Keld Albrechtsen (EL), 1998-06-25:
Statsministeren sagde i sin indledende tale en del pæne ord om velfærd og solidaritet, og det var selvfølgelig rart nok at høre på; men hvad var det afgørende signal i statsministerens tale?
Det var et signal, som jeg godt nok synes kan give anledning til bekymring.
Det var nemlig et signal om, at statsministeren på trods af den opførsel, de borgerlige partier har udvist i forbindelse med pinsepakken, til efteråret ønskede opnå et samarbejde hen over midten med de borgerlige partier.
Det er jo sådan, at de ting, som er blevet vedtaget i det forløbne år, og som har været gode, er faktisk uden undtagelse vedtaget sammen med Enhedslisten.
Derimod er der vedtaget den ene jammerlighed og dårligdom efter den anden i et samarbejde mellem regeringen og de borgerlige.
Jeg vil om lidt komme lidt nærmere ind på denne liste.
Derfor vil vores hovedsignal i dag til regeringen være: Lad dog være med at indlede et sådant samarbejde med de borgerlige i den nye folketingssamling.
Hvad skulle det føre til andet end nedskæringer, sociale forringelser og uddeling af pengene fra statskassen til de bedst stillede i Danmark?
Vi ved jo, det er de borgerliges krav, og de er blevet totalt hæmningsløse efterhånden.
Vi har jo oplevet, hvordan de har ført sig frem i forbindelse med disse forhandlinger, og det er da mærkeligt, at statsministeren på den baggrund og efter en sådan opførsel, der i og for sig går et ganske pænt stykke ud over grænsen for det anstændige, ønsker at indlede et nyt samarbejde med disse partier.
I Enhedslisten har vi det princip, at vi stemmer for enhver forbedring og imod enhver forringelse, og det princip betyder naturligvis ganske enkelt, at vi stemmer for pinsepakken, der jo er en klar forbedring, som peger i den rigtige retning.
Men princippet har altså også betydet, at vi i en række tilfælde i løbet af dette forår har måttet stemme imod regeringens politik, for regeringen har jo i alt for mange tilfælde valgt at føre borgerlig politik sammen med den borgerlige side af salen.
Pinsepakken kan desværre ikke overskygge det faktum, at en meget stor del af regeringens politik også siden folketingsvalget den 11. marts er gået i den forkerte retning.
Det samlede billede er, at regeringen her i foråret - når vi lige ser bort fra pinsepakken - generelt har bevæget sig imod højre. Man kunne sige, at med pinsepakken sker der et brud med den politik, som der generelt har været ført, og det er selvfølgelig også årsagen til, at de borgerlige partier er så gennemgribende utilfredse, som de nu er.
Regeringen har efterladt sig et meget betydeligt synderegister over sager, man har samarbejdet med de borgerlige om, og jeg vil nævne nogle af de vigtigste her.
Vi oplevede, hvordan regeringen på et fuldstændig usagligt grundlag greb ind i storkonflikten, og i realiteten dermed afskaffede den såkaldte danske model med forhandlinger og ret til faglige konflikter.
Der var intet livstruende i konflikten, og der var intet, der kunne begrunde et politisk indgreb i konfliktretten; men regeringen greb ind, fordi arbejdsgiverne var ved at tabe konflikten.
I stedet for en forhandlingsløsning med en uges ekstra ferie, fik vi et tvangsindgreb, hvor man fodrer hunden med dens egen hale.
I stedet for at lade arbejdsgiverne betale af deres kæmpeoverskud, gennemførte man nogle tvivlsomme forbedringer, som måske ser gode nok ud på papiret, men i virkeligheden betales af lønmodtagerne selv.
Det bliver meget svært i fremtiden at udvikle et fagligt demokrati og en livskraftig fagbevægelse her i Danmark, når man på den måde sætter det faglige demokrati ud af spillet og i så åbenlys grad uden nogen form for saglig begrundelse.
Et andet punkt er selvfølgelig debatten om Amsterdamtraktaten, hvor regeringspartierne strøede om sig med løfter for at få et ja ved folkeafstemningen.
Det er et mønster, vi har set forud for hver eneste folkeafstemning, at jasiden har strøet om sig med løfter, som aldrig er blevet indfriet, og som formentlig heller ikke vil blive det denne gang. Man har lovet vælgerne, at nu vil tempoet i EU blive sat ned, og der vil ikke blive mere union; man vil tværtimod have et forstærket nærhedsprincip, åbenhed og en masse fine ting.
Men hvad er realiteterne indtil nu?
Kendsgerningerne er efter topmødet i Cardiff, at unionstoget trods alle statsministerens løfter uanfægtet kører videre i højt tempo.
Kendsgerningerne er, at der venter en ny regeringskonference om et år eller to med nye unionsskridt, mere magt til de store lande på de smås bekostning og mere magt til Unionen på Folketingets bekostning på dagsordenen.
Desværre har vi fået bekræftet under debatten i dag, at Socialdemokratiet endnu ikke har forstået betydningen af, at sådanne skridt nødvendigvis må sendes til folkeafstemning, nødvendigvis må forelægges vælgerne til godkendelse, hvis man overhovedet skulle drømme om at gennemføre sådanne ting.
Det er en stor skuffelse for mig at opleve denne udskridning i den socialdemokratiske politik, og især var jeg naturligvis skuffet over hr. Jacob Bukstis svar, fordi hr. Jacob Buksti jo på mange måder grundlæggende er et fornuftigt menneske.
Det er især en stor skuffelse for mig, fordi jeg kan
huske, at i sin tid i 1986, hvor jeg havde den ære at repræsentere VS her i Folketinget, var der enighed mellem venstrefløjen og Socialdemokratiet om, at hvis der skal ske væsentlige ændringer i Danmarks tilknytning til EF, kan det naturligvis ikke ske, uden at man spørger befolkningen ved en folkeafstemning.
Dengang var der ikke underlige juridiske bortforklaringer og underlige svævende begreber om suverænitetsafgivelse osv. osv., som man på listig vis forsøgte at skubbe foran sig for at slippe uden om en folkeafstemning.
Nej, der var orden i tingene i et samarbejde mellem Socialdemokratiet og venstrefløjen.
Det samarbejde har man desværre siden forladt, både på dette punkt og desværre også på mange andre punkter.
Men vi vil holde fast i denne sag, og vi tror ikke, det vil kunne lykkes for Socialdemokratiet at opretholde den grundlæggende dybt udemokratiske position, man nu har lagt sig fast på.
Når vi ser tilbage på året, som er gået, skal vi da også huske, at for godt og vel et års tid siden var statsministeren stadig ikke indstillet på at love en folkeafstemning om Amsterdamtraktaten.
Men han gav faktisk løftet om den folkeafstemning, inden der forelå en juridisk redegørelse, og inden det var afgjort, om der var tale om suverænitetsafgivelse eller ej.
Derfor er skredet i Socialdemokratiets demokratiske holdning til dette spørgsmål altså sket inden for de seneste ganske få måneder, og jeg håber naturligvis, det kan rettes op igen.
Kendsgerningen er også, at regeringen her til efteråret agter at indgå en aftale mellem Danmark og EU's nye centralbank i Frankfurt om kronens snævre tilknytning til den fælles mønt, euroen.
Det bliver en aftale, der i realiteten vil sætte Danmark under administration af centralbankdirektørerne i Frankfurt, og det er altså en aftale, der i allerhøjeste grad berører Danmarks suverænitet.
I realiteten underminerer man dermed fuldstændigt den danske undtagelse på området.
Ganske vist vil vi ikke få europengesedler i Danmark, men vi vil i enhver henseende være underlagt det regimente, som hersker i dette store glashus i Frankfurt.
Derfor vil jeg godt spørge statsministeren - og jeg håber, han vil bringe spørgsmålet videre til sine embedsmænd - om vi kan få en garanti i forbindelse med den aftale, Danmark agter at indgå med centralbanken i Frankfurt.
Kan vi for det første være sikre på, at den aftale ikke vil blive indgået, medmindre den er blevet godkendt efter en åben debat og forhandling her i Folketingssalen?
Og vil aftalen for det andet blive forelagt offentligt for den danske befolkning i sin helhed, forstået på den måde, at der ikke vil være hemmelige dele af en sådan aftale?
Jeg vil godt spørge statsministeren, om jeg kan få bekræftet disse to punkter, for hvis jeg ikke kan det, står vi jo med endnu et stort og gennemgribende demokratisk problem.
Under kampagnen forud for folkeafstemningen den 28. maj blev regeringen med rette angrebet for sin politik over for Schengen og registerproblematikken.
Statsministeren lovede så, at der ville komme en debat om Schengen, før Folketinget tog på sommerpause.
Vi fik så forleden debatten, men det var en underlig debat at opleve, for de partier, der havde taget initiativ til debatten, som havde lovet debatten, statsministerens eget parti og andre partier, mente pludselig, at det var en fuldstændig overflødig debat, som slet ikke skulle have været holdt.
Og derfor blev det selvfølgelig en skindebat, som bare skulle overstås af regeringen og de andre unionstilhængere, fordi man bare havde lovet den debat af hensyn til folkeafstemningen i sin tid.
Nu havde man ikke længere dette behov.
Afstemningen var jo vundet.
PET-sagen er et af de alvorligste punkter i regeringens synderegister.
Regeringen vil sætte efterretningstjenesten til at undersøge sig selv.
Det kommer der jo ikke noget ud af.
Måned efter måned har vi stillet spørgsmål,
som vi ikke får svar på.
Jeg har f.eks. selv skrevet til justitsministeren for at få at vide, om PET i 1980'erne aflyttede eller overvågede medlemmer af VS' folketingsgruppe, herunder mig selv.
Vi må da have krav på at få opklaret, om PET i strid med alle regler f.eks. har overvåget medlemmer af Folketinget.
Men vi får intet svar.
Når regeringen nu lægger låg på opklaringen af fortidens synder, hvordan skal man så kunne forestille sig, at der kan vedtages en ny lov om efterretningstjenesternes virksomhed, som man kan have tillid til, når fortidens synder skal fejes ind under gulvtæppet?
Jeg kan love statsministeren, at regeringen ikke får fred i den her sag, og jeg kan love justitsministeren - og her håber jeg også, at embedsmændene vil skrive ned og lade det gå videre - at Enhedslistens retspolitiske ordfører, hr. Søren Søndergaard, vil sørge for, at justitsministeren må reservere hver eneste onsdag i den næste folketingssamling til at møde frem i spørgetiden og besvare de spørgsmål om PET-sagen, som ikke er besvaret.
Og det vil han vedblive med, indtil spørgsmålene er besvaret.
Regeringen er nu ved at gennemføre en flygtningepakke, hvor man har solgt ud af menneskerettighederne i et forsøg på at opnå et forlig med de borgerlige.
Det har man så ikke engang kunnet alligevel.
Og hele sagens efterhånden noget farceagtige karakter kan ikke skjule den kendsgerning, at der på vigtige punkter brydes med elementære retsprincipper. Danmark har underskrevet konventioner, der forbyder forskelsbehandling på grund af etnisk oprindelse eller statsborgerskab.
Alligevel indfører regeringen nu en diskriminerende lav bistandssats for flygtninge, der har midlertidig opholdstilladelse.
Meget tyder på, som også en række organisationer påpeger, at regeringen overtræder international lov.
Tilsvarende vil man indføre et stavnsbånd, så flygtningene ikke kan vælge, hvor de vil bo.
Det er brud med helt grundlæggende principper i en retsstat.
Det var faktisk med stolthed, at man i sin tid rejste en frihedsstøtte i nærheden af den her bygning for at fejre stavnsbåndets ophævelse.
Og nu begynder man så at genindføre sådanne principper.
Så hjælper det jo ikke ret meget, at Det Radikale Venstre har sat sig imod endnu et diskriminerende element i regeringens forslag, nemlig dette boligkrav.
Det kommer så ikke med.
modsætter sig diskrimination på ét punkt, men åbenbart godt kan acceptere det på flere andre? Også på miljøområdet må vi desværre give regeringen ret dårlige karakterer for den forgangne folketingssamling.
Man valgte at gennemføre en vandmiljøplan, der bliver en gentagelse af tidligere tiders fejltagelser med store investeringer, der ikke hjælper.
Regeringen har med de borgerliges hjælp nedsat taksten for biler over Storebæltsmotorvejsbroen.
Og regeringen har valgt sammen med de borgerlige at gennemføre en ny fødevarelov, der indebærer en regulær svækkelse af levnedsmiddelkontrollen.
Der kunne nævnes andre områder, hvor regeringen har udstedt løfter, som den ikke indfrier.
Derfor håber vi nu i Enhedslisten, at regeringen ikke mindst på baggrund af erfaringerne fra pinsepakken endelig vil begynde at gå en anden vej.
Pinsepakken er naturligvis ingen revolution og slet ikke den socialisme, som flere hysteriske borgerlige ordførere har været inde på, men i modsætning til tidligere økonomiske indgreb sker der faktisk en omfordeling til fordel for de små indkomster.
Pakken giver en, om end beskeden, forbedring
for arbejdsløse og lavtlønnede, og dermed er den faktisk i dansk politik noget enestående, fordi indgreb efter indgreb efter indgreb, så langt tilbage jeg kan huske i hvert fald, har haft den modsatte retning.
Vi håber, at regeringen vil fortsætte denne linje også i forhandlingerne om finansloven.
Med pinsepakken er der skabt et godt grundlag for en fornuftig finanslov, som kunne løse problemerne i den offentlige sektor.
Det er simpelt hen for ringe, at vi i dag skal høre om fortsatte ventelister til daginstitutioner, hospitalslukninger, forringelse af uddannelsesstøtten, for ringe hjemmehjælp, for få plejehjem, ja, endog overvejelser om dårligere boligstøtte. Det er jo ikke et spørgsmål om penge - pengene kan skaffes - men om vilje.
Der er et solidt overskud på statsfinanserne, og alle ved, at det stort set ikke koster ekstra midler at ansætte flere i den offentlige sektor dér, hvor der er behov.
Lønudgifterne modsvares stort set af sparede dagpenge og ekstra skatteindtægter.
I forhandlingerne om finansloven, hvor Enhedslisten, i det omfang vi er med, samtidig er garant for, at der ikke sker sociale forringelser, vil vi satse på en ekstra indsats
for miljøet, for at fremme den økologiske omstilling
, og enhver ved, at skal der gøres noget for miljøet, skal der gøres noget for økologien her i landet, ja, så kan det kun ske sammen med venstrefløjen.
I den forbindelse var jeg da glad for, at statsministeren i sin indledende tale som et af de områder, hvor der kunne tænkes offentlige besparelser, pegede helt eksplicit på forsvarsbudgettet.
Det håber jeg ikke var nogen tilfældighed, men tværtimod en meget velovervejet bemærkning fra statsministerens side, og den vil vi i hvert fald tage til os.
De borgerlige partiers knæfald for A.P. Møller-koncernen i forbindelse med pinsepakken var faktisk meget illustrativt til belysning af magtforholdene her i samfundet.
For en gangs skyld kan man vel sige, at skibsrederen ikke uden videre bare fik sin vilje.
Men det var interessant at se, hvordan de reelle magtforhold i et kapitalistisk samfund pludselig kommer frem til overfladen, når de borgerlige kræfter føler deres privilegier truet.
Vi håber, når regeringen skal gøre status over den forgangne folketingssamling, at man også vil gennemse det synderegister, jeg nu har været igennem i den her tale, og måske komme til det resultat, at der ikke er meget at hente i et samarbejde med Venstre og De Konservative andet end forringelser og tilbagegang, men at det faktisk vil være muligt, hvis man ønsker det, og hvis der er vilje til det, at føre politik på væsentlige punkter sammen med venstrefløjen.
Det er vi i hvert fald rede til, hvis regeringen ønsker det.