Rune Lund (EL), 2006-05-31:
I Enhedslisten håbede vi oprindelig på en god og ordentlig tænkepause, hvor formen og indholdet af hele Europas – ikke bare EU's, men hele Europas – udvikling blev diskuteret, og hvor afsættet til fremtidens europæiske samarbejde blev skabt.
Potentialet til at skabe de nødvendige forandringer af Europa, som vi i hvert fald øjnede med det franske og hollandske nej i foråret 2005, synes imidlertid desværre nu at være tabt i svinget.
Det er krav, som Enhedslisten og desuden millioner af andre venstreorienterede europæere også stiller.
Flere og flere ønsker et opgør med militær oprustning og med militarisering og et opgør med fortsatte miljøødelæggelser og fattigdom, og samtidig har vi set voksende protester mod centralisering, lukkethed, afdemokratisering og markedsgørelse i EU.
For Enhedslisten er det opgør, vi ønsker med EU, et politisk opgør – et opgør, der for os at se skal bygge på både en modstand mod det liberalistiske og militaristiske fundament og et opgør med det indskrænkede demokrati og det demokratiske underskud i EU.
Vores kamp er faktisk positiv, for den er hverken vendt mod andre kulturer og traditioner eller mod grænseoverskridende samarbejde.
Vi tager ubetinget afstand fra de traditionelle nationalister, som vi f.eks. ser i Dansk Folkeparti, men vi tager lige så stærkt afstand fra de nye nationalister, euronationalisterne, der ønsker et stærkt EU for at konkurrere med Kina, USA og Japan.
Fællesnævneren for vores tilgang til denne diskussion er kritikken af kapitalismen og kampen for en udvidelse af alle menneskers rettigheder.
Det er ikke kamp mod udenlandske arbejdere eller forsvar for egne privilegier og en ret til uhæmmet forbrug af klodens begrænsede ressourcer.
Vi ønsker os et Europa – og når jeg siger Europa, mener jeg hele Europa, for der er mange flere lande i Europa end de, der er med i EU – der bevæger sig bort fra den nyliberalistiske kurs og i stedet skaber et socialt Europa.
Et Europa, hvor beskæftigelse, demokrati, bæredygtighed, social retfærdighed, lighed for alle, miljøbeskyttelse og fred er i højsædet; et Europa, som bygger på solidaritet mellem mennesker og folkeslag, også uden for Europa.
Men det kræver en hel række forandringer af det EU, vi ser i dag.
Magten er gennem EU's levetid desværre blevet mere og mere centraliseret.
Der findes ikke en egentlig kompetencefordeling mellem det nationale og EU-niveauet, og ikke engang forfatningen styrkede de nationale parlamenter og borgernes mulighed for indflydelse.
Tværtimod gik EU-forfatningen netop ud på, at der skulle overføres endnu mere magt fra de nationale parlamenter til EU.
Man ville fjerne endnu mere magt fra almindelige mennesker, fagforeninger og græsrodsbevægelser til de lukkede korridorer nede i Bruxelles, hvor det er de store selskaber og deres lobbygrupper, der sætter dagsordenen.
Det var en af grundene til, at Enhedslisten anbefalede et nej til EU-forfatningen – et nej, som vi desværre ikke fik lov til at manifestere.
Men i den sammenhæng er det jo absurd, at et flertal af partier her i Folketinget ikke kan bakke op, at hvis der skal vedtages en ny traktat, skal den selvfølgelig vedtages ved en folkeafstemning.
Det er ærgerligt, at alle partier lige fra SF, Socialdemokraterne, De Radikale, Venstre og til De Konservative ikke kan se, at det helt soleklart er fornuftigt.
EU's traktat er ikke en central ramme om det politiske samarbejde.
På den politiske kampplads, som EU er, er der som udgangspunkt allerede en på sejrsskamlen, nemlig præmissen om, at markedskræfternes frigørelse og liberalisering er det princip, som skal gælde forud for alle andre principper.
Vi har set det ved, at der er en lang række kemikalier, som vi ikke må forbyde i Danmark, fordi det ville være en konkurrenceforvridende foranstaltning, hvis vi f.eks. forbød ftalater i legetøj til børn, og vi har set, at vi ikke må forbyde de såkaldte fytosteroler, som er kolesterolnedsættende medicin, i rugbrød.
Det danske Folketing er enigt om, at vi ikke vil have den slags medicin i rugbrød, men EU siger, at vi skal tillade det.
På den måde vil EU tvinge Folketinget til at tillade den slags ting, og desværre ser et flertal i Folketinget sig ikke i stand til at gøre modstand eller sætte sig op mod EU i disse sager.
Vi har haft en tænkepause nu.
Den har varet et års tid, og ser man tilbage på det seneste år og forløbet af tænkepausen, må man sige, at det, man kan se, ikke er videre opløftende.
Ordet pause er i hvert fald ret misvisende, for EU-systemet har i hvert fald kværnet løs.
EU-eliten og japartier i alle de forskellige EU-lande arbejder jo videre, som om de to folkeafstemninger i Frankrig og Holland aldrig nogen sinde havde fundet sted.
Jeg vil derfor gerne dele et meget rammende citat af Jean-Claude Juncker med Folketinget.
I 1999 fortalte han i Der Spiegel om EU-systemets foretrukne arbejdsmetode, og citatet lyder meget beskrivende: Først beslutter vi noget, så stiller vi det ind i et rum og venter og ser, hvad der sker.
Hvis der ikke kommer skrig og opstandelse, fordi de fleste slet ikke forstår, hvad det var, vi besluttede, fortsætter vi skridt for skridt, indtil der ikke længere er nogen vej tilbage.
Citat slut.
Det er enormt rammende for, hvordan EU-eliten i øjeblikket prøver at køre dele af EU-forfatningen igennem, selv om der er blevet stemt nej til den i både Frankrig og Holland.
Et eksempel på fifleriet var den såkaldte miljødom fra september sidste år, hvor EU-strafferet lige pludselig – vupti – blev fortolket som værende en del af traktatgrundlaget siden 1973.
Ingen vælgere, ingen dansk minister og end ikke traktatens forfattere havde set den mulighed i traktaten, som EF-Domstolen i september sidste år lige pludselig besluttede var virkelighed.
Med denne dom blev forfatningens artikel 271, stk. 2, gennemført.
Bestemmelsen var beskrevet som ny i EU-forfatningen, men fra den ene dag til den anden var den lige pludselig blevet indarbejdet i EU's kompetence.
Det bestemte EF-Domstolen helt uden om folkevalgte politikere, og det er et godt eksempel på, hvordan der bliver arbejdet i øjeblikket.
I retorikken om borgerinddragelse, medbestemmelse og åbenhed har man forsøgt at give indtryk af, at nu skal der virkelig ændres noget på tingene.
Senest har vi fra udenrigsministeren hørt forslag om at afvise en folkeafstemning – et forslag, som Enhedslisten er helt utrolig meget imod, og som vi meget kraftigt vil afvise.
Jeg mener, vi her i Danmark har en stolt tradition for borgerinddragelse og folkeafstemninger om EUspørgsmål, og den skal vi holde fast i.
Hvad enten det drejer sig om udvidet adgang til overstatslig retspolitik, en fælles udenrigsminister eller en fast formand/præsident og ændrede afstemningsregler, er og bliver en gennemførelse af dette uden en folkeafstemning og uden at respektere nejerne i Frankrig og Holland en udemokratisk omgørelse af nejflertallene i Frankrig og Holland.
Det virker, som om man ikke rigtig har forstået, at det både var det manglende demokrati og selve det politiske indhold, der blev sagt nej til sidste år.
Intet tyder desværre på, at EU's stats- og regeringsledere er kommet til en større forståelse af EU's manglende legitimitet.
I stedet tales der om at udvide tænkepausen til efter det franske valg i 2007, fordi man mener, at med en ny fransk præsident vil man måske kunne komme videre med unionstoget.
Men man glemmer jo bare – og det glemmer jaflertallet her i det danske Folketing også – at det ikke var den franske præsident, der stemte nej.
Det var de franske vælgere, og vælgere udskifter man trods alt ikke, selv om nogle måske kunne ønske det.
I debatten i dag har Enhedslisten gjort meget ud af at afkræve SF, Socialdemokraterne, Det Radikale Venstre, Venstre og Konservative en garanti for, at der ikke kan ske en ændring af traktatgrundlaget i EU, uden at det bliver sendt til folkeafstemning i Danmark, og at man ikke kan godkende en ændring i et sådan traktatgrundlag, medmindre der kommer en folkeafstemning.
Vi har hørt alle mulige fiffige forklaringer om, at det måske ikke er nødvendigt, og at det ikke vil være suverænitetsafgivelse.
Til det er der bare at sige: Hvad er meningen med at holde en tænkepause og bede folk om at tænke og debattere, hvis man ikke bagefter vil høre deres mening ved en folkeafstemning?
Uanset om man ovre i Udenrigsministeriet mener, at overgang til flertalsafgørelser som principielt udgangspunkt ikke er suverænitetsafgivelse, så betyder den slags overgange altså, at de store lande får mere magt på bekostning af de små lande.
Jeg kan love for, at det højst vil være en ekstrem lille procentdel af den danske befolkning, der i den sammenhæng vil synes, at det ikke skulle være suverænitetsafgivelse, for det er jo suverænitetsafgivelse, sådan som alle almindelige mennesker forstår det.
I forlængelse af det, jeg har sagt her, vil jeg gerne oplæse Enhedslistens: Forslag til vedtagelse
»Folketinget pålægger regeringen at arbejde for, at folkeafstemningerne i Frankrig og Holland respekteres.
Den skepsis, der viste sig i disse to lande, udtrykte en dyb kløft mellem EU's borgere og den politiske elite.
Folketinget nærer dyb respekt for borgernes inddragelse i beslutninger om EU.
Folketinget fastslår derfor: – at Danmark ikke accepterer, at dele af forslaget til EU-forfatningen gennemføres i ly af tænkepausen, – at ændringer af det nuværende traktatgrundlag ikke kan tiltrædes af Danmark uden en forudgående folkeafstemning, og – at overførsel af retspolitik fra søjle 3 til søjle 1 er i konflikt med det danske retsforbehold og derfor vil kræve en dansk folkeafstemning.«