Hanne Severinsen (V), 1999-02-04:
Før vi går i gang med at ændre de videregående uddannelsers struktur, burde vi selvfølgelig starte med at spørge: Hvad er problemet?
Det lette svar ville være, at vi har
for mange institutioner, især når vi sammenligner med udlandet, men en reduktion af antallet kan vel næppe være et mål i sig selv.
Nogle vil mene, at vi har for små institutioner, men der er ikke noget bevis for, at jo større institutioner des bedre.
Jeg tror, vi kommer mere på sporet, hvis vi starter med at sætte spørgsmålstegn ved den danske tradition med at have uddannelsesinstitutioner for bestemte uddannelser isoleret fra andre.
Det indebærer en risiko for, at man lever i sin egen faglige verden, hvor virkeligheden er, at man bagefter skal ud at samarbejde med andre faggrupper.
Relativt flere og flere får en videregående uddannelse, og som udviklingen går i øjeblikket, trækkes landet skævt, og det forvrider erhvervsstrukturen på længere sigt.
Denne dobbelte opgave kan vi løse ved at styrke de regionale videregående uddannelser og stimulere deres samarbejde, så de bliver tiltrækkende og derfor søges af de unge.
Men hovedoverskriften må dog først og fremmest være: Hvordan sikrer vi os den bedste kvalitet?
Hvordan sikrer vi os, at vi står mål med udlandet?
Og hvordan sikrer vi os, at vi til stadighed fornyr og fremtidssikrer de videregående uddannelser?
Efter den daværende regerings udspil om det 21. århundredes uddannelsesstruktur sidste år kunne man frygte en debat præget af lysten til ordneleg, en lyst, der griber politikere og planlæggere, når de skal prøve at få en uddannelsesstruktur til at tage sig logisk ud.
Men et sådant forsøg på »Ordnung muss sein« er altid farligt, når man rent faktisk har en historisk betinget mangfoldighed, der i al sin ubegribelighed nu engang eksisterer.
Det var sikkert et held, at vi sidste år på grund af valget ikke fik en debat, der låste Folketinget fast.
Dermed nåede virkeligheden at komme eventuelle masterplaner i forkøbet, fordi vi nu i mellemtiden har set de mange lokale og regionale initiativer.
Man kan også sige, at på den måde var sidste års redegørelse et nyttigt slag i bolledejen, og jeg håber, at vi her i Folketinget kan blive enige om, at herefter gælder det om at få de mange blomster til at blomstre.
Jeg vil gerne rose regeringen for, at der i denne redegørelse tages udgangspunkt i disse mange lokale og regionale initiativer, og at man så i øvrigt lader snusfornuften råde og prøver at få de forhåndenværende søm til at sammentømre nogle bedre og mere spændende institutioner.
Kunsten bliver både at skabe identitet og kvalitet i uddannelserne, samtidig med at man bygger på mangfoldigheden.
Fra mig eget vestjyske område kan jeg nævne spændende initiativer som CVU Holstebro omfattende Nørre Nissum Seminarium og Socialpædagogisk Seminarium, Fysioterapeutskolen, Ergoterapeutskolen og Sygeplejeskolen - vel at mærke en amtslig institution - og eventuelt også erhvervsskolerne.
Et sådant koncept passer ikke til en fast model, f.eks. om erhvervsakademier.
Det udspringer af, at man i området føler, at nogle af de eksisterende miljøer kan berige hinanden og dermed gøre uddannelserne mere attraktive og skabe et bedre læremiljø, især hvis man sammenkobler det med indhøstning af erfaringer i den omgivende virkelighed, dvs. en opgradering af uddannelserne ved, med et dårligt udtryk, at gøre dem udviklingsorienterede - måske vi skal finde et bedre ord.
Jeg kan også nævne Handels- og Ingeniørhøjskolen i Herning, der satser på et meget erhvervsorienteret studiemiljø, der samarbejder med det omgivende erhvervslivs forskning.
Alt i alt er der mange steder i landet iværksat regionale og lokale initiativer.
Og vi har fået nogle medspillere, som vi ikke ville have fået, hvis vi havde startet med at dele landet op i regioner og havde lavet en masterplan for, hvordan udbudet skulle se ud, og hvem der skulle arbejde sammen. Jeg håber, at debatten i dag betyder, at vi nu pejler os ind på nogle målsætninger og nogle signaler om den videre udvikling.
I Venstre mener vi, at man bliver nødt til at gå utraditionelle veje, når man skal forene højere kvalitet med decentral udvikling.
Vi tror, at det er konstruktivt at udnytte den positive ånd, som frivillige strategiske alliancer og incitamenter fører med sig.
Dér, hvor det kræver mere end et samvirke, f.eks. en egentlig fusion, bør vi kortlægge behovet for en lovgivning.
Vi ønsker studie- og læremiljøer, der ikke er for snævre.
Omvendt vil vi ikke have sammenlægninger for sammenlægningernes egen skyld, og vi vil heller ikke have tværfaglighed uden faglig kerne og identitet.
Vi deler ønsket om en opgradering af mange uddannelser, men det skal være en opgradering, der uddyber faget, ikke en snobben opad.
For sygeplejersker er det ikke mere lægeteori, men at drage nytte af praktisk erfaring om sygepleje.
For dansklærere er det ikke litteraturteori, men forskningsresultater om læselæringsprocesser.
Vi vil gerne være med til bedre muligheder for merit.
Unge skal ikke bruge kræfter på dobbeltuddannelser, hvis de kan bære deres hidtil opnåede kvalifikationer videre i andre forløb.
Men i hele meritdiskussionen må vi ikke glemme, at det er vigtigt at lette mulighederne for international merit.
Uddannelserne skal bevare deres identitet, samtidig med at der er plads til forskellige studieordninger.
Vi er stærkt imod en tankegang, der gør alting til forskole for næste trin
på uddannelsesstigen.
Vi vil ikke monopolisere udbudet af uddannelser.
Der må gerne være alternative tilgangsvinkler, f.eks. til de nye journalistuddannelser.
Omvendt må vi sikre os imod underlødige udbud og rydde op i titelforvirringen, og jeg vil anbefale, at ministerierne sender en løsning af det her dilemma i en gerne hurtigt arbejdende tænkeboks og gerne i forbindelse med det planlagte evalueringsinstitut.
om forskningsbaseret undervisning og bachelorbegrebet.
På Folketingets Uddannelse- og Forskningsudvalgsudvalgs høring forleden dag om forskningsbaseret undervisning fik vi en alsidig belysning af emnet.
For mit eget vedkommende var et par foreløbige konklusioner, at kvaliteten af den leverede undervisning betyder alt for lidt for karrieremulighederne på universiteterne, og at det afgørende ikke er, hvor stor en del af tiden den enkelte bruger på forskning.
Det, der betyder noget, er, om uddannelserne som helhed er forskningsbaserede, og at der er et studiemiljø, som gør, at man kommer i berøring med »det akademiske vingesus«, som det blev sagt.
Den nuværende universitetsbachelor har været i krise, siden den blev indført.
Universiteterne har gjort den til første del af kandidatuddannelsen.
Dens chance, måske den sidste, bliver, at universiteterne får udviklet et afrundet forløb, eventuelt kombineret med praktikordningen.
Skal vi i stedet give bachelortitlen til dem, der så hedt begærer den?
Hvis der er et reelt problem for de mellemlange uddannelser om anerkendelse i udlandet, er det i orden at indføre begrebet professionsbachelor netop for at præcisere, at her er ikke tale om en universitetsuddannelse, men om en ligeværdig uddannelse, blot med andre kvaliteter.
En professionsbachelortitel må ikke udvikle sig til at blive en åben ladeport mod universiteterne.
Og jeg vil stærkt advare imod for megen signalforvirring; vi taler stadig om gode, veldefinerede professioner som lærere og sygeplejersker. Det var ikke særlig klogt, at Undervisningsministeriet valgte at sende et forslag om Danmarks Pædagogiske Universitet på gaden i sidste uge.
For det første vil vi i Venstre ikke være med til at oprette nye regionale institutioner i 4-6 centre, som skal have monopol på efteruddannelsen, men som jeg hørte hr. Hans Peter Baadsgaard, var der jo også allerede en opblødning på vej.
Det kan være en god idé, at seminarierne selv laver netværk for at løse disse opgaver og eventuelt indgår i samarbejde med pædagogseminarier og andre regionale institutioner.
Vi vil heller ikke uden videre være med til noget, der risikerer at være Danmarks Lærerhøjskole i en ny forklædning, selv om man så kalder det Danmarks Pædagogiske Universitet.
Det er da muligt, at der er brug for et pædagogisk forskningsnetværk på landsplan; det vil vi ikke afvise.
Men vi må tage udgangspunkt i, at megen vigtig forskning allerede i dag foregår rundt omkring på vores universiteter.
Hvad ville f.eks. læseforskningen i dag være uden Carsten Elbros udmærkede arbejde på Københavns Universitet?
Der bør være frihed til at byde på de forskellige forskningsopgaver fra danske såvel som udenlandske universitetsmiljøer.
Afslutningsvis vil jeg konkludere, at meget tyder på, at CVU-modellen er den mest anvendelige, hvad enten man taler om horisontalt eller vertikalt samarbejde.
Det konkrete indhold må i høj grad også afhænge af det udbud, der allerede er i regionerne.
Her synes vi, regeringen helt har glemt AMU.
Alle de nye centre bør vi også tilskynde til at deltage i murstensløse netværk med henblik på at få flere og bedre efteruddannelsesudbud, f.eks. åben uddannelse og uddannelse til diplom og master.
Af hensyn til sagen er det vigtigt, at vi i de kommende år understreger, at dette her ikke handler om, at vi skal sidde i Folketinget eller i nogle styrende organer i Undervisnings- eller Forskningsministeriet og slås om, hvilke byer der skal have hvilke uddannelser.
Det handler om kvalitetsudvikling, der ændrer de unges søgemønster, for de unge søger fornuftigvis de gode uddannelser.
Derfor skal vi styrke regionernes arbejde med at gøre det, de allerede har, bedre, og give dem nogle værktøjer.
Vi må undgå, at den nødvendige samtænkning af en broget uddannelsesstruktur fører til unødig teoretisering og akademisering, og vi skal huske på, at det, vi navnlig vil få brug for, er flere unge med en solid erhvervsuddannelse og med mulighed for senere supplering, hvis de ønsker at skifte til en mere teoretisk løbebane.
Det gælder om at finde balancen mellem det solide og det fleksible, og jeg håber, at vi efter debatten i dag nu får fokus på kvalitet mere end på struktur.