Ole Sohn (SF), 1999-05-05:
Med fare for at blive misforstået vil jeg tilslutte mig det meste af det, den forrige taler har givet udtryk for med hensyn til ministerens redegørelse, som jeg også finder meget positiv og med mange positive sider.
Jeg vil sige indledningsvis, at vi godt kunne have forestillet os et lidt mere velvalgt tidspunkt for forespørgslen, og jeg vil også understrege, at noget af det seneste, der er sket med hensyn til det psykiske arbejdsmiljø, er nogle af de initiativer, der er taget i forbindelse med satspuljeforhandlingerne, hvor der jo er igangsat en række forsøg, som også kan være med til at afhjælpe det psykiske arbejdsmiljø inden for en række områder.
Hvis vi tager udgangspunkt i arbejdsmiljølovens § 1, står der her, at man skal tilstræbe et sikkert og sundt arbejdsmiljø, der til enhver tid er i overensstemmelse med den tekniske og sociale udvikling i samfundet.
Det vil sige, at den sociale udvikling i samfundet ved siden af den tekniske udvikling er den målestok, arbejdsmiljøet skal være i overensstemmelse med, men spørgsmålet er, om kravene til det psykiske arbejdsmiljø lever op til målsætningen.
Ser vi på handlingsplanen for et rent arbejdsmiljø år 2005, har det vist sig, at det psykosociale arbejdsmiljø godt nok er med som en af de syv visioner.
Det psykiske arbejdsmiljø bestemmes i høj grad af ledelsens overordnede beslutninger og samspillet mellem ledelse, medarbejdere og disses repræsentanter.
Derfor skulle man forvente, at visionerne om det psykiske arbejdsmiljø år 2005 handlede om at forbedre ledelse, samarbejde og det sociale miljø på arbejdspladsen.
Men sådan er det jo ikke, desværre.
Det er lige præcis de områder, som systematisk er holdt uden for indsatsen for det psykiske arbejdsmiljø.
Visionen for det psykiske arbejdsmiljø beskæftiger sig kun med påvirkninger på arbejdspladsen, der udspringer af forhold som arbejdets organisatoriske og teknologiske betingelser, arbejdets indhold og den måde, arbejdet er tilrettelagt på, som det så smukt hedder i Arbejdstilsynets visionsrapport fra 1998. Men hvorfor sætte kikkerten for det halvblinde øje, når man har udsigt til både flotte visioner og konkrete resultater ved at se på hele det psykiske arbejdsmiljø?
Forklaringen er desværre lige så enkel, som den er banal: bagstræb fra Dansk Arbejdsgiverforening.
I årevis betragtede DA det psykiske arbejdsmiljø som arbejdsgivernes eneherredømme.
Det synspunkt blev imidlertid sværere og sværere for arbejdsgiverne at forklare for offentligheden, og derfor skiftede man også taktik, men man fastholdt, at spørgsmålet om det psykiske arbejdsmiljø på ingen måde måtte antaste arbejdsgivernes ledelsesret.
Desværre accepterede LO denne lidt amputerede definition
i håbet om, at man trods alt kunne komme i gang udeomkring på virksomhederne.
Men spørgsmålet er, om den daværende arbejdsminister havde juraen i orden, da hun gjorde denne aftale mellem LO og DA til klokkeklare regler for Arbejdstilsynets arbejde.
Giver arbejdsmiljølovens bestemmelser overhovedet ministeren hjemmel til en administrativ praksis, der reelt forbyder Arbejdstilsynet at beskæftige sig med store dele af det psykiske arbejdsmiljø
Er det så en overordnet virksomhedsbeslutning, der føres ud i livet, eller er det den enkelte arbejdssituation, problemerne udspringer af?
Er det den første fortolkning, der er gældende, ja, så må Arbejdstilsynet intet gøre, hvorimod Arbejdstilsynet kan gribe ind med eventuelle påbud, hvis det er den anden fortolkning.
Derfor kunne det selvfølgelig være interessant at høre ministerens udlægning af den administrative praksis. Derfor vil SF gerne i det videre arbejde med at styrke arbejdsmiljøindsatsen have afklaret, hvorvidt den nuværende administrative praksis begrænser Arbejdstilsynets virke i forhold til de psykosociale risikofaktorers indflydelse på arbejdsmiljøet.