Holger K. Nielsen (SF), 2003-06-03:
Udenrigspolitikken har spillet en stor rolle i det her folketingsår.
Det lykkedes på topmødet i København at få EU-udvidelsen på plads.
Det var historisk, og vi er mange, der var glade for det, og vi ser nu frem til et Europa, hvor blodige konflikter fremover kan afløses af samarbejde i stedet for de blodige konflikter, der har redet det her kontinent som en mare gennem flere hundrede år.
Så kan vi trække på skuldrene af den medieeksponering, som statsministeren præsterede.
Man fik jo nærmest det indtryk, at det var hans personlige indsats, at det lykkedes
at få det her på plads.
Og vi kan så også nøjes med en rå latter over den tv-udsendelse - som man også har gjort andre steder i Europa -
hvor statsministeren af hensyn til sit eget ego er ligeglad med almindelig diplomatisk tradition og som en bieffekt får trampet De Konservative godt og grundigt i maven.
Det er så statsministerens personlige fornøjelser, det skal vi ikke blande os i.
Men det endelige resultat var udmærket. På topmødet stod den danske statsminister som den store samler i Europa.
I dag står Danmark på sidelinjen i det europæiske samarbejde.
Ikke på grund af de forkætrede undtagelser, men fordi den danske regering i et afgørende øjeblik fravalgte Europa til fordel for USA.
Respekten for international lov og ret ligger i den europæiske tradition.
Heraf følger også en respekt for FN, og det må derfor være indlysende, at en række europæiske lande protesterede mod den åbenlyse despekt, som USA havde i forhold til FN i opspillet til Irakkrigen.
Det var naturligt, at man ikke ville finde sig i den verdensorden, som USA forsøgte at definere, hvor det udelukkende var amerikanske interesser, der skulle bestemme, hvad der skulle gøres, og det helt uafhængigt af, hvad det øvrige verdenssamfund ellers mente.
USA ville krigen.
Og som Wolfowich har indrømmet for nylig, var påstanden om masseødelæggelsesvåben, som jo var grundlaget for FN-resolutionerne, alene et påskud for den krig, USA ville sætte i gang.
Hvis man overhovedet tager FN alvorligt, måtte man i den situation protestere over for USA og over for den amerikanske enegang.
Det gjorde den danske regering ikke, tværtimod.
For den var hensynet til USA vigtigere end hensynet til FN og den internationale retsorden.
For den danske regering var loyaliteten over for USA større end loyaliteten over for Europa.
For den danske regering var magten vigtigere end retten.
Vi er selvfølgelig alle sammen glade for, at Saddam Hussein og hans regime faldt sammen, men man er mere end almindeligt naiv, hvis man forestiller sig, at den amerikanske fred og den amerikanske verdensorden skaber stabilitet i Irak endsige i Mellemøsten som helhed. Terrorismen er ikke bekæmpet.
En række aktioner siden krigens afslutning viser med al tydelighed, at terrorismen ikke kan bekæmpes med militære midler, ligegyldigt hvor meget man forsøger.
Der er opstået en vis optimisme omkring Palæstinakonflikten.
Vi kan håbe, at den kan blive indfriet, men man er virkelig naiv, hvis man drager forhastede konklusioner desangående.
Sharon har været tvunget til indrømmelser, men han vil aldrig gå så langt, som det vil være nødvendigt, hvis palæstinensere skal have en levedygtig stat, medmindre Bush vrider armen så meget om på ham, at den brækker.
Det tror vel ingen på.
Vi kan konstatere, at den danske regering i alt det her viser en meget konsekvent underdanighed over for USA.
Det gjorde den i hele opspillet til Irakkrigen, det gjorde den under krigen, og det gør den efter krigen.
Derfor er det vel også logisk nok, at regeringen har bakket USA op i, at man skal bruge Thuleradaren i det missilforsvar, der koster astronomiske summer, og som ikke giver mere sikkerhed, men tværtimod vil styrke oprustningen andre steder i verden.
Vi er i den forbindelse forbavsede over, at partier som De Radikale og Socialdemokraterne støttede regeringen i denne holdning til USA.
For os er det altafgørende, at der defineres en ikkemilitær sikkerhedspolitik.
Hvis man betragter terrorismen som den vigtigste og største trussel, vi står over for, er man nødt til at have
den erkendelse, at terrortruslen ikke bekæmpes militært.
Den bekæmpes gennem en langsigtet indsats for at skabe fremtidshåb og fremtidsmuligheder for de masser i den tredje verden, der ellers bliver fristet af den religiøse fundamentalisme, som skaber terrorismen.
Der er ingen lette løsninger på det.
Men der er heller ingen militære løsninger på det.
Jo mere militær magt, der bruges, jo mere Vesten opfattes som en militær og imperialistisk magt, desto mere vil terrorismen blive styrket, og det har udviklingen foreløbig siden krigen bekræftet fuldt ud.
Skattestoppet gør det umuligt at videreudvikle velfærdssamfundet på områder, hvor det er centralt.
Da regeringen på den anden side ikke bryder sig om at stå for nedskæringer, har den overladt alt det ubehagelige til kommuner og amter.
Sidste års kommuneaftale var forfærdelig. Dette års aftale tyder på at blive katastrofal, i hvert fald hvis regeringens ramme fastholdes. Det vil ikke mindst gå ud over børnene.
Kommuner og amter vil fortsætte en politik, hvor udsatte børn stilles i en vanskeligere situation.
Børnepsykiatrien vil fortsat blive nedprioriteret.
Folkeskolen vil ikke udvikle sig.
Politikken over for de handicappede vil blive bombet yderligere tilbage, hvilket vi har set indtil videre.
Jeg vil godt sige, at hvis rammerne ikke forbedres væsentligt, vil det eneste logiske være, at KL siger nej.
Hvis regeringen vil lave nedskæringer, må den selv tage ansvaret for dem.
Så kan den ikke sende aben videre til kommunerne, så må den selv tage ansvaret for dem, og derfor vil det eneste logiske være, at KL i den sammenhæng siger nej.
I virkeligheden er der her tale om ansvarsforflygtigelse og en mangel på ærlighed, når regeringen ikke selv vil tage ansvar for konsekvenserne af skattestoppet.
Ikke mindst er Venstre jo fuldstændig paralyseret af tanken om, at vælgerne på et tidspunkt skal finde ud af, hvad der ligger i regeringens økonomiske politik.
Men på et tidspunkt kommer sandheden frem.
Regeringen vil blive indhentet af realiteterne.
I SF ønsker vi en videreudvikling af velfærdssamfundet.
Vi er fuldt ud bevidste om, at det her ikke bare er et spørgsmål om penge.
Men man stikker vælgerne blår i øjnene, hvis man hævder, at det er ligegyldigt, om der er økonomiske ressourcer eller ej.
Vi har derfor heller ikke deltaget i konkurrencen om at give flest skattelettelser.
Vi er til enhver tid villige til at diskutere en omfordeling af skattebyrden, men det er for os langt vigtigere at sikre bedre velfærd end lavere skatter.
I hele den debat om væksten i de offentlige udgifter, skattetrykket, ligger jo i virkeligheden en meget vigtig værdidebat om den samfundsudvikling, vi vil have.
Lad mig tage et enkelt eksempel.
Det sker i en situation, hvor der bliver skåret ned på deres legepladser i kommunerne, hvor der bliver skåret ned på deres daginstitutioner, og hvor der bliver skåret ned på deres skoler.
Der synes jeg, vi er nødt til at diskutere, hvilket samfund vi vil have.
Vil vi have et samfund, hvor vi virkelig giver muligheder for, at det private forbrug hos børnene skal udvikle sig gennem alt det her fine legetøj, elektroniske legetøj, de har?
Eller vil vi også satse på, at de får en ordentlig uddannelse, at de har ordentlige legepladser, at de har ordentlige daginstitutioner, at de har grønne områder, at de har nogle fællesfaciliteter?
Det er for os at se en meget vigtig værdidebat.
Regeringen satser på en langt større stigning i det private forbrug end i det offentlige forbrug.
Så vidt jeg husker, er den fire gange så stor i fremskrivningerne frem til år 2010.
Også det er udtryk for: Hvad det er for et samfundssystem, vi skal have?
Skal vi have flere fine biler, vi kan køre rundt i, flere dyre huse, vi skal bo i, eller skal vi også have nogle ordentlige skoler, hvor vores børn kan blive uddannet, nogle ordentlige daginstitutioner, hvor de kan blive passet, nogle ordentlige kulturelle tilbud, så vi kan udvide vores horisont på det område?
For det handler om, hvad det er for et samfund, vi vil have.
Vil vi have et samfund, hvor der er stærke fællesskaber, hvor der er solidaritet, hvor der er mulighed for, at vi i fællesskab kan udvikle nogle ting med hinanden, i stedet for at vi lukker os inde på vores egne små værelser og bare udvikler os der?
Vi er optaget af, hvordan børn kan udvikle sig.
Debatten om den sociale arv var jo en debat, statsministeren tog op under åbningsdebatten.
Det var noget af det mere positive, han har sagt, i hvert fald i udgangspunktet.
Men det var faktisk positivt, at han tog fat i det.
Men så kommer jo problemet, når han siger, at det, det drejer sig om, er, at man skal kunne gå fra at være bistandsklient til bankdirektør.
Jeg vil godt høre, om regeringen har tal på, hvor mange bistandsklienter der er blevet bankdirektører, siden regeringen kom til.
Ville det ikke være en idé, om man fik den her diskussion gjort lidt mere seriøs end det her lidt primitive billede, sådan en eller anden variant af den amerikanske drøm om en fattig dreng, der bliver Joakim von And, og at vi så i stedet får en meget mere nuanceret diskussion af den, kan man sige, komplekse, af den komplekse problemstilling, som ligger i det her?
Der er intet fra regeringen.
Jeg har spurgt flere gange tidligere i dag.
Jeg hørte meget nøje på statsministeren.
Jeg har forsøgt at udfritte, hvad det er, der kommer.
Intet.
Det interessante er jo, at der blev sagt stort set det samme under åbningsdebatten.
Der er ikke kommet noget.
O.k., nu må vi tage regeringen på ordet.
Og som sagt, hvis der er noget at tage fat på, hvis der lægges op til forhandling omkring det her vigtige socialpolitiske problem for vores børn, for fremtiden, for en ordentlig samfundsudvikling,
så er vi villige til at forhandle det til hver en tid. Så må vi bide i os, at vi ikke bryder os om denne regering.
Problemet er for vigtigt til, at vi skal sætte os hen og surmule over det. Arbejdsløsheden er begyndt at stige igen.
Det er interessant.
Jeg har fået oplyst, at der i dag er kommet tal fra Danmarks Statistik, som viser, at der er sket et fald i beskæftigelsen på 20.000 i første kvartal af 2003, og at beskæftigelsen nu ligger markant under, hvad Finansministeriet har skønnet indtil videre.
Det tyder jo på, at vi her står over for et problem.
Det er måske også derfor, at regeringen er, om jeg så må sige, sådan lidt famlende i forhold til at skulle forholde sig til arbejdsløshedsproblemet.
jeg hørte statsministeren og Venstres ordfører tidligere i dag.
Regeringen har indtil for få dage siden afvist at ville lave noget, der ligner et særligt indgreb i forhold til arbejdsløsheden.
Så for et par dage siden melder beskæftigelsesministeren ud, at man vil fremrykke offentlige investeringer.
Pludselig er det et problem.
Og man kan ikke fortolke det anderledes, end at man er blevet påvirket af vores vedvarende pres for, at det her skal tages op igen. Når man så hører Venstres ordfører, kan man da kun få det indtryk, at det er ikke noget, man tager alvorligt alligevel.
Det var jo en stor afvisning af, at der var behov
for en lempelse af finanspolitikken.
Men det er jo ellers det, som vi har hørt fra beskæftigelsesministeren at der skulle være tale om.
Derfor må jeg sige, at de arbejdsløse må altså være meget forvirrede efter debatten i dag.
De får forskellige forvirrende meldinger fra regeringen omkring arbejdsløsheden.
Den har et støtteparti, Dansk Folkeparti, der er tindrende ligeglad med det her problem og først begynder at nævne det, efter at de er blevet presset til det i flere omgange.
Der er et flertal i Folketinget, der ikke tager de arbejdsløse alvorligt.
Det er sandheden i det.
Og anderledes kan jeg ikke konkludere den totale forvirring, der er omkring det her punkt. Der vil jeg sige: Vi tager det her alvorligt.
Som venstrefløj er vi levende optaget af, at så længe vi har arbejdsløshed i det her land, er det uacceptabelt.
Arbejdsløsheden er ikke en naturlov; arbejdsløsheden er samfundsskabt.
Arbejdsløsheden kan bekæmpes, kan fjernes, hvis vi vil.
Og vi helmer ikke, før vi har fjernet arbejdsløsheden i det her land.
Det er en byrde for de mennesker, der sidder uden for fællesskabet, fordi vores fællesskab i høj grad er defineret ud fra vores plads på arbejdsmarkedet.
Sådan er vores kultur.
Derfor er der på den ene side økonomiske problemer, men der er også psykologiske problemer i at være udenfor.
Man føler sig udenfor; man er udenfor.
Derfor vil vi gøre vores til at presse regeringen til at tage det her alvorligt.
Det drejer sig om fremrykning af investeringer, men det drejer sig også om, at vi ser på de mange højtuddannede, som ikke kan få et job, som går 8-9 år på en videregående uddannelse, og som så går ud til arbejdsløshed, og hvor vi spilder ressourcer på at uddanne mennesker i 8-9 år, uden at de kan bruge uddannelsen efterfølgende.
Det er da fuldstændig uacceptabelt, når man så ved, at der er mange, især i staten, der arbejder over, at der er et kolossalt overarbejde i staten, at alle, der kender nogen, der arbejder i den offentlige sektor, ved, at der er
kolossalt arbejdspres på grund af de nedskæringer, der har været.
Der er mange steder, hvor der er
lang sagsbehandlingstid.
Der er jo ingen mennesker, der i længden kan holde til det.
Det drejer sig også om arbejdsmiljøet i staten.
Derfor kunne man bruge den her anledning til at sige: Vi skærer ned på overarbejdet, og så ansætter vi nogle flere af de mange arbejdsløse nyuddannede akademikere i den offentlige sektor.
Det drejer sig om grønne job.
Vi har problemer med vores grundvand.
Hvis det fortsætter som i øjeblikket, kan vi ikke længere drikke vand fra vandhanen.
Jeg skal sige Folketinget én ting: Rent vand fra vandhanen er en menneskeret, og det er fuldstændig uacceptabelt, hvis vi får et samfund, hvor man åbner for vandet, og så kan man ikke drikke af det.
Det er et gode, vi har haft i det her samfund i århundreder.
Selv når den fattige kom til et sted og skulle have vand, kunne han få det.
Det er en historisk ret, vi har.
Derfor skal vi tage det alvorligt, at vi efterhånden er ved at få grundvand, hvor vi ikke længere kan have rent vand i vandhanen, hvor vi skal hen og købe vand på flasker, og jeg ved ikke hvad.
Det drejer sig om landbruget, der forurener.
Det drejer sig om, at der er masser af gift i jorden, der skal renses.
Hvorfor går man ikke i gang med en storstilet plan for at redde det danske drikkevand, med at få jordrensningsprojekter i gang, med at få presset landbruget til at forurene mindre, med at få haveejerne til at forurene mindre og i det hele taget tage det her alvorligt?
Der er masser af job i det.
Jeg synes, at man i langt højere grad skulle sammenkoble en tænkning omkring beskæftigelse og miljø.
Det drejer sig også om regeringens klimastrategi, hvor man fuldstændig har opgivet at være foregangsland omkring målsætninger for CO2-udslip.
Man køber i stedet varm luft i Rusland uden at tænke på, at man på den ene side mister den førerposition, man har haft, og på den anden side mister nogle erhvervsmuligheder, man også har haft.
F.eks. er vindmølleproduktionen i Danmark jo opstået, fordi vi er nogle på venstrefløjen, der år efter år efter år gik imod flertallets satsning på atomkraft i det her land.
Det skabte et grundlag for vedvarende energi; det skabte et grundlag for en industri; det skabte et grundlag for i tusindvis af arbejdspladser.
Det er den tænkning, man er ved at sætte fuldstændig over styr ved den bevidstløse læggen sig på ryggen for nogle sorte synspunkter, hvor man ikke længere vil tage klimamålsætningerne alvorligt og i stedet for at leve op til klimamålsætningerne køber varm luft i Rusland.
Planerne om at sælge almene boliger er jo typisk for den her regering.
Det er igen et spørgsmål om, at man ikke vil fællesskabet; man vil det individuelle.
Man vil styrke de mennesker, der har penge.
Man vil styrke valgfriheden for de mennesker, der har mulighed for at købe deres egen bolig.
De, der bliver taberne, er dem, der ikke har pengene til at deltage i det her.
Det er udtryk for en boligpolitik, der bliver stadig mere asocial.
Den er asocial i forvejen, men den bliver endnu mere asocial, hvis regeringens forslag om salg af almene boliger bliver gennemført. Salget af almene boliger er ikke en forudsætning for at få mere boligbyggeri.
Det er jo nonsens at hævde, at det er en forudsætning for det.
Boligbyggeriet skal op under alle omstændigheder.
Der er jeg fuldstændig enig med de borgerlige, der siger, at der kan man også kritisere den tidligere regering.
Det var en katastrofe, som den skar ned på bygning af almene boliger.
Men det er ikke nogen undskyldning for denne her regering, der jo slet ikke sætter nok gang i boligbyggeriet, og på den anden side så vil bruge de her asociale forslag til at finansiere det.
Det er udtryk for et menneskesyn, et samfundssyn, som vi er dybt uenige i.
Det afspejler sig jo også i, at vi ikke er regeringens mest markante støtteparti i denne folketingssamling.
Det har vi ikke været, og det har vi det sådan set udmærket med.
På den anden side vil jeg sige, at hvis der er mulighed for at lave noget med regeringen på de sociale områder, som vi finder vigtige, er vi til enhver tid villige til at indgå
i forhandlinger.