Bruno Jerup (EL), 1998-02-04:
Enhedslisten har ved adskillige lejligheder i dette Folketing givet udtryk for, at vi synes, det skulle være lettere at adoptere.
Samfundet stiller en række urimelige hindringer i vejen, som langt overstiger det, der er nødvendigt for at tilgodese barnets tarv, og som også langt overstiger, hvad vi normalt forventer af forældre i øvrigt i det danske samfund.
Det er derfor interessant at se, hvilke nye tanker der ligger i ministerens lovforslag.
Forslaget lægger op til, at en godkendelse skal foregå i tre faser.
Den første fase er, at man skal overholde en række veldefinerede formelle krav.
Det synes vi sådan set er i orden, men vi går naturligvis ud fra, at der ikke i denne første fase opstilles diskriminerende formelle krav.
Denne fase, kan man sige, er måske ikke så forskellig fra, hvad der foregår i dag, men under alle omstændigheder er det en noget omfattende diskussion, hvad der skal indgå i denne første fase. En væsentlig ændring er, at der som anden fase lægges op til et obligatorisk kursus, som blandt andet skal være med til at afklare for det enkelte par, om adoption er en relevant løsning for de pågældende.
Den tanke støtter vi, og i øvrigt er det sådan, at det allerede i dag er almindeligt, at par, der adopterer, går på kurser i forbindelse med adoptionsforløbet.
Endelig er der en tredje fase, som i virkeligheden er en fastholdelse af den nuværende fase, hvor man har et adoptionssamråd i amterne.
Der står i fremsættelsestalen og i bemærkningerne, at det videre forløb i fase tre skal være mere lempeligt, så der kun i ekstraordinære sager bliver tale om afslag.
Jeg synes, den væsentlige diskussion er, hvorvidt den nye tretrinsmodel faktisk bliver en lettelse, eller det bare bliver endnu værre. Et af problemerne er, at de lokale adoptionssamråds indstillinger kan være meget forskellige fra amt til amt.
Statsamterne, som forestår de normale forundersøgelser, har foreslået, at de overtager opgaven.
Jeg synes faktisk, at man seriøst skal overveje, om statsamterne skal overtage den tredje fase.
Ud over disse tre faser er der en ankemulighed.
Jeg vil foreslå, at man i stedet vælger at gøre den tredje fase til en praktisk rent administrativ fase og så indfører en landsankemulighed.
Der står i bemærkningerne, at når en adoptionsansøger har gennemgået fase ét og fase to med de formelle krav samt det obligatoriske kursus, skal der kun helt undtagelsesvis kunne gives afslag til ansøgere.
Undtagelsesvis må vel betyde, at vi snakker om 1 pct. eller mindre, der skal afvises, men i flere amter, bl.a. i Århus Amt, Københavns Amt, Nordjyllands Amt og et par stykker til, ligger de typiske afvisningsprocenter mellem 17 og 20 og nogle gange højere.
Hvis der årligt skal frasorteres i størrelsesordenen 1 pct. via de amtslige adoptionssamråd, betyder det, at de 17 adoptionssamråd skal frasortere 10-15 ansøgere om året, og det er efter vores opfattelse en fuldstændig proportionsforvrængning i forhold til dette organ, medmindre realiteten bliver en helt anden, så den nye trefasemodel gør det endnu værre for adoptanterne.
I disse få tilfælde skal de henvise sagen til et landsdækkende ankenævn.
Om det så skal være det nuværende Adoptionsnævn, er en særskilt diskussion, men der skal være en eller anden form for landsdækkende ankenævn, som så skal behandle ca. 15 sager årligt efter den model, som jeg skitserede. Der lægges også op til mere lempelige forhold, så forældrene selv må bestemme, om et konkret barn er egnet.
I dag kan adoptionssamrådene afvise et barn, efter at det er matchet til forældrene.
Vi synes også, det er godt, at der bliver lempet på det.
Det bliver også mere lempeligt med hensyn til aldersbestemmelserne i forbindelse med adoption af større børn, som det kan være vanskeligt at finde adoptanter til.
Det synes vi også er fornuftigt.
Adoptanternes vurdering af egne ressourcer bør tillægges større betydning, og i den model, som jeg har skitseret ovenfor, går det naturligt ind.
Vi vil desuden fremhæve nogle af de økonomiske problemer.
Her har vi ved andre lejligheder foreslået, at der skal være mulighed for en økonomisk dækning i forbindelse med hjemtagningen, altså en slags hjemtagningsorlov, som er et meget vigtigt punkt, og der er også diskussionen om kurset, som andre har nævnt.
Desuden er vi i spørgsmålet om at etablere en god familie af den opfattelse, at det både skal kunne lade sig gøre for enlige kvinder og mænd og for to kvinder og to mænd.
I den udstrækning donorlandene accepterer dette, bør Danmark også give disse grupper mulighed for at komme i betragtning, og vi læser også forslaget på den måde, at der ikke bliver lagt hindringer i vejen for dette.
Der er altså nogle positive elementer i lovforslaget, men desværre er der et afgørende punkt, som ikke er løst tilfredsstillende, og det er den tredje fase i godkendelsesproceduren, som vi frygter blot bliver en fortsættelse af den nuværende procedure.
Dermed kan det reelt føre til en stramning og ikke følge den intention, som ligger i bemærkningerne.