Bent Bøgsted (DF), 2003-12-05:
Dansk Folkepartis ordfører, fru Birthe Skaarup, kan desværre ikke være til stede, så jeg skal på Dansk Folkepartis vegne fremføre partiets bemærkninger. B 31 er jo et klassisk forslag fra Enhedslisten.
To spørgsmål optager tilsyneladende Enhedslisten her: Dels om starthjælpen sikrer alle retten til social tryghed og en tilstrækkelig levefod i henhold til Danmarks internationale forpligtelser, dels om der findes tilstrækkeligt med job, som udgør fundamentet for starthjælpen.
Først skal det slås fast, at når man taler om, hvad en rimelig levefod er, er det meget individuelt.
Mange med fast arbejde og en ejerbolig har ofte væsentlig mindre til sig selv til forbrug hver måned end en person på kontanthjælp, som modtager boligstøtte og en række andre tillægsydelser.
Ingen taler i den forbindelse om, at førstnævnte er fattig.
Vi må alle sætte tæring efter næring, og som regeringen har gjort opmærksom på, er der allerede lavet en undersøgelse over rådighedsbeløb, der viser, at det absolut er muligt at leve på starthjælp.
Endvidere er det vigtigt at slå fast, som Rockwool Fondens Forskningsenhed har dokumenteret, at en meget stor del af særlig indvandrerne har en negativ økonomisk tilskyndelse til at komme i arbejde.
Ikkevestlige indvandrere koster i gennemsnit staten 53.000 kr. pr. år, mens etniske danskere og vestlige indvandrere i snit bidrager positivt med 27.000 kr. pr. år ifølge Weekendavisen den 28. november 2003.
Det er alarmerende tal, som burde tydeliggøre, at det med det stigende antal flygtninge/indvandrere og efterkommere, vi står over for, er det eneste rigtige for det danske samfund at få langt flere i arbejde.
Det kræver bl.a. en mentalitetsændring.
I 2002 var 75,7 pct. af danskerne i beskæftigelse, mens kun 46,3 pct. af de ikkevestlige indvandrere var i beskæftigelse.
Det mest uhyggelige er, at ifølge Weekendsavisen den 28. november 2003 er der ikke mindre end 46,8 pct. af de ikkevestlige indvandrere i den arbejdsdygtige alder, der slet ikke søger arbejde.
Danmark har ganske enkelt ikke råd til at have arbejdsduelige personer på livslang offentlig forsørgelse.
Intet tyder på, at denne udvikling vil vende af sig selv, og vi har derfor været nødt til at gribe ind.
Enhedslisten giver intet svar på problemet med, at alt for mange ikke ønsker at arbejde, og gør man sig end ikke den ulejlighed at søge et job, er det jo for så vidt ligegyldigt, om det er ledigt.
En artikel i Politiken den 24. november viser, at starthjælpen virker, som den skal.
Flere er kommet i arbejde end tidligere.
Det tyder på, at det ikke så meget er job, der mangler, som måske snarere viljen til at arbejde.
Det, Enhedslisten også glemmer, er, at en meget stor del af grunden til, at indvandrerfamilier kan være dårligere stillet end danske, bortset fra at de for en stor del ikke er i arbejde, er, at de generelt får flere børn end danskerne.
Det er et personligt valg at få børn, et valg, som ikke kommer staten ved, og som staten dermed heller ikke kan finansiere i uendelighed.
Vi har i DF gentagne gange foreslået, at der kun gives børnepenge til de første to eller tre børn; resten må være for egen regning.
Dette ville ikke alene rette op på økonomien for den enkelte familie, det ville også betyde et brud med det diskriminerende familiemønster, som hersker blandt ikkevestlige familier, hvor kvinder tvinges til at gå hjemme og passe børn og husholdning.
Færre børn vil automatisk give mulighed for kvinder for at komme ud på arbejdsmarkedet.
Men det er familiernes eget valg, så det er op til dem.
Valget i 2001 var et udtryk for et bredt ønske i den danske befolkning om at begrænse antallet af nytilkommende flygtninge/indvandrere til DK.
DF og regeringen har imødekommet dette ønske.
Vi kan se, at de strammede regler omkring opholdstilladelse kombineret med den lavere sociale introduktionsydelse har bevirket et markant fald i tilgangen
af flygtninge/indvandrere til Danmark.
Vores tiltag har altså virket efter hensigten.
Derfor kan Dansk Folkeparti ikke støtte Enhedslistens forslag.