Thor Pedersen (V), 1997-12-18:
Vi skal her endeligt forholde os til finansloven for 1998, og vi mener i Venstre, at den kun kan betegnes som en tynd kop te.
Den er uden visioner.
Den tangerer det ligegyldige.
Den er et resultat af regeringens manglende vilje og mod til at gøre det, der er nødvendigt.
På trods af snart 5 års økonomisk vækst er der forsat ikke et reelt overskud på statens budget, men stadig et massivt underskud på ca. 13 mia. kr. i 1998, som kun dækkes med engangindtægter på ca. 36 mia. kr., herunder fremrykkede indtægter for 1999 til 1998 samt salg af statens aktier i Tele Danmark - et underskud på trods af, at staten har et ekstra provenu i skatter og afgifter på 74 mia. kr. i 1998 i forhold til niveauet i 1992 korrigeret for den løbende prisudvikling.
Der burde derfor være et massivt overskud, men det hele soldes bare op.
Pengene fosser forsat lige så hurtigt ud af statskassen, som de fosser ind.
Vi har forsat flere reelt ledige nu end i midten af 1980'erne og fortsat færre privat beskæftigede.
Til gengæld har vi flere på dagpenge, orlov, efterløn og overgangsydelse.
Regeringen har cementeret et forsørgersamfund med et offentligt udgiftsniveau, som vi ikke har mulighed for at finansiere, når det økonomiske opsving ebber ud.
Vi må konstatere, at vi har en regering, der surfer på en tidevandsbølge i den sikre forvisning om, at tidevandsbølgen aldrig når land.
Vi oplever, at der fremføres teorier om, at man kan sikre sig imod konjunkturtilbageslag.
Hvad har menneskene ikke troet på gennem tiderne?
Men det er dybt kritisabelt, at man udviser det letsind ikke at sikre de nødvendige strukturreformer og den sanering af dansk økonomi, som er helt nødvendig, hvis teorien om, at højkonjunkturen aldrig ebber ud, skulle vise sig at være forkert. Det er, når det går godt, at man lettest gennemfører de nødvendige reformer til mindst mulig gene for alle.
Nu vil jeg dog ikke påstå, at regeringen ikke gør noget.
Efter succesen sidste år med at opfinde et år med 13 måneders indtægter og dermed 9 mia. kr. mere til statskassen forsøger finansministeren og regeringen at dyrke fremrykning af indtægter fra et finansår til et andet til fuldkommenhed.
Det er jo i første omgang en politisk ret smertefri proces.
Den bemærkes næppe af almindelige borgere.
Problemet er blot, at man forgriber sig på de indtægter, som der senere er hårdt brug for.
Men engangsindtægter alene gør det ikke; der skal
sandelig også nye skatter og afgifter til.
Regeringen truer traditionen tro med indgreb mod det private forbrug.
Derimod skal det forbrug, som regeringen har det primære ansvar for, det offentlige forbrug, der er ude af kontrol, friholdes.
Den reelle vilje ejer regeringen ikke.
Men vi kender melodien: højere skatter til boligejerne, lejeværdi, sygeskat, højere bilafgifter og højere benzinafgifter.
Vi kender regeringen.
Her er der ikke nogen begrænsninger for opfindsomheden med nye skatter og afgifter.
Afgift på sennep og afgift på ketchup, når man får den emballeret.
Toiletrens med afgift og vaskepulver, hvis det er fast emballeret.
Ikke på poser til sæbepulver, men sprit til karburatoren:
Brændt kaffe og is et hak nu får, det er hammer-, hammerfedt, et flertal nu på ét!
Man har sandelig brugt talentmassen i ministerierne.
Tænk, om man brugte den samme talentmasse til den nødvendige omstilling, til besparelser eller til forbedringer i almindelige menneskers valgmuligheder, når det gælder offentligt finansierede velfærdsydelser.
Men her er der en markant forskel på det, regeringen vil, og det, Venstre vil.
Vi ønsker, at de offentlige servicetilbud skal være gennemskuelige og overskuelige.
Vi ønsker, at borgerens ret skal sikres, retten til selv at vælge egne løsninger: valgfrihed mellem offentlige og private hospitaler; valgfrihed mellem offentlig og privat børnepasning.
Vi vil sikre valgfrihed mellem offentlig og privat ældreservice.
Vi vil sikre, at pengene følger patienten, forældrene, den ældre, osv. - et velfærdssamfund, der tilpasser sig til den enkelte, og ikke omvendt.
Det er ikke et spørgsmål om ressourcer, men om tillid
til, at den enkelte borger selv bedst kan afgøre, hvad der er det optimale for ham eller hende.
I Venstre er vi ikke bange for den enkelte borgers eget frie valg.
Vi ønsker ikke en velfærdsstat, men et velfærdssamfund, der er kendetegnet ved velfærd og valgfrihed for den enkelte.
Vi mener i Venstre, at vi har råd til et velfærdssamfund, men det er under den klare forudsætning, at regering og Folketing bidrager til at sikre danske erhvervsvirksomheders konkurrenceevne.
Det er alene produktionen i de private virksomheder, der kan finansiere det velfærdssamfund, som vi ønsker.
Men hvad er så regeringens svar?
Jo, nye økonomiske byrder på 6,5 mia. kr. i 1998 for de danske virksomheder.
Vi ønsker en ansvarlig indstilling til statens gældsætning.
Det burde forurolige de fleste, at personskatten til staten stort set alene dækker betaling af statens renteudgift af statsgælden.
I Venstre ønsker vi, at vi i fællesskab betaler for de goder, som vi bevilger i fællesskab, og ikke overlader regningen og de økonomiske byrder til kommende generationer.
Det er nu engang demotiverende, når ganske almindelige lønmodtagere skal opleve, at de kan få mere ved passiv forsørgelse end ved aktivt at bestride et job.
Det vil vi ændre, bl.a. ved en skattereform, en ærlig skattereform, hvor der gøres op med århundredets største løftebrud, nemlig regeringens brudte løfte om, at bruttoskatten skulle falde med faldende ledighed.
Intet af dette får vi opfyldt med den finanslov, der vedtages her.
Men når vi i Venstre allerede tidligt under forhandlingerne tilkendegav, at vi alligevel ville stemme for finansloven, var det i erkendelse af, at den var uinteressant og hverken gjorde fra eller til, at den er for ligegyldig til, at vi for første gang siden 1896 ville stemme imod en finanslov, så meget mere som det ikke ville fjerne den nuværende regering.
Men vi må konstatere, at den nuværende regering ikke er i stand til at udvikle det velfærdssamfund, vi ønsker i Venstre.
Derfor vil vi se fremad og bruge alle vores kræfter på at sikre en ny regering efter det forestående folketingsvalg.
Men jeg forstår ikke, hvorfor regeringen ikke ærligt og redeligt vælger at fortælle om de strukturproblemer, der er i dansk økonomi.
Vi må konstatere, at ca. 1 million mennesker i arbejdsduelig alder er på overførselsindkomst.
Det er 200.000 mere end i 1987, og den del af beskæftigelsen, der er højere end i 1987, er alene den offentlige beskæftigelse.
Men det er desværre ikke bare væksten i de offentlige udgifter, der er ude af kontrol.
Det gælder også udviklingen
på betalingsbalancen.
Også her har regeringen efterhånden soldet det hele op.
Det er forståeligt, at man ikke får vælgernes støtte til at løse problemerne, hvis man skjuler problemerne for dem.
Men hvorfor skal det være så svært at få en ærlig finanslov og en ærlig regering?
Der trænger mere end nogen sinde til at blive fejet op og ryddet ud.