Søren Søndergaard (EL), 2001-04-17:
Den ligestillingspolitiske målsætning i ministerens redegørelse klinger jo både smukt og rigtigt.
Citatet »Ligestilling er en forudsætning for at bevare og udvikle det danske velfærdssamfund og demokrati« er jo utvivlsomt en korrekt målsætning. Ligestilling mellem kønnene i betydningen lige værd og lige muligheder er også det grundlag, som Enhedslisten ser som en forudsætning for, at samfundet skal kunne udvikle sig i en retning, hvor solidaritet, tryghed og lighed bliver sat i centrum.
Med dette sagt kan det så samtidig konstateres, at de fremskridt, som vi i Danmark opnåede gennem de kvindepolitiske bevægelser og kvindepolitiske kampe i 1970'erne, nu trænger til en ordentlig opfølgning.
Der blev vundet vigtige sejre som f.eks. udbygningen af børnepasningsordningerne, der gjorde det muligt for kvinder at uddanne sig i større omfang, deltage på arbejdsmarkedet og opnå økonomisk uafhængighed, og f.eks. den fri abort gav kvinderne muligheden eller retten til at bestemme over deres egen krop.
Men at ændre på de politiske og sociale magtstrukturer, hvoraf det generelle kvindesyn udspringer, har jo vist sig at være en meget længere og meget sejere kamp
, og i de tendenser, som har præget det sidste årtis samfundsudvikling,
har manglerne i reel ligestilling på mange måder levet en skyggetilværelse i såvel offentlighed som i politik.
Som det også bemærkes i redegørelsens indledning: Hvordan skal man diskutere en problemstilling, som mange tror for længst er løst?
Diskriminationen er fortsat på en række områder.
Hvad angår ligeløn, som jo formelt blev vedtaget for snart 25 år tilbage, er det en sørgelig sandhed, at svælget mellem kvinders og mænds løn er blevet stadig større.
Jeg skal ikke gentage den triste statistik, der nævnes i redegørelsen, men det er jo klart, at den ulige løn har sociale og økonomiske konsekvenser for de vilkår, som folk lever under.
Men Enhedslisten tror ikke, at den væsentligste årsag til uligelønnen er »manglende viden og forældede traditioner hos alle involverede«, som det nævnes i redegørelsen, men snarere den udvikling, som gør, at markedskræfterne får større og større spillerum.
Det kan ikke være ukendt for nogen, at den nyliberalistiske politik, som Danmark er slået ind på bl.a. via medlemskabet af EU og den økonomiske tilpasning til ØMU'en, har betydet en tiltagende underminering af velfærdssamfundet med offentlige nedskæringer og privatiseringer i sektorer, hvor specielt kvinder udgør arbejdskraften.
Angrebene på den offentlige sektor rammer kvinder tredobbelt: De er ansat i den, de er brugere af den, og ydermere er det kvinderne, der tager over, når velfærdsgoder som børnepasning og ældreforsorg forringes.
Og i de nye lønsystemer med individuel løndannelse er det oftest kvinderne, som trækker det korteste strå.
Kort sagt er der en undervurdering af værdien af og arbejdsforholdene på langt de fleste af de områder, der typisk bestrides af kvinder.
Her er der ikke bare tale om et behov for holdningsændringer, men om en bevidst indsats ikke mindst fra politisk hold om at f.eks. omsorgssektoren er lige så nødvendig for samfundets kredsløb som andre sektorer.
Det er klart, at en sådan bevidst indsats selvfølgelig også kan fremmes af en aktivitet og en kamp for de folk, der arbejder inden for de områder.
I redegørelsen fremhæves betydningen for vort samfund af at fastholde så mange arbejdstagere som muligt på arbejdsmarkedet set i lyset af den økonomiske vækstfilosofi, som de markedsøkonomiske kræfter er baseret på, og kvinderne er en umistelig del af arbejdsstyrken.
Samtidig er de også den del af menneskeheden, der primært står for reproduktion af arbejdsstyrken på længere sigt.
Ligestillingens vanskeligste balancekunst er derfor at finde en måde, hvorpå omsorgen for den kommende generation og herunder familielivet kan kombineres med arbejdslivet, ideelt set uden at kvinder taber arbejdsmæssigt terræn, og uden at det betyder et økonomisk tab i de perioder, hvor de fleste kvinder vil opleve, at de må stå for reproduktionen.
Redegørelsen gør derfor også en del ud af, at der skal findes måder, hvorpå de øgede krav i arbejdslivet skal kunne kombineres med et familieliv, bl.a. ved hjælp af orlovsordningerne, der gerne skulle have en mere ligelig kønsfordeling blandt brugerne.
Men for nylig synes jeg, at der fra ligestillingsministerens side lød en advarsel til kvinderne mod at bruge børnepasningsorloven med argumentet om, at kvindernes brug af denne bl.a. var årsag til ulighederne på arbejdsmarkedet.
Enhedslisten har gang på gang påpeget, at der er brug
for forbedringer af børnepasningsorloven for at give familierne det reelle valg.
Vi finder, det er skandaløst, at orlovsydelsen kun udgør 60 pct. af de maksimale dagpenge.
Den skal som minimum op på fulde dagpenge, og de faglige organisationer og klubber må gennem overenskomsterne kæmpe for, at arbejdsgiverne supplerer op til fuld løn. Så vil der i det mindste være de økonomiske forudsætninger for, at flere mænd vil benytte sig af ordningen.
For en afskaffelse af børnepasningsorloven, eller en de facto-afskaffelse ved at den bliver brugt mindre, vil ikke føre til mere ligestilling, tværtimod.
Tusinder af familier står med et pasningsproblem, når barselsorloven er færdig.
Der er 7.000 børn på venteliste til institution, og sandsynligheden er overmåde stor for, at det er kvinderne, der siger deres ringere betalte job op for at løse pasningsproblemet.
Så har ligestillingen og de lige muligheder på arbejdsmarkedet kontra familien taget ét skridt
frem, men to store skridt tilbage
Et af de områder, hvor vi finder, at den fremlagte redegørelse er meget svag, er, når det gælder de etniske minoriteter.
Kvinderne blandt etniske minoriteter er jo ofte udsat for en dobbelt diskrimination, dels som kvinder og dels som tilhørende et etnisk mindretal.
Samtidig må mange kvinder fra de etniske minoriteter kæmpe med reaktionære familietraditioner, som ikke skyldes en bestemt kultur, men et bestemt trin i den udvikling, man har gennemgået.
Interessant nok har mange af de samme træk også eksisteret i den danske kultur, hvis man bare går relativt få år tilbage.
Det kan der være mange konkrete udtryk for, bl.a. at sikre støtten til de krisecentre, som eksisterer, og sikre, at der i kommunerne er de fornødne ressourcer til at støtte f.eks. de etniske minoriteters unge piger, som ønsker at gøre op med de reaktionære familietraditioner, de kommer fra.
Netop dette er noget, som vil være meget mere værd end gennem lovgivning at forsøge at diktere, hvem der må gifte sig med hvem og samtidig have lov til at bo i Danmark.
Det er jo et forsøg, som regeringen har kastet sig ud i, men som efter vores opfattelse allerede på nuværende tidspunkt har vist sig ikke at have nogen virkning.
Derfor er det ærgerligt, at netop den mulighed for at give en konkret håndsrækning til de kvinder blandt etniske minoriteter, som ønsker at bekæmpe de reaktionære traditioner, ikke er mere tydeligt med i denne redegørelse fra ligestillingsministeren. Men ellers er der mange gode elementer i de initiativer for år 2001, som redegørelsen fremlægger, og alle de elementer, som er i overensstemmelse med de grundsynspunkter, jeg bl.a. her har givet udtryk for, vil Enhedslisten naturligvis støtte.