runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Frank Dahlgaard (UP), 2000-02-01:
Fru Anne Baastrup talte om de gamle egyptere og om, at allerede dengang var der livlige børn osv. Vil fru Anne Baastrup bestride, at der er sket noget siden de gamle egyptere?
Vil fru Anne Baastrup bestride, at der i de senere årtier er kommet nye børnetyper?
Det er jo det, lærerne siger, og det er jo det, pædagogerne siger: at der er voksende problemer med stærkt adfærdsvanskelige børn, ofte på grund af ulykkelige og voldsomme begivenheder i deres bagland, i deres familie, og det er en ny situation, som er helt anderledes end hos de gamle ægyptere.
Og så et andet spørgsmål: Fru Anne Baastrup forholdt sig ikke til, at det er lærerne selv, skolens lærere selv, der anbefaler, at de allerallermest adfærdsvanskelige børn bør fjernes fra klasserne i en periode.
Det svarer altså til 2-3 børn på hver skole.
Det er børn, hvis navne alle på skolen kender.
Har lærerne taget fejl?
Aner de ikke, hvad det drejer sig om?
Hans Peter Baadsgaard (S), 2000-02-01:
Jo, men jeg synes, hr. Christian H. Hansen går langt uden om det, der er opgaven, og hvis vi herindefra skal være med til at løse de problemer og pege på mulige løsninger, så synes jeg ikke, at det er særlig idérigt at komme med, at der skal udskilles nogle elever, selv om der er nogle lærere, der har sagt, at det er løsningen.
Jeg synes ikke, at det er den bedste løsning.
Jeg vil godt være med til at hjælpe lærerne til at finde andre løsninger, hvis det er det, der er vores opgave, og det er det jo netop i dag, når vi har denne forespørgsel.
Her er det, jeg siger: Det kan lade sig gøre at fjerne en elev, det har jeg selv været med til i de mange år, jeg var i folkeskolen, det kan godt lade sig gøre; det er bestemt ikke nogen rigtig løsning, heller ikke for den pågældende elev, men det kan være nødvendigt i situationen.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-02-01:
Jamen hr. Hans Peter Baadsgaard kan bare læse forslaget til vedtagelse.
Der står direkte, at disse stærkt urolige elever, som lærerne altså selv peger på, at det er nødvendigt at fjerne fra normalklassen i en eller anden periode, skal hjælpes med særforanstaltninger med henblik på at kunne vende tilbage til normalklassen.
Jeg har ikke en pædagogisk uddannelse rettet mod små børn, for det er jo typisk børn i de små klasser, der er tale om, og en række af ministerens tiltag er sikkert udmærkede.
Hans Peter Baadsgaard (S), 2000-02-01:
Jeg skal ikke kunne sige, hvor repræsentativ den udtalelse fra lærergruppen er, men jeg finder, at det er min opgave som uddannelsespolitisk ordfører at pege på nogle veje, på nogle løsninger, der kan bidrage til at forebygge, at der opstår uro, der kan bidrage til, at undervisningsbetingelserne bliver så gode som muligt, og jeg synes, at det at fjerne en elev fra klassen for en kortere eller længere periode er den sidste udvej, man bør vælge.
Jeg sagde, at man kan gøre det i dag.
Det bliver gjort i et eller andet omfang, men målet må da være - og det håber jeg da også er hr. Frank Dahlgaards og hr. Christian H. Hansens mål - at forebygge en skæv udvikling og bidrage til gode undervisningsforhold, gode undervisningsbetingelser.
Foreløbig har vi kun hørt, at man må fjerne nogle flere elever.
Jeg synes, det er lidt fattigt at stille med, når vi skal give et bud på, hvad der fra vores side kan gøres for at forbedre mulighederne for at undgå uro og forbedre undervisningsbetingelserne.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-02-01:
Jeg vil gerne spørge hr. Hans Peter Baadsgaard om, hvad han egentlig tænker om de lærere, som altså i den her undersøgelse siger, at der kun er en ting at gøre ved de allerallerstærkest ramte børn med hensyn til adfærdsproblemer og de forstyrrende børn: fjerne dem fra de normale klasser.
Så skal der naturligvis ske noget med dem i retning af, at de skal hjælpes og have noget særundervisning, måske er det en række af de tiltag, som ministeren kommer med, måske nogle andre.
Men når lærerne selv peger på, at halvdelen af de meget stærkt forstyrrende børn bør fjernes fra normalklasserne, mon det så ikke er dem, der bedst ved, hvor skoen trykker, som kender problemet bedst og har en ordentlig indstilling til eleverne, som vil alle det bedst?
Mener hr. Hans Peter Baadsgaard trods alt ikke det?
Christian H. Hansen (DF), 2000-02-01:
Jeg fik ikke rigtig noget svar på mit spørgsmål.
Hr. Baadsgaard forklarede mig en gang til, hvad der tidligere var blevet nævnt. Det, jeg spurgte til, var, at det fremgår af rapporten, at lærerne ønskede, at 1 pct. af disse elever blev placeret uden for normalklasserne.
Jeg ved ikke, om hr. Baadsgaard er klar over det, men det står faktisk i konklusionen, at det forholder sig sådan.
Her er der jo ikke tale om, at man vil fjerne disse elever for evigt.
Der er jo tale om, at man tager dem væk i en periode, så de kan komme tilbage og fungere normalt i deres klasser igen.
Hans Peter Baadsgaard (S), 2000-02-01:
Jeg vil gerne sige til hr. Christian H. Hansen, sådan som jeg også sagde i min tale, at der er mulighed for at give eleverne et andet tilbud for en periode.
Det kan være en nødvendig foranstaltning, og det bliver også brugt i et eller andet omfang, men det, der må være målet, er da at undgå at udskille elever.
Når vi skal pege på nogle veje til at undgå at udskille elever eller pege på nogle midler, der kunne bringes i anvendelse, så er det bl.a. det, som undervisningsministeren fremhævede, som allerede er iværksat, hvor jeg drog et par af eksemplerne frem. Jeg hørte ikke, for også at tage hr. Frank Dahlgaards bemærkninger med, et eneste konstruktivt forslag, ikke andet, end at man skal udskille.
Jeg ved ikke rigtig, om hr. Frank Dahlgaard mener, at de alligevel ikke skal fjernes eller udskilles.
Men der var i hvert fald ingen konstruktive pædagogiske eller sociale foranstaltninger, som hr. Frank Dahlgaard kunne bringe i anvendelse, når nu ministerens lange række af initiativer åbenbart ikke var tilfredsstillende for hr. Frank Dahlgaard.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-02-01:
Hr. Hans Peter Baadsgaard sagde noget i retning af, at Socialdemokratiet ikke vil være med til det udskillelsesløb at fjerne nogle elever fra skolen, sådan som jeg tilsyneladende lagde op til.
Der er nogle børn, der går til særundervisning i nogle af timerne, men er i normalklassen i andre timer, og der er nogle, der i en periode er helt væk fra normalklassen.
Så der er mange forskellige modeller.
Det er overhovedet ikke fra min side en tanke om, at de skal kasseres, smides ud af skolen.
Jette Gottlieb (EL), 2000-02-01:
Jeg har ikke hørt hr. Frank Dahlgaard gå ind i en debat om, hvordan det kan være, at disse urolige hoveder forsvinder i de ældre klasser.
Det skulle vel ikke være, fordi de pågældende elever rent faktisk bare kræver en lille smule mere tid til at indgå i et seriøst arbejde i skolen, og at det derfor ganske rigtigt er et problem i de mindste klasser, men at problemet, efterhånden som eleverne integreres i undervisningen, mere og mere forsvinder.
Og det kunne man måske udlede nogle pædagogiske tankegange ud fra.
Det kunne være, at man faktisk havde nogle metoder til at løse problemerne, og det er måske nogle af de metoder, der skulle arbejdes videre med.
Christian H. Hansen (DF), 2000-02-01:
Det var lige til noget af det, hr. Baadsgaard nævner
heroppefra, hvor han kommer ind på den redegørelse, der er givet til Folketinget i 1997, og kommer ind på flere af de konklusioner, der er i den, og så også bl.a. nævner, at det nok ikke vil være særlig givtigt at anbringe nogle elever uden for normalklasserne, men dog erkender, at der kan være tilfælde, hvor det kan være nødvendigt. Her vil jeg gerne spørge hr. Baadsgaard, om det ikke også fremgår af rapporten, at de, som egentlig arbejder med problemet til daglig, ikke os her i Folketinget, men lærerne, faktisk peger på, at ud af de 1,9 pct., der står i redegørelsen, som forstyrrer undervisningen hele tiden, ønsker lærerne 1 pct. uden for normalklasserne.
Frank Dahlgaard (UP), 2000-02-01:
Den omfattende undersøgelse, som er grundlaget for denne debat, bygger jo bl.a. på foretagne interview med elevernes lærere og også de såkaldte kvalitative interview, hvor lærerne er kommet med deres forslag.
Lærerne ved jo, hvad det drejer sig om, de kender de forskellige pædagogiske metoder og masser af redskaber, som også var der for nogle år siden, da undersøgelsen blev gennemført, og som et af de redskaber - bare ét af dem, fordi de også ser et hensyn til resten af klassen - peger de så på, at de allermest forstyrrende elever, og det er meget voldsomt, bør fjernes fra klasserne, og ikke, at man skal snakke udenom og sige, at de også skal være her osv., når redskabet er, at de må væk.
Vil fru Anne Baastrup ikke erkende, at lærerne har peget på en lang række muligheder, men også har peget på den mulighed at fjerne de allermest forstyrrende elever?
Frank Dahlgaard (UP), 2000-02-01:
Der var ideologiske blokeringer, som man kunne have frygtet, hos Socialdemokratiet, SF, Enhedslisten, men desværre også hos Kristeligt Folkeparti, som ikke var til stede selv.
Og så er der vel nogle problemer for partiet Venstre, fordi man er med i folkeskoleforliget.
Men ellers tak for gode og konstruktive bemærkninger især fra den højre side af Folketingssalen.
Og i denne forbindelse hører CD og De Radikale bestemt ikke til den højre og borgerlige side af Folketingssalen.
Ministeren sagde i sine afsluttende bemærkninger noget i retning af, at det ikke er børnene, der er noget galt med, det er nok skolen.
Jeg synes, det er fantastisk, at en undervisningsminister kan sige, at det er skolen og skolens lærere, den er gal med.
Hvis ministeren havde sagt, at det var forældrene, så havde jeg nikket, og det havde vi været mange der havde gjort; at det er forældrene, som ikke i samme grad som tidligere påtager sig forældreansvar og forældreopgaver, og derfor losser problemerne over til skolen, hvor der kommer selvcentrerede, normløse, rodløse, forvirrede, ulykkelige og stærkt forstyrrende børn på grund af forældrenes svigt.
Men ikke på grund af skolens.
Det er skuffende, at ministeren kører sådan noget af.
Jeg tror ikke, at hun i virkeligheden ønsker at gentage det.
Lad mig så sige, at dette, at man fortsat lader alle børn være i folkeskolens normalklasser - for der er jo udsigt til, at det er der et flertal for - vil betyde, at vi fortsat har en asocial folkeskole.
Det vil være en folkeskole for de stærkes børn, dem, der fra naturens hånd har let ved at lære, og så dem, der har en massiv forældreopbakning fra gode forældre.
De andre er stadig væk på herrens mark, og det sker ud
fra nogle ideologiske blokeringer og betragtninger og en fuldstændig tilsidesættelse af en af de vigtige konklusioner i den rapport, der har sin baggrund i den omfattende undersøgelse af folkeskolen, nemlig hvor skolens lærere, der selv har problemet inde på livet, og undskyld, at jeg gentager det, hvis største politiske parti er SF, siger: De mest adfærdsvanskelige elever svarende til 1 pct. eller 5.000 må fjernes fra de normale klasser, for ellers bliver der ingen mulighed for trivsel og undervisning i klassen, og det er også bedst for eleverne selv. Jeg synes, at Folketinget skulle følge den opfordring og anbefaling fra skolens egne lærere.
Det er trods alt dem, der på det her punkt ved bedst.
Det er dem, der er eksperter.
Vi burde lytte til deres anbefaling.
Og det er det, som dette forslag til vedtagelse, der er fremsat, går ud på, at man følger lærernes anbefaling til at fjerne disse elever - og det er altså i gennemsnit tre på hver skole, meget stærkt adfærdsvanskelige børn, fra klasserne - giver dem en bred vifte af særforanstaltninger, så de så hurtigt som muligt kan hjælpes tilbage i normalklasserne, men ikke før de har en adfærd, der giver deres klassekammerater og deres lærere en chance for at bedrive noget, der kan betegnes som undervisning.
Hans Peter Baadsgaard (S), 2000-02-01:
Først tak til undervisningsministeren for en grundig besvarelse af den stillede forespørgsel.
Det fremgår meget klart af ministerens besvarelse, at der i Undervisningsministeriet er taget en række initiativer, og at der fortsat arbejdes med disse.
Det synes jeg er værd at notere sig.
Det synes jeg også forespørgeren skulle gøre, når der tegnes et billede af folkeskolen.
Ingen tvivl om det.
Jeg skal ikke kommentere alle de initiativer, som undervisningsministeren nævnte - og som jeg værdsætter - der er iværksat for at begrænse uro i skolen
, men jeg vil gerne pege på et par områder: Undersøgelsen viser, at det fortrinsvis er i de yngste klasser, der er uro, og det fremhæves også som årsag til uroen, at familiernes værdier, normer og livsmønstre undertiden passer dårligt sammen med de forventninger og krav, som skolen stiller. Efter min opfattelse er det meget afgørende, at der fokuseres på dette forhold så tidligt som muligt i skoleforløbet.
Man har da også rundt omkring på mange skoler taget fat på problematikken gennem det særlige indsatsområde, nemlig indskolingen, i F 2000-planen.
Folkeskolepartierne skal nu i gang med en drøftelse af helhedsskolen.
Jeg mener, at det vil være relevant, at disse problemer inddrages i drøftelserne.
Et andet område, der har vist sig at være af betydning for undervisningsbetingelserne, er undervisningsformen.
Det viser undersøgelsen også.
Det er her afgørende, at alle elever får tilstrækkelige udfordringer og også udfordringer, som de kan magte.
Det gælder både de stærke og de svage elever.
Hvis vi vil bidrage konstruktivt til løsningen af opgaven med at begrænse uro og give bedre undervisningsbetingelser, må det selvfølgelig også være noget af det, der arbejdes med: arbejdsmetoder og undervisningsformer, som giver alle elever udfordringer, der svarer til deres evner og anlæg.
Som det fremgår af det her fremførte, er det Socialdemokratiets opfattelse, at uro i skolen skal bekæmpes gennem pædagogiske tiltag, måske også sociale tiltag, og ikke gennem øget udskillelse, som hr. Frank Dahlgaard synes at mene.
Selvfølgelig kan det være nødvendigt at fjerne en elev og give et andet tilbud for en tid, men det er i skolen, det er i klasserne, det er i samarbejde med forældrene, de bedste muligheder ligger for at forebygge uro og skabe gode undervisningsbetingelser.
Og så lige afslutningsvis: Gode undervisningsbetingelser er ikke noget, man får sådan en gang for alle.
Det er forhold, der hele tiden skal arbejdes med, men jeg har tillid til, at man på skolerne, bl.a. med Undervisningsministeriets vejledning og støtte, tager denne opgave alvorligt.
Det gælder om at sætte ind over for årsagerne til uro og dårlige undervisningsbetingelser dér, hvor de findes, dvs. gennem sociale og pædagogiske midler at forebygge den dårlige udvikling og skabe gode samværsformer og et godt arbejdsmiljø for alle elever i skolen.
at Socialdemokratiet vil stemme imod det fremsatte forslag til vedtagelse.
Frank Aaen (EL), 2000-02-01:
Det er for Enhedslisten helt naturligt, at de regler, der er for tilskud til akut krisehjælp, udstrækkes til at omfatte grupper, hvor erkendelsen af en mishandling først kommer frem adskillige år efter, at mishandlingen er foregået.
På det tidspunkt, hvor erkendelsen slår igennem,
er situationen jo lige så akut, som hvis det er sådan, at man lige har været udsat for en voldsforbrydelse i voksenalderen, og derfor har vi ingen betænkeligheder ved at støtte forslaget.
Vi må finde de penge, der skal til, for vi mener, det er korrekt - her er jeg fuldstændig enig i de bemærkninger, fru Yvonne Herløv Andersen kom med før - at det i høj grad også drejer sig om forebyggelse.
Men desværre er det sådan i vores sundhedssystem, at forebyggelse altid bliver skubbet til side.
Vi synes, det er en meget dårlig ting, og her er der tale om, at når der opstår en sådan situation, må der forebyggelse til for at undgå, at problemet arves videre, om jeg så må sige.
Vi støtter forslaget, og vi har ikke de fjerneste indvendinger imod ministerens bemærkning om, at så har andre grupper lige så berettigede krav.
Vi slutter bare modsat ministeren.
Vi siger, at hvis andre grupper end den, der er tale om i beslutningsforslaget, har lige så berettigede krav, jamen så lad os da udvide forslaget til også at omfatte dem.
Det er den vej, man bør gå, og ikke den modsatte vej ved at sige, at når der er flere grupper, bør der heller ikke gives til dem.
Det skal være modsat, vi må selvfølgelig også tage andre grupper ind.
Vi er selvfølgelig også opmærksomme på, at det skal ses i en helhed: hvordan der på andre områder tages hånd om dette problem.
Det vil vi også gerne afvente, men vi vil ikke acceptere, at en sådan afventning i lang tid skal bruges til at sige: Jamen så gør vi ikke det, der foreslås her.
Jeg ville faktisk også her hellere sige: Jamen lad os da gøre det her med det samme, og lad os så se, om vi skal gøre mere og andet, og lad os så tage det med i en samlet revision af hele ordningen med akut hjælp fra en psykolog i en krisesituation.
Det ville være helt i orden, men der er jo ingen grund til at lade være med at gøre noget fornuftigt af hensyn til, at det kan være, vi om et stykke tid finder ud af, at der bør gøres noget helt andet.
Vi er altså indstillede på at støtte forslaget, og vi er selvfølgelig også indstillede på at høre, hvad der måtte komme af andre forslag til at gøre en indsats.
Men vi mener altså ikke, at vi i dag er blevet præsenteret for argumenter, der gør, at forslag om en anden indsats skulle være det samme som at sige, at det her gør vi altså ikke.
Morten Helveg Petersen (RV), 2000-02-01:
Seksuelle overgreb i barndommen er en tragedie og medfører ofte problemer for de pågældende personer senere hen
i livet
, og derfor ønsker vi også fra radikal side, at indsatsen over for seksuelt misbrugte børn prioriteres meget højt.
I de tilfælde, hvor overgrebet har fundet sted, er det vigtigt, at der sættes ind så hurtigt som muligt, da situationen her må betragtes som akut, og det er netop de akut opståede problemer, den nuværende ordning søger at tage højde for. I forslaget fra Kristeligt Folkeparti lægges der op til en udvidelse af mulighederne for at give tilskud til psykologhjælp til voksne, der i barndommen har været udsat for incest.
Der er en del uopklarede punkter i problemstillingen, bl.a. om omfanget og i den forbindelse om, hvorvidt det er muligt at administrere sådanne nye regler i praksis.
Det illustreres bl.a. ved, at tallene for problemets omfang spænder meget vidt, lige fra Socialministeriets tal, der anslår 10.000-20.000 personer, til Kristeligt Folkepartis tal på 1.000 personer.
Det er en kendsgerning, at der er en lang række andre områder, hvor ressourcerne er knappe, så vi i et eller andet omfang har behov for at prioritere.
Det er også en diskussion, vi må påtage os, uanset hvor besværligt emnet er, og en prioritering skal under alle omstændigheder gøres på et solidt grundlag. Vi ønsker i Det Radikale Venstre at afvente den rapport, som Regeringens Børneudvalg barsler med inden for den nærmeste fremtid.
I den gøres der status over den eksisterende indsats for at forebygge seksuelt misbrug af børn.
Fra radikal side ønsker vi at anlægge en helhedsbetragtning også på dette utrolig vigtige område, og derfor afventer vi rapporten og kan umiddelbart ikke støtte Kristeligt Folkepartis forslag på trods af de gode intentioner.
Yvonne Herløv Andersen (CD), 2000-02-01:
I CD synes vi, at det er et godt forslag og et nødvendigt forslag, men også et for smalt forslag.
Når man befinder sig så temmelig langt nede i rækken af ordførere, som CD gør på grund af sin størrelse, har man lejlighed til at høre,
hvad de store, toneangivende partier har sagt forinden, og jeg har ikke hørt nogen argumentation imod psykologhjælp.
Jeg har kun hørt økonomisk argumentation, og det havde da været bedre, om man havde talt lidt om værdien af psykologbehandling.
Her er nemlig vi igen ved et spørgsmål om forebyggelse, som man ikke er så forfærdelig begejstret for, hvis man skal have pengene op af lommen, og det synes jeg er begrædeligt.
Jeg har den klare opfattelse, at psykologbehandling burde være lige så almindeligt som at gå til fodterapeut, men at det ikke er det, er jo alene et spørgsmål om, hvad det koster.
Det allerbedste, der kunne ske, var, at man fik det som et almindeligt tilbud under sygesikringen og blev visiteret til det gennem ens læge.
Så var vi derhenne, hvor vi burde være, og så kunne man måske også blive fri for at skrive så meget medicin ud, hvis folk fik en mulighed for at bearbejde det, der giver dem problemer.
Det er blevet sagt, at vi skulle vente på et udvalgsarbejde.
Jamen hvorfor skulle vi dog det?
Det er jo ikke det, det drejer sig om. Det smalle område, som Kristeligt Folkeparti har taget op,
er jo, når man på et sent tidspunkt erkender, hvad det er, der er årsagen til, at man ikke fungerer ordentligt, hvad det er, der slår ens tilværelse i stykker.
Det er et overgreb, man var udsat for, da man var barn, men som man ikke har villet erkende og derfor har skubbet væk. Reaktionen opstår så pludselig og kan gå hen og ødelægge tilværelsen for et almindeligt menneske.
Der er jo den mulighed at gå op på kommunen og få et særskilt tilskud.
Men de fleste, der kender denne ordning, ved jo også godt, at så nemt er det heller ikke at gå op og bede om de penge.
Samlet set vil jeg meget gerne i udvalget se på denne ordning, som jo alene er begrænset af økonomi og ikke af fornuft eller værdi, og i øvrigt sætte gode kræfter ind, næste gang vi skal lave finanslov.
Jeg går meget gerne ind for psykologbehandling som noget, der er mere alment end i dag, hvor tilskuddene spredes ud med meget sparsom hånd.
Så vil jeg knytte en kommentar til et andet punkt
vedrørende psykologbehandling, nemlig den vejledning, der er kommet fra Sundhedsstyrelsen om voldtægtsofre.
Her ville jeg gerne have, at der kom en ligebehandling.
I øjeblikket får man psykologhjælpen i Århus, og det er min forventning, at den også kommer til København.
Men det vil nok vare meget lang tid, før det har bredt sig ud over hele landet til de øvrige tilbud, der bliver givet, og jeg synes, det er bedrøveligt, hvis man ikke har adgang til den akutte psykologhjælp, det drejer sig om her, og som skal til, hvis man har været udsat for voldtægt.
Lad os meget gerne tage det op i udvalget, og lad os prøve at se på problemet med andre øjne.
Lad os prøve at se på det ud fra et behandlingssynspunkt og ud fra, hvad den enkelte har bedst af i den enkelte situation.
Birthe Skaarup (DF), 2000-02-01:
Også Dansk Folkeparti har stor sympati for Kristeligt Folkepartis forslag.
Det er sådan, at incestramte og andre ofre for seksuelt misbrug i barndommen ikke har mulighed for at blive tilskudsberettigede senere end 6 måneder efter, at overgrebet har fundet sted, men vi er ikke i tvivl om, at mange, der har været seksuelt misbrugt i barndommen, gemmer oplevelserne for sig selv og prøver at fortrænge dem, idet det i mange tilfælde er et nært familiemedlem, der er krænkeren, og børns solidaritet er stor.
Den frie debat om incest og overgreb har bestemt gjort, at mange er kommet ud af busken, og at der er sket et skred hen imod, at emnet ikke er så tabubelagt, men mange har alligevel fortrængt overgrebene.
De ønsker at komme af med disse fortrængninger, og de ønsker at komme af med en vrede for at komme til at fungere normalt, og her kan forslaget fra Kristeligt Folkeparti have sin berettigelse.
Disse centre er ofte på privat basis med en eller anden tilskudsform fra kommunen og fonde eller puljen for frivilligt socialt arbejde, og de er bemandet med folk, der selv har været udsat for incest, men er kommet ud af deres traumer.
Det viser, at der er behov for en udvidet psykologhjælp også 6 måneder efter, at et overgreb har fundet sted.
Uden bearbejdning af den krise kommer mange ofte i den situation, at de bliver ofre for selvmord eller prostitution eller bliver misbrugere af alkohol eller narko, og derfor er det utrolig vigtigt. Der skal ikke herske nogen tvivl om, at vi i Dansk Folkeparti ser meget positivt på dette forslag.
Vi vil også gerne i udvalget være med til at drøfte strategien fra det udvalg, der er nedsat til at se på bekæmpelse af seksuelle overgreb
, og jeg vil give Kristeligt Folkeparti mulighed for at give udtryk for, om det er noget, man vil vente på.