Pia Kjærsgaard (DF), 2001-12-06:
Jeg skal nok lade være med at bruge min tid på at konfrontere fru Pernille Rosenkrantz-Theil med tidligere udtalelser, som ville være dybt krænkende for fru Pernille Rosenkrantz-Theil, fra hendes tidligere tid blandt de autonome.
Jeg skal nok lade være med det.
Men lad mig sige til fru Pernille Rosenkrantz-Theil, at alt det, fru Rosenkrantz-Theil kom med her fra talerstolen, var et forsøg, som jeg ikke hopper på; en måde at afspore debatten på, som jeg ikke hopper på.
Fru Pernille Rosenkrantz-Theil sagde, at det var godt, at der var kommet farve i det danske Folketing, og det synes jeg er en meget primitiv måde at udtrykke sig på.
Jeg vil godt sige, at jeg er totalt farveblind, når det gælder mennesker.
Ét sted er jeg ikke farveblind, og det er, når man trykker på knapperne, om det er den grønne, den gule eller den røde, og dér er jeg så farvebevidst, at jeg trykker på den rigtige hver gang.
Det vil jeg bestemt også.
Vores socialordfører, fru Aase D. Madsen, har haft meget stor kontakt netop med de grupper, som fru Marianne Jelved omtaler her fra talerstolen.
Det, der jo er problemet, er, at de grupper har så svært ved at nå ind i Folketinget til os, der laver lovene, til os, der beslutter, til os, der skal finde ud af, hvordan tingene skal være fremover.
Det var det, jeg sagde.
VK-regeringens 40 sider store regeringsgrundlag og statsministerens efterfølgende åbningstale den 4. december 2001 giver håb om, at regeringen vitterlig er generelt interesseret i at forbedre vilkårene for den enkelte dansker, forstået på den måde, at man netop ikke som den tidligere regering bruger sin energi og store dele af det danske samfunds midler på den forgæves opgave at redde hele verden, men i stedet koncentrerer sin indsats her i landet til fordel for det danske folk. Jeg betragter det som noget af det mest lovende i statsministerens åbningstale at give den enkelte dansker udfoldelses- og valgmuligheder, at give den enkelte dansker større frihed og samtidig at sætte mennesket før systemet ved at sikre, at samfundet tager sig bedre og mere af de svageste.
Jeg ser bl.a. denne markante forskel på denne regering og den tidligere i statsministerens forsikringer om, at de ældre skal have frit valg af hjemmehjælp, plejehjem og plejeboliger, og at ægtefæller til plejehjemsbeboere har ret til at komme med, hvis det er det, der ønskes.
Det er jo ikke dem, der har de store forkromede interesseforeninger og smarte lobbyister, der med et trylleslag kan få de offentlige kasser til at åbne sig.
Det er jo netop ikke de gamle, der råber op og kræver, og derfor har det i årevis været alt, alt for let at skøjte hen over dem, når der skulle bevilges.
I Dansk Folkeparti har vi altid set os selv som disse gruppers talsmand i Folketinget.
I forhold til den nye regering og det nye Folketing, hvor vi har fået den nødvendige parlamentariske indflydelse, vil vi derfor være garanten for, at der ikke skæres ned over for de ældre, men tværtimod skabes bedre betingelser for dem.
Jeg konstaterer med tilfredshed, at regeringen agter at indføre et frit sygehusvalg
- hvis de offentlige sygehuse ikke kan klare behandling eller operation inden 2 måneder - samtidig med at de offentlige sygehuse styrkes.
For at komme ventelisterne til livs bebuder man at ville afsætte store midler.
Også her kan man naturligvis regne med Dansk Folkeparti.
Jeg kan også kun være tilfreds med, at man langt om længe også i retspolitikken nu vil begynde at ændre på den måde, vi tænker på, at man fremover vil være mere interesseret i at hjælpe ofrene og deres pårørende og meget mindre interesseret i forbryderne, at man fremover i Danmark skal betragte forbrydelser mod mennesker som noget langt alvorligere end forbrydelser mod penge. Dansk Folkeparti har længe ønsket sig højere straffe netop for voldsforbrydelser, voldtægter og lign. - gerne med en minimumsstraf - og ser frem til at disse straffe nu forhøjes klækkeligt. Vi står bag en skærpelse.
Ligeledes glæder det mig, at regeringen har lovet at forstærke indsatsen for de allersvageste i vort land.
Dansk Folkeparti er beredvilligt til at hjælpe alle de forslag igennem, som forbedrer indsatsen for de hjemløse, de sindslidende, narkomaner, alkoholikere og andre misbrugere.
Vi ser frem til, at regeringen holder ord, og vi vil være opmærksom på, at det sker.
Dansk Folkeparti kvitterer også for, at regeringen står fast på sine løfter om et skattestop og giver forhåbning om, at bøvlet og bureaukratiet for specielt de små og mindre erhvervsdrivende bliver fjernet, så iværksætterlysten ikke kvæles i eksempelvis dokumenter.
Der er i det hele taget en lang række elementer i statsministerens åbningstale, som Dansk Folkeparti meget gerne vil være med til udmøntningen af, og vi ser frem til positivt at deltage i forhandlingerne om de enkelte lovforslag, som samlet set vil kunne give den fornyelse af det danske samfund, som statsministeren har stillet i udsigt.
Jeg er helt enig i, at den valgkamp, der er blevet ført, har ført til et markant flertal i Folketinget, som nu naturligvis også skal leve op til de løfter, der er givet.
Jeg er enig med regeringen i, at folketingsvalget netop var et opgør med den gammeldags opdeling af politik i højre og venstre.
Disse gamle skel, som har været god latin, og desværre stadig er god latin i manges univers, mener jeg er passé. Noget af det, som Dansk Folkeparti har sagt siden partiets stiftelse for godt og vel 6 år siden, er i øvrigt, at man ikke længere kan dele partierne op i højre og venstre.
Det er gammeldags, det er unødvendigt, og jeg synes, det er godt, at vi også får en diskussion af det.
EU-politikken er jo en afdeling for sig selv.
Den er Dansk Folkeparti ikke enig med regeringen i.
Sådan er det.
Det ved regeringen.
Vi er af den opfattelse, at de store, afgørende beslutninger med hensyn til Danmarks engagement i Den Europæiske Union træffes af det danske folk ved folkeafstemninger.
Vi er også af den mening, at når der har været en folkeafstemning, så efterlever og respekterer man naturligvis resultatet.
Man prøver ikke igen og igen og igen og venter hele tiden på, at stemningen nu skal blive til fordel for et ja til de forskellige områder, som regeringen godt vil have.
Man respekterer altid folkets afgørelse.
Man går ikke og lurer og venter på, at der er en opinion, meningsmålinger, som lige pludselig skulle vise noget andet.
Jeg skal minde om, at dengang man udskrev folkeafstemning om en fjernelse af den danske krone og en indførelse af euroen, ja, da troede man faktisk på i den daværende regering - og jeg må så også sige i den nuværende - at man ville få ret.
Det fik man ikke.
Den danske befolkning ville noget andet.
Jeg mener, det er en meget klog beslutning, som regeringen her har truffet, og der skal være en ægte folkelig vilje.
Man skal faktisk mærke et pres
udefra på, at der nu skal ske noget herindefra, før man lægger en ting ud til folkeafstemning.
Jeg vil i al beskedenhed give statsministeren dette råd:
Lad være med at bruge energi eller kostbar tid i denne valgperiode på overhovedet at overveje at røre ved Danmarks forbehold.
Der er masser af langt, langt vigtigere opgaver at tage fat på; jeg har allerede nævnt nogle stykker af dem.
For første gang i den tid, jeg husker folketingsvalgkampe, drøftede også andre politikere muligheder for at stramme på en lovgivning, man havde trukket ned over hovedet på det danske folk.
Sådan måtte det også være denne gang.
Danmarks fremmedpolitik er det emne, som i ca. 10-15 år flittigst er blevet diskuteret på arbejdspladser, i sportsklubber, i foredragsforeninger, blandt venner og bekendte i danske familier og i de senere år ikke mindst i medierne.
Vi diskuterer emnet, og vi forholder os til det, netop fordi det er et problem, fordi udviklingen er foruroligende.
De kriser, vi har været igennem i danmarkshistorien, og det har jo været mange, er vi altid på den ene eller den anden måde kommet igennem, fordi vi havde en national samhørighed.
De trusler og det tryk, der kom udefra,
havde vi generelt en fælles holdning til, grundfæstet som vi var i kærligheden til det danske folk og fædrelandet.
Det har beklageligvis ikke været tilfældet med hensyn til den umådelig store indvandring, der siden 1983 er foregået.
Jeg har selv midt i 1980'erne, da jeg kom i
Folketinget,
forgæves advaret imod denne trussel mod nationens fundament, som indvandringen er, og siden Dansk Folkepartis stiftelse i 1995 har vi ihærdigt arbejdet på at få udlændingeloven ændret.
Det er der naturligvis en grund til, for medens vi som nævnt tidligere i Danmark har haft en generel fælles holdning til vore kriser, er det danske folk denne gang splittet.
Genialt, kan man sige fra tilhængerne af udlændingelovens side, men ikke til fordel for danskerne.
Familierne er spaltede, venskaber er på prøve.
Danskere har man spillet ud mod danskere.
Kan det være mere nedrigt?
Beskyldninger om en skinger tone
i valgkampen kom man selvfølgelig også med, da de saglige argumenter ophørte.
Jeg hørte også skingre toner i valgkampen, men de var anderledes end dem, jeg hørte fra den anden side.
Jeg hørte meget skingre toner, da det gik op for tilhængerne af udlændingeloven, at danskerne faktisk mente alvorligt, at der skulle gøres noget ved det problem.
Arkitekten og bygmesteren for den landsskadelige udlændingelov, som blev vedtaget i 1983, hed henholdsvis Hans Gammeltoft-Hansen og Poul Schlüter, begge af sind gemytlige, men lidt behagesyge personligheder, der næppe havde nogen som helst anelse om, hvad det egentlig var, de satte i gang.
De gjorde det nok ikke af ond vilje, men det var ondt, det, der skete, og det er ondt, det, der har været efterfølgende. I dag har piben fået en anden lyd, i dag falder demografer, eksperter af enhver art over hinanden og egne ben for at advare.
De erklærer sig nu chokerede over, hvor svimlende hurtigt indvandring og fødselsmønstre er i færd med at ændre vort lands etniske og kulturelle sammensætning - med god grund, for allerede nu er hver fjerde nye medborger enten indvandrer eller barn af indvandrere.
Det er glædeligt, at selv de eksperter, som i årevis har leget gemmeleg, nu står frem med advarsler.
Det er glædeligt, at der nu er kommet røster fra folk, som ikke ville åbne munden før i tiden, at de også er blevet bekymrede, at de er blevet angste, at de ikke kan forestille sig, hvad fremtiden vil indebære.
Det er jo ikke noget nyt i historien, at sådanne sidste dages hellige forskræmte dukker frem, når virkeligheden overhaler drømmerierne.
Og ét har eksperterne ret i, at det største problem, det danske folk har måttet slås med, er misinformationen, en årelang fortielse og fordrejning af, hvad der rent faktisk foregår, og værst, en fortielse af, hvad der venter os som samfund, hvis vi bare lader stå til.
Folketingsvalget den 20. november 2001
var det danske folks stærke markering af, at kursen må og skal ændres, og situationen er heldigvis endnu ikke uløselig.
Vi bliver nødt til det, alternativet er faktisk ikke til at holde ud at tænke på. Nu er muligheden der; den historiske mulighed vil jeg kalde den, for kommer den nogen sinde igen?
For med Folketingsvalget, hvor vælgerne gav flertal til Venstre, Dansk Folkeparti og De Konservative, fik vi en historisk mulighed for markant at få ændret udlændingepolitikken, som løb totalt af sporet med vedtagelsen af udlændingepolitikken i 1983.
Jeg vil i denne forbindelse endnu en gang erindre om, at loven dengang blev vedtaget af en regering, som havde Venstre og De Konservative som ansvarlige.
Og man ved det godt i regeringen.
Regeringen har så valgt at ansætte tidligere EU-parlamentariker hr. Bertel Haarder som den, der overordnet skal rette fejltagelsen.
Den nye minister har givet sig selv og sin regering 4 måneder til at fremlægge sine planer.
De 4 måneder tager vi med, eftersom vi har ventet tålmodigt i 17 år.
Pakken er regeringens manddomsprøve og giver os svaret på, om VK-regeringen har viljen og modet til at gøre det nødvendige.
Vi tror og håber på, at VK-regeringen lever op til de løfter, den har givet befolkningen.
Dansk Folkeparti har således før valget, efter regeringsdannelsen samt i den efterfølgende tid loyalt bakket den nye regering op.
Dansk Folkeparti har i modsætning til andre partier konsekvent undladt at stille ultimative krav, idet partiet nemlig er fuld af fortrøstning om, at statsministeren virkelig har forstået, hvor afgørende det er at ændre udlændingepolitikken, og foreløbig har vi ikke grund til betænkelige miner. Vi har stor tillid til, at VK-regeringen heller ikke fremover vil skuffe vore og egne vælgeres berettigede forventninger.
Den tillid er i behold, fordi vi netop ved, at statsministeren om nogen er helt bevidst om, at VOK-flertallet er en historisk mulighed og nødvendighed for forandring.
I forsommeren udsendte Dansk Folkeparti sin 221-siders bog »Danmarks fremtid - dit land, dit valg«.
Bogen slutter med denne sætning: »Lad ikke Danmark blive løbet over ende, lad os sammen standse op og få et pusterum.
Det er forståeligt, at mange danskere bebrejder politikerne den udvikling, der foregår på udlændingeområdet, men alligevel ligger det overordnede ansvar ikke hos politikerne, men hos folket. Ønsker det danske folk andre ved roret, så må man markere dette ved folketingsvalget.
Det er dit land, det er dit valg.«
Folket foretog sit valg den 20. november 2001.
Nu er det så op til os genvalgte og nyvalgte folketingsmedlemmer at gøre det fornødne. Lad mig afslutningsvis forsikre statsministeren, at han med Dansk Folkepartis 22 mandater har fået sig en loyal opposition og samarbejdspartner, et parti, han kan regne med.
Vi ser frem til et rigtig godt samarbejde til gavn for Danmark.
Nej til de to sidste spørgsmål.