Hans-Pavia Rosing (S), 1999-10-07:
Jeg er vidende om, at nogle mennesker her i Danmark og også i Grønland år efter år er lidt kede af, at statsministeren i sin tale ved Folketingets åbning bruger så lidt tid på de politiske spørgsmål omkring den store arktiske del af det danske rige, Grønland.
Jeg deler ikke den opfattelse.
Hjemmestyre betyder for mig, at vi selv styrer vores samfund og tager de politiske debatter og beslutninger, som vi anser for nødvendige.
Mange drøftelser, forhandlinger og diskussioner finder sted mellem menigmand, mellem medlemmer af Folketinget, medlemmer af regeringen på begge sider af Atlanten.
I øvrigt tager vi jo fra tid til anden en god debat om rigsfællesskabet her i denne sal.
Så sent som sidste år havde vi efter min mening en god og udbytterig debat herinde om netop rigsfællesskabet.
Efter valget sidste år oplevede vi en større offentlig polemik om renoveringsbehovet for gamle statslige bygninger fra før hjemmestyrets tid.
På det konkrete plan har regeringen og landsstyret nu forhandlet sig frem til en aftale på baggrund af en fælles undersøgelse af det økonomiske behov for at rette op på standarden på boliger, skoler, kraftværker m.v. Den undersøgelse viste et efterslæb på ca. 4 mia. kr., og her taler vi altså om statsligt byggeri gennemført før hjemmestyrets indførelse i 1979.
Staten har ifølge aftalen indvilget i at overføre tilskud på 50 mio. kr. til dette formål til næste år samt de efterfølgende 3 år.
Endvidere har regeringen givet tilsagn om en eventuel statsgaranti på op til 500 mio. kr. Grønland på den anden side har lovet at indskyde op mod 500 mio. kr. årlig til dette formål.
Jeg står måske ret alene med det synspunkt, at der er et misforhold i påtagelsen af ansvar for dette meget afgørende spørgsmål for den almindelige grønlænder i hverdagens Grønland.
Så bare dette enkelte spørgsmål: Skal vi betragte aftalen, som foreligger, som et endegyldigt tilsagn fra den danske regering?
Østre Landsret afsagde den 20. august dom i Hingitaq '53's søgsmål mod den danske stat.
Alle vil kende resultatet, som på visse afgørende punkter gik staten imod.
Efter et borgermøde i Qaanaaq den 22. september har Hingitaq '53 besluttet at anke sagen til Højesteret.
De har vundet sagen mod staten på visse punkter, ja, men selv pengebeløb, erstatninger, på 15.000 eller 25.000 kr. vil aldrig kunne erstatte det menneskelige tab, det må være at blive tvangsflyttet fra sit fødested og sit spisekammer.
Det er min overbevisning, at denne sag i givet fald fortjener at nå helt op til de højeste internationale instanser.
Hvorfor?
Fordi denne sag og hele spørgsmålet om en fremmed magts tilegnelse af et oprindeligt folks historiske og traditionelle landområde fortjener en retfærdig afgørelse ud fra den lærdom, som efterkrigstiden og tiden efter den kolde krig forhåbentlig har givet os.
I sidste ende er det ikke kun et mellemværende mellem vore to lande.
Sagen har et afgørende internationalt aspekt.
Jeg tænker her på lignende sager i Australien og i New Zealand.
Andre sager vil utvivlsomt dukke op andre steder i verden, i Syd- og Mellemamerika til eksempel, i det kommende århundrede.
Nu har Inughuit altså kæret dommen til Højesteret.
Denne beslutning har efter min opfattelse bund i det simple forhold, at den kontante erstatning i en eller anden form vil forgå, men landet, havet, fangstdyrene og ikke mindst historien bag tvangsflytningen vil aldrig forgå.
Den er en del af vores fælles lidelseshistorie, og den vil til alle tider bestå.
Da landsrettens dom forelå, skrev jeg et åbent brev til statsministeren, hvor jeg bl.a. skrev: »Det vil formentlig ikke forbavse dig, at jeg melder mig i koret blandt dem, som indtrængende vil anmode dig om at foretage en grundig overvejelse omkring den undskyldning fra den danske stat, som Inughuit efter mere end 46 år efter tvangsflytningen stadig ikke har modtaget.
Det vil klæde Danmark, det vil klæde rigsfællesskabet, og det vil klæde vor fælles historie.«
Undskyldningen kom: Utoqqatserpugut til Inughuit og til hele Grønland.
Jeg var ikke selv til stede i Qaanaaq, da undskyldningen blev telefonisk overgivet, men jeg kan forestille mig den følelse af lettelse og glæde, hvormed dette ord Utoqqatserpugut har spredt sig blandt Thuleboerne, Inughuit.
Hr. statsminister, det var i sandhed en gestus, som er en dansk regering værdig.
Vi i Grønland ønsker sandelig også at se fremad i samarbejdet med Danmark.
Imidlertid er historien for os at betragte som et spejl, hvor vi dag for dag, år for år, årtusinde for årtusinde må erkende vor fortid og vor nutid og samtidig se udfordringen
for vores fremtid i øjnene.
Strategien for dansk støtte til oprindelige folk, som blev vedtaget af det samlede Folketing i november 1993,
har under de første 5 år af FN's årti for oprindelige folk vist sig at være et unikt og væsentligt instrument til fokusering på og støtte til verdens udstødte og fattigste folk.
Danmark har sammen med Grønland stået i spidsen for at sætte disse mennesker på den internationale dagsorden bl.a. og primært i FN og i EU.
Ønsker vi, Danmark og Grønland, stadig at være verdens spydspids i solidariteten med andre landes oprindelige folk og deres ufattelige fattigdom og undertrykkelse, er tiden nu kommet til at evaluere og revidere vores politik.
Det vil derfor i dette folketingsår foranledige en forespørgselsdebat med det formål at få opdateret vores viden om aktuelle forhold blandt oprindelige folk i forskellige hjørner af verden.
Samtidig vil jeg opfordre Folketinget til at medvirke til at gøre det nye årtusinde og det næste århundrede primært lyst og håbefuldt for den del af menneskeheden, der stadig trods teknologiens og industriens evige fremmarch i deres områder altid har gjort deres ypperste for også at leve på naturens præmisser.
Statsministeren brugte en del tid på Færøerne og deres vej imod selvstændighed, suverænitet.
Mere tilkommer det ikke mig at sige om den færøske diskussion på nuværende tidspunkt, jf. mine ord i begyndelsen af mit indlæg.
Selvstændighed - namminersulivinneq -
Vores politiske selvstændighed øges fra år til år, og det var jo netop meningen med hjemmestyrets indførelse for 20 år siden.
Når vore egne børn runder de 20 år, regner vi sædvanligvis med, at de enten er fløjet fra reden eller i det mindste stærkt på vej til det.
De etablerer sig, og de søger så vidt muligt at forsørge sig selv.
De fleste har deres meningers mod
, og de accepterer ikke nødvendigvis de normer og holdninger, som de er vokset op med, og heldigvis for det.
Imidlertid er der her stor forskel på et individ og et samfund, måske i særdeleshed et samfund som vort, 56.000 sjæle spredt ud på verdens største ø.
Mange bestræbelser bliver gjort for at etablere sig økonomisk, og vi har intet større ønske end at kunne forsørge os selv.
Vore vinger ved vi kan bære, men vi ved måske ikke altid helt, hvor langt vi kan flyve, og det er jo netop udfordringen både for os selv og for vores omverden.
Tilliden til, at vi i det nye årtusind også økonomisk vil kunne stå på egne ben,
er stor.
Det kræver naturligvis et fortsat godt samarbejde med Danmark, men det kræver først og fremmest større og voksende krav til os selv.
Uden fast forankring i vores egen historie og vore traditioner vil vore vinger stækkes, og vore ben måske begynde at ryste.