Marianne Jelved (RV), 1997-11-04:
Jeg vil gerne indlede mit svar med at takke fru Hanne Andersen for indlægget her fra talerstolen.
En redegørelse i Folketinget har jo en bestemt længde, som helst ikke må overskrides, og det kan godt være, at den redegørelse bør laves på en anden måde, end det er sket nu, mens jeg har haft ansvaret for det nordiske samarbejde, for de konkrete eksempler på, hvad det er for et arbejde, parlamentarikere laver på tværs af landegrænserne, er jo gode eksempler til at forstå, hvad det nordiske samarbejde også er ud over de overordnede linjer, som redegørelsen ofte er præget af.
Så jeg vil gerne takke for dette bidrag til formidling af et meget værdifuldt stykke arbejde.
Jeg vil vende tilbage til hr. Søren Hansens indlæg, men også bruge fru Hanne Andersens indlæg til at sige, at det er jo på den måde, at vi i det nordiske samarbejde er vant til at arbejde: at vi sætter fokus på nogle bestemte områder, som optager os, fordi det er fælles anliggender, fælles problemer, fælles udfordringer.
Og så foregår der et arbejde, som på et eller andet tidspunkt også resulterer i en fælles indsats.
Men tilbage til ordførerrækken, og der vil jeg så sige, at jeg vil gerne kvittere for de forventninger, der er givet udtryk for, til det arbejde, som jeg bl.a. har ansvar for i det nordiske samarbejde.
Det forpligter jo selvfølgelig.
Men jeg vil også takke, fordi der har været udtrykt tilfredshed med det samarbejde, der er i det nordiske, og den indsats, der gøres.
Jeg vil godt sige, at mine egne ambitioner er - som jeg i virkeligheden også synes det danske samarbejde imellem folketingsmedlemmerne, den danske delegation og i det her tilfælde samarbejdsministeren, men også med fagministrene på en lang række områder er præget af - at vi trækker på samme hammel med de samme målsætninger og de samme perspektiver i det nordiske samarbejde.
Det er ikke præget af konfrontation og konflikter imellem parlamentarikere og ministre, for det er i virkeligheden meget frugtesløst, men af at skillelinjerne går imellem politiske forskelle og vurderinger.
Det er mig en meget stor glæde at samarbejde med den danske delegation og med de øvrige nordiske parlamentarikere.
Så vil jeg sige, at det jo er rigtigt, som hr. Ole Stavad siger, at der jo ikke er nogen ting i det nordiske samarbejde eller i nogen andre vigtige forhold, i livets vigtige forhold, der er selvfølgeligheder.
Alt, hvad man mener har værdi, kræver jo også, at man varetager ansvaret for at fastholde de værdier.
Det er jeg enig i.
Dagens gerning kræver i virkeligheden hver dag at fastholde sådan nogle ting, også det nordiske samarbejde.
Det er jo også derfor, der er brug for en fornyelse, en stadig ajourføring om jeg så må sige, med prioriteringer af den måde, det nordiske samarbejde foregår på.
Der er i virkeligheden flere lag i det, for ministerrådssiden består jo både af Nordisk Ministerråds Sekretariat i Store Strandstæde, af den måde, ministrene samarbejder og prioriterer deres indsats på, og selvfølgelig også af, hvordan fagministrene i sidste ende varetager deres opgaver i fagministerrådene.
Der er virkeligheden et godt stykke vej igen, før vi rigtig har fået strukturændringerne til at slå igennem også i det praktiske daglige arbejde.
Der arbejdes i ministerrådssekretariatet med at styrke budgetlægningen, styrke ikke mindst ansvarsfordelingen, ansvaret for, hvordan budgetterne føres ud i livet, og ansvaret for, hvordan de nordiske midler varetages i de enkelte institutioner.
Der er et problem ved den måde, som ministerrådssekretariatet ansætter medarbejdere på, fordi der i løbet af en relativt kort årrække, og det vil sige, inden man når igennem med et projekt, som kører i en vis årrække, eller en institution, der arbejder, kan være sket udskiftninger på medarbejdersiden.
Der er altså nogle strukturelle daglige problemer, som vi er nødt til at forholde os til, og som generalsekretæren arbejder med, og som selvfølgelig også på et tidspunkt vil blive drøftet med parlamentarikerne i Nordisk Råd
, når sagen er klar til det.
Men det handler jo også om, hvordan samarbejdsministrene prioriterer deres indsats, og dér vil jeg godt også tage den meget åbne tone, som nogle af ordførerne har lagt for dagen i dag, op og sige, at der godt kan forekomme situationer, hvor der arbejdes kraftigt fra politisk side, og det kan også være fra en ministers side, for at få en ting igennem, som i virkeligheden har mere symbolsk karakter end måske reelt indhold. Jeg vil tage et eksempel, som ikke er blevet til noget:
Jeg har kæmpet inderligt imod, fordi jeg mener, det er en forkert måde at bruge ressourcerne på, fordi vi har nordiske repræsentationer i Bruxelles, som kan samarbejde, og fordi vi har fået sat en samarbejdsprocedure i gang i det regi. En investering i et informationskontor med medarbejdere ville give en overlapning
på utrolig mange områder og i virkeligheden ikke fungere tilfredsstillende.
Det er et eksempel på, at det for samarbejdsministrene og for regeringerne stadig væk er en udfordring at finde svar på de problemer og løse de opgaver, vi gerne ønsker løst.
Vi ønsker, at vi kan få EU-spørgsmål og -temaer ind i den nordiske debat, men på den mest praktiske og ressourcemæssigt mest effektive måde.
Det går nogle gang ud over det, der kan være symbolagtigt, og den slags diskussioner mener jeg bare vi skal være parat til at tage.
Det er det, der er meningen
med den lille passus i redegørelsen.
Så til hr. Knud Enggaard, som jeg har svaret på en del af spørgsmålene med det, jeg har sagt nu.
Men jeg vil også sige, at jeg tror, det er en god idé, hvis vi kan have større reserver på budgettet.
Der er nok meget psykologi i, at vi ikke bare overholder budgetproceduren, men - når vi nu har diskuteret så mange gange, hvordan vi hver især får indflydelse og får tingene til at hænge sammen - at der også er mulighed for at reagere og agere i løbet af et år. Det vil jeg tage med.
Det har jo i øvrigt tidligere været den modsatte opfattelse, der har været gældende, nemlig at reserverne skal være så små som overhovedet muligt, fordi budgettet skal bruges fuldt ud.
Men hvis vi kunne trække på den fælles idé, skal jeg meget gerne gå med i det.
Mange forskellige hænder og hoveder har jo bidraget, men det er et utrolig ømfindtligt og også internationalt et meget principielt og vanskeligt spørgsmål.
Jeg vil ikke afvise, at man måske skal have store ambitioner, men vi kan ikke gøre underværker på det område i løbet af et halvt år.
Jeg bidrager gerne, men det er meget, meget vanskeligt, det er meget principielt, og der er stor og dyb uenighed i museumsverdenen om, hvordan man håndterer den slags problemer.
Til fru Anni Svanholt, som forholder sig ret kritisk til det nordiske samarbejde og refererer til miljøproblemerne i nærområdet: Kolahalvøen, Barentshavet osv. Se, det er lidt ærgerligt, at tingene bliver fremstillet på den måde, som de blev fremstillet af fru Anni Svanholt, for der gøres i virkeligheden et utrolig stort arbejde og gives også økonomiske midler til at løse nogle af de problemer, fru Anni Svanholm nævnte i sit indlæg.
Det fremgår også bare antydningsvis på side 37 i den planlægning kaldet C 2, der er lagt frem i Nordisk Råds regi, men folk, der arbejder med det her, ved udmærket, at der er sat rimelig store midler af til at løse nogle af disse problemer.
Det får mig også til at svare fru Annette Just i denne sammenhæng.
Se, der er jo opgaver, som ikke ville blive løst, hvis det nordiske samarbejde ikke var der, eller så ville de måske blive løst på en mindre koordineret måde.
Nordisk Investeringsbank har hr. Ole Stavad allerede nævnt.
Der er givet statsgaranti for 750 mio. kr. til miljøforbedringer af nærområdet, og det er etableret i Nordisk Investeringsbanks regi.
Det er til fru Anni Svanholts indlæg, jeg nævner det, for jeg ved godt, at fru Annette Just ved det.
Baltisk investeringsprogram er et andet eksempel, hvor vi jo endda har fået Østbanken til at bidrage med krone
til krone.
På utallige områder fungerer det nordiske samarbejde, EU-samarbejdet og det nationale-bilaterale samarbejde med nærområdet altså.
Det, der er kunsten, er at få koordineret disse ting, så vi igen bruger ressourcerne mest hensigtsmæssigt, uden at vi falder over hinanden og vores velvillighed, men kan prioritere og lave noget sammen i det ene regi, noget i det andet og noget bilaterialt.
Så til fru Annette Just: Jeg vil godt tillade mig på de af mine samarbejdskollegers vegne, der kommer fra Grønland og Færøerne, at sige, at der i hvert fald er to områder i den nordiske kreds, som er utrolig glade over, at der er noget, der hedder nordisk samarbejde, og som har meget, meget glæde af, at der er noget, der hedder rigsfællesskab.
Jeg tillader mig at nævne det her, fordi der som i mange andre sammenhænge bliver sat spørgsmålstegn ved, hvordan det fungerer.
Det arktiske samarbejde, hvor ikke mindst Danmark har støttet Grønland i at få stablet det på benene, som vi nu kender, fungerer, og det gælder også samarbejdet i Barentshavet.
Jeg er fuldstændig overbevist om, at Island, Norge, Færøerne og Grønland føler meget stærkt for det samarbejde, vi kalder det nordiske samarbejde, og jeg vil godt garantere, at så længe, regeringen har ansvar for det her, og jeg er sikker på, at det også gælder, hvis der kommer en anden regering, vil Danmark ikke svigte det nordiske samarbejde.
Vi har et klart ansvar for og en klar interesse i at holde den nordiske kreds sammen, for selv om den nordiske kreds består af flere forskellige folk, som har hver deres problemer at slås med, har den nogle fælles værdier.
Det mener jeg der er utallige eksempler på.
Til allersidst eller næstsidst vil jeg sige til fru Jette Gottlieb, at jeg selvfølgelig mener, at Amsterdam har nordisk vægtning.
Hr. Ole Stavad nævnte en række områder, der var blevet prioriteret i EU-samarbejdet, som samtidig er nordiske fællesprioriteringer.
Det kan simpelt hen ikke bortforklares.
Det er rent historisk dokumenterbart, at den prioritering, der ligger i Amsterdamtraktaten, er nordisk præget og har nordisk vægtning.
Så vil jeg sige til fru Jette Gottlieb, at det er fint at sige, at det nordiske samarbejde kan være model for en lang række samarbejdsrelationer.
Det er jeg enig i, og det kopieres også mange andre steder i verden, men det nordiske samarbejde og den måde, det har fungeret på, kan ikke erstatte eller være alternativ til EU-samarbejdet; det er et supplement.
Det er en side af et internationalt samarbejde, som vi ikke vil være foruden, og som vi ikke kan undvære, men det kan ikke erstatte EU-samarbejdet.
Så skal jeg sige kort til fru Pia Kjærsgaard, at selvfølgelig kan vi leve med, at budgettet strammes en lille smule, og at det altid er vigtigt at prioritere ressourcerne.
Til allersidst til hr. Søren Hansen: Jeg noterer mig selvfølgelig de citater, der er blevet nævnt fra talerstolen, som kulturministeren er ophavsmand til.
Dem tager jeg med mig hjem, om man så må sige.
Forstå mig ret: Der er måske nok et problem for ministre, som ikke selv har været parlamentarikere, hvis jeg nu skal nævne en forklaring, for når man sidder i Nordisk Kulturfond, som jeg ved hr. Søren Hansen gør, og hvor jeg selv har haft den meget store glæde at sidde, sidder man jo konkret med en rimelig stor ramme midler, og de nordiske landes regeringer har sagt: Værsgo!
Dér fordeler man midler til venskabsbysamarbejde og en lang række tværgående kulturelle aktiviteter.
Kaospiloterne i Danmark er virkelig blevet understøttet i det mest kritiske øjeblik.
For Nordisk Kulturfond er Kaospiloterne historie.
Der var ikke så mange andre nordiske lande, der forstod, hvad Kaospiloterne var for noget, og det krævede faktisk temmelig meget af de danske medlemmer af Nordisk Kulturfond at forklare de andre nordiske lande, hvad det var for noget i Århus, og hvad Århus Festuge var for noget.
Men de hørte på det, de tog chancen, og de bidrog også med nordiske midler til Kaospiloterne.
Det vil jeg huske at fortælle kulturministeren om.