runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ole Sohn (SF), 1999-12-07:
Det er klart, at der er en modsætning mellem på den ene side at sige, at her vil man lave kassetænkning, for at folk skal undgå at komme på kontanthjælp, og så på den anden side påstå, at det private arbejdsmarked råber og skriger efter arbejdskraften.
De to ting er selvfølgelig uforenelige, og derfor er der heller ikke seriøsitet eller grundlag i de argumenter, som er kommet fra Det Konservative Folkeparti.
Til hr. Frank Aaen vil jeg sige: Jeg tror, hr. Frank Aaen er med på, at vi gerne havde set en dagpengeret, men man skal lige være opmærksom på, at selv om eksemplet ikke er 7 år, men en kortere årrække, og at der ikke er en sammenlignelighed med folk, der er ansat af kommunen på frie vilkår, så synes jeg, at man skal tage udgangspunkt i det grundlag, man kommer fra.
Det gør det nu engang lidt mere håndfast at tage stilling, og der er det jo sådan, at der sker en afgørende forbedring, et afgørende brud med tidligere tiders aktiveringspolitik.
Så er der også lige den lille detalje, at vi har fået ind, at er der en død periode, så er man faktisk i den situation, at begge parter har dagpengeret, i og med at man jo skubber sin dagpengeret, når der er en død periode.
Så der er ingen tilfælde, hvor to går ud fra et job, og den ene ender er på bistandshjælp, mens den anden får fulde dagpenge.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Det kan man så lægge i, hvad man vil.
Men dog er det jo sådan, at Det Konservative Folkeparti har stået her på talerstolen i dag og talt om kontanthjælp og kontanthjælpsproblemer. Jeg vil godt spørge hr. Ole Sohn, om ikke det er hr. Ole Sohns opfattelse, at den ordning, vi indfører her, netop vil sikre nogle af de måske allersvageste i den her gruppe personer mod at ende på kontanthjælp og i stedet virkelig have et job på lige vilkår med alle andre, hvor man siger, at man sætter pris på den indsats, de gør.
Frank Aaen (EL), 1999-12-07:
Jeg kan bare oplyse, at da Enhedslisten deltog i forhandlingerne, stod det spørgsmål allerøverst, for når man taler om ordinære job, så kan man altså ikke have det.
Jeg indrømmer, at med den måde, det endte på, er 7 år ikke det rigtige eksempel.
6 år på samme arbejdsplads, 6 år med samme arbejde, 6 år med samme løn, 6 år med samme rettigheder på nær på ét punkt, at når man af en eller anden mærkelig grund bliver fyret, så har den ene dagpengeret, og den anden har ikke.
Det er underligt, og jeg kan ikke forstå, at vi ikke kan få nogen argumenter for, hvorfor det er indrettet sådan.
Det er umuligt for mig at forstå, hvorfor nogen kan gå med til sådan en aftale.
Det er jo ikke, fordi vi ikke synes, at det, der ligger, er bedre end det, der var.
Vi har jo altså tilsluttet os aftalen.
Vi fik jo lov til at tilslutte os, da I havde forhandlet færdig, og det har vi også gjort.
Vi stemmer også for den, men vi synes, det er en urimelighed, at der ikke er lige rettigheder for alle.
Ole Sohn (SF), 1999-12-07:
Nu er eksemplet med 7 år måske ikke lige det bedste, for der er en dagpengeret, når man er, jeg kan ikke huske tallet, jeg tror, det er 55 - ja, bliver der nikket
Men tager man så et mindre antal år, ja, så kunne man stille det retoriske modspørgsmål: Hvis to er ansat på den samme arbejdsplads, den ene ansat på normale, ordinære vilkår, den anden i puljejob, hvad sker der så, når de bliver afskediget som 55-årige?
Den ene går ud og har
fuld dagpengeret, og den anden har ingenting. Hvis man tager det udgangspunkt, så er det her jo en væsentlig forbedring.
Vores udgangspunkt har været, at vi får brudt med det, at man tærer på dagpengeretten i et job.
Det får vi altså brudt med dette lovforslag.
Det er en væsentlig forbedring, det synes jeg er en fordel, og det synes jeg også at Enhedslisten skal stemme for.
At vi ikke fik optjeningsretten ind i lovforslaget, kan man jo vende om og sige, at når man nu ikke har 90 mandater, forhandler man om det i en forligskreds.
Mig bekendt har det ikke stået øverst på dagsordenen, at det var til at få brudt
Jeg vil gerne spørge hr. Ole M. Nielsen, bl.a. om økonomien:
Altså, hvis man udvider ordningen og det koster 100.000 kr. i forhold til 180.000 kr. pr. person,
er det så en fordyrelse, hvis der er flere, der gør brug af den, i forhold til at sende folk i aktivering?
Hvis folk som alternativ ikke skal i aktivering, men i ordinære job i det private erhvervsliv, er der så noget i forslaget her, der forhindrer det private erhvervsliv i at efterspørge de unge, der kommer lidt op i årene, altså over 48 år?
Og det tredje er: Mener Kristeligt Folkeparti ikke, at hvis man har gået arbejdsløs i 1½ år, altså 1 år i dagpengeperioden og ½ år i aktiveringsperioden, er det tilstrækkelig lang tid?
Jeg synes faktisk, det er uhyggelig lang tid.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Fru Eva Kjer Hansen lyder nøjagtig lige så teoretisk som økonomerne, der har siddet og læst et eller andet i nogle tabeller, men hvad er virkelighedens verden her?
Vi lavede arbejdsmarkedsreform III for et års tid siden,
hvor de private arbejdsgivere, det private arbejdsmarked, gav håndslag på, at de ville tage 10.000 personer i privat jobtræning, som er noget af den mest effektfulde jobtræning, der overhovedet findes
Men hvordan står det til med det?
Hvordan hænger det sammen med, at man ønsker mere kvalitet fra Venstres side i den aktiveringsindsats?
Har Venstre haft Dansk Arbejdsgiverforening i skole og belært dem om, at de skylder noget på denne konto?
Eller sidder Venstre bare med korslagte arme?
Det er de dårligst uddannede.
Mon det er dem, Dansk Arbejdsgiverforening og arbejdsgiverne i det hele taget løber efter, når de skal ansætte folk?
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-07:
Når man deltager i debatter her fra talerstolen, skal man jo holde sig til dagsordenen.
Hvis hr. Bjarne Laustsen kigger på tavlen bagved, vil han opdage, hvad der er på dagsordenen
Lovforslaget om servicejob kommer efterfølgende, og så kan jeg forsikre hr. Bjarne Laustsen om, at jeg nok skal gøre opmærksom på, hvad der er galt med det.
Bjarne Laustsen (S), 1999-12-07:
Så mangler vi bare at få at vide af hr. Knud Erik Kirkegaard, hvad det er for noget, man ikke kan lide i den aftale om servicejob, der ligger, når det eneste, man har at sige til det, er, at man ikke føler, at man har været med i forhandlingerne.
Men hvis man i øvrigt er enig i grundlaget, må man jo gerne tilslutte sig.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-07:
De to socialdemokratiske folketingsmedlemmer kan lige så godt med det samme bide i det sure æble.
Man har sursjosket i det, så det gør noget.
Det er korrekt, at der har været drøftelser om problemet servicejob, hvor også vi har deltaget, og hvor der blev fremlagt en skitse fra regeringen, som vi bestemt ikke på nogen måde afviste.
Efter dette tidspunkt har vi ikke fået nogen invitation
til at deltage i forhandlingerne om servicejob.
Det er sket i fora uden om Det Konservative Folkeparti.
Sådan gør man normalt ikke på Christiansborg.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Jeg forstod udmærket godt hr. Knud Erik Kirkegaards bemærkninger vedrørende afsnittet om servicejob.
Men jeg hørte det altså også således, at hr. Knud Erik Kirkegaard efter De Konservatives opfattelse pegede på en række andre problemer, men det har vi jo fået sat på plads, at sådan er det ikke, og det skal jeg så takke hr. Knud Erik Kirkegaard for.
Bjarne Laustsen (S), 1999-12-07:
Jeg vil gerne spørge hr. Knud Erik Kirkegaard, hvad det er, der har fået De Konservative til at holde sig uden for de enkelte elementer, så det nu kommer til at fremstå, som om det er nogle skjulte elementer, der er blevet forhandlet om.
Netop aftalen om servicejob var jo en del af kommuneaftalerne, hvor også hr. Knud Erik Kirkegaards kolleger i kommunerne har været med til at foreslå regeringen at gennemføre en sådan ordning.
Den er så blevet kraftigt forbedret i forbindelse med finanslovforhandlingerne, men der er jo ikke noget til hinder for, at Det Konservative Folkeparti slutter sig til denne del af aftalen.
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-07:
Jeg må sige ganske klart, at det problem, som jeg omtalte i forbindelse med lovforslaget her, nemlig de enslydende afsnit om arbejdsmarkedspraktik, som indgår i to sæt aftaler - dels aftalen mellem de oprindelige arbejdsmarkedsreformpartier, dels aftalen med SF og Enhedslisten - er en sag, som til vores meget store overraskelse dukkede op, da vi læste det hæfte, som er udgivet af Finansministeriet.
Vi var overhovedet ikke opmærksomme på, at regeringen forhandlede dette spørgsmål til anden side. Jeg er udmærket klar over, at i den store kreds omkring finansministerens bord har det spørgsmål her været nævnt, men det er nu almindelig god skik her i Folketinget, at hvis man har indgået en aftale, og man så involverer andre partier i den samme aftale, så knytter man lige kontakten for at sikre sig, at det er i orden.
Og jeg har endnu ikke fået svar på spørgsmålet til arbejdsministeren, men det kommer sikkert på et senere tidspunkt.
Poul Erik Dyrlund (S), 1999-12-07:
Jeg er ikke helt sikker på, at jeg forstod hr. Knud Erik Kirkegaard rigtigt for et øjeblik siden, da hr. Knud Erik Kirkegaard beklagede, at der var indgået aftaler på en række andre områder til anden side i Folketingssalen.
Hvis jeg har forstået det rigtigt, er jeg nødt til at spørge hr. Knud Erik Kirkegaard, om ikke Venstre og De Konservative har haft chancen og også er blevet indbudt til at sidde ved forhandlingsbordet i forbindelse med de aftaler, der er blevet indgået?
Knud Erik Kirkegaard (KF), 1999-12-07:
På baggrund af de allerede indhøstede erfaringer har vi fundet behov for at gøre nogle af arbejdsmarkedsreformens bestemmelser mere fleksible.
Forhandlingerne om justeringerne er foregået i en god og positiv atmosfære mellem arbejdsministeren og partiernes ordførere, og jeg vil gerne benytte lejligheden til at udtrykke anerkendelse herfor over for såvel de andre partiers ordførere som arbejdsministeren.
Ikke mindst på den baggrund skal jeg imidlertid dybt beklage, at arbejdsministeren samtidig har forhandlet nogle af de samme forligstemaer og indgået aftale herom med en anden kreds af partier.
Hermed har ministeren sænket standarden for, hvad der hidtil her i Tinget har været betragtet som god forligsskik, med adskillige alen.
På et par punkter griber aftalerne direkte ind i hinanden.
Efter normal Christiansborgstandard betegnes den slags som forligsbrud.
Det er noget værre roderi.
Det er muligt, ministeren mener, at han bare har været smart, men det er ikke tilfældet, tværtimod.
Ministerens fremgangsmåde vil så sikkert som amen i kirken give vanskeligheder ved fremtidige forhandlinger, og det er ikke, fordi ministeren er noget slet menneske.
Årsagen er formentlig snarere, at ministerens parlamentariske erfaring er af, skal vi sige ret overskueligt omfang.
Så langt, så godt.
Nu har jeg naturligvis ikke noget imod, at SF og Enhedslisten stemmer for vores oprindelige aftale med regeringen, men hvad har regeringen helt konkret forpligtet sig til over for SF og Enhedslisten?
Kan arbejdsmarkedsreformpartierne ændre i reglerne om arbejdspraktik uden om SF og Enhedslisten?
Eller har de to partier fået vetoret?
Jeg vil gerne bede arbejdsministeren om at besvare dette spørgsmål her under førstebehandlingen.
Jeg beklager ministerens utraditionelle fremgangsmåde, men lovforslaget her er der ikke noget i vejen med.
Det støtter vi.
Eva Kjer Hansen (V), 1999-12-07:
På vegne af Venstres ordfører, hr. Jens Vibjerg, skal jeg give Venstres tilslutning til dette lovforslag.
Venstre ser justeringerne, som forslaget indeholder, som en række små skridt i den rigtige retning.
De to ordninger er stort set ens, og sammenlægningen vil derfor føre til en større grad af overskuelighed.
Det er ligeledes et positivt træk, at virksomhederne nu vil få mulighed for at vurdere, på hvilke områder den enkelte person, som virksomheden har i arbejdspraktik, har sine forcer og kvaliteter.
Og det er netop, hvad man opnår ved at gøre arbejdspraktikken til et redskab i aktiveringsindsatsen.
Jeg tror, arbejdspraktik kan blive et godt bidrag til den aktive arbejdsmarkedspolitik.
I Venstre glæder vi os således over, at der nu kan blive igangsat forsøg med ændring af rammerne for aktiveringsindsatsen, og vi så faktisk gerne, at forsøget blev udvidet og gjort bredere i forhold til det her foreslåede.
Bjarne Laustsen (S), 1999-12-07:
Jeg vil gerne sige til hr. Ole Sohn, at når vi ændrer det, er det bl.a., fordi vi har hørt nogle eksempler med folk, der havde besluttet, at de ville gå på efterløn som 60-årige, og det derfor i den situation kunne være vanskeligt at forstå, at vi skulle gøre en ekstra indsats, når nu de i den situation havde besluttet sig for at gå på efterløn.
Ole Sohn (SF), 1999-12-07:
Jeg har et lille, kort spørgsmål, for jeg tror, jeg misforstod noget af den socialdemokratiske ordførers tale.
Det er dér, hvor han indledningsvis gør opmærksom på, at Socialdemokratiet er glad for, at man ændrer aktiveringsreglerne for de 58-59-årige, fordi der har været så mange eksempler på, at folk er blevet sendt ud i meningsløs aktivering.
Er det korrekt forstået?
Er det ikke sådan, at der i loven står, at der skal gives kvalitativt gode tilbud uanset alderen?
Bjarne Laustsen (S), 1999-12-07:
Socialdemokratiet støtter til fulde regeringens ønske om at skabe et mere fleksibelt arbejdsmarked og kan derfor også bakke op bag arbejdsministeren forslag til ændring af lov om en aktiv arbejdsmarkedspolitik, nr. L 109.
Frem for alt er det en glæde for Socialdemokratiet, at arbejdsministeren lægger op til, at aktiveringsindsatsen for de 58-59-årige bliver mere fleksibel.
Siden arbejdsreform III trådte i kraft i januar i år, har mange ældre danskere på forlængede dagpenge følt sig fanget i meningsløs aktivering, fordi de har været tvunget til at tage imod aktiveringstilbud, selv om der reelt ikke var udsigt til job for dem.
Dette forhold vil arbejdsministerens forslag råde bod på ved at åbne mulighed for, at der kan dispenseres for aktiveringspligten, hvis arbejdsformidlingen vurderer, at behovene på det regionale arbejdsmarked ikke gør aktivering strengt nødvendig.
Socialdemokratiet mener, at det er positivt, hvis vi kan frede de ældre ledige, samtidig med at vi frigør midler, der gør det muligt at koncentrere indsatsen over for de grupper af ledige, der virkelig har gavn af aktiveringsindsatsen.
Det er Socialdemokratiets opfattelse, at regeringens aktiveringsstrategi er frugtbar, men man skal aldrig holde sig for god til at overveje, om tingene kunne gøres endnu bedre, specielt når der er store forskelle på den beskæftigelsesmæssige situation i regionerne.
Det er derfor også særdeles fornuftigt, at arbejdsministeren i sit forslag åbner for muligheden for, at der kan laves forsøg med nye rammer for den arbejdsmarkedspolitiske indsats i to regioner i den 2-årige periode.
Videre er det glædeligt, at timekravet, som man skal have opfyldt for ikke at være forpligtet at tage imod aktivering, bliver sænket fra 25 timer ugentlig til 20 timer.
Det vil være en stor lettelse for mange ledige, der rent faktisk gør en stor indsats for at få arbejde, men ikke har været i stand til at opnå fuldtidsbeskæftigelse.
Jeg vil også fremhæve forslaget om en sammenlægning af puljejobordningen med ordningen om offentlig jobtræning som et initiativ, der efter Socialdemokratiets opfattelse vil gøre det lettere for den ledige i jobtræning at få øje på de langsigtede perspektiver i aktiveringen.
Endelig fortjener forslaget om arbejdspraktik som nyt aktiveringsredskab også at få positive ord med på vejen.
Socialdemokratiet støtter derfor arbejdsministerens lovforslag.
Ove Hygum (S), 1999-12-07:
Jeg skal ganske kort kvittere for den modtagelse, lovforslaget har fået.
Med tilfredshed har jeg noteret, at et pænt flertal i Folketinget vil bære lovforslaget igennem, og jeg giver tilsagn om et effektivt samarbejde under udvalgsbehandlingen af de spørgsmål, der er rejst af forskellige partiers ordførere, herunder bl.a. spørgsmålet om partsfiskernes særlige situation.
Thorkild B. Fransgaard (FRI), 1999-12-07:
Forslaget her til ændring af finansieringen af arbejdsmarkedsuddannelserne vil jo medføre en besparelse for staten på 100 mio. kr. og en merudgift for kommunerne på 30 mio. kr.
Det er ingen stor besparelse for det offentlige, men trods alt en besparelse på 70 mio. kr.
Det er noget, som vi i Frihed 2000 ser med tilfredshed på.
Der bruges jo mange milliarder på det område, og indimellem har vi haft debatten om, hvorvidt de penge bruges rigtig.
Det kan der være forskellige meninger om, men det her kan medvirke til, at de myndigheder, der sender de mennesker på i det her tilfælde et AMU-kursus, måske føler et større ansvar for, at de kommer af sted til det rigtige kursus og måske vil være med til at begrænse det, man kan kalde et overforbrug.
Så vi ser positivt på det her.
En anden ting er, at forslaget jo indeholder, at den obligatoriske, pædagogiske vejledning til uddannelsesplanerne afskaffes, så det alene bliver uddannelsesstederne, der udformer, hvordan uddannelsen skal være.
Det mener vi også er rigtigt.
Så derfor støtter vi det her lovforslag.
Ole M. Nielsen (KRF), 1999-12-07:
Lovforslaget her er jo en udmøntning af en 1 år gammel finanslovaftale, arbejdsmarkedsreform III, som indgik i finansloven sidste år.
Og det er rigtigt, at Kristeligt Folkeparti har tilsluttet sig den.
Vi var ikke med i selve forhandlingerne for at få den op at stå, og vi var heller ikke helt ukritiske over for det, vi var med til.
Men den her del var den, vi var mindst kritiske over for, vil jeg nok sige.
Så vi kan selvfølgelig tilslutte os det lovforslag her.
Men jeg kan ikke lade være med at udtrykke min undren over, at der nu er gået et helt år, siden man blev enig om det her, før lovforslaget kommer frem.
Og det er da helt rigtigt, at loven jo ikke skal træde i kraft før 1. januar 2000, så man kunne måske egentlig have udskudt førstebehandlingen til i morgen, hvis det skulle være, eller i overmorgen.
Men hvorfor egentlig ikke lidt før?
Det kunne man undre sig over.
Men vi tilslutter os.
Jette Gottlieb (EL), 1999-12-07:
Selv om vi i forbindelse med finansloven for 1999 var vidne til meget værre tiltag fra regeringen og fra højre side af Folketinget end det, som nu er udmøntet med finansieringen af AMU-uddannelserne, må vi alligevel sige, at det altså ikke er vores kop te.
Omlægningen af finansieringen af AMU-uddannelserne for ledige vil i større udstrækning medføre, at en række udgifter overflyttes fra direkte statslig finansiering til kommunerne og rammen for den aktive arbejdsmarkedspolitik.
For mig at se er det altså ikke lysende klart, hvordan sådan en omlægning skulle kunne styrke arbejdsmarkedsuddannelserne som instrument til opkvalificering af arbejdsløse, hvad enten vi taler om dagpengeberettigede eller kontanthjælpsmodtagere.
Tværtimod vil tendensen da være, at henholdsvis de berørte kasser i kommunerne og aktiveringsmidlerne i forvejen er så pressede, at der vil være en begrænsning af uddannelsestilbudene til de arbejdsløse.
Jeg ved godt, at der i lovforslaget står, at det ikke har noget med de igangværende VEU-forhandlinger at gøre, men alligevel forekommer det mig, at det foregriber dem i et vist omfang.
Jeg vil i hvert fald benytte lejligheden til at spørge regeringen om, hvordan man har tænkt sig at en samlet offentlig besparelse på 70 mio. kr. om året kan føre til en forbedring af uddannelsesniveauet, eller om man i det hele taget kan hævde, at det ikke vil betyde en beskæring af uddannelsesaktiviteten.
Så har jeg også hæftet mig ved spørgsmålet om de folk, der hverken har dagpengeret eller får kontanthjælp, og jeg har nu hæftet mig ved den gruppe af personer, som har mistet deres dagpengeret, har været på kontanthjælp og har mistet deres kontanthjælp, fordi ægtefællen har en høj indtægt.
I hovedsagen drejer det sig selvfølgelig om kvinder, der har været ude på arbejdsmarkedet, men som er blevet jaget hjem til kødgryderne, og som nu altså også berøves muligheden for at få AMU-kurser, der kunne bringe dem tilbage på arbejdsmarkedet.
Det opfatter jeg også som et problem.
Anders Samuelsen (RV), 1999-12-07:
Dette lovforslag følger op på et godt hovedprincip om, at de, der har ansvaret for uddannelse af den enkelte ledige beskæftigede, også er dem, der primært skal stå med regningen, når udgifterne skal betales.
Så derfor kan Det Radikale Venstre bakke det her lovforslag op og også de øvrige justeringer, som ligger i lovforslaget. Samlet set bakker Det Radikale Venstre altså lovforslaget op, men ser selvfølgelig frem til også at følge de spørgsmål, som allerede nu er blevet annonceret, op under udvalgsarbejdet.
Susanne Clemensen (CD), 1999-12-07:
Lovforslaget er, som det også fremgår af arbejdsministerens fremsættelsestale og bemærkningerne til lovforslaget,
jo en del af aftalen om finansloven for 1999, som regeringen indgik sammen med CD, Venstre og De Konservative og Kristeligt Folkeparti Aftalen indebærer, at arbejdsformidlingen og kommunerne selv skal afholde undervisningsudgifterne til lediges deltagelse i uddannelse, der indgår i en handlingsplan.
CD er enig i, at de myndigheder, der har ansvaret for lediges deltagelse i uddannelse, og som efterspørger uddannelse til ledige, som udgangspunkt også bør have det økonomiske ansvar for undervisningsudgifterne til lediges deltagelse i uddannelse.
Incitamentet for arbejdsformidlingen og kommunerne til i endnu højere grad at overveje, hvad man får for pengene, ligger i hvert fald lige for. Til gengæld har jeg ikke helt overblik over, hvad det betyder for den enkelte ledige person, at man i lovforslaget påtænker at afskaffe kravet om, at der skal foreligge en pædagogisk vejledning til hver enkelt uddannelsesplan.
Og det vil jeg gerne allerede nu sige at jeg vil spørge til under udvalgsbehandlingen.
Men CD er som udgangspunkt positiv over for det her lovforslag.
Mogens Andreasen (DF), 1999-12-07:
Lovforslaget, der her er fremsat for Folketinget, indeholder en række konsekvensændringer ikke alene for de ledige, men også for arbejdsformidlingerne og kommunerne.
Når vi ser på det hidtidige forløb af tredje fase af arbejdsmarkedsreformen, er det åbenbart, at det er tvingende nødvendigt at stramme aktiveringen af de ledige op for at sikre en bedre målretning mod ordinære job på arbejdsmarkedet.
Jeg mener, at AF i høj grad bærer en stor del af ansvaret for manglende resultater, fordi man i en årrække har etableret kurser, der ikke har været målrettet mod arbejdsmarkedet, men i langt højere grad har virket som opbevaring og været demoraliserende for de ledige.
Men naturligvis er det i sidste ende arbejdsministerens ansvar. Det prøver ministeren så at rette op på med dette forslag, og det er jo ganske positivt.
Lovforslaget indeholder en ændret finansiering af arbejdsmarkedsuddannelserne som følge af aftalerne om finansloven for 1999 med Venstre og De Konservative, CD og Kristeligt Folkeparti.
Denne indebærer, at udgifterne for ledige skal holdes inden for rammen for den aktive arbejdsmarkedspolitik.
Det betyder, at det i fremtiden kun vil være uddannelser for beskæftigede, ledige, dagpengeberettigede og personer, som ikke får dagpenge eller kontanthjælp, der vil kunne få driftstilskud efter AMU-loven.
Øvrige ledige kontanthjælpsmodtageres uddannelser skal betales af AF og kommunerne.
Deri ligger en besparelse for staten på 100 mio. kr., men merudgifter for kommunerne på 30 mio. kr. fra år 2000 og fremefter.
Dansk Folkeparti.
Skal man sammenfatte vurderingen af lovforslaget, er der en række positive ændringer.
Dansk Folkeparti lægger vægt på en mere målrettet uddannelse mod arbejdsmarkedet, men står alligevel tvivlende over for, om tiltagene i dette lovforslag er tilstrækkelige til at opnå de tilsigtede resultater.
Jeg mener dog, at kontrolforanstaltningerne, der indgår i lovforslaget, kan medvirke til en mere målrettet indsats, og skal til slut sige, at Dansk Folkeparti deltager aktivt i drøftelserne under udvalgsarbejdet og er positivt over for lovforslaget.