Anne Grete Holmsgaard (SF), 2006-03-21:
Jeg vil godt blive ved prostitutionen.
Jeg vil godt starte med et par citater, som jeg synes er rigtig gode: »Ligestilling af kvinder og mænd gør Danmark til et rigere samfund, både økonomisk og kulturelt.
Økonomisk bliver vi rigere, fordi ligestilling er en forudsætning for at bruge alle talenter og øge væksten.«
»Kulturelt bliver vi rigere, fordi ligestilling er en grundliggende værdi i Danmark – et pejlemærke for, hvad der gør det danske samfund unikt.
Vi skal nedbryde de barrierer, som forhindrer den enkelte kvinde eller mand i at deltage aktivt og lige i samfundet.«
Og det sidste citat: »Mangfoldighed er guld værd«.
Det er meget flot.
Det kunne være skrevet af de fleste af os herinde – nej, der er par stykker i Dansk Folkeparti, måske dem alle sammen, der ikke kunne have skrevet det, men ellers kunne det være skrevet af os alle sammen.
Det er skrevet i ligestillingsministerens afdeling, og det er en del af hendes oplæg, det er en del af de første ord, der står i det.
Jeg synes, det er meget fint.
Og hvis det her virkelig holder, så er det altså ikke på det plan, vi er uenige.
Og der må jeg så sige: Når jeg kigger redegørelsen igennem, er der rigtig mange gode forslag, men det er også tydeligt, at der, hvor det skiller mellem os i oppositionen og regeringen, er ved viften af virkemidler, man er parat til at anvende.
Der er rigtig meget omtale af oplysningsmidler, af pjecer, af kampagner, af konferencer, og det er alt sammen, synes jeg, nødvendigt og vigtigt at gøre, men det er bare ikke tilstrækkeligt.
Det er også nødvendigt at bruge både lovgivning og forpligtende aftaler, hvis det skal rykke.
Dermed siger jeg ikke, at regeringen slet ikke bruger lovgivning, for den er dog trods alt kommet frem til at have lavet et forslag til ligelønsstatistik, som ganske vist kun dækker en mindre del af arbejdsmarkedet, men som dog er en lille tilbagevenden til noget, man ellers totalt havde afviklet.
Problemet er bare, at hvis man sådan lidt mere systematisk fravælger at bruge lovgivning og fravælger at bruge forpligtende aftaler, som regeringen desværre endnu har gjort det, kan man ikke få tingene til at rykke sig afgørende, for det klarer man ikke alene med oplysning.
Vi var ikke kommet så relativt langt, som vi rent faktisk er kommet, hvis vi ikke også havde været villige til at bruge lovgivningsinstrumentet.
Det var den tidligere borgerlige regering i øvrigt indstillet på, og den gjorde det rent faktisk også.
Nogle af resultaterne af det lovgivningsarbejde går i øvrigt igen i det, ministeren skriver i sin redegørelse, bl.a. i spørgsmålet om en øget andel af kvinder i råd, nævn og udvalg, for bare at nævne et af eksemplerne, men det er simpelt hen nødvendigt at bruge de andre virkemidler også.
Og jeg håber selvfølgelig, at vi kan rykke regeringen med hensyn til det her.
Indtil videre må jeg desværre sige, at det ikke er lykkedes ret godt.
Vi har selv, og det er en samlet opposition – Socialdemokrater, Radikale, SF og Enhedslisten – foreslået på barselområdet, at der skal være en 3-måneders-ret til faderen til barsel.
Og hvorfor har vi gjort det?
Ja, vi har gjort det af flere årsager.
For det første har vi kunnet konstatere, at den udvidelse af barselorloven, der blev gennemført under den her regering for ganske få år siden, faktisk har ført til, at forskellen på fars og mors barsel er øget, og ikke, at den er mindsket.
Jo, det er rigtigt, at fædrene tager en lillebitte smule mere barsel, men forskellen er altså stadig væk øget.
Det går den forkerte vej.
For det andet har vi også gjort det, fordi vi mener, at moderne mænd selvfølgelig skal have en ret til deres egen orlov.
Vi har gjort det af hensyn til børnene, fordi vi mener, at de skal have en ret til både deres far og mor.
Og vi har også gjort det for at sige til kvinderne, at de også skal give slip der, hvor de selv er med til at forhindre, at faderen tager noget mere barsel.
Det er blevet afvist af regeringen, og jeg vil sige, at i sprogbrugen bliver det ofte pakket ind i begrebet kvoter, som får de fleste menneskers hænder sådan lidt ud på afstand, men det er ikke kvoter, det handler om.
Det handler om noget andet.
Vi har også i SF flere gange foreslået, at man for at få hul på problemet med meget få kvinder i ledelse i den private sektor indgår forpligtende aftaler med virksomhederne, altså med det private erhvervsliv.
Det kan enten være med de store virksomheder, eller det kan være med brancher.
Jeg kunne høre på hr. Troels Lund Poulsen, der er Venstres ordfører på området, at han faktisk også havde det lidt dårligt med, at der er så få kvinder i ledelsen i private virksomheder, men at han måske ikke helt er parat til at tage forpligtende aftaler i brug endnu.
Ministeren stod og sagde, at hun vil have en fordobling af antallet af kvinder i bestyrelseslokalerne.
Ja, det er selvfølgelig en del af det.
Men er ministeren så også rede til at gå det bløde skridt videre, der hedder at indgå en aftale?
Vi har foreslået en mellemvariation, som jeg egentlig mener burde ligge lige på den flade til regeringen, nemlig at indgå en forpligtende aftale.
For man slår jo på flere områder selv på, at det er et instrument eller en metode, man foretrækker frem for så mange andre ting.
Men indtil videre må jeg så konstatere, at det er blevet afvist.
Efter vores mening skal en ligestillingsminister være en person, der kombinerer det at gå foran, også foran sin egen regering, med det at være vagthund over for resten af regeringen, altså en vagthund over for ministrene.
Det er en meget krævende opgave, men det er også en meget vigtig opgave, som det er vigtigt at tage på sig, altså at man rent faktisk går videre og også sender signaler ud til omverdenen om, at man er villig til at gå videre.
I redegørelsen står der også: »I kraft af globaliseringen kan vi tilbyde resten af verden vores ideer og udvikling båret af en grundværdi om, at kvinder og mænd har lige værd og skal have lige muligheder.«
Ja, nu ligger det nok lidt tungt med at overbevise ret mange i omverdenen i øjeblikket om, at vi er særlig gode, men citatet fortsætter sådan: »Samtidig skal vi vende blikket ud i verden og lære af erfaringerne med ligestillingsarbejdet i andre lande.«
Og det er faktisk der, hvor vi står i øjeblikket.
Vi er ikke længere førende på det her område.
Vi har været det, nu skal vi til at lære af andres erfaringer.
Og der synes jeg altså, at det er synd, hvis man bare fortsætter med at afvise de gode resultater, man har i bl.a. Island, Norge og Sverige på barselområdet, og også afviser de ting, man gør i Norge og har gjort under en i øvrigt borgerlig regering, hvor man sagde til det private erhvervsliv: Nu vil vi have flere kvinder ind både i de egentlige daglige ledelser og i bestyrelserne, og vi vil have plejet talenterne.
Er det virkelig så farligt?
Hvis man vil noget på det her område, så bliver man jo også nødt til at bruge nogle midler, som rent faktisk skubber i den retning, man ønsker at gå, og der er det hele tiden at basere sig på oplysning, som skal ske helt uden lovgivning eller næsten uden lovgivning, altså simpelt hen ikke tilstrækkeligt.
Jeg vil også godt bruge et par ord på diskussionen om prostitution og om det, ministeren selv kaldte det moderne slaveri, altså handelen med kvinder og børn og i nogle tilfælde også med mænd.
Om prostitution: I SF har vi diskuteret prostitution meget, og vi har lagt os fast på, at vi støtter en svensk model, altså en model, hvor man kriminaliserer købet af prostitution.
Det har vi ikke gjort, fordi vi mener, at det er vigtigt at få prostitutionskøbere buret inde.
Vi har gjort det med nogle af de samme motiver, som vi i sin tid havde, og som inspirerede os, da vi afskaffede revselsesretten, hvor vi sagde: Her er et signal, vi skal sende ud.
Når vi afskaffede revselsesretten, og der endelig blev et flertal for det i Folketinget, var det jo ikke ud fra et eller andet ønske om, at man skulle dømme forældrene, men ud fra et ønske om at sende et meget klart signal ud i samfundet.
Vi ønsker at sende et meget klart signal ud i samfundet om, at prostitution er ødelæggende for kvinderne og for de børn, der er trukket ind i det, og også for de mænd, der deltager i det.
Den anden årsag er den, jeg har nævnt tidligere, nemlig at der er meget, der peger på, at det har betydet, at det svenske marked – hvis man kan bruge den terminologi her – er blevet uinteressant for de meget stærkt organiserede internationale menneskehandlere, og det mener jeg faktisk tæller virkelig meget, at man kan udtørre sit marked.
Det er klart, at vi godt er klar over, at man ikke kommer frem til kriminalisering af køb af prostitution sådan fra den ene dag til den anden dag, det tager lang tids diskussion.
Der vil jeg så sige, som vi har diskuteret her, og som fru Lone Dybkjær har været ret konsekvent inde på, nemlig at det er meget vigtigt, at den diskussion bliver taget i alle partier og bliver taget på et solidt grundlag.
Til sidst vil jeg sige om det moderne slaveri, at jeg synes, at ministerens forklaring var lidt smal, da hun sagde, at – ja, hun sagde to ting.
Den ene var, hvad jeg synes er positivt, at man er villig til at se på, om 15-dages-reglen stadig væk skal opretholdes.
Sagt med andre ord: Skal vi ikke sikre, at kvinder, der når til en situation, hvor de rent faktisk slipper ud af prostitutionen og giver oplysninger om den, kan beskyttes her i landet i mere end 15 dage, inden de kommer tilbage til deres hjemland?
Det andet, hun sagde, var, at det ikke var sikkert, det var nødvendigt, for der var faktisk en meget stor del af de 54 kvinder, man nu har huset i kort tid, der kun var her i 6 dage.
Derfor har kvinderne meget travlt.
Så jeg vil sige, at det faktisk er sagens kerne.
Og hvorfor er det egentlig så farligt at give lidt los på de 15 dage?