Per Stig Møller (KF), 2004-05-26:
Jeg vil gerne takke for den brede tilslutning, der er til, at vi forlænger soldaternes tilstedeværelse i Irak fra den 2. juni og 6 måneder frem.
Det sker jo på baggrund af den kendte resolution 1511, og så skriver vi også i beslutningsforslaget, at skulle der komme væsentlige ændringer i forbindelse med sikkerhedsrådsresolutionen, så vil vi vende tilbage.
Men det, det drejer sig om med sikkerhedsrådsresolutionen, er jo at give større mandat til det, der foregår dernede i forbindelse med stabilisering, så mandatet bliver nok bredere.
Jeg synes, det var meget væsentligt, hvad hr. Jann Sjursen talte om, at det, det drejer sig om her, jo i virkeligheden på trods af SF's og Enhedslistens kanonader er, at man bakker op om FN.
Jeg har hørt meget om SF's og Enhedslistens kærlighed til FN, men jeg har aldrig mærket den, for man støtter jo aldrig FN, når det kommer til stykket.
Det var jo FN, der med 1511 opfordrede verden, endda kraftigt, til at gå ind og stabilisere og genopbygge Irak.
Det svarede vi så ja til med et bredt flertal efter 1511, og det er det brede flertal, der siger, at 1511 stadig består, opgaven er ikke fuldført, vi bliver i henhold til 1511.
Måske sker der væsentlige ændringer på grund af den sikkerhedsrådsresolution, der er på vej, og så må vi jo så igen se på, om det ændrer vilkårene.
Men ellers er det, som også hr. Niels Helveg Petersen var inde på, 1511, vi bygger på, hvis ikke der sker andet, og det betyder så også naturligvis, at der må være et andet grundlag, eller også må styrkerne trækkes hjem den 15. oktober, medmindre der er kommet en ny resolution. Så det er FN, vi støtter, og jeg kan også sige til hr. Skaarup i forbindelse med ansvarsområdet, som han nævner, at hvis området ændres, så skal vilkårene omkring sikkerheden for vores soldater fortsat være i orden.
Det lægger vi meget vægt på, og derfor gik den sidste udvidelse af styrken før jul jo også på, at det var af hensyn til sikkerheden for vores soldater.
Så ansvarsområdet må ikke pludselig bringe den sikkerhed, vi har skabt med beslutningen før jul, i fare.
Jeg skal også lige omkring repatriering af flygtninge sige, at der er forudsætningen for, at en reel repatriering kan finde sted, sikkerheden.
Og det, vore folk skal sørge for, er jo sikkerheden.
Derfor er repatriering også taget med i beslutningsforslaget, og det vil man jo også kunne lave en aftale om med den kommende suveræne regering.
Jeg skal over for hr. Helge Adam Møller som formand for Forsvarsudvalget beklage, at tiden igen er blevet kort for Forsvarsudvalget.
Det skyldes jo denne gang nok så meget, at der er så mange fridage i Folketinget, for vi fremsatte jo rent faktisk forslaget den 19. maj og har så haft en hel uge, hvor det kunne være blevet behandlet i Folketinget, hvis Folketinget var blevet indkaldt til at behandle det.
Vi kan jo ikke rigtig gøre ved, at man holder så meget fri.
Men jeg skal så næste gang prøve også at holde øje med de fridage, Folketinget tager, og prøve at regne dem fra.
Og så til hr. Søvndal: Det er jo dødsensfarligt.
Nu er hr. Søvndal jo en stor fjende af FN, derfor lægger jeg ikke så meget vægt på det, hr. Søvndal siger.
Men når han så f.eks. siger det her utrolige sludder: Følg den spanske model, giv FN det fulde ansvar for det militær, osv. osv., så må jeg altså for det første sige, at hvis man følger den spanske model, så hjælper man ikke FN overhovedet, for FN har bedt om, at man er dernede.
Og spanierne trak sig ud.
For der er ingen, der forestiller sig, heller ikke Kofi Annan, at man skal gå ind med blå hjelme og tage et militært ansvar.
Det frabeder de sig rent faktisk i FN.
Så hr. Villy Søvndals alternativ til dette at følge FN og støtte det irakiske folk med stabilisering, sikkerhed og genopbygning ville føre til det stik modsatte.
FN er ikke interesseret i blå hjelme, og Spanien hjalp ikke FN.
Så er der spørgsmålet om, hvem der skal tage ansvaret for økonomien.
Det skal Irak selvfølgelig.
Det er også det, der fremgår af resolutionsforslaget.
for olieressourcerne, ligesom de skal have ansvaret for Irak, de skal overtage suveræniteten for Irak pr. 1. juli.
Så kan vi jo selvfølgelig godt diskutere meget, hvordan vi skal forholde os til den resolution.
Men nu er vi altså i det her beslutningsforslag baseret på 1511.
Og det er på den basis, at vi er der.
Men jeg vil godt understrege, at der er tale om i forbindelse med det militære i den foreslåede § 8,
at der skal skabes et partnerskab mellem sikringsstyrken og den midlertidige irakiske regering, og der skal sikres koordination mellem dem.
I præamblens afsnit 10 anerkendes vigtigheden af den midlertidige irakiske regerings samtykke - samtykke - til sikringsstyrkens tilstedeværelse.
Det hænger også sammen med § 6, som siger, at Sikkerhedsrådet skal vende tilbage til sagen om 12 måneder, eller når den midlertidige irakiske regering måtte ønske det.
Det vil sige, at den midlertidige irakiske regering kan sige: Så, nu vil vi faktisk godt have alle hjælpetropperne ud.
Jeg sagde jo også til regeringen i Bagdad i februar måned, at hvis ikke man ønskede vores tilstedeværelse efter 1. juli, så ville vi heller ikke være der.
Der tales også om en gradvis suverænitetsoverdragelse i paragrafferne 3, 5 og 6. Og det er, fordi det jo stadig væk også i Sikkerhedsrådsresolutionen er sådan, at man giver til opgave at sørge for sikkerheden til multinationale styrker.
Der bekræfter man autoriteten for den multinationale styrke under enhedskommando opstillet i overensstemmelse med resolution 1511.
Men det er jo så det, som overgangsregeringen kan bede om at få ophævet.
Vi er i de meldinger, der gives, af samme opfattelse som England, nemlig at irakerne virkelig nu skal have ansvar og dermed også ansvaret for sikkerhedssituationen, hvor vi er til for at hjælpe dem.
Det er også den amerikanske opfattelse, at hvis ikke man inviterer os og ønsker, at vi skal være der, så går vi.
Men man regner jo altså også kraftigt med, at man bliver bedt om at blive. Jeg havde et møde med arabiske udenrigsministre forrige mandag aften, hvor vi drøftede den her situation, og da var der en europæisk udenrigsminister, der spurgte: Hvad sker der, hvis vi rykker ud?
Hvortil en af de arabiske udenrigsministre lynhurtigt hen over bordet svarede: Somalia.
Det var hans svar på det.
Ønsker vi at skabe et Somalia?
Ønsker vi at kaste Irak ind i en Somalia-situation?
Nej, det gør vi selvfølgelig ikke.
Så det eneste ansvarlige er jo naturligvis at følge FN's opfordring til at blive.
Og der må man altså lade være
med at lade sig blive ramt af chok, for enhver har jo vidst, at de kræfter, som vil forhindre, at der kommer en irakisk regering, som man ikke selv styrer, pr. 1. juli, jo vil gøre, hvad de kan, for at der ikke er en selvstyrende irakisk regering 1. juli, for så bliver det jo sværere og sværere at få magten for de folk, der for øjeblikket laver uorden.
Når man skal skabe demokrati, og når vi skal have valg i januar måned, som også er en del af resolutionen, så kan man også forudse, at fundamentalisterne og baathisterne vil gøre, hvad de kan for at forhindre det.
Skal det så betyde, at vi siger: Åh nej, så mener vi det ikke, så skal de ikke have frie valg?
Nej, det skal vi selvfølgelig ikke.
Så skal vi tværtimod sige: De må ikke få held med deres opgave; de må ikke skræmme os væk fra det.
Jeg har set, at IISS, som er blevet nævnt i dag, taler om 18.000 terrorister i verden i dag.
Det er mange, også alt for mange.
Men 18.000 skal jo altså ikke have lov til at dirigere med 20 mio. mennesker, fordi de bruger deres terror.
Så jeg er glad for, at et bredt flertal i Folketinget fortsat vil medvirke til dette fortsatte danske bidrag til sikringsstyrken og dermed efterkomme, som jeg nævner, FN's appel fra 1511 og fastholde, at vi står ved det. Den irakiske befolknings kamp for at sikre stabilitet, genopbygning og demokrati er det, der er i fokus for os, og det er det, vi skal være med til at understøtte bredt.
Derfor er den samlede danske indsats jo mere end dette væsentlige militære bidrag.
Det omfatter også nødhjælp, genopbygning, polititræning og sikringsbidraget fra vores styrker.
Så jeg takker for den fortsatte støtte.
Jeg synes, det er det ansvarlige.
Jeg ved, det er svært.
Det er meget svært, og det er svært for vores soldater.
Men denne brede støtte betyder jo i hvert fald, at man også som dansk soldat ved, at man er ude og gøre et arbejde, som vi, det store flertal af os, mener er nødvendigt at gøre.