Anders Fogh Rasmussen (V), 2004-03-31:
Man kan roligt sige, at regeringen ved gentagne lejligheder har haft mulighed for her i Folketinget at redegøre meget udførligt for baggrunden og grundlaget for den danske beslutning i marts sidste år om at deltage i den militære indsats i Irak.
Vi har haft ganske mange debatter om det, vi har haft
tre beslutningsforslag om forlængelse af indsatsen i Irak, vi har haft forespørgselsdebatten om Irak den 20. november sidste år, og oven i det har vi så haft adskillige hundrede spørgsmål fra Folketingets medlemmer, som vi også beredvilligt har besvaret.
Jeg nævner dette, fordi regeringens besvarelse i dag i vidt omfang vil være en gentagelse af det, der allerede tidligere er blevet sagt.
Vi har simpelt hen ikke mulighed for at tilføje noget nyt.
Lad mig herefter gøre det klart, hvorfor grundlaget for beslutningen for at deltage i Irak var i orden, og hvorfor beslutningen var rigtig.
For det første: Regeringen støttede den militære aktion mod Irak på grund af landets manglende samarbejde med FN.
Regeringens begrundelse for at deltage fremgår klart og tydeligt af det beslutningsforslag, der hedder B 118 fra marts sidste år.
Den centrale begrundelse var, at Saddam Hussein ikke ville benytte sig af den sidste chance, som et enigt Sikkerhedsråd havde givet ham til at samarbejde øjeblikkeligt, aktivt og betingelsesløst med FN.
Det, vi alle ved, er, at Irak tidligere havde fremstillet og også havde anvendt masseødelæggelsesvåben.
Det irakiske regime ville ikke redegøre for, hvad der var blevet af de våben, som det tidligere selv havde erkendt at være i besiddelse af, og den adfærd skabte naturligvis betydelig usikkerhed i regionen og usikkerhed internationalt.
Kun gennem Saddam Husseins aktive samarbejde ville usikkerheden om Iraks masseødelæggelsesvåben kunne fjernes, og derfor var samarbejdet selvfølgelig helt centralt.
Det ville han ikke.
For det andet: Det var ikke kun den danske regering, der påstod, at Iraks manglende samarbejde med FN og risikoen for spredning af masseødelæggelsesvåben udgjorde en trussel mod international fred og sikkerhed.
Det havde FN's Sikkerhedsråd slået fast i november 2002 i den resolution, der har nummer 1441, og det havde FN's Sikkerhedsråd gjort i enstemmighed.
For det tredje: Regeringen byggede sin beslutning om at deltage i Irakkrigen på åbne kilder.
Vi baserede os på de samme åbne kilder, som var til rådighed for Folketinget, først og fremmest Sikkerhedsrådets resolutioner og de redegørelser, som FN's våbeninspektører løbende gav til FN's Sikkerhedsråd. Vi modtog naturligvis også løbende oplysninger fra andre kilder, herunder fra Forsvarets Efterretningstjeneste.
Jeg vil imidlertid gerne endnu en gang slå fast, at de oplysninger, vi fik fra efterretningstjenester, ikke gav os grundlag for at betvivle Sikkerhedsrådets vurdering af truslen fra Iraks manglende samarbejde og spredning af masseødelæggelsesvåben.
Det var således i perioden frem til Irakkrigen Forsvarets Efterretningstjenestes vurdering, at Irak sandsynligvis rådede over biologiske og kemiske våben.
For det fjerde: Den militæraktion mod Irak var forankret i FN.
Sikkerhedsrådet havde med resolutionerne 678, 687 og senere resolutioner bemyndiget magtanvendelse med henblik på at afvæbne Irak.
Det var der bred enighed om i Folketinget tilbage i 1998, og den bemyndigelse stod stadig ved magt, da den militære aktion fandt sted.
Her vil jeg blot minde om, at et bredt flertal i Folketinget i 1998 og 1999 godkendte dansk deltagelse i den militære aktion i Kosovo.
Det skete som bekendt uden et egentligt mandat fra FN's Sikkerhedsråd.
Lad mig så endelig for det femte slå fast, at det, at der ikke er fundet masseødelæggelsesvåben i Irak, betyder ikke, at regeringens grundlag for at deltage i Irak har været fejlagtigt.
Den danske beslutning var jo netop ikke baseret på sikre beviser på Saddam Husseins beholdninger af masseødelæggelsesvåben.
Den var baseret på det manglende samarbejde med FN, et manglende samarbejde, som skabte en grundlæggende og uacceptabel usikkerhed.
Det må have en konsekvens.
Nu er tiden så kommet til at se fremad, til at forholde os til udfordringerne i Irak, som de er i dag, og tiden er også til at glæde sig over de positive ting, som indsatsen har medført:
I dag er Saddam Husseins regime væk.
Verden er befriet for en aggressiv tyran.
Et frit, uafhængigt og demokratisk Irak er under hastig etablering trods hensynsløse terroristers forsøg på at afspore processen med blodige voldshandlinger.
Genopbygningen af Irak er i fuld gang.
Vand- og energiforsyningen er genoprettet, skoler fungerer, børn bliver vaccineret, der er en fri presse, og man kan tale frit.
Suveræniteten vil blive overdraget til irakerne den 1. juli i år, og den 8. marts blev en midlertidig irakisk grundlov undertegnet, en grundlov, som må betegnes som en af de mest demokratiske og liberale i Mellemøsten.
Regeringen støtter en styrket FN-rolle i Irak, herunder vedtagelsen af en ny sikkerhedsforskriftresolution, der etablerer grundlaget for FN's tilstedeværelse i Irak efter den 30. juni i år.
Så grundlaget for beslutningen var i orden, og den var rigtig.
Kendsgerningen er, at kritikerne ikke havde noget troværdigt alternativ og ikke har noget troværdigt alternativ.
Vi kunne ikke blive ved med at give en tyran som Saddam Hussein mere tid.
Der måtte trækkes en grænse.
Jeg har ikke hørt om nogen, der ønsker Saddam Hussein tilbage.
Derfor er diskussionen om krigsgrundlaget først og fremmest
et udtryk for venstrefløjens frustration over ikke selv at have noget realistisk bud på håndteringen af det 21. århundredes trusler.
Venstrefløjen havde ikke, og venstrefløjen har ikke noget realistisk bud på, hvordan man skulle have skaffet sig af med Saddam Hussein.
Man må stille venstrefløjen det spørgsmål: Ville venstrefløjen gerne have beholdt Saddam Hussein ved magten i Bagdad?
Jeg går ud fra, at venstrefløjens svar er nej.
Men det, man bare kan konstatere, er, at havde vi fulgt venstrefløjens råd om ingenting at gøre, så ville Saddam Hussein den dag i dag sidde ved magten i Bagdad og undertrykke og pine og plage sit folk.
Det er som om, det er i hvert fald det indtryk, man får, at for venstrefløjen er den enkelte irakers frihed mindre vigtig end politisk polemik om grundlaget for krigen mod Saddam Hussein. Befrielsen af Irak har skabt håb i den irakiske befolkning.
Der er optimisme at spore.
Der er til trods for terroren skabt et langsigtet perspektiv om demokrati og selvbestemmelse i Mellemøsten.
Det er der grund til at glæde sig over, og det er der grund til at bakke aktivt op omkring.