Frank Jensen (S), 2001-03-30:
Beslutningsforslaget fra hr. Frank Dahlgaard går ud på, at regeringen skal gøre det nødvendige og sikre, at alle personer, der er dømt for vold, øjeblikkelig indsættes til afsoning uanset kapacitetsudnyttelsen i landets fængsler og arresthuse.
På samme måde skal regeringen sikre, at ingen personer, der er sigtet for voldsforbrydelser, løslades på grund af manglende kapacitet i arresthuse og fængsler.
Hr. Frank Dahlgaard ønsker med andre ord, at samfundet skal skride hurtigt og effektivt ind over for personer, der er sigtet eller dømt for voldskriminalitet.
Personer, der dømmes for vold, skal ind og afsone med det samme, og
personer, der sigtes for voldsforbrydelser, skal ikke løslades på grund af pladsproblemer.
For så vidt er jeg ganske enig med hr. Frank Dahlgaard, der er bare ikke noget nyt i forslaget.
Det har hele tiden været en del af denne regerings politik, at der skal skrides konsekvent ind over for voldskriminalitet.
Det er da også baggrunden for en lang række initiativer, som regeringen har taget for at bekæmpe voldskriminalitet.
Lad mig først kommentere den del af beslutningsforslaget, der siger, at voldsdømte skal ind og afsone med det samme.
Her er hr. Frank Dahlgaard lidt sent ude.
Forslaget kommer flere år efter, at regeringen gennemførte en lang række foranstaltninger bl.a. med henblik på at sikre en hurtig afsoning for voldsdømte.
Jeg ved ikke, om hr. Frank Dahlgaard er bekendt med regeringens såkaldte voldspakke fra 1994 og 1997.
Voldspakken fra 1994 samt 1997 opstiller nogle klare målsætninger om en hurtig behandling af voldssager.
De indebærer for politiet, at det samlede tidsforbrug for voldsanmeldelser - fra når voldsanmeldelsen modtages, gerningsmanden er identificeret, til sagen indbringes for retten - ikke bør overstige 30 dage.
Målsætningen for behandlingstiden ved domstolene er angivet til 37 dage.
For strafafsoningen af voldsdommen er målsætningen afsat således, at afsoning for dømte, som ikke er varetægtsfængslet, skal iværksættes senest 30 dage efter, at der foreligger fuldbyrdelsesordre.
Det er samtidig forudsat, at politiet giver fuldbyrdelsesordre umiddelbart efter, at der er givet ankeafkald, efter ankefristens udløb, eller efter at ankedommen er afsagt.
Med andre ord omfatter målsætningen for regeringens voldspakke hele voldssagsforløbet helt frem til afsoning.
Siden 1998 har Justitsministeriet hvert år sendt en redegørelse til Folketingets Retsudvalg om status for de opstillede målsætninger.
Redegørelsen omfatter både politiet, domstolene og Kriminalforsorgen.
Den seneste redegørelse er sendt til Folketingets
Tallet omfatter perioden 1. maj til 31. juli 2000.
Med andre ord opfyldes målsætningen i stadig stigende omfang.
I nogle tilfælde er det ikke muligt at iværksætte afsoning inden for de 30 dage.
Det kan der være forskellige grunde til.
Det kan f.eks. skyldes, at den dømte ikke møder.
Det kan også skyldes, at den dømte har ansøgt om benådning eller udsættelse.
Redegørelsen fra 2000 viser imidlertid, at der, uanset hvilken begrundelse der er tale om, er sket et fald i antallet af disse sager.
Lad mig i den forbindelse fremhæve, at der bl.a. er sket et fald i den kategori, hvor årsagen til den sene indsættelse er angivet som pladsmangel i fængsel eller arresthus.
I redegørelsen fra december 1999 var tallet for denne kategori på 1,8 pct. I redegørelsen fra december 2000 er tallet faldet til 0,5 pct., altså en halv procent.
Det er således meget sjældent forekommende, at årsagen til den sene afsoning af en voldsdom skyldes pladsproblemer. Regeringen lægger stor vægt på, at målsætningerne om en hurtig behandling af voldssager, herunder en hurtig afsoning af voldsdomme, i stadig stigende omfang opfyldes.
Regeringen finder det i den forbindelse positivt, at der er sket en væsentlig stigning i antallet af voldsdømte, der indsættes til afsoning inden for målsætningen på 30 dage, i forhold til de foregående år.
Lad mig til sidst vende mig til den del af beslutningsforslaget, der siger, at personer, der er sigtet for voldskriminalitet, ikke må løslades på grund af pladsproblemer i landets fængsler og arresthuse.
Her vil jeg godt slå fast, at det ikke er landets fængsler eller arresthuse, der tager stilling til, om der skal ske varetægtsfængsling.
Det er heller ikke Direktoratet for Kriminalforsorgen eller Justitsministeriet, der træffer sådanne beslutninger.
Det er derimod domstolene.
Hvis politi og anklagemyndighed som led i behandlingen af voldssager mener, at betingelserne for at begære gerningsmanden varetægtsfængslet er til stede, vil spørgsmålet blive indbragt for domstolene.
Domstolene vil herefter træffe beslutning om varetægtsfængsling i overensstemmelse med retsplejelovens regler.
Hvis en domstol træffer beslutning om, at der skal ske varetægtsfængsling, har Kriminalforsorgen pligt til at anbringe den fængslede i en af Kriminalforsorgens institutioner.
I den forbindelse vil jeg gerne understrege, at arresthusene af Direktoratet for Kriminalforsorg er blevet instrueret om, at de ikke må afvise at modtage anholdte og varetægtsarrestanter, som politiet begærer indsat, uanset at dette kan medføre overbelægning i det lokale arresthus i en kortere periode.
Lad mig sammenfattende slå fast, at regeringen allerede har truffet foranstaltninger for at sikre, at personer, der dømmes for vold, hurtigt kommer til at afsone deres straf.
Regeringen har opstillet klare målsætninger herfor, og disse målsætninger opfyldes i stort og stigende omfang.
Det forekommer uhyre sjældent at en person, der dømmes for vold, ikke kommer ind og afsoner sin straf med det samme på grund af pladsproblemer.
Hertil kommer, at landets fængsler og arresthuse allerede i dag har pligt til at modtage personer, som varetægtsfængsles af domstolene i forbindelse med voldssagen.
Regeringen kan derfor ikke støtte det fremsatte forslag, der i det væsentlige blot er en gentagelse af regeringens klare politik og handlinger på området, og der er jo som sagt ingen grund til at lave en ny vedtagelse, da det allerede gennemføres i praksis.