Søren Espersen (DF), 2006-05-24:
Der er jo ingen tvivl om, at det er tegningesagen, der er årsagen til denne forespørgsel.
Jeg kan høre, at den allerede er blevet omdrejningspunktet for diskussionen, og det er sådan set udmærket, at det også bliver en debat om dialog.
Da jeg læste ministeriets analyse, faldt det mig i øjnene, at konklusionen i forbindelse med tegningesagen netop slog fast, at sagen har gjort dialog yderligere nødvendig, fordi Danmark i de arabiske lande er blevet udsat for et imageskifte, og at opfattelsen af Danmark i de arabiske lande er ændret til det negative som et resultat af sagen.
Det er et gennemgående træk i analysen, at der fokuseres på Danmarks ramponerede image i de arabiske lande som årsagen til, at der nu for alvor må gøres noget fra dansk side med hensyn til dialogen.
Jeg kunne egentlig godt have tænkt mig, at analysen også havde beskæftiget sig med det modsatte, altså hvordan de arabiske landes image mon er blevet ændret i Danmark som følge af tegningesagen.
Hvordan mon det arabiske image har det blandt danskerne, efter at vi har oplevet den ene gruppe arabere efter den anden håne Dannebrog, og efter at araberne har boykottet vores varer?
Hvordan mon danskerne er begyndt at opfatte araberne, efter at de har truet danske statsborgere på livet, så disse danskere måtte flygte over hals og hoved?
Jeg kan ikke henvise til nogen meningsmåling i den anledning, men jeg tør godt vædde på, at hvis den måling blev foretaget, ville det vise sig, at det arabiske image i Danmark – ja, i alle vestlige demokratier – har det virkelig elendigt efter tegningesagen.
Men der altså ingen arabiske regeringer, der af den grund har sat et dialogarbejde i gang for at forbedre det elendige image, de har, og der er ikke nogen regering i Arabien, der lancerer et initiativ svarende til det danske for at søge forsoning.
Sådan noget vil være utænkeligt fra arabisk side, for sådan tænker man ikke i den arabiske verden.
Der føler man sig af princip som den forurettede part, og så stor er forskellen på vores og deres verden, at selv om vi hverken har brændt deres ambassader ned, forhånet deres flag, boykottet deres varer eller er fremkommet med dødstrusler, men det derimod er dem, der har gjort det mod os, er det alligevel os, der hele tiden tager initiativ til dialog og oven i købet betaler for det.
Så stor er forskellen på vores og deres verden, at selv om Danmark er konfliktens offer, og den arabiske verden er gerningsmanden, er det os, der elskværdigt rækker hånden frem til forsoning og dialog og tilmed betaler.
Selv om det, hvis man lige tænker tanken igennem, lyder mærkværdigt, er vi her ved selve kernen i, hvordan ægte demokratier optræder i modsætning til feudale diktaturer.
Man kan kalde det, vi foretager os, når vi generøst fortsætter initiativet, naivt, men jeg vil hellere betegne det arabiske initiativ som sympatisk, for det er sympatisk, at vi i demokratierne mod alle odds kæmper videre for det, vi tror på, og at vi stædigt mod alle odds holder fast ved, at der selv i de arabiske lande må være en mulighed for folkestyre og udvikling.
Samtidig er initiativet en væsentlig del af dansk sikkerhedspolitik.
Det er baggrunden for, at Dansk Folkeparti trods svære overvejelser accepterer en fortsættelse af det arabiske initiativ.
Vi accepterer det ikke mindst, fordi regeringen har ladet os forstå, at ud over at vi kan medvirke positivt til demokrati og udvikling i de arabiske lande, er en fortsættelse af initiativet samtidig af stor betydning for Danmarks sikkerhed.
Det er simpelt hen, sådan som vi ser det, til Danmarks fordel, at så mange lande som muligt bliver demokratiske lande.