Pernille Rosenkrantz-Theil (EL), 2005-05-27:
Det er nu tredje eller fjerde gang – det kan jeg ikke engang huske – at vi debatterer det her forslag i Folketinget, mens jeg har siddet her, og så længe har jeg godt nok ikke været her endnu.
Ikke desto mindre er det sådan, at de undersøgelser, vi indtil videre har refereret til, ikke er danske.
I dag har det kun været den svenske undersøgelse, vi har refereret til, ellers har vi også haft engelske undersøgelser på banen, men vi har ikke én eneste dansk undersøgelse af, hvordan børn i homoseksuelle familier klarer sig i deres opvækst.
Det synes jeg er et stort problem, og jeg vil gerne opfordre ministeren til, om end ministeren har meldt ud, at regeringen ikke støtter det her forslag, at overveje at iværksætte en undersøgelse af, hvordan børn af homoseksuelle klarer sig i Danmark.
For hvis det er sådan, at regeringspartierne og Dansk Folkeparti har ret, altså at homoseksuelle ikke er i stand til at varetage barnets tarv, synes jeg, at vi står med et meget, meget alvorligt problem.
Konsekvensen er normalt, hvis man ikke kan varetage barnets tarv, en tvangsfjernelse.
Det er jo alvoren i at sige, at man ikke kan varetage barnets tarv.
For der er ikke nogen forældre, der er perfekte.
Der er ikke nogen forældre, der kan give deres børn en perfekt opvækst.
Der er ikke nogen forældre, der kan være hundrede procent garanter for, at deres børn ikke risikerer mobning i folkeskolen.
Det, der bliver sagt i den svenske rapport, er – hvis man går ind og læser rapporten i stedet for bare at læse citatet – at enkelte af de børn, der er vokset op i homoseksuelle familier, i puberteten har været udsat for mildere eller grovere grad af mobning i skolen.
Konklusionen på det faktum i Sverige var, at man indførte lov om homoseksuel fremmedadoption.
Man har altså ikke anset problemet for at være større end problemet er f.eks. i forbindelse med mobning på grund af flyveører, og man kan jo ikke ligefrem sige, at forældre til børn, der har flyveører, ikke er i stand til at varetage barnets tarv.
Så det er altså et eller andet med lige at få proportionerne på plads her, ligesom når man diskuterer skilsmisse i Irland.
Det er da rigtigt, at det er den ideelle situation, at der er mere end én voksen omkring et barn, for det sikrer jo sådan set størst sandsynlighed for, at der er stabilitet, og at der er nogle voksne, der er der hele barnets liv; den anden risikerer jo at gå bort.
Så man kan sige: Ja, selvfølgelig er det da bedre med flere stabile voksne.
Men vi går ikke ind for, at folk skal tvangsgiftes, eller at de skal tvinges til at blive i et dårligt ægteskab, for at vi kan opnå den bedst mulige situation for barnet.
Faktisk er det sådan, at de fleste af os synes, at det er bedre at forlade et dårligt ægteskab, og at man på den måde giver bedst mulig plads til, at der er den kærlighed og omsorg, der skal til, for at et barn får en tryg opvækst.
Så det vil sige, at vi i utrolig mange af livets forhold siger: Det kan ikke lige gå, som det var allerbedst, men det betyder jo ikke, at man ikke er i stand til at varetage barnets tarv.
Så jeg synes altså, at der er en vis inkonsekvens eller i hvert fald en vis proportionsforvrængning, når de borgerlige partier taler om barnets tarv.
Så vil jeg også sige, at den her debat lugter langt væk af fordomme.
Jeg synes, at bare det, at en ordfører føler sig nødsaget til at sige fra talerstolen, at »vi fordømmer ikke«, eller »det er jo ikke, fordi vi har noget imod« – bare det at skulle sige de sætninger – siger det hele.
Det siger måske netop lidt om, at det sådan set er det, der ligger i det.
Er det enebarnets?
Er det den, der bor med fire søskende?
Er det den, hvis forældre drikker for meget?
Er det dem, der bor med heteroseksuelle forældre, hvor ingen af dem har problemer, hvor de er i stand til at give en fuld tryg opvækst uden nogen former for mobning i folkeskolen, eller hvad er det, der er det typiske?
Hvem er vi til at dømme, hvordan folk skal leve?
Jeg mener, at staten skal blande sig fuldstændig uden om, hvordan folk ønsker at indrette sig på hjemmefronten.
Det har staten og bør staten ikke have nogen som helst ret til at dømme over.
Jeg mener så, at staten skal gribe ind, hvis der er nogen, der bliver undertrykt af den form, man indretter sig på, og det er selvfølgelig barnets tarv, vi taler om her.
Men jeg mener ikke, at der er en undersøgelse, der dokumenterer, at det strider mod barnets tarv at vokse op hos homoseksuelle, hvilket også ses af, at stive konservative England var blandt de første til at indføre muligheden for fremmedadoption for homoseksuelle.
Så længe der ikke bliver gennemført fremmedadoption for homoseksuelle, og så længe der ikke findes dokumentation for, at det strider mod barnets tarv, kan jeg ikke konkludere andet, end at det beror på fordomme, når man ikke ønsker at støtte det her forslag.
Så skal jeg bare konstatere som det sidste, at hvis jeg tæller mandaterne i denne her Folketingssal, er der 90 mandater for det her forslag, hvis folk i den borgerlige lejr ellers tør stå ved, hvad de sagde i valgkampen.
Jeg vil sige det sådan, at det er fuldstændig rigtigt, at der er en problematik i forhold til folk med en anden hudfarve, som kommer til Danmark og til andre lande, hvor fordommene lever i bedste velgående.
Det er sådan, at adoptionsforeningerne er meget delt i spørgsmålet.
En meget stor del af de adoptivbørn, der er i Danmark, som er blevet adopteret af heteroseksuelle forældre, siger jo, at de ville have været glade for, hvis deres forældre havde haft større kendskab til, hvordan det er at blive diskrimineret på grund af noget, som man ikke rigtig kan gøre noget ved, eksempelvis hudfarve, og hvor de mener, at homoseksuelle forældre på deres egen krop har mærket, hvordan det er at være i et samfund, som ikke rigtig kan finde ud af at tackle, at folk afviger en lillebitte smule fra det, som nogle mener er normen, fordi nogle mener, at de skal dømme om, hvad der er typisk og atypisk.
Så vil jeg igen sige, at vi skal kigge på barnets tarv.
Hvornår er folk i en situation, hvor de ikke kan varetage barnets tarv?
Vi skal jo vende det om på den måde.
Der kunne jeg godt tænke mig, for jeg går ud fra, at den konservative ordfører tager ordet igen, at spørge til: Hvornår når vi så langt, at vi kan sætte et ikke foran og dermed sige, at der må være tale om tvangsfjernelse af barnet?