Holger K. Nielsen (SF), 2000-08-24:
Vi har i dag anden behandling af et lovforslag
, som aldrig burde være fremsat.
Ved at fremsætte det her lovforslag om at ophæve den danske ØMU-undtagelse og at få Danmark med i Den Økonomiske Monetære Union spiller regeringen og flertallet her i Folketinget hasard med den danske placering i Europa, med den danske EU-politik, de spiller hasard med den folkelige tillid til politikerne.
Der er ingen andre lande, der har stillet krav om, at vi skal med.
Vi har en folkeretligt bindende aftale gående på, at vi kan stå uden for ØMU'en og alligevel være fuldt ud medlemmer af EU.
Er det et krav, der kan begrundes i den danske økonomi?
Overhovedet ikke.
Dansk økonomi har det fremragende, danske aktiekurser »boomer«, det går godt med hensyn til beskæftigelsen, alle forudsigelser om industriens udvikling er ekstremt positive.
de løfter, der er givet.
Vi fatter ikke, at man på baggrund af det vil tage denne her folkeafstemning.
Vi mener, at det var et godt grundlag, der blev skabt i 1993.
Det var et forsøg på at skabe et nyt fundament
for den danske EU-politik med en fair aftale med befolkningen, hvor jasiden respekterede nejsiden ved at sige: O.k., vi er uden for de områder, som især fører frem til Unionen, og hvor nejsigerne respekterede jasigerne ved at ratificere Maastrichttraktaten og ved at godkende vores fortsatte medlemskab af EF og EU og ikke forhindre, at de andre gik videre.
En fair aftale mellem ja- og nejsiden.
Den ønsker jasiden nu ophævet.
Vi kan kun appellere til befolkningen om at gå imod denne opsigelse.
Den opsplitter befolkningen, og meget tyder på, at man får et meget tæt løb.
Jeg mener, at ansvarlige politikere her i Folketinget på et tidspunkt er nødt til at forholde sig til: Tror man på, at man i al evighed kan føre en offensiv EU-politik med cirka halvdelen af befolkningen imod sig?
Tror man på, at man fortsat kan trække en modvillig befolkning længere og længere ind i et vidtgående integrationsprojekt, som befolkningen følelsesmæssigt er imod, men som den bliver pisket til at gå med i - ved at opregne alle de katastrofer og ulykker, der vil ske, hvis man ikke siger ja?
Tror man på, at det kan blive et sundt grundlag for en tillid mellem den politiske elite og befolkningen omkring det europæiske spørgsmål?
Eller sagt anderledes: Burde det ikke på et tidspunkt overvejes, om ikke det, hvis der skal være folkelig opbakning bag det europæiske projekt, bag det europæiske samarbejde, forudsætter, at de ledende danske politikere tager befolkningen lidt mere alvorligt, end man gør her?
At man tager en aftale, som blev indgået, lidt mere alvorligt, end tilfældet er her?
Et nej er ikke et nej til EU, det er ikke et nej til Europa.
Vi vil stadig væk være med i det europæiske samarbejde, vi vil stadig væk være med i den vigtige debat, som foregår om Østudvidelsen, om en ny sikkerhedspolitik; vi vil stadig væk deltage i møder om landbrugspolitik og om alle de politiske områder, som man deltager i møder om; der vil intet ske dér.
Et nej er et ja til Europa.
Men det er et nej, der bygger på, at vi her i Danmark har en anden opbakning bag de mere vidtgående planer, end der er i andre lande.
Det er en erkendelse af, at der her i Europa er forskellige opfattelser af, hvordan Europa skal udvikle sig.
Der er lande, hvor befolkningen ønsker, man skal gå meget vidt i integrationsprojektet.
Det ønsker man ikke her i Danmark, det ønsker man heller ikke i Storbritannien, det ønsker man ikke i Sverige.
Et nej er også et signal til de lande om, at retten til at være uden for euroen og samtidig være en god europæer og samtidig være med i EU, skal fastslås.
Denne ret til forskellighederne er meget vigtig i forhold til den fremtidige europæiske arkitektur.
Europa kan ikke fungere, medmindre man erkender forskellighederne.
Der er forskellige forudsætninger, forskellige visioner, forskellige folkelige behov, forskellige tanker om, hvordan Europa skal udvikle sig.
Der bør man tage udgangspunkt i, at disse forskelligheder er der, i stedet for at tromle et projekt igennem, som man gør med ØMU'en, og som man gør gennem denne her folkeafstemning.
ØMU'en er et langsigtet projekt, og derfor er det demagogisk, når man udelukkende bruger kortsigtede argumenter for at argumentere for ØMU'en.
Vi har tidligere i dag haft en stor debat omkring fastkurspolitik eller ej.
Lad mig slå fast igen, at SF står bag ERM II-aftalen, SF står bag den danske fastkurspolitik, men af den grund siger vi ikke til befolkningen, at det ikke om 30, 40 eller 50 år kan blive relevant at tage en sådan diskussion op. Enhver, der kender til den økonomiske situation, ved, at hvad der for 20 år siden var god latin på bjerget, ikke er det i dag.
Og én ting kan jeg garantere for, og det er, at hvad økonomerne er enige om i dag, vil man om 20 år sige er rene tåbeligheder.
Det er der ingen, der taler om.
Der er ingen, der taler om, at man skal ønske sig det.
Men da man f.eks. nedskrev det britiske pund og den italienske lire i 1992-93, var det jo sagligt begrundet; alle var enige om, at det var fornuftigt.
Det var et instrument, der blev brugt i enighed.
Det kan godt være fornuftigt at tage det op igen. Det centrale er, at vi i al evighed fraskriver os en række muligheder, hvis vi siger ja.
Jeg står ikke og siger, at folkepensionen vil forsvinde.
Jeg står ikke og siger
, at de dårligst stillede vil få det dårligere, hvis man siger ja. Det, jeg siger, er, at det danske velfærdssystem er under pres i øjeblikket på grund af globalisering, på grund af internationalisering.
En ØMU-deltagelse vil forstærke dette pres, fordi der vil være et pres specielt fra de internationale finansmarkeder om en ensartet politisk udvikling i ØMU-området.
Der er ambitioner om, at ØMU'en skal være en international reservevaluta.
Man vil kun få tillid på de internationale markeder til en sådan valuta, forudsat at der er en ensartet politisk udvikling i euroområdet.
Man kan ikke have, at det stritter i alle mulige retninger.
Derfor kommer vi under et gevaldigt pres.
Det kan * o blive en fordel - måske.
Men risikoen for, at det bliver det modsatte, er alt for stor til, at jeg vil løbe den.
Og det vil jeg sige til befolkningen: I vil løbe en kolossal risiko, hvis I siger ja den 28. september, en risiko, der er unødvendig - vi kan godt stå udenfor - en risiko, som kan blive problematisk, netop fordi den danske model, vi har bygget op i vores velfærdssystem, kommer under et stærkere pres, hvis vi kommer med i ØMU'en.
Jeg siger ikke, at vi bare kan isolere os, eller at vi kan undgå presset fuldstændig, men det vil blive stærkere.
Mulighederne for at modstå det pres for usolidariske løsninger vil være bedre, hvis vi står uden for Den Økonomiske og Monetære Union.
Og specielt i betragtning af, at det er unødvendigt, at vi ikke behøver at være med, vil jeg anbefale, at man siger til de politikere, der vil have os med i ØMU'en: Nej, vi vil ikke være med i ØMU'en.
Vi har tidligere vist i 1992, at man kan sige nej, uden at det fik meget voldsomme konsekvenser.
Vi har tidligere vist, at den danske befolkning kan sætte nye dagsordener i Europa.
Det kan man vise igen den 28. september.
Og for at gentage det: Danmark vil ikke stå alene.
Sverige er udenfor i øjeblikket, Storbritannien er udenfor. Stort set alle er enige om, at et dansk nej også vil få konsekvenser i andre lande.
Vi bliver ikke smidt ud af EU.
Vi er stadig væk med i samarbejdet.
Vi bliver ikke en lille båd, der driver på Atlanten uden at kunne sejle videre, og som går til bunds.
Vi vil stadig væk være fast forankret i det europæiske samarbejde, og det skal vi være.
Det er SF's politik.