Karen Jespersen (V), 1999-10-28:
Der har været stillet nogle spørgsmål og i hvert fald ét meget konkret spørgsmål fra fru Annie Lunde Hansen om de penge, de ældre har tilovers, når de har betalt de faste ydelser på plejehjem.
Der har været beretninger om nogle meget store forskelle, som jeg også synes lyder uholdbare.
Nu er det jo sådan, at de forskelle også dækker over - i hvert fald i mange tilfælde - at man får ret forskellige ydelser, altså at man bor ret forskelligt, og det var den afvejning, vi sad med, da vi lavede lovgivningen.
Det kan jo forekomme urimeligt, at en, der bor på et af de gamle plejehjem med meget små værelser uden bad og toilet i forbindelse med værelset, skal betale det samme, som den, der har en 2-værelses moderne lejlighed med bad og toilet og køkken, så en del af forklaringen på forskellene er jo altså, at der er en meget markant forskel i boligstandarden, og det er der taget højde for.
Der er også sådan noget som madens kvalitet, og så kan man diskutere, om det er rimeligt eller ikke.
Men det afspejler faktisk nogle reelle forskelle, i hvert fald et stykke hen ad vejen.
Men for lige at starte med at få et overblik over situationen, har jeg bedt Kommunernes Landsforening om at give mig en redegørelse for den praksis, der er for betaling, hvad der bliver betalt for, og hvad der er grunden til de forskelle, vi ser.
Men tilsyneladende er det sådan, at for dem, der bor i de moderne plejeboliger, er der ikke de samme problemer. Her bliver tingene også regnet ud på en lidt anden måde, simpelt hen fordi udgangspunktet er et andet, altså den almene boliglov, så her kunne det også være meget rart at finde ud af: Er det et problem, der specifikt knytter sig til de gamle plejehjem, og forsvinder det, når de forhåbentlig om ikke alt for mange år kommer over i den almene boligsektor? Så har der jo været en debat om betaling for hjemmehjælp, og der er en række partier, der står bag et forslag til vedtagelse.
Baggrunden for den debat er jo den aftale, som regeringen indgik med kommunerne i foråret, og hvor en del af aftalen er, at regeringen skal arbejde for at fremme en betaling for hjemmehjælp, der er afhængig af indkomst og formue hos dem, der får hjemmehjælpen; altså en indtægtsgradueret betaling ud fra den forestilling, at nogle har bedre råd til at betale end andre.
Når regeringen indgik den aftale med kommunerne, hang det jo sammen med, at vi konstant har et dilemma med at få de forventninger og de behov, der er hos borgerne, til at hænge sammen med de midler, vi rent faktisk har.
Det er meget vigtigt for regeringen at tilgodese borgernes forventninger og især behov så godt som muligt, samtidig med at vi sikrer en fortsat opretning af dansk økonomi og først og fremmest får betalt af på den gæld, vi stadig slæber rundt med.
Derfor kommer man en gang imellem med nogle forslag, som tager sigte på at sørge for den genopretning, samtidig med at man kan yde en ordentlig service til borgerne, og det er selvfølgelig altid besværligt.
Vi havde regnet med, at det ville være muligt at finde et flertal i Folketinget for et sådant forslag.
Men vi kunne jo ikke vide os sikre, og derfor står der også i aftalen, at regeringen lover kommunerne, at vi vil arbejde for at undersøge, om der er et sådant flertal.
Jeg håber selvfølgelig, at det er en enlig svale, men jeg synes ikke, det lover så godt for den økonomiske ansvarlighed, og det gør mig ærlig talt noget trist til mode, fordi det jo i den sidste ende altid bliver de svageste, der kommer til at betale.
Når økonomien ikke hænger sammen, er det ikke dem med store formuer og store indkomster, der kommer til at betale; nej, så er det dem, der ikke får den hjælp, de skulle have. Og det kan blive en del af prisen for, at jeg nu må konstatere, at der altså ikke er et flertal for det forslag, og derfor agter regeringen heller ikke at fremsætte et sådant forslag.