Villy Søvndal (SF), 1999-03-17:
Redegørelsen indeholder ganske mange smukke hensigtserklæringer og målsætninger, som vi i SF er meget enige i.
Vi er ligeledes enige i en del af de hovedproblemer, der udpeges i forbindelse med de hårdest ramte byområder, det, der i redegørelsen betegnes som en selvforstærkende koncentration af misvækst i visse byer og byområder i form af et stigende antal socialt udstødte, trafikproblemer, kriminalitet, dalende livskvalitet og øget miljøbelastning.
Samtidig peger man på, at i alt 5 pct. eller 250.000 mennesker bor i områder, som deres egen kommune betegner som
særligt socialt belastede
Så langt er vi 100 pct. enige.
Man kan vel også rent fysisk se, hvis man bevæger sig igennem byen fra de forholdsvis velhavende kvarterer til de kvarterer, hvor byen så at sige giver et fysisk udtryk for det, at her bor dem, der var knap så heldige i løbet af livet.
Og det er klart, det ud fra en lighedsmålsætning er vigtigt både at påpege de her problemer og også stille nogle hovedmålsætninger op for, hvordan man forbedrer de vilkår.
Så langt så godt.
Det er så klart, at efter så præcis en påpegning af problemerne læser man i hvert fald som SF'er
videre med en ganske betydelig forventning om, at virkemidlerne efterfølgende står i et rimeligt forhold til målsætningerne og problemerne, der påpeges.
Her må jeg desværre sige, man bliver skuffet.
Jeg skal nævne nogle eksempler både på positive ting og på steder, hvor det er tyndt.
Det ene punkt, der tages op, er arbejdet for en mere alsidig beboersammensætning i bestemte byområder, og midlet er anvisningsretten.
Jeg vil godt kvittere for det.
Det er et ganske udmærket forslag.
Det er et forslag, som SF oven i købet har fremsat nogle gange.
Vi er oven i købet blevet stemt ned på det nogle gange.
Hvis det her skal give mening, må det jo betyde, at regeringen har ændret politik. Det vil jeg da gerne høre.
Jeg vil oven i købet meget gerne høre det
både fra den socialdemokratiske ordfører og fra den radikale ordfører
Det her må betyde, at man har ændret kurs i forhold til sidste år, da vi sidst diskuterede det her, hvor vi havde et forslag om at udvide anvisningsretten til den private udlejningssektor.
Det gjaldt såvel i forhold til almindelig privat udlejning som i forhold til pensionskassebyggeri.
Det giver meget god ræson, hvis vi vil en mere blandet beboersammensætning, at tage det her middel i brug, og derfor er vi meget glade for det her.
Men jeg vil godt have at vide: Det her betyder, at man formodentlig mener det, når man skriver det i en redegørelse.
Bordet fanger så at sige.
Så jeg må antage, at regeringen står bag, at man godt vil anvende det her instrument.
Det vil jeg godt kvittere for fra SF's side.
Det synes vi betegner et fremskridt.
Tak for det.
Vi vil ligeledes kvittere for diskussionen om råderetten.
Jeg hørte den konservative ordfører blive en smule ophidset, synes jeg næsten, over det, der blev nævnt om at udviske forskelle.
Det er klart, selve tanken om at udviske forskelle i det her samfund kan tirre enhver konservativ.
Det er jo klart, når man kommer fra et parti, der er sat her på jorden for at bevare forskelle, så bliver man pirret, når nogle vil udviske forskelle.
Det er nemt nok at forstå.
Men jeg synes til gengæld ikke, det er helt nemt at forstå, hvis man ser på, at der jo er mennesker, der skifter i løbet af deres liv.
Det er jo ikke sådan, at der er en fast opdeling i det her.
Der er jo mange mennesker, der har været ejere og måske i deres alderdom bliver lejere.
Det forslag vil vi gerne sammen med regeringen arbejde videre på og iklæde kød og blod. Det næste punkt, vi har læst med meget stor interesse, er det, der er sammenfattet under en overskrift, der hedder »Indsatsen for de svage grupper på boligmarkedet«.
Der synes vi til gengæld, det er meget småt med anvisninger.
Vi har bemærket os, at der er nævnt skurvogne til nogle af de mest udstødte grupper, vi har.
Det fundamentale problem er følgende: Fra midten af 1980'erne til i dag er det almene byggeri beskåret fra ca. 16.000 opførte boliger pr. år til ca. 6.000.
Det er en voldsom beskæring, og her er vi tilbage i midten af 1980'erne under Schlüters sorteste år.
Vi er altså i en situation, hvor der kun bygges 6.000 i forhold til dengang 16.000, og det er oven i købet i en situation, hvor Lejelovskommissionen påpeger, at de problemer, vi har med bolignød, vil vare fra nu af til år 2030, altså de næste 31 år!
Det her er jo nerven i den her diskussion: At i en situation, hvor der mangler boliger, hvor der fortsat vil mangle boliger i de næste 31 år, ved vi jo godt, hvem der taber på boligmarkedet.
Det er ikke særlig svært at regne ud.
Det gør de svage grupper.
Vi kan så godt lege ambulancetjeneste.
Jeg synes også, vi skal gøre det, og vi vil gerne støtte den type af ambulanceforslag, hvor vi forsøger at rydde op.
Men hvis vi ikke forholder os til det fundamentale problem, at der mangler boliger, at der kommer til det i de næste mange år, og at den voldsomme beskæring i det almene byggeri betyder, at de svage grupper bliver klemt på boligmarkedet, så får vi ikke diskuteret det fundamentale spørgsmål.
Det er jo ikke mennesker, der har en sindslidelse, mennesker, der lider af et misbrug, mennesker, der har været hjemløse, der går ud og køber en ejerbolig.
Det er dem, der har brug for, at vi laver noget i fællesskab, der værner de her grupper, og det er dem, der systematisk taber i konkurrencen om boligerne i dag.
Det forstærkes så oven i købet i nogle områder, f.eks. i København, hvor byfornyelsen, som man i øvrigt kan sige meget rigtigt og meget smukt om, jo betyder, at man fjerner mange af de små lejligheder.
Vi vil egentlig godt, at regeringen vil forholde sig lidt mere alvorligt til det her, som for os at se er det fundamentale problem.
Boligmangel kombineret med meget lavt alment boligbyggeri gør, at de svage på boligmarkedet taber.
Sådan har det altid været, sådan er det i dag, sådan er det også om 20 år, hvis man ikke sadler om på det her punkt.
Det tredje punkt, vi har læst med interesse, er virksomhedernes sociale ansvar, nemlig aftalen mellem offentlige og private, hvor man pålægger et ansvar for den lokale beskæftigelse.
Som idé synes vi, den er god.
Vi synes, den er rigtig.
Det indeholder bare følgende problem: At de områder ofte er de områder, der har en koncentration af de mange boligsociale problemer og samtidig er de områder, hvor erhvervslivet står svagt.
Og derfor kommer man til at pege på et hjælpemiddel, der nogle gange er fraværende i de områder, hvor de lige præcis skulle hjælpe.
Det vil jeg også godt bede regeringen - eller ministeren - om at forholde sig til.
Det er et fint virkemiddel det sted, hvor det fungerer, men de steder, hvor der ikke er et lokalt erhvervsliv, hvor man er tynget af sociale problemer, dur det her virkemiddel jo lige præcis ikke.
Det fjerde, vi har noteret os, er en målrettet uddannelsesindsats i forhold til specielt unge indvandrere og flygtninge og andre med svage uddannelsesforudsætninger for at sikre dem fodfæste på arbejdsmarkedet.
Her er der helt undtagelsesvis også kontant velvilje og en sammenhæng mellem mål og midler, nemlig 120 mio. kr. over 4 år.
Det vil vi godt kvittere for.
Vi synes, det er en rigtig idé.
Vi vil gerne deltage i udformningen af den.
Så er vi i øvrigt en smule beærede over, at der i redegørelsen næsten er opstået en ny superminister, der kan få både finansministeren og miljøministeren til at blegne, nemlig i kraft af den koordinerende rolle der skal foregå.
Og hvis det her er udtryk for den nye voldsomme styrkelse af en fagminister
, har det SF's fulde opbakning.
Jeg vil så runde af med at sammenfatte de ting, som jeg synes, en sådan redegørelse kunne have indeholdt, men desværre ikke indeholder.
Det er ærgerligt, at vi ikke får en grundlæggende diskussion om boligmangelen, fordi de svage taber hver gang, der er boligmangel.
Det betyder ikke, at vi ikke vil være med til at rette op de steder, hvor der skal rettes op.
Det vil vi gerne.
Men den form for ambulancetjeneste bliver en smule trættende i længden, hvis vi ikke får diskuteret et par fundamentale problemer.
Det andet, vi synes, der mangler en diskussion om, er det historisk lave almene boligbyggeri.
Det betyder, at ganske meget af det her byggeri jo fjernes i øjeblikket.
Vi mangler også mere dristige bud på, hvordan man imødegår den polarisering, der genspejler sig voldsomt i boligpolitikken.
Og så mangler vi en sammenhæng mellem den megen velvilje og den økonomiske vilje til at sætte penge bag, og til sidst, men ikke mindst, vil vi også godt pege på, at der i udkantsområderne opstår nye problemer, nye fattigdomsproblemer.
Lolland-Falster-området står jo med helt specielle problemer, og jeg vil spørge boligministeren, om hun vil være med til at kigge på, hvordan vi hjælper de udkantsområder, der er præget af stor fraflytning, lavt indkomstgrundlag og derfor de sociale problemer, der tårner sig op i den der meget ubehagelige cocktail.
Men ellers: Tak for redegørelsen.
Vi håber det giver anledning til den grundlæggende debat på et senere tidspunkt.