runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Anne-Marie Meldgaard (S), 1998-10-22:
Jeg kan sådan set kun beklage, at Fremskridtspartiet ikke vil være med til at støtte regeringens bestræbelser på at få skaffet mere arbejdskraft til det erhvervsliv, som har det så svært. Jeg bliver nødt til at spørge hr. Fransgaard, om det ikke er rigtigt, at der er skaffet 180.000 nye arbejdspladser de seneste 5 år, at erhvervslivet faktisk råber på kvalificeret arbejdskraft og netop siger, at mangel på kvalificeret arbejdskraft er årsagen til, at de har det svært med hensyn til konkurrenceevnen.
De kunne faktisk præstere meget mere og også eksportere meget mere, hvis de havde en veluddannet arbejdsstyrke at tage af, samtidig med at der også tales om flaskehalse på visse områder.
Jeg skal også spørge, hvorfor Fremskridtspartiet ikke kan støtte forslaget.
Det aktiveringsforslag, som er indeholdt i det, knytter sig jo præcis til faglært arbejdskraft, og at det er længerevarende uddannelser, vi skal have i gang, og det er jo præcis det, der efterspørges.
Det vil jeg gerne have et svar på.
Anders Samuelsen (RV), 1998-10-22:
Til fru Jette Gottlieb: Det væsentligste ved, at vi ligestiller rettighederne for de 50-54-årige, er, at vi på den måde signalerer, at vi ikke længere går ud fra som en næsten given sag, at hvis man ender i arbejdsløshed, når man har passeret de 50, eller umiddelbart før man fylder 50, kommer man bare ikke i arbejde mere.
Det er et spørgsmål om at sende nogle holdningssignaler, og det kan vi fuldt ud støtte fra Det Radikale Venstres side.
Jette Gottlieb (EL), 1998-10-22:
Den radikale ordfører spurgte retorisk, om det bedste, man kunne gøre for de ledige, var at lade dem være i fred, og dertil vil jeg sige, at det har jeg ikke hørt nogen gøre sig til talsperson for.
Tværtimod vil jeg sige, at det bedste, man kan gøre for de arbejdsløse, er at tilbyde dem arbejde.
Og det, der er problemet i de stramninger, der nu foregår, er jo, at der ikke er én af de stramninger, der i sig selv fører til et rigtigt arbejde.
Specielt hæfter jeg mig ved de initiativer, der tages
for de 50-54-årige
, og dér vil jeg godt spørge, om den radikale ordfører i modsætning til de socialdemokratiske ordførere er vidende om, at nøjagtig de samme rådighedsregler og nøjagtig de samme aktiveringsregler i aktivperioden gælder for den 30-årige, den 51-årige og den 58-årige, og at der altså er tale om, at man vil lave andre bestemmelser, hvis man ønsker at gøre det på en anden måde.
Og jeg kan henvise til, at den regel om aktivering, som gælder for alle andre, selvfølgelig også gælder for en 50-årig, en 51-årig og en 52-årig i aktivperioden.
Ønsker man, at en person skal i aktivering i 12 år, altså i 12 års uafbrudt aktivering?
Er det det, der er meningen, når man siger, at dermed opnår man at bringe de pågældende nærmere til et normalt arbejde?
Er det det, der er forestillingen?
Ole Vagn Christensen (S), 1998-10-22:
Nu kunne man jo være lidt fræk eller lidt frimodig og tillade sig at spørge: Hvem var det, der havde cd-afspilning her?
Jeg mener, at vi har haft hele hr. Ole Sohns indlæg i korte bemærkninger til mit ordførerindlæg, og så fik vi det igen her for anden gang, og derfor var det jo ikke svært at vide, hvad det var, hr. Ole Sohn ville sige i sin ordførertale.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at jeg rejste mine spørgsmål til hr. Ole Sohns tale, efter at han havde talt.
Margrethe Vestager (RV), 1998-10-22:
Hvis vi skal skabe verdens bedste, danske uddannelsessystem, skal vi være loyale mod de traditioner og de holdninger, som har præget danske uddannelser, lige siden de blev tænkt.
Men samtidig har vi muligheden for at inddrage de ønsker, vi har til det samfund, som vi gerne vil skabe, de værdier, de muligheder, det livslange uddannelsesperspektiv, som jeg tror de fleste er enige i.
Jeg synes, det er afgørende, at man ser uddannelse som et dobbeltprojekt, både for den enkelte og for samfundet, og jeg kan ikke anerkende, at der skulle være en modstrid mellem de to ting.
Vi har som samfund en interesse i, at alle uddanner sig.
Og hvis nogen skulle være blevet forvirrede - det gælder specielt De Konservative - så har regeringen ikke opgivet målsætningen om uddannelse til alle.
Vi ser tværtimod uddannelse som vejen til et stadig bedre liv, et stadig bedre arbejdsliv og et stadig bedre personligt liv.
Men vi ser uddannelse som meget mere end det, vi har set tidligere.
Det, man kan se nu, er nye undervisningsmetoder, ny faglighed, ny pædagogik udvikle sig og give muligheder til nogle, som før ansås for at være tabt på uddannelsesinstitutionen.
Hvad kvalitet er, er selvfølgelig vanskeligt at sige, men jeg synes måske, at der i dag har været en vis gåen henover, at kvaliteten, den faktiske, indholdsmæssige kvalitet må defineres på den enkelte institution og i forholdet mellem lærere, elever og ledelse på institutionen.
Vi mener ikke, at Folketinget eller ministeren kan sidde og lave detaljerede planer, men skal give rammer og muligheder.
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-10-22:
Hr. Brian Mikkelsen henviste i sit indlæg til, at der foreligger den ene internationale rapport efter den anden, der viser, at børn i Danmark klarer sig dårligere, og i sine konkluderende bemærkninger sagde hr. Brian Mikkelsen, at det glider ned ad bakke. Jeg vil gerne sige først, at vi er tilhængere af, at der foretages internationale sammenligninger, og at vi også er helt med på, at vi skal tage ved lære af dem, og at vi skal registrere, hvor vi er dårligere.
Men når nu hr. Brian Mikkelsen bygger det hele op på, at der foreligger en sådan stribe af rapporter, kan jeg huske, at der var en undersøgelse i 1991, der viste, at man i 3. klasse læste dårligere end andre steder, men at man i 7.-8. klasse var på højde med niveauet andre steder, både i matematik og i naturfag.
I 1995-96 viste en international rapport, at danske skolelever på gymnasieniveau faktisk lå næsten i top, hvad angår matematik.
Jeg vil godt spørge: Hvad er det for en stribe rapporter, hr. Brian Mikkelsen kan henvise til, der skulle dokumentere, at det danske uddannelsessystem er så elendigt, som hr. Brian Mikkelsen beskriver det?
Ove Hygum (S), 1998-10-22:
Jeg vil beskæftige mig med kvalitet på AMU.
Man bestræber sig i AMU-systemet på at udvikle og gennemføre relevante efteruddannelsestilbud til personer, som aldrig har fået en grunduddannelse, og til personer, der har fået en erhvervsuddannelse, men som har brug for opkvalificering.
Vi bestræber os altid i AMU-systemet på, at uddannelserne indholdsholdsmæssigt lever op til de krav, der stilles, ikke kun fra virksomhedernes side, men også fra arbejdsformidlingens side.
AMU-uddannelsernes indhold skal gerne afspejle det aktuelle arbejdsmarkeds kvalifikationsbehov.
For AMU's vedkommende er kvalitetssikringen af uddannelsernes indhold en del af selve AMU-konceptet.
AMU-uddannelserne er, som de fleste ved, partstyrede.
Arbejdsmarkedets parter er medansvarlige og garanter for, at AMU-udviklingen og uddannelsernes aktualitet og indhold stemmer overens med arbejdsmarkedets og dermed også arbejdskraftens uddannelsesbehov.
Arbejdsmarkedets parter har bl.a. ansvaret for at beskrive og definere efteruddannelsesbehovene og udvikle selve uddannelserne.
I beskrivelsen af hver enkelt uddannelse tages der nøje stilling til, hvad de enkelte uddannelser skal indeholde, hvordan uddannelserne skal gennemføres, og hvilke målgrupper de er rettet mod.
Der tages stilling til, om uddannelserne primært er rettet mod personer, der i forvejen har en uddannelse og er i arbejde, eller om uddannelserne er tilrettelagt ud fra visheden om, at deltagerne har haft forudgående lang ledighed, kort eller ingen forudgående skolegang, eller om man er flygtning.
Skolerne har ansvaret for, at de enkelte uddannelser gennemføres kvalitetsmæssigt forsvarligt både med hensyn til afholdelsesformer og udstyr og ikke mindst med hensyn til, at lærernes pædagogiske og faglige kvalifikationer lever op til nogle minimumsstandarder set i relation til AMU-målgruppens skoleforudsætninger, og derfor gøres der på AMU-området meget for at videre- og efteruddanne lærerne.
Vi har på AMU-området iværksat en lang række kvalitetssikrende initiativer, som følger op på skolernes arbejde og undervisning.
Skolerne skal i dag evaluere undervisningen og dokumentere kvaliteten på en række skolers nøgleområder.
Evalueringen ude på skolerne bruges både som et ledelsesværktøj til at forbedre indsatsen og som et dokumentationsredskab for at finde ud af, om AMU-uddannelserne lever op til AMU-lovens målsætning.
Jeg tror, det er vigtigt, at vi bestræber os på at videreudvikle kvalitetsarbejdet.
Bedre kvalitets- og effektopfølgning skal sikre, at uddannelsesindsatsen til stadighed afspejler arbejdsmarkedets og arbejdskraftens uddannelses- og kvalifikationsbehov.
Om sammenhængen og ressourceudnyttelsen er det min opfattelse, at dette bedst sikres gennem et effektivt samarbejde mellem de forskellige uddannelsesordninger.
Det er vigtigt, at man lokalt samarbejder om at løfte uddannelsesopgaverne.
En bedre arbejdsdeling er med til at minimere overlappet i uddannelsesudbudet og er dermed også medvirkende til effektiv ressourceudnyttelse. Et helt centralt krav til fremtidens uddannelsesindsats er samarbejde.
Samarbejdet skal sikre sammenhæng og samspil mellem uddannelses- og arbejdsmarkedspolitikken.
Susanne Clemensen (CD), 1998-10-22:
Hr. Aage Frandsen nævnte, at når så mange vælger 10. klasse på efterskole, må det være, fordi 10.-klasses-efterskolen har noget at tilbyde, som de unge har behov for, og det ser SF som noget meget positivt. Jeg vil gerne sige, at jeg ikke synes, det entydigt er så positivt, som SF fremstiller det, for efter min mening viser det noget om, at det er en falliterklæring for folkeskolen, hvis så mange unge vælger l0. klasse på en efterskole.
Derfor vil jeg gerne spørge SF, om det ikke var positivt, hvis vi fik nogle af de elementer fra 10. klasse på efterskole ind i eftermiddagstimerne på folkeskolen, sådan som CD foreslår.
Niels Helveg Petersen (RV), 1998-10-22:
Jeg vil gerne knytte an til hr. Ole M. Nielsens bemærkning.
Jeg er meget enig.
Det er sådan set meget væsentlige forslag, vi har behandlet her, og jeg glæder mig også over, at vi har kunnet finde så stærk tilslutning.
Det gælder jo også dette forslag.
Lad mig sige til de ordførere, der har rejst spørgsmål, først til hr. Dahlgaard, at de reaktioner, vi har fra Færøerne og Grønland, har været positive.
Vi vil være blandt de første, der ratificerer, sådan skal det selvfølgelig også være.
Danmark er traditionelt meget hurtig til at ratificere de aftaler, vi indgår.
Hvis jeg må minde om, at det også gælder f.eks. Amsterdamtraktaten.
Vi var nr. 4 til at ratificere efter folkeafstemningen.
Sådan skal det selvfølgelig være.
Hvad angår fru Gottliebs bemærkning om Indien, så har jeg personlig svært ved at finde nogen god undskyldning for den politik, Indien indledte med prøvesprængninger, og jeg synes også, at man kan se af den debat, der er fulgt i Indien, at det er en beslutning, der nu fører til stærk debat
og kritik fra oppositionen mod den indiske regerings beslutninger
Danmark har igennem årene med bred tilslutning her i Folketinget arbejdet aktivt for en traktat, der forbyder atomprøvesprængninger.
Danmark var blandt de første til at underskrive, da traktaten blev åbnet for undertegnelse den 24. september 1996, og det er vigtigt, at Danmark også er blandt de første til at ratificere.
Det er et godt signal.
Jeg takker for Folketingets tilkendegivelse.
De Forenede Nationers traktat om et altomfattende forbud mod atomprøvesprængninger
er kun én af flere internationale aftaler, der skal hindre spredning af atomvåben og sikre kontrollen med masseødelæggelsesvåben.
Jeg vil nævne aftalen
om ikkespredning af atomvåben, den såkaldte NPT-traktat fra 1968, forlænget på ubestemt tid i 1995
Jeg vil nævne konventionen om kemiske våben, som Folketinget ratificerede i 1995, og nu denne traktat. Men der er behov for mere.
På nedrustningskonferencen i Genève blev man i august i år enig om at begynde forhandlinger om et forbud imod produktionen af spalteligt materiale; det er selvfølgelig også noget, vi skal støtte fra dansk side.
Endemålet er, som nævnt af flere ordførere, den fuldstændige afskaffelse af atomvåben.
Ole M. Nielsen (KRF), 1998-10-22:
Også her er jeg stedfortræder, og jeg kan sige, at Kristeligt Folkeparti betragter det her som en vigtig sag.
En hurtig dansk ratifikation kan forhåbentlig være med til at øge presset på de to lande.
Derfor bifalder vi regeringens forslag og gør det med stor glæde.
Vi er også positive over for, at Danmark kan være med til med to målestationer i Grønland at sikre, at traktaten overholdes, når engang den får lov at træde i kraft. Så kan jeg ikke lade være med at udtrykke min glæde over, at sådan fire på hver sin vis ganske betydningsfulde forslag kommer til at virke som helt små sager her i Folketinget, fordi vi er enige om det.
Det er fantastisk.
Thorkild B. Fransgaard (FP), 1998-10-22:
Fremskridtspartiets ordfører er ikke til stede, men jeg kan sige på Fremskridtspartiets vegne, at vi tilslutter os det her beslutningsforslag.
Jeg vil samtidig tilslutte mig de ordførere, der har sagt, at Danmark igennem de kanaler, der er mulige, lægger pres på de resterende lande, så de også tilslutter sig det her forslag.
Jette Gottlieb (EL), 1998-10-22:
Da vores ordfører, hr. Søren Søndergaard, ikke kan være til stede, skal jeg på hans vegne fremføre følgende: Enhedslisten kan selvsagt støtte forslaget. Vi har altid arbejdet for det, samtidig med at vi går ind for en total afskaffelse af atomvåben som sådan. Det nuværende forslag har desværre ikke opbakning fra alle FN's medlemslande, og f.eks. har Indien jo stemt imod forslaget i FN, da det blev vedtaget af generalforsamlingen i 1996.
Det har selvfølgelig specielt betydning, fordi Indien er et af de 44 lande, som enten er i besiddelse af atomvåben
Enhedslisten støtter selvfølgelig ikke Indiens synspunkt, men det er jo oplagt, at Vesten må være selvkritisk om årsagen til det.
Vesten har ikke været villig til at arbejde for afskaffelse af atomvåben som sådan, men primært arbejdet på at begrænse antallet af atomvåbenførende lande.
Jørgen Estrup (RV), 1998-10-22:
Historisk er der en lang tradition for enighed i Folketinget
om den danske politik på a-våbenområdet; en politik, hvor vi har afvist a-våben på dansk territorium
Derfor er det også naturligt, at vi er tidligt ude omkring ratifikationen af det altomfattende forbud.
Og derfor hilser vi fra radikal side velkommen, at det sker nu.
Der er brug for, at vi lægger pres på de lande, som stadig væk mener, at det er vejen frem at foretage forsøg med a-våben, og at det er en del af udenrigspolitikken for de pågældende lande.
Det bør ikke være accepteret på nogen led, og de bør presses det bedste, vi har lært.
Det kan vi gøre gennem vores egen ratifikation.
Dernæst er det selvfølgelig oplagt, at det at forhindre spredningen er et helt afgørende formål.
Det er svært at acceptere for nogle af de pågældende lande, at de skal afstå, når der stadig væk findes a-våbenmagter blandt de større og mere velhavende lande.
Derfor er der en gensidig forpligtelse, som jeg synes vi skal huske, og som også ligger i den forhandling, der var omkring det altomfattende forbud, nemlig at sigtet, målet, faktisk er en afskaffelse af a-våbnene.
Der ligger en forpligtelse på de store velhavende lande også i den sammenhæng, og det er måske en del af forudsætningen for, at de nye magter som Indien, Pakistan eller andre faktisk kan acceptere og bringes til at forstå, at de skal afstå.
Men fra radikal side er vi meget tilfredse med, at vi nu får ratificeret fra dansk side.
Frank Dahlgaard (KF), 1998-10-22:
Det er hr. Aage Frandsens sidste bemærkninger, som kalder mig herop, hvor han gjorde gældende, at han egentlig hellere så linjen fra den tidligere undervisningsminister, og her skulle jeg hilse og sige, at fra Det Konservative Folkepartis side er vi glade for de nye toner, som bl.a. har givet sig udslag i den rapport, der er kommet om kvalitet i uddannelserne.
Nu er det kvalitet, man lægger vægt på, og så vidt vi kan observere, skete der et skift allerede sidste forår, jeg tror, det var i marts måned 1997, hvor man nærmest undsagde den tidligere undervisningsminister og hans ansvarsløse politik, der hed UTA, uddannelse til alle, uanset kvaliteten, og AFEL, ansvar for egen læring, hvilket vil sige, at lærerne, ministeren og forældrene kaster ansvaret fra sig, og så er det eleverne, der selv må tage ansvaret for egen læring.
Sådan skal det ikke være.
Nu er der sat fokus på kvalitet i uddannelserne, og man kunne håbe på, at regeringen ikke bare har mål for, hvor mange der skal ind på ungdomsuddannelserne, og hvor mange der skal ind på de videregående uddannelser, men også konkrete mål for, hvilke krav til kvalitet man ønsker på de forskellige uddannelsesniveauer.
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-10-22:
Til hr. Brian Mikkelsens og fru Birthe Skaarups spørgsmål i forrige runde vil jeg godt sige om spørgsmålet om forældrenes ansvar: Jamen selvfølgelig er det forældrene, der har hovedansvaret for deres børns opdragelse, skolegang osv., men når lærerne i skolen omgås børnene i så mange timer, som de faktisk gør, er det klart, at de har en påvirkning, og derfor skal man også dér lægge vægt på, at man bidrager til elevernes personlige, positive udvikling.
Det er da helt oplagt. Det er ikke et spørgsmål om hverken at flytte ansvaret fra forældre eller på anden måde lade samfundet råde over det hele.
Det er bare en kendsgerning, at sådan er det: skolen vil påvirke eleverne.
Derfor skal det selvfølgelig også indgå, og jeg synes, det er fint, at skolen er opmærksom på det.
Så til hr. Søren Kolstrup om lærernes indflydelse og elevernes indflydelse.
Jeg synes, vi har gode regler for det nu.
Vi drøfter da gerne, om der er behov for at ændre det, men jeg ser ikke nogen modsætning imellem medarbejderindflydelse og elevindflydelse og så en god ledelse.
En god ledelse er netop en, der kan inddrage både medarbejderne og eleverne i de beslutninger og den proces, man skal igennem, eller som undervisningen er.
Færdigheder og kundskaber er et væsentligt element og et nødvendigt element, men hr. Frank Dahlgaard vil jo gerne slå sig til ridder på at være den eneste, der har fundet de vises sten på det område, og at det skulle være hr. Frank Dahlgaard, der har gjort hele Folketinget og hele skolen opmærksom på, at der er noget, der hedder færdigheder og kundskaber.
Det er ikke nyt for os i hvert fald, så det synes
jeg ikke hører hjemme i en saglig diskussion.
Jamen lektier, det er da fint.
Nu synes jeg ikke, vi skal have en pædagogisk diskussion her. Den tager jeg gerne efter 22 års erfaring i folkeskolen, også med hr. Frank Dahlgaard, men jeg synes ikke, vi skal gå ind i det pædagogiske.
Frank Dahlgaard (KF), 1998-10-22:
Jamen det var da dejligt at høre hr. Hans Peter Baadsgaard sige, at de »hårde« færdigheder og kundskaber er nødvendige for, at man kan udvikle sig personligt; for sådan er det selvfølgelig.
Så sagde hr. Hans Peter Baadsgaard også, at han ønskede, at eleverne og de studerende skulle udvikle sig som selvstændige mennesker, og det gør vi vel alle sammen.
Men jeg vil spørge hr. Hans Peter Baadsgaard, om det ikke på grundskoleniveauet forudsætter, at eleverne får lektier for, får hjemmearbejde for, hvor de kan sidde selv og prøve. Det er vel en del af det middel, der skal til for at udvikle selvstændighed: at man sætter grænser for, hvor meget gruppesamarbejde eller gruppearbejde der skal være i skolen, at der også skal være noget selvstændigt, at man sætter grænser for, hvor mange studerende og elever der skal gå op til eksamen eller til prøver gruppevis, og at de også må gå op alene, for ellers får man da ikke selvstændige individer.
Søren Kolstrup (EL), 1998-10-22:
Jeg kan forstå, at hr. Baadsgaard og jeg er enige om, at det er vigtigt fortsat at drøfte den demokratiske kompetence.
Indebærer det, vil jeg spørge hr. Baadsgaard, at man kan forestille sig, at Socialdemokratiet vil arbejde for, at medarbejderdemokratiet, det vil sige lærernes indflydelse, elevernes, de studerendes indflydelse bliver øget?
Det er jo sådan her i 1990'erne, at vi har fået reduceret deres indflydelse, og i stedet har man fået givet mere magt til den såkaldte ledelse.
Stærk ledelse er blevet sådan et kodeord.
Kan jeg forstå hr. Baadsgaard sådan, at vi kan forvente, at Socialdemokratiet vil nedprioritere udtrykket »stærk ledelse« til fordel for de ansattes, elevernes, de studerendes engagement og f.eks. give lærerpersonalet, som det jo havde i gamle dage på en række institutioner, en indstillingsret på væsentlige områder?
Hans Peter Baadsgaard (S), 1998-10-22:
Til fru Christine Antorini vil jeg sige, at jeg ved ikke af, at vi taler om handleplaner i 6. klasse.
Vi taler om i forbindelse med styrkelse af orienteringen, uddannelsesorientering og uddannelsesvejledning, at det måske kunne være hensigtsmæssigt - og vi tror, det er hensigtsmæssigt - hvis eleverne, inden de forlader 9. klasse, har gjort sig nogle forestillinger om og måske også udtrykt det i en uddannelsesplan: Hvad er perspektivet i det, vi nu går og laver?
- måske også have det som motivering for deres sidste år i folkeskolen.
Hvad er perspektivet, og hvad er det, jeg sigter mod?
- sådan at man også ved lidt om, hvad man skal bruge det 10. skoleår til, hvis man vil bruge det 10. skoleår.
Så dér synes jeg, at uddannelsesplanerne har deres berettigelse.
Det er klart, at man ikke kan lave en færdig uddannelsesplan i 6. klasse, men man kan godt begynde pædagogisk at arbejde med eleverne om det at forholde sig til deres egen uddannelse, deres egen skolegang, om, hvordan det går, hvad det er, man skal sætte ind på, osv., osv.
Vi går ikke ind for at rykke 10. klasse over i ungdomsuddannelserne, så det kan jeg hurtigt tilbagevise.
Vi går ind for, at vi bevarer 10. klasse som en mulighed for de elever, der ikke kan, hvad skal vi sige, gøre sig færdige.
Det skal ikke opfattes negativt, men der er nogle elever, der er længere tid om at lære det, andre kan lære på kortere tid, og de skal have en mulighed for at erhverve nogle faglige og personlige kvalifikationer i et 10. skoleår, så de kan bruge det 10. skoleår til netop at få de kvalifikationer, de har behov for for at komme i gang med den ungdomsuddannelse, de i deres uddannelsesplan har gjort sig nogle forestillinger om, at de gerne ville ind i.
Det dér spørgsmål om, hvad man kan pålægge institutionerne i forbindelse med Evalueringsinstituttet: Jamen man kan i hvert fald pålægge dem, synes jeg, at de skal forholde sig til den evaluering og reagere på den.
Det er da det mindste, man kan forlange.
Det er vel også det primære: at man går ind i en dialog.
Og for øvrigt skal det hele jo opbygges på samarbejde og bruges som kvalitetsudviklingsinstrument.
Nu er min tid udløbet, men jeg kan komme tilbage, hvis det er nødvendigt.
Birthe Skaarup (DF), 1998-10-22:
Vi er helt enige i, at vejledningen skal støttes kraftigt i folkeskolen.
Jeg har et spørgsmål til hr. Hans Peter Baadsgaard
også ud fra, at Dansk Folkeparti gerne vil gøre op med ånden fra 68'erne
, og dér er mit spørgsmål meget vigtigt, synes jeg, idet vi godt vil have, at der pålægges forældrene et ansvar for, at deres børn møder op til undervisningen med en engageret og disciplineret indstilling for derved at kunne fungere bedre i skolemiljøet. Det, vi spørger om, er: Skal forældrene ikke ind i det her også?
Skal hele ansvaret blot overlades til det offentlige?
Det mener vi ikke.
Brian Mikkelsen (KF), 1998-10-22:
Folkeskolens opgave er at opdrage, siger hr. Hans Peter
Baadsgaard
Jeg må sige, at det lyder bestemt ikke behageligt i mine konservative ører, for
folkeskolens primære opgave må jo altid være at sikre en fordybelse, en faglighed, en indsigt, en kvalitet, ikke at opdrage.
Det må altid og kun være forældrenes ansvar at opdrage børnene.
Det er udtryk for en eller anden ansvarsløshed og underlig socialdemokratisk holdning, synes vi, at man siger: Folkeskolen skal opdrage.
er selvfølgelig forældrene.
Jeg vil godt spørge hr. Hans Peter Baadsgaard om det her med opdragelse, om det vigtigste i skolen ikke er, som en anden OECD-undersøgelse fra 1997 konkluderer, at
differentieret og individuelt tilrettelagt undervisning koordineret med krav og formelle prøver er de bedste redskaber til at forbedre færdighederne i skolen, som også er skolens primære opgave.