Birthe Skaarup (DF), 2006-02-28:
En revision af psykiatriloven er netop lovgivning, som får store konsekvenser for den enkelte psykiatriske patients videre liv.
Lovforslaget indeholder flere fornuftige ændringer og tilføjelser i forhold til gældende lovgivning, som Dansk Folkeparti mener er udmærkede i relation til patienternes retssikkerhed.
Det gælder god sygehusstandard, skriftlig husorden, pligt til at udlevere kopi af behandlingsplan, personlig hygiejne, undersøgelse af post og patientstuer, så man kan forebygge eventuelt stofmisbrug, men således at hjemmelsgrundlaget er i orden.
Det er også sådan, at en lægelig vurdering skal finde sted mindst fire gange i døgnet ved tvangsfiksering, og der indføres en pligt til fornyet lægelig vurdering ved tvangsfiksering, der udstrækkes ud over 48 timer, og så skal der en anden læge end den, der er tilknyttet afdelingen, ind og vurdere indgrebet.
Også tildeling af patientrådgivere, definering af skærmning og andre tiltag er i nogle situationer nødvendigt og gavnligt for patienten, men hele tiden med det overordnede sigte, at det drejer sig om medmenneskelighed.
Det er nødven digt, således at den psykiatriske patient kan komme videre og ud af en svær tilstand, og hvor tvangsfiksering selvfølgelig kun skal finde sted i yderste nødstilfælde.
Når det er sagt, vil jeg sige, at vi er betænkelige over for andre dele af forslaget, bl.a. den foreslåede udvidelse af adgangen til tvang over for udskrevne patienter, der kan afhentes af politiet, såfremt de ikke møder op enten på sygehuset eller i distriktspsykiatrien for at blive medicineret.
I Dansk Folkeparti er vi – ligesom så mange andre i den her sal er det – optagede af at hjælpe de psykisk syge og også deres pårørende bedre, end det sker i dag.
Ofte oplever de pårørende svigt og stor magtesløshed over for sundhedsvæsenet.
Nogle efterlyser lettere adgang til tvangsforanstaltninger af frygt for, at en psykotisk søn eller datter kan være til fare for sig selv og sine omgivelser.
Spørgsmålet er, hvor grænsen går.
Det spørgsmål hænger nøje sammen med menneskers retssikkerhed, herunder den psykisk syges retssikkerhed.
Vi mener, at der med det fremsatte lovforslag er en alvorlig risiko ved at udvide adgangen til tvang, at det kan blive en sovepude for de instanser, der har ansvaret for den psykisk syge.
Tvangsmedicinering efter udskrivning skal f.eks. ikke kun være løsningen, hvis det reelt er mangel på psykiatriske sengepladser, der er problemet.
Tvang er heller ikke vejen frem, hvis man har forsømt opfølgning med samtaler og støtte til patienten efter udskrivning.
Erfaringsmæssigt ved vi, at behovet for tvangsindgreb kan reduceres væsentligt, når der bruges god tid til dialog med den psykiske syge.
Det er en vigtig erfaring.
Nogle steder i landet har man god erfaring med opsøgende psykoseteam, der besøger patienterne i hjemmet og vedholdende hjælper med alle de ting, der er svære at magte for den, der har en psykisk sygdom.
Det kan være praktisk hjælp med rudekonvolutter, med kontakt til socialkontoret og boligselskabet, og det kan være en medmenneskelig hjælp i kontakten til andre.
Vi ved, at det drejer sig om godt 100 psykisk syge, som vil kunne blive omfattet af forslagets § 13 d, kapitel 4, idet det ifølge opgørelsen er 143 patienter, som har været tvangsindlagt tredje gang inden for de sidste 3 år.
Vi ved blot ikke, hvad disse patienter har fået af tilbud for at undgå tvangsindlæggelser.
Bor de i de områder, hvor distriktspsykiatrien virker, hvor der er opsøgende psykoseteam, hvor der er åbne psykiatriske skadestuer, hvor borgeren frit kan møde op for at blive hjulpet?
Er de nødvendige udskrivningsaftaler eller koordineringsplaner anvendt i de her tilfælde?
Vi skulle nødig til at blåstemple en udvidet anvendelse af tvangsmedicinering i de tilfælde, hvor man kan nå langt med opsøgende og forebyggende støtte.
Systemet må gribe i egen barm og spørge: Bruges udskrivningsaftaler aktivt til at hjælpe patienten i forbindelse med job, bolig og sociale forhold?
Er der kompetente folk til at varetage opfølgningen?
Har kommunerne de nødvendige sociale tilbud til psykisk syge, og har man etableret psykoseteam?
Har man forsøgt at inddrage de pårørende, hvor det kan lade sig gøre?
Når vi er betænkelige over for regeringens forslag til udvidet anvendelse af tvang, hænger det netop sammen med de mange frivillige måder at støtte op om patienten på, som slet ikke benyttes.
Lad os tage debatten om, hvordan vi bedst sikrer psykiatriske patienter imod forhastede tvangsindgreb, inden vi overvejer, om der kan være noget grundlag for at indføre en permanent lovgivning, hvor man iværksætter tvungen opfølgning med medicin, som skal gælde i 3 måneder med mulighed for forlængelse op til 1 år.
Desuden er vi opmærksomme på, at der i bemærkningerne til forslaget står, at justitsministeren kan bruge loven over for personer, der er idømt en behandlingsdom, såfremt de også kan blive underlagt ambulant tvang, uden at kriterierne om forudgående tvangsindlæggelse er opfyldt.
Så vil antallet nemlig blive meget større end antaget.
Vi lytter naturligvis meget til fagkundskaben.
Og når man kan læse, at Dansk Psykiatrisk Selskab – som andre også har nævnt – advarer mod den del af forslaget, der omhandler ambulant tvang, fordi de mener, at det ikke er den rette løsning at benytte sig af tvungen opfølgning og udskrive patienterne for tidligt, og når de samtidig giver udtryk for, at forskningen, der er lavet for at undersøge effekten af ambulant tvang, tyder på, at metoden ikke virker, hverken på antal af genindlæggelser eller på tilfælde af kriminalitet, ja, så må det tages alvorligt.
I lighed med Den Almindelige Danske Lægeforening peger de på, at patienterne bliver udsat for bivirkninger såsom hjerterytmeforstyrrelse, sukkersyge, nedsat leverfunktion samt andre virkninger, som kan forkorte deres liv, når der bruges psykofarmaka i depotform.
Det må vi jo også tage alvorligt og tage bestik af.
Høringssvaret fra Det Etiske Råd påpeger desuden, at loven i forhold til ambulant tvang er betænkelig, fordi enhver tvangsudøvelse berører grundlovsfæstede frihedsrettigheder.
Og de mener, at når patienter er klar til udskrivning fra en psykiatrisk afdeling, skal de være så raske, at de selv er i stand til at tage stilling til, om de ønsker den ordinerede medicin eller ej.
Nu har jeg kun nævnt nogle af de høringsberettigede, og der er – det skal retfærdigvis siges – mange andre modstandere blandt disse.
Men der er også positive tilkendegivelser over en række elementer med hensyn til synliggørelse af klagemuligheder, som jeg også nævnte i indledningen.
Men hvorom alting er, så kunne vi da godt tænke os, at man tog kapitel 4 ud af forslaget og drøftede det nærmere.
Vi har i hvert tilfælde nogle store betænkeligheder ved det her forslag, ud fra at vi ikke synes, man skal gå ind og lave overgreb på nogle mennesker, som det ikke er i orden at gøre det over for, fordi vi måske ikke har brugt nogle af de muligheder, der er i det her samfund.
Derfor ville det være rart at få en oversigt over, hvor de steder er, hvor man ikke har opsøgende psykoseteam, hvor man ikke har psykiatriske skadestuer, hvor man har en distriktspsykiatri, der kun har åbent kl. 8-16, og hvor der ikke er mange af de andre ting, som er så nødvendige.
Vi er klar over og anerkender, at der er et problem, og vi har i dag drøftet netop kapitel 4 § 13 i vores gruppe.
Men vi har som sagt drøftet det der med kontrakter, og det vil vi i hvert fald pleje yderligere i den kommende udvalgsbehandling.
Det er jo sådan, at patienterne ikke skal skrive under på udskrivningsaftalen, de kan få en kopi udleveret, men de koordinerende planer er jo i hvert tilfælde ikke indeholdt i, at patienten har accepteret udskrivning.
Som jeg sagde i min indledning, er det et utrolig vigtigt forslag, og det er vi alle sammen klar over.
Vi vil gerne have, at det skal have det rigtige afsæt her i Folketinget, fordi det berører så mange mennesker og deres videre liv.
Derfor synes jeg, vi skal tage det op.
Jeg synes, det kunne være en god idé at tage kapitel 4 § 13 ud og drøfte det nærmere.