Per Clausen (EL), 2006-11-17:
Vi burde selvfølgelig gå over til at diskutere mediepolitik i sammenhæng, fordi medierne jo også lapper ind over hinanden, både på den ene og på den anden måde.
Denne medieaftale indeholder faktisk også enkelte fornuftige elementer.
Dem vil jeg dog ikke bruge mine 5 minutter på at gennemgå her.
Jeg vil argumentere for, hvorfor Enhedslisten ikke kunne være med.
For det første indebærer medieaftalen, at TV 2 skal sælges så hurtigt som muligt.
Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre og SF binder sig til at medvirke til at sælge TV 2 i overensstemmelse med det forretningsmæssige grundlag, der er aftalt mellem regeringen og Dansk Folkeparti.
Det er altså ikke sådan, at man kan etablere et nyt forretningsmæssigt grundlag, hvis der skulle komme et nyt politisk flertal.
Nej, man har bundet sig selv på hænder og fødder.
Der er jo ikke nogen grund til at gå langt ind i det.
Den daværende socialdemokratiske medieordfører, fru Mette Frederiksen, har jo meget, meget klart redegjort for, hvilke negative konsekvenser et salg af TV 2 vil få, så det går jeg sådan set ud fra vi er enige om, men her har man altså bare bøjet nakken.
Så har man valgt at udvide licensen til nu at omfatte noget, man kalder en medielicens.
Problemet med licens er jo, at alle betaler det samme uanset indkomst.
Det er en skat, som er gennemført asocial.
Og da dét åbenbart ikke var dumt nok, har man også valgt at gøre det til en skat på nyt it-grej.
Det er jo rigtigt, som fru Louise Frevert siger, at hvis man har få penge, er det svært at få råd til ny teknologi, men skulle man alligevel få sparet sammen til det, kan det politiske flertal her i Folketinget i hvert fald sørge for, at man også skal betale licens oveni, hvis man faktisk har fravalgt fjernsynet for at få råd til det her it-grej måske af hensyn til børnenes mulighed for udvikling.
Det rammer man her, selv om man selvfølgelig godt kunne finansiere Danmarks Radio via skatten, som man finansierer stort set al anden kultur, uden at den anden kultur bliver udsat for større statsindgreb end Danmarks Radio.
Så er der bestyrelsen, hvor hr. Simon Emil Ammitzbøll jo meget rigtigt sagde, at man godt kunne kalde den nuværende bestyrelse professionel, lige så professionel, som man kan kalde så mange andre bestyrelser, hvor der ikke sidder politikere.
Man har så valgt – det er jeg sådan set enig i – at det ikke skal være ministeren, der skal udpege folk.
Og hvem skal det så være, når man sidder i Folketinget?
Så skal det selvfølgelig være de politiske partier, for så udpeger man jo selv, og det har vist sig, at det har man været rigtig god til.
Men så siger man, at det ikke skal være politikere, hverken nogen, der er aktive nu, eller nogen, som har tænkt sig at blive det.
Det skal så nok være dem, der – ja, man tør næsten ikke tænke på, hvem det så bliver.
Men når man så har besluttet det, siger man, at det dog ikke gælder byrådsmedlemmer og kommunalbestyrelsesmedlemmer.
Jeg kan ikke forstå, hvorfor man ikke bare skriver: Det gælder ikke borgmestre.
Så var man sikker på, at man havde fået ram på alle dem, man skulle have ram på, og stadig væk friholdt den ene person, der her skal friholdes.
I en situation, hvor alle må erkende, at Danmarks Radios bestyrelse har svigtet, og hvor de, der har siddet længst og måske engang været formænd og været tæt involveret i økonomien, har svigtet mere end andre, er det så vigtigt for det næststørste parti i Folketinget at sikre, at deres repræsentant kan fortsætte i bestyrelsen, at det bliver en vigtig del af forhandlingerne at lave en fuldstændig ubegribelig undtagelse.
Men jeg går ud fra, at det er noget, Socialdemokraterne har måttet kæmpe hårdt for, og her har vi måske i virkeligheden forklaringen på accepten af salget af TV 2: Det var vigtigt at beholde Finn Aaberg i Danmarks Radios bestyrelse.
Det har man opnået, og tillykke med det.
Det er nok beklageligt for Danmarks tv-seere og lyttere og for medarbejderne i Danmarks Radio, men det er vel godt for Socialdemokraterne.