runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Niels Helveg Petersen (RV), 2000-04-11:
Ja, og praktisk nok svarer det standpunkt jo aldeles til, hvad regeringen i øvrigt har sagt om den sag.
Jeg har et enkelt spørgsmål, som er blevet stillet til mig direkte af fru Mimi Jakobsen, og som jeg synes jeg bør besvare, inden debatten er slut.
Fru Mimi Jakobsen spurgte til Norges situation.
Norge er jo i den situation, at Norge har en aftale med EU, en såkaldt EØS-aftale.
I henhold til den aftale er der fri handel med industrivarer mellem Norge og EU-landene.
Men det er også sådan som led i den aftale, at Norge skal implementere og gennemføre i sin lovgivning de regler, der gælder for det indre marked, og derved er Norge altså i den situation, at det på område efter område, f.eks. på miljøområdet, eller hvad det nu kan være, skal gennemføre de beslutninger, som er truffet i EU's ministerråd, og det gør det.
Og det ser Norge altså en interesse i, men man skal jo ikke tale længe med norske politikere, før de også giver til kende, at det jo ikke altid er særlig tilfredsstillende.
EØS-aftalen, Norge har med EU, omfatter ikke landbrug, men det betyder jo ikke, at Norge så ikke mærker følgerne af den fælles landbrugspolitik, som jo har ført til, at priserne på landbrugsvarer i Sverige nu ligger betydeligt under priserne i Norge.
Det fører til stor grænsehandel mellem Sverige og Norge, og det fører så i øvrigt også til, at der nu er pres på den norske landbrugspolitik og skatte- og afgiftspolitik som følge af naboskabet med et EU-land.
Marianne Jelved (RV), 2000-04-11:
Jeg vil gerne bekræfte, at det er min holdning, og at det er det, der er ment med mit svar.
Der er ikke suverænitetsafgivelse.
Så ser jeg heller ikke grundlag for en folkeafstemning.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2000-04-11:
Jeg skal bare bede økonomiministeren bekræfte, at regeringen har lagt sig på en linje, der hedder, at der kun kommer folkeafstemning som opfølgning på regeringskonferencen, hvis det er således, at der i forbindelse med regeringskonferencen skal afgives suverænitet i grundlovens forstand.
Det synes jeg lige vi skal have sat på plads, for økonomiministerens seneste besvarelse kunne faktisk, synes jeg, skabe tvivl derom.
Keld Albrechtsen (EL), 2000-04-11:
Jamen jeg er nødt til at sige, at det simpelt hen er forkert, hvad ministeren meddeler Folketinget.
Det kan alle, der deltog dengang, da i hvert fald huske.
Jeg vil have ret til at appellere til befolkningen.
Så sagde vi andre, der dengang udgjorde et flertal: Ja, naturligvis skal der være en ret til at appellere til befolkningen, det er da elementært demokrati, og derfor gør vi den folkeafstemning reelt bindende derved, at vi forpligter os til at stemme, som befolkningen stemmer, når det endeligt skal vedtages i Folketinget.
Marianne Jelved (RV), 2000-04-11:
Den vejledende afstemning i 1986 blev jo ikke holdt på grund af flertalsafgørelser.
Den blev holdt, fordi der var et flertal i Folketinget, der ikke støttede den daværende regering, og det vil sige, at regeringen var i mindretal, hvorpå daværende statsminister Poul Schlüter udskrev en vejledende folkeafstemning, som partierne så valgte at følge.
Det er ikke med den begrundelse, som hr. Keld Albrechtsen mindede om.
Når jeg nu har ordet, vil jeg godt sige om den nuværende regeringskonference, som hr. Thulesen bl.a. kommenterede, at der ligger altså et mandat, som regeringen handler inden for, et mandat givet af Folketinget, og det mandat henholder regeringen sig til.
Og lad os så se, hvad den regeringskonference fører til.
Det kan vi ikke vide præcist i dag, men det er jo et resultat, vi kan se til december.
Men vi har haft stemmevægtsændringer og andre institutionelle ændringer, uden at det overhovedet har været på tale, at vi skulle have en folkeafstemning. Men jeg vil ikke her foregribe resultatet af regeringskonferencen.
Det var bare det, jeg ville skynde mig at sige, fordi jeg ikke er enig med hr. Keld Albrechtsen i vurderingen af, hvad resultatet bliver.
Flemming Hansen (KF), 2000-04-11:
Jeg forstår heller ikke helt den socialdemokratiske ordførers argumentation.
Jamen det må da ikke afhænge af, hvad bilen koster, men hvor meget man kører privat i den.
Det må da afhænge af, om man kører 5.000 km eller 10.000 km.
Det er jo privatmanden, der betaler det, det er jo ikke firmaet.
Den synsvinkel har man overhovedet ikke inde i lovforslaget og havde det heller ikke i fru Sandy Brincks tale, og derfor passer tingene ikke sammen.
Forslaget er et udmærket udtryk for misundelsespolitik, og det forstår jeg godt.
Men tingene passer altså ikke sammen.
Det er ikke værdien, alt efter om den pågældende kører 5.000 km eller 10.000 km, der regnes med.
Keld Albrechtsen (EL), 2000-04-11:
Ministeren kom til at sige noget forkert, og derfor bliver jeg nødt til at tage ordet.
Ministeren sagde, at der ikke tidligere har været folkeafstemning om den type institutionelle ændringer, som ministeren kaldte det, som der bliver i Nicetraktaten til december, altså flertalsafgørelser om social- og arbejdsmarkedspolitikken.
Jo, det er faktisk sådan, at i 1986 holdt vi en folkeafstemning, netop fordi man ville overgå fra enstemmighed, altså fjerne vetoretten og indføre flertalsafgørelser, omkring det indre marked.
Det var ikke det, man kalder suverænitetsafgivelse.
Alligevel gik vi, et flertal i Folketinget, med til, fordi regeringen gerne ville have den traktat, at selvfølgelig skulle befolkningen afgøre det spørgsmål.
Men nu har man altså et andet synspunkt.
Nu skal befolkningen ikke længere høres, selv om man afskaffer vetoretten på vigtige, ja helt centralt afgørende, områder i den danske forfatning.
Så skal befolkningen ikke længere høres.
Det er simpelt hen ubegribeligt, må jeg sige til økonomiministeren.
Sandy Brinck (S), 2000-04-11:
Til fru Mariann Fischer Boel: De 160.000 kr. som bundgrænse er jo valgt, fordi der er nogle grundomkostninger ved at have en bil.
Til hr. Flemming Hansen: Jamen det spørgsmål, hr. Flemming Hansen rejser, er jo grundlæggende for hele systemet, og så er det jo hele systemet, vi skal diskutere.
Den diskussion kan vi godt tage, men jeg synes, vi skal tage den i en anden anledning.
Kristian Jensen (V), 2000-04-11:
Jeg havde et konkret punkt i min ordførertale, hvor jeg spurgte, om der var tale om en forglemmelse fra skatteministerens side.
I det tilfælde, hvor hovedaktionærer har fri bil som udbytte, går lovforslaget nu ud på, at den frie bil skal beskattes som personlig indkomst, men stadig væk være udbytte i selskabet og dermed ikke være fradragsberettiget.
Det vil give en forholdsmæssig meget højere beskatning, kan man sige, af den type udbytte i stedet
for at have det som aflønning, og jeg håber, at det var en forglemmelse i lovforslaget.
Sandy Brinck (S), 2000-04-11:
Jamen vi kan da godt tage luppen frem under udvalgsarbejdet, og det vil vi også gøre.
Tove Videbæk (KRF), 2000-04-11:
Sundhedsministeren mente, at jeg havde sagt, at det var hver medicinalvirksomhed, der skulle indberette 4.100 produkter, men det var naturligvis ikke det, jeg sagde.
Det, jeg sagde, var derimod, at medicinalindustrien eller lægemiddelvirksomhederne altså som en sum skal indberette prisen på 4.100 forskellige medicinpræparater to gange pr. år, og det vil jeg gerne holde fast ved.
Tove Videbæk (KRF), 2000-04-11:
Målsætningen med dette lovforslag er at nedbringe medicinudgifterne i Danmark.
Hvis en apotekspris på et lægemiddelpræparat i Danmark er højere end gennemsnittet af priserne for det samme produkt i et antal lande i Europa, så suspenderes den offentlige sygesikrings tilskud til køb af dette lægemiddel.
En undersøgelse, der blev foretaget på Københavns Universitet for nylig, viser jo, at priserne i netop disse tre lande er højere end i Danmark, og samme undersøgelse viser også, at de danske apoteksindkøbspriser ligger i den lavere ende i Europa. Det er med gennemsnitspriser for samme slags medicinpræparater i det hele taget en utrolig svær sag, for f.eks. et præparat som Kodimagnyl er jo meget almindeligt i Danmark.
Så hvad er det, man så kan eller skal sammenligne med?
Hvornår er det det samme lægemiddel i forskellige lande?
Og hvordan finder man ud af at sammenligne en dåse medicin med en flaske medicin eller en lille eller en stor pakning med det samme eller et lignende medicinpræparat?
Hvordan sammenligner man?
Derudover vil der også blive påført lægemiddelvirksomhederne, altså erhvervslivet, en bunke ekstra administrativt bøvl, og det synes jeg er utroligt at V og K kan gå med til.
Lægemiddelvirksomhederne skal to gange om året indberette koncernens priser på 4.100 produkter, nemlig antallet af tilskudsberettigede medicinpræparater.
Det eneste helt sikre resultat af dette lovforslag er et nyt og meget stort bureaukrati, en masse ekstra administrativt bøvl.
Men det værste ved denne sag er dog, at forslaget kan ende med at forringe medicinbrugernes vilkår, for hvornår får de så tilskud, og hvornår gør de så ikke?
Og hvad sker der egentlig for en patient, hvis tilskuddet til hans eller hendes normale medicin pludselig falder væk?
Hvad gør man så?
Nu har vi jo lige indført nye regler for medicintilskud, og der barsles også med et nyt lovforslag om liberalisering på apoteksområdet.
Virker det så ikke som en utrolig dårlig timing, som noget rod, lige nu, midt i det hele, at komme med det her lovforslag og gøre borgerne usikre og utrygge igen over for medicin og medicintilskud?
Hvorfor lige nu?
Jeg er godt klar over, at lovforslaget er et resultat af en forhandling en mørk nat før jul, og at statsregnskabet og finansloven skal hænge sammen, men hvorfor skal det gå ud over syge mennesker - igen?
Inger Marie Bruun-Vierø (RV), 2000-04-11:
i finanslovaftalen for år 2000.
Lovforslaget har til formål at sikre, at lægemiddelvirksomheder ikke markedsfører deres produkter til højere priser i Danmark end i det øvrige Europa.
Og det er jo vældig fornuftigt, at hverken patienterne eller det offentlige skal betale mere for lægemiddelvirksomhedernes produkter, end man gør i det øvrige Vesteuropa. Det er forventningen, at forslaget vil reducere lægemiddelpriserne i Danmark, med lavere udgifter for det offentlige og patienterne til følge.
Nu må vi så se, om det holder stik.
Vi har alle hørt udsagn om, at priserne allerede er på niveau med europæiske gennemsnitspriser, og skulle det være sandt, får vi desværre ikke så stor en besparelse som forventet, men det ændrer ikke ved, at lovforslaget her har fat i den lange ende. Der er nok ikke tvivl om, at lægemiddelvirksomhederne som følge af de foreslåede bestemmelser som minimum vil prissætte deres lægemidler på gennemsnitsniveau med de øvrige nord- og mellemeuropæiske lande.
Baggrunden for denne forventning er, at sættes priserne ikke ned til et nord- og mellemeuropæisk prisniveau, bortfalder det generelle tilskud, hvorefter læger og patienter, i det omfang det er muligt, sandsynligvis vil vælge andre lægemidler.
Man kan diskutere, om bureaukratiet i forbindelse med prisovervågningen er blevet for omfattende i forhold til målet.
Det er Det Radikale Venstre parat til at diskutere og selvfølgelig også de andre ting, som ordførerne har bragt op
Men alt i alt ser Det Radikale Venstre frem til både en hurtig og en konstruktiv udvalgsbehandling.
Anni Svanholt (SF), 2000-04-11:
Vi har længe i SF ønsket at få gjort noget ved medicinindustriens høje priser.
Vi har også tidligere stillet forslag om det.
Vi betaler for meget for medicin i Danmark i forhold til andre lande i Europa, og det forslag, som behandles her i dag, er ét blandt flere med det formål at organisere et modspil til medicinalmonopolerne fra det offentlige.
Vi mener, at almindelige forbrugere skal betale mindre, og at industrien skal betale mere, og samfundet, det vil sige skatteyderne, skal også have en gevinst i form af mindre udgifter.
Baggrunden for dette forslag er Sundhedsministeriets betænkning »Organisering af lægemiddelsalget i Danmark« fra november sidste år.
Nogle af forslagene fra betænkningen blev taget med i finanslovforhandlingerne for år 2000, og det er vi i SF godt tilfredse med.
Det drejer sig om udbud i licitation af synonyme lægemidler og rabat til apotekerne ved omkostningsbesparende indkøb.
Rabatterne skal jo deles mellem apotekerne, det offentlige og forbrugerne.
Vi synes, det offentlige skal bruge sin køberrolle til at skabe et effektivt modspil til medicinalfirmaerne og importørerne, der typisk er meget monopoliserede sælgere.
Det offentlige har i alt for høj grad accepteret medicinalmonopolernes høje priser og ladet skatteyderne og borgerne betale.
Ved at sætte tommeskruerne hårdere på medicinalindustrien kan der her spares penge på medicintilskuddene, som så skal bruges til at gøre kræftbehandlingen bedre, udbygge genoptræningen og lave mere forebyggelse.
Hvad angår hensynet til patienterne, borgerne kan man her sige, så mener vi, at ingen borger nogen sinde må komme i den situation, at der skal betales den fulde pris for et lægemiddel, og en patient, der er kroniker, skal heller ikke betale mere end maks. 3.600 kr. efter de nye regler.
Vi mener, der skal lægges vægt på høringssvarene.
Vi har lagt særlig mærke til det høringssvar, der er kommet fra Ældre Sagen, som ønsker, at lovforslagets regler kun gælder for lægemidler, hvor der er mulighed for substitution, og hvor mindst ét af lægemidlerne har fuldt tilskud.
Det mener jeg at man bør vurdere nærmere under udvalgsarbejdet.
En anden side af sagen er også information til lægerne og borgerne.
Det er klart, at det er lægerne, der udskriver recepterne til borgerne, patienterne, og det er meget nødvendigt, at de er velinformerede om, hvilke priser der er på produkterne.
Derfor er vi meget tilfredse med, at en del af finanslovaftalen også indebærer, at der skal gives en styrket information til lægerne og til patienterne om, hvordan man kan vælge den bedste og billigste medicin.
Vi støtter lovforslaget, men ønsker under udvalgsarbejdet at få dyrket de nævnte ting her.
Jeg skal på vegne af hr. Frank Aaen fra Enhedslisten sige, at Enhedslisten afviser forslaget og vil stemme nej.
Henriette Kjær (KF), 2000-04-11:
I Det Konservative Folkeparti mener vi, der er behov for, at man har hånd i hanke med medicinpriserne.
Vi synes derfor, at dette forslag er en fornuftig måde at holde priserne nede på, også set i lyset af, at prisaftalen med industrien udløb den 1. marts i år.
Alternativet til denne lov skulle have været en forlængelse af aftalen, men i erkendelse af, at den slags aftaler minder lidt om lappeløsninger samt i øvrigt skal genforhandles med jævne mellemrum, er det mere holdbart for alle parter, at man ved, hvad man har at rette sig efter.
Ofte lider både apoteker, forbrugere og lægemiddelindustrien under, at vi laver nye regler hele tiden, så jo mere langsigtet, jo bedre.
For at lovforslaget ikke skal udvikle sig til en administrativ byrde for de folk, der skal arbejde med det, er der et par punkter, vi vil tage op til drøftelse i udvalget. Lif er nemlig kommet med et par indvendinger, som jeg sådan set godt kan støtte.
De mener, at § 7 g, stk. 2, måske er lige omstændeligt nok med indberetning hver sjette måned.
Dette er jeg umiddelbart enig i, da vi jo ikke har til formål at pålægge et erhverv nye administrative byrder.
Så kan vi på nogen måde gøre det mere smidigt, mener Det Konservative Folkeparti, at vi skal lægge os i selen for at gøre det så let tilgængeligt som muligt.
Men alt i alt et godt forslag med et par knaster, som vi håber at kunne høvle af under udvalgsbehandlingen.
Hanne Andersen (S), 2000-04-11:
Den 1. marts i år udløb aftalen mellem sundhedsministeren og Lægemiddelindustriforeningen.
Aftalen betød, at humane receptpligtige lægemidler, dvs. lægemidler til mennesker, hvor der gives sygesikringstilskud, ikke kunne stige over de gældende priser, der var den 30. januar 1998.
Håndkøbslægemidlerne kunne i samme periode ikke hæves mere end 5 pct.
Aftaleperioden er nu udløbet, og det vil reelt sige, at priserne kan sættes op ud over det, der var aftalt frem til den 1. marts i år.
Derfor har vi brug for dette forslag, og hensigten med forslaget er fortsat at sikre, at lægemidler i Danmark kan købes til den lavest mulige pris, det vil sige, så udgifterne for patienterne bliver så lave som muligt, og at der også er lavest muligt udgifter for det offentlige.
Lovforslaget skal sikre, at lægemidler ikke markedsføres til højere priser i Danmark end i det øvrige Europa.
Hverken patienter eller det offentlige bør betale mere for lægemidler end det, der betales i det øvrige Vesteuropa.
Når medicintilskuddet fremover skal beregnes, vil det være væsentligt, hvordan priserne er i de andre EU- og EØS-lande.
Sygesikringstilskuddet beregnes på grundlag af gennemsnittet af apoteksindkøbspriserne i de andre lande.
Hvis dette gennemsnit er lavere end prisen i Danmark, suspenderes det generelle tilskud til et lægemiddel, hvis apoteksindkøbsprisen her i landet er højere end prisen i de øvrige nord- og mellemeuropæiske lande.
Resultatet af disse ændringer vil blive, efter vores bedste mening, lavere priser på lægemidler i Danmark, så de kommer på samme niveau som i de øvrige lande i Europa, specielt i Nord- og Mellemeuropa.
Konsekvensen af ikke at holde de danske priser på det niveau vil blive, at det generelle tilskud bortfalder.
Det vil så betyde, at lægemidlet ikke er konkurrencedygtigt.
Så resultatet vil blive til glæde for patienterne og de offentlige kasser, fordi man selvfølgelig vil tilstræbe at holde det niveau, der i øvrigt er.
Besparelserne for patienterne skønnes at blive 45 mio. kr. om året, for sygesikringen ca. 90 mio. kr. og for kommuner og stat ca. 4 mio. kr. Så får Lægemiddelstyrelsen med forslaget også tilført de midler, der er nødvendige for at indhente de oplysninger, der er brug for, og for at udføre kontrollen.
Lovforslaget er i øvrigt i forlængelse af finanslovaftalen for år 2000, og så er det også i overensstemmelse med den gældende lovgivning og de gældende direktiver i EU, så vi kan støtte forslaget.
Ole Stavad (S), 2000-04-11:
Det synes jeg var en bekræftelse, som jeg må sige klæder den konservative ordfører: Man vedkender sig det, for det har faktisk været meget svært at få den erkendelse frem.
Så forstod jeg, man skulle tilbage til 1982 med dette fallitbo.
Jeg kan i hvert fald konstatere, at der var væsentligt flere arbejdsløse, dengang vi tog over i 1993.
Underskuddet var på nogenlunde lige så mange kroner, da vi overtog i 1993.
Tvangsauktioner rådede lige så meget som frie handler.
Konkurser hørte til dagens uorden.
Så vi må i hvert fald sige, at hvis det var sådan, at nedskæringer på sundhedsområdet var for at få løst de problemer, som man mener, man overtog - og der var problemer i 1982, det erkender jeg - så må man sige, at så lykkedes det ikke særlig godt. Så er der spørgsmålet om, hvor mange gange vi samlede flertal uden om regeringen.
Vi må jo sige, at det heldigvis lykkedes ret mange gange, ellers var det gået langt værre.
Lad mig bare nævne et par eksempler, for man kan jo ikke nå det hele sådan en aften.
Vi samlede flertal uden om regeringen for at lave en god SU-reform, der gjorde, at de unge fik en god behandling.
Vi samlede flertal uden om regeringen for at sørge for børnepasning - det blev der spurgt om af den tidligere ordfører, vil jeg sige til formanden - og der blev samlet flertal, der forhindrede nedskæringer i forhold til pensionisterne.
Jeg er ikke vred hverken på de læger, der er på de private sygehuse, de sygeplejersker, der er på de private sygehuse, men vi er optaget af, at vi skaber rammerne og forudsætningerne for et stadig bedre fælles offentligt sygehus, hvortil alle har adgang, og vi deltager ikke under nogen forhold med nok så mange fine begrundelser i forslag, som efter vores opfattelse vil undergrave den stadige forbedring af kvalitet og muligheder og tilbud og derunder også valgmuligheder, som vi også har udbygget under denne her regerings tid på sundhedsområdet.
Det deltager vi ikke i.
Jeg er fuldstændig overbevist om, og regeringen er fuldstændig overbevist om, at hvis vi gik den vej, som Venstre anviser her, så er jeg ikke engang sikker på andet, end at resultatet ville blive et, som hr. Rudiengaard med de holdninger, jeg hører, også ville beklage.
Den ulykke vil vi meget gerne forhindre hr. Rudiengaard og Venstre i at realisere, og derfor har jeg glædet mig over, at der i dag er et flertal imod det beslutningsforslag, der er fremsat.
Hr. Tom Behnke stillede et spørgsmål og ville gerne over i en helt anden diskussion.
Den tager vi ved en anden lejlighed.
Da der er flere sager på dagsordenen, tror jeg, at det ville være hensigtsmæssigt, da formanden jo også synes, at vi skal holde os til temaet.
Tom Behnke (FRI), 2000-04-11:
Nu er jeg jo ikke skattepolitisk ordfører, men sundhedspolitisk ordfører, og derfor har jeg et spørgsmål til skatteministeren, som jo formentlig ved en hel masse om det her område.
For at drage en parallel: Når nu en virksomhed mener, at medarbejderne har behov for efteruddannelse, og en virksomhed sender sine medarbejdere på efteruddannelse, er det så ikke sådan, at virksomheden kan trække den udgift fra?
Og er det ikke sådan, at medarbejderen ikke bliver beskattet af at komme på efteruddannelse?
Det er altså en driftsomkostning, at man fastholder medarbejderne på virksomheden, at man opdaterer medarbejderne, men hvis en pensionist eller en arbejdsløs eller en anden havde lyst til at komme på et tilsvarende kursus i den private sektor, så måtte vedkommende selv betale af egen lomme efter at have betalt skat, eller vedkommende ville være henvist til de skatteyderfinansierede offentlige skoler og dér modtage undervisningen. Er det i virkeligheden ikke sådan?
Og hvis det er sådan, hvorfor kan regeringen så have dén ideologi, når vi taler om uddannelse, men en anden ideologi, når vi taler om syge mennesker?
Der må da være en rød tråd et eller andet sted i regeringens politik.
Preben Rudiengaard (V), 2000-04-11:
Som det er blevet sagt flere gange her i aften, så er der jo noget, der hedder ideologi, og jeg har dyb respekt for ideologi, og jeg har også respekt for, at vores skatteminister har de holdninger.
Så kan jeg jo have min egen holdning til, at jeg synes, det er forkerte ideologiske holdninger.
Men det lugter langt væk af, at man har set sig vred på de private sygehuse.
Det må jeg stadig væk fastholde, og jeg vil gerne sige, at vi lægger op til, at de private sygehuse selvfølgelig ikke skal dominere det danske sundhedsvæsen.
De er et kærkomment supplement, og hvis skatteministeren havde læst beslutningsforslaget dybtgående, så præciserer vi jo, at der ikke i dette beslutningsforslag er lagt op til nogen form for et A- og et B-hold. Og så lyder det, at hvis vi nu får mere af private sygehuse osv., jamen så har vi en række gamle pensionister, som ikke kan få samme behandling som direktøren.
Alle mennesker skal have den samme behandling.
De skal have en høj kvalitet i behandlingen, og det må være en fælles ideologisk målsætning.
Jeg tror godt, at vi ideologisk kan blive enige om det i det her land, men det skal være således, at der skal være valgfrihed til, at befolkningen selv kan vælge, hvor den skal hen.
Den der med, at de private sygehuse sluger det hele, æder jeg simpelt hen ikke.
Jeg er også stolt af - jeg er selv læge - at vores danske sundhedsvæsen kan uddanne gode læger.
Det kan være, jeg så ikke er en af de allerbedste, men jeg er jo da lægeligt uddannet, og det er for mig at se en offentlig opgave.
At nogle så vælger at være beskæftiget i det private sygehusvæsen, jamen det er jo de menneskers frie valg.
Så jeg vil sige, at det, at vi har et privat sygehusvæsen, på ingen måde vil betyde en forringelse af det danske sundhedsvæsen.
Det er et kærkomment supplement, som giver vores borgere mulighed for at vælge frit, om de ønsker at blive behandlet det ene eller det andet sted, og jo flere, der ønsker at blive behandlet i det private, jo kortere bliver ventetiden på behandling i det offentlige.
Så lad os da prøve at arbejde den vej, vil jeg sige til skatteministeren.