Lissa Mathiasen (S), 2006-02-23:
Jeg er helt opmærksom på, at det selvfølgelig kræver, at der ikke er andre steder i boet, hvor man kan lave den her udligning.
Det er jeg godt klar over også ligger i forslaget.
Men det, der er væsentligt for mig, når jeg spørger om det her, er, at vi har et ønske om, at folk skal sikres.
De skal ikke have en urimelig forskelsbehandling, men der er så mange ele menter, man kommer til at pille ved, hvis man piller ved den solidariske ordning, f.eks. sådan et lille, men ikke helt uvæsentligt punkt som det, at man ikke i dag fra tredjemands side kan gøre krav gældende på en arbejdsmarkedspension.
Det betyder meget, hvis man lige pludselig åbner for det, altså hvis det, man tror man har gået og sparet op til sin alderdom, har afleveret af sin løn hvert år for at sikre sig i sin alderdom, lige pludselig med det her forslag kan smadres, så en tredjemand kan gøre krav, gøre udlæg i ens opsparing.
Det er nogle af de spørgsmål, vi andre næsten bliver væltet omkuld af i de her dage, og det er derfor, jeg spørger, om det er de forudsætninger, eller om vi allerede her vil kunne sige, at det ikke vil være tilfældet.
Vi taler om nogle kompensationer i den situation, hvor man i et langvarigt ægteskab har indrettet sig, vel vidende at den anden ægtefælle ikke har nogen pensionsordning, og så må aflevere noget til den anden ægtefælle, først og fremmest realiseret i andre aktiver.
De skal aflevere af ratepensioner og kapitalpensioner.
Det, der er det helt grundlæggende problem her, er netop, at opsparingsdepoter er udsat for en deling i dag, mens arbejdsmarkedspensionerne ikke er det.
De, som har opsparingsdepoter, skal i dag aflevere en del af deres opsparing i forbindelse med et skifte.
Det, jeg ligesom prøver at komme ind til, er, at der er en – og det er måske forståeligt nok, det må jeg i hvert fald acceptere – konservativ holdning, der siger: Vi vil bevare det, vi har, vi vil ikke gå længere.
Så kan man sige: fair nok.
Men det, jeg undrer mig over, er, hvordan man kan argumentere ud fra, at det her er bedst for barnet.
Vi har ingen undersøgelser foretaget herhjemme.
Vi har til gengæld undersøgelser foretaget i Sverige, som meget firkantet giver nogle klare signaler om, at det her altså ikke på nogen måde skaber problemer, tværtimod siger man, og det er måske det, der er meget interessant: Her har vi registrerede forældrepar, som er så meget mere optagede af, at det kan give problemer, og som følge deraf er de måske endnu mere optagede af det end andre forældrepar.
Jeg forstår det ikke.
Jeg synes, vi har brug for at få at vide, hvad man bygger sin afstandtagen på.
Man kan ikke bare sige, at man ikke tror, det er så godt for børnene, når det er de samme godkendelseskrav, og når man fra Sverige har undersøgelser, der siger, de er lige så egnede.
Hvad bygger man det så på?
Det er det, jeg egentlig synes vi ikke hører.
Der er mange adoptanter, som gerne vil modtage de børn, der f.eks. lever på børnehjem rundtomkring i verden, så det er som udgangspunkt ikke det, der er problemet, at der mangler nogle til at tage imod de pågældende børn.
I den situation synes vi det er forkert at åbne for det.
Og så er det også sådan, at det alene er et signal, vi ville sende, for der er ikke nogen realitet i det.
Det ville være at stikke folk blår i øjnene, for der er ikke nogen lande, som vil adoptere – det viser de svenske erfaringer jo – til familier, hvor det er registrerede partnere, som skal stå som adoptanter.
Jeg håber, det var en fortalelse, for jeg synes, jeg hørte ministeren drage sammenligning mellem børn på børnehjem og børn hos registrerede par.
Derfor undrer det mig, at ministeren mener, at vi ligesom skal ned ad rangstigen og tale om sammenligningen med til et børnehjem.
Vi taler om, at det er de samme godkendelseskriterier, og det vil sige, at man altså mener, at et barn i den situation absolut også kommer til et hjem, der er kapabelt til at i den grad at kunne klare det barn.
Er ministeren ikke enig i det?
Og hvad er så begrundelsen andet end nogle fordomme?
Når jeg spørger på den måde, har det jo også noget at gøre med, at vi har den svenske undersøgelse som den eneste undersøgelse, og der er intet at komme efter, som der også står beskrevet her i forslaget: Der er intet at komme efter i forhold til, at man kan komme og anklage det her for at have en negativ konsekvens for børnene – tværtimod siger undersøgelsen.
Så man henviser jo selv netop til sådanne forhold, hvor det typisk er sådan, at børnene så bor på børnehjem under dårlige forhold.
Det er derfor, det er relevant at have den betragtning og foretage den sammenligning, og det er der i øvrigt også mange i debatten, der gør.
Jeg mener, at hr. Kamal Qureshi netop citerede en sådan argumentation, så det er baggrunden for det.
Men det, der simpelt hen er regeringens ønske, er at fastholde den retsstilling, der er gældende i dag, hvor det altså er sådan, at registrerede partnere ikke kan adoptere i de her situationer.
Det er simpelt hen det, det drejer sig om.