Connie Hedegaard (KF), 2005-06-08:
Det er jo sjovt nok sådan polemisk set, men jeg synes ikke, det er det, sagen reelt drejer sig om.
Det er et faktum, at vi har at gøre med en MVJ-ordning, hvor der er sat 22,5 mio. kr. af til præcis det, vi taler om i dag, nemlig udlægning af dyrkningsfrie randzoner.
Er det ikke meget godt, at der er et incitament for landmændene til at tage nogle arealer ud, for at vi kan nå nogle i øvrigt ret ambitiøse mål?
Er det ikke en meget fornuftig fremgangsmåde, frem for straks at sige: Skal vi ikke bare tage og gøre det obligatorisk, skal vi ikke bare tage og lovgive, skal vi ikke bare tage og vise mistillid til dansk landbrug?
Jeg mener sådan set, at vi med pesticidplanen har rimelig godt snor i, at der er et spor, der er lagt, og det skal følges, men så langt det er muligt, så er det da at foretrække, at det kan gøres i dialog, i fornuftig dialog, med det landbrug, der i sidste ende skal levere.
Regeringen forstår godt sigtet med de to forslag fra Enhedslisten, som vi har til behandling i dag, og derfor har regeringen da også i de seneste år sat en række initiativer i værk, som har det samme sigte, nemlig at beskytte vores vandløb, vores søer, vores naturområder og grundvandet.
Det er initiativer, som markant vil forbedre mulighederne for en mere varieret flora og fauna i det danske landskab, og som vil øge sikkerheden for vores grundvandsressourcer.
Alligevel kan jeg ikke anbefale, at man stemmer for de to forslag, der ligger fra Enhedslisten.
Til B 19 vil jeg for det første sige, at regeringens pesticidplan 2004-2009 jo indeholder en målsætning om, at der skal udlægges 25.000 ha sprøjtefrie zoner langs målsatte vandløb og søer.
Den målsætning baserer sig på Bicheludvalgets konklusioner og anbefalinger, som et enigt Folketing tilsluttede sig, da det var til behandling i Folketinget i 1999 under forespørgsel F 54.
Bicheludvalget anbefalede 10-12 meter sprøjtefrie randzoner ind mod våde naturområder og pegede eksplicit på det, der altså hedder målsatte vandløb og søer, men anbefalede faktisk ikke sprøjtefrie randzoner langs øvrige naturområder og private haver.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at målsætningen for sprøjtefrie randzoner langs de målsatte vandløb og søer, som den allerede ligger i dag, er ambitiøs.
Udlægningen af de zoner vil derfor også løbende blive fulgt ved årlige statusrapporter, som bliver fremsendt til Folketingets Miljøog Planlægningsudvalg.
Endvidere er der i pesticidplanen afsat 33 mio. kr. til rådgivning af landmænd og gartnere, og for at understøtte målsætningen er det besluttet, at rådgivningen skal inkludere rådgivning om udlægning af sprøjtefrie randzoner.
Også i vandmiljøplan III er udlægning af randzoner en central målsætning.
Via vandmiljøplanen afsættes der som noget
nyt i perioden 2005-2009 årligt 22,5 mio. kr. via MVJ-ordningen, og kompensationen gives til landmænd, der vælger at udlægge dyrkningsfrie randzoner langs vandløb og søer.
Ud over de 22,5 mio. kr. er der i 2005 så også afsat 130 mio. kr. til MVJ-ordninger bl.a. til kompensation til landmænd, der enten vælger at udlægge sprøjtefrie randzoner langs sårbare naturområder som f.eks. vandløb, søer, levende hegn og diger, eller vælger at etablere miljøvenlige græs- og naturarealer, som så ikke må sprøjtes.
Beslutningsforslaget lægger op til, at randzonerne skal være obligatoriske, men problemet er imidlertid, at landmændene ikke kan søge kompensation via MVJ-ordningerne, hvis zonerne gøres obligatoriske.
Det kan de derimod, når randzonerne udlægges frivilligt, det er simpelt hen sådan et vilkår, der er i forbindelse med MVJ og i forbindelse med EU’s regler omkring det.
Evalueringen af den forrige pesticidplan viste heldigvis også, at der kun er rapporteret om få tilfælde af den slags sager.
På samme måde vil han selvfølgelig forsøge at undgå at forårsage sprøjteskader på naboers haver.
Jeg mener altså, det er rimeligt at sige, at landmænd jo som alle andre ønsker et godt naboskab og en mangfoldig natur.
Landbruget har så også gennem de senere år gennemført en informationskampagne over for landmændene for at skærpe deres opmærksomhed om nødvendigheden af en ordentlig sprøjteadfærd.
Kampagnen giver den enkelte landmand gode råd og forslag til, hvordan vinddrift til private haver kan og skal undgås.
Det er for mig at se den rigtige vej at gå
Efter min opfattelse vil det være forkert at straffe de mange ansvarlige landmænd, fordi nogle få opfører sig uansvarligt, og jeg tror ikke, at krav om fornyelse af sprøjtecertifikaterne vil hindre den uansvarlige opførsel hos disse landmænd.
Der er jo sådan set en rimelig grundig uddannelse af landmænd på det her punkt.
I de tilfælde, hvor der ikke er taget tilstrækkeligt hensyn til at sikre mod vinddriften, har haveejerne mulighed for at indlede privat søgsmål mod de pågældende landmænd.
Så meget om B 19, og om B 20 og beskyttelseszoner om vandforsyningerne: Jeg vil sige, at det jo drejer sig om, at det er blevet grundigt behandlet af det såkaldte 300-meter-udvalg, som den tidligere minister nedsatte tilbage i 2003.
Udvalget fokuserede på effekten og risikoen for spild og uheld ved anvendelsen af pesticider, og udvalget antog samtidig, at den regelrette anvendelse af sprøjtemidler ikke giver anledning til problemer for vandindvindingsboringerne.
Derfor anbefaler udvalget, at en beslutning om ikke at bruge pesticider skal ske efter en konkret vurdering af risikoen i forhold til vandindvindingens væsentlighed – der er altså lagt en slags væsentlighedskriterium ind her.
Og udvalget anbefaler så, at der skabes hjemmel til at udlægge sådanne beskyttelseszoner.
I 2004 blev udvalgets notat sendt i høring hos de berørte parter, og der er generelt opbakning til notatet og de konklusioner, der er i det.
Derfor har Miljøstyrelsen set nærmere på de juridiske muligheder og udarbejdet en juridisk udredning om regelgrundlaget.
Heri konkluderes det, at der allerede er hjemmel til at indføre de beskyttelseszoner, der er beskrevet i 300-meter-udvalgets notat.
Efter Miljøstyrelsens vurdering er det altså muligt at anvende miljøbeskyttelseslovens § 24 til at indføre zonerne.
Af denne § 24 fremgår det, at amterne kan give påbud eller nedlægge forbud for at undgå fare for forurening ved vandindvindingsanlæg.
For at udnytte den hjemmel skal myndigheden sandsynliggøre, at der eksisterer en fare for forurening, at der altså er tale om en væsentlig fare, og det skal så kunne ske gennem en risikovurdering.
Det er altså amterne, der i henhold til § 24 skal vurdere, om der er fare for forurening af vandindvindingsanlægget, og det vil sige, at amterne skal gennemføre en konkret vurdering af risikoen for, at der sker uheld, spild eller utilsigtet anvendelse af pesticider og vurdere, om det er til fare for vandindvindingen.
Er det vurderingen, at der er tale om en væsentlig risiko, så skal man vurdere, hvilke begrænsninger der er nødvendige og tilstrækkelige til at forebygge faren for forurening.
Et påbud efter § 24 kan udgøre et ekspropriativt indgreb og kan derfor udløse erstatning efter lovens § 63.
Og for at sikre, at der etableres en ensartet forvaltning af § 24’s anvendelse, mener jeg, at der er behov for, at Miljøstyrelsen udarbejder nærmere retningslinjer for anvendelsen.
I forbindelse med kommunalreformen forventes administration af § 24 overført til kommunerne, hvilket understreger behovet for, at der udarbejdes retningslinjer centralt.
Jeg har derfor bedt Miljøstyrelsen om at udarbejde en vejledning, der nærmere beskriver de elementer, der skal lægges til grund for risikovurderingen, og beskriver, hvilke restriktioner det vil være muligt at indføre i beskyttelseszonerne.
Så som det fremgår, har regeringen allerede igangsat en række initiativer med det samme sigte som det, der fremgår af forslagene her.
Endvidere viser Miljøstyrelsens vurdering, at der allerede er hjemmel til at indføre beskyttelseszoner om vandboringerne, og på den baggrund agter regeringen at stemme imod beslutningsforslagene.