Jørn Jespersen (SF), 2003-04-22:
Jeg skylder fødevareministeren et svar på et tidligere spørgsmål, hvor jeg ikke kunne svare, fordi jeg ikke havde flere korte bemærkninger.
Spørgsmålet var, om jeg kunne nævne konkrete eksempler på, at regeringen modarbejdede liberaliseringer på landbrugsområdet.
Der vil jeg sige, at jeg har i hvert fald hæftet mig meget ved, at da der endelig kom et forslag, som trods alt var et skridt på vejen i den rigtige retning i WTO-forhandlingerne, fra Stuart Harbinson, der er formand for arbejdsgruppen om landbrug, så var fødevareministerens første kommentar, at de forslag var alt for voldsomme, skrappe og lemlæstende.
Det er det, ministeren er citeret for i medierne, og jeg har ikke set noget dementi, så jeg må gå ud fra, at det kom fra hjertet ved den pågældende, lejlighed på trods af at de pågældende forslag var uhyre moderate, hvis man ønsker en liberalisering af landbrugsstøtten.
Der var tale om afvikling af eksportsubsidierne på op til 9 år.
Der var tale om, at den gule og den blå boks skulle reduceres med henholdsvis 50 og 60 pct. over 5 år, og resten var tilbage.
Der var tale om, at der ikke kom nogen restriktioner på den grønne boks, der kunne man stort set proppe al den landbrugsstøtte ned, man ville, og kalde den miljø, dyrevelfærd osv.
Altså et hullet, løst, moderat forslag, som alligevel af regeringen blev kaldt voldsomt, skrapt og lemlæstende.
Dertil kommer, at vi ikke har set nogen som helst offentlige initiativer i forhold til de andre EU-lande, i forhold til offentligheden for at presse på for en afskaffelse af denne her vanvittige landbrugsstøtte.
På den baggrund tillader jeg mig, indtil andet er bevist, at konkludere, at regeringen siger ét og gør noget andet.
Der er tale om topmålt hykleri fra regeringens side.
Man påstår, at man er liberal og ønsker at afskaffe landbrugsstøtten, og i virkelighedens verden må jeg konkludere, at man gør det modsatte, man modarbejder det og er godt tilfreds med at kunne skyde skylden på de andre lande og sige, at vi jo ikke kan komme igennem med det i EU.
Så har man sin forklaring, sin bortforklaring parat.
Hvad er problemet med de her sukkerordninger?
Ja, problemet er stort.
Overordnet kan man sige, at det er en fuldstændig vanvittig protektionisme, som ikke tjener noget som helst ordentligt, hæderligt, fornuftigt formål.
Det er en ordning, som skaber miljøproblemer, fordi den skaber en intensiv produktion, som ellers ikke ville finde sted, med overforbrug af sprøjtemidler osv.
Det er en ordning, som skaber monopoler i forarbejdnings- og videresalgsleddet, og monopoler er efter vores opfattelse ikke af det gode.
Det er endelig en ordning - og det er det allermest alvorlige - som er dybt, dybt skadelig for de fattige lande, fordi vi både forhindrer deres eksport til os, idet vi lukker vores markeder ved høje toldbarrierer, og jo mere forarbejdede deres varer er, jo højere er tolden, og så dumper vi oven i købet vores overskudsproduktion på deres markeder og slår deres egen produktion i stykker.
Det er så forargeligt og skammeligt og ødelæggende, at det trodser enhver beskrivelse.
Hvad var det, fødevareministeren nævnte?
At de ikke havde været reformeret siden 1968.
De koster det hvide ud ad øjnene for borgerne, de ødelægger miljø, og de er dybt skadelige og forargelige over for ulandene.
Alligevel siger Venstre og De Konservative: Lad os nu vente, som vi har gjort siden 1968.
Det trodser enhver beskrivelse.
Ikke engang er man i stand til at komme med et alternativ og sige, nej, det er ikke lige den her måde, vi vil liberalisere på.
Vi har en anden, bedre model.
Ikke så meget som en antydning af alternativer er der kommet fra Venstre og De Konservative og regeringen.
Intet har man kunnet præstere.
Når hr. Martin Lidegaard spørger fødevareministeren, hvordan man så vil presse på for at få et fornuftigt forslag til en afskaffelse af EU's sukkerordning, så er svaret fra ministeren ingenting, der er ikke kommet noget svar på det spørgsmål.
Der er ikke kommet antydningen af et svar om, hvad ministeren vil gøre.
Så den aktivistiske udenrigspolitik er ikkeeksisterende på det her område.
Det tror jeg nu generelt den er.
Men i hvert fald på det her område findes der overhovedet ikke gnist af initiativ og virkelyst og handling i regeringen.
Man sidder på hænderne.
Der har så været rejst nogle problemer omkring de fattige lande og konsekvenserne for dem.
Der må man jo sige, at samlet set vil en liberalisering af verdens sukkerproduktion og sukkerhandel medføre en massiv velfærdsgevinst, hvoraf en meget, meget stor del vil havne i de fattige lande. Men selvfølgelig vil der også her være vindere og tabere.
Et land som Mauritius, der har nogle meget høje produktionsomkostninger, og som hidtil har haft gavn af præferenceaftalerne, vil givetvis tabe på det.
Til det er der flere ting at sige.
For det første: Jamen nogle af de lande skal vel også omstille deres produktion?
så her skal der alligevel ske en ændring.
Det andet, man kan sige til det, er, at hvis vi får så massive velfærdsgevinster, ville det jo i virkeligheden være ret nemt og enkelt at omdirigere en del af dem til forbedret bistand lige præcis dér, hvor man taber på ordningerne, og det synes vi er den rigtige måde.
Der skal gives velfærd og fremgang gennem handel, og de steder, hvor der er mangler i den strategi, skal der gås målrettet ind med bistand, der gør, at man kan udnytte de øgede markedsmuligheder.
Topmålet af hykleri endnu en gang!
Endelig har vi altså konstateret, at regeringens engagement i EU-politikken kan ligge på et meget lille sted.
For for Venstre og Konservative er EU åbenbart et sted, hvor der træffes beslutninger, som er uden for enhver rækkevidde, og som ikke kan påvirkes af Danmark.
Jamen det er da underligt, at vi har meldt os ind i sådan et foretagende, der træffer beslutninger på egen hånd, og hvor vi ikke engang har noget at skulle have sagt, men det er åbenbart Venstres og Konservatives opfattelse. Vi har i SF den stik modsatte holdning, nemlig at det er vigtigt at påvirke beslutningerne i EU.
Også et lille land kan spille en stor rolle, hvis det kommer med forslag, hvis det kommer med udspil, hvis det argumenterer for sine sager, hvis det har undersøgt dem til bunds, hvis det har forskningsresultater, og hvis det er engageret og aktivt.
Men de sidste forudsætninger er mildest talt fraværende, og på den baggrund kan man måske godt forstå, at regeringen ikke har så megen tiltro til initiativer. Jeg skal sige tak til Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, Kristeligt Folkeparti og Enhedslisten for støtten til forslaget.
Det er dejligt at se, at der er en række partier, som rent faktisk er parat til at liberalisere landbrugspolitikken, når de liberale partier er så meget imod det.
Så skal jeg sige til Danske Folkeparti, at jeg håber, det vil være muligt i løbet af relativt kort tid at få dem med, så der kommer et flertal.
Sagen er jo den, at vi ikke har alt for god tid.
Kernen i hele denne diskussion er, at de rige lande har afgivet det ene løfte efter det andet til de fattige lande, men ikke har opfyldt dem, og nu er vi igen i den situation, at vores manglende vilje til at opfylde vore egne løfter blokerer for forhandlingerne.
Det er jo ikke sådan, at vi ikke kan komme videre, fordi andre lande blokerer.
Det er EU, der blokerer WTO-forhandlingerne på grund af, at vi klamrer os til oldnordiske, dybt skadelige landbrugsstøtteordninger.
Det bør vi holde op med, så jeg håber, at Dansk Folkeparti og vi andre er i stand til at finde en eller anden form for et flertal, som kan udtrykke de holdninger, som et flertal i dag har givet udtryk for, nemlig at EU's sukkerordninger er dybt, dybt skadelige og meget skammelige og bør afskaffes - med hr.
Christian H. Hansens ord i Politiken: Jo før, jo bedre
Så enkelt er det.