Aage Frandsen (SF), 1998-11-20:
Det er i strid med almindeligt anerkendte retsprincipper, retssikkerhed og retfærdighed, at en skatteyder påføres udgifter i skattesager ved kun at få dækket ca. en tredjedel af omkostningerne, selv om vedkommende vinder skattesagen helt og fuldt.
Det mener jeg man må sige som udgangspunkt.
Ordningen, som vi kender i dag, er indført som modstykke
til fradragsret i indkomstopgørelsen, men det betyder ikke, at der er lighed.
Efter den eksisterende ordning er det i praksis sådan, at der er forskel på virksomheder på den ene side og personer på den anden side, og det er i praksis sådan, at virksomheder kan få udgifter i forbindelse med en skattesag ført ind under almindelige revisionsregninger og forløftet moms.
Men det kan privatpersoner ikke, så det er i høj grad dem, der har problemet.
Som argument for tingenes tilstand fremføres ofte - og det gjorde skatteministeren også - den såkaldte officialmaksime.
Vi er tilhængere af, at man ikke fraviger det princip.
Vi er tilhængere af, at den offentlige myndighed tager de hensyn, som de offentlige myndigheder skal tage, nemlig hensynet til borgeren og til, at der skal være ligebehandling.
Men vi mener ikke, det holder; det slår ikke til altid, og så må der være en ekstra beskyttelse for borgeren, og det kan godt være, at den beskyttelse ikke kun skal gælde i skattesager, men også i andre sager.
Der er også en række begrænsninger, og for det første er det vigtigt at understrege, at det kun skal ske i forbindelse med eksterne omkostninger.
Der ydes således ikke godtgørelse for eget tidsforbrug eller tabt arbejdsfortjeneste.
Det er også vigtigt at understrege, at ved fastsættelse af godtgørelsen skal samtlige udgifters relevans og rimelighed vurderes.
Der kan kun ydes dækning for udgifter, som er afholdt ved den pågældende klageinstans, og der kan kun ydes dækning for udgifter, der er nødvendige; princippet gælder altså ikke, hvis skatteyderen eventuelt kommer med en række udgifter, som man må sige er urimelige i forhold til sagens størrelse.
Jeg vil også godt fremhæve, at der heller ikke skal ydes godtgørelse for almindeligt simpelt bøvl, som skatteyderen kan have i forbindelse med selve torskegildet med fremskaffelse af nogle bilag og den slags ting.
For det andet skal der ikke ydes godtgørelse, hvis en vunden sag ikke har sammenhæng med en forkert sagsbehandling i skatteforvaltningen, men skyldes, at skatteyderen først fremkommer med oplysningerne senere.
For det tredje skal der ikke ydes godtgørelse, hvis den ændrede afgørelse, dvs. en vunden sag, skyldes, at der nu fra skatteyderens side er fremkommet oplysninger, som burde være fremkommet tidligere, og for det fjerde skal der ikke ydes godtgørelse, hvis skatten er skønsmæssigt ansat, fordi skatteyderen ikke har fremsendt selvangivelsen rettidigt eller i meget ufuldstændig form.
Afgørelse om imødekommelse af omkostningsdækning skal afgøres af den klageinstans, som det drejer sig om, og i sager, hvor vedkommende får delvis ret, kan der kun gives delvis omkostningsdækning.
Det er også vigtigt, at man prøver at opdele sagens komponenter, så man kan tage stilling til spørgsmålet ud fra det, der er givet medhold i, og det, der ikke er givet medhold i.
Her er den pågældende person jo bare en tilfældig person.
Det er nok vigtigt, at det bliver staten, der kommer til at betale de udgifter, fordi skattemyndighederne ikke skal være afholdt fra at rejse sager.
Ud fra disse bemærkninger vil jeg sige, at vi kan støtte nogle af principperne i beslutningsforslaget, og jeg vil derfor opfordre ministeren til at inddrage de ting, jeg har nævnt, i det kommende udvalgsarbejde.
Vi har nemlig brug for - og det tror jeg også forslagsstillerne godt er klar over - et lidt mere grundigt forarbejde, end beslutningsforslaget lægger op til.