Bertel Haarder (V), 2002-10-10:
Når man har hørt på denne næsten ophidsede debat, skulle man jo ikke tro, at der var massiv enighed om forslaget, men det er jo dejligt, at vi trods så stor uenighed kan enes om det konkrete, der ligger på bordet, nemlig lovforslaget om uledsagede børn.
Jeg er i den situation, at jeg må starte med at tage den tidligere regering lidt i forsvar - det kan man jo også komme ud for.
Den havde faktisk sendt et forslag til høring, som minder om dette forslag.
Der er forskelle, og dem skal jeg gerne redegøre for og forklare, hvis det ønskes skriftligt, til udvalget, men alle de væsentlige ting var der, og dem er den nuværende regering enig med den tidligere regering om.
Der er en tilføjelse, som jeg selv står bag.
Den har ikke været omtalt, derfor vil jeg godt nævne den: Jeg var oppe og besøge Gribskovlejren efter invitation af Røde Kors.
Der gøres et fremragende arbejde.
Jeg fik et utrolig godt indtryk af det hele, men jeg kunne ikke lade være med at tænke på, hvor koldt det måtte være for et uledsaget barn at opholde sig der i uger og måneder med næsten alt for meget plads, et sted, der er omgivet af skov, og jeg kunne ikke lade være med at tænke på Åbybro Ungdomsskole, hvor eleverne bor som sild i tønde og bliver holdt i ånde fra morgen til aften, og jeg kunne ikke lade være med at tænke på, hvor langt bedre det ville være for børnene så hurtigt som muligt at komme sådan et sted hen. Det er selvfølgelig lettere sagt end gjort, og det kan man ikke gøre lige med det samme.
Det gælder om at få sagerne behandlet i en fart og derefter få børnene af sted til et varmere opholdssted.
Derfor er der nævnt dette med muligheden for at komme på efterskole, ikke blot efter at der eventuelt er givet opholdstilladelse, men også før, hvis det skønnes at være den rigtige løsning.
Her synes jeg igen, at vi skal lade os bestemme af en filosofi, der på den ene side holder bevidstheden fast på, at en flygtning er en, der om muligt skal sendes hjem, og kan man finde forældrene, og det skal man gøre alt for, så skal flygtningen sendes hjem.
Hvor mange danske børn har ikke elsket at være på skole
i udlandet i en periode?
Så kommer de heldigvis hjem igen.
Det nytter ikke noget, det har jeg ment fra starten, og det er det, der gennemsyrer
de forslag, jeg kommer med.
Fru Anne-Marie Meldgaard rejste spørgsmålet om kompensation til repræsentanterne.
Jeg tror ikke, det er nødvendigt.
Jeg fik forleden et brev fra en, der tilbød sig selv.
Det er jo Røde Kors, som skal finde frem til dem, og jeg kan oplyse, at det jo ikke er sådan, at man lader repræsentanterne i stikken.
De bliver udvalgt nøje efter egnethed, de må ikke have begået noget strafbart
, det må gerne være familie til barnet, men det må ikke være familie, som man mistænker for ikke at ville medvirke til, at man kan finde barnets forældre.
Der bliver etableret kurser for repræsentanterne, og Røde Kors bidrager på alle måder til, at repræsentanterne kan blive hjulpet i deres arbejde.
Der udsendes skriftligt materiale, hvis repræsentanterne ikke kan komme personligt osv. Med hensyn til om disse repræsentanter bør fortsætte senere hen, hvis barnet får opholdstilladelse, altså bør fortsætte som myndighedsindehavere, værger, eller hvad det nu hedder, så står der udtrykkeligt i lovforslaget, at så vidt muligt skal der være kontinuitet, sådan at det er den samme voksne, barnet har kontakt med.
Jeg vil takke hr. Søren Krarup for tilslutningen til lovforslaget.
Og jeg synes også, det skal være tilladt at rejse de spørgsmål, som hr. Søren Krarup rejser.
Han startede med at spørge: Hvorfor kommer de?
Jeg stillede selv det samme spørgsmål, for det er jo den mest indlysende forklaring.
Men jeg tror, jeg kan oplyse, at den forklaring er forkert.
For det er jo ikke muligt hverken i Danmark eller i andre lande at få familiesammenføring ved at sende sine børn i forvejen.
Det er i hvert fald uendelig få, for hvem det lykkes.
Der er en lille ventil i lovforslagets bemærkninger, side 18, som hr. Søren Krarup ganske rigtigt nævner, men den er uendelig lille og begrænset.
Der står »undtagelsesvis« indtil flere gange, så jeg tror, at hr. Søren Krarup kan være helt tryg med hensyn til, at den trafik får ikke lov at foregå, for det ville jo være den rene kynisme, hvis man kan skaffe sig selv opholdstilladelse ved at sende et barn i forvejen.
Men den form for kynisme tror jeg ikke vi er udsat for her.
De har ikke kræfter til det, de har ikke brød i huset.
Det kan være en begrundelse.
En anden begrundelse, som nok er lidt mere nærliggende, og som jeg personlig tror er realistisk, er, at store drenge jo betragtes som nogle, der nu snart skal til at hjælpe til familiens ophold, og en af måderne, hvorpå de kan bidrage, er jo, hvis man sender dem til en land, der derefter begynder at udbetale penge til dem, som de så kan sende tilbage.
Et land som Somalia lever i meget stort omfang af de penge, som borgere i vestlige lande sender tilbage.
Det er for så vidt rørende, at de sender pengene tilbage.
Det er forståeligt, at de kan finde på at tænke sådan.
For det er der ingen tvivl om, at det er der nogle af dem der er, for ikke at sige mange.
Det er ikke spor sjovt.
Så er der nogle, der prøver at begå selvmord for at fremme sagen.
Jeg har været nødt til at sige, at det nytter
altså ikke noget; det kan vi ikke tage os af.
Man kan ikke true sig til en opholdstilladelse i Danmark.
Vi vil tværtimod gøre alt for at finde frem til forældrene, så de kan komme tilbage til forældrene.
Jeg tror, jeg vil stoppe her.
Jeg har ellers mange beredskabstalepapirer, jeg kan besvare alle tænkelige spørgsmål.
Men der har i virkeligheden ikke været rejst særlig mange spørgsmål.
Der har til gengæld været en efter min mening ganske væsentlig debat, både om hvad det er, der bringer de børn hertil, og hvad det er for motiver, der kan ligge.
Og så har der været en debat om denne balance, som altid skal findes i disse debatter, mellem på den ene side den selvgodhed, som kan forpeste den slags debatter, fordi man begrunder sit synspunkt med, at de andre ikke har så gode hjerner som én selv.
Det kan godt være kvalmende.
Men samtidig står vi altså her med nogle af ofrene for globaliseringen, for det, at verden er blevet så international, indkomstforskellene så indlysende, at det er fristende for familier at sende børn i forvejen til et sted, hvor der er bedre at være. Jeg vil ikke sige, at alle parter har ret, for jeg synes, vi skal lade være med at mistænke hinanden.
Men det er vigtigt at være realistisk og have øjnene åbne for de motiver, inklusive økonomiske motiver, som kan ligge bag uledsagede børns ankomst til Danmark, og hvoraf det ikke altid er hensynet til barnet, som ligger bag.
Så disse kærlighedshistorier om, at det er af kærlighed til barnet, man sender det af sted, det er ikke altid det eneste motiv.
Det skal være tilladt også at nævne de andre mulige initiativer.
De er jo ikke kommet tilfældigt til Danmark.
De er kommet til Danmark, fordi deres forældre eller de selv kender nogle i Danmark, som de så taler med.
Måske taler de med deres forældre.
Vi ved det ikke.
Det afgørende er at finde ud af det.
For det er en uskik at sende børn af sted på den måde, og kan vi finde frem til deres forældre, så skal de sendes tilbage for deres egen skyld.
Kan vi ikke, så gælder det om at få behandlet deres sag i en fart, og så skal de jo integreres, som det hedder med et dårligt ord, så skal de kunne klare sig i Danmark, og der er det, at vi skal prøve at gøre det bedre, end vi hidtil har gjort. Så med disse ord vil jeg sige tak for en, efter min mening, spændende debat.
Det er jo godt, at man kan tale ærligt her fra Folketingets talerstol.