Anders Samuelsen (RV), 1999-02-12:
I dag behandler vi så emnet den nye efterløn.
Forhistorien rækker principielt 20 år tilbage, nemlig til indførelsen af efterlønnen.
Efterlønnen blev indført som et arbejdsmarkedspolitisk instrument, hvis hovedformål var at gøre plads til unge ved at skubbe ældre ud af arbejdsmarkedet, og forventningen var, at højst 20.000-30.000 ville benytte sig af ordningen.
Men der er løbet meget vand i stranden siden da, verden ser anderledes ud i dag, og vi har i løbet af de sidste år måttet konstatere, at tilstrømningen til efterlønnen er eksploderet, så der i dag er over 140.000 på efterløn. Samtidig står vi nu i en situation, hvor vi ikke længere kæmper mod en kolossal stor arbejdsløshed, men tværtimod har behov for alle hænder, og derfor har det været nødvendigt med en revision af efterlønnen.
Spørgsmålet har altså for Det Radikale Venstre ikke på noget tidspunkt været - og det er værd at understrege - hvorvidt vi kunne fortsætte med den gamle ordning.
Spørgsmålet har været, hvilken form for ændring vi skulle vælge.
Inden forhandlingerne gik i gang, var fronterne trukket
temmelig skarpt op.
På den ene side Venstre, der ønskede efterlønnen afskaffet, og på den anden side store dele af venstrefløjen, der ønskede at bevare den gamle model på trods af umulige udsigter med hensyn til at kunne finansiere ordningen.
I Det Radikale Venstre havde vi en vision om en ny efterløn, der kunne skabe basis for et bedre og mere rummeligt arbejdsmarked.
Den vision er kommet sin opfyldelse nærmere med reformen, og derfor kan vi leve med kritikken af, at ordningen måske kan virke administrativt bøvlet.
Tre mål har været helt afgørende for Det Radikale Venstre.
For det første: Det var vores sociale mål, at der fremover fortsat skulle være en mulighed for fuldstændig tilbagetrækning for folk på 60 år og opefter.
Og for det tredje: Det var vores økonomiske mål at få ændret efterlønsordningen, så vi kunne undgå helt at afskaffe den om nogle år.
Kombinationen af disse tre fundamentale, radikale værdier danner grundlag for den nye efterløn, og Det Radikale Venstre har som sagt undervejs afvist en række visionsløse udspil som f.eks. de administrativt nemme udspil om generelt at hæve efterlønsalderen til 62 år eller Venstres ønske om helt at afskaffe efterlønnen.
Havde vi taget imod disse udspil, havde vi nået nogle økonomiske mål, men vi havde sat de sociale og de liberale hensyn over styr.
På den anden side var der de kortsigtede udspil fra venstrefløjen og dele af fagbevægelsen om at bevare den eksisterende ordning, som er en samfundsøkonomisk uholdbar model.
De liberale mål er vi aldrig kommet i nærheden af, og sidste sommer pegede vi derfor på en tredje vej, nemlig at gøre efterlønsordningen fuldstændig fleksibel.
Målet med dette forslag var at hindre, at folk, der ikke længere magtede at deltage i fuld tid på arbejdsmarkedet, skulle stå i en situation, hvor de skulle vælge alt eller intet: enten 100 pct. på arbejdsmarkedet eller 100 pct. uden for arbejdsmarkedet.
Dette forslag blev en central del af reformen, hvilket vi er utrolig glade for, og vi er sikre på, at også mange danskere vil blive det fremover.
Desværre har lige netop den del af reformen ikke haft en fremtrædende plads i diskussionen. I tillæg til fleksibiliteten har vi lavet nogle tiltag, som har en økonomisk effekt, primært yderligere modregning for egne opsparede pensionsmidler, hvis man trækker sig fuldstændig tilbage som 60-62-årig.
Det rammer folk med store pensionsopsparinger og bevirker forhåbentlig, at folk, der ikke har behov for tilbagetrækning, når de er 60 år, bliver lidt længere på arbejdsmarkedet.
For selvstændige erhvervsdrivende er der også blevet åbnet lidt flere muligheder.
Der er fortsat mulighed for at trække sig helt tilbage og mulighed for at trække sig halvt tilbage med 18½ time fast pr. uge.
Dertil er kommet to nye muligheder, dels at man kan arbejde op til halv tid med en fleksibel fordeling af timerne fra uge til uge og med en skattepligtig indkomst op til det halve af, hvad man havde før, dels at man kan vælge at arbejde højst 400 timer og have en indtægt på maksimalt 50.000 kr. Alt i alt er Det Radikale Venstres tre mål nået.
For det første er der fortsat mulighed for at trække sig fuldstændig tilbage, fra man er 60 år, uden at man skal gennem et ydmygende førtidspensionssystem; for det andet er der skabt en bredere vifte af valgmuligheder i forbindelse med en glidende tilbagetrækning til glæde for både arbejdsgivere, arbejdstagere og velfærdssamfundet i det hele taget, og for det tredje er der fundet en økonomisk forsvarlig model, der kan sikre efterlønnen mange år frem i tiden.
Det er ægte socialliberal politik, som er målrettet mod hele befolkningen og ikke kun mod arbejdstagere eller selvstændige kortuddannede eller langvarigt uddannede.
For os at se
er det vision og ikke blot administration, og derfor er vi i Det Radikale Venstre - hvor utroligt det end kan lyde - meget stolte af den nye efterlønsmodel på trods af den massive kritik. Vores tilfredshed med den nye ordning er desværre blevet blandet med en stadig større undren over den usikkerhed og tvivl, som ikke mindst LO og SiD bevidst har forsøgt at plante i befolkningen med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt man kan få sine indbetalte penge tilbage, når efterlønnen igen ændres - for den dag vil selvfølgelig komme, ingen tvivl om det.
Hvis nogen er i tvivl, kunne de prøve at stille sig selv følgende spørgsmål:
Er der nogen, der vil give en garanti for, at ordningen ikke revideres inden for de næste 250 år på trods af et eventuelt behov?
Selvfølgelig er der ikke det.
Fra Det Radikale Venstres side skal det ærligt indrømmes, at diskussionen af flere grunde har undret os.
For det første har det jo som omtalt været et helt klart delmål med ændringen af efterlønnen at sikre, at den økonomisk kan hænge sammen mange år frem i tiden.
Det er vi sikre på er lykkedes.
Alene af den grund er diskussionen om tilbagebetalingen af kontingentkronerne temmelig pseudoagtig.
For det andet er det her værd at understrege, at der ikke kan og ikke skal udstedes garantier fra denne talerstol på vegne af kommende generationer af politikere, slet ikke efter pres fra tilfældige interesseorganisationer.
Det er derfor helt uhørt, når det fra LO's side har været forlangt, at de politiske ordførere skulle afgive erklæringer fra Folketingets talerstol på vegne af et kommende Folketing.
Det kan man simpelt hen ikke gøre ifølge grundloven, så enkelt er det.
Det har været en meget trist oplevelse.
For det tredje har det undret os, at organisationer, der bryster sig af at være solidariske, har ønsket at gøre en forsikringsordning som den, vi nu indfører, om til en individuel og usolidarisk kontoordning.
Dermed har disse organisationer formået at stille sig i spidsen for rendyrket venstrepolitik.
Man må sige, at det er blevet nye tider i dansk arbejdsmarkedspolitik.
For det fjerde burde det være et helt andet spørgsmål, der var i fokus, i stedet for spørgsmålet om de indbetalte midler.
Det centrale spørgsmål burde være: Hvilken efterlønsordning skal de folk, der er tilmeldt kontingentordningen, have mulighed for at få, hvis efterlønnen igen viser sig at være for dyr, og vi derfor er tvunget til at afskaffe efterlønnen eller forringe den? Svaret på det spørgsmål bør være ligetil.
Fra Det Radikale Venstres side er vi i hvert fald overbevist om, at i hvert fald radikale folketingspolitikere vil kæmpe for, at alle, der er tilmeldt ordningen, selvfølgelig skal have de efterlønsmuligheder, som de i god tro har indbetalt til. Der vil altså ikke blive tale om tilbagebetaling af indbetalte midler.
De, der fra nu af abonnerer på ordningen, bør selvfølgelig også som 60-årige have de muligheder stillet til rådighed, som de fra nu af stilles i udsigt.
Dette bud svarer i øvrigt til den model, som vi kender fra de meget populære indekskontrakter.
Da de så viste sig at være for attraktive, stoppede man for tilgangen, men lod selvfølgelig de folk, der allerede havde tilmeldt sig ordningen, køre færdig.
De samme principper kunne man også tænke sig gennemført i forbindelse med en kommende revision af efterlønnen.
Derimod kunne man forestille sig, at muligheden for at abonnere på ordningen for folk, der endnu ikke har meldt sig til den, ville kunne blive forringet.
Det må derfor forventes, at man i forbindelse med kommende ændringer ikke skal kunne få sine kontingentkroner tilbage, men at man skal kunne få noget, der er meget bedre, nemlig fortsat adgang til de muligheder, der er indeholdt i den nye efterløn. Den slags kan der som sagt ikke udstikkes garantier for fra denne talerstol.
Det valg, der måtte træffes, må være op til det Folketing, der sidder til den tid, men lad os nu få sat en stopper for frustrationerne og i stedet glæde os over den nye, fleksible ordning, der sikrer efterlønnen mange år frem i tiden.
Det gør vi i hvert fald i Det Radikale Venstre.
På den baggrund skal jeg meddele, at Det Radikale Venstre kan støtte samtlige lovforslag.