Sonja Mikkelsen (S), 2000-04-26:
Jeg vil godt starte med at understrege følgende: Et formål med autorisationsordningen for sundhedspersonalet er først og fremmest at tilbyde samfundet forskellige relevante personalegrupper, som borgerne og de ansættende sundhedsmyndigheder kan forvente er fagligt kvalificerede, og at dette sikres ved et offentligt tilsyn med tilhørende sanktionsmuligheder.
Mange faggrupper vil gerne autoriseres, men autorisationsordninger fastsættes typisk kun for de persongrupper, hvor en forkert udøvelse af erhvervet kan indebære en fare for borgerne.
En autorisationsordning indebærer bl.a, at der forbeholdes en personalegruppe en bestemt titel, f.eks. læge, sygeplejerske eller optiker, en bestemt uddannelse og et typisk virksomhedsområde.
Autorisationen kan endvidere fratages eller begrænses i tilfælde af sygdom, misbrug, uforsvarlig virksomhed inden for sundhedsvæsenets arbejde, og personale under tilsyn af Sundhedsstyrelsen kan tildeles kritik af Patientklagenævnet, eller de kan tiltales ved domstolene.
Autorisationsordninger er med andre ord noget fundamentalt for opnåelse af kvalitet og patientsikkerhed i vort sundhedsvæsen.
En autorisationsordning for optikere har været drøftet i mange år, og der blev således allerede i 1976 fremsat et lovforslag om autorisation til optikere, der dog bortfaldt i forbindelse med udskrivning af et folketingsvalg.
På baggrund af en rapport fra en senere nedsat arbejdsgruppe blev der herefter i 1993 udarbejdet et lovforslag om en autorisationsordning for optikere, hvor såvel optikere som kontaktlinseoptikere kunne autoriseres, og loven blev vedtaget i maj 1994 og trådte i kraft den 1. oktober 1994.
Også her var formålet med at indføre en lovmæssig autorisationsordning for optikere og kontaktlinseoptikere at øge forbrugernes sikkerhed og service inden for optikerområdet.
Der ligger jo en forbrugermæssig tryghed i, at man gennem en autorisationsordning let kan identificere optikere, samtidig med at det offentlige garanterer for de uddannelsesmæssige kvalifikationer.
På tidspunktet for lovens vedtagelse eksisterede et stort antal optikere med meget forskellig teoretisk og praktisk erfaring.
Der blev derfor i loven indsat særlige overgangsregler for at sikre, at personer, som uden at opfylde de formelle uddannelseskrav, og som i en lang årrække havde udført god og forsvarlig optikervirksomhed, ikke som følge af autorisationsordningen skulle fratages deres adgang til fortsat erhvervsudøvelse. Lovens overgangsbestemmelser er meget klare og præcise. De giver ikke noget skønsmæssigt spillerum for dispensation til de personer, der ikke opfylder lovens uddannelsesmæssige krav.
Navnlig spørgsmålet om en ren urmager- eller optikeruddannelse eller en blandet uddannelse ligger til grund for disse bestemmelser.
F.eks. er optikere med en ren urmageruddannelse fra efter den 1. juli 1977, hvor det også var muligt at tage en ren optikeruddannelse, udelukket fra automatisk at opnå autorisation. Loven gav også mulighed for at opnå en midlertidig autorisation på 5 år for personer, der ikke havde den krævede uddannelse, men som i de sidste 10 år før lovens ikrafttræden havde været beskæftigede som optikere.
Efter lovens vedtagelse i 1994 meddelte Sundhedsstyrelsen endelig autorisation til i alt 1.688 optikere.
Sundhedsstyrelsen meddelte endvidere for en 5-årig periode midlertidig autorisation til 32 personer.
Den midlertidige autorisation tog særlig sigte på, at de optikere, der ikke havde de uddannelsesmæssige forhold i orden, kunne få dette ved at følge særligt tilrettelagte kurser i denne 5-årige periode.
Derimod har flere af de midlertidigt autoriserede optikere i forbindelse med deres autorisations udløb pr. 30. september 1999 bedt Sundhedsministeriet eller Sundhedsstyrelsen om en varig autorisation eller forlængelse
af den midlertidige autorisation
Det har ministeriet måtte afvise på grund af de meget klare overgangsbestemmelser.
Efter lovforslagets bemærkninger var det ikke uventet, at en restgruppe af denne størrelsesorden kunne blive en følge af autorisationsloven.
Det nu fremsatte beslutningsforslag om at sikre visse optikere en varig autorisation har netop til formål at tilgodese alle i denne lille restgruppe ved at give dem en varig autorisation til at virke som optikere.
Det er forslagsstillernes opfattelse, at det ikke er rimeligt at udelukke denne restgruppe med mangeårig erfaring fra at opnå en autorisation som optiker, idet der ikke er sundhedsfaglige problemer forbundet med deres virke. Forslagsstillerne finder, at det bør overvejes at etablere nogle grundlæggende kurser om optik, der tidsmæssigt placeres, så de pågældende har mulighed for at deltage, og kurserne bør ikke afsluttes med en eksamen, men der bør være mødepligt.
Som det fremgår af det, jeg her har sagt tidligere, så er loven om autorisation af optikere forberedt yderst grundigt og efter nøje indstilling om de sundhedsfaglige forhold for Sundhedsstyrelsen.
Det er også baggrunden for, at vi i dag står med en såkaldt restgruppe af optikere, der ikke har den grundlæggende teoretiske uddannelse.
Jeg er derfor set ud fra patientsikkerheden meget skeptisk over for at give sådan almindeligt amnesti til hele denne restgruppe.
Og det gælder så meget desto mere, når det offentlige rent faktisk efter den gældende optikerlov har tilbudt dem uddannelsesmuligheder, som de bare ikke har brugt.
Da jeg på den anden side ikke kan udelukke, at der blandt den restgruppe er optikere, der på forskellig måde har kvalifikationer, der kan berettige, at vi giver dem en chance til, ja, så vil jeg godt i samråd med Sundhedsstyrelsen overveje at indføre en mulighed i loven for en individuel faglig vurdering af restgruppen.
Men jeg må understrege, at lovforslaget ikke automatisk skal give alle de ca. 30 optikere en varig autorisation.
Med det forbehold, at jeg for tiden overvejer forskellige modeller i samråd med Sundhedsstyrelsen, som jo sundhedsfagligt må stå inde for, hvad vi gør, kunne man tænke sig følgende: Nedsættelse af et midlertidigt bedømmelsesnævn, som man i 1996 gjorde det ved de kliniske diætister, der kunne tage individuel stilling til, hvad den enkelte optiker manglede af kurser, og så oprette et antal standardiserede kursusforløb, f.eks. i weekenderne, og så afslutte med en eksamen.
Man kunne vel også tænke sig en ordning, hvorefter optikerne selv indstiller sig til nogle særlige offentlige prøver, som så skulle bestås som betingelse for autorisation.
Eller en kombination af en nævnsudvælgelse og prøver.
Det afgørende er, at optikerne har de nødvendige faglige kvalifikationer, og det gælder i særlig grad for denne gruppe, at de også må sikres indsigt i de sygdomstilstande i øjet, der begrunder, at der skal ske henvisning til læge. Men jeg skal samtidig gøre opmærksom på, at sådanne nævn og kurser og prøver koster noget.
Og jeg finder det derfor naturligt, at de pågældende optikere som udgangspunkt må dække disse udgifter gennem brugerbetaling.
Som sagt vil jeg gerne medvirke til at finde en løsning, der ser på en nærmere vurdering af restgruppens individuelle kvalifikationer med henblik på en autorisation som optikere, men det må ske under hensyntagen til, at der ikke hermed kan stilles spørgsmål ved optikernes faglighed.
Det er jo netop denne faglighed, autorisationslovgivningen tager sigte på. Jeg vil derfor melde tilbage over for Folketinget med et nærmere forslag til en sådan ordning, og da beslutningsforslagets bemærkninger lægger grænser for, hvilke løsningsmuligheder der kan anvendes, er det regeringens opfattelse, at en vedtagelse af forslaget vil være mere til ulempe frem for til gavn.