Line Barfod (EL), 2005-03-16:
Regelforenkling lyder altid godt, men som det også er kommet frem i nogle af de tidligere ordføreres indlæg, dækker den overskrift her også over andre ting.
Og vi er, ligesom vi også var, da vi førstebehandlede forslaget før valget, imod det her forslag, fordi vi mener, at det vil forringe patienternes mulighed for at få en ordentlig behandling i klagesager, og vi er bange for, at det også forringer arbejdsmiljøet for de ansatte, der skal behandle klagerne.
I Enhedslisten så vi – som også andre – helst, at patienterne slet ikke skulle have nogen grund til at klage, fordi vi gerne ser, at der sker mange forbedringer på sygehusene, i hjemmeplejen og alle andre steder, hvor personalet i dag løber alt for stærkt og borgerne har god brug for hjælp, og hvor det så tit desværre fører til, at der er grund til at klage.
Men desværre har man ikke gennemført sådanne forbedringer.
I stedet har regeringen sammen med Dansk Folkeparti ført en populistisk sundhedspolitik, der har medført den ene sag efter den anden.
For eksempel er der de patienter på intensivafdelinger landet over, der er blevet udsat for lang transport til andre sygehuse, alene fordi der var pladsmangel.
Transporten er altså farlig for så syge patienter, og desværre, kan man sige, kan det være en følge, når alting har været fokuseret på ventelisterne, og når skattestoppet har været mere helligt end noget andet.
Samtidig ser vi, at de planlagte operationer mere og mere bliver varetaget af de private udbydere, og at de offentlige hospitaler efterhånden bliver udsultet for personale og økonomi.
Ministeren har lovet at se på sagen om intensivpatienter, der transporteres fra sygehus til sygehus, men hvorfor skal det gå så galt, før regeringen går ind og fokuserer på, hvordan forholdene egentlig er for en række af disse patienter?
I stedet for, at regeringen så vælger at stille nogle forslag, som handler om, hvordan vi forbedrer vilkårene og på den måde forsøger at nedbringe klagerne, forsøger regeringen med det her forslag at nedbringe antallet af klager ved at fokusere på, hvem der skal betale for sagsbehandlingen af klagerne.
Regeringen har opfundet et nyt begreb, som den vel håber bliver et nyt hurraord, noget, som den kalder for klageforebyggende initiativer, og det ville være rigtig dejligt, hvis vi kunne få nogle helt konkrete eksempler på, hvad det er for nogle klageforebyggende initiativer, regeringen forestiller sig.
For man vil ikke kunne fastsætte en standardtakst, der kan tilgodese sager, der kan ekspederes på 6 uger, samtidig med at den også tilgodeser de sager, det kan tage flere måneder at ekspedere.
Med vores kendskab til regeringens politik risikerer vi, at de ansatte skal løbe stærkere og nå mere på kortere tid.
Argumentationen har været, at de tunge sager, som er de dyre sager, skal opvejes af de lette sager, men vi tror belært af erfaringen fra andre klagenævn og erstatningsnævn osv., at realiteten bliver, at kvaliteten af sagsbehandlingen bliver forringet, fordi det skal gå alt for stærkt.
Og så kan det selvfølgelig godt være, at regeringen når målet om at nedbringe antallet af klager.
Så vil det ikke være, fordi der ikke længere er grund til at klage, fordi kvaliteten af ydelserne er blevet bedre, men fordi folk helt opgiver at klage.
Derfor kan vi ikke støtte forslaget, og jeg skal også hilse fra SF og sige, at de også er imod, at man sætter takster og indfører takstbetaling på klager.
Det ville være et stærkt klageforebyggende initiativ.
For det er da helt fantastisk: Vi har en debat om forskellige lovforslag.
Vi har lige haft et stort lovforslag, som har præcis det hovedsigte at få vores sundhedsvæsen til at fungere bedre, at sætte fokus på kvalitet, behandling til tiden, bedre sammenhæng, alt det der, og så har vi i konsekvens af det et lovforslag, som handler om, hvordan der samles op på det klagemæssigt, hvis tingene alligevel går galt.
For det er jo rigtigt, som det blev sagt af bl.a. fru Karin Nødgaard, at når mennesker er involveret, så går ting galt en gang imellem. Og så bliver vi skoset for, at vi stiller sådan et forslag.
Vi skulle slet ikke komme med sådan et forslag om klagebehandling, vi skulle alene fokusere på at undgå, at der var noget at klage over.
Jo, jo, men det er jo så, fordi der er en sammenhæng mellem det ene lovforslag og det næste.
Så jeg tror nu, at jeg vil primært opholde mig ved de mange positive indlæg, der har været under debatten her, og som gør vejen fremkommelig.
Jeg tror, at borgerne vil opleve det som et skridt i den rigtige retning, at bestemmelserne om klage- og erstatningsadgang nu samles i én lov, samtidig med at vi både forbedrer og forenkler klageadgangen, således at der sker en reduktion af klageinstanser inden for sundhedsområdet.
Det er et fremskridt, og det fornemmer jeg egentligt også at der er bred opbakning til.
Så har der været rejst nogle spørgsmål, som jeg selvfølgelig stiller mig til rådighed for at besvare, og som ministeriet gerne vil medvirke til besvarelsen af i forbindelse med udvalgsbehandlingen.
Så er der endelig spørgsmålet om finansiering af klagenævnet, takstfinansieringen, som er et spørgsmål, vi også diskuterede i sidste samling før valget, for da var det rejst som et selvstændigt lovforslag, og sagen står jo, kan jeg så høre, nogenlunde, hvor den stod sidst.
Jeg må sige helt ærligt, at jeg er lidt overrasket over, at Socialdemokratiet ikke kan bakke op om den del af lovforslaget.
Jeg håber sådan set, at vi ved fælles anstrengelser og i en god dialog kan få rokket ved det, inden vi når frem til målstregen.
Så det er sådan set en øjenåbnerfunktion, vi ønsker at bygge ind, og som ikke i noget større omfang rokker ved økonomien hos sygehusejerne.
Jeg tror tværtimod, at det kunne være et element, der understøttede det gode arbejde, der allerede i dag gøres blandt sygehusejerne for at fremme bevidstheden om kvalitetsudvikling og bevidstheden om den lærende organisation, hvor det ikke er en fejl at begå en fejl, men en fejl ikke at tage ved lære af den, hvis vi oven i alle de initiativer, der er i gang, yderligere introducerer den her øjenåbnerfunktion.
Men lad os nu få talt videre om det under det udvalgsarbejde, der forestår.
Så jeg vil her afslutningsvis, fordi man jo ikke pludselig skal komme med overraskelser senere hen, hvis man på forhånd kan se, at de muligvis kommer, gerne sige, at regeringen før jul sendte et isoleret lovforslag i høring om offentliggørelse af Patientklagenævnets afgørelser.
Der er høringsfristen udløbet,
og jeg sidder for tiden og studerer de høringssvar, der er kommet ind.
Jeg vil bare helt stilfærdigt annoncere, at det meget vel kan ende med, at regeringen vil håndtere den sag, vi der selv rejste, i form af et særligt lovforslag ved i forbindelse med behandlingen af lovforslaget her at stille ændringsforslag, der håndterer hele spørgsmålet om, hvorvidt og i hvilket omfang og på hvilke præmisser der skal ske offentliggørelse af Patientklagenævnets afgørelser.
Det vil være relevant, at det spørgsmål netop adresseres i forbindelse med lovforslaget her.
Når det ikke allerede er med i lovforslaget, sådan som det er fremsat, skyldes det simpelt hen – ærlighed lønner sig, håber jeg – at forslaget, som det ligger her, er det, der er nødvendiggjort af kommunalreformen.
Den anden overvejelse over en udvidet offentlig adgang til Patientklagenævnets afgørelser har, kan man sige, levet sit eget liv indtil nu, men jeg vil altså bare annoncere, at der kunne blive tale om et samliv i den videre proces.