Jørn Jespersen (SF), 2003-03-26:
En global alliance mod fattigdom
- jeg er sikker på, at både udenrigsministeren og jeg ønsker en sådan alliance.
Vi er enige om, at det er en hovedopgave for verdenssamfundet.
Men det er jo ikke nok med kønne ord.
Der skal også handling til, og her kniber det betydelig mere med den globale alliance mod fattigdom. Jeg tror, mange har et billede af EU - og også mange i EU en selvforståelse af EU - som brobygger mellem den rige verden og den fattige verden, men når vi ser på det helt afgørende emne i forbindelse med WTO-forhandlingerne, nemlig landbrugsstøtten, så er det et forkert billede.
Her er EU bremseklods for fremskridt, og EU er de fattige landes hovedmodstander og dermed på ingen måde med i en global alliance mod fattigdom.
Én ting er jo, at det kan være svært at bevæge EU i den retning, og udenrigsministeren var inde på, at vi gerne havde set, at EU havde bevæget sig mere i en liberal retning.
Men at man ikke kan få at vide, hvad den danske position er, og
hvad Danmark arbejder for, synes jeg er under al kritik, også ud fra en demokratisk vinkel.
I november blev der vedtaget en vedtagelse her i Folketinget om, at Danmark ville arbejde for en afskaffelse af kornsubsidier og for en reduktion af støtten, men der gik ikke ret lang tid, før partierne bag den vedtagelse røg i totterne på hinanden, fordi man var uenig om, hvordan den skulle fortolkes.
Det viste sig jo med al tydelighed, da der kom et kompromisforslag fra Stuart Harbinson, der er formand for WTO's landbrugskomité, hvor den danske fødevareminister sagde: Det kunne Danmark ikke tilslutte sig, det var for voldsomt, det var for lemlæstende, det var for skrapt.
Det er på trods af, at der er tale om et meget moderat forslag, et forsøg på at lægge sig midt imellem parterne.
Det er på trods af, at der bliver foreslået en aftrapning og afskaffelse af eksportsubsidierne over 9 år.
De fleste ulande har foreslået 2-3 år.
Her ligger kompromisforslaget altså på 9 år.
Det er åbenbart efter den danske regerings mening for skrapt, for lemlæstende, for voldsomt.
Til det har den radikale ordfører, hr. Martin Lidegaard, sagt: Jamen ministeren taler direkte imod det, som hun selv var med til at vedtage.
Det er stærkt skuffende og helt uforståeligt.
Vi er jo alle sammen enige om, at støtten i princippet skal væk, men der er brug for, at Danmark arbejder aktivt for, at det faktisk sker. Sådan en vedtagelse, der bliver fortolket så forskelligt, er jo ikke ret meget bevendt.
Et andet element i Stuart Harbinsons forslag er, at den direkte støtte i den gule og blå boks skal halveres over 5 år, så halvdelen er tilbage, uden at der er truffet beslutning om, hvad der skal ske med den efterfølgende.
Der er ikke megen vilje til at trække i den rigtige retning i den type af formuleringer.
Endelig har vi selvfølgelig hele spørgsmålet om, hvad der så skal ske med den grønne boks, hvor EU's position er, at den er helt uanfægtet, men hvor tendensen jo er, at de lande, som har en meget stor landbrugsstøtte, meget gerne vil stoppe al støtten ind i den grønne boks, påstå, at den ikke er handelsforvridende, og fortsætte, som om intet var hændt.
Har vi fået nogen meldinger fra et flertal i Folketinget?
Nej, det har vi ikke.
Har vi nogen position fra den danske regering?
Nej, det har vi heller ikke.
Derfor, hvis der skal være mening i, at den danske regering kan påstå, at den forsøger at trække EU's position i en for ulandene mere gunstig retning og skabe mere frihandel på landbrugsområdet, så behøver vi præcise, operationelle meldinger fra regeringen og de partier, der står bag den.
Det er et spørgsmål om, hvornår støtten skal starte med at blive aftrappet: Hvor hurtigt skal det gå, hvornår skal støtten være væk eller reduceret, hvad er slutmålet?
Det skylder man en forklaring på.
I øjeblikket er vi i den situation, at man fører et underligt fedtspil, for man påstår på den ene side, at vi ikke kan reformere EU's landbrugsordninger, fordi vi venter på WTO-forhandlingerne, men omvendt siger man: Vi kan ikke tilbyde noget i WTO-forhandlingerne, for vi har ikke fået reformeret EU's landbrugsordninger.
Det er jo sådan en låsen-sig-selv-fast, som forhindrer ethvert fremskridt, og den situation er vi nødt til at komme ud af.
Jeg vil også gerne sætte et stort spørgsmålstegn ved EU's hensyntagen til de allerfattigste lande i form af alt andet end våben-aftalen.
Man giver nogle indrømmelser til de allerfattigste lande, som stort set ikke producerer nogen ting, de kan eksportere til os.
Så siger man, at til gengæld må de næstfattigste lande så ikke få del i frihandelen.
Som det allerede meget tydeligt er fremgået af debatten, er det jo meget svært at få at vide, hvad Venstre egentlig mener, når det kommer til spørgsmål om reduktion og afskaffelse af støtten.
Hvad mener Venstre om eksportsubsidierne, hvor hurtigt skal de væk?
Hvad mener
Venstre om den direkte støtte, hvor meget skal den reduceres, inden hvornår?
Når fru Charlotte Antonsen siger, at en af manglerne ved Harbinsons forslag er, at der ikke er noget om miljø og dyrevelfærd osv., så er det direkte forkert.
Det bilag, som Europaudvalget har fået, bilag 712, som gennemgår Harbinsons forslag, siger meget tydeligt på side 6, at den grønne boks foreslås bevaret og er undtaget i medlemsstaternes reduktionsforpligtelse.
Dog forslås kriterierne for støtteudbetaling under den grønne boks strammet op, ligesom dyrevelfærd nu indgår som et element i den grønne boks.
Vi synes, det er for løst, men det er ikke desto mindre med. Jeg synes også, det kunne være interessant at høre, om vi kunne lave en fælles vedtagelse, der hedder, at nu støtter Danmark aktivt, udadvendt Harbinsons forslag.
Det tror jeg ville blive opfattet som en imødekommelse i mange ulande, og det tror jeg ville sætte lidt dynamik i forhandlingsprocessen.
Er det en mulighed?
Hr. Lars Barfoed spørger: Hvad kunne man alternativt have gjort i stedet for at forlænge landbrugsstøtten til 2013 og gradvist indfaset ansøgerlandene, så de når op på det samme niveau?
Ja, man kunne have erklæret, at vi ville reducere eller helt afskaffe dem frem til 2013 og lovet dem, at de kunne komme ind på samme vilkår, altså uden støtte.
bedre støtte til at gennemføre de miljøinitiativer, som de har forpligtet sig til i det fælles regelsæt, som der mangler meget finansiering til.
Man kunne have diskuteret infrastruktur, uddannelse og erhvervspolitik.
Hvis man havde været bare det mindste kreativ, tror jeg, at der havde været en lang række indsatsområder, som ville have været til meget større gavn for landene, som ville have været globalt ansvarligt.
Det gjorde man ikke forsøget med.
Man ventede til sidste øjeblik, måske fordi man i virkeligheden var meget godt tilfreds med at få den undskyldning.
Venstre og SF har jo længe været enige om, at vi skulle have kvalificeret flertal omkring grønne afgifter for at sikre, at vi fik indregnet miljøeffekten af forskellige former for produktion i varernes pris.
Jeg synes, at jordskat er en god beskatningsform.
Så hvis Venstre kunne være enig om både fælles grønne afgifter og fælles jordskatter, tager jeg imod invitationen.
Så er der endelig fru Charlotte Antonsen, som taler om, at vi skulle have glemt noget.
Vi har overhovedet ingenting glemt.
Det, fru Charlotte Antonsen har glemt, er at læse forslaget til vedtagelse.
Der står nemlig, at vi foreslår, at vi som minimum støtter det, der ligger i Stuart Harbinsons forslag.
Det er ikke SF's ideelle model.
Den ved vi godt at vi ikke har en chance for at komme igennem med.
Det er bare et forsøg på at sige, at nu ligger der dog i det mindste et kompromisforslag, som er operationelt, hvor der er procentsatser og tidsfrister, i modsætning til hvad Venstre og den danske regering siger, skulle vi så ikke i det mindste støtte det?
For os er det helt uforståeligt, at Socialdemokratiet vil være med på en så indholdsløs og tom vedtagelse, især på baggrund af de erfaringer, man har med regeringen, når det drejer sig om landbrugsstøtte.
Derfor vil jeg gerne spørge, om Socialdemokratiet synes, det var i overensstemmelse med den sidste vedtagelse om landbrugsstøtten fra november 2002, at fødevareministeren udtalte om Stuart Harbinsons forslag, at det var alt for voldsomt, alt for skrapt og lemlæstende.
Man kan jo ret tydeligt konkludere, at det i hvert fald var for vidtgående, og man kan slutte, at der skal være mere end 10 år til afvikling af eksportsubsidierne.
Man må ikke reducere den direkte støtte til 50 pct. over 5 år, men over hvor mange år eller ned til hvilken procent?
Det skylder Socialdemokratiet os et svar på.
Så vil jeg også spørge til den formulering, hr. Claus Larsen-Jensen havde om, hvad vi skal give af indrømmelser.
Er hr. Claus Larsen-Jensen ikke enig med SF i, at det at afvikle landbrugsstøtten er en fordel for Danmark og for Europa og for det globale samfund og at det derfor ikke er at give en indrømmelse, men at høste en sejr at få det gennemført?