Niels Helveg Petersen (RV), 1999-04-16:
Jeg vil gerne takke forespørgerne, fordi de har gjort det muligt, at vi her i Folketinget i dag kan gennemføre en samlet diskussion om den situation, som vi står over for i Kosovo.
Den 20. marts i år iværksatte de serbiske styrker deres storoffensiv i Kosovo.
Europa har siden oplevet en humanitær katastrofe af voldsom dimension.
Mere end 900.000 er drevet fra deres hjem.
Det er et rystende stort tal - flere kan komme til.
Ingen kender skæbnen for de internt fordrevne, der
endnu er i Kosovo.
Grænserne til den tidligere jugoslaviske republik Makedonien og Albanien er som oftest lukkede.
Der er åbninger af og til, nogle flygtninge kommer så ud, men der er meget stor bekymring for skæbnen for de tilbageblevne.
NATO's luftoperationer over for de serbiske styrkers overgreb i Kosovo er nu gået ind i tredje uge.
Beslutningen om at gribe ind militært var ingen let beslutning - det var sidste udvej.
Efter sammenbruddet i forhandlingerne i Paris den 19. marts i år gik Milosevic så åbenlyst efter en militær afgørelse.
Vi ved nu, at Milosevic i Paris og formentlig også i Rambouillet forhandlede på skrømt.
Mens forhandlingerne stod på, indledte de serbiske styrker den såkaldte Operation Hestesko i det nordlige og sydlige Kosovo.
Efter forhandlingssammenbruddet fortsatte Operation Hestesko, nu i form af en serbisk storoffensiv.
Til hr. Søndergaard vil jeg gerne sige, at allerede på dette tidlige tidspunkt var der jo altså mere end 300.000 flygtninge og internt fordrevne.
I et brutalt forsøg på at nedkæmpe UCK og for ligesom at blive af med problemerne i Kosovo valgte Milosevic at prøve at fordrive et helt folk.
Noget sådant må ikke ske i Europa i dag.
Der var ikke anden udvej end at bekæmpe Milosevic' magtmidler, hans væbnede styrker, for at nå det, der er målet: en politisk løsning for Kosovo med tryghed for det kosovoalbanske folk.
NATO's indsats har fået udbredt støtte i verdenssamfundet.
Langt de fleste lande har udtrykt forståelse for indsatsen.
Nogle få har talt imod, men ingen har kunnet anvise alternativer.
I går eftermiddags var der i FN's Menneskerettighedskommission i Genève en debat om Kosovo.
De islamiske stater fremlagde et resolutionsforslag og forlangte det til afstemning.
Resolutionsforslaget indeholder en klar fordømmelse af serbernes aktion i Kosovo og pålægger serberne at indstille voldshandlingerne, trække sig tilbage og indlede forhandlinger. Denne resolution i FN's Menneskerettighedskommission blev vedtaget med støtte fra EU-lande og nordiske lande.
I alt stemte 44 lande for, ét land stemte imod: Rusland, 6 undlod at stemme, herunder Kina og Cuba.
Det er et meget godt udtryk for, at det internationale samfund dér, hvor man diskuterer menneskerettighederne, har taget stilling i denne sag, har en klar holdning til det, og det viser også noget om, at passivitet i denne situation ikke er en løsning.
Det internationale samfunds krav til Milosevic er ganske klare: ophør af alle voldshandlinger, tilbagetrækning af politi og militær, udstationering af en international sikkerhedsstyrke, uhindret adgang for flygtninge og fordrevne til at vende hjem, fri adgang for nødhjælpsorganisationerne til at arbejde i Kosovo.
Dette er nu slået fast, disse krav, af både EU og NATO og FN's generalsekretær. På det uformelle møde mellem EU's stats- og regeringschefer i Bruxelles i onsdags var der enighed om, at de militære aktioner havde været nødvendige og berettigede.
Man besluttede at opfordre FN's Sikkerhedsråd til at vedtage en resolution, der fastslår det internationale samfunds krav til præsident Milosevic.
Resolutionen skal i givet fald vedtages under henvisning til FN-pagtens kapitel 7, der omhandler trusler imod den internationale fred og sikkerhed.
Vedtagelsen af en sikkerhedsrådsresolution ville betyde, at Rusland bliver inddraget yderligere.
Der er i øjeblikket drøftelser med Rusland.
Regeringen ser positivt på de bestræbelser, der er i gang.
Det er nødvendigt til stadighed at afprøve alle muligheder i det politiske spor, samtidig med at det militære pres fastholdes.
Vi må naturligvis overveje alle muligheder, der kan danne grundlag for en holdbar løsning, og det gælder også de ideer, der har været omtalt i pressen, som er fremlagt fra tysk side.
Der var blandt stats- og regeringscheferne desuden enighed om, at det er nødvendigt allerede nu at overveje en midlertidig løsning på grundlag af Rambouilletaftalen.
En sådan ordning kan gennemføres, når konflikten er forbi.
I oplægget omtales muligheden af en EU-administration i Kosovo i en overgangsperiode.
Det er indlysende, at EU vil få en vigtig rolle, selvfølgelig sammen med organisationer som OSCE og UNHCR.
Det er for mig i denne situation og i den diskussion, vi skal have, aldeles centralt, at ved ikke at handle, ved passivitet, kan man ikke fralægge sig ansvar.
Presset på Milosevic må fastholdes.
NATO's indsats har som sigte at nedslide Milosevic militært og dermed få ham til at bøje af og lytte til de krav, som det internationale samfund stiller til ham.
NATO's operationer har anrettet betydelig skade mod det serbiske luftforsvar.
De serbiske styrkers evne til at gennemføre overgrebene i Kosovo svækkes, brændstofmangel lægger nu en kraftig bremse på de serbiske styrkers fremfærd.
Kosovokonflikten har indvirkning på hele regionen.
Ud over den nødhjælpsindsats, som vi yder her og nu, og som også må omfatte makroøkonomisk bistand til de fattige lande, som Albanien og Makedonien jo er, så skal vi også gøre en særlig indsats for stabilitet og demokrati i hele det vestlige Balkan.
Perspektivet om en nærmere tilknytning til EU vil være en vigtig faktor, når lande som Albanien og Makedonien skal fortsætte deres demokratisering.
Den humanitære situation i Montenegro er næsten lige så alvorlig som i Albanien og Makedonien.
EU kanaliserer også midler til Montenegro.
Der har i den danske befolkning været bred opbakning til det danske engagement i NATO's indsats.
Danmark har gennem de seneste 8 år ydet et meget stort og værdifuldt bidrag til indsatsen for at bringe fred på Balkan.
Vi var med i Kroatien, i Makedonien, vi er i Bosnien, vi er nu igen i Albanien.
Det er i dag klarere end nogensinde, at der i forbindelse med de fordrevnes tilbagevenden vil være behov
for en international fredsbevarende styrke i Kosovo.
Det står i EU's erklæring, det står i NATO's erklæring, det står i FN's generalsekretærs erklæring.
Det er utænkeligt, at de fordrevne skulle ønske at vende tilbage til Kosovo uden en robust international styrke, robust nok til at garantere deres sikkerhed.
Det internationale samfund forpligtede sig allerede under Rambouilletforhandlingerne til at indsætte en styrke i Kosovo.
Det indgår i den aftale, som kosovoalbanerne underskrev den 19. marts, at en NATO-ledet styrke på et FN-mandat ville sikre implementeringen af aftalen.
Fra dansk side er vi parat til at bidrage til en sådan styrke, også selv om betingelserne jo da i dag har ændret sig.
Det er i dag ikke muligt at fastslå, hvordan de nærmere omstændigheder og betingelser vil være, når en styrke kan indsættes, men når det bliver aktuelt, vil spørgsmålet selvsagt blive forelagt for Folketinget. NATO vil have en central rolle i en sådan styrke; vi må forsøge at skabe et bredt internationalt samarbejde om denne opgave, men jeg er ikke i tvivl om, at NATO vil have en central rolle.
Det internationale samfund er stillet over for en uhyre omfattende og vanskelig humanitær opgave.
Tryghed, tag over hovedet, vand, mad, medicin er de enkle, livsnødvendige behov, som de flygtede og deporterede kosovoalbanere har efter det, de har været igennem.
Det er en stor opgave at løfte over for de mange, der er flygtet.
Der er fra dansk side lige fra begyndelsen reageret hurtigt og effektivt.
Jeg vil gerne fremhæve det engagement, som den danske befolkning har udvist.
Det stærke og kontante ønske fra danskerne om at hjælpe har givet rekordstore indsamlingsresultater.
Det har også skabt
yderligere opbakning og styrke til de initiativer, der er taget af danske organisationer og af regeringen.
Disse initiativer havde ikke kunnet iværksættes uden det permanente samarbejde i Den Humanitære Kontaktgruppe, der har fungeret i nogle år mellem de danske humanitære organisationer, Beredsskabsstyrelsen og forsvaret med Udenrigsministeriet som koordinator. Dette samarbejde har fra første dag i den nuværende krisesituation betydet, at vi hurtigt kunne identificere områder for danske indsatser og skabe os et overblik over, hvilke ressourcer i form af mennesker og materiel som kunne mobiliseres hurtigt.
Det skabte mulighed for, at udviklingsministeren allerede den 7. april kunne forelægge og få vedtaget, enstemmigt, et aktstykke i Finansudvalget om en ekstraordinær bevilling på 180 mio. kr. til fordel for ofrene for Kosovokonflikten.
Aktstykket gav mulighed for at imødekomme ønsker om støtte til oprettelse af flygtningelejre, til transport og logistik, til støtte af de internationale organisationers arbejde og til fortsat støtte for de danske organisationer.
Med de bevillinger, der var ydet i krisens første dage, nåede de danske tilsagn op over 200 mio. kr.
Danmark var dermed det første land til at mobilisere væsentlige finansielle ressourcer, og vi ligger fortsat flot, meget flot, sammenlignet med andre lande og ønsker at gøre det. De danske humanitære organisationer var gennem udnyttelsen af deres lokale kontaktnet og ved brug af lokale ressourcer i stand til at yde en hurtig indsats.
Denne støtte rettede sig fortrinsvis mod de mange familier i Makedonien og Albanien, der har stillet deres hjem til rådighed for flygtninge.
En del af den danske bevilling, 40 mio. kr., er blevet fordelt til FN's Flygtningehøjkommissær og til de andre humanitære FN-organisationer som et bidrag til FN's humanitære aktion. UNHCR er af FN udpeget som ansvarlig for den overordnede koordination.
Den opgave var særlig vanskelig at løfte i starten af krisen, hvor tusinder af flygtninge pludselig strømmede til. Regeringen hilste det derfor velkommen, at NATO gav tilsagn om at stille ressourcer til rådighed og at engagere sig i bistand til flygtningene i samarbejde med de relevante humanitære organisationer.
Det skete effektivt og hurtigt og bidrog dermed til stærkt forbedrede vilkår for de mange flygtninge, der befandt sig ved grænsen til Kosovo under aldeles umenneskelige forhold.
Siden er NATO trådt til og har bistået med koordinering af den humanitære lufttrafik til og fra lufthavnene i Tirana og Skopje.
Alliancen er aktivt gået ind i nødhjælpsarbejdet for flygtninge i samarbejde med de humanitære organisationer og specielt med UNHCR.
De humanitære opgaver, som NATO i øjeblikket udfører, vil blive overtaget af UNHCR og andre organisationer, i takt med at deres tilstedeværelse forstærkes.
Den humanitære indsats for flygtningene er nu i fuld gang.
De danske organisationer arbejder på højtryk for at etablere flygtningelejre i Albanien.
Mere end 25 køretøjer er i et samarbejde med Beredskabsstyrelsen enten på vej til Albanien eller allerede i gang med at bringe nødhjælp ud i landet.
Med et af forsvarets Herkulesfly, med privatchartrede fly og på lastbiler er der nu transporteret over 500 ton nødhjælpsvarer til konfliktområdet.
Og sidst, men ikke mindst er over 80 danskere i Makedonien og Albanien for at hjælpe til.
Regeringen er glad for denne indsats, som er kommet i stand gennem et godt samarbejde mellem de private organisationer og statslige institutioner.
Den er et væsentligt bidrag til den storstilede aktion, som det internationale samfund har i gang for at afhjælpe de brutale, humanitære virkninger af krisen i Kosovo.