Mogens Lykketoft (S), 2002-10-03:
Det er i alt for høj grad pengemagt og militær, der sætter dagsordenen på verdensscenen lige nu.
Jeg synes, det er utilfredsstillende, at verdens tilstand og fordelingen af verdens goder i så høj grad skal bestemmes af nogle få, gigantiske koncerner, og jeg synes, at når vi ser erhvervsskandalerne rulle i USA, er det en understregning af behovet for et stærkt overnationalt modspil til grådighed og tvivlsom forretningsmoral.
Jeg synes også, vi må konstatere, at det er en ustabil verden, hvor hver af de 10 rigeste nationer tjener mere end de 40 fattigste - en ustabil verden, hvor man ikke på en meget overbevisende måde kan indfri dagsordenen for bæredygtig global udvikling fra Johannesburg. Det er ikke uden stor fare at forestille sig de få vanvittige fundamentalister, der stod bag terroren den 11. september, i næste generation kan blive en folkebevægelse, hvis vi ikke griber klodens tilstand an på en helt anden måde. Danmark og hele Europa har jo med rette støttet USA's kamp mod terrorismen, men jeg tror, at vi skal passe på, at de smarte våbens hurtige sejr i Afghanistan ikke fører til uoverlagte handlinger.
Man satser så ensidigt på at bekæmpe terrorismen på den militære måde.
Der er lagt 50 mia. dollar ekstra på det amerikanske militærbudget siden den 11. september, et beløb, der svarer til den samlede og faldende globale udviklingsbistand.
Er det ikke sådan, at denne klodes overlevelse ikke sikres ved massiv oprustning eller fantasifulde projekter om missilforsvar, men kun hvis vi kan få ægte nedrustning, kan få effektive aftaler om destruktion og ikkespredning af masseødelæggelsesvåben, kan skabe mere udvikling og kan finde på mere konsekvent at støtte opbygningen af en forpligtende international orden, der er forankret i FN?
Vi ønsker jo alle lige stærkt at befri denne verden for Saddam Hussein og hans masseødelæggelsesvåben.
Derfor må vi insistere på, at våbeninspektører kommer ind og får fri adgang, men vi må også insistere på, at det er FN's Sikkerhedsråd, der i alle faser drager konklusionerne om, hvad der videre skal ske.
Hele den skæve gang, verden har, understreger for mig, hvor piskende brug der er for et handlekraftigt europæisk samarbejde, for udviklingen af en fælles europæisk udenrigspolitik, som er den eneste kraft, der kan gøre den forskel og skabe den ligevægt i partnerskabet med USA, der gør, at vi effektivt kan gå i gang med at udjævne kløfter og fjerne uligheder i denne her verden.
En fælles europæisk politik må også være en politik, der fastslår, at vi ikke kan løse verdens fattigdom ved indvandring til Europa, men at vi til gengæld på en helt anderledes konsekvent måde skal skabe grundlag for en menneskeværdig tilværelse i de fattige dele af verden, give dem adgang til vores markeder, afvikle den europæiske landbrugspolitik, yde en langt mere omfattende ulandsindsats.
Jeg synes ikke, at det danske formandskab er blevet brugt godt nok til at bygge disse fælles europæiske holdninger op.
Men jeg håber alligevel, at Socialdemokratiet og regeringen i fortsættelsen kan stå sammen om en langt mere offensiv og fordomsfri europæisk politik, en politik, der betyder, at vi må af med de forbehold, som tiden er løbet fra, og som hæmmer os på meget vigtige samarbejdsområder, en politik, der betyder, at vi gør os klart, at den nye traktat skal acceptere flertalsafgørelser i langt større omfang, hvis et Europa med forhåbentlig snart ti nye medlemslande ikke skal blive handlingslammet.
Så nogle bemærkninger til den hjemlige situation.
Det er jo en ærlig sag at være liberalist.
Derfor var det også en kilde til stor undren for mig, at statsministeren i sidste valgkamp brugte så meget energi på at skjule, at han var det.
Jeg synes, at vi fik en flig af fortæppet væk under åbningstalen.
Vi hørte meget om, hvor meget marked der skal være, hvor meget man vil bryde ned af alt det, der truer markedskræfterne.
Men jeg undrer på, om vinden virkelig blæser i den retning, at alt skal handle om, hvad der kan betale sig, om konkurrence, om selvhævdelse, om materiel vinding.
Jeg tror det ikke.
Jeg tror, at det store flertal af danskere ønsker et stærkt fællesskab, som er det ansvarlige, velorganiserede modspil til marked og kapitalmagt.
Det er den kurs, Socialdemokratiet igennem årtier har drevet frem i det her lille hjørne af verden, og som har bidraget til mere rigdom, større tryghed, mere lighed end de fleste andre steder, som har demonstreret, at man godt kan forene et produktivt erhvervsliv med en retfærdig fordeling af chancer og goder.
Man taler om en modsætning mellem frihed og lighed.
Jeg ser ikke en sådan modsætning.
Vi ser ikke en sådan modsætning.
Vi vil ikke gøre folk ens, når de nu engang er forskellige, men vi vil være sikre på, at der er et samfund, der er stærkt nok til, at det ikke er dårlig økonomi og svag social baggrund, der beskærer det enkelte menneskes frihed.
Vi er altså uenige med dem, der mener, at markedet løser alle problemer, og vi vil ikke gå ind i en konkurrence med de borgerlige partier i jagten på lette, populære, men grundlæggende usammenhængende svar.
Vi vil fortsat kæmpe for, at samfundet har den stærke ramme, der kan sikre både dynamikken og trygheden og tage hånd om dem, der har mest behov for det.
Det kræver en stærk økonomi.
Det kræver en velfungerende offentlig sektor.
Vi ved, at der er stærke begrænsninger på, hvad vi kan, på grund af arbejdskraftstyrken.
Det vil blive langt mere dramatisk, når der skal skrives budgetter i 2004.
Sandheden er jo, at med alt det, regeringen i øvrigt har væltet ud til amter og kommuner og stillet krav om til amter og kommuner, kan man ikke foretage en så brat opbremsning, som kommuneaftalerne er udtryk for, uden at det får klare negative konsekvenser præcis for dem, man siger, man gerne vil hjælpe: de svage, de udsatte.
Det er vel i grunden også det, Kommunernes Landsforenings Venstreformand siger.
Det er en problemstilling, der i de kommende år bliver alvorligt forværret af regeringens løftebrud med hensyn til en udligningsreform.
Jeg synes, det er en grovhed over for borgmestre og kommunalbestyrelsesmedlemmer at påstå, at de ikke er bragt i en tvangssituation i forhold til at lave forringelser i mange kommuner ud over landet. Så nogle bemærkninger om skatten.
Bemærkningerne i regeringens åbningstale dækker, så vidt jeg kan bedømme, over, at regeringen stadig væk ikke ved sine levende råd om, hvor pengene skal komme fra, og i øvrigt ikke er enig om, hvordan de penge, man ikke ved, hvor skal komme fra, skal deles ud, hvis de skulle komme.
Jeg var ikke klogere, end at vi var enige om, hvad målene var for den samlede skatteudskrivning, det samlede skattetryk og den samlede nedbringelse af gælden frem til 2010.
Nu kan jeg ikke helt forstå regeringens meldinger
længere.
Dels kan jeg ikke forstå dem i lyset af hr. Jens
Rohdes og andres stadige løben herop på den her talerstol og tale om, at vi andre vil skrue skatterne mere op, end Venstre vil, for jeg har forstået, at Venstre har bekendt sig til det skattetryk, der står i 2010, at diskussionen er et spørgsmål om, hvordan vi skal indrette skattesystemet med den begrænsning.
Jeg kan heller ikke helt forstå, hvordan det går med gældsmålsætningen i øvrigt, for det var, som om statsministeren nu ville bruge sparede renter til nye udgifter eller skattelettelser, og det kan jo ikke betyde andet, end at man så begynder at slå af på kravene til at bringe gælden ned af hensyn til næste generation.
Men det må vi vel få udredt på et tidspunkt. Sagen er jo, at regeringen ikke uden at slå af på ansvarligheden i den økonomiske politik gennem mindre overskud end ellers eller ved i meget større omfang at nedskære offentlige udgifter, end man hidtil har bekendt vilje til, kan gennemføre en skattereform, der batter noget, med det skattestop, man har defineret, ikke kan gennemføre en skattereform, der batter noget på de strækninger, der er interessante: hvordan kan vi gøre det danske skattesystem mere robust over for internationaliseringen, hvordan kan vi fremme arbejdsudbuddet, som den radikale ordfører også var inde på, hvordan kan vi bringe skatten af den sidst tjente krone ned? Budskabet er meget enkelt.
Det kan kun lade sig gøre i et interessant omfang, hvis man også er indstillet på at finansiere disse lettelser i skatten på indkomst ad andre kilder, ved at bruge andre skatteformer kraftigere, ved at beskatte, som Socialdemokratiet har foreslået, værdistigninger og gevinster kraftigere, lave mere omfattende ændringer i skattesystemets indretning.
Skattestoppet er i det hele taget en mærkværdig størrelse, for det er jo blevet noget teologi, som regeringen er meget glad for, men logikken i det er meget svær at forstå for befolkningen.
En særskat på lejerne i det almennyttige boligbyggeri er ikke nogen skat, som er omfattet af skattestoppet.
Et hop opad i betalingen for at køre med kollektiv trafik på 300-400 mio. kr. er ikke noget brud på skattestoppet.
Brugerbetaling på efteruddannelse på aftenskoler er ikke noget brud på skattestoppet, nej, det er slet ikke skat.
Det er i virkeligheden kun, hvis ens ejendom skulle være så uheldig at stige i pris, at man ikke skal betale mere i skat.
Så skattestoppet er effektivt over for villaejere på nordkysten her på Sjælland, men det er ikke effektivt over for dem, der vil køre med bus, eller dem, der vil bo til leje, eller den meget, meget store del af den danske befolkning.
Skattestoppet er et mærkeligt dyr, som forhindrer fornuftige fordelingspolitisk rimelige og samfundsøkonomiske relevante omlægninger af vores skattesystem.
Så kan man i øvrigt undre sig over regeringens hele fordelingspolitik, også når man tænker på, hvad regeringen har udrettet med den lavest lønnede halvdel af arbejdsmarkedets pensionsrettigheder ved omlægningen af Den Særlige Pensionsordning, og tænker på regeringens manglende vilje til at gribe ind over for de mange milliarder, der bliver sluppet løs til nogle ganske enkelte kommuner ved salg af elværker m.v.
Jeg skal gøre nogle få afsluttende bemærkninger om boligpolitikken, uddannelsespolitikken, miljøpolitikken og sygehuspolitikken, og tiden kræver, at det bliver meget stikordspræget.
På boligområdet mener jeg, at grundproblemet er, at der bygges for lidt og bygges for dyrt.
Vi skal have nogle forpligtende aftaler med kommunerne om et større byggeomfang, især i hovedstadsområdet.
Hele regeringens indsats på området er jo netto nedskæringer, og ikke at man vil gøre mere, som man bryster sig af.
Man skærer ned på byfornyelsen, og så bruger man reelt 100 mio. kr. til nogle ungdomsboligeret, som vi i øvrigt ikke ved, hvordan skal komme op at stå.
Det er pauvert, og det er ikke noget svar på det, der er udfordringen på det danske boligmarked, hvis vi skal undgå, at det bliver stadig sværere for en ny generation at etablere sig med en bolig.
På uddannelsesområdet er Socialdemokratiet stærkt optaget af at gå ind og være medansvarlig for at videreudvikle den danske folkeskole.
Den er grundpillen i vores uddannelsessystem, den skal give barnet, den enkelte, grundlag for en alsidig udvikling.
Den skal sikre og udvikle fælles værdier, forståelse og tolerance.
De teknologiske muligheder er enorme.
Hver enkelt skal blive i stand til at udnytte dem.
Med formuleringer som »jeg skal sige det ligeud, jeg mener, at børn og unge går i skole for at lære noget, og vi skal gøre op med den udlignende skole, hvor man siger, at hvad alle ikke kan lære, skal ingen lære«, kom statsministeren i virkeligheden med nogle dumsmarte bemærkninger, der ytrede mistillid til folkeskolen, til eleverne, til lærerne og til forældrene.
Hvorfor ikke i stedet bygge lidt positivt op, notere sig de resultater, der er, nemlig at børnene er glade for at gå i skole og motiverede for at lære, og så i øvrigt tage mod en udstrakt hånd fra os andre om, at vi gerne vil sikre at skolen bliver endnu bedre til at udvikle børns faglige, sociale og personlige kompetencer?
Vores erfaringer med regeringen og folkeskoleforlig er jo ikke gode.
Det forrige har regeringen brudt, men til trods for det møder vi op til forhandlingerne med det formål at skabe et nyt bredt folkeskoleforlig, for det fortjener skolen.
Miljøet var jo ligesom kulturen så underlig fraværende i statsministerens åbningstale.
Socialdemokratiet ønsker en offensiv miljøpolitik fortsat.
Danmark skal ikke være et rigt land med en fattig natur.
Vi skal være et rigt land med en rig natur.
Det kommer ikke af sig selv.
Derfor har vi foreslået en naturreform med initiativer, der skal beskytte og bevare, initiativer, der skal skabe helt ny natur, mere skov i nærheden af byerne osv.
Samtidig vil vi sætte ind mod forureningen fra landbruget ved at stille langt mere præcise og lige så stærke krav til landbrugserhvervet som til andre erhverv.
Må jeg slutte med at sige, at vi selvfølgelig ligesom regeringen er meget optaget af, at sygehusvæsenet kommer til at fungere bedre, at ventetiderne kommer ned, og at kvaliteten kommer op, men vi er meget bekymrede over en selvgroet, uigennemtænkt privatisering af det danske sundhedsvæsen, og derfor skal jeg på Socialdemokratiets vegne fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
»For at sikre et velfungerende offentligt sygehusvæsen med fri og lige adgang pålægger Folketinget regeringen at fremsætte lovforslag, som forhindrer amterne i at privatisere offentlige sygehuse gennem salg eller udlejning af sygehusbygninger med apparatur og tekniske installationer til private og samtidig indgå aftaler om køb af sygehusydelser.
Såfremt amter vælger at sælge offentlige sygehuse, inden ovenstående lovgivning er vedtaget af Folketinget, pålægges regeringen at meddele amterne, at - salg inden for ovenstående rammer vil blive anset for sale and lease back med fuld deponeringspligt, - regeringen ikke agter at benytte reglerne for dispensation fra deponeringsreglerne med baggrund i aftalen med amterne om offentligt-privat samarbejde i forbindelse med salg af offentlige sygehuse.
Lovforslaget om forbud mod salg af offentlige sygehuse skal fremlægges og gennemføres hurtigst muligt og være gældende, indtil regeringens strukturkommission om kommuner og amter har færdiggjort sit arbejde, og en ny struktur er vedtaget af Folketinget og ført ud i livet.«