Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2003-12-02:
Konsekvens er et ord, som regeringen ynder at bruge så ofte som overhovedet muligt.
Der skal være konsekvens, ingen svinkeærinder og ingen pjat, noget for noget.
Tillad mig derfor at spørge: Hvor er konsekvensen, når det drejer sig om miljøinstituttet?
Institut for Miljøvurdering blev oprettet, på trods af at der var en række andre velrenommerede institutioner, der godt kunne have varetaget opgaven, og man gjorde det, samtidig med at råd og nævn og vel egentlig også eksperter blev lagt for had.
Smagsdommere kaldtes alle de, som ved, hvad de taler om.
Senere forstod vi, at der dog er nogle eksperter, som er bedre end andre, og blandt dem åbenbart
både en Bent Jensen og en Bjørn Lomborg.
Kritik af mange af instituttets rapporter fører omsider til, at miljøministeren får bestyrelsen til at lave en evaluering, og evalueringen viser, at institutionen ikke i nævneværdig grad driver forskning, og den forskning, der laves, er dårlig.
Det samme gælder formidlingen af andres forskning, også den er mangelfuld.
Det er altså en rigtig dårlig evaluering, men alligevel belønnes instituttet med en ekstra bevilling på 5 mio. kr.
Tillad mig at sammenligne med KaosPiloterne.
Uddannelsen starter som en forsøgsuddannelse, og efter to evalueringer beslutter Finansudvalget, at uddannelsen er god - så god, at den skal fortsætte.
Det sker i foråret 2003, men efteråret samme år nedlægges uddannelsen med et pennestrøg.
KaosPiloterne får en god evaluering, men de nedlægges.
Miljøinstituttet får en dårlig evaluering, men det får flere penge.
Hvor er konsekvensen?
Jeg kunne fortsætte, og det gør jeg også.
DMU får en meget god evaluering, men institutionsbevillingen beskæres.
Miljøinstituttet får en dårlig evaluering, men det får flere penge.
Devisen er åbenbart jo dårligere, jo bedre.
Om den første rapport, der handler om globalt udsyn, siges det, at der findes alt for mange udokumenterede påstande i rapporten, og når der findes henvisninger til videnskabelige referencer, er disse udvalgt, så de ikke giver
et afbalanceret billede af den videnskabelige litteratur.
Om rapport nr. 2 om miljøets pris står der, at ambitionsniveauet er begrænset til det rent refererende, og rapport nr. 3 om Verdensnaturfonden er kun i ringe grad en videnskabelig publikation baseret på en afbalanceret analyse - kun i ringe grad.
Rapport nr. 4 om engangsemballage kom, efter at hele retursystemet var sat i værk, altså for sent til at den kunne bruges i den politiske beslutningsproces.
Men i øvrigt er det her, vi kommer tættest på en ros af forskningens kvalitet. Dog er der kritik af, at de samfundsmæssige ulemper, der er forbundet med skovsvineriet på grund af ophævelse af pantsystemet, ikke er medtaget, og det er sådan set en ret væsentlig omkostning.
Om rapport nr. 5: Rapportens konklusioner er efter panelets vurdering af mindre interesse, og konklusionen om gevinsten ved stop af elproduktion er nærmest misvisende, da den bygger på en helt urealistisk forudsætning.
Panelet føler sig utryg ved konklusionen.
Om rapport nr. 8 om nyttiggørelse af returpapir siges det, at der ikke er basis for den konklusion, der drages, nemlig at det kan betale sig at brænde papir, og at man derfor bør ophæve forbuddet mod afbrænding af papir.
Panelet føler sig utryg ved konklusionen.
Efter min opfattelse er det en kritik, der er til at tage og føle på.
Hvorfor?
Det Radikale Venstre var egentlig inden denne forespørgsel på linje med Enhedslisten parat til at prøve at se på, hvordan samfundet vitterlig kunne få noget ud af miljøinstituttets arbejde, altså være med til at sikre, at der skete anvendelig forskning på instituttet.
Vi erkender nemlig, at miljøinstituttet har et flertal i ryggen - et konsekvensløst flertal, et dovent flertal, som ikke er parat til at drage nogen som helst konsekvens, uanset hvor dårligt vennerne gør deres arbejde.