Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-09-07:
Det blev bemærket både i forbindelse med finansministerens fremlæggelse af finanslovforslaget og også i forhold til den tidstermin, man har lagt for dagen i forhold til forhandlinger med partierne.
Det er der jo ikke noget at sige til.
Finansministeren gik endda så vidt, at han i sin fremlæggelse tog fat omkring det her med de økonomiske konsekvenser i forhold til folkeafstemningen ved at udbasunere, så det da ikke kunne misforstås, at der var enorme omkostninger ved et nej, og at det måtte man tage højde for i de kommende års finanslove, måtte man jo tro, sådan en 5, 6, 7 år, når man skulle lave finanslove i de kommende år.
5 mia. kr. nåede finansministeren frem til at det ville koste, hvis vi stemte nej. Jeg ved ikke, om jeg, da jeg overvågede det i medierne, var den eneste, der blev stærkt forbløffet og havde i baghovedet, at det her er da vist ikke den finansminister, der plejer at træde frem og forelægge statens finanser.
Gad vide, om der er en, der puster ham lidt i nakken.
Der er flere, der har haft de gisninger, at statsministeren måske syntes, at fagministrene gjorde lige lovlig lidt nok for at få det ja frem den 28. september, nu skulle der sættes skub på kampagnen, og nu skulle danskerne for alvor forstå, at de skulle stemme ja.
Den tanke kunne man jo godt få, når finansministeren helt stik mod sin normale måde at agere på udbasunerer et tal i størrelsesordenen 5 mia. kr., der ville komme i omkostninger om 4, 5, 6 år.
Så statsministeren sidder nok et eller andet sted og er rimelig tilfreds med finansministeren i dag og synes, at finansministeren nu også har givet sit bidrag til at skubbe danskerne på plads i forhold til folkeafstemningen.
Vi andre kan så sidde tilbage med en fornemmelse af, at her var finansministeren ude i et ærinde, som han i virkeligheden ikke har det særlig godt med selv.
Sådan tror jeg også historiebøgerne kan blive skrevet om ganske mange år, også når finansministeren giver sit eget bidrag til handlingsforløbet omkring det spil, der har været.
Selvfølgelig koster et nej den 28. september ikke 5 mia. kr., men man kan jo sige, at hvis man seriøst skulle have lavet et regnestykke fra Finansministeriets side i lyset af finanslovdiskussionen, som gik ind på spørgsmålet om et ja eller et nej, så var der et andet tal, finansministeren burde have i sin finanslov og burde have gjort opmærksom på ved fremlæggelsen, og det tal vil jeg selvfølgelig gerne spørge til her under førstebehandlingen.
Og hvad er det for et tal?
Ja, det er omkostningerne ved omstilling fra kroner til euro, hvis det bliver et ja den 28. september.
Hvor står det i finansloven?
Der er lavet forskellige beregninger: En hollandsk undersøgelse siger, at i Holland påregner man, at det vil koste ca. 1 pct. af bruttonationalproduktet, altså af den årlige produktion, at omstille fra national valuta til euro - ca. 1 pct. Omregnet til danske forhold er det 12-15 mia. kr.
En del danske eksperter har været ude på banen med en omkostning i størrelsesordenen 15 mia. kr. som det, det koster at gå fra kroner til euro i tilfælde af et dansk ja.
En stor del af disse omkostninger er naturligvis i den private sektor; de skal jo ikke nødvendigvis indregnes i en finanslov, medmindre man vil afhjælpe nogle omkostninger for nogle sektorer i forbindelse med overgangen.
Men en del af omkostningerne - det så vi også i forbindelse med år
2000-problematikken -
vil naturligvis også være offentlige omkostninger.
Hvor er det, de fremgår?
Altså på debatmøderne rundtomkring får vi at vide: Der er såmænd ikke nogen større omkostninger; de omkostninger, der er, er sparet ved et mindre vekselgebyr.
Gælder det også for statens vedkommende, for den offentlige sektors vedkommende?
Jeg synes, det havde været interessant, hvis finansministeren havde brugt tid på dét ved fremlæggelsen.
Det havde været yderst relevant i forhold til en folkeafstemning den 28. september, hvor regeringen jo håber, det må blive et ja, og vi andre så naturligvis håber, at det bliver et nej.
Finansministeren kunne også have gisnet lidt om, hvad den faldende eurokurs betyder i forhold til den øgede inflation, som vi jo også importerer til Danmark, fordi vi er knyttet op til euroen, hvad det har af konsekvenserne for finanserne i løbet af de kommende 3, 4, 5, 7-8 år.
Det gjorde finansministeren heller ikke.
Det havde også været yderst interessant. Det er da rigtigt nok, at vi som andre partier siger, at vi vil holde fast i fastkurspolitikken i tilfælde af et dansk nej.
Men en interessant analyse at lægge frem i forbindelse med diskussionen op til afstemningen havde da været: Hvordan påvirker den faldende eurokurs, den drastisk faldende eurokurs med nye lavpunkter her i det seneste døgn - det er, uanset om det er dag eller nat, der handles jo døgnet rundt - det, at inflationen er på vej op med den konsekvens, at renterne stiger?
Seks gange foreløbig har Den Europæiske
Centralbank sat renten op.
Så til den egentlige finanslov.
Nu har jeg brugt
lidt krudt på det andet med euroafstemningen, for det gjorde finansministeren jo også ved sin fremlæggelse: Hvem ønsker finansministeren nu at snakke med i forbindelse med finansloven? Det har været spændende for Dansk Folkeparti at se frem til at få svar på det, også al den stund vi jo sidste år ikke var inviteret til finanslovforhandlinger.
Og jeg kunne da tænke mig
lige at gøre finansministeren opmærksom på - altså rose finansministeren, det skal der jo også være plads til, når der er grund til det, også at man gør det fra Folketingets talerstol - at sidste år ved førstebehandlingen af finansloven for indeværende år, nemlig den 7. september, holdt jeg et ordførerindlæg, som gav finansministeren anledning til at udtale følgende i sin svarkommentar til ordførerne, og nu citerer jeg fra Folketingets forhandlinger 1999-2000, side 8075: »Men det var egentlig et meget behersket ambitionsniveau, hr. Thulesen Dahl gav udtryk for, og jeg mener, det er en langt kraftigere tilnærmelse til det, der er realistisk, end det, Venstre og De Konservative har demonstreret i deres udspil.«
Det troede jeg selvfølgelig affødte, at finansministeren og Dansk Folkeparti indledte en dialog om indholdet af finansloven, også på møder i Finansministeriet.
Det gjorde det så ikke, og alle husker naturligvis stuerenhedsdebatten, som statsministeren valgte at trække op efterfølgende, og som gjorde, at finansministeren selvfølgelig fik besked igen fra Statsministeriet på, hvordan han skulle agere.
Og denne her gang var det så, at det, der var sagt ved førstebehandlingen i september måned, selvfølgelig ikke skulle stå til troende. Dansk Folkeparti skulle naturligvis ikke indblandes i regeringens politiske arbejde, hvad vi så heller ikke blev. Men så havde jeg måske forventet, at vi i år stod i en anden situation.
Nu har der også været holdt et møde i Aalborg mellem vores partiformand og statsministeren, og det var da en meget fornuftigt og saglig diskussion, der var dér, og der var vi så altså stuerene nok til at kunne komme i selskab med selveste statsministeren.
Det var vi da meget glade for.
Derfor var min forundring stor, da jeg så i forbindelse med fremlæggelsen af finansloven kunne læse i B.T., at finansministeren ikke inviterer Dansk Folkeparti til finanslovforhandlinger i år som det eneste af Folketingets partier.
Han siger, og jeg citerer nu fra B.T., onsdag den 30. august, dagen efter fremlæggelsen
: »Afvisningen er ikke udtryk for en politisk markering. Det er blot ikke særlig sandsynligt, vi kan lave noget med Dansk Folkeparti.«
Hvad bygger finansministeren det på?
I forhold til udtalelsen sidste år var det åbenbart meget realistisk, at der kunne laves noget med Dansk Folkeparti.
Det var jo det, finansministeren gav udtryk for.
Regeringen har i forbindelse med finanslovfremlæggelsen og også forud for den sat en dagsorden for forhandlingerne, der i givet fald finder sted fra oktober måned med en række udvalgte partier herinde i Folketinget.
Den dagsorden er slet ikke fremmed for Dansk Folkeparti.
Vi synes faktisk, at mange af de ting, regeringen nu vil diskutere, er meget, meget fornuftige at få frem på den politiske dagsorden.
Det følger også af regeringens folkehøringer, stort opreklamerede, medieombruste folkehøringer, at der skulle sættes fokus på et par områder.
Men når sandheden skal frem, virker det for os lidt rigeligt, som om regeringen har travlt med at fortælle en hel masse om, hvad man vil gøre specielt på ældreområdet.
Og når det så kommer til indholdet og til realiteterne, kunne man godt, som statsministeren vist har sagt på et tidspunkt, gøre det lidt bedre.
Vi kan godt gå længere tilbage, altså før folkehøringerne fandt sted i foråret.
Tag statsministerens nytårstale den 1. januar 1998, hvor statsministeren udtalte, at det er usympatisk og unødvendigt med voldsomme nedskæringer på velfærdsområdet.
Danmark har alle muligheder for at tage fat på det, vi før ikke har kunnet, og vi skal igen tage et nyt stort skridt mod bedre livskvalitet for alle i vort land.
Der skal gøres en ekstra indsats for de udsatte, de syge, de ældre og de handicappede.
Det var statsministerens nytårstale den 1. januar 1998.
Så kommer vi til folkehøringerne, hvor der bliver sat fokus på ældreområdet, så man da virkelig kan høre det.
Det var positivt, og det var godt.
Og jeg forstod det således, at regeringens målsætning på ældreområdet var, at de svage ældre får den hjælp, de har behov for, at der er passende boligtilbud til de svage ældre, at der tages hensyn til de svage ældres særlige behov, at der meldes klart ud om, hvilken service der tilbydes, at kommunerne holder, hvad der bliver lovet, og at de ældre sikres indflydelse på og aktiv deltagelse i fastlæggelsen af deres levevilkår.
Se, det er jo nogle målsætninger, der vil noget.
Det er flotte målsætninger, regeringen her har opstillet, som jeg har forstået er regeringens egne bud.
Derfor kommer vi så til - i forhold til finanslovfremlæggelsen og i forhold til kommuneaftalerne - hvad der så reelt kommer til at ske nu.
Og hvad kan vi så se, der sker på finanslovområdet?
Vi kan se, at der afsættes en pulje til nye initiativer på 1 mia. kr., men en pulje, som jo ikke bare - bare i citationstegn - skal gå til de ældres behov, som de flot formulerede målsætninger ellers kunne tyde på.
Næh, de nye initiativer, står der i bemærkningerne, i forhold til den her nye pulje skal gå til forskning, skal gå til de videregående uddannelser, skal gå til erhvervslivets overgang til vidensøkonomi og skal gå til omstilling af aktiviteter på værfterne.
Så er det, man kan tillade sig at spørge: Jamen hvor mange af ressourcerne er der så tilbage til de ældre?
Jeg har tidligere under debatten her i dag forsøgt at få hr. Jan Petersens bud helt konkret på, om kommuneaftalen inklusive den her pose penge, der så bliver til af rest af den milliard kroner til nye initiativer, er tilstrækkelig til at opfylde det, regeringen nu har skabt af forventning, reel berettiget forventning om det, der vil ske på ældreområdet her i efteråret.
Og hr. Jan Petersens svar var da også, hvis vi lige skal erindre det, at nåh jo, men der er tale om en proces, og det er jo ikke bare penge, der skal til.
Man skal også indholdsmæssigt diskutere, hvordan man forbedrer behandlingen af vores ældre i samfundet.
Jeg er da helt enig i, at der er tale om en proces.
Jeg er da helt enig i, at det også handler om menneskelig kvalitet, handler om at behandle vores ældre med respekt, eksempelvis handler om at løfte det forslag, SF fremlagde her for et øjeblik siden, der handlede om brugerbestyrelser, hvor de pårørende får en langt mere engageret indsats med hensyn til, hvordan ældreområdet fungerer på det enkelte plejecenter.
Men det handler altså også om penge.
Derfor vil jeg endnu en gang sige til regeringen, at det er Dansk Folkepartis overbevisning, at de ressourcer, der indtil nu er afsat, eventuelt inklusive den her del af den her pulje, altså ikke er tilstrækkelig til at sikre udbygningen af de moderne plejecentre, der er brug for i det her land, for at de ældre kan få et reelt, frit boligvalg, få nogle boliger, der er, som de ældre ønsker. Det er hele tiden det, vi skal holde fast i.
Og det er altså en helt anden indstilling og nogle helt andre ressourcer end dem, der er lagt på bordet her. Vi ser selvfølgelig i spænding frem til, at kommunerne nu har bedt om en ny forhandling med finansministeren om rammerne for økonomien i kommunerne, for en stor del af de ting, vi taler om, er jo også ting, der skal løftes af kommunerne.
Derfor vil jeg sige til finansministeren - og vi har også forfulgt det lidt i debatten i dag - at vi er meget stærkt interesseret i, at der bliver øremærkede midler i forhold til kommunerne til at løfte det ældrepolitiske område.
Der er ingen tvivl om, at en lang række kommuner er trængt af de ændringer i bloktilskuddet, der er sket, og det betyder, at mange, specielt mindre landkommuner, ikke ser sig i stand til at give det løft, som regeringens folkehøringer og den meget debat om ældreområdet har skabt forventning om. Derfor bliver man nødt til at tage fat omkring det her, og jeg håber, at finansministeren også under afslutningen af debatten i dag vil have mulighed for at løfte lidt af sløret for, hvad finansministeren har af ideer på det her område i forhold til kommunerne.
Det er jo ikke helt uinteressant for Folketinget at have lidt føling med det her i forhold til arbejdet med finansloven.
Jeg synes faktisk også, SF berørte et andet punkt, som jeg også havde noteret ned, der var ret interessant, og det var medicinområdet, som også i høj grad berører de ældre.
Den omlægning, der skete af medicintilskuddet med virkning fra i år, er efter vores opfattelse alene en besparelse, man ønsker at foretage, men den viser sig nu at blive ædt op af administrative omkostninger.
På de enkelte apoteker har der været
administrativt arbejde, så man tror, det er løgn, ved den her omlægning.
Og det, der i virkeligheden må komme op på et eller andet tidspunkt, er en diskussion af, om de nye medicintilskudsregler er, som de skal være, eller man, som vi har påpeget, skal se på dem igen.
Så er der diskussionen om vores sundhedssektor.
I regeringens bemærkninger til sundhedsområdet i hæftet »Hovedlinjer i finanslovforslaget 2001« står der jo, at regeringens politik er et moderne og brugerorienteret sundhedsvæsen, og at der stadig er behov for forbedringer.
Det er klart, at sådan nogle overskrifter kan vi jo i Dansk Folkeparti kun være enige i og give regeringen ret i.
Men vi kan altså også se nogle mangler og svigt i det danske sundhedsvæsen, som regeringen også må være klar over.
Man har ikke sørget for, at det danske sundhedsvæsen lever op til de overskrifter, regeringen sætter for sundhedsvæsenet.
Ord som »patienten i centrum« har lydt i adskillige år.
Vi venter spændt på, hvornår det vil ske, for forårets og sommerens varme emner har jo været svigt på de danske sygehuse.
Se blot kræftbehandlingen på Rigshospitalet, som var i fokus på grund af personale, som skulle holde ferie, og på den baggrund måtte kræftpatienter undvære behandling eller henvises til andre dele af landet eller endda til udlandet.
Det er for så vidt udmærket, at man henviser til andre sygehuse, men hvem har lyst til at undvære familien i pressede situationer, samtidig med at man lider af en livstruende sygdom?
Her synes vi i Dansk Folkeparti, regeringen hurtigt skulle have grebet ind og vist handling over for disse alvorligt syge patienter.
Et andet område inden for sundhedsområdet er ecstasymisbrugets optrapning, hvor der er sket dødsfald på dødsfald, og hvor man var alt, alt for længe om at tage problemerne alvorligt fra regeringens side.
Derfor må det også være et diskussionsområde i forbindelse med finanslovdiskussionen.
Det gælder jo væksten i patientantallet, hvor der sker en tilgang på bl.a. det medicinske område, hvor vi især ser tilgangen af specielt de 60-årige, der frekventerer de medicinske afdelinger på sygehusene.
Sundhedsvæsenet skal organiseres bedre.
Faggrænser skal brydes ned, og der skal uddannes flere læger.
Der skal til stadighed ske rationalisering og effektivisering af sygehusenes drift.
Der skal en mere håndfast styring til i sygehusvæsenet, så vi kan få nedbragt ventelisterne.
Og det her handler naturligvis også om økonomiske midler, og det er Dansk Folkeparti meget villig til at se på. Det er de områder, jeg har valgt at prioritere i forbindelse med førstebehandlingen.
Jeg regner i euro.«