Per Stig Møller (KF), 2003-04-29:
Jeg vil gerne takke for en god debat, der er kommet rundt i alle hjørnerne.
Jeg vil godt starte med de sidste indlæg fra hr. Lars-Emil Johansen og fra hr. Kuupik Kleist.
Fra den første færd har Grønland været med.
Den 6. januar i år var han sammen med mig og tilrettelagde hele det forløb, som vi nu er i afslutningsfasen af.
har Grønland haft fuld indsigt, og der er ikke nogen viden, som vi har haft, som ikke er blevet delt med Grønland.
Det, der så er tale om dér, er at gå videre til en principerklæring.
Det har vi jo talt om.
Den forhandler vi også om.
Der er det jo ikke rigtigt, som hr. Kuupik Kleist antydede, at jeg skulle have afvist medbestemmelse.
Det er sådan med hr. Kuupik Kleist, og jeg oplevede det også i Grønland, at vi åbenbart sender på to forskellige frekvenser, for hvis jeg siger én ting, siger hr. Kuupik Kleist, at jeg siger det modsatte af det, jeg siger.
Jeg kender ikke til de avisudtalelser, som hr. Kuupik Kleist kommer med, men de svarer ikke til det, jeg har sagt til de aviser, jeg har læst.
Jeg har ikke sagt, at de ikke skal have medbestemmelse.
Jeg har jo netop demonstreret, at jeg ønsker at give Grønland medbestemmelse.
Jeg har også gjort det ved at tilbyde at skrive principaftalen under i onsdags; den principaftale, som jeg håber at vi kan blive enige om, som betyder, at Grønland medinddrages i det udenrigspolitiske samarbejde, når der er særlige anliggender for Grønland.
Det er stort set det stik modsatte, jeg sagde, end det, hr. Kuupik Kleist havde fået ud af det.
Jeg har jo ikke sagt, at det er mærkeligt, at landsstyret vil have mere tid.
Jeg er jo tværtimod også citeret i et par grønlandske aviser for 14 dage siden for at sige: Hvis Grønland har brug for mere tid, skal Grønland have mere tid.
Det fik Grønland jo også, for Grønland er ikke klar i dag.
Vi er ikke færdige i dag, hvilket dokumenterer, at hr. Kuupik Kleist igen har misforstået, hvad jeg sagde.
Regeringen har heller ikke været afvisende over for at se på forvarsaftalen igen.
Inden da havde jeg jo lavet en aftale med Jonathan Motzfeldt om et udvalgsarbejde mellem Udenrigsministeriet og landsstyret for at se på moderniseringselementer til en forsvarsaftale. Jeg kan altså dokumentere, at vi har handlet stort set stik modsat det, hr. Kuupik Kleist har fået fat i.
Det vil jeg bare markere, for det er vigtigt, at Grønland er klar over, at det ikke forholder sig, som hr. Kuupik Kleist siger.
Praksis viser, gerningerne viser, at det forholder sig modsat.
Når det så er sagt, vil jeg godt sige til Grønland - og jeg lægger meget vægt på de anderledes konstruktive ord fra hr. Lars-Emil Johansen - at vi har haft et fremragende samarbejde med Jonathan Motzfeldt om moderniseringselementerne, med Josef Motzfeldt omkring den amerikanske henvendelse og forløbet her og med Hans Enoksen i forbindelse med hele udformningen af de to aftaler, som hr. Lars-Emil Johansen jo nævnte, som vi har nævnt hele dagen,
Vi er altså også meget tæt på at være enige om en principaftale, som gør det tydeligt, som vi gør i dag, nemlig at Danmark naturligvis inddrager Grønland, når det drejer sig om særlige grønlandske interesser.
Vi dokumenterer det jo også ved at være klar til at skrive under, både Hans Enoksen og jeg.
Og vi vil også gøre det - regeringen og det grønlandske hjemmestyre - i forbindelse med de aftaler, vi til sidst måtte lave med USA.
Det spiller en meget stor rolle for os, hvad det grønlandske landsstyre ender med at sige.
Jeg håber, at vi mødes i næste uge.
Jeg har tilbudt at komme derop, for at vi kan afslutte det her forløb, og så må vi så se, hvordan afslutningen bliver.
Det spiller en meget stor rolle for os - Grønland har jo også bemærket i dag, at det spiller en meget stor rolle for alle Folketingets partier - så der er ikke tvivl om, at vi vil lytte meget omhyggeligt, og det har vi jo også gjort under hele forløbet.
Så jeg er sikker på, at Grønland kommer til en ansvarlig og for Grønland væsentlig beslutning.
Jeg har ikke skyndet på Grønland.
Men vi har jo en tidsfaktor, som vi begge accepterede, da vi sad i Washington, hvor vi sagde, at det ville blive inden sommerferien.
Vi har også haft alle brikkerne på bordet, og vi har haft alle diskussionselementerne, så vi kan også godt gøre os færdige.
Det sidste, der står tilbage, er principaftalen, som ikke har så meget med Amerika at gøre, men med Grønland og Danmark.
Og jeg kan ikke se, hvorfor vi ikke skulle skrive det ned med den gode måde, vi samarbejder på, så man sikrer sig, at kommende regeringer ikke skulle få dårlige ideer og samarbejde dårligere.
Så til selve missilskjoldet.
Man skal være opmærksom på, at der ikke træffes beslutning om, hvorvidt Danmark skal være en del af et missilskjold.
Hr. Kuupik Kleist var også inde på, at vi havde lavet en aftale om, at vi så gratis kom med i missilskjoldet, hvis vi stillede Thule til rådighed.
Det er der heller ikke noget om.
Han har lyttet til en forsker, som normalt ikke rigtig rammer virkeligheden.
Han rammer lige så meget ved siden af, som man gør, hvis man prøver at ramme Thule med en langtrækkende raket.
Det er ikke meget værd.
Der er ikke nogen aftale om det.
Det, der sker, er, at NATO i 2006 vurderer, om man kan lave det vidtrækkende missilskjold, og så tager stilling til økonomien.
Det vil sige, at det er en NATO-finansiering, og der er ikke nogen fribilletter.
Der er jo ikke tale om, at vi her har fået Danmark eller Europa ind under noget skjold.
Det er det, vi skal gøre senere med udviklingen af missilforsvaret, hvis vi i øvrigt beslutter det. Hvorfor skulle vi egentlig forhindre vores allierede i at føle sig mere trygge, hvis de føler, at dette skaber større tryghed for dem?
Nogen her i salen siger jo, at det ikke virker.
Jamen o.k., så virker det ikke, men hvis det ikke virker, behøver man ikke at være bange for, at kineserne skulle blive bange for det.
Men det betyder altså kolossalt meget for Amerika, og de vil, som flere ordførere har sagt, oprette det, om det så bliver i Thule eller et andet sted.
Det, vi tager stilling til, er: Skal vi genere vores allierede?
Skal vi skabe unødig utryghed i deres sind?
Det synes jeg ikke rigtigt at vi skylder amerikanerne.
Vi skylder amerikanerne stort set det modsatte, nemlig at være med til at skabe tryghed - hvis det kan skabe den tryghed.
Det er også et missilskjold, som ikke kan stoppe en magt med store mængder langtrækkende missiler.
Jeg kan fuldstændig tilslutte mig hr. Niels Helveg Petersens meget kloge bemærkninger om Kina. Kina ville kunne komme igennem det missilskjold, hvis det er muligt. Jeg synes ikke, at det, jeg hører fra venstrefløjen, er særlig charmerende.
Ud over den sædvanlige antiamerikanisme er det, at det er forfærdeligt, at man kan beskytte sig mod et missil.
Så er vi jo vendt tilbage til den forfærdelige doktrin fra 1970'erne og 1980'erne, hvor man var sikre på, at man kunne smadre hinanden.
Det gav kun én mulighed: Smadrer du mig, smadrer jeg dig.
Det var en primitiv slå på-tæven, hvor den politiske dialog ikke havde en chance, hvis det gik galt.
Der opstår med det her en tredje mulighed, som jeg er helt sikker på at hr. Villy Søvndal vil synes er meget interessant, når han tænker nærmere efter, for han går også ind for fredelige politiske løsninger.
Og jeg takker for de venlige ord om Mellemøstpolitikken.
I dag, da Hans Enoksen og jeg var oppe at se på Thuleradaren - jeg vil godt give et eksempel, for det er
faktisk ret malende -
stod vi og så på de her forskellige skærme, som viser, hvor man kan følge et missil.
Vi stod så bag amerikanerne, der fulgte et missil, der kom ind over skærmen, og så stod der, hvor mange minutter der ville gå, før dette missil ramte Wisconsin.
Nu stod der altså 18 minutter til Wisconsin, 17 minutter
til Wisconsin, 16 minutter til Wisconsin, og jeg spørger ham så: Jamen hvad gør du så ved den viden?
Ja, så ringer jeg til Bush, og så må han tage stilling til, om han vil lade Wisconsin udslette og lade være med at gøre gengæld for at sikre verdensfreden, eller om han vil lade Wisconsin udslette og så også udslette ham, der sendte missilet.
Hvis man får et missilskjold, kan man altså få det skudt ned, der om 15 minutter, om 14 minutter er på vej til Wisconsin.
Det giver altså en politisk mulighed, hvor man i dag er fuldstændig forsvarsløs.
Det betyder, at det er lande med få langtrækkende missiler.
Det får ikke nogen indflydelse på Kinas missiler, de kan komme igennem.
Det har heller ikke nogen indflydelse
på Kinas oprustning.
Kina igangsatte opgraderingen af sin beholdning af langtrækkende missiler længe før, det her blev diskuteret, nemlig i midten af 1980'erne.
Den konkurrence, der er i Asien, er på kort- og mellemdistanceraketter.
Det er det, der foregår mellem Indien og Pakistan og også i givet fald mellem Kina og dem. Der er det klart, at det er politiske løsninger, vi går efter, det vil jeg også gerne bekræfte, både når det gælder Nordkorea og Indien og Pakistan. Vi har taget initiativer i forbindelse med Indien og Pakistan, vi har været derude og har gjort vores til at finde politiske løsninger.
Vi har også som EU-formandsland og jeg som formand for udenrigsministerrådet været med til at lægge strategier for, hvordan EU kunne være med til at tackle det nordkoreanske problem.
Nu er der forhandlinger i gang, og det er godt.
Det, vi taler om, er der, som hr. Jeppe Kofod var inde på, hvor man har internationale aftaler, som nogle står uden for.
Nogle, som ikke kunne drømme om at respektere dem eller overholde dem, og derfor må man beskytte sig imod dem.
Man vil kunne komme i situationer, hvor man har stor risiko.
Vi går selvfølgelig ind for disse aftaler, men det, der er tale om at beskytte sig imod, er dem, som ikke kunne drømme om at holde dem eller pludselig ser en interesse i at bryde dem.
Men den interesse forsvinder i det øjeblik, det viser sig, at man ikke kan komme igennem.
Derfor tror jeg, at det er et sikkerhedspolitisk instrument, som øger mulighederne for at undgå, at vi ender i ragnarok og øger mulighederne for politiske løsninger, fordi de militære er blevet svækkede.