runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Tom Behnke (FRI), 2000-11-28:
Jeg synes i øvrigt, det allerede nu har været en lang og spændende diskussion om perspektiverne i det her og om, hvor står vi henne?
For det er da fuldstændig korrekt, som det er blevet bemærket, at hvis det er sådan, at alting er i den skønneste orden, og alt det her i virkeligheden findes i dag, hvorfor så ændre på det?
Det har forslagsstillerne jo formentlig en ganske god grund til, og jeg er helt sikker på, at forslagsstillerne meget nøje vil præcisere, hvor den ligger.
Og når vi går ind i det her med en politisk indgangsvinkel og skal vurdere et forslag - stemmer vi for eller stemmer vi imod? - er vores udgangspunkt selvfølgelig at se på, hvad forslaget vil medføre. Og det, som forslaget her vil medføre, er det, vi ønsker at opnå, nemlig at man respekterer, hvad den afdøde har bestemt, mens den afdøde endnu var i live; beslutningen bliver taget til efterretning.
I forhold til fru Lone Møller skal jeg erkende, at jeg naturligvis bliver en anelse i tvivl, når fru Lone Møller var så skarp i tonen, men jeg mener bestemt - nu har jeg ikke mulighed for at undersøge det, mens debatten kører - at på det donorkort, jeg har udfyldt, er der en afkrydsningsrubrik om, hvorvidt man også vil donere sine organer til forskningsøjemed.
Lone Møller (S), 2000-11-28:
Jeg tror rent faktisk også, vi taler om mange forskellige ting.
Man henholder sig til etiske opfattelser, og jeg opfatter det helt surrealistisk, at man vil give tilslutning til eller er imod at ophæve en regel, som ikke findes.
Det er faktisk sjældent, jeg har oplevet det her fra talerstolen i Folketinget, at vi bruger meget tid på at diskutere at ophæve noget, som ikke findes.
Det kunne så være, at man måske ønskede, at det skulle indføres, men det er sådan set noget helt andet. Det er meget, meget sjældent, at en afdød skriftligt har givet tilsagn om samtykke til obduktion. Der findes i dag ikke centrale registre, det vil sige, at der ikke er noget, vi her kan stå og pålægge nogen at efterleve.
Man kan ikke tilmelde sig nogen steder.
Hvis man ønsker at blive obduceret og ønsker at give sin krop til forskningen, skal man selv drage omsorg for, at det bliver nedfældet, og at sygehuset får besked.
Derfor vil jeg meget anbefale, at man dog læser, hvad det er, der står i reglerne, for vi er i gang med at diskutere at ophæve noget, som ikke findes.
Man må have lidt respekt for det her Folketing, hvis vi skal have bare lidt anseelse udadtil.
Hanne Andersen (S), 2000-11-28:
Jeg vil gerne sige, som jeg har sagt tidligere, at vi synes
selvfølgelig også, at man skal respektere de pågældendes ønsker.
Men der er nogle pårørende, der har meget svært ved det, og derfor vil jeg gerne spørge hr. Tom Behnke: Hvilke sanktionsmuligheder skal vi have over for de pårørende, der ikke kan bære at leve med det?
Jeg vil også godt spørge hr. Tom Behnke, hvordan hr. Tom Behnke kan støtte et forslag om at ophæve nogle regler, der ikke findes, for det er jo det, forslaget går ud på.
Tom Behnke (FRI), 2000-11-28:
Det var fristende at blande sig i den diskussion, der netop har været, men det skal jeg undlade.
Vi er i Frihed 2000 i den situation, at når vi diskuterer denne type forslag, er vi fritstillede, og vi kan hver især stemme, som vi har lyst til, og som vores overbevisning byder os at gøre.
Men jeg skal meddele allerede her ved førstebehandlingen, at vi alle fire er enige om, at vi støtter beslutningsforslaget. Vi synes, det er et godt og et rigtigt forslag, og vi har selv tidligere fremsat forslag, der går i nogenlunde samme retning.
I dag tales der ganske vist om at donere sine organer m.v. til forskning, hvor vi tidligere har diskuteret det at testamentere sine organer til donation til andre mennesker.
Der er ingen tvivl om, at vi i Frihed 2000 har den opfattelse, at de beslutninger, man træffer, mens man er i live, er beslutninger, der bør respekteres og også bør stå ved magt, når man ikke selv er her længere.
Når man f.eks. skriver et testamente om, hvem der skal arve ens jordiske gods, er der jo ingen, der kunne drømme om at sætte spørgsmålstegn ved det.
Ikke desto mindre er det jo sådan, at hvis der er noget, arvinger kan komme op at slås om, er det testamentet: Hvem skal have hvad, og hvorfor?
Man kunne med de samme argumenter sige: Det er jo en forfærdelig situation, de pårørende er i, når den afdøde har skrevet, hvordan tingene skal være, og de efterladte i virkeligheden ikke er enige, men synes, det skulle have været på en anden måde.
Hvad gør man så?
Ja, det er jo et af de steder, hvor der virkelig er diskussioner, og hvor efterladte pårørende i den grad kan komme op at skændes.
Det har vi jo set gang på gang, og jeg tror desværre, alle kender den situation.
Men skulle vi så også fra Folketingets side gribe ind og sige, at i den slags tilfælde vejer det tungere, hvad de efterladte mener, end hvad der står i testamentet?
Nej, det kunne vi ikke drømme om at gøre.
Jeg tror ikke, der er nogen her i Folketinget, der kunne drømme om, at man skulle lave om på det, som står i et i gåseøjne almindeligt testamente.
Men lige så snart talen er om, hvordan man ønsker, der skal disponeres med ens jordiske rester, når man ikke selv er her længere, kommer der en lang og spændende og i øvrigt etisk debat om, hvem der skal have lov til at træffe beslutningen. Det er helt givet vores opfattelse, at når man ikke er her længere, men mens man var i live har besluttet sig for, hvad der skal ske med ens legeme, når man ikke er her længere, ikke alene bør, men skal de pårørende respektere det.
Derfor er der heller ikke nogen som helst tvivl om, at vi synes, at dette forslag går i den rigtige retning.
Det er selvfølgelig en lidt anden form for donation af organer, end vi tidligere har diskuteret her i Folketinget i forbindelse med transplantation, for her er det i forbindelse med forskning.
Men der er ingen tvivl om, at vore argumenter er de samme, og vi støtter naturligvis forslaget.
Tove Videbæk (KRF), 2000-11-28:
Fru Hanne Andersen har selvfølgelig ret, hvis man hæfter det sammen med at give organer til andre mennesker.
Men at donere betyder bare at give, og at donere sine organer betyder at give sine organer væk, og hvad enten det er til andre mennesker eller til forskningen, er det jo det samme.
Ordene siger det samme.
Hanne Andersen (S), 2000-11-28:
Jeg undrer mig over, at ordføreren fra Kristeligt Folkeparti taler om organdonation, for det er det eneste, dette forslag ikke handler om.
Det handler om at give sit legeme, sin krop til forskning, ikke om at donere organer.
Tove Videbæk (KRF), 2000-11-28:
Kristeligt Folkeparti er enig med forslagsstillerne i, at det bør være den enkeltes suverænt selvstændige beslutning, om vedkommende vil donere organer eller ej.
Hvis et myndigt menneske har skrevet under på at ville donere sine organer, skal denne underskrift regnes for lige så bindende som en underskrift i et testamente.
Et testamente kan ikke uden videre omstødes af de efterladte, og et testamente vedrørende organer bør heller ikke kunne omstødes, men bør respekteres som afdødes sidste ønske.
Et familiemedlems død er altid et familieanliggende, og mindet om et afdødt familiemedlem påvirkes meget af, om familien har mulighed for at tage afsked med sine kære på en ordentlig måde.
Oplevelsen af en værdig død betyder meget for de pårørende, og derfor er det også rimeligt og vigtigt, at de pårørende er indstillet på at leve med den afgørelse, som den afdøde har truffet, enten det drejer sig om, at afdøde har besluttet at donere organer eller har besluttet ikke at gøre det. Ethvert menneske er i sin fulde ret til at disponere over såvel egen krop som egne organer.
Men samtidig med, at mennesker melder sig som organdonorer, bør de selvfølgelig orientere og forberede deres pårørende og informere dem om, hvordan sagerne står, så de pårørende ikke bliver forskrækkede og får lagt yderligere tyngde på den byrde og den sorg, de føler i forbindelse med dødsfaldet.
Jeg er også sikker på, at hvis en person fornemmer, at resten af familien er imod eller bedrøvet over vedkommendes beslutning om at være organdonor, vil den pågældende overveje sagen igen af hensyn til familien og måske herefter beslutte enten at stå fast og skriftligt melde sig som donor eller ombestemme sig.
Familie og pårørende vil da være informeret og kan forberede sig på situationen.
Her vil jeg tilføje, at jeg er enig med forslagsstillerne for så vidt angår det skriftlige tilsagn; et mundtligt tilsagn mener jeg derimod ikke kan bruges til noget som helst i denne forbindelse.
I Kristeligt Folkeparti mener vi, at kun myndige mennesker, der fuldt bevidst og ved deres fulde fem har besluttet sig for og skrevet under på, at de ønsker at donere deres organer, bør bruges som organdonorer.
Hermed fritager man nemlig også pårørende for den traumatiske situation, det må være at skulle tage stilling til ved et dødsleje, om et døende familiemedlem - en far, en mor, en søn, en datter - skal være organdonor.
Man kunne også forestille sig situationer, hvor familiemedlemmer ville være uenige og ved dødslejet ligefrem skændtes frem og tilbage om forskellige meninger og om, hvis mening der er den rigtige.
Disse tilfælde ønsker vi helt at eliminere og skåne familien for ved at sige, at kun vedkommendes eget skriftlige tilsagn kan regnes for et tilsagn om at være organdonor.
Kristeligt Folkeparti er enig med forslagsstillerne i, at den enkelte selv bør træffe den endegyldige beslutning, som skal respekteres, og derfor kan vi støtte B 29.
Elisabeth Arnold (RV), 2000-11-28:
Heller ikke Det Radikale Venstre kan støtte forslaget.
Jeg erkender, at overholdelsen af associeringsaftalen ikke har været god.
Vi har jo netop også i dag med et meget stort flertal - godt nok ikke med Enhedslistens stemmer - vedtaget en lang vedtagelse, hvoraf det fremgår, at vi skal arbejde for at sikre fuld efterlevelse af associeringsaftalen mellem EU og Israel.
Det er jo det samme som at sige, at den ikke bliver fuldt efterlevet i dag.
Vi mener fra Det Radikale Venstres side, at dialog, også gerne kritisk dialog, samtale og kontakt mellem landene er den bedste måde at holde gang i processen på.
At afskære forbindelserne må være det ultimative aller-, allersidste skridt, som man kun skal tage, når alt håb er ude.
Susanne Clemensen (CD), 2000-11-28:
Jeg skal også henvise til det forslag til vedtagelse, som CD er medforslagsstiller til, der netop er blevet vedtaget af et stort flertal, og hvor vi jo opfordrer regeringen til at arbejde for at sikre fuld efterlevelse af associeringsaftalen mellem EU og Israel.
Vi tror heller ikke på, at der vil komme noget godt ud af at suspendere den aftale, EU har indgået på det her område.
Vi tror mere på en konstruktiv dialog med parterne i Mellemøsten, og derfor kan vi ikke tilslutte os det her beslutningsforslag.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-11-28:
Som det allerede har været nævnt, har Folketinget her i eftermiddag haft en forespørgselsdebat om situationen i Mellemøsten.
Heraf er fremgået Dansk Folkepartis holdning til situationen generelt, også at man ikke entydigt kan placere ansvaret for situationen hos den ene part, som vi føler der er nogle der har tendens til.
Vi føler ikke, at en ophævelse af den eksisterende associeringsaftale, som dette forslag vil betyde, vil gavne noget som helst, muligvis eller sandsynligvis tværtimod.
Derfor kan vi ikke støtte det beslutningsforslag, vi har til behandling her som nr. B 39.
Knud Erik Hansen (SF), 2000-11-28:
Vi har jo i Folketinget haft en længere debat om situationen
i Mellemøsten, så jeg skal ikke forlænge mødet med debatten om det.
Vi mener også, der er brug for, at EU lægger et kraftigt pres på Israel og herunder også bruger associeringsaftalen.
Det kunne godt være mere eller andet end suspension.
Det er klart, det er en voldsom beslutning, men der ligger jo rent faktisk i aftalen også en mulighed for, at EU kan træffe passende foranstaltninger, og vi kunne faktisk godt se det som måske en mere stærk måde at gå ind i situationen på, at man traf passende foranstaltninger og løbende også optrappede dem i forhold til det, der var nødvendigt i situationen og for dens udvikling.
Så vi vil da godt høre udenrigsministeren, om der er overvejelser om, hvorvidt regeringen kunne støtte, at man faktisk brugte aftalens passus om, at man kan træffe passende foranstaltninger, om det faktisk ikke også kunne være et virksomt middel over for situationen i Mellemøsten i øjeblikket.
Henriette Kjær (KF), 2000-11-28:
Jeg skal derfor ikke åbne for en længerevarende debat om middelhavspolitikken.
Vi kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget.
Kim Behnke (FRI), 2000-11-28:
Under den store debat om Israel tidligere på dagen kunne
Frihed 2000's ordfører, fru Kirsten Jacobsen, erklære, at vi følte os dækket godt ind af den konservative ordfører.
Denne gang føler vi os godt dækket ind af udenrigsministerens besvarelse af og holdning til Enhedslistens beslutningsforslag.
At vi skal smide Israel ud af FN, for hvordan kan vi have Israel som medlemsstat i FN?
FN's menneskerettighedserklæring osv.?
Der er jo mange ting, som man antagelig kan finde eksempler på Israel har overtrådt.
Så vi skal vel også smide Israel ud af FN?
Nej, det skal vi naturligvis ikke.
Det, vi skal gøre, er, at vi skal bruge alle gode kræfter på i første omgang at få skabt en situation, hvor de nuværende konfrontationer mellem palæstinensere og israelere bliver stoppet, og derefter på, at der findes varige fredsløsninger, som der heldigvis er blevet undertegnet en del af i regionen gennem de sidste 10 år.
Hvis vi i den situation får brug for, at der skal indsættes eksempelvis en FN-styrke som fredsbevarende styrke, ja, så er det jo altså vigtigt, at de lande, der skal kunne deltage i en sådan fredsbevarende styrke, nyder den fornødne respekt i området, og hvis vi fra dansk side og fra EU's side begynder at ophæve aftaler og skabe fornyet konfrontation, i det her tilfælde med den ene part, nemlig Israel, vil det jo være stærkt forværrende for, at en sådan fredsbevarende FN-styrke, hvor der antagelig også vil kunne indgå soldater fra flere EU-lande, vil kunne få den fornødne respekt i området.
Derfor mener vi faktisk, at Enhedslistens forslag vil trække i den forkerte retning i relation til at få skabt en fredelig løsning.
Det her beslutningsforslag, om det skulle blive vedtaget i Folketinget, fremmer jo ikke fredsprocessen, for det er usandsynligt, at det vil kunne opnå enighed i EU, det er usandsynligt, at det vil nå noget som helst længere end til en vedtagelse i Folketinget.
Derfor vil forslaget alene kunne misbruges til at skabe tvivl om, hvorvidt EU-landene står samlet og er enige om ønsket om at få en fredelig udvikling i området.
Søren Søndergaard (EL), 2000-11-28:
Altså var det, vi fik at vide her, at Venstre har godkendt annekteringen af de besatte områder?
Claus Larsen-Jensen (S), 2000-11-28:
Jeg har, inden jeg blev valgt til Folketinget, haft lejlighed til at være både på Vestbredden, i Gaza og i Israel fire-fem gange.
Jeg har været der under intifadaen og set, hvad det er, der foregår, og jeg kunne selvfølgelig godt fristes til at sige en hel del ting om det.
Jeg har også haft en tæt kontakt både til den palæstinensiske og den israelske side.
Der er i hvert fald en ting, der står fuldstændig klart, da vi heller ikke skal gentage diskussionen fra tidligere i dag, nemlig at det ikke er helt så nemt at se sort eller hvidt på, hvad denne konflikt indeholder i alle dens detaljer.
Derfor skal jeg ikke gentage den tidligere debat fra i dag, men gå direkte til Enhedslistens beslutningsforslag og sige, at vi ikke kan støtte forslaget.
Det der med at afbryde EU's relationer til Israel betragter vi som en politisk
fejltagelse.
For det første fordi det i den nuværende situation tværtimod er vigtigt at holde fast i kravetøjet på parterne i konflikten, så de presses til en dialog, så vi kan få gang i forhandlinger om en fredsløsning. For det andet fordi det er vigtigt, at EU får en stærkere rolle i såvel fredsprocessen som i den fremtidige udvikling i Mellemøsten.
For det tredje fordi Mellemøsten, Middelhavsområdet og Nordafrika er Europas baggård, hvor vi som europæere har en fælles interesse i sammen med landenes befolkninger at få vendt udviklingen.
EU's associeringsaftale er for det fjerde et led i EU's samlede middelhavsstrategi, hvorfor et stop for aftalen med Israel vil være et kortsigtet politisk signal, der måske nok kan fremme vores egen politiske renfærdighed, men samtidig vil udplacere EU og EU-landene som formidlere og bidragydere til, at der kan blive skabt fred og udvikling i Mellemøsten.
Vi tillægger det ligeledes stor vægt, at der ud over kontakten til Israel er en tæt kontakt fra EU's side til det palæstinensiske selvstyre, PNA, og til PLO, og derfor må vi afvise Enhedslistens forslag.
Niels Helveg Petersen (RV), 2000-11-28:
Ellers lyder det jo så dumt.
Vi har jo haft en stor debat om Mellemøsten i dag, og den er der jo ikke nogen grund til at vi gentager.
Jeg vil meget kort sige til indledning, at vi i Danmark og i EU vedvarende søger at styrke de kræfter i Mellemøsten, som ad forhandlingens vej søger at nå frem til en fredsaftale.
I den sammenhæng er det regeringens opfattelse, at dialog og samarbejde med alle parter er en forudsætning, og det er fortsat vores opfattelse, at vi opnår størst indflydelse på menneskerettighedssituationen i Israel og i selvstyreområderne gennem dialog og ikke ved at afskære forbindelser.
Det tjener intet som helst formål at forsøge at isolere hverken den ene eller den anden part.
Vi anser det for afgørende at fortsætte dialogen og samarbejdet med Israel inden for rammerne, herunder også inden for rammerne af associeringsaftalen.
Vi tillægger det også betydning, at dialogen inden for rammerne af EF/PLO-interimsaftalen opretholdes.
Regeringen vil søge at fastholde Israel på indgåede forpligtelser, herunder navnlig forpligtelserne til at fremme regional sameksistens, stabilitet og respekt for menneskerettighederne.
Spørgsmålet om menneskerettighederne er et fast punkt på dagsordenen og blev taget op over for Israel under det første møde i associeringsrådet EU-Israel den 13. juni 2000.
Regeringen står helt bag Sikkerhedsrådets fordømmelse af grove menneskerettighedskrænkelser og overdreven brug af vold i forbindelse med de sidste ugers uroligheder i selvstyreområderne.
Hvem, der har hovedansvaret for volden, skal nærmere kortlægges af en international undersøgelseskomité, der blev udnævnt den 7. november 2000.
Regeringen støtter i øvrigt under forudsætning af parternes accept udsendelse af en international observatørmission til de besatte områder med henblik på at dæmpe urolighederne.
Jeg må opfordre til, at forslaget til folketingsbeslutning afvises.
Keld Albrechtsen (EL), 2000-11-28:
Jeg må sige, at på baggrund af debattens forløb forekommer det mig mærkeligt, at SF ikke er i stand til at gå ind og tage klar stilling i dag.
Hr. Knud Erik Hansen understreger, også i besvarelse af de helt korrekt stillede spørgsmål, som hr. Kim Behnke kom med, at SF ikke vil være med til de her privatiseringer, som det her handler om.
Men så synes jeg bare, at det altså er lidt sent, hvis man først tager stilling efterfølgende, når traktaten er lavet.
Det er lidt for sent, vil jeg sige til hr. Knud Erik Hansen, når vi jo nu godt ved, hvad det drejer sig om.
Så vil jeg sige til ministeren: Det er da heldigt nok for Østrig, hvis Østrig kan få en ordning på det med vandet.
Men det hjælper jo altså ikke rigtig os andre.
Og jeg synes altså, at vandressourcerne er noget, vi ikke skal tage let på. Vores ordning i Danmark med at have et grundvand, som den private sektor ikke kan gøre til en handelsvare, er en helt fundamental ting.
Selv for mange liberalister er det faktisk en fundamental ting.
Det kunne måske endog, når det gælder vandet, være det for selv hr. Behnke.
Det er måske nok at håbe for meget.
Så hæftede jeg mig ved, at ministeren simpelt hen ikke vil besvare det spørgsmål, der ligger, vedrørende GATT-overenskomsten, og i hvilket omfang den rent faktisk dækker investeringer. Hvis den gør det, så sniger investeringerne sig jo alligevel med ind i den protokol, som man er på vej til at vedtage.
Så siger man, at man har fået ordet investeringer ud.
Ja, ordet investeringer har man fået ud, men så har man bare listet det ind gennem bagdøren med ordet GATT-overenskomsten.
Det er altid sådan med disse EU-tekster: Man skal bag om de ord, som man gemmer indholdet i.
Djævlen ligger i detaljen, plejer man at sige om Europa-Kommissionens arbejde, og det er sandelig også tilfældet her.
Men jeg kan da tilsige ministeren, at jeg vil bore videre i det emne, indtil jeg forhåbentlig har fået et svar.
Ester Larsen (V), 2000-11-28:
Forslaget foregøgler på ingen måde at løse ventetidsproblemer i det danske sundhedsvæsen.
Forslaget sigter mod, at kommunerne lovligt kan tage hånd om mennesker, der bliver kvast i systemet, som det er i dag.
Forslaget siger heller ikke, at kapaciteten vil øges væsentligt.
Det er enkeltstående tilfælde, det er menneskeskæbner, vi gerne vil give kommunerne lejlighed til at tage hånd om.
Så vil jeg gerne spørge i lighed med det, den konservative ordførere påpegede: Er det virkelig sådan, at Socialdemokratiets sundhedspolitikere ikke er klar over, at de mennesker, der arbejder på de private hospitaler, for hovedpartens vedkommende er mennesker, der arbejder i deres fritid, og som lægger deres hovedarbejdstid i det offentlige sundhedsvæsen. Er man ikke bekendt med, at en arbejdstid på 37 timer giver rimeligt rum for, at stærke, veluddannede og energiske mennesker kan påtage sig et job uden for den offentlige sektor?
Jens Kirk (V), 2000-11-28:
Først og fremmest må jeg sige, at det selvfølgelig er beklageligt og tragisk med de sammenstød, der sker i Israel.
I Venstre forstår vi Enhedslistens bekymring for, hvad der sker i Israel, men vi vil også gerne meget kraftigt sige, at man vel ikke helt behøver at lade sig rive med af stemningen og vælge side.
Man skal være klar over, at der jo intet er, der er helt sort eller helt hvidt her. Man kan ikke se det som en kamp mellem det gode og mellem det onde, som Enhedslisten gerne vil forenkle det til. Vi skal også huske, der er flere nuancer.
Det, der sker, er ikke godt, men bliver det bedre af at suspendere aftalen?
Jeg må sige tværtimod.
Hensigten med aftalen er nemlig, at EU's medlemslande skal styrke bestræbelserne for fred, sikkerhed og velstand i området. EU's bistand støtter økonomisk omstilling, socioøkonomisk ligevægt og regional integration.
Er det det, Enhedslisten er imod?
Med den aftale, vi har, er der mulighed for dialog og påvirkning af Israel.
Det kan gøre, at forholdene kan blive tålelige for alle befolkningsgrupper i Israel.
Jeg må konkludere, at Enhedslisten ikke vil støtte befolkningen i Israel i dens bestræbelser på at opnå et demokrati for alle, der vil overholde menneskerettighederne.
Det ser indimellem sort ud for Israel, men man skal jo også huske på, at Rom ikke blev bygget på én dag, og at en suspendering af aftalen blot vil gøre ondt værre.
Vi kan vælge at være objektive og hjælpe Israel, opretholde en dialog for at gøre forholdene lidt mere humane, eller vi kan gøre som Enhedslisten og vælge side og gå med i slåskampen ved at støtte dette beslutningsforslag.
Niels Helveg Petersen (RV), 2000-11-28:
Med associeringsaftalen i hånd gennemfører vi regelmæssige møder med israelerne, og menneskerettigheder og selvfølgelig især vilkårene i de besatte områder er et fast punkt på vores dagsorden med israelerne.
I øvrigt er Israel jo et meget åbent samfund, der er fri presse, og Israel er som vi andre underkastet overvågning, om man vil, fra en række organisationer: Amnesty, Human Rights Watch osv.