Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2003-05-06:
I slutningen af 1998 kom Subhija Delic til Danmark fra Bosnien.
Hun flyttede ind i sin mands lejlighed i Vejle.
De første måneder gik ægteskabet godt, og hun fik oven i købet hurtigt arbejde i det rengøringsfirma, hvor hendes mand også arbejdede.
Der gik imidlertid ikke lang tid, inden manden viste sider af sig selv, som var ganske forfærdelige.
Hun skulle stå til rådighed for ham og vennerne dag og nat, samtidig med at hun arbejdede.
Han sørgede oven i købet for selv at blive arbejdsløs, så han ikke behøvede at lavede noget.
Og makkede hun ikke ret, fik hun tæv.
Kollegerne på arbejdspladsen gjorde, hvad de kunne for at hjælpe hende.
Der var simpelt hen ikke en kollega, der ikke var klar over, hvad det var, der foregik, og også var parat til at hjælpe hende og dokumentere, at der var tale om vold.
Alle vidste med andre ord, hvor galt det stod til, og til sidst fik de hende til at tage på et krisecenter med det resultat, at den 1. august sidste år måtte Subhija Delic forlade Danmark på trods af et enormt dokumentationsmateriale.
På trods af at hun havde fast arbejde, og at hun også havde skaffet sig en bolig, blev hun udvist.
Nu kan hun ikke længere tale sin sag, for hun er ikke
længere i Danmark.
Det samme gælder mange andre udenlandske kvinder, der
Det er virkelig det, man kalder dobbeltstraf. Enkelte hører vi dog fra.
Det gælder f.eks. Valentina, en russisk kvinde, som fik familiesammenføring med en herboende dansk mand for nogle år siden, og hun havde sin datter Karolina med.
Også hun udstod et væld af rædsler, inden hun til sidst søgte til krisecentret i Kolding.
Også hendes sag endte med, at hun og datteren, som ellers var faldet godt til i dansk skole, havde fået gode kammerater og talte strålende dansk, måtte rejse tilbage til Rusland.
Vi har lige modtaget et brev fra Valentina, hvor hun fortæller om sine trængsler, bl.a. at hun ikke har kunnet få opholdstilladelse i Rusland, fordi hun har været gift og boet i Danmark.
Som jeg forstår det, er det faktisk sådan, at i og med at hun ikke når at blive skilt, inden hun tager ud af landet, er hun i den situation i Rusland, at så kan hun ikke få permanent opholdstilladelse.
Uden permanent opholdstilladelse kan hun ikke få arbejdstilladelse, og uden arbejdstilladelse kan hun ikke forsørge sit barn.
Hun klarer sig så på bedste beskub og overlever kun, fordi der er danske venner, der hjælper hende.
Det er Valentina og alle hendes ligestillede, Det Radikale Venstre og SF ønsker at hjælpe med dette beslutningsforslag.
Valentina blev udvist, selv om hun kunne dokumentere volden,
selv om de forhold, hun vendte tilbage til, var yderst usikre, selv om der var børn involveret.
I bemærkningerne til § 26 står der ellers, at det netop er sådanne forhold, man skal tage hensyn til, inden man udviser en udlænding.
Vi ønsker at hjælpe nogle af de mennesker i det her land, som er allerallerringest stillet, nemlig kvinder, som af frygt for en udvisning forsøger at overleve i et voldeligt ægteskab.
Ministeren fortalte meget åbenhjertigt om, at der er blevet lavet en pjece, som nøjagtigt fortæller kvinderne, hvad deres rettigheder er.
Og hvis kvinderne er kloge, er de også klar over, at i det øjeblik, de melder en mand for vold og han bliver dømt for vold, mister de deres opholdstilladelse. For hvis han først kommer i fængsel, bor de ikke længere sammen, og så bliver kvinden udvist. Med andre ord: Det værste, der kan ske for en kvinde, er rent faktisk, at hendes mand bliver dømt for den vold, han har begået mod hende.
Det synes jeg er en slem fælde at sidde i, at man altså ikke kan få dømt sin egen mand, fordi man er bange for at blive udvist.
Samtidig med det her forslag har vi behandlet et andet forslag, som også har indflydelse på det her område, bl.a. 10-års-reglen, som jeg forstår at regeringen sandsynligvis støtter.
Der er også et krav i vores andet forslag om, at manden skal være forpligtet til at forsørge kvinden her i landet, indtil hun har fået permanent opholdstilladelse.
Det er altså en gratis omgang for regeringen at gå ind
og hjælpe de her kvinder
vi siger, at forudsætningen for familiesammenføring er, at den herboende skal forsørge ægtefællen, indtil vedkommende har fået permanent opholdstilladelse.
Det koster os med andre ord ikke noget at hjælpe disse kvinder.
Det er vores opfattelse, at Danmark er mere end på kant med den internationale kvindekonvention, den, der hedder CEDAW-konventionen, The Convention on the Elimination of All Forms of Discrimination against Women.
Det blev bl.a. påpeget i 1993 af Udvalget vedrørende udenlandske kvinders integration og retsstilling i Danmark, det udvalg, der dengang blev kaldet Kvindeudvalget.
Det er før min tid, så jeg kan ikke huske dets beretning, men jeg har læst om det.
Kvindeudvalget anbefalede, at Danmark skulle ændre udlændingeloven sådan, at udenlandske kvinder udsat for vold blev beskyttet bedre, og derfor blev udlændingelovens § 26 ændret i 1996, uden V's og K's medvirken, det erkender jeg.
Og jeg synes, at det ville være utrolig godt for regeringspartierne at læse ordførertalerne fra dengang igennem.
For hvis man læser dem, er det klart for enhver, at V og K kunne egentlig ikke gå ind og støtte de her kvinder, for allerede på det tidspunkt sagde man nærmest: Det her er da disse kvinders egen sag og de stakkels mænd, det her kunne gå ud over.
Med den fortolkning, som er lagt ned over § 26, må vi sige, at den har ikke haft den virkning, som et flertal af Folketingets partier i 1996 ønskede.
Derfor er der behov for f.eks. en uddybning af bemærkningerne eller en helt anden udformning af paragraffen i udlændingeloven.
Så havde jeg egentlig håbet på, at jeg nu kunne sige, at det overlader jeg trygt til Integrationsministeriet.
Jeg var sådan set, da jeg kom her i dag, fuldstændig sikker på, at regeringen ville støtte det her, for det var da et af de steder, hvor man kunne vise sit humanistiske ansigt: at hjælpe de mest sølle i det her samfund.
Og oven i købet er vi kommet med forslag til, hvordan man gør det gratis.
Men det var altså ikke nok.
Ministeren er tilfreds med, at én ud af tre får lov til at blive - én ud af tre.
Der er med andre ord to, der bliver udvist, hver eneste gang der er en, der får lov til at blive.
Så siger ministeren også, at kvinderne får tolkebistand.
Hvis man taler med krisecentrene, kan de fortælle, at der gives ikke tolkebistand, slet ikke i tilstrækkelig grad, og man kan også fortælle, at der simpelt hen ikke er en tilstrækkelig opmærksomhed i de forskellige offentlige myndigheder omkring disse kvinders særlige situation.
Så der er brug for en ekstra indsats.
Jeg er selvfølgelig glad for, at regeringen har gjort noget, og at man har lavet sin handlingsplan, men for mig at se er den handlingsplan først og fremmest ord - ord, ord, ord - der er så utrolig lidt handling i den. Fru Else Theill Sørensen sagde: Det er noget mærkelig noget, at man vil ind og støtte disse kvinder - mærkeligt.
Jeg synes, at det er nødvendigt at gå ind og hjælpe disse kvinder.
Ministeren siger, at politiet er opmærksom på den her sag.
Det hjælper bare ikke, at politiet er opmærksom på det, for kvinderne tør ikke gå til politiet.
Kvinderne tør selvfølgelig ikke gå til politiet.
Vi havde et møde i krisecentret i Kolding, hvor vi spurgte politiet: Hvor mange henvendelser har politiet haft sidste år fra udenlandske kvinder, som havde været udsat for vold?
Så vidt jeg husker,
var det 2.
Så spurgte vi bagefter krisecentret: Hvor mange indflytninger har I haft af voldsramte kvinder fra den politikreds, som Kolding omfatter?
Og så vidt jeg husker, var svaret 38. Det vil sige, at der var 36, der ikke havde meldt volden, for det turde de ikke.
Fordi de er bange for, at det ender med, at de mister deres opholdstilladelse.
Det er det, der er problemet.
Derfor håber jeg meget, at regeringen og regeringspartierne vil tænke sig om endnu en gang, og jeg håber også, at den holdning, som hr. Troels Poulsen og hr. Eyvind Vesselbo gav udtryk for, på en eller anden måde har bare en lille smule basis i regeringen.