Ole Stavad (S), 2000-05-02:
Det her beslutningsforslag har sin baggrund i en sag, der allerede har været behandlet i Skatteudvalget to gange via nogle samrådsspørgsmål.
Sagens fakta er kort fortalt, at rigspolitiembedet har haft en række politifolk udsendt til tjeneste i Kosova.
Efter politifolkenes hjemkomst til Danmark er der i pressen opstået en debat om skattepligten af de pågældendes løn.
Enkelte af politifolkene har fået den opfattelse, at deres løn under udstationeringen var skattefri.
Forslagsstillerne vil på den baggrund gøre lønnen for en stor del af de offentligt ansatte, der siden 1995 har været udsendt til udlandet, skattefri, selv om loven siger, at den er skattepligtig.
Ifølge loven kan lønnen først blive skattefri, når arbejdsgiveren og arbejdstageren i fællesskab har haft mulighed for at fastsætte lønnens størrelse under hensyn til, at den er skattefri.
Politifolkene er blevet aflønnet i henhold til en kollektivaftale, hvor lønnen er aftalt og fastsat under den forudsætning, at beløbet underlægges normal beskatning.
Der er altså ikke som forudsat ved kollektive aftaler aftalt skattefrihed, snarere tværtimod.
Rigspolitiembedet har således udbetalt løn, hvis størrelse var fastsat under forudsætning af, at den var skattepligtig.
Rigspolitiembedet har således aldrig været i tvivl om, at lønnen var skattepligtig, eller ønsket, at den var skattefri.
Det fremgik endog direkte af kontrakterne med de enkelte, at det ekstra tillæg som følge af udsendelsen er skattepligtigt.
Det er den løn, som forslagsstillerne vil gøre skattefri.
Kammeradvokaten har i et responsum fastslået, at politifolkene ikke har en retsbeskyttende forventning om skattefrihed.
Efter den her indledning vil jeg godt redegøre for regelgrundlaget: Det generelle princip i vores skattelovgivning er, at en person, som er skattepligtig til Danmark, beskattes af al indkomst, uanset hvor indkomsten optjenes.
Personer, som opholder sig mere end 6 måneder i udlandet, får dog lempet skatten således, at lønnen optjent i udlandet ikke beskattes.
Den relevante bestemmelse er ligningslovens § 33 A.
Hvis eksempelvis lønnen under udstationering udgør halvdelen af den ansattes indkomst, nedsættes den danske skat til halvdelen.
Bestemmelsen gælder for såvel offentligt som privat ansatte.
Der findes dog nogle særlige betingelser for offentligt ansatte, da offentligt ansatte i langt de fleste tilfælde kun vil kunne beskattes i hjemlandet.
Det følger af bestemmelsen i dobbeltbeskatningsoverenskomsterne eller særlige bistandsaftaler.
Det er således klart, at en lempelse efter ligningslovens § 33 A for en offentligt ansat vil indebære, at den udbetalte løn bliver skattefri, da den jo hverken beskattes i opholdslandet eller i Danmark.
En privat ansat vil derimod i de fleste tilfælde blive skattepligtig i opholdslandet efter 183 dages ophold.
Derfor stilles der nogle særlige betingelser for, at offentligt ansatte kan anvende bestemmelsen.
Lønnen skal således enten være fastsat i en individuel aftale, således at arbejdsgiveren kan tage højde for, at den er skattefri, eller være fastsat i en kollektiv aftale, hvor det udtrykkeligt fremgår af aftalen, at lønnen er fastsat under hensyn til ligningslovens § 33 A, altså skattefrihed.
Politifolkenes løn under udstationering opfylder ikke denne betingelse.
Efter min opfattelse er det kun rimeligt, at lønnen alene er skattefri, når der ved lønfastsættelsen er taget hensyn til, at den er skattefri.
Usikkerheden om de udsendtes økonomiske forhold hænger ikke sammen med skattereglerne, men med uklare forhold om aflønningen.
Der kan imidlertid ikke være tvivl om, at det ville være hensigtsmæssigt, hvis udsendte offentligt ansatte blev behandlet mere ensartet.
Det har desværre vist sig, at offentlige myndigheder har forskellig praksis for aflønning af deres ansatte, som udsendes til tjeneste i udlandet.
Der er således set eksempler på, at to personer, som er ansat hos samme offentlige myndighed, men udsendt af forskellige myndigheder, får en væsentligt forskellig nettoaflønning, selv om de er udsendt til det samme sted og arbejdet ikke kan begrunde forskellen, og det er i sagens natur ikke tilfredsstillende.
Forslagsstillerne ønsker, at der nedsættes et tværministerielt udvalg, som over for Folketinget kan fremlægge forslag til nye, ens retningslinjer for de offentligt ansatte, som i fremtiden udsendes af den danske stat.
Jeg er enig med forslagsstillerne i, at der er behov for nye retningslinjer for udsendte offentligt ansatte.
Jeg er dog ikke enig i, at det skal være Folketinget, der skal vedtage retningslinjer for kontrakter og løn- og ansættelsesvilkår for alle personer og grupper, der udsendes i international tjeneste af den danske stat.
Det er for mig at se et spørgsmål, som skal ordnes
mellem de offentlige arbejdsgivere og de offentligt ansatte.
Det vil efter min opfattelse være et indgreb i forhandlingsretten for arbejdsmarkedets parter.
Told og Skat har derfor taget kontakt til Finansministeriet med henblik på en koordination af lønfastsættelsen for offentligt ansatte, så udsendte fra den danske stat får en mere ensartet behandling.
Direktøren i Told og Skat har endvidere holdt møder med rigspolitiet, Udenrigsministeriet og Forsvarsministeriet.
Herudover vil Told og Skat tage initiativer, der skal styrke informationen.
Det synes oplagt, at der er et behov i forhold til de lokale skattemyndigheder, der har kompetencen til at indrømme fritagelse for at betale forskudsskat, den såkaldte trækfrihed.
Jeg er således enig i, at der bør være mere ensartede vilkår for de udsendte medarbejdere.
Jeg kan derimod ikke gå ind for, at tidligere udsendte offentligt ansatte med tilbagevirkende kraft skal have deres løn skattefri.
For det første havde de ikke en retsbeskyttet forventning, hvilket fremgår af responsumer fra Kammeradvokaten.
For det andet var deres løn fastsat under hensyn til, at den var skattepligtig. De fik rent faktisk ekstra tillæg som følge af udsendelse samt udgiftdækningsgodtgørelse fra FN.
Og derfor kan jeg sammenfattende sige, at der er taget en række initiativer, som skal sikre en koordination af lønfastsættelsen, og at regeringen ikke kan støtte forslaget.
Må jeg komme med to tilføjelser:
Der er en række eksempler i bemærkningerne til det beslutningsforslag.
Når jeg ikke er gået ind og har kommenteret dem, er det ikke, fordi jeg er enig i alle detaljer, der er i de pågældende eksempler, der er nævnt.
Og den anden bemærkning, jeg skal gøre, er, at der fra Justitsministeriet sættes spørgsmålstegn ved, om den metode, som man har forslået fra forslagsstillernes side, er anvendelig.
Men det er ikke noget, jeg synes vi skal bruge så mange kræfter på, for det er jo den politiske melding, der er interessant, og hvis det er sådan, at der skulle være en politisk indstilling til at finde en løsning, så er teknikken jo det, man i sidste omgang altid finder ud af.
Derfor har jeg ikke villet problematisere den del af diskussionen her ved førstebehandlingen.
Signalet om, at det ikke er noget, der må forhindre eller forsinke det her initiativ, synes jeg er et godt signal.
At man har ønske om at tage debatten op, hverken kan eller vil jeg forhindre, og jeg vil heller ikke forsøge på det.
Jeg synes, det også i denne sammenhæng er helt i orden, at man stiller de spørgsmål, man synes er relevante, og vi vil selvfølgelig gøre os umage for at svare så ordentligt, vi kan, på de spørgsmål, der kommer.
Også her kan jeg takke for en helt overvejende positiv holdning til forslaget, og derfor skal jeg koncentrere mig om nogle enkelte bemærkninger til de ordførere, som har udtrykt en særlig bekymring for forslaget uden, og det er jeg glad for, på nogen måde at afvise det, men ved at være lidt lyttende og søgende.
Egentlig har jeg hørt både hr. Aage
Frandsen og hr. Frank Aaen være forstående og positive over for, at det her har været et træk, som de godt kan se nødvendigheden af, og hvor de godt vil gå ind i en positiv overvejelse om deres endelige stilling.
Først til hr. Aage Frandsen: Vi kan sige, at det her jo er en slags nødværge.
Der er ingen tvivl om, at med de ordninger, der er lavet i Tyskland, hvor de tyske redere kun skal indbetale en del af den skat, de opkræver hos de ansatte, der er på færgeruter, eksempelvis på Østersøen, sættes de danske rederier under et frygteligt pres.
Det er ingen overdrivelse at sige, at der er rederier, der sidder og har siddet i helt konkrete overvejelser om at flytte til Tyskland, fordi de derigennem kunne hente en konkurrencefordel, og når det første rederi er flyttet, så tvinges det næste til at flytte, og det er måske ikke mindst arbejdspladser i den del af Danmark, hvor alternativerne ikke er så voldsomt store, nemlig på Lolland-Falster, vi taler om her.
Derfor har jeg og regeringen følt et behov for at finde et svar og også komme med det hurtigt, inden, om jeg så må sige, ulykken skete.
Derfor skal jeg også takke alle partierne og alle ordførerne for paratheden til, at selv om det her forslag er kommet meget sent og det først blev fremsat i fredags - jeg sendte et brev til alle ordførerne i torsdags - er der ingen, der har haft indsigelser imod, at vi tager førstebehandlingen i dag, så vi har en mulighed for en rimeligt ordentlig udvalgsbehandling.
Som jeg har hørt det, er der også en indstilling om, at man er parat til at få forslaget vedtaget inden sommerpausen, og det er meget, meget vigtigt af hensyn til de arbejdspladser, der her er på spil.
Så har hr. Aage Frandsen selvfølgelig ret i, at det kunne være et oplagt område at prøve at nå nogle fælles regler på.
Problemstillingen er jo, at det er klart, at omkring færgefarten er det lidt anderledes, men ellers må vi sige, at skibsfart er meget mere international end det, vi kan klare inden for EU, og det er også klart, at der vil være nogle meget forskellige interesser i, hvilke regler der skal laves.
Jeg kan trods alt ikke lade være med at glæde mig over, at det er lykkedes os som gammel søfartsnation at holde fast i, at det danske flag stadig væk vejer over utrolig mange skibe, der sejler i international søfart.
Det mener jeg er en interesse, som vi er fælles om at kunne fastholde.
med ikke mindst Østersøen, hvor vi har fået en konkurrence, som pressede os.
Jeg mener, at det svar, vi giver her, er det nødvendige svar, selv om nogle af de principielle synspunkter, som både hr. Aage Frandsen og hr. Frank Aaen har givet udtryk for, deler jeg sådan set fuldstændig, men der er et gammelt ordsprog, der hedder »Nød lærer nøgen kvinde at spinde«, og det kan godt være, det er mig, der i denne her sammenhæng er den nøgne kvinde.
I hvert fald mener jeg, at svaret, vi giver her, er et rigtigt svar for at løse problemet og for at sikre danske arbejdspladser, og alle har givet udtryk for, at det er det rigtige.
Må jeg sige til hr. Frank Aaen, at vi har haft en god dialog med de faglige repræsentanter, også i fasen mellem, at vi fik høringssvarene ind, og frem til fremsættelsen af det her lovforslag.
Og det er fair nok, at man stiller spørgsmål, men den bestemmelse, som hr. Frank Aaen henviser til, § 10, stk. 2 og 3, er inkorporeret i det her lovforslag, fordi det er en konkret del af den løsning, vi laver her.
Men det er jo dybest set erhvervsministerens lovforslag, så vi kan sige, at det er fair nok, at man stiller spørgsmål til den store diskussion, men hvis det er sådan, at man vil inddrage den samlede diskussion i det her, så er det vel ikke ændringer til det her lovforslag. Derudover vil jeg godt understrege, at når der er en anden løsning her, end der er i det, om jeg så må sige, generelle DIS, så skyldes det jo, at det er en anden problemstilling, når vi snakker nærskibsfart, hvor det er forskellige nationer, der bor tæt på hinanden, som er beskæftiget på de her skibe.
Derfor er der forskel på, om vi taler om det eller om skibe, der sejler på Fjernøsten, og som måske aldrig nogen sinde når i nærheden af Danmark, og som har besætningsmedlemmer beskæftiget, der aldrig nogen sinde har været i nærheden af Europa.
Men jeg kan i hvert fald notere, at den konkrete løsning, vi har fundet på det, er en løsning, som samler en ganske betydelig tilfredshed både på lønmodtager- og på arbejdsgiverside, og jeg er da i sagens natur glad for, at et i øvrigt klogt og nødvendigt initiativ ikke skal fødes i et dumt slagsmål. Må jeg sige til hr. Kim Behnke, at det faktisk fremgår af bemærkningerne til lovforslaget, at jeg har aftalt med min kollega indenrigsministeren, at det formentlig først bliver aktuelt i 2003, men at hvis der er kommuner, der berøres i større udstrækning af det her, og det er der formentlig et par kommuner der bliver, så er vi parate til at gå ind og se på en kompensation over puljen for vanskeligt stillede kommuner.
Vi har jo ikke overblik over, i hvilke kommuner de pågældende ansatte er bosiddende, men det får vi jo klarhed over.
Som sagt: Benytter man den garantiordning, der er, så er det en problemstilling, der først bliver aktuel i 2003, men vi har allerede nu ønsket at tilkendegive, at for alle kommuner, der i større udstrækning bliver berørt, er vi parate til at gå ind og se på det. Så nævnte hr. Kim Behnke, at hr. Anders Fogh Rasmussen, der var skatteminister på det tidspunkt, hvor DIS blev gennemført, havde lavet en klog ikrafttrædelsesbestemmelse.
Jeg er nu nødt til at korrigere hr. Kim Behnke.
Det var den daværende industriminister, Anne Birgitte Lundholt, fordi det stadig væk er i erhvervsministerens, dengang industriministerens, lovgivning, de pågældende bestemmelser er.
Det tror jeg er noget, der giver meget stor tilfredshed i de dele af landet, hvor der er mange arbejdspladser, som har stor betydning, på spil.