Kim Behnke (FP), 1999-10-07:
Det her bliver jo nok min sidste åbningstale for Fremskridtspartiet, i hvert fald i det her årtusind, på samme måde som det var den sidste åbningstale for statsministeren i det her årtusind.
Statsministeren er så beskeden at sige, at det er den sidste i det her århundrede.
Men kendsgerningen er jo, at det er den her folketingssamling, der kommer til at bringe Danmark over i det nye årtusind; og vi havde faktisk i Fremskridtspartiet haft den forventning til statsministerens åbningstale, at statsministeren ville benytte anledningen til at komme med nogle visioner, fortælle ikke bare Folketinget, men den danske befolkning, hvilke tanker man egentlig gør sig i regeringen om, hvordan Danmark skal være i det næste årtusind.
Der er selvfølgelig en masse ting, der går, skal vi sige, udmærket i Danmark i øjeblikket.
Bevares, der er også en masse ting, der ikke fungerer særlig godt.
I det politiske liv har vi jo naturligvis en tendens til at fokusere på det, der ikke går særlig godt, når vi sidder som oppositionspolitikere, hvorimod regeringen har travlt med at fortælle om det, der går godt, også selv om det er nogle ting, regeringen ikke har væsentlig indflydelse på; og der tænker jeg i den forbindelse på de mange lovprisninger af, hvordan det går for dansk økonomi.
Store dele af dansk økonomi påvirkes udefra, og det er derfor ikke regeringens fortjeneste, at det går, som det går,
måske nok tværtimod.
Så kan man sige, at det er et held, at der er så mange positive ting udefra, der påvirker
dansk økonomi i den rigtige retning, for ellers ville vi med den politik, der er blevet ført de senere år, have langt flere problemer, end vi rent faktisk har. Men hvad er det så for nogle udfordringer, og hvad er det for nogle løsninger, der skal til i det nye årtusind?
Jeg vil starte med de problemer, vi ser i den stigende udvandring.
Ja, korrekt, ikke indvandring, men udvandring.
Vi mener faktisk, det er et problem, der vil gøre sig gældende i det nye årtusind, at Danmark vil opleve en ganske betydelig udvandring, fordi de nye, unge generationer, som i øjeblikket tager uddannelse på vores forskellige videregående uddannelser, de unge mennesker, som opfordres til under deres uddannelsesforløb og senere at rejse rundt i Europa og andre steder og opleve verden, ja, de oplever jo også, at Danmark ikke er verdens bedste land at leve i længere, at Danmark ikke er verdens navle.
De oplever, at tingene minsandten også fungerer, ja, endda i nogle lande bedre end i Danmark, og så opdager de, at de rundt omkring i verden har mulighed for at opnå en ganske glimrende tilværelse for sig selv og deres familie, og så træffer de beslutningen om at udvandre fra Danmark.
Det problem er vi nødt til at se på med alvor, for hvem er det, der rejser fra Danmark?
Hvem er de 22.000 mennesker, som det sidste år er udvandret fra Danmark?
Ja, som man sagde med slet skjult ironi i TV-Avisen, så var der nok ikke så mange bistandsklienter mellem dem, der har valgt at udvandre fra Danmark.
Næh, det er typisk folk med lange uddannelser, det er typisk folk med en god økonomi, der vælger at forlade Danmark; hvorimod de, der bliver tilbage, ja, det er dem, der ikke har mulighed for at gøre sig den slags overvejelser hverken økonomisk, personligt eller familiært.
Hvad er det så, der skal til for at få de unge mennesker og de veluddannede til at blive i Danmark og forhindre, at de udvandrer?
Ja, efter vores mening så er den første og væsentligste ting, vi skal gøre, at sørge for, at den teknologiske udvikling får absolut og optimal udnyttelse i Danmark.
På nudansk hedder det IT-udvikling, og det er jo dér, arbejdspladserne er.
Men erkendelsen af, at morgendagens arbejdspladser er i IT-industrien og ikke hverken på skibsværfter eller stålvalseværker, ja, det er jo en erkendelse, man har gjort i ganske mange lande, og derfor skal vi som politikere i det danske Folketing være opmærksomme på, at diskussioner om, hvordan man får styrket IT-industrien, det er nogle diskussioner, der foregår i alle lande.
Og den konkurrence, vi er ude i, er en international konkurrence, og det er en konkurrence ikke kun med vores nærmeste europæiske naboer og samarbejdspartnere, men en global konkurrence.
Og derfor er vi nødt til at sikre os, at der er forhold i Danmark, der er så gode, at virksomheder forbliver her i Danmark og etableres her i Danmark inden for IT-industrien.
Og der er det altså ikke nok, at vi sætter os ned og sørger for, at der er daginstitutioner, og at der kører busser i nærheden af virksomheden.
Multinationale koncerner kigger i den sidste ende på bundlinjen, og hvis den ikke er positiv, ja, så flytter man derhen, hvor bundlinjen bliver positiv.
Men vi skal også sørge for, at de uddannelsestilbud, vi har i Danmark - og det er lige fra folkeskolen til de længste universitetsuddannelser - er nogle, der går i retning af, at vi producerer medarbejdere til IT-industrien.
Det kan altså ikke nytte noget, at vi i folkeskolen i det frie valgs hellige navn siger: Nå, jamen hvis alle har lyst til at blive børnehavepædagoger, så skal de da have lov til det, og vi så som samfund senere skal reparere på det.
Der er vi nødt til fra Folketingets side at træffe det valg, som er samfundets valg, som er fremtidens valg, og sige, at helt fra folkeskolens niveau skal vi altså inspirere de unge mennesker til at vælge uddannelser inden for IT-området, sådan at vi ikke fortsat skal have halvtomme klasselokaler på ingeniørstudierne, og sådan at dansk industri klager over, at de er nødt til at importere arbejdskraft, fordi vi ikke selv er i stand til at producere veluddannede mennesker.
Se, det er nogle af de udfordringer, vi mener, der vil møde Danmark i det nye årtusind.
Men vi bliver også mødt med nogle krav.
Vi bliver mødt med krav fra befolkningen.
Og der er lavet en række undersøgelser, store og små.
Og spørger man den danske befolkning, hvad de mener, der er de vigtigste opgaver, den offentlige sektor kan tilbyde den danske befolkning og skal gøre for den danske befolkning, så er der tre områder.
Det første er tryghed i form af, at man ikke har risiko for at blive udsat for kriminelle aktiviteter.
Det andet er tryghed i form af, at hvis man er syg, så kan man blive behandlet.
Og det tredje er tryghed i alderdommen.
Det siger den danske befolkning på tværs af alle de mange meningsmålinger, på tværs af politiske skel, at det er de tre væsentligste ting for befolkningen.
Bevares, det er da udmærket, at biblioteket også stiller bøger til rådighed, og der er såmænd da også nogle, der synes, det er eksotisk, når biblioteket tilbyder, at man kan låne kunstværker og pædagogisk legetøj på biblioteket.
Men når folk skal vælge tre ting, de synes er det vigtigste, er det bare ikke det, der kommer ind blandt de tre.
Nej, det er de tre ting, jeg netop har nævnt.
Og derfor bør vi som politikere, som Folketing, sørge for, at det er de tre ting, der så i hvert fald også som absolut minimum fungerer i det danske samfund. Og kigger vi på vores sundhedsvæsen, ja, så er problemet nok, at der mangler penge.
Bevares, det gør der.
Fremskridtspartiet er indstillet på at være med til at bevilge de penge, der skal bruges ekstra i sundhedsvæsnet.
Vi har ikke den opfattelse, at man bare ved at udlicitere og ommøblere kan skaffe de penge.
Nej, der skal ekstra penge til i vores sundhedssektor og det vel at mærke nogle ekstra penge, som befolkningen vil være tilfreds med, at vi bevilger, sådan at vi kan få et sygehusvæsen, der igen lever op til de danske ambitioner om, at det er verdens bedste.
Så er der de ældre.
Diskussionen i dag har jo bl.a. drejet sig om, hvorvidt der skal være brugerbetaling inden for ældreservicen.
Lad mig sige det på en lidt anden måde: Hvis der skal være brugerbetaling, så skal der sandelig være tale om service.
Og det, mange ældre oplever i dag, er alt andet end service, fordi vi mere eller mindre har ladet den offentlige sektor monopolisere ældreservicen, og fordi man aldrig har ladet den være udsat for konkurrence.
Så da CD sammen med SF markedsførte synspunkter om, at nu skulle vi til at ansætte nogle flere i den offentlige sektor, bl.a. for at de skulle tage sig af de ældre, så så jeg også for mig det her billede af den gamle babusjka, gamle bedstemor, der står på en af togstationerne i Moskva med en stråkost og fejer rulletrapperne, fordi det var, hvad Politbureau havde besluttet, hun skulle lave, for hun skulle jo have et arbejde.
Se, hvis det er den slags stillinger, man tænker på, så melder vi fra i Fremskridtspartiet og siger, det kan vi ikke være bekendt.
Men jeg er nødt til at sige til fru Mimi Jakobsen, at de gange, hvor vi har fremført det som forslag, da er det jo ikke en politisk modstand, vi har mødt, men derimod en modstand fra fagforeningerne, som har haft mere travlt med at kridte banen af for faggrænser, og hvilke fagforeninger de pågældende føl nu skulle være medlem af, end de har haft travlt med at gå aktivt ind og se det her som en helt naturlig ting.
Og vi synes, at specielt mange unge mennesker, som i, tillad mig udtrykket, gamle dage ville vælge et par år, hvor de var i huset - det gør man ikke i vore dage - ja, de kunne med fordel for både deres egen udvikling og også for de ældre være tilknyttet en sådan følordning i en periode.
Så vi synes, det er en interessant idé, og vi håber, at fru Mimi Jakobsen vil have større succes med at overtale fagforeningerne til at være medspillere frem for at være modspillere på det her punkt.
Så er der problemerne på arbejdsmarkedet, og der er det jo ganske glimrende, at der er så mange, der er kommet i arbejde de senere år.
Men det er ikke glimrende, at de omkostninger, systemet har ved at aktivere folk, er eksploderet.
Og det er jo det, der er sket.
Da Fremskridtspartiet kom med de synspunkter for ca. 1 års tid siden, blev vi mødt med sådan en hånlig afvisning om, at det havde vi jo ikke dokumentation for.
Det mente vi nu vi havde.
Men nu har arbejdsministeren selv fået lov til at svare på spørgsmålet i Finansudvalget, og dér ligger dokumentationen.
Det koster ganske mange penge for skatteyderne at have folk gående i forskellige aktiveringsprojekter.
Og det er jo ikke rimeligt.
Det er ikke rimeligt, når vi i en tv-udsendelse kan se en mand, der er uddannet kok, sidde og fortælle at det, man har tilbudt ham, er at gå på kurser i mimik og guitarspil.
Og det, man har kunnet tilbyde ham, er, at han kan komme ud og gå og se, hvad han har lyst til i en børnehave, når det, manden har lyst til, er at lave noget mad og stå bag nogle gryder.
Derfor er vi altså nødsaget til at kigge på den aktivering, der foregår i øjeblikket, og være langt bedre til at gøre folk klar til at komme ud i noget rigtig beskæftigelse.
Og dér prioriterer vi i Fremskridtspartiet naturligvis beskæftigelse i den private sektor.
Så er der problemet omkring kriminaliteten, og selv om Enhedslisten og Dansk Folkeparti ikke kunne blive enige om, hvorvidt det er kriminaliteten, der skræmmer folk, eller det er Dansk Folkeparti, der skræmmer folk, så lad mig i al stilfærdighed sige, at vores opfattelse er, at politiet har for få ressourcer.
Når familier, der har haft indbrud i deres hjem, bliver mødt af den besked på politistationen, at det har man ikke tid til, men at politiet da nok skal notere det i døgnrapporten af hensyn til folks forsikringsmuligheder, så har vi for lidt politi.
Og så kan det godt være, at det er, fordi de politibetjente laver noget forkert.
Det må man se på i det politiforlig.
Men efter vores opfattelse er der altså for få betjente.
Der er for få betjente, når folk ikke kan få politiet til at løse de problemer med regulær kriminalitet, tyveri, som foregår.
De er bange for repressalier, de er bange for at vidne i retten, hvis endelig de ser kriminelle aktiviteter.
Og derfor har vi også brug for, at vi som samfund, at vi som Folketing, at vi som politikere siger: Sådan må det ikke være i Danmark.
Det skal være sådan, at det er de lovlydige borgere, vi værner om, og at det er de kriminelle, der bliver sat i fængsel.
Så har vi problemerne med det, der vistnok på nudansk hedder vores etniske borgere.
Og dér er jeg nødt til at sige, at den politik, Fremskridtspartiet har haft på udlændingeområdet nu siden 1983, er uændret, og til trods for at der er nogle, der markedsfører andre synspunkter og også gør det i Fremskridtspartiets navn, har det ikke dækning i partiet.
Vi undrer os over den måde, diskussionen har udviklet sig på.
Med hensyn til de mange, der kommer til Danmark, og de ca. 10.000 om året, der beder om at få dansk indfødsret, ja, der er vi efterhånden kommet til det punkt, hvor vi spørger: Hvorfor gør de egentlig det?
Hvis de vil leve, som de gjorde i det land, hvor de kommer fra, hvis de ikke vil lære at tale det danske sprog, hvis de ikke vil overholde danske regler, hvis de hellere vil bruge deres modersmål og leve, som de gjorde dér, hvor de kommer fra, overholde deres egne regler, leve med deres egen religion, hvorfor i alverden har de så valgt at slå sig ned i Danmark?
Hvorfor i alverden vil de så være danske statsborgere?
Er det, fordi den eneste grund, de har til at være her, er, at vi har nogle meget store sociale ydelser?
Ja, jeg er nødt til at spørge
, om det er det, der er tilfældet.
Så er vi også trætte af, at der efterhånden har udviklet sig en praksis, hvor det er danskerne, der føler, at det er dem, der bliver forskelsbehandlet.
Det er nemlig ikke længere indvandrere, der integreres i Danmark, men danskere, der påtvinges udlændingenes levevilkår.
Vi er dybt bekymrede, når det viser sig, at der rundt omkring sker en klar positiv forskelsbehandling af udlændingene ved boliganvisning.
Vi er dybt bekymrede, når vi ser den stigende kriminalitet, der er, specielt blandt andengenerationsindvandrere.
Og der er så dem, der siger: Jamen, vi skal være forberedt på, at der sker en kulturberigelse af Danmark.
Men når der i Bazar Vest i Århus foretages en razzia af politiet, og man kan konstatere, at det, man finder, er narkotika, det er ulovlige varer, det er manglende regnskaber, det er våben, det er socialt bedrageri, det er skattesvindel osv., så er vi nødt til at spørge: Hvori består den kulturberigelse af vores samfund?
Vores opfattelse er, at de skader, vi ser nu, er sket for mange år siden.
De skete, dengang man fik en ny udlændingelov tilbage i 1983.
Og det, vi ser i øjeblikket, er nogle problemer, som vi kommer til at leve med i ganske mange år. Den integrationspolitik, der er blevet ført, er jo den, der har bragt narkotika, bandevold, mord, gadeuorden, illegal indvandring til Danmark, for sådan var det jo ikke før. Ansvaret er derfor hos de politikere, der har ført den hidtidige indvandrerpolitik.
Og straks der blev vedtaget en ny integrationslov med en særlig integrationsydelse, ja, så har man jo haft travlt med at skælde ud over det som værende helt urimeligt, at der er nogle, der kun skal modtage integrationsydelse.
De mennesker, vi har fået
flest henvendelser fra i den anledning, er pensionister, som kun er berettiget til at få grundbeløb, og så er det danske unge på uddannelsesstøtte, og begge grupper har spurgt: Hvordan kan nogle udnævne integrationsydelsen til at være en særlig sulteydelse, når pensionister på grundbeløb og SU-modtagere rent faktisk får et mindre beløb og forventes at kunne leve for det?
Så er vi også af den opfattelse, at den kulturimperialisme, der foregår i øjeblikket frem for kulturberigelse, må bringes til ophør.
Det skal ikke være sådan, at det er danske børn, der tvinges til at spise halalslagtet kød.
Det må være sådan, at hvis der er nogen, der absolut vil spise halalslagtet kød, ja, så må de behandles på nøjagtig samme måde, som hvis der er nogle, der er glutenallergikere eller er vegetarer.
Så må der være særlig mad til dem.
Det kan ikke være danskerne, der skal fravælge deres frikadeller til fordel for halalslagtet kød.
Euroen har været til debat igen i dag.
Fremskridtspartiets holdning er klart den, at vi ikke ønsker
en ny folkeafstemning.
Vi kan ikke se, der er grundlag for en ny folkeafstemning.
Den danske befolkning har taget stilling; den har taget stilling til, at man ikke ønsker euroen indført i Danmark, og det nej skal naturligvis respekteres.
Men skulle man vælge at gå videre ad den vej, ja, så er det klart, så er vores anbefaling til den danske befolkning naturligvis, at man fastholder et nej ved en ny dansk folkeafstemning. Så er det blevet diskuteret, om der skal være mere brugerbetaling i Danmark.
Og det er lidt underligt, for brugerbetaling kom i virkeligheden i sin tid ind i dansk politik som et forslag fra liberal side, nemlig et forslag
om, at brugerbetaling skulle være en erstatning for nogle skatter.
Nu kan vi se, at man fra regeringens side ikke taler om brugerbetaling som en erstatning, men som et supplement til eksisterende skatter, og derfor siger vi naturligvis fra.
Lad mig til sidst sige, at i det nye årtusind kommer vi til i det danske Folketing at tage stilling til ganske mange store og små problemer.
Et af de problemer, som statsministeren også har nævnt, er Færøerne.
Sådan må det naturligvis også være for det færøske folk.
Men det er det færøske folk, der træffer beslutningen om, hvor de vil være placeret, og den beslutning vil vi naturligvis respektere.
Så Fremskridtspartiet ser frem til ikke bare en ny folketingssamling, men også at være aktiv i det nye årtusind.
Regeringen har måske ikke fremlagt den allermest visionære politik for, hvad der skal ske i det nye årtusind, og derfor føler vi fra Fremskridtspartiets side en forpligtelse til, at vi meget aktivt vil følge regeringen.