runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jan Køpke Christensen (FP), 1998-01-23:
Jeg skal på Fremskridtspartiets vegne også stort set, og jeg understreger stort set, billige de intentioner, der er med lovforslaget.
Vi er naturligvis af den opfattelse, at en effektivisering af sagsbehandlingen er noget, som vi kun kan billige, og det, at man yderligere vil have en nedbringelse af sagsbehandlingstiden for patientklagenævnssager, er der jo ikke nogen, der kan være imod.
Tværtimod må man rose, at regeringen nu omsider også gør noget ved det her.
Som der bliver henvist til, er det Klageudvalget, der i januar 1997 afgav denne betænkning.
Udvalget har f.eks. haft til opgave at vurdere forslaget med henblik på en nedbringelse af sagsbehandlingstiden og herudover at opnå en større overskuelighed, og det med overskueligheden kan vi kun billige.
I tilslutning til lovforslaget kan vi altså se, at der er udarbejdet en række andre ændringer af klagesagsbehandlingen, der har til formål at tilgodese patienterne og de indklagede sundhedspersoners retssikkerhed, og det kan vi selvfølgelig også kun billige.
Der var ca. 2.100 klagesager i 1996, og i 1997 var der 2.600, og det er altså desværre, må vi erkende, en kraftig stigning i antallet af disse indbragte klagesager.
Når vi her i Tinget samtidig er enige om, at sagsbehandlingstiden skal ned, er det nødvendigt at tage nye initiativer.
Jeg mener, at vi principielt kan være positive over for at gøre noget i denne sag.
Vi er som sagt overordnet positive over for forslaget, men jeg mener også, at der er nogle ting, som vi under udvalgsbehandlingen skal prøve at kigge nærmere på.
Der er bl.a. det, som også Venstre og SF var inde på, med en decentral model.
Jeg synes faktisk, vi under udvalgsbehandlingen bør prøve at kulegrave, hvordan og hvorledes vi kan få det stykket sammen.
Det med, at der i § 16, stk. 2, står: »Sundhedsministeren kan endvidere bestemme, at direktøren for Patientklagenævnets sekretariat samtidig kan indtræde som formand for nævnet«, er også noget, som jeg synes, vi absolut bør se på.
Vi har også hørt fra anden side her i dag, at man er meget, meget kritisk over for det.
Vi kan som sagt overordnet være positive, men vi synes altså, der er nogle ting, der skal rettes til under udvalgsbehandlingen.
Henriette Kjær (KF), 1998-01-23:
Idet der er sket en stigning i sagerne i Patientklagenævnet fra ca. 2.100 sager i 1996 til de 2.600 sager i 1997, er der behov for en effektivisering af Patientklagenævnets arbejde.
Der er intet, der tyder på, at sagsmængden bliver mindre i de kommende år, og det er derfor nødvendigt med en omstilling, så sagerne ikke hober sig op.
Med de nye regler i loven bliver det muligt at ansætte en heltids- eller deltidsformand.
Da denne praksis kendes i en række styrelser, der nævnes i bemærkningerne til forslaget - Den Sociale Ankestyrelse, Den Sociale Sikringsstyrelse samt Arbejdsskadestyrelsen - og da jeg går ud fra, at det her har fungeret udmærket, skulle den løsning vel også kunne bruges i denne forbindelse, selv om jeg har bemærket mig de høringssvar, der taler imod en sådan model.
Det bliver med denne lov også muligt at lade direktøren indtræde som formand for nævnet og herunder også træffe formandsafgørelser.
I bemærkningerne nævnes det, at direktørens formandskab i Patientklagenævnet ikke forudsættes at blive en hovedregel, men et supplement eller en bistand i akutte situationer.
Under de forudsætninger kan vi tilslutte os forslaget, da det som hovedregel bør være formanden, der træffer de endelige afgørelser.
Men at den, der har lavet indstillingerne, også skal træffe afgørelsen,
er selvfølgelig lidt problematisk, så vi vil følge brugen af denne praksis meget nøje.
Så lægges der op til en absolut forældelsesfrist på tre år mod de nuværende to år.
Dog kan klagerne i dag med de nuværende regler vente med at klage, til vedkommende er helt sikker på at have lyst til at klage, eller er helt sikker på, at der er noget galt, eller får overskud til at klage over den behandling, vedkommende har fået.
Det har åbenbart betydet, at Patientklagenævnet har måttet behandle sager, der var 10 år gamle, hvilket ikke har været helt ukompliceret.
Nu må vi se, hvordan det kommer til at fungere med denne 3-års-regel.
Vi skal jo huske, at klageadgangen skal være til gavn for patienterne og ikke laves for systemets skyld.
Nogle gange kan man effektivisere så meget for at få et smidigt system, at man glemmer dem, det handler om, nemlig
patienterne.
Ministeren anfører i sin skriftlige fremsættelse, at man for at styrke patienternes og de indklagede sundhedspersoners retsstilling vil indføre såkaldte agterskrivelser i partshøringen.
Herefter skal et udkast til afgørelse i nævnet forelægges sagens parter.
Det lyder meget sympatisk, men kan selvfølgelig få den negative konsekvens, at man som part i sagen kan lobbyere for en bestemt afgørelse, eventuelt gennem pressen.
Det håber vi ikke bliver tilfældet, for umiddelbart ser bestemmelsen ud til at være en ekstra garanti for både klager og indklaget.
Det er til gengæld en klar styrkelse, at nævnet vil oplyse, om de afgørelser, der er truffet, er truffet i enighed eller blot af et flertal i nævnet.
Denne praksis kan vi fuldt ud støtte. Så alt i alt er der støtte til forslaget med de betænkeligheder, jeg netop har redegjort for.
Vibeke Kiil (CD), 1998-01-23:
Da Centrum-Demokraternes ordfører ikke kan være til stede, skal jeg fremføre følgende: Jeg vil gerne indlede med en ros for de positive tiltag, som er blevet indført på dette område, og som dette forslag sikrer en videreudvikling af. Ordningen med formandsafgørelser og en forenklet nævnsbehandling sikrer, at der er rimelige muligheder for at afvise åbenlyst grundløse klager uden videre forsinkelse, vel at mærke uden samtidig at filtrere sager fra, som bør underkastes en realitetsbehandling.
Det er tilfredsstillende.
De andre effektiviseringer og ressourcetilførsler, som allerede er gennemført, forekommer ligeledes fornuftige.
Det er vigtigt, at klagesager generelt behandles så hurtigt, som kvalitetskravene i øvrigt tillader.
Lange ventider forårsaget af arbejdspukler kan ingen af parterne i en klagesag være tjent med.
CD støtter derfor hovedsigtet med dette forslag, som er at fjerne unødige forsinkelser i klagebehandlingen.
Inddragelsen af embedslægen i det sagsforberedende arbejde virker som en god metode til at sikre et højnet fagligt niveau.
Den såkaldte videreudvikling af samarbejdet mellem embedslægeinstitutionen og klagenævnet forekommer dog at være en underkendelse af embedslægeinstitutionens virke.
Det er vi på forhånd skeptiske over for, og CD føler derfor, at vi må have denne del af forslaget belyst nærmere under udvalgsarbejdet.
Vi er meget lidt glade for tanken om, at direktøren for Patientklagenævnets sekretariat også skal kunne fungere som formand i nævnet.
Vi frygter, at det vil svække den almindelige tillid til nævnet, når en administrator, som af menigmand opfattes som en embedsmand i sundhedsvæsenet, kan få mulighed for at træffe afgørelser i patientklagesager.
Vi bliver nødt til at træde forsigtigt, når det drejer sig om integriteten i en uvildig klageinstans.
CD synes, det er besynderligt, at ministeren insisterer på denne del af forslaget, når både patientsiden i form af De Samvirkende Invalideorganisationer og behandlersiden i form af Den Almindelige Danske Lægeforening kraftigt kritiserer dette.
Centrum-Demokraterne kan ikke støtte denne del af ministerens forslag.
Vi har det også svært med forældelsesfristen på tre år.
Dels finder vi, at tre år ikke er særlig lang tid, når man erindrer, det kan tage lang tid at udvikle og erkende visse helbredsskader.
Vi finder også, at argumentet bag indførelsen af forældelsesfristen er lidt tyndt.
Det er klart, at ældre sager ofte er vanskelige og kræver et stort arbejde at behandle.
Det er også klart, at man vil kunne effektivisere nævnets arbejde betydeligt, hvis man kan beskære antallet af komplicerede sager kraftigt.
Men er det en rimelig måde at effektivisere på?
Kan vi forsvare at fratage patientgrupper deres klageadgang, blot fordi deres sager er særlig komplicerede?
På dette punkt må CD som udgangspunkt tage patienternes parti.
CD kan derfor ikke trods de gode intentioner give noget endeligt tilsagn om støtte til dette lovforslag.
Indholdet af de justeringer, som bliver foretaget under udvalgsarbejdet, vil være afgørende for vores støtte.
Bruno Jerup (EL), 1998-01-23:
Ministeren sagde bl.a., at patienterne i dag kræver deres ret, og det er vel også sandt, men det, der er et af de store problemer i sundhedsvæsenet, er jo, i hvor høj grad det faktisk er muligt at definere et retsgrundlag, og det er jo noget af det, vi jævnligt diskuterer, hver gang der er ny lovgivning på området.
Det gælder både inden for sundhedsvæsenet og inden for socialområdet, at der kun i meget begrænset omfang findes et retsgrundlag, som man kan henholde sig til.
Og det er i hvert fald en opgave, som jeg vil bede regeringen om at overveje for fremtiden at tænke igennem, for det er jo en af forudsætningerne for, at man på et fornuftigt grundlag kan kræve sin ret og ikke i årevis skal køre frem og tilbage igennem ankesystemet.
Det er den ene ting.
Den anden ting er, at ministeren er inde på, at de lange ventetider og sagsbehandlingstider er et stort problem, som der skal gøres noget ved, og det er vi jo alle sammen enige om, men så er det ubegribeligt - og jeg synes heller ikke, ministeren gav nogen særlig begrundelse for det - hvorfor det, at man indfører en absolut 3-års-grænse, fra man er blevet behandlet eller opereret, til man kan klage, skulle kunne sænke sagsbehandlingstiden.
Det kan godt være, at det udelukker nogle fra at komme i betragtning, men det er så en rent arbitrær udelukkelse, som der i hvert tilfælde ikke er nogen fornuft i.
For hvis man f.eks. tager den sag, som jeg nævnte, Boneloc-sagen, må man jo forvente, at der kan gå forholdsvis lang tid, fra man er blevet opereret, til der er viden både hos den enkelte patient og hos andre patienter om, at den operation faktisk ikke var i orden, og man dermed får viden om, at der var noget galt.
Der kan jo godt gå lang tid; der kan godt gå mere end 3 år.
fra det tidspunkt, hvor man bliver klar over, at der er et problem, til man tager sig sammen til at få formuleret en klage,
kan der måske igen gå et stykke tid. Så jeg kan slet ikke se fornuften i at have
sådan en absolut grænse, og det er i hvert fald i strid med min opfattelse af, hvad der er en retsgaranti og en mulighed for, at borgerne kan kræve deres ret. Og jeg synes også - og det er lidt i forlængelse af det, hr. Jørn Jespersen var inde på - at det ville være godt, hvis der var et mere organiseret feedbacksystem i det her, sådan at man i sundhedssystemet faktisk kunne drage nogle erfaringer fra nogle af de sager, som der kommer afgørelser i, med hensyn til, hvad det er for nogle sager, der fører til problemer, og hvad der kan laves om, så man ikke får sådan nogle sager.
Det er også en måde at arbejde med ventetiderne og sagsbehandlingspuklen på.
Poul Nødgaard (DF), 1998-01-23:
Patientklagenævnet er kommet for at blive, det er der overhovedet ikke nogen tvivl om, og det, der lægges op til i dag, er så vidt vi i Dansk Folkeparti kan se en forbedring.
Man må desværre sige, at Patientklagenævnet behandler et stadig stigende antal klager.
Når det er sagt, skal jeg ikke gentage, hvad andre ordførere har været inde på om intentionerne i lovforslaget, men blot sende det signal til ministeren, at vi også i Dansk Folkeparti er noget betænkelige ved formandshvervet i Patientklagenævnet.
Det ligger sådan, at det også har noget at gøre med, at folk gerne skulle have et hundrede procents tro på, at det, der bliver behandlet, bliver behandlet et hundrede procent seriøst.
Jeg har altid opfattet det sådan, at det i klageinstanser som et skatteankenævn, for nu at tage det, bestemt ikke er nogen embedsmand, man sætter i spidsen for et sådant nævn, men en af folket valgt person.
Jeg håber på, at ministeren er klar over, at man ikke er helt vild med det her.
En anden ting, som jeg finder er lidt underlig, men det kan godt være, det er rigtigt, er, at man nu fremover, når man træffer en afgørelse, vil til at skrive ud til folk, at et flertal i udvalget - det kunne måske endda være, man siger så og så mange ved navns nævnelse - har haft den holdning, at de og de har haft den holdning til klagen.
Det synes jeg personligt måske er lidt uheldigt, fordi en afgørelse, der er truffet i et nævn, er en afgørelse, der er truffet i et nævn.
Jeg synes, det er lidt farligt, at man begynder på det, og patienten kan vel også blive groft forvirret, hvis der er tre, der mener det, og én, der mener det, og en anden, der mener noget tredje.
Det skaber den totale forvirring, og jeg synes, at man i et nævn som Patientklagenævnet burde stå sammen om, at det er flertallets beslutning, der går ud til patienten.
Ester Larsen (V), 1998-01-23:
For at der ikke skal opstå nogen misforståelser, vil jeg gerne give udtryk for, at det er min klare opfattelse, at det gælder for samtlige medlemmer af Sundhedsudvalget, at vi er meget beklemte over de patientoplevelser, som vi får kendskab til, når det drejer sig om, hvordan man oplever den lange ventetid i klagesystemet.
Ingen, som beskæftiger sig med sundhedspolitik i praksis, undgår konfrontation med patienter, som har sygehistorier, som er bekymrende og belastende at lytte til.
Og jeg kan sige, at så sent som i går havde vi et fremmøde i Sundhedsudvalget af en ung mand, som havde nogle oplysninger og beretninger om en klagesagsbehandling, som ikke var opmuntrende at høre på.
Så ingen i Sundhedsudvalget går ind for lange sagsbehandlingstider.
Vi har alle et ønske om at få sagsbehandlingstiderne nedsat.
Her er der ingen forskel.
Forskellen består udelukkende i de midler, som man ønsker at tage i anvendelse.
Her er jeg lidt skuffet over at høre ministeren tale så meget imod decentrale nævn, for i min ordførertale lagde jeg vægt på, at der ikke er tale om, at vi skal have 15 forskellige decentrale nævn.
Jeg tror, vi skal have et antal, der svarer til de regioner, som man arbejder med i amterne, og som er dannet omkring universitetssygehusene.
Og når man bygger det hele op centralt, skal man jo også sørge for at samordne holdningen hos et efterhånden stort antal formænd og næstformænd.
Så at ensartetheden er matrikelbestemt, synes jeg er bekymrende.
Jørn Jespersen (SF), 1998-01-23:
Sundhedsministeren nævner tre overordnede formål med revisionen af lovgivningen om Patientklagenævnet, nemlig en kortere sagsbehandlingstid, en højere kvalitet i sagsbehandlingen og ønsket om størst mulig ensartethed.
De tre målsætninger deler jeg, men jeg havde en fjerde målsætning med, som handlede om, at Patientklagenævnet i så stor udstrækning som overhovedet muligt skal bruges til at sikre en tilbagemelding til sundhedsvæsenet, sådan at vi bruger anledningen i forbindelse med klagerne til at kigge på den organisation, procedure, viden og kompetence, som findes i sundhedssystemet, for dermed at opnå den højest mulige kvalitet.
For når der bliver peget på nogle sager, hvor tingene ikke er gået, som de burde efter patienternes opfattelse, er det en oplagt lejlighed til at tænke procedure, organisation og kompetence igennem og se, om der er nogle ting, man kan ændre.
Det er jo ikke kun et spørgsmål om at placere et ansvar og en kritik på en given person eller afdeling i sundhedsvæsenet.
Jeg synes faktisk, det andet aspekt, nemlig at bruge det til at forbedre sundhedsvæsenet, er meget oplagt.
Og jeg går ud fra, at når ministeren ikke nævnte det, er det ikke på grund af en uenighed, men på grund af, at de andre ting var prioriteret højere i ministerens oplæg.
Så vil jeg sige om ønsket om ensartethed, at jeg vil medgive, at man helt generelt skulle forvente, at en centraliseret procedure alt andet lige ville give en større ensartethed, men at det jo ikke er sikkert, at det, man generelt ville forvente, altid viser sig at holde stik i virkeligheden.
Og derfor vil jeg spørge ministeren, om hun er i stand til at dokumentere, at i de sager, hvor der ligger en indstilling fra embedslægerne, som ikke er blevet fulgt af Patientklagenævnet, er det Patientklagenævnet, der har en fast linje, og embedslægerne, der rundt omkring i landet decentralt kommer med forskellige indstillinger, eller det eventuelt skulle vise sig at være modsat, nemlig at embedslægernes indstilling i højere grad kan siges at repræsentere en fast linje, hvorimod det er det centrale klagenævns afgørelser, der den ene gang falder til den ene side og den anden gang falder til den anden side af det fastlagte spor. Og man kan se på sådan noget som bedømmelsen af lægers manglende journalføring, om der er en fast linje i det centrale patientklagenævn.
For det skal der jo være, for at man kan dokumentere, at det centrale patientklagenævn rent faktisk kan sikre en større grad af ensartethed.
Dertil kommer, at det jo ikke er den samme gruppe af personer, der sidder i det centrale nævn hele tiden.
Og hvis man ikke har den opfattelse, at det er administrationen, der afgør sagerne, men at det rent faktisk er selve nævnet, så er der jo her tale om en forskellig personkreds, som altså kan føre til forskellige afgørelser. Så jeg synes, det er værd at diskutere videre under udvalgsbehandlingen, om man i en decentral model samtidig kan sikre en tilstrækkelig høj grad af ensartethed.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-01-27:
Jeg kan starte med at sige til hr. Kent Kirk, at svaret er ja, og så vil jeg sige til hr. Duetoft, at jeg synes virkelig, det er et gevaldigt problem, hvis vi herinde i Folketinget accepterer, at finansministeren på må og få kan rende rundt og love noget til højre og venstre, uden at Folketinget kan være trygge for, at finansministeren selvfølgelig kommer til Finansudvalget, hvor den bevillingsmæssige hjemmel skal findes, og beder om at få et aktstykke konfirmeret, så snart det kan lade sig gøre.
Det synes jeg virkelig er et problem, og jeg synes egentlig, det er helt utroligt, at CD kan bakke op om den praksis, den nuværende finansminister åbenbart skaber på området.
Peter Duetoft (CD), 1998-01-27:
Jeg vil gerne slå fast over for hr. Thulesen Dahl og hr. Kent Kirk - og det sidste er måske det vigtigste - at det er ministrene, der afgør, hvornår de ønsker at få Finansudvalgets opbakning til et aktstykke.
Det er dem, der afgør tidspunktet, det er dem, der afgør, hvornår de føler, bevillingen er nødvendig, og hvad de render rundt og lover alle mulige steder, er deres problem, for der er ingen juridisk opbakning, før Finansudvalget har sagt ja.
Derfor må jeg også sige til hr. Thulesen Dahl, at ligegyldigt hvilket argument en regering bruger for at afgøre, hvornår den vil placere et aktstykke i Finansudvalget, blander Finansudvalget sig altså ikke i det, og Folketinget blander sig heller ikke i det.
Men den minister, der ikke sørger for, at den beslutning sker i god tid før effekten af det, man har lovet, skal vise sig, har et problem.
Hvis finansministeren har givet et mundtligt tilsagn, men ikke fået Finansudvalgets tilslutning, og det mundtlige tilsagn pludselig skal effektueres, havde
Men finansministeren har altså ikke et problem i den foreliggende sag, for det er finansministerens ret at lægge en ansøgning i Finansudvalget, hvornår finansministeren ønsker det.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-01-27:
Jeg må sige til fru Pia Gjellerup, at nu synes jeg ikke, det holder så meget længere.
Nu spørger fru Pia Gjellerup mig, om jeg mener, man skal gå i Finansudvalget, hvis der er en EU-folkeafstemning, for det var det, jeg skulle have givet udtryk for.
Det, jeg stadig anker over - og det vil jeg tillade mig at gøre opmærksom på endnu en gang - er, at det klart fremgår af undersøgelseskommissionens beretning, at hovedårsagen til, at man fra regeringens side vælger ikke at gå til Finansudvalget med den mundtlige garanti, man giver over for Nationalbanken fra finansministerens side, er, at der ikke må opstå støj mellem partierne før den 18. maj, hvor der er folkeafstemning.
Det er hovedbaggrunden for, at man vælger ikke at gå til Finansudvalget, og så er det da kritisabelt.
Hvis det var begrundet i alle mulige andre forhold, hvis det var begrundet i situationen på Færøerne, kapitalflugt, eller hvad man nu havde forsøgt sig med, var det jo noget, man kunne diskutere.
Det kunne skabe en kritisk stemning og for megen debat, men som det klart fremgår af beretningen, er det ikke argumentationen. Så vil jeg sige til fru Pia Gjellerup, at når jeg anker over det, er det ikke et spørgsmål om, at man altid skal gå til Finansudvalget, hvis der er en EU-folkeafstemning.
Det er et spørgsmål om, at vi ikke vil finde os i, at man gør sig den overvejelse i regeringen, at man ikke vil komme frem med visse ting af hensyn til en EU-folkeafstemning, og så tror og håber jeg, at også fru Pia Gjellerup er med.
Kirsten Jacobsen (FP), 1998-01-27:
Hr. Thulesen Dahl hæfter sig meget ved, at den eneste grund til, at regeringen ikke gik til Finansudvalget, var EU-afstemningen.
Men er hr. Thulesen Dahl ikke enig med mig i, at grunden også kan være selve det forhold, at planen, som aktiebyttet rent faktisk var et udtryk for, og som forelå i udkast til en pressemeddelelse i Statsministeriet den 11. marts, ikke blev offentliggjort?
Så ville man have fået en folkelig debat om selve aktieombytningen og derved fundet ud af, at aktieombytningen ikke skete på et reelt grundlag, men på et politisk grundlag.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 1998-01-27:
Jeg kan selvfølgelig fuldstændig bekræfte det, hr. Per Stig Møller siger, og jeg synes, det er påfaldende, hvis et flertal her i Folketinget på den baggrund vil acceptere, at finansministeren alligevel udsteder en sådan mundtlig garanti på forventet efterbevilling.
Og tillad mig igen at gøre opmærksom på, at det i beretningen er konstateret, at den eneste grund til, at finansministeren ikke gjorde det, var, at der var EU-folkeafstemning den 18. maj 1993.
uden fordækte kort.
Man burde have lavet et aktiebytte på ordentlige, kommercielle vilkår i stedet for et aktiebytte, der var baseret på nogle samfundsmæssige overvejelser, som ikke burde høre hjemme i den situation.
Det er det, det handler om, og det vil hr. Duetoft ikke forholde sig til, men forsøger i stedet for selv at komme med nogle bud bare at dække sig ind under, at det, der skete, står hr. Duetoft også bag.
Det er svaret.
Fru Pia Gjellerup spørger direkte: Hvornår skal man komme til Finansudvalget?
Anken i mit ordførerindlæg gik på, at når man ikke kommer til Finansudvalget - og det står jo klart beskrevet i beretningen - er det udelukkende, fordi man har en EU-folkeafstemning et stykke tid efter, og man er bange for, at der bliver for megen støj mellem partierne, som der også står i beretningen; det ord er hentet direkte fra beretningen.
Man er bange for, at der bliver så megen støj op til EU-folkeafstemningen, at det vil påvirke resultatet, og min anke går på, at man gør sig den overvejelse, fordi jeg ikke synes, der er nogen sammenhæng.
EU-folkeafstemningen har ingen sammenhæng med den færøske banksag, og man skal ikke undlade at gå til Folketingets Finansudvalg med et spørgsmål om en mulig bevillingshjemmel af hensyn til, at det vil skabe støj mellem partierne, så der muligvis er flere, der vil stemme nej ved en EU-folkeafstemning.
Pia Gjellerup (S), 1998-01-27:
Jeg vil for det første anholde, at den danske regering skulle have spillet med fordækte kort.
De kort, regeringen ikke kendte, og som færingerne heller ikke kendte, blev jo ikke spillet, så der er ikke nogen dansk regering, der har siddet med nogle kort, som den har skjult for det færøske landsstyre.
Men der er kort, den danske regering ikke har haft kendskab til, og det er noget andet.
Hr. Thulesen Dahl mener altså med de sidste bemærkninger, at en regering gerne må bestemme, hvornår den vil gå til Finansudvalget med aktstykker.
Når den ønsker, at aktstykkerne skal have juridisk og økonomisk gyldighed, skal den gå til Finansudvalget, og den må selv bestemme, hvornår den vil sætte en proces i gang - undtagen altså på et tidspunkt, hvor der er en EU-afstemning, for da skal den altså gå til Finansudvalget med en hvilken som helst tanke, den har.
Selv om det ikke nødvendigvis er aktuelt, skal den gå til Finansudvalget, blot fordi der er en EU-afstemning, og endda også selv om der ikke er brug for det.