runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Pia Kristensen (DF), 2003-05-06:
For nylig behandlede vi et lovforslag om selvstændig handlekommune for anbragte børn samt høring og inddragelse af børn i sagsbehandlingen.
Senere havde vi så en forespørgselsdebat om børn anbragt uden for eget hjem.
Både lovforslaget og forespørgslen handlede i høj grad om barnets ret og barnets tarv.
Og man må da medgive, at der i høj grad er behov for at styrke indsatsen for anbragte børn og unge uden for hjemmet.
Den aktuelle politiske og folkelige opmærksomhed på anbringelsesområdet afspejler, at servicelovens regler om støtte til børn og unge ikke efterleves i alle landets kommuner.
Her tænker jeg specielt på de manglende § 38-undersøgelser.
Det skal der selvfølgelig rettes op på.
Sådanne svigt må ikke forekomme.
Dansk Folkeparti er positiv over for de initiativer, der allerede er sat i gang på området.
Der er afsat midler til at forbedre sagsbehandlingen, til kvalitet og metodeudvikling
, og der er afsat midler til familierådslagning og familiekontrakter. Vi mener, at den forebyggende indsats skal styrkes både over for forældre og børn.
Vi ønsker også, at f.eks. bedsteforældre skal inddrages i langt højere grad end i dag.
Hvorfor anbringe et barn hos vildt fremmede menneske, hvis bedsteforældre kan træde til som plejefamilie?
Der har været for mange triste historier, hvor man har hørt, at bedsteforældre er blevet afskåret fra at have kontakt med et barnebarn til stor sorg for begge parter.
Sagt med få ord
er det hele familien, der skal sættes på dagsordenen. Det er klart, at der er tilfælde, hvor tvangsfjernelser er nødvendige, hvor børns liv og helbred er alvorligt truet, men et så alvorligt indgreb må ikke bygge på vilkårlige skøn. Der har desværre været mange tilfælde, hvor børn er blevet fjernet fra hjemmet på alt for spinkle grundlag, ja,
Socialforskningsinstituttet har netop udgivet en forskningsoversigt, som bl.a. belyser det problem, som mange forældre står over for.
De ønsker at blive hørt i sagen, og de ønsker at få indflydelse på anbringelsesforløbet.
Det er imidlertid den overvejende opfattelse i de få danske studier, hvor de biologiske forældre selv er kommet til orde, at forældre føler sig dårligt informeret om formålet med anbringelsen og utrolig dårligt involveret i anbringelsessagen.
Kristeligt Folkepartis beslutningsforslag er meget sympatisk, fordi det lægger op til en styrkelse også af forældrenes situation.
Spørgsmålet er så, om det skal være via handleplaner, eller om der skal findes helt andre metoder.
Det skal jeg lade være usagt, og det skal jeg bestemt ikke gøre mig klog på.
Jeg mener, at det er en grundig diskussion, som vi skal have i forbindelse med udvalgsarbejdet. Dansk Folkeparti er i hvert fald enig i intentionerne i forslaget.
Vi er enige i, at det er i børns interesse, at deres forældre får hjælp, så det forhåbentlig bliver muligt at bevare familien intakt.
Der er dog nogle spørgsmål, vi ønsker at få belyst i løbet af udvalgsarbejdet, inden vi træffer en endelig beslutning.
Vi ser frem til udvalgsarbejdet.
Tove Videbæk (KRF), 2003-05-06:
Jeg kan ikke være mere enig med fru Pia Kristensen i mange af de udsagn, som fru Pia Kristensen kom med om, at § 38-undersøgelserne skal udføres, at den forebyggende indsats skal styrkes, og at bedsteforældrene skal inddrages.
Vi er meget enige i, at hele familien skal på dagsordenen, at indgrebene ikke må bygge på vilkårlige skøn osv. Men er fru Pia Kristensen ikke enig i, at hvis indgrebene ikke skal bygge på vilkårlige skøn, og hvis forældrene skal føle sig involveret, inddraget osv., er vi nødt til at have de her forebyggende handlingsplaner? Forebyggende handlingsplaner er jo ikke noget med en metode, vi så lægger os fast på, for handlingsplaner er jo allerede nu i lovgivningen.
De forebyggende handlingsplaner står allerede omtalt i lovgivningen.
Det er bare overladt til kommunerne selv at vurdere det.
Mener fru Pia Kristensen ikke, det er vigtigt, at vi får fældet ned på papir, hvilke planer vi har for de forebyggende indsatser?
Flemming Oppfeldt (V), 2003-05-06:
Jeg er helt enig i fru Pernille Falcons beskrivelse af, at der ude omkring i kommunerne findes meget vidt forgrenede forebyggende indsatser allerede i dag.
Bare fordi noget ikke står i en forebyggende handleplan, kan det jo godt være forebyggende alligevel. Mit spørgsmål går på, om den forebyggende indsats betaler sig, hvilket vi også var inde på tidligere under debatten.
Der er fru Pernille Falcon inde på, at det skal være over et langt forløb, hvor man skal køre med både den forebyggende indsats og med det professionelle behandlernet.
Jeg vil spørge Enhedslistens ordfører: Kan man forestille sig, hvis man har et tilstrækkelig langt forløb, at man på et tidspunkt bryder den onde cirkel, bryder den sociale arv, og kommer dertil, hvor man begynder at løse sagerne også for den næste generation?
Pernille Falcon (EL), 2003-05-06:
Jeg synes, det er utrolig vigtigt at være opmærksom på, at det her også handler om ressourcer.
Jeg ved godt, at man synes, det er træls at høre på, og at man synes, det ikke kommer sagen ved, men det gør det i det virkelige arbejde.
Ude i kommunerne og i amtskommunerne er det altså meget vigtigt, at der er tilstrækkelige ressourcer til, at man kan løfte de opgaver, man bliver pålagt af Folketinget, og de opgaver, man pålægger sig selv, for at sikre børn og unge nogle ordentlige vilkår.
Jeg vil ikke gå i detaljer med, hvor stor en del af det, der er skitseret her, der faktisk allerede er indeholdt i den nuværende lovgivning, for det er fint at få det vendt i det videre udvalgsarbejde.
Det kan også være fint at få sikret, at de handleplaner for det forebyggende arbejde, som allerede ligger i journalerne - fordi der jo er notatpligt og også pligt til at drøfte det med forældrene og med børnene - bliver synliggjort.
Det kan være fint nok at få det synliggjort i nogle selvstændige handleplaner, som man kan tage både børn og forældre i ed på.
Det, der er det vigtige i denne sammenhæng, er, at der er tid og ressourcer til det grundige undersøgelsesarbejde og til dialogen med familierne og til at støtte familierne, dels til at finde deres egne løsninger så langt hen ad vejen, de kan det, dels til at få hele det netværk, der er omkring familien, til at blive aktivt.
Det koster altså nogle ressourcer, det ved vi erfaringsmæssigt.
Der er mange kommuner, der har prøvet det af gennem rigtig mange år, både at have et tæt distriktssamarbejde og et tæt netværksarbejde omkring de enkelte familier.
Men så bliver det droslet ned igen periodisk, når økonomien strammer til, og når man ender med, at sagsbehandlerne har så mange familier, at de simpelt hen ikke kan nå det hele, men bare løber fra anbringelsessag til anbringelsessag, så de bliver nødt til at nedprioritere det forebyggende arbejde, som vi har snakket meget om i dag.
Jeg synes, man skal gøre sig klart, at den situation, der er i kommunerne i øjeblikket, er ret desperat.
Grundtakstmodellen og presset på kommunernes økonomi har gjort, at man faktisk fra ledelsesside gør sig ret store anstrengelser for at se, hvordan man kan spare på det forebyggende arbejde, kan spare på anbringelser eller kan hjemtage opgaver til kommunerne for at billiggøre de tiltag, der er.
Det er ikke noget, man ynder at tale så meget om i Folketinget.
Man glemmer fuldstændig at se på, at de ressourcer, man fra Folketingets side lægger ud til kommuner og amtskommuner, langt hen ad vejen er afgørende for den indsats, der ydes.
Jeg tror, man skal være klar over, at i hovedparten af landets kommuner er der faktisk et ret vidt forgrenet forebyggende arbejde, dagbehandlingsprojekter osv., som har nogle gode resultater.
Man kunne nå meget længere, hvis man understøttede det økonomisk, og hvis man understøttede nogle af de gode ting, der er i gang.
Kim Sejr (RV), 2003-05-06:
Venstre og også De Konservative og Det Radikale Venstre hylder jo metodefriheden, og jeg skal i hvert fald ikke begynde at begrænse den metodefrihed ved at sige, om indkøb af fodboldstøvler hører med til en forebyggende handleplan.
Den fornuft, man må kunne forvente af en sagsbehandler ude i kommunen, må tages i anvendelse på det her område.
Det skal vi ikke gå i detaljer med. Men er det en detalje at diskutere, hvorvidt der er behov for forebyggende handleplaner, og hvorvidt de skal være forpligtende?
Det er ikke en detalje.
Man kan forholde sig til, om det er noget, man politisk ønsker eller ej. Hvad der skal stå i den handleplan skal jeg ikke blande mig i.
Flemming Oppfeldt (V), 2003-05-06:
Vi er fuldstændig enige om, at den meget tidlige forebyggende indsats er den, der skal satses på.
Den indsats er vi helt enige om.
Jeg spørger bare efter grænserne, for det er her, problemet med forslaget ligger.
Hvis man forestiller sig, at der er et barn i en familie, der skal hjælpes lidt, have en lille smule netværk, hvor man - læreren, skolelæreren og en fodboldtræner - beslutter, at det er godt for dette barn at komme på fodboldholdet, og bevilger over sagen, som det hedder, 798 kr. til indkøb af nogle fodboldstøvler, skal det forebyggende arbejde så indgå i en stor handleplan, en kæmpe handleplan, med masser af paragraffer og hele det setup?
Det er det, vi protesterer over, og det er derfor, vi ikke vil støtte det forslag.
Kim Sejr (RV), 2003-05-06:
Nu vil jeg ikke kalde det en lille ting at lave
forebyggende arbejde i forhold til anbragte børn, men jeg går heller ikke ud fra, at det er det, Venstres ordfører mener.
Vi ser jo ofte, at anbringelserne foregår akut.
Det bliver synligt, at der er et problem derhjemme, et barn er faktisk i fare på sit helbred og må tvangsfjernes eller flyttes på frivillig basis.
Det, som jeg ser en mulighed i, er, at man langt tidligere gik ind og inddrog det netværk og fik lavet noget forebyggende, så man helt undgik den situation.
Der er også nogle kommuner, der har fundet ud af, at det er en god idé.
Hvis vi alle sammen er enige om, at det forebyggende arbejde og handleplaner på det forebyggende område er så god en idé, kunne det jo være, at der kunne være en idé i at gøre det mere forpligtende.
Flemming Oppfeldt (V), 2003-05-06:
Jeg opfatter det sådan, at i anbringelsessagerne i dag beskrives familiens situation, og der bruges mange ressourcer på at lægge planer for, hvordan man kan undgå, at en sådan anbringelse kommer på tale.
Men nu taler vi om den meget tidligt forebyggende indsats.
Der vil jeg spørge Det Radikale Venstres ordfører:
Hvis man forestiller sig, at dette ekstra regelsæt, dette ekstra paragrafsæt, skulle løse problemerne, når det bliver ført ud i livet, ville der så være grænser for, hvor små ting der skal laves handleplaner for?
Kim Sejr (RV), 2003-05-06:
Det er jeg lidt uenig i.
I den ganske korte tid jeg har haft i Folketinget, hvor jeg har haft lejlighed til at stifte bekendtskab med institutioner, hvor man har anbragt børnene, viser det, som de børn har været udsat for, med al ønskelig tydelighed, at det, der først og fremmest er blevet tænkt på, gudskelov har været at få barnet fjernet fra et meget utilfredsstillende forhold i familien.
Barnet skulle simpelt hen bringes uden for fare for vanrøgt, og det er også fint nok.
Men man har i mange tilfælde bare glemt at gøre noget for forældrene, at forsøge at tænke på en hjembringelse.
Det gør man altså kun ved, at man på et meget tidligt stadium tænker på det forebyggende.
Problemet er jo netop, at mange anbringelser faktisk sker for sent.
Vi kunne undgå mange anbringelser ved at lave det forebyggende arbejde, det er der jo tal, der viser.
Vi må tage udgangspunkt i de tal, der foreligger på det her område.
Det Radikale Venstre er positivt stemt over for intentionerne i beslutningsforslaget.
Vi taler tit og ofte om anbringelser, især om, hvordan vi sikrer den gode anbringelse, og i mindre grad taler vi om at sikre den gode hjembringelse, for det er og bliver jo ikke noget mål i sig selv at få anbragt et barn uden for hjemmet.
Det har store omkostninger, såvel menneskelige som økonomiske, og når vi gør det, er det på grund af barnets tarv.
Sådan skal det fortsat være.
Vi skal bare også huske på, at den allerbedste løsning for barnet faktisk er at have sin familie.
Har forældrene helt eller delvis mistet deres forældreomsorgsevne, må en vigtig del af indsatsen bestå i at hjælpe forældrene, så de kan genvinde deres forældreevne.
Det bliver selvfølgelig også gjort i mange kommuner, men desværre er der fortsat tal, der viser, at det kun er fire ud af ti forældre, der rent faktisk har fået støtte i forbindelse med en anbringelsessag.
Det er også barnets tarv, vi har haft i tankerne
, når vi har haft lovforslag nr. L 138 om selvstændig handlekommune for barnet under behandling.
Uanset hvor forældrene flytter hen, vil behandlingen af barnet altid finde sted i den kommune, hvor barnet oprindelig blev anbragt, for at sikre en kontinuerlig indsats i forhold til barnet - igen barnets tarv.
En af betænkelighederne var, som jeg også har nævnt før, at det alt andet lige vil blive sværere at få gennemført et forpligtende samarbejde med forældrene. Det vil nemlig kræve rigtig meget samarbejde mellem to kommuner for at sikre sådan en dialog, nemlig den kommune, hvor barnet opholder sig, og den, hvor forældrene opholder sig.
Det er en stor udfordring at få sådan et forhold til at fungere.
Pointerne i beslutningsforslaget om de forebyggende handleplaner er, at det kan være med til at rette op på det, dels ved at få gjort indsatsen i forhold til forældrene mere konkret og forpligtende og dels ved at åbne op for, at der er andre i den nærmeste familie, der kan inddrages i løsningen af problemerne.
Det er og bliver et sundt princip, at man altid forsøger
at løse problemerne så tæt ved problemets kilde som muligt og med så lidt vidtgående midler som muligt.
Kamal Qureshi (SF), 2003-05-06:
Da SF's ordfører, hr. Villy Søvndal, ikke kunne være til stede, har jeg lovet, at jeg ville holde ordførertalen for ham.
Kristeligt Folkepartis forslag om styrkelse af indsatsen for familien i sager om truede børn indeholder elementer om, at kommunen skal inddrage ressourcerne i det nære miljø og lokalsamfundet ved vurderingen af, hvordan barnets eller den unges vanskeligheder kan løses, at kommunerne skal tilbyde forældrene at udarbejde en handleplan, når der træffes en beslutning om at iværksætte forebyggende tiltag over for et barn eller en familie, og at forældrene skal have tilbud om, at der udarbejdes en plan for støtte til forældrene under barnets anbringelse uden for hjemmet, inden der træffes beslutning.
Traditionelt har der i Danmark været en vis tilbageholdenhed med at anvende det nære miljø og den nære familie.
Der er ganske vist sager, hvor det er velbegrundet, men det er modsat svært at forstå, hvorfor vi har været så tilbageholdende, hvor intet i sagen taler imod at anvende det nære netværk.
Derfor mener vi i SF, at vi med det forbehold vil støtte den del af forslaget.
Det forekommer også at være velbegrundet, al den stund at det i 97 pct. af anbringelsessagerne er forældrenes forhold, der er årsag til, at børnene anbringes.
Der er god grund til større fokus på familien som en helhed.
Handleplanen kan rette sig mod behandling, uddannelse, boligforhold, støtte i hjemmet m.v.
Det er også en god idé, som vi gerne vil støtte.
Tredje del af forslaget er tilbud om en plan til at støtte forældrene, inden der træffes en beslutning om anbringelse.
Med det forbehold, at der indimellem er nødvendige akutanbringelser, hvor det af hensyn til barnets sundhed og udvikling kan være nødvendigt at handle hurtigt, giver det ikke SF nogen yderligere problemer.
Men det er også vigtigt for SF at tilføje, at det er tankevækkende, at mens vi behandler dette forslag, sker der store ændringer på anbringelsesområdet.
Faren er den nærliggende, at nogle af de børn, der har allermest brug for hjælp, svigtes af økonomiske årsager.
Det er i dag den vigtigste debat på anbringelsesområdet, at det lige nu er ved at blive ødelagt.
Vi støtter hovedintentionerne i Kristeligt Folkepartis forslag.
Charlotte Dyremose (KF), 2003-05-06:
Jeg kan næsten svare de to med det samme svar.
Med hensyn til hvordan vi sikrer, at lovgivningen bliver overholdt, hvordan vi sikrer, at alle de her metoder kommer ud til kommunerne, hvordan vi sikrer, at flere kommuner benytter de metoder, vi finder er gode, kan jeg sige, at årsagen til, at jeg må bedrøve fru Tove Videbæk med, at vi ikke støtter forslaget, er, at jeg nogle gange sætter spørgsmålstegn ved, om yderligere understregning af loven vil hjælpe i de tilfælde, hvor loven altså ikke bliver forstået på den måde, som vi har forstået den her, men at vi da kan være nødt til at præcisere det, kan være nødt til at efteruddanne de mennesker, der konkret sidder med de her børn til daglig. Med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt vi skal udbrede en konkret metode til alle kommuner, mener jeg også, at vi må overveje det her med, hvor meget metodefrihed der skal være, hvor store muligheder man skal have i kommunerne hos den enkelte sagsbehandler for at gøre det på den måde, som man mener er bedst, og som man har de bedste erfaringer med, og hvor meget vi herfra skal pådutte kommunerne at gøre tingene på en bestemt måde.
Hr. Kim Sejr spørger til, hvordan man kan udbrede tingene.
Det, vi jo f.eks. gør nu netop med familierådslagning, som er noget af det, jeg personlig har arbejdet meget for at vi fik bredt noget mere ud til kommunerne, er at styrke den indsats, at der bliver mulighed for at gøre det her i nogle flere kommuner.
Så må man selvfølgelig overveje: Skal vi så have udbredt det til alle kommuner?
Som sagt så jeg gerne, at det var et tilbud i alle kommuner, men det er igen en afvejning af, om man skal pådutte kommunerne en bestemt metode, eller om man skal passe på med at gøre det.
Men lige præcis med hensyn til
inddragelse af familien mener jeg, at vi er nødt til at have det i alle kommuner.
Tove Videbæk (KRF), 2003-05-06:
Alle fru Charlotte Dyremoses udtalelser er jeg sådan set et hundrede procent enig i.
Jeg tror, vi er meget enige, og jeg ventede faktisk og håbede, at fru Dyremose ville slutte med at sige, at hun så derfor ville støtte forslaget.
Det er jeg selvfølgelig skuffet over at hun ikke gjorde.
Men fru Charlotte Dyremose er jo heller ikke tilfreds med, at kommunerne ikke opfylder lovgivningen på det her område.
Hvad vil fru Charlotte Dyremose foreslå, at vi gør?
Kristeligt Folkeparti har fremsat dette forslag, hvor vi siger: Lad os nu komme i gang med noget forebyggende arbejde, lad os lave nogle forebyggende handlingsplaner.
Mener fru Charlotte Dyremose ikke, at det meget, meget vigtige forebyggende arbejde, som er nødt til at skulle i gang, og som vi alle er enige om skal i gang, skal der også være en plan for, og det kunne så hedde en forebyggende handlingsplan, uden at det dermed er nye metoder, vi indfører?
Kim Sejr (RV), 2003-05-06:
Jeg har blot et lille spørgsmål til fru Charlotte Dyremose.
Jeg synes, det er forfriskende at høre, at vi alle sammen er så enige om det forebyggende arbejde, og at det er det, der skal satses på.
Men når vi nu kan konstatere, at det kun er en lille del af kommunerne, der rent faktisk laver de forebyggende handleplaner, er fru Charlotte Dyremose så tilfreds med det?
Og hvis De Konservatives ordfører ikke er tilfreds med det, hvordan vil den konservative ordfører så sikre, at man i et større omfang gør brug af de forebyggende handleplaner?
Charlotte Dyremose (KF), 2003-05-06:
For os i Det Konservative Folkeparti er udgangspunktet for enhver sag, der måtte handle om et barn, der har sociale problemer af den ene eller den anden årsag,
selvfølgelig barnet selv.
Vi mener også som udgangspunkt, at familien i de situationer, hvor det overhovedet kan lade sig gøre, må være det bedste udgangspunkt for det barn.
For kan tingene komme til at fungere i familien, kan tingene komme til at fungere i det nære miljø, vil det for stort set alle børn være den bedste løsning, for det er trods mulige sociale problemer og andre forhindringer ofte der, børnene føler sig tryggest, finder sig bedst til rette.
Derfor er vi også meget enige i, at det er vigtigt at inddrage familien og det nære netværk i processen omkring f.eks. en fjernelse af barnet fra hjemmet.
I Det Konservative Folkeparti har vi længe haft
stor sympati bl.a. for det, der hedder familierådslagningen, som netop går ud på at inddrage familien og det nære miljø, at vurdere, om der kan være en bedsteforælder eller en nabo eller en sportstræner for den sags skyld, der kan tage sig af det her barn, og som barnet kan bo hos og have et trygt familie- eller familielignende forhold til.
Vi er derfor også utrolig glade for de initiativer, der nu er taget for at udbrede netop familierådslagningen til flere kommuner, og jeg så gerne, at der var mulighed for familierådslagning i alle situationer.
Jeg så i hvert fald gerne, at det var et tilbud til børn, uanset hvilken kommune de er i, hvis man ellers vurderer, at der er noget som helst familie, noget som helst netværk for det enkelte barn.
Vi må desværre også sande, at der er situationer, hvor det slet ikke er eksisterende.
Ministeren var inde på, at de elementer, der er omtalt i beslutningsforslaget fra Kristeligt Folkeparti, i vid udstrækning allerede er en del af gældende lovgivning, men det ændrer ikke på, at vi selvfølgelig skal arbejde videre på de her områder, arbejde videre med at gøre kommunerne, den enkelte sagsbehandler, bedre rustet til at arbejde med at inddrage børnene, at inddrage familierne i deres egne sager.
Det er nødvendigt at sikre, at kommunerne overholder den lovgivning, som også er til stede, og vi har heldigvis også givet mulighed via satsmidlerne til, at sagsbehandlerne nu kan efteruddannes til netop at inddrage børnene i deres egne sager.
Derfor kan jeg kun udtrykke min største sympati for intentionerne i Kristeligt Folkepartis forslag.
Jeg er meget enig i, at det er vigtigt at inddrage både børnene og deres nære miljø.
Men som det også blev nævnt fra ministerens side er der i stort omfang taget højde for det i gældende lovgivning.
dette beslutningsforslag
, men vi vil meget gerne være med til sammen med Kristeligt Folkeparti at arbejde videre for, at den lovgivning, der eksisterer, også udnyttes bedst muligt, og at vi i øvrigt kan overveje yderligere initiativer til at få sikret, at børnene og familien inddrages i deres egne sager.
Pia Kristensen (DF), 2003-05-06:
Jo, det mener jeg sådan set, for det er rigtigt, hvad fru Tove Videbæk kommer ind på med de vilkårlige skøn.
Vi har ofte set, at børn er blevet anbragt på et forkert grundlag.
En af metoderne kunne netop være forebyggende handlingsplaner.
Det er også derfor, vi er meget begejstrede og meget positive over for det her beslutningsforslag, netop fordi det også sætter fokus på forældrene og det nære netværk.
Flemming Oppfeldt (V), 2003-05-06:
Jeg vil spørge hr. Kim Sejr, om man kan forestille sig, at der udarbejdes en handleplan for et barn, uden at familiens forhold bliver diskuteret, og uden at familiens forhold bliver inddraget.
Det er, som om debatten i dag fungerer på den præmis og det vilkår, at familiens forhold overhovedet ikke bliver behandlet inden for den lovgivningsramme, vi har i dag.
Efter Venstres opfattelse, har vi paragraffer nok, vi har lovgivning nok.
Det drejer sig om at få gjort praksis bedre.
Charlotte Dyremose (KF), 2003-05-06:
Det har jeg meget svært ved at forestille mig.
I det hele taget har jeg meget svært ved at forestille mig, at der er nogen kommunalpolitikere, nogen forældrebestyrelser, nogen pædagoger, der ønsker at lave dårlige standarder.
Desværre ser vi jo så bare sådanne tilfælde, og det er i de tilfælde, at jeg ville frygte, at man gjorde det til maksimumsstandarder.
Men det er ikke en frygt, jeg har på det generelle område, for jeg ved, at der er masser af kommunalpolitikere, forældre, pædagoger osv., der ønsker at gøre det så godt som overhovedet muligt, men desværre er der indimellem brodne kar.
Minimumsstandarder har man jo for at undgå de brodne kar, men hvis de brodne kar så er tilfredse med dem, er det så godt nok?