Villy Søvndal (SF), 2002-02-08:
Det er jo rigtigt, at førtidspensionssystemet har haft et liv
meget frem og tilbage
Jeg kan sagtens huske den periode indtil 1992, hvor der var 100 pct.s statsrefusion.
Det var ikke godt, fordi det betød, at lokaløkonomiske interesser afgjorde, at de var billigere at have på pension i stedet for på kontanthjælp.
Det er ikke en god idé.
Derfor var det originale det system, man lavede efter 1992, hvor man aftalte det, der hed »byrdefordelingsmæssig neutralitet« på overførselsindkomstområdet.
De skulle have samme refusionssats, netop for at undgå, at hele den dér kassetænkning kom til at spille den rolle, den havde gjort før.
Det holdt indtil 1998, hvor den daværende regering sammen med Venstre, De Konservative og Kristeligt Folkeparti lavede fire ændringer i førtidspensionen på én gang.
Dels lavede man den ændring, at man ikke længere selv måtte søge sin pension.
Der skulle en klog offentligt ansat
vurdere, om det var rigtigt eller ej.
argumenterede i de meget lukkede rum, blev man jo retfærdigt betjent, når man kom ind i et offentligt system.
Kan forsamlingen prøve at forestille sig samme argumentation overført på skatteankeområdet, at alt det dér med selv at anke og sådan noget behøver man ikke, for her bliver folk jo behandlet retfærdigt?
Den anden ændring, man lavede, var, at man skulle afprøves.
Det er jo fornuftigt nok, hvis der er noget at afprøve, men alle, der har arbejdet med det her område, ved jo, at det gik fuldstændig over gevind.
Jeg kan huske, at jeg var i en jysk kommune for at holde et oplæg for deres arbejdsmarkedsafdeling.
De fortalte, at uanset om én måtte slæbe sig ind over dørtrinet, så afprøvede de vedkommende.
De læste det fuldstændig gammeltestamenteligt, sådan at ethvert menneske skulle afprøves.
Og det blev de.
Det var jo ikke meningen.
Den tredje ændring, man lavede, var, at kommunerne selv stod for afgørelsen, og endelig, som det fjerde, rykkede man så på refusionen, så der blev en voldsom økonomisk interesse for kommunerne i at undgå førtidspensionen.
Konsekvensen var - det fik vi oplyst i Folketingets Socialudvalg - at nogle kommuner fuldstændig havde ophævet det med at udbetale førtidspension.
»Det eksisterer ikke i vores kommune«, var budskabet.
Derfor fik man et samlet fald på 40 pct. på et enkelt kalenderår.
Det tror jeg at nogle af de sociale ordførere blev lidt forskrækkede over.
Det er rigtigt, som socialministeren redegjorde for, at nogle af tallene har rettet sig, men man har pint nogle mennesker ganske usædvanligt meget i en lang periode ved at køre fra den ene side af vejen til den anden.
Jeg tror, det var fru Margrethe Vestager, der var inde
Men til gengæld betød de her ændringer, at vi lavede et førtidssejpinerisystem uden lige, som stadig fungerer en række steder.
Det sidste eksempel, jeg har fået, er en sag fra en jysk kommune med et menneske, der lider af ondartet kræft.
Fordi kommunen siger, vi skal gøre alt, hvad vi kan i den aktive arbejdsmarkedspolitik, bliver vedkommende hevet igennem nogle smertefulde, nogle ydmygende forløb.
Jeg ved godt, at vi ikke kan lovgive på baggrund af enkeltsager, men jeg har de første tusind af den slags sager, hvor jeg tror, at alle vil sige, at det her er tippet fuldstændig over i forhold til, hvad vi gerne ville.
Det er, fordi man har gjort det økonomiske incitament så stærkt, at man frister over evne.
Den kommune, der skal tage stilling til en førtidspensionssag, skal jo tage stilling til, at det her skal man betale resten af et livsforløb, indtil folkepensionsalderen.
Det er ikke kun et enkelt års ydelse, det er en livslang ydelse, en pensionsydelse, vi diskuterer.
Der tror jeg, man skal lade være med at friste folk over evne.
Derfor forslaget her.
Derfor til hr. Flemming Oppfeldt, der taler om at sænke forebyggelse: Skulle vi ikke tage på en tur sammen, næste gang der er en førtidspensionsforening i Danmark, der inviterer til et møde?
Så holder jeg min tale, og så holder
hr. Flemming Oppfeldt sin
Det er pæne folk.
Det er ikke folk med hund og ring i næsen og sådan noget, vi kommer rundt og møder.
Det er folk, der har levet et fuldstændig normalt, pænt liv, indtil de fik foden i klemme i maskinen, og som havde en sikker forvisning om, at så var der nogle, der samlede dem op.
Hvis hr. Flemming Oppfeldt holder den her tale og siger, at det her er gjort af kærlighed, og det er forebyggende ment, så er jeg bange for, at hr. Flemming Oppfeldt må forlade det lokale med beskyttelse af en eller anden art.
Så bliver folk altså virkelig vrede, for ét er, siger de, at vi bliver behandlet på den måde af det offentlige system, men gøres til grin vil vi ikke af en politiker.
Sådan tror jeg reaktionen ville blive, og derfor vil jeg bare advare mod den tale.
Men næste gang, jeg får en invitation, inviterer jeg gerne Venstres ordfører med rundt sådan i det virkelige liv, kunne man sige.
Til fru Meldgaard vil jeg sige omkring regionaludviklingen, at det er klart, at førtidspensionssystemet jo på den måde afspejler det sociale danmarkskort.
De steder, hvor man har de billige boliger, søger folk ud, typisk i øjeblikket på Lolland-Falster og sådan nogle områder.
Til gengæld har man næsten ingen på førtidspension i Gentofte.
Sådan er det sociale danmarkskort utrolig tydeligt i den her diskussion.
Man har ikke samlet det her op.
Man har samlet det op ved nogle overgangsordninger, der formindsker skadevirkningerne, og så har man sagt, at det skal samles op generelt, når der skal laves en ny kommunal udligningsreform fra 2004.
Til dem, der tidligere har deltaget i at lave kommunale udligningsreformer,
vil jeg bare sige: Meget held med øvelsen!
Forestillingen om, hvor mange fine hensyn man kan håndtere på én gang, falder lige så hurtigt, som man kommer i gang med forhandlingerne.
Derfor er det en kendsgerning, at de fattige regioner i Danmark taber ved det, man lavede dengang.
Til fru Charlotte Dyremose vil jeg blot sige det, at jeg er helt enig i målsætningen, der hedder: Folk, der kan arbejde, skal ikke på offentlig forsørgelse.
Der er jeg hundrede procent enig.
Det er heller ikke dem, vi diskuterer.
Det, vi diskuterer efter min opfattelse, er, når man er kørt fra den ene side af grøften fuldstændig over i den anden, ikke?
Det er der nogle mennesker der har måttet betale prisen for.
De er blevet meget bitre af det, og der synes jeg
, det var rart at lande lovgivningen et sted, hvor vi ender det sted, som mange af de ordførere, der sidder også i dag, kan huske - de har nemlig selv holdt den samme ordførertale - at det er utrolig vigtigt at have neutralitet på overførselsindkomstområderne.
Det har næsten alle ordførere holdt en god ordførertale om.