Keld Albrechtsen (EL), 2000-04-11:
Information bragte den 21. marts en meget interessant artikel, hvor det blev fastslået, at en amerikansk, en britisk og en tysk storbank samstemmende afviste, at et dansk nej til ØMU'en den 28. september skulle kunne give panik på valutamarkederne.
Det var altså tre eksperter fra tre store finanskapitalhuse i udlandet, som bedømte situationen sådan, at den danske økonomi er stærk, og at der ikke vil blive nogen panik i tilfælde af et nej.
Alligevel ser vi så, at der føres en konsekvent og stadig mere useriøs skræmmekampagne fra regeringens og tilhængernes side imod befolkningen for at true den til at stemme ja.
Der går ikke en dag, uden at tilhængerne lægger et nyt lag på denne skræmmekampagne, og det skulle såmænd undre mig, når vi når frem til den 28. september, om der overhovedet vil være en eneste arbejdsplads tilbage i Danmark dagen efter, hvis vi stemmer nej.
Med det tempo, skræmmekampagnen udvikler sig i for øjeblikket, må man i hvert fald sige, at det bliver et rædselskabinet uden sidestykke, hvis danskerne skulle være så frække, at de bruger deres selvbestemmelsesret til at sætte kryds ved nej den 28. september.
Jeg synes ikke, det er smukt at se på, at man fra tilhængersiden har valgt at starte kampagnen på den måde og dermed sænke debatniveauet til noget, som selv målt i forhold til tidligere debatter op til afstemninger om EU må siges at være et hidtil uset lavpunkt.
Efter Enhedslistens opfattelse medfører det, hvis vi siger ja til euroen, et voldsomt tab både af demokrati og social solidaritet.
Det siges ofte fra tilhængernes side, at det her drejer sig om at sidde med ved bordet.
Vi, siger man, skal sidde med ved bordet.
Så må jeg spørge: Hvem er »vi«?
»Vi« er ikke Folketinget her, for Folketinget kommer ikke til at sidde med ved bordet, for det er udtrykkeligt fastslået i traktaten, at bankdirektørerne, som ikke må modtage instruktioner fra parlamenter, skal håndhæve prisstabilitet og må kun tage hensyn til beskæftigelsen, hvis det ellers kan lade sig gøre, uden at priserne stiger.
Det er altså en bunden opgave, og så er det, jeg spørger: Hvad er det, man vil ind og være med til at bestemme ved det bord?
Og hvad er det grundlæggende demokratiske problem i den fremgangsmåde, man har valgt?
Ja, det er, at man har sagt fra regeringens side, at den traktat, som bliver vedtaget i Nice i december, ønsker man ikke en folkeafstemning om, for man har fået juristernes ord for, at selv om vi opgiver vetoretten på disse helt vitale områder for Danmark, er det ikke suverænitetsafgivelse.
Dermed har juristerne tømt suverænitetsbegrebet for indhold, og derfor står vi i den situation, at hvis man stemmer ja den 28. september, så har man givet regeringen frie hænder til at vedtage en ny unionstraktat med vidtgående overdragelse af reelle beføjelser på de mest følsomme områder i den danske overenskomstmodel, i den danske sociale model, overdraget dem til EU.
Og der er denne stadige benægtelse fra tilhængernes side af at gå ind i den diskussion, som de hver gang, vi rejser den, siger ikke har noget med folkeafstemningen den 28. september at gøre.
Det er det, der er det dybe demokratiske underskud i den måde, som regeringen har tilrettelagt den her debat på.