Pia Christmas-Møller (KF), 2001-02-20:
Det Konservative Folkepartis politik hviler på det livssyn, at mennesker er født forskellige, og at netop denne kendsgerning skal værnes og ikke bekæmpes, fordi det præcis er i mødet mellem forskellige mennesker, at dynamik og udvikling, spænding og, ja, også kærlighed opstår.
Men da alle ikke er født med lige muligheder for at klare livets fordring, må fællesskabet være garanten for hjælp til dem, der ikke kan klare sig ved egen kraft.
Opgaven er altså så langtfra set med vore øjne at forsøge at gøre mennesker endsige kønnene ens.
Opgaven er derimod at tilstræbe, at det enkelte menneske, uanset køn og uanset hvori de medfødte evner og anlæg består, får lige muligheder for at udfolde sig inden for den ramme, som skyldig respekt for andres tilsvarende krav på muligheder giver.
Det er kernen i vort livssyn.
Lad mig derfor indledningsvis slå to ting fast med syvtommersøm.
For det første: Det Konservative Folkeparti er varm tilhænger af reel ligestilling mellem kønnene.
Med reel ligestilling mener vi, at kvinder og mænd skal have lige muligheder for at udfolde deres individuelle evner, anlæg og interesser.
Det gælder uddannelsesmæssigt, erhvervsmæssigt, såvel som for tilværelsen i øvrigt.
Vi måler derimod ikke graden af ligestilling på, om der nu også er nøjagtig lige mange kvinder og mænd, der vælger den samme livsbane.
Det er de reelle muligheder, der er afgørende, og ikke, om der f.eks. er lige mange kvindelige og mandlige maskinmestre eller fiskere.
Kønskvotering er os derfor grundlæggende imod, idet vi ser det som værende i modstrid med selve begrebet ligestilling, forstået som lige muligheder.
For det andet: Det Konservative Folkeparti finder det selvfølgeligt, at løn følger kvalifikationer, indsats og ansvar - uanset køn.
For 25 år siden blev princippet om lige løn for lige arbejde slået fast i dansk lovgivning på foranledning af EF - først da, var vi mange, der dengang sagde.
Forstemmende er det, at vi i dag et kvart århundrede senere må konstatere, at målet endnu ikke er nået.
Ifølge Danmarks Statistik får kvinder i gennemsnit 18 pct. mindre i løn end mænd.
Det nøjagtige tal kan vi altid slås om, men det synes jeg imidlertid er uinteressant.
Langt mere interessant er det at diskutere, hvorfor der er forskel, og hvordan vi kommer videre.
Hvis vi først ser på spørgsmålet om hvorfor, ja, så er der ingen tvivl om, at en del af forskellen kan henføres dels til det kønsopdelte arbejdsmarked, men også til den i nogen grad kønsopdelte fagbevægelse.
Forskellige brancher har forskellige løntraditioner, og er der så også samtidig tale om markant forskel i kønnenes repræsentation på de forskellige områder, ja, så slår det igennem i statistikkerne. Til eksempel er lønforskellen mellem IT-specialister og sælgere i butiksfaget temmelig stor.
Dertil kommer, at de to brancher er stærkt præget af hvert sit køn.
Her finder man en del af forklaringen på en overordnet forskel i det statistiske gennemsnit.
Her må man altså grave et spadestik dybere.
Er denne forskel udtryk for et reelt valg, eller er der nogle særlige samfundsskabte årsager til, at mænd og kvinder vælger så forskelligt?
Her må man gå de uddannelsesmæssige og arbejdsmarkedsmæssige forhold efter i sømmene for at undersøge, om kønnene i tilstrækkeligt omfang er sikret et reelt valg.
Stof til eftertanke er også lønforskellen mellem f.eks. KAD's og SiD's medlemsgrupper.
Jeg må indrømme, at jeg finder, at en kønsopdelt fagbevægelse er med til at fastholde og fortsætte et kønsopdelt arbejdsmarked og dermed er en selvstændig årsag til kønsbetingede lønforskelle.
Det burde man tænke nærmere over i fagbevægelsen. Ifølge Socialforskningsinstituttet kan ca. 12 pct. af lønforskellene ikke forklares med et kønsopdelt arbejdsmarked eller en skæv kønsfordeling i kompetence, uddannelse og ansvar.
Flere har peget på, at kvinder er dårligere til at forhandle løn og i særdeleshed egen løn, og at dette i vid udstrækning beror på kvinders dybt nedarvede selvopfattelse, hvis rødder bl.a. skal findes i det gamle kønsrollemønster.
En del er der nok om snakken.
Nogle peger på, at kvinder rent faktisk står i en sværere forhandlingsposition, fordi det fortsat er dem, der i hovedsagen tager vare på børn også efter barselsperioden.
De er oftere syge og gør oftere brug af barns første sygedag osv.
Jeg mener ikke, at den argumentation og forklaring er tilfredsstillende af mange grunde.
Men lad mig her nøjes med at fremhæve, at kvindelige topchefer ofte også får mindre end mænd i tilsvarende stillinger, og det uanset om de har familiemæssige forpligtelser og er langt over den fødedygtige alder.
Her handler det om holdningsændringer hos såvel kvinderne som hos arbejdsgiverne og andre.
Hvordan kommer vi så videre?
Man kan, som det skete i forbindelse med vedtagelsen af en ny ligestillingslov sidste sommer, sikre bedre muligheder for, at sager om regulær kønsbetinget løndiskrimination bliver retsforfulgt.
For Det Konservative Folkeparti er lønforskelle, der alene er knyttet til kønnet, helt uacceptable.
Regeringen finder, at løsningen findes ved at fremtvinge fuld offentlighed og åbenhed om den enkeltes aflønning.
Det må man forstå ud af debatten i dag.
Vi har endnu ikke set det konkrete udspil, men vil derfor benytte lejligheden til at advare regeringen imod at tvinge misundelsen frem på den enkelte virksomhed.
Det vil let kunne skabe en giftig atmosfære og et rædselsfuldt psykisk arbejdsmiljø.
Og betydningen af et godt psykisk arbejdsmiljø plejer regeringen jo ellers at tale pænt om.
Lyt dog til begge parter på arbejdsmarkedet.
For mange mennesker er spørgsmålet om løn et personligt og privat anliggende.
Lad os respektere det.
Jeg vil derfor slutte med en indtrængende appel til regeringen: Lad det være op til den enkelte lønmodtager at bestemme, om han eller hun vil give oplysninger til tillidsmanden eller den faglige organisation.