Per Stig Møller (KF), 2003-10-10:
Jeg vil også godt takke for en god debat, og jeg vil starte ved det fundamentale, den diskussion, der har været om kristendommen.
Der synes jeg, man skal være opmærksom på, at det hele jo er gennemsyret af vores kristne arv. Man kan diskutere, om man skal sige kristne værdigrundlag eller ikke, det diskuterede hr. Langballe og fru Videbæk, jeg vil sige, at det er præget af det kristne livssyn og det kristne menneskesyn, det ser vi jo allerede i art. 2, det gennemsyrer det hele.
Der er respekten for medmennesket, der er tolerancen, som står ovre i mindretalsbeskyttelsen og i menneskerettighederne og alle de grundvilkår, man giver mennesket i charteret for at respektere menneskets værdighed og dets rettigheder.
Der er respekten for livet, som også er centralt i det kristne livssyn, som er praktisk udmøntet i en forstærkelse af miljøbeskyttelsen.
Så står der jo faktisk også, at det er den religiøse arv, men der er jo også anden arv end den religiøse, må man erkende.
Der er en kulturel arv og en humanistisk arv, og den religiøse arv, ja, den er jo fortrinsvis præget af kristendommen og de værdier, som så udspringer af den.
Når fru Videbæk så bekymret nævner, fru Videbæk er det ikke selv, denne her tale om, at man sletter kirkerne, så er det jo ikke rigtigt, som hr. Claus Larsen-Jensen var inde på.
I art. 51 står der jo præcis, at man respekterer og ikke anfægter og ikke må anfægte den status, som kirker og religiøse sammenslutninger har i henhold til national lovgivning.
Man kan altid diskutere, om man skal gøre mere eller mindre ud af det, men det væsentlige er jo her, at den religiøse arv er der, at det kristne livssyn har gennemstrømmet traktaten.
Fru Holmsgaard var inde på et femte forbehold.
Det ved jeg altså ikke.
Der er jo tale om, at et kan blive skiftet ud med et andet, det giver ikke fem, det giver i så fald et, der går ind, og et, der går ud.
Det væsentlige er jo her, at det nationale kompromis, som fortrinsvis SF jo var med til at lave i 1992-93, er mellemstatsligt, og det mellemstatslige forsvinder og bliver overstatsligt.
Hvis vi så skal respektere og prøve at holde forbeholdet, som det var tænkt i 1993, så kræver det, at vi får en protokol hjem, som ligesom i Amsterdamtraktaten formulerer det, så det passer til det, der var hensigten i 1993.
Det, der er vores opgave i de kommende forhandlinger, er at sørge for, at traktaten står der, forbeholdene står der, men selvfølgelig at de så godt, som det overhovedet er muligt, svarer til hensigten i 1993.
Det er ikke fifleri, det er at overholde kontrakten fra 1993 med befolkningen.
Derfor er det traktaten, det drejer sig om, og det er traktaten, man skal diskutere, og det skal ikke forstyrres af en forbeholdsdiskussion.
Så har vi for at fremtidssikre det, så vi ikke skal have traktatforhandlinger en gang til og forhandlinger med alle de andre en gang til, sagt, at den dag, det måtte passe den danske befolkning, kan man ændre dette til et andet, det britisk-irske, som man kender i forvejen i EU-arbejdet.
Men det væsentlige er her, at det drejer sig om, at vi nu får diskuteret grundlaget for vores arbejde med de 25 lande, og det er traktaten, og derfor er det så vigtigt, at vi klarer forbeholdene på den måde, som regeringen har foreslået.
I den første del af diskussionen i dag drejede det sig
jo mest om forbeholdene, men heldigvis udviklede diskussionen sig jo til at handle om grundlaget for vores arbejde og traktaten selv. Der vil jeg godt sige til hr. Skaarup, ligesom statsministeren lige har sagt - men jeg lægger også meget vægt på at få det understreget, for jeg var jo også meget aktiv i Østrigdebatten - aldrig mere en Østrigsag.
Jeg syntes, at regeringen fejlede, det kan hr. Skaarup også huske, og derfor er det så vigtigt, at man i Nicetraktaten og her gentager det; det er på side 68 i denne her lille bog, det er art. 58. Belært af denne her selvjustits, som statsministrene lavede over for Østrig, der intet ondt havde bedrevet, men bare havde tilladt sig at have et valg, der ikke passede statsministrene, vil man undgå det igen, for hvis man skal suspendere rettigheder for et land, der groft krænker eller groft vil krænke art. 2, dvs. hele grundlaget for vores samarbejde, demokrati osv. - det er jo klart, at det ikke er en stat, der kan være i klubben - så skal det godkendes af Europa-Parlamentet.
Det betyder, at det skal være ikke alene staterne, men det skal også være de folkevalgte parlamentarikere fra hele Europa, der skal være enige i, at her skal der gribes ind, og så skal vedkommende land høres, hvad Østrig jo ikke blev.
Så der er lagt en masse procedurer ind for at sikre, at den selvbestaltede aktion, som statsministrene lavede imod Østrig, ikke kan gentages, og det synes jeg da er meget fornuftigt.
Man kan da naturligvis altid forestille sig - jeg håber aldrig det sker, og jeg tror heller aldrig det sker - at nogle begynder at skeje kraftigt ud, og så skal vi jo også have et redskab til det.
Men vi hører dem, og vi kan derved bringe dem på rette vej igen i forhold til art. 2.
Så der skal meget til, før der skal suspenderes.
Hele Europa skal være enig. Alle landene skal være enige. Parlamentarikerne skal være enige.
Så endelig denne her lille morsomme ting med »Ode til Glæden«.
Altså jeg synes da, det er dejligt, at vi har »Ode
til Glæden« med Schillers pragtfulde tekst og Beethovens musik.
Det er da fint, og vi er så enige om, at hvis vi skal fejre noget sammen, vi har en højtid sammen, f.eks. da vi skulle underskrive tiltrædelsen af de 10 nye lande i Athen, jamen så er det de toner, der gjalder.
Det er da smukt, og det er da godt, og det er en frihedssang, det er en sang til glæden, sang til fællesskabet, sang til friheden, og det er alt det, vi står for. Hvorfor skal det være så surt alt sammen?
Til hr. Thulesen Dahl: Jeg er jo også taknemmelig for, at det er helt klart, at det er fru Pia Kjærsgaard, der styrer butikken.
Det har hr. Thulesen Dahl jo stået og sagt
her og står ved, at et nej betyder, at man så må sørge for, hvordan man finder udgangen.
Men jeg synes, der var lidt blackmailing i det, fordi hr. Thulesen Dahl siger jo, at så skal vi finde en norsk ordning, men den kommer de andre til at betale for, fordi det bliver svært at smide os ud.
Så vi skal have betaling for at blive sparket ud, selv om vi skal sparkes ud.
Det er jo i virkeligheden at blackmaile de andre.
Der er jo nu her en beskrivelse af, hvordan man kan komme ud, og det er selvfølgelig ved en forhandling.
Det er en skilsmisse.
Der er økonomiske forhold, man har sammenvævet, så det er ligesom med en skilsmisse, at man skal finde en ordning.
Men hvis man har det synspunkt, som Dansk Folkeparti har, at vores formål er at komme ud, men at det skal koste de andre dyrt, så er det jo national egoisme, og så vil jeg godt have lov at sige, at med national egoisme bryder Europa sammen.
Hele ideen med det her er få disse nationale egoismer dæmpet og få nationerne til at arbejde sammen og se den fælles fordel ved samarbejdet.
Nationalegoisme er det, der har ødelagt Europas historie gang på gang.
Så lad os ikke gå den vej, men præcis se fordelene ved et fællesskab.
Egennytten går op i fællesnytten.
Til fru Tove Videbæk vil jeg sige om de roterende formandskaber: Ja, vi mener, som statsministeren har nævnt det, at Det Europæiske Råd nok skal have en særskilt behandling, men at de øvrige rådsformationer kan have roterende formandskaber og også efter vores opfattelse fortsætte de nationale formandskaber.
Så er jeg glad for, at hr. Niels Helveg Petersen gjorde det meget tydeligt uanset vores uenighed om en enkelt pind i forslaget til vedtagelse i dag, at Det Radikale Venstre vil fuldt og helt arbejde for et ja til forfatningstraktaten uanset uenighed omkring dette punkt. Så vi kan konstatere, at alle de partier, der står for Europa, også står sammen efter i dag, hvad der er meget væsentligt.
Så vil jeg godt afslutningsvis ligesom statsministeren sige, hvad det her drejer sig om: Vi skal se på denne her traktat med glæde for nu at tage »Ode til Glæden« igen, fordi den præciserer en række væsentlige ting for os.
Den skaber grundlaget for, at EU kan samarbejde med 25 lande, og at det bliver effektivt, åbent og demokratisk.
Hvis ikke vi får moderniseret samarbejdet og ikke får gjort det effektivt og får fleksibiliseret den beslutningstagen, vi skal have med 25, så bliver det en meget tung butik, som måske ikke længere kan føre nye varer, ikke kan bevæge sig.
Hvad sker der i den situation?
Der sker det, at nogle ikke vil acceptere, at det hele går i stå, og så vil man få det udvidede samarbejde mellem nogle kernelande, og det vil være begyndelsen til opløsningen af det fælles Europa.
Derfor er det vigtigt, at vi bringer os i den modsatte situation, at det ikke går i opløsning, men fremmer det fortsatte samarbejde, og det er dette, der er meningen med traktaten.
Det står også fast, at EU er et frivilligt indgået
samarbejde mellem suveræne stater.
Det er jo også derfor, de kan gå ud igen.
Det står også fast, at EU's lovgivning skal besluttes på åbne møder for at øge demokratiet. Så præciserer vi også, at når vi ikke får et lovgivningsråd, så skal alle de enkelte råd, når de lovgiver, være åbne.
Så er det også meget væsentligt, og det er noget, der bliver lagt meget vægt på fra dansk side, at de nationale parlamenters rolle bliver styrket.
Jeg er klar over, at Dansk Folkeparti - tror jeg det var - ikke synes, det er nok.
Men det er dog immervæk et væsentligt skridt frem.
Det betyder, at hvis en tredjedel af landene hiver i nødbremsen, så står man altså ikke med nødbremsen i hånden, så er det toget, der står.
Det er ret væsentligt.
Men de nationale parlamenter får øget indflydelse på lovgivningsprocessen, kan følge bedre med, får tingene tidligere, så de kan indgå i de nationale debatter anderledes
end før.
Så skal man altså vogte over nærhedsprincippet, og det er der, nødbremsen er.
Det styrker også borgernes grundlæggende rettigheder og skaber så - slutningen af de ting, jeg vil nævne - grundlaget for, at EU får større gennemslagskraft på den internationale scene, og det er vi jo alle sammen enige om at der er brug for.
Vi er alle sammen interesserede i en aktiv europæisk udenrigspolitik.
Vi er en økonomisk kæmpe, men en politisk dværg.
Jeg kan også sige, at verden venter på, at Europa tager sit politiske ansvar op.
Vi kan se det i Cancún, vi kan se det ene og det andet sted, at man forventer, at EU står stærkere i fremtiden på den internationale scene, end det har gjort.
Så det er klart, at denne forfatningstraktat må ikke glemmes, forsvinde i forbeholdsdiskussioner og i enkeltparagraffer om, hvorvidt man nu skal have en ode eller ikke have en ode.
Det hele drejer sig om at gøre Europa stærkt, dynamisk, åbent, mere demokratisk og fortsat dybt og her også dybere nationalt forankret end før.
Derfor er jeg glad for, at så stort et flertal står for denne politik.
Uanset om et enkelt parti har en anden opfattelse end nogen af os andre i dag på et enkelt punkt, så står vi sammen, når det gælder om at få denne traktat igennem.