Peter Duetoft (CD), 2000-09-07:
Jeg er ked af at sige det til finansministeren, men det er jo altså ikke en ophidsende finanslov, den her.
Faktisk er den så bred og venlig, at man burde kunne lave et bredt forlig på den.
Men jeg er nødt til at starte med en lidt kedelig afdeling.
Jeg ved godt, at den er kedelig, for det lyder så christianborgsk, men faktisk har det jo været sådan, lige siden finansloven blev fremsat, at det, som pressen har været mest interesseret i, var nu, om CD var et rygparti, eller ikke var et rygparti.
Hvem skulle vi nu lave forlig med?
Jeg vil godt komme med et par bemærkninger om det, som
for mig næsten har været et gedemarked.
Påstanden er jo, at CD sidste år lavede et finanslovforlig, der primært var et regeringen-SF-CD-forlig, og at vi dermed havde valgt side.
Det er ikke mere end en 14 dages tid siden, jeg så, at fru Ulla Tørnæs var ude og kræve, at nu skulle CD virkelig vise, at CD var et borgerligt parti, og nu skulle vi over i den lejr, og nu skulle vi både det ene og det andet.
Jeg vil godt benytte lejligheden til bare sådan i al stilfærdighed at minde om CD's politik.
CD har den opfattelse, at man, når valget udskrives, skal fortælle, hvilken regering man agter at støtte efter valget.
Det har vælgerne krav på, og det skal man naturligvis gøre.
Får vi så den regering, så er vi loyale over for den, så følger vi den i eller uden for den.
Men får vi ikke den regering - og det var jo rent faktisk det, der skete sidste gang, at vi fik en anden regering end den, vi pegede på - jamen så er det vores opfattelse, at et partis hovedopgave er at påvirke og skubbe og puffe, for det første for at få resultater og for det andet for at få folkestyret til at fungere.
Det betyder altså, at vores opgave mellem valgene er at få nogle resultater i det her hus, ikke at rende rundt og fortælle, hvem det er man vil være sammen med hvornår, og hvem man vil støtte efter næste valg.
Det er vores opfattelse, at folkestyret er bedst tjent ved, at partierne så faktisk gør et stykke arbejde for at fremme deres politik i stedet for den anden diskussion. Jeg skal ikke lægge skjul på, at det er en umulig tanke, at SF og CD kan være i et generelt finanslovforlig, dertil er vi for politisk uenige, men det ville da være tosset, hvis SF eller Venstre eller De Konservative kommer med forslag eller kan støtte CD-forslag, at vi så skulle stille os op og sige: Puha, det kan vi da i hvert fald ikke gøre.
Vi skal have så mange CD-resultater hjem som muligt, og det er ikke konstellationerne, der skal afgøre, om de resultater kommer hjem, resultaterne er vigtigere end konstellationerne.
Og det vil sige, at finanslovsforliget har intet at gøre med, hvem CD vil pege på efter næste valg, hvilket ellers mange gode journalister har forsøgt at afæske os i de sidste uger.
Eksempelvis er CD voldsomt uenig i regeringens finanslovforslag, den del af det, der belaster erhvervslivet, men vi er sandt at sige også meget uenige i V og K's ønske om, at det skal være ulandsbistanden, der klarer skattelettelserne i Danmark.
Vi bryder os altså ikke meget om, når Det Konservative Folkeparti foreslår ulandsbistanden nedskåret med 25 pct., 4 mia. kr. ud af 16 mia. kr.,
det er ikke et rart signal.
Vi er os, og vi er ikke i lommen på nogen.
Men vi vil meget gerne have et stort forlig, vi vil meget gerne have, at V og K er indblandet.
Vi mener, det giver mest stabilitet, og det vil vi naturligvis prøve at skubbe med på.
Jeg nævnte før, at vi er meget uenige med regeringen i den erhvervsbelastning, der ligger i finansloven.
Vi mener ikke, det er det rigtige tidspunkt at gøre det på.
Det kan godt være, at man kan gå ud og vise store overskud, og hvad ved jeg, men der er altså andre perioder, hvor man også er ret tungt kørende i erhvervslivet, det kan være landbruget, men det kan også være resten af erhvervslivet.
Og der er altså ingen, der skal komme og fortælle mig, at de byrder, man nu pålægger i de her år, er nogle, den samme regering vil fjerne, hvis det går dårligere for erhvervslivet i løbet af et stykke tid.
Det tror vi simpelt hen ikke på.
En af de ting, vi ikke bryder os om, er f.eks. aktieavancebeskatningen, både den omlægning, der er, og også den forhøjelse af den, der er. Vi mener faktisk, at det er et meget forkert signal at sende ud på et tidspunkt, hvor det må være en fordel at få så mange mennesker med som medejere af deres virksomheder, som aktionærer, og så gør man det vanskeligere for småaktionærerne at være med.
Vi synes, det er meget uklogt, og vi mener faktisk, det giver en investeringsstruktur i Danmark, der er negativ. Et andet område, jeg må nævne, er G-dagene: De er jo to i dag, nu vil regeringen sætte dem op til fem.
Vi vil have dem væk, vi vil også have de to væk.
Det vil vi faktisk, fordi det er vores opfattelse, at det bremser for virksomhedernes lyst til at ansætte mennesker.
Nu ved jeg godt, at finansministeren kommer op på talerstolen om et eller andet antal halve eller hele timer og siger: Jamen den dér barriere er jo for, at man ikke skal misbruge systemet, og det er jo for, at man ikke skal spekulere og sende folk hjem på det offentliges regning og alt det dér halløj.
Vi ved det godt.
Men vi tror, at den negative side ved de G-dage er langt, langt større end de positive, det at bremse noget misbrug.
Så derfor, det er den helt forkerte retning, regeringen vil på det område.
Et andet hovedområde, som vi vil gøre meget ud af, er opfølgningen af det forlig, vi havde med SF ved sidste finanslov om servicejob.
Servicejobbene er stadig væk en god idé, det er stadig væk rigtigt, at mennesker i stedet for en uvirksom aktivering, hvis man kan kalde det det, får job, og det er også min opfattelse, at det er en håndsrækning til amter og kommuner til få løst nogle af de udfordringer, vi står over for på plejehjemsområdet osv. nu.
Og jeg må indrømme, at jeg simpelt hen ikke forstår hr. Thor Pedersen.
Jeg forstår ikke, at Venstre hellere vil bruge offentlige udgifter til at ansætte mennesker i en håbløs aktivering end til at ansætte dem i et job, hvor de kan gøre noget gavn for andre mennesker, for det er jo det, der er realiteten.
Alt det der med, at de bare skal suges op af erhvervslivet, og hvad ved jeg!
En række af de mennesker, vi taler om,
er jo netop i den situation med aktivering, fordi de på grund af alder eller af andre grunde ikke har været involverede i arbejdsmarkedet, fordi virksomhederne har sagt: Nej, nu vil vi hellere fyre den 55-årige, hvilket i øvrigt er fuldstændig urimeligt.
Det er jo det, det drejer sig om.
Men så vil man altså gerne have offentligt ansatte, der skal på en eller anden uvirksom aktivering, men man vil ikke have offentligt ansatte, der hjælper til på plejehjem, sygehuse osv.
Vi forstår simpelt hen ikke hr. Thor Pedersens
argumentation dér
Men vi må jo også erkende, at de servicejob fra sidste år ikke virker.
De virker ikke, fordi det er en dårlig idé.
De virker ikke, fordi der er for mange barrierer om dem, som ikke var forudset, eller som nogle af os blev overraskede over.
Jeg indrømmer blankt, at jeg blev overrasket, da jeg fandt ud af, at der var et krav om, at servicejobbene skulle være inden for normeringerne.
Det ved jeg så godt at man kunne komme uden om på alle mulige måder, men i mine øjne var meningen med servicejobbene, at det skulle være ekstra job, der lå uden for de normeringer, der var.
Og pludselig hører vi nu, at der er en barriere, der siger, at de skal være indenfor.
Det er da for tosset.
Så derfor kommer vi ikke med noget krav om, at det antal på, det er vel 15.000, som vi i virkeligheden har lovet hinanden at vi skulle have nu i løbet af det kommende finansår, samlet i år og næste år, skal være 30.000.
Det vil jo være tosset, i det øjeblik vi ved, at der er kommet 600-800.
Men vi vil være med til at fjerne alle de barrierer, der er, som gør, at det her ikke har virket, og vi vil gerne bede finansministeren undersøge og kulegrave i de næste uger, hvad det så er for barrierer, der har drillet, for det er altså en god idé, og den skal ikke blive ødelagt af, at man på den måde snyder.
Aktivering skal jeg ikke gøre meget ud af andet end at sige, at selv om det ikke har meget med aktivering at gøre, kan det komme til at have det indirekte, og det er altså Amanda.
Det er jo da trist, at det ikke fungerer, og det er da trist, at vi nu læser i aviserne, at det muligvis koster 200 mio. kr. ekstra.
Men det, der næsten er det allermest triste, er selvfølgelig, hvis det bringer nogle mennesker i en situation, hvor de bliver endnu længere væk fra arbejdsmarkedet og dermed måske skal aktiveres på et tidspunkt.
Vi kan åbenbart ikke gøre andet ved Amanda end at skære hovedet af hende.
Det kan jo så være, vi skal gøre det ved lejlighed.
Men i al fald kan vi da prøve, om ikke det kunne lade sig gøre at forebygge den slags skandaler i fremtiden.
Jeg ved godt, man nu har nedsat et IT-råd osv. Glimrende, men jeg mener faktisk, at det skal være et meget opsøgende råd, der også skal give praktiske vink og praktisk hjælp til ministerier og styrelser, sådan at de husker at spørge om det rigtige og de husker at analysere tingene rigtigt, inden de sætter store edb-projekter i gang.
Jeg synes i al fald, det var ubehageligt i Finansudvalget at få at vide af arbejdsministeren, at vi ikke kunne gøre nogen ansvarlige for det, der gik galt i Amanda, for vi havde fået det, vi havde bedt om, vi havde bare bedt om det forkerte.
Det er immervæk mange hundrede millioner kroner, man har bedt om til noget forkert, og det er sådan noget, der er lidt tosset.
Så havde vi lidt tidligere i debatten en diskussion med fru Gitte Seeberg om jobfradrag og skattelettelser og den slags.
Jeg havde ikke mulighed for at gå op med en tredje kort bemærkning, men har altså et sidste svar til fru Gitte Seeberg, der hævder, at mellemskatten vil hjælpe mennesker i arbejde, men ikke mennesker uden arbejde.
Jeg er nødt til nu at sige, at ser man på de grænser, der ligger for mellemskatten, så er der massevis af almindelige lønmodtagere, der ikke vil blive lettet i skat via mellemskatten.
Jeg gætter på, at en person, der står i en forretning et eller andet sted i København og sælger varer, vel tjener 170.000-180.000 kr. om året inden arbejdsmarkedsbidraget.
Det bliver til, at den person bestemt ikke bliver hjulpet af, at mellemskatten bliver lettet, og så synes jeg, at Det Konservative Folkeparti i al fald skulle lade være med at bruge den argumentation. Vi har selvfølgelig også i dag beskæftiget os meget med behandlingsgarantierne på sygehusene.
Der er jo stort set ikke det, man ikke lover herinde at man lige vil gøre i forhold til sygehusene.
Man skal lige have nogle flere behandlingsgarantier, og dér tillader vi os at sige: Tøv nu en kende!
Det kunne jo dog være, at vi skulle få de behandlingsgarantier til at virke, vi har gennemført, i stedet for at begynde at love en hel masse nyt og foregøgle folk, at de kan få meget ud af dét.
Men i CD mener vi, at der både er strukturproblemer og også kan være pengeproblemer, men vi er nødt til at tage fat i det, der ikke er specielt populært.
Vi er nødt til at diskutere sygehusstrukturen for at få løst nogle af de her problemer, og det vil vi også gerne lægge op til.
Vi har jo altid kæmpet imod det administrative bøvl og kassetænkningen, og det vil vi da også gerne prøve ved denne her finanslov.
Og nu er det med hensyn til det administrative i forhold til det private erhvervsliv ved at være lykkedes så meget, at der heldigvis ikke er nær så meget tilbage, som der var tidligere, og regeringen skal da have tak for, at det over nogle år og nogle finanslove er lykkedes.
Der er lidt tilbage endnu, men det hjælper da alt sammen.
Til gengæld er der kassetænkning - ikke kassetænkning i forhold til amt, stat og kommune, men nok så meget kassetænkning inden for det statslige system, hvor styrelser sidder og kører parallelt og ikke snakker sammen, og hvad ved jeg.
Det har vi jo set
Så vi vil da gerne opfordre til og også under forhandlingerne presse lidt på for, at man i regeringen laver et analysearbejde af det, for der er for meget, der ikke bliver gjort eller bliver for dyrt ved at komme sammen.
Så er der altså det der med det almindelige pjatteri, og nu må finansministeren ikke blive for vred på mig, for det er et af hans eksempler, jeg bruger.
Men altså, jeg har stadig væk svært ved at forstå - og jeg ved godt, at det er vedtaget i Finansudvalget i et aktstykke - hvorfor man i det offentlige skal bruge kræfter på at fastsætte en m2-pris for de ejendomme, man har.
Som jeg tror jeg spurgte finansministeren om: Hvorfor skal der laves et arbejde i Finansministeriet for at fortælle, hvad m2-prisen i den røde bygning er, for finansministeren har vel ikke tænkt sig at flytte Finansministeriet til Tåstrup, hvis m2-prisen er lavere derude?
Altså det er papirpenge, matadorpenge, der ryger ud, hvor man i virkeligheden bare lader styrelser og ministerier sidde og bruge en masse administrative kræfter på at regne nogle tal ud, som ingen bruger til noget som helst.
Jo, kan man komme og sige, langt ude i fremtiden kan det være man så vil kigge lidt på det.
100 kr. billigere pr. m2, vil flytte.
Jeg har såmænd et andet konkret eksempel, hvor jeg synes, det er noget tosseri.
Vi gennemførte sidste år noget så avanceret som en ny lov om zoologiske haver.
Forleden dag mødte jeg en direktør for en af de zoologiske haver, der fortalte mig, at rent faktisk er man nu af Kulturministeriet blevet bedt om at aflevere alle de oplysninger, man gennem årene har afleveret én gang.
De skal nu afleveres igen, for nu har man fået oprettet et tilskudskontor, og det tilskudskontor kan åbenbart ikke finde ud af, at man bare kan køre de oplysninger, som de haver, der har fået tilskud i årevis, har, videre, og nu skal alle bruge uger ude rundtomkring på at gennemarbejde det.
Det er jo i sig selv fjollet. Men tilfældigvis fik jeg så til morgen en oversigt fra kulturministeren over de budgetændringer, der er på finansloven, og så er der faktisk en forhøjelse i den administrative udgift til det tilskudskontor på 1,2 mio. kr. ud af et budget på 7 mio. kr., og argumentationen er øget administration i forbindelse med loven om zoologiske havers ændring.
Så spørger jeg altså bare: Det tror da pokker, at det bliver dyrere, hvis man sidder og beder dem om at starte ved Adam og Eva alle mulige steder udeomkring og spørger til ting, man ved i forvejen, bare fordi man ændrer kontor i et eller andet ministerium.
Altså jeg har aldrig troet på Glistrup og hans papirnusseri, men jeg må indrømme, at de der 1,2 mio. kr. har rystet mig lidt i min grundvold - ikke på grund af størrelsen, men hvad i alverden er det for et princip, at man, bare fordi man laver en ny lov, skal starte forfra og så bruge ekstra penge på det?
Jeg synes, man i alt fald godt kan kigge lidt på, om der er mange af den slags ting.
Vi foreslog sidste år, at man skulle gennemføre en kulegravning af de langsigtede investeringer til skoler, kloakker og veje, og det glæder vi os over at man nok har gjort - håber vi.
Så er det vel på tide, at vi så benytter denne her finanslov til at lægge en linje for, hvordan de store investeringer skal være i de næste 6, 8, 10 år, og det håber jeg vi kan vende tilbage til.
Hvis man ad den vej klarer nogle af de ulykker, der sker rundtomkring i amter og kommuner, er vi jo fri for at begynde at slås med dem på finansloven, så jeg håber, der bliver en afklaring i forhold til nyforhandling. Jeg ved godt, det i politik er meget dårligt at sige »hvad sagde jeg?«, men jeg skal da bare minde om, at CD netop med den begrundelse, at de der aftaler ikke kunne holde, at de var for snævre, ikke støttede dem i Finansudvalget i juni, og nu viser det sig jo, at kommunerne kommer og siger det samme. Vi foreslår endnu en gang, at man skal lave en form for kapitalpensionsopsparing i forbindelse med børneorlov.
Det har vi også sloges om før, og det vil forslag vil også komme igen.
Vi vil også foreslå, at loftet over ejendomsværdibeskatningen bliver nedsat.
Alle forhøjelserne i vurderingerne er sket, og dér synes vi ikke, det er rimeligt, at mennesker skal betale mere i kroner og øre.
Og så er der jo velfærdsdebatten.
Den kommer naturligvis til at præge det her meget, og det ser vi frem til, bl.a. på ældreområdet, hvor vi synes, at regeringen har nogle udmærkede udspil, der måske skal justeres noget, hvad angår antallet af lejeboliger osv., men det kan vi kigge på.
Vi er også nødt til, bare for god ordens skyld, at sige, at nu må det her ikke ende med, at man tror, velfærdsdebatten kan klares med en finanslovforhandling.
Det kan godt være, vi kan lave nogle strukturer, og det kan godt være, den kan give nogle penge nogle steder, men det grundlæggende i velfærdsdebatten er vel også noget om holdninger, noget om, hvordan man behandler hinanden, og hvad man anser for givet.
Altså, vi kan ikke her lovgive om det eller klare det
via en finanslov
, hvis man nogle steder i landet på nogle plejehjem - hvad der jo desværre er eksempler på - behandler folk dårligt.
Det er et spørgsmål om uddannelse, men det er da også et spørgsmål om menneskelig holdning, om, hvordan man ser på mennesker, og derfor vil vi også godt lægge op til at sige, at det her kun må blive en begyndelse.
Det må kun blive en begyndelse, fordi resten, nemlig om vi giver plads til andre mennesker, om vi har menneskelig respekt for de mennesker, om vi betragter ældre mennesker som noget værdifuldt eller som noget, der bare skal anbringes,
hele den diskussion er vi nødt til at fortsætte med, og den er der ingen der skal tro bare bliver afsluttet eller bliver ordnet med den diskussion, der kommer i forbindelse med finansloven.
Jeg tror, det er vigtigt, for man skal nok i en finanslovforhandling passe på, at det ikke ender med et eller andet mantra om, at bare den finanslov med tre ændringsforslag går igennem, så er alle verdens problemer på sygehuse og plejehjem, og hvad ved jeg, løst, for så kommer der en dødelig frustration om et halvt år, når alle finder ud af, at problemerne stadig er der, måske lidt mindre end før, men at der stadig væk er problemer.
Det er nogle helt andre debatter, der også skal til, og dem vil jeg da godt opfordre til at vi også kommer til at tage.
Så er det sidste, jeg vil sige, at vi har udarbejdet en 30-punkts-plan.
Vi kommer med et endeligt udspil i løbet af nogle uger.
Vi syntes ikke, der var nogen grund til at vælte hele eurodebatten og bruge kræfter på det nu.
Vi har hovedlinjerne i det, og det vil komme.
Men om vi skal indgå i et forlig eller ikke indgå i et forlig, afgøres alene af, om vi kan få nok af de 30 punkter hjem, og kan vi det, så vil vi gerne være med, men kan vi ikke det, jamen så står vi jo så udenfor.
Men så skal jeg da trøste finansministeren med, at CD's gamle tradition om, at vi altid stemmer for finansloven, selvfølgelig også vil blive holdt i år, så det bliver ikke os, der stemmer nej og stemmer rødt til en finanslov. Men vi håber også på, at vi ved forhandlingerne kan nå til en fornuftig aftale, der kan være god både for Danmark og for regeringen og CD.