-23:
Jeg tror, at vi alle sammen vil vores børn det bedste, og at vi selvfølgelig ønsker sikre og sunde børneinstitutioner, så den melodi er vi i Det Konservative Folkeparti i det hele taget med på; men til det konkrete beslutningsforslag må vi melde hus forbi. For det første er området allerede dækket ind i de nye sociallove, hvor der i formålsparagraffen netop bliver peget på krav om kvalitet. For det andet er det jo også sådan i praksis, at forældrebestyrelsen, personale og kommunalbestyrelsen er meget optaget af de her spørgsmål, og det er netop lokalt, at de her ting skal sikres, det er det lokale engagement, vi skal stile mod.
Det er først og fremmest noget, kommunalbestyrelserne må tage op og gøre noget ved, hvis de ønsker det
Med hensyn til forslaget om at give embedslægen udvidede beføjelser, så han kan udstede påbud, må vi også melde hus forbi.
Embedslægen har i dag mulighed for at gøre markante indsigelser over for den enkelte institution, men det skal gå gennem kommunen, som har tilsynsmyndigheden, og det er mig bekendt en rollefordeling, som langt de fleste er tilfredse med.
Afslutningsvis vil jeg sige, at vi i Det Konservative Folkeparti ser frem til gode, konkrete forslag, der kan øge forældrebestyrelsernes engagement.
Inge Refshauge (DF), 1998-04-23:
I Dansk Folkeparti mener vi ikke, det er rimeligt at lave miljølove omkring børn i daginstitutioner.
Institutionerne er omfattet af de almindelige love i kommunerne såsom sikkerhed omkring bygninger, arbejdsmiljø, embedslægeinstitution m.v. Vi skal passe på med dette
miljøhysteri
Det er trods alt kommunerne, der skal få tingene til at hænge sammen.
Og i sidste ende er det også forældrenes pligt at se til, at forholdene for deres børn er i orden, og påtale det over for kommunerne, hvis de ikke er det. I kommunerne bruger man stor fantasi for at forbedre f.eks. pladsforholdene.
Man opretter skovbørnehaver m.v. At lovgive om at styrke forældrebestyrelsens engagement burde ikke være nødvendigt, i så fald er det i hvert fald forældrenes interesse, der er for lille.
Dansk Folkeparti kan ikke støtte dette forslag.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 1998-04-23:
Det er så ikke første gang, forslaget har været fremme, men det er første gang, jeg får lejlighed til at tage stilling til det.
Jeg vil da sige, at de intentioner, der er i beslutningsforslaget om at sikre børn i daginstitutioner og andre pasningsordninger nogle ordentlige, miljømæssigt forsvarlige forhold, er gode.
Der er jo regler for, hvor mange høns der må opholde sig på et A4-ark, men underligt nok ikke regler for, hvor mange børn der må være pr. m2 på det her område.
Dyrevelfærd er jo et spørgsmål, der har optaget befolkningen bredt, men egentlig synes jeg, det er langt vigtigere at sikre, at de forhold, børnene opholder sig under, bliver forbedret.
Det er ikke nogen hemmelighed, at der er indeklimaproblemer i institutionerne.
I skoler og i børnepasningsordninger havde vi meget store problemer med svamp.
Det har man da kigget på, men slet, slet ikke med den opmærksomhed, som man burde have gjort det, og slet ikke når man sammenholder det med de stadig stigende problemer, der er med allergi.
Det er der vel ikke nogen, der er i tvivl om.
Så ligger der også økonomi i det, hvis man kigger på forældrefravær fra arbejdspladser, lægekonsultationer, udgifter til astmamedicin osv.
Det kunne blive en meget lang remse, som måske kunne nå op på det store antal millioner kroner, der er nævnt.
Jeg vil ikke love nogle millioner kroner til området, men jeg vil da sige, at jeg er stærkt interesseret i problemstillingen og ser det meget gerne vendt i udvalget, så vi får nogle konkrete tal på bordet, det mangler vi på området, og vi ser også gerne egentlige regler indført i bistandsloven for området.
Embedslægen griber man altid til, når man synes, der er noget, der skal laves, men spørgsmålet er, hvor meget man holder af embedslægeinstitutionen.
Hos CD er det nok
begrænset.
Jeg synes, det ville være bedre at beholde embedslægen til en overordnet funktion og så udbygge det begreb, der kom ind i sundhedslovgivningen, om en kommunelæge, som jo også er den, der træder til i forskellige sager i kommunens forvaltninger og derfor er godt kendt med lokalområdet.
Det kunne nok være en god idé at kigge på det i stedet for at udbygge det med embedslægen.
Det koster noget, ja, det ved jeg godt at det gør.
Hans Engell (KF), 1998-04-23:
Jeg må sige til hr. Villy Søvndal, at det er ikke sådan, at vi i Det Konservative Folkeparti giver os af med at drive afpresningspolitik.
Vi driver mange andre former for politik, men ikke afpresning.
Det, jeg henviste til, var det forsvarsforlig, der er indgået, og hvoraf det klart fremgår, at der er afsat et beløb på 530 mio. kr. om året, svarende til ca. 1.500 mand til fredsbevarende og fredsskabende operationer.
Min vurdering er, at med udsendelsen af Vestsaharastyrken begynder vi at nærme os loftet for det beløb, og så ligger det også ganske klart, at udgifter til yderligere operationer forudsættes dækket af det samlede statsbudget, dvs. uden for forsvarsforligets ramme.
Det, jeg ønskede at gøre regeringen og Folketinget opmærksom på, var altså bare, at nu nærmer vi os formentlig loftet.
Jeg kender ikke de præcise beregninger, men det vil sige, at hvis der næste år kommer yderligere fredsbevarende operationer, er det nødvendigt, at finansministeren hiver sit dankort frem.
Lotte Bundsgaard (S), 1998-04-23:
Det beslutningsforslag, vi her skal behandle, er en fortsættelse af de holdninger, som blev beskrevet i 1980-konventionens protokol 2, hvis formål var at forbyde og begrænse brugen af personelminer.
Denne konvention går skridtet videre end protokollen og forbyder såvel brug som oplagring, produktion og overførsel af personelminerne.
Det er indlysende rigtigt at give sin tilslutning til det her beslutningsforslag.
Personelminer er et amoralsk og civilfjendsk våben i krig.
Alt for mange civile har mistet livet, førligheden eller lemmer, efter at de har trådt på en personelmine.
Især børn er en udsat gruppe.
Personlig sikkerhed er en menneskeret, og det er vores pligt at gøre, hvad vi kan for at overholde denne ret.
Mennesker, der bor i f.eks. Angola, Mocambique, Cambodja eller det tidligere Jugoslavien, lever under en betydelig risiko for at blive ofre for personelminerne.
Den situation kendte vi selv for 50 år siden, hvor det kostede
danske, tyske og allierede soldater og civile livet at rydde op efter de tyske miner i det danske landskab
Vi ønskede også et totalforbud mod produktionen af personelminerne.
Vi ved jo godt, at bliver minerne produceret, bliver de også solgt videre.
Det er derfor positivt, at denne konvention også omfatter et forbud mod produktionen af personelminerne.
Vi skal ratificere denne konvention, men vi skal også fortsætte arbejdet for at fjerne personelminerne de steder, hvor de stadig findes.
Danmark skal derfor blive ved med at sætte ressourcer af til at hjælpe med minerydning i andre lande.
Det skal vi overveje, når vi sætter penge af til miljø- og katastroferammen.
Det skal vi overveje, når vi debatterer, hvor mange penge vi skal bruge til ulandsbistand.
Det er positivt, at 121 lande har tilsluttet sig konventionen.
Det er dog dybt beklageligt, at der er flere lande, heriblandt USA, Finland, Kina, Indien, Pakistan og Rusland, der ikke har villet tilslutte sig konventionen om et totalforbud.
Man kan spørge sig selv om hvorfor.
Danmark skal fortsat arbejde i alle internationale fora for, at landene stopper produktionen og brugen af personelminerne. Vi vil derfor gøre de lande, som ikke vil ratificere konventionen, meget opmærksom på vores holdning til personelminerne.
Der er lang vej, inden personelminerne er væk fra verdenskortet, men ratifikationen af den her konvention er bestemt et skridt i den rigtige retning.
Socialdemokratiet kan derfor anbefale beslutningsforslaget.
Tove Videbæk (KRF), 1998-04-23:
Også vedrørende dette forslag forstår vi de gode hensigter, der ligger bag.
Kristeligt Folkeparti vil gøre alt, hvad vi kan, for at lette småbørnsfamiliernes mulighed for at få dagligdagen til at hænge bedre sammen, både når det gælder familielivet, og når det gælder arbejdslivet.
I Kristeligt Folkeparti satser vi imidlertid ikke alene på daginstitutionerne som pasningsmulighed.
Vi ønsker, at hver familie selv skal have et reelt frit valg vedrørende pasning af deres børn, og det, vi hører fra familierne i Danmark i dag, er, at de allerhelst vil have tid til at være sammen.
I Danmark har vi verdensrekord i udearbejdende småbørnsforældre, og langt de fleste af disse ville gerne kunne indrette deres liv anderledes, så der bliver lidt mindre tid på arbejdsmarkedet og lidt mere tid til familien derhjemme.
Kristeligt Folkeparti vil ikke acceptere den situation, hvor forældre og børn har hvert deres fuldtidsarbejdsliv uafhængig af hinanden.
Ved at forlange pasningsgaranti i alle kommuner er vi bekymrede for, om man derigennem vil cementere den udvikling, der i de sidste 30 år har givet forældre og børn stadig mindre tid sammen.
Det ville være katastrofalt for fremtidens samfund.
I øvrigt mener vi også, at der sammen med et krav om pasningsgaranti helt naturligt hører en kvalitetsgaranti.
Det er ikke nok at tale om, at børnene skal passes.
Der skal også være kvalitet i pasningen.
Vi vil meget hellere overflødiggøre denne garanti ved at genoprette orlovsordningen til 80 pct. og via de foranstaltninger, som jeg i dag har nævnt under behandling af B 9 og B 19.
Vi er sikre på, at langt flere end de 11.000, der står på ventelister, vil vælge nogle af de nævnte tilbud. Kristeligt
Folkeparti vil gerne medvirke til at finde løsninger, der letter småbørnsfamiliers og familiers forhold i det hele taget og især løsninger, hvor de reelt har et frit valg.