Ove Fich (S), 1997-12-10:
Om to dage starter et historisk topmøde i EU.
Det er tidspunktet, hvor der skal træffes beslutning om udvidelse.
Det kan blive den mest vidtrækkende beslutning i EU gennem mange år, og den peger fremad mod en forening af Europa og mod social og økonomisk fremgang samt mod sikring af freden på kontinentet.
Udvidelsen af EU med ti lande i Central- og Østeuropa samt Cypern har vide perspektiver.
Fra begge sider handler det først og fremmest om at sikre freden i Europa.
Ganske mange etniske konflikter og ganske mange grænsestridigheder i Central- og Østeuropa er gennem de seneste år blevet bilagt, fordi det er betingelsen for medlemskab af EU.
Derved har EU allerede med civile midler været med til at sikre freden i Europa. Begge parter har en interesse i at støtte hinanden i den økonomiske udvikling; for EU åbner der sig et nyt marked østpå, og for de central- og østeuropæiske lande åbner der sig mulighed for at modtage en mængde erfaringer om opbygning af et økonomisk bæredygtigt system.
Den økonomiske åbning mellem øst og vest er allerede i fuld gang, indtil nu dog kun som frihandelsområde. Ideen med EU-medlemskabet er netop, at frihandelen erstattes af økonomisk samkvem under ordnede vilkår.
Det vil forhåbentlig føre til den sociale udvikling i Central- og Østeuropa, der er så frygtelig brug for.
Omstillingsprocessen har nemlig været hård, og befolkningen i Central- og Østeuropa skal nu have mulighed for at føle, at det igen går fremad.
Som billedet tegner forud for topmødet om to dage i Luxembourg, vil Danmarks ønsker blive imødekommet et langt stykke ad vejen, men det vil ikke ske automatisk, det kræver fortsat hård kamp.
Danmark har som bekendt den holdning, at alle ansøgerlandene skal starte forhandlinger på samme tidspunkt og under samme vilkår.
Det afhænger af de enkelte landes evne
til at leve op til EU's fællesregler.
Europakommissionen har haft en anden linje.
Den består i et ja til at starte optagelsesforhandlinger med seks lande og et foreløbigt nej til fem andre lande.
Den løsning, der tegner sig nu, tyder på en fælles start
på udvidelsesprocessen for alle ansøgerlande.
Disse vil blive tilknyttet udvidelsesprocessen gennem såkaldte partnerskabsaftaler, der individuelt vil fastlægge en strategi for de enkelte ansøgerlande.
Statsministrene og udenrigsministrerne fra alle EU-landene og ansøgerlandene vil jævnligt mødes for at holde udvidelsesprocessen på rette kurs.
Samtidig vil der imidlertid efter det luxembourgske kompromisforslag ske påbegyndelse af egentlige udvidelsesforhandlinger med et begrænset antal lande, mens de øvrige må forberede sig yderligere.
Det er i den sammenhæng vigtigt for Socialdemokratiet, at ansøgerlande, der i dag ikke er klar til egentlige medlemskabsforhandlinger, straks vil kunne starte disse, når forudsætningerne er bragt i orden.
Det er afgørende nu at få sat kød på det skelet, som det luxembourgske formandskab har foreslået, et skelet i den mening, at det primært er struktur, der er foreslået.
Det afgørende for Socialdemokratiet er, at også indholdet i de enkelte strukturer defineres præcist, så det derigennem bliver klart, at EU mener det alvorligt med udvidelsen med alle ansøgerlandene. Nogle lande, især Belgien, Frankrig og Italien, hævder, at en udvidelse ikke kan finde sted, før der er foretaget store institutionelle ændringer i EU-samarbejdet. Det er et utidigt standpunkt.
Der er netop besluttet en række institutionelle ændringer i forbindelse med Amsterdamtraktaten, som endnu ikke er trådt i kraft.
Vor holdning er, at vi først skal opsamle nogle års erfaring med Amsterdamtraktaten, før det igen kan komme på tale at lave væsentlige institutionelle ændringer i EU-samarbejdet.
Der er naturligvis udestående problemer i forbindelse med udvidelsen, for så vidt angår institutionerne.
Jeg tænker her på afstemningsregler i Ministerrådet, antallet af kommissærer og fordelingen af antallet af medlemmer i Europa- Parlamentet mellem de enkelte nationaliteter.
Men det er spørgsmål af en begrænset rækkevidde, som relativt let bør kunne løses samtidig med optagelsesforhandlingerne. Selve udvidelsesprocessen sættes nu i gang, og forhandlingerne begynder, men der resterer fortsat en række problemer, som må løses de kommende år.
Det er ganske vanskelige problemer.
Et af problemerne er fremtiden for den fælles landbrugspolitik.
Denne skal reformeres, fordi det ikke vil være muligt at videreføre den efter en udvidelse med de nuværende ansøgerlande.
Det vil ganske enkelt blive for dyrt.
EU-Kommissionen har spillet ud med et forslag, der gradvis reducerer priserne på en lang række produkter, så disse kommer væsentligt tættere på verdensmarkedspriserne.
Det er den rigtige retning.
Denne proces har EU i øvrigt forpligtet sig til i verdenshandelsorganisationen WTO uanset udvidelse eller ej.
Også strukturfondene skal ændres.
Der vil være et stort behov for at få midler til omstilling af produktionen, omlægning af landbrugsstrukturen og til egnsudvikling i de nye ansøgerlande.
Her er Kommissionens forslag imidlertid ikke acceptabelt.
Det kan ikke være meningen, at de nuværende EU-lande fortsat skal have stigende midler fra EU's strukturfonde og først i år 2006 igen vil komme ned på det niveau, som findes i dag.
Det kan heller ikke være meningen, at de ansøgerlande, der er tættest på medlemskab, skal have flere midler end de lande, der er længst derfra, og som har det største behov for hjælp.
Ofte rejses spørgsmålet om, hvad det koster med denne udvidelse mod øst.
Givet er det, at den nuværende situation, hvor Danmark indbetaler omkring 10 mia. kr. årligt til EU-budgettet og får 13 igen, vil ændre sig.
Måske vil der komme balance i ind- og udbetalingerne til EU's budget, måske vil Danmark endog komme til at betale en smule mere til EU's budget, end vi får igen.
Men er det egentlig så urimeligt, når man tænker på, at Danmark er et af de rigeste lande i EU?
Og selv om det medlemskab budgetmæssigt skulle koste os de 3 mia. kr., som Danmark tjener netto hvert år, må man vel stille spørgsmålet, om freden ikke er 3 mia. kr. værd.
Og man bør ikke samtidig stirre sig blind på budgettallene.
Den øgede samhandel i Europa har en langt større værdi for Danmark.
Indtil videre har dansk eksport til Øst- og Centraleuropa været eksplosivt stigende.
Derfor vil udvidelsen med Central- og Østeuropa heller ikke få den negative effekt på beskæftigelsen, som nogle ynder at påstå.
På trods af at lønningerne i Central- og Østeuropa er væsentligt lavere end i Vesteuropa og især er lavere end danske lønninger, vil det øgede samarbejde medføre flere arbejdspladser både i øst og i vest.
Naturligvis vil der være virksomheder, der flytter produktionen til Central- og Østeuropa.
Men samtidig vil der opstå nye markeder i ansøgerlandene, som en veluddannet dansk arbejdskraft vil have gode betingelser for at producere til. Det er i den sammenhæng helt afgørende, at EU-medlemskabet for landene i Central- og Østeuropa også medfører, at disse lande i fremtiden skal leve op til de regler, der gælder i EU, bl.a. for så vidt angår arbejdsmiljø, børnearbejde, ydre miljø m.v.
Det vil være en fordel for lønmodtagerne i disse lande og også for danske lønmodtagere, som vil få konkurrence på fair vilkår.
Udvidelsen af EU er uløseligt knyttet til Amsterdamtraktaten.
Amsterdamtraktaten er det medlemsgrundlag, ansøgerlandene optages på.
Uden en ratifikation af Amsterdamtraktaten i samtlige EU-lande vil det ikke være muligt at gennemføre udvidelsen, fordi næsten alle EU-landene mener, at Maastrichttraktaten er uegnet til at fungere med 26 lande. Derfor er Amsterdamtraktatens ratifikation det nødvendige skridt for, at udvidelsen kan blive til virkelighed.
Det betyder i realiteten, at alle, der stemmer nej til Amsterdamtraktaten, også vender tommelfingeren nedad for en udvidelse af EU uanset konsekvenserne heraf for befolkningerne i Central- og Østeuropa, der behøver vores solidaritet, og for den fred, som udvidelsen skal være med til at sikre.
Jeg skal herefter komme med forslag til vedtagelse på vegne af Socialdemokratiet, Venstre, Det Konservative Folkeparti, Det Radikale Venstre og Centrum-Demokraterne.