Frank Dahlgaard (UP), 2000-02-01:
Folkeskolen er Danmarks største arbejdsplads.
Jeg vil også mene, at det er den vigtigste.
Der er over ½ million børn og unge, der har deres daglige gang i folkeskolen.
Der er mere end 60.000 lærere, som arbejder i folkeskolen.
Det er et kæmpemæssigt område, og det er også utrolig vigtigt, for det er her, børnene og de unge får nogle kundskaber - eller gerne skulle have det - nogle færdigheder, nogle interesser, får vakt deres nysgerrighed, bliver sat i gang med at læse, med at undersøge, med at lære mere, og hvor de får bibragt, eller har mulighed for det, nogle ordentlige og sunde holdninger til det at lære, til det at sætte sig ind i tingene, til det at lave en opgave, alle disse ting.
Især er alderen fra de 6-7 år, skolestarten, og op til 12-års-alderen, hvor mange børn lukker på grund af ombygning, utrolig vigtig.
Hvis disse år mere eller mindre går til spilde på grund af støj og uro og larm og dårlig trivsel i klasserne, er det næsten umuligt at indhente det senere.
Det er i disse få vigtige år, børnene gerne skulle have de basale kundskaber og færdigheder på plads: at kunne læse, at kunne skrive, at kunne regne, og at kunne en lille smule af sit lands historie og geografi, men først og fremmest færdighederne.
Det kan være svært for nogle børn: dem, der har en dårlig forældreopbakning, eller dem, der fra naturens hånd har svært ved at koncentrere sig.
dér kan det være utrolig svært, hvis ikke der er ordentlige arbejdsbetingelser i klassen, altså nogenlunde ro, gerne en summen af interesse, men ikke en destruktiv larm og ballade, som der er i en hel del skoler og i en hel del klasser.
det er jo de svage børn, de, der fra naturens hånd har svært ved at koncentrere sig og/eller ikke har forældreopbakningen, der så ikke får lært tingene.
Derfor har det her en social synsvinkel, og derfor er det utrolig vigtigt at stoppe sabotagen af undervisningen: uroen, ikke den kreative, men den ødelæggende og destruktive uro.
Når jeg så hører ministeren her komme med alle de tiltag, ministeriet har iværksat, tænker jeg: Hvad tænker egentlig en skolelærer, der ved, hvad det her drejer sig om, og som står ude i klassen og står ude i hverdagen, om alle disse rapporter og konsulentbistand og fede pædagogiske floskler?
Kan det afhjælpe problemet?
Jeg tvivler.
Men Folketinget kan jo være med til at lægge et pres på forældrene og tilskynde skolerne til at stille krav til forældrene om at bære deres del af opgaven, så det bliver til at holde ud at være elev og lærer i den danske folkeskole.
Når man læser den omfattende undersøgelse, som ministeriet efter opfordring fra Folketinget kom med for nogle år siden, og som ministeren kort har refereret, så er hovedresultatet jo, at 10 pct. af eleverne er forstyrrende næsten hele tiden - 10 pct. - og 2 pct. er meget forstyrrende hele tiden. 10 pct. er altså 2 eller 3 i hver klasse, og 2 pct. er jo så 1 i hver anden eller hver tredje klasse. Og her tror jeg, at man med hensyn til trivsel og muligheder må sige, at aldrig har så få ødelagt så meget for så mange som disse adfærdsvanskelige.
De skal selvfølgelig hjælpes, men spørgsmålet er, om de fortsat skal have lov at være i normalklasserne og i demokratiets misforståede navn have lov til at ødelægge det for de mange.
Det, undersøgelsen pegede på, når man spurgte lærerne, hvad de synes, man skal gøre ved problemet, er, at de svarede, at 1 pct. af eleverne, altså halvdelen af de stærkt urolige, bør fjernes øjeblikkelig fra normalklasserne, for ellers er der ikke mulighed for at undervise.
På den baggrund skal jeg fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Folketinget opfordrer regeringen til at styrke folkeskolens trivsel og undervisning ved at tage de nødvendige initiativer, - således at lærernes ønske om at få placeret de mest forstyrrende elever uden for folkeskolens almindelige klasser efterkommes inden 1. juli 2001, - og således at disse stærkt urolige elever hjælpes med særforanstaltninger med henblik på at kunne vende tilbage til en normal skoleklasse igen.«