Eva Kjer Hansen (V), 2005-05-12:
I beslutningsforslaget foreslår Dansk Folkeparti, at regeringen pålægges at gennemføre en landsdækkende undersøgelse inden den 30. juni 2006 af, hvordan man effektivt sikrer bedre kommunale madordninger for pensionister.
Af forslaget fremgår en række målsætninger med undersøgelsen, som jeg i det store og hele kan tilslutte mig.
Jeg er enig i, at der skal føres en helhedsorienteret madpolitik, som tager hensyn til socialt samvær ved deltagelse i tilberedningen og spisningen.
Ældre mennesker er forskellige og har forskellige ønsker og ernæringsbehov.
Jeg er enig i, at der skal lægges vægt på kvaliteten af og ernæringsindholdet i maden.
Særlig for mange ældre er måltidet vigtigt.
Det er selvfølgelig vigtigt for os alle, men netop for de ældre har det en særlig stor betydning for den enkeltes sundhed og velbefindende i dagligdagen.
Jeg er også enig i, at alle ældre, som er visiteret til madservice, også skal have råd til at benytte sig af den.
Men jeg mener også, at alle, enten ved at de selv betaler eller med tilskud fra kommunen, f.eks. i form af et personligt tillæg, har råd til den mad. Jeg er enig i, at ældre skal have mulighed for at spise den mad, de kan lide.
Frit valg giver netop de ældre mulighed for at vælge mellem forskellige leverandører af mad, f.eks. de lokale kroer og restauranter, eller hvad man nu har lyst til at benytte sig af.
Dansk Folkepartis beslutningsforslag sætter med andre ord fokus på noget af det centrale i hverdagen, nemlig måltidet.
Når jeg spiser sammen med min familie og mine venner, så er det jo ikke kun, fordi jeg er sulten.
Et godt måltid er også en mulighed for at slappe af og vende dagens begivenheder.
Kort sagt: Det er en social begivenhed.
Men jeg ved også, at mennesker ikke er ens, og slet ikke hvad angår mad.
Lysten til maden og appetitten afhænger både af humøret og årstiden, og hvem man spiser sammen med.
Det ændrer sig ikke, bare fordi man er blevet ældre og måske blevet afhængig af hjælp fra det offentlige.
Tværtimod er det erfaringen, at vaner træder tydeligere frem, jo ældre vi bliver.
Derfor er det vigtigt, at den ældres individuelle behov tilgodeses i størst muligt omfang.
Det kræver respekt og valgmuligheder.
Kun ved at respektere, at ældre mennesker er lige så forskellige som alle mulige andre med forskellige ressourcer, ønsker og behov, kan vi behandle dem værdigt.
Om de ældre spiser alene eller sammen med andre, er jo ikke nødvendigvis afgørende for, hvor meget de spiser.
Særlig når vi taler om mad til ældre, er det vigtigt at fokusere på rigtig ernæring.
Det er et stort sundhedsproblem, at mange ældre er undervægtige eller underernærede.
Men man skal selvfølgelig huske på, at der er mange forskellige grunde til, at ældre ikke får nok at spise.
Det er meget vigtigt, at de ældre – ligesom andre – lever sundt og får den mad, de har brug for.
Derfor er en helt naturlig del af kommunernes opgave at holde øje med de ældres vægt og tilrettelægge madtilbuddene, så de i videst muligt omfang forebygger, at de ældre taber sig, ligesom kommunen skal understøtte, at den ældre tager på igen, f.eks. efter en sygdomsperiode.
Kommunerne skal naturligvis også være opmærksomme på ernæringen i forbindelse med udskrivning fra sygehus, visitation til hjemmehjælp og det almindelige forebyggende arbejde.
Jeg synes, at Fødevarestyrelsen løbende kommer med rigtig gode og konkrete råd til, hvordan man har indrettet madtilbuddene bedst muligt, eksempelvis tilbud om mad med et højt fedtindhold og vigtigheden af at prioritere spisesituationen højt, hvis underernæring skal undgås.
Der findes allerede vejledningsmateriale til kommunerne om, hvordan man sætter ernæring på dagsordenen og laver en god kostpolitik for bl.a. de ældre.
Men kommunerne har også et selvstændigt ansvar for at sætte de ældres kost på dagsordenen.
Jeg skal benytte lejligheden til at slå et slag for, at kommunerne udarbejder en kostpolitik.
Jeg har for nylig holdt møde med Københavns sundhedsborgmester, Inger Marie Bruun-Vierø, hvor kommunen bl.a. præsenterede sin kostpolitik, som er med til at sætte fokus på ernæring til småtspisende og kost som en del af de forebyggende hjemmebesøg.
En måltidspilot er en slags vært i plejecenterets spisesal, som sørger for, at maden sendes rundt, og at de ældre ikke bliver forstyrret, mens de spiser.
Endelig kan jeg nævne leve-bo-miljøerne, som er et koncept til indretning af eksempelvis plejeboliger, der tager udgangspunkt i, at plejeboligerne indrettes så hjemligt som muligt.
Det betyder, at der til hver boenhed indrettes et køkken til anretning af mad og eventuelt også til egentlig madlavning.
Ofte forsøger man så at involvere de plejekrævende ældre så meget som muligt i den daglige madlavning.
Jeg vil også gerne fremhæve aktiviteterne på det frivillige område.
Mange ældre får hver dag et offentligt måltid mad.
Tilbuddene spænder over daglig udbringning til dem, der bor i egen bolig, og måltider på plejehjem eller cafeerne i tilknytning til ældrecentre.
Der foregår et kæmpe stykke arbejde i mange kommuner, og jeg tror også, at den kommunale madservice giver livsglæde til mange ældre i hverdagen.
Undersøgelsen og flere af de meldinger, jeg modtager fra ældre, peger på, at der er visse vanskeligheder med at få madområdet til at fungere optimalt, så det både opfylder behovet for fleksibilitet og medindflydelse på egen spisesituation og kravene til kvaliteten, økonomien og kommunernes tilsyn.
Jeg er derfor enig med Dansk Folkeparti i, at der er behov for en bredere og en mere helhedsorienteret undersøgelse, der kan indfange de mange aspekter af måltidet.
Dagens beslutningsforslag rummer nogle fine intentioner om at sikre et højt kvalitetsniveau i den kommunale madservice, og jeg er enig i, at det er vigtigt, at vi sætter fokus på det.
Der ønskes en undersøgelse af de kommunale madordninger, og det kan være rigtig godt at fremme de gode erfaringer og ideer i form af best practice.
Det er samtidig vigtigt ikke at ensrette tilbuddene, men at fokusere på at fremme udviklingen af nye løsninger.
Når regeringen så alligevel ikke kan støtte det fremsatte beslutningsforslag, skyldes det ønsket om at fastsætte maksimalpriser for borgernes egenbetaling til de kommunale madordninger.
Jeg mener, at ældre som udgangspunkt har råd til at benytte sig af de forskellige ordninger, og skulle det ikke være tilfældet, er der allerede i dag mulighed for at få et personligt tillæg efter pensionsreglerne.
Vedtages forslaget, undermineres kommunernes mulighed for selv at fastlægge ældrepolitikken lokalt – en ældrepolitik, som madområdet er en integreret del af.
Jeg mener bestemt ikke, at det vil være hensigtsmæssigt, at Folketinget skal ind og bestemme i forbindelse med de ældres egenbetaling.
Alt i alt er Dansk Folkepartis forslag om en undersøgelse en god idé.
Regeringen kan ikke støtte beslutningsforslaget, men lad os drøfte det under udvalgsarbejdet, så er jeg sikker på, at vi kan blive enige om at finde et grundlag for at iværksætte en undersøgelse af den kommunale madservice.